Hårdingar som hittat hem

Summary: Svensk glamrock och 80-talsmetal har fått ett uppsving. DN:s Fredrik Strage ser nytända Hardcore Superstar på ett Tyrol som fylls av allsång och hårsprej.

Hardcore Superstar & Crashdiet Scen: Tyrol, Stockholm För fyra år sedan gjorde Hardcore Superstar inte skäl för sitt bandnamn. De lät mesiga på skiva och var inte superstjärnor ens hemma i Göteborg. Deras mest uppmärksammade show var ett slagsmål med Fredrik Virtanen på svenska konsulatet i New York. Enligt Hardcore Superstar hade Aftonbladets krönikör kallat dem ”Dregen-kopior” – vilket kändes som ett relativt högt betyg just då. I intervjuer sa medlemmarna att de blivit sina egna värsta fiender. En splittring kändes oundviklig. Då hände något märkligt. Hardcore Superstar spelade in sitt hittills bästa album genom att slå ihop glam, punk, thrash och garagerock med ett dussin hypereffektiva refränger. ”Hardcore superstar”, som bandet kallade skivan för att understryka att de var hårda och definitivt skulle bli megastjärnor, gav dem en nytändning av sällan skådat slag. På det utsålda Tyrol dyrkas göteborgarna av en ung publik som inte verkar bry sig om att bandet hade en karriär före 2005. Det spelas nästan bara låtar från den självbetitlade skivan och fjolårets uppföljare ”Dreamin’ in a casket” – och det är allsång, gallskrik och headbangande från början till slut. Nyligen lämnade gitarristen Thomas Silver bandet. Man saknar hans nonchalanta stil på scen, men efterträdaren Vic Zino, som även spelar med sleazerockarna Crazy Lixx, vet också hur man kombinerar röjiga ackord med intrikat strängdribbel. ”Wild boys”, ”My good reputation” och ”Sophisticated ladies” – som av någon obegriplig anledning tillägnas Håkan Hellström – träffar en mitt i plytet. – Scream for me! vrålar sångaren Jocke Berg. Att svenska artister pratar engelska med publiken brukar vara ett tecken på svårartad hybris, men det kan man unna Hardcore Superstar en kväll som denna. Berg sjunger med ljus, ettrig röst och dansar på sitt egendomligt stela vis. Ofta ser det ut som om han står givakt, kängorna tätt ihop, sedan sprattlar han till, rusar ut i publiken och ger en snabb lapdance till en beundrare som sitter i rullstol. Hardcore Superstars medvind beror inte bara på deras två senaste skivor. Åttiotalets glamrock och sleazemetal har fått ett uppsving i Sverige de senaste åren, mycket tack vare kvällens förband Crashdiet. För ett år sedan började de uppträda med den finske vokalisten Olliver Twisted, efter att bandets grundare Dave Lepard gått bort. Twisted hade stora cowboystövlar att fylla och det tog tid för honom att känna sig bekväm. Nu sitter såväl hans falsettoner som David Lee Roth-inspirerade spagathopp där de ska. Twisted har en hårdare röst än den melodiske Lepard och det passar nya, lite tyngre spår som ”In the raw”. Crashdiet gör entré till Sergej Prokofjevs ”Riddarnas dans” (i metalkretsar mest förknippad med den dekadenta filmen ”Caligula”). Volymen är sinnessjukt hög och medlemmarnas kalufser ännu högre. Det är en fantastisk uppenbarelse i trasig spandex, dödskalletatueringar och rosa läppglans. När de spelar hitlåten ”Riot in everyone” känns det som om hela Tyrol skjuts upp i ett moln av hårsprej och landar på Sunset Strip 1987. Fredrik Strage musik@dn.se


"Wii fit" får releasedatum

Summary: Nu har Nintendo gett “Wii fit" och den tillhörande balansplattan ett releasedatum. Den 25 april släpps paketet här i Europa.

Gympaspelet "Wii fit" har gjort storsuccé i hemlandet Japan, där det släpptes i slutet av förra året. Spelet spelas stående på en speciell balansplatta, som känner av var kroppens tyngdpunkt befinner sig, och på så sätt låter spelaren kontrollera spelet med hjälp av kroppsrörelser. Nu har Nintendo gett "Wii fit" ett europeiskt releasedatum. Den 25 april släpps paketet här i Europa, till ett rekommenderat pris på motsvarande 850 kronor.


Paris får färg av tecktonik

Summary: Det började med klubben "Tecktonik Killer" på Metropolis i Paris för sju år sedan - i dag är tecktonikdansarna med sina säreget vevande rörelser och neonfärgade accessoarer en självklar del av stadsbilden.

Har du varit i Paris det senaste året lär du ha sett dem. Tonåringar i neonrosa benvärmare som plötsligt far ut med armarna i en vild sittdans på metron. Frankrike har fallit pladask för en modern, gräll mix av breakdancekultur och rejv-estetik. Allt började på klubben Metropolis i Paris sydöstra utkant för sju år sedan. Alexandre Barouzdin och Cyril Blanc, som var trötta på den franska technoscenens likformighet och drogfixering, började ordna klubbkvällar med namnet Tecktonik Killer. - Vi ville återskapa den typ av fester som våra föräldrar upplevde under diskoepoken, säger Barouzdin. En klubb där alla skulle vara välkomna oavsett etnicitet och sexualitet. De spelade olika sorters europeisk dansmusik i en vild mix. Snart började besökarna utveckla en ny dans, ett hopkok av de olika musikstilarna. "Tecktonik" - "tck", "vertigo" och "milky way" är andra namn - föddes. Den säregna dansen började leva sitt eget liv. Via nätet tog den sig ut på gatorna och nu är tecktonikdansarna en självklar del av stadsbilden i Paris. Överallt dansar ungdomar från olika klasser. De bildar dansgrupper, alltid med ett namn som slutar med "teck", och battlar mot varandra och lägger upp videor på nätet. - Looken är mycket viktig, säger Barouzdin. Det är en Kultur där de unga har gjort en Sport av att vara snygga, festkläderna ska skilja sig kraftigt från vanliga skol- eller jobbkläder. Han tror att ett skäl till att tecktonik blivit så stort är att det är en hälsosam rörelse. Det må låta som en klyscha, men många säger sig ha blivit räddade från ett liv på glid tack vare dansen. Efter steget från dansgolvet till gatorna var det i somras dags för tecktonikens nästa steg: det upp i mainstreamfåran. Electropopartisten Yelle, som slog igenom med den skabrösa låten "Je veux te voir" (där hon sjunger att hon vill se Frankrikes mesta manschauvinist-rappare i en porrfilm), såg potentialen i den nya subkulturen. Hon handplockade tre tecktonikdansare till klubbremixvideon av sin låt "A cause des garçons". Videon skickades till bloggar och Youtube, men snart ville också teve visa den. Reaktionen var ofattbar, säger Julie Budet, som hon egentligen heter. - Folk blev som galna. I dag har videon visats mer än tio miljoner gånger på nätet. De här kidsen lever för dansen. Det är deras egen rörelse. Här finns ingenting gammalt. Helt nytt är det förstås inte att kids dansar in the streets. Helt ny är inte heller själva tecktonikdansen, den lånar uttryck från både hiphop- och technostilar. Och de neonfärgade attributen och de konstnärligt rakade tinningarna ger starka förnimmelser av nittiotalets rejvkultur. Det är knappast en slump att tecktoniken boomade samtidigt som Londons new rave-våg. Men sant är att tecktoniken uppstått spontant och att uttrycket med armarna som fladdrar oavbrutet kring huvudet (i tecktonik-skolor på Youtube tipsas nybörjare om att röra armarna som att det kliar i håret - eller som att du spyr och drar in spyan i munnen igen) känns nytt och nästan ger ett skrattretande intryck vid första åsynen. I dag är tecktonik inte bara en dansKultur - utan också ett företag. Metropolispionjärerna har registrerat ordet som varumärke. De säljer skivor, kläder och energidryck. Alexandre Barouzdin bedyrar att det inte är ett kommersiellt drag, bara ett sätt att skydda deras särskilda musikmix från urvattning. Han tycker att den subkulturella kraften består. - Det handlar inte om Dolce & Gabbana det här. I dag är tecktonik ett sätt att leva för en hel generation. Inte heller Yelle (som numera uppträder med "Idol"-deltagare och har gjort en låt med Fatal Bazooka, Frankrikes motsvarighet till Markoolio) oroar sig för att tecktonik ska förlora "äkthet". - Vem bryr sig? Man kan tolka tecktonik som underground eller väldigt populärt. Men ser du kidsen som dansar på gatorna i städerna så förstår du att rörelsen är viktig. Den betyder något för Frankrikes unga. Klubbversionen av Yelles "A cause des garcons". Jey-Jey, en av de mest populära dansarna. Video med Mondotek, gruppen som Jey-Jey tillhör. Så kan ett gatuparty med tecktonik se ut. Reportage från franska kanalen TF1 som ger en bild av hur det ser ut i tecktonikens Frankrike.


Dramadrottning

Summary: I nya filmen "Himlens hjärta" gör Lena Endre sin minst insmickrande roll någonsin. Dessutom spelar hon den förtryckta Eva i Richard Hoberts debutpjäs "Security" som har premiär på lördag. "Jag skulle gladeligen tacka ja till att bli Dramaten-chef", säger hon till DN:s Betty Skawonius.

Jäkligt otäck. Supersvart, säger Lena Endre om pjäsen "Security" på Elverket. Hon spelar Eva, en kvinna fullkomligt urholkad av sin mans förtryck. - Hon blir ett djur bara, en väldigt farlig person när hon slutligen har stängt av känslorna helt och tappat hoppet om ett liv i närheten av kärlek och äkta gemenskap. Evas man har knuffats från balkongen i ett lyxlägenhetskomplex. På gatan är den politiska situationen turbulent, upploppen rasar. Två män från olika politiska läger, spelade av Magnus Roosmann och Lars Amble, erbjuder henne skydd. Men alla tre kämpar egentligen för att rädda sitt eget skinn. - Vem blir man i en riktigt pressad situation? Om vi inte byggt upp gemenskap och kärlek i våra relationer, då kan vi bygga hur höga murar som helst runt oss, det hjälper inte. "Security"-premiären blev framskjuten en vecka när Johan Rabaeus sjukskrev sig för tre veckor sedan. - Johan Rabaeus sjukdom är något som jag inte kan kommentera, men jag är glad att vi fick en så tung man som Lars Amble som ersättare. Han och Magnus Roosmann och jag har jättekul, fastän det är så läskigt. "Security", Richard Hoberts hårt skruvade dystopi om en mycket nära framtid, är också hans debut som teaterregissör och han har nu, som i flera filmer, sin hustru Lena Endre i huvudrollen. - Jag har tjatat på honom i flera år att han skulle göra något för teatern, för det är kul och kostar inte så mycket som film. Lena Endre som Dramatens drottning, det blev klart när vårens programbroschyr damp ned i brevlådan. Där, på omslaget, tronar hon drottninglik i mitten av ett stajlat kungafamiljsporträtt med Dramatens skådespelare. Dramatens leading lady var hon definitivt vid sidan av Stina Ekblad förra måndagen då de på rent hyperadrenalin och ett bra manus ledde födelsedagsfirandet av Dramatenhuset. Med en stor nypa självironi lyckades de med gästerna på scenen skapa en kväll av respektlöshet, värme och humor. Kostymateljén och perukmakeriet hade jobbat för högtryck och till varje nummer var det klädbyte, det mest överraskande: Lena Endre föreställande teaterchefen Staffan Valdemar Holm och Stina Ekblad som hans hustru scenografen Bente Lykke Möller. Men nu till hennes roll i filmen "Himlens hjärta", premiär i morgon. Simon Staho som hon tidigare gjort draMat "Dag och natt" med, kommer nu med ett kammarspel om otrohet för fyra personer. Går det verkligen att leva i en tvåsamhet i dag? Simon Staho vill undersöka om den samlevnadsformen är möjlig. När allt annat har förändrats. En spik i kistan för äktenskapet, kallar Lena Endre filmen. - Simon Staho som också gjort "Bang bang orangutang" och "Daisy Diamond" är djärv och byter genre hela tiden, den här gången går han åt Bergman-hållet. Det är svårt att inte tänka på "Scener ur ett äktenskap", här finns till och med en sovrumsbild, där Endre och Persbrandt ligger och läser med glasögonen på nästippen, en klassisk bild för stelnat äktenskap Det börjar med en parmiddag. Susanna/Lena Endre berättar om en kollega som varit otrogen. Historien sätter i gång våldsamma reaktioner mellan de fyra. Susanna och Ulf (Jakob Eklund) anser att otrohet är en oundviklig risk i äktenskapet. Medan deras respektive, spelade av Mikael Persbrandt och Maria Lundqvist, fördömer otrohet och är skakade av det lättsinne de upptäckt hos sina partner efter 20 år: När de två "moraliska" blir ensamma, märker de att de kommit varandra närmare genom sina strikta värderingar. - Vi fyra skådespelare hade så olika ingångar. Jag som är skild vet vilken katastrof en skilsmässa är. Jag undrar vad som händer med alla de här barnen som växer upp med skilda föräldrar, faktiskt en hel generation. Folk talar om lycklig skilsmässa, jag har aldrig sett någon. - Det borde finnas skilsmässoskolor dit man måste gå innan man får skilja sig. Är det vettigt att vi bygger äktenskap på ett pirr i magen, en förälskelse? Lena Endre menar att det är märkligt att det inte finns några idéer i dag om hur man skulle kunna göra. Varför inte mer kollektiva lösningar, som resonemangsäktenskapen som hon såg på närmare håll under en resa till Indien i julas, i Kerala. - De träffas och resonerar om hur det ska fungera, horoskopen läggs, och så funderar de om familjerna funkar: när bröllopet står knyts två stora nätverk ihop, så skyddar man avkomman eftersom det inte finns något socialt försäkringssystem. De fyra i filmen vill inte ha ansvar. Men de leker vuxna med sina fina middagar, fyra prydliga människor i två välordnade slutna hem. - Javisst, vi lever ett vuxenliv men tar inte på oss vad det innebär att vara vuxen. Vi är så otroligt fixerade vid oss själva och våra hem, vi har ju låst in oss i en hörna där vi inte är del av något större sammanhang längre. Rollen som Susanna är kanske det minst insmickrande du gjort. - Hon är arg, skitarg. Jag kan känna igen frustrationen. Jag kan förstå henne och jag känner jättemånga arga kvinnor i min ålder, säger Lena Endre med ett skratt. Den bakåtstrukna frisyren... - Hon är strikt, hon håller ihop. Hon är en människa i panik. Hon har en man som hon faktiskt älskar, men som inte vill. Han har lagt av. Många män är nöjda: Vi har det väl bra som vi har det? - Och så alla dessa frustrerade kvinnor som säger: Men faan, är det inget mer, är livet slut nu? Susanna har sociala krav, är karriärinriktad och hård mot sin man, Mikael Persbrandt är ju en rätt beskedlig typ. - Hon är taskig mot honom, så där som det kan bli i äktenskap, faller honom talet, talar om för honom vad han tänker, gör sig lustig på hans bekostnad. Grymt obehagligt. - Men att se någon som bara försvinner ur ens armar är en ohygglig frustration. I sin strävan har hon blivit... en jäkla käring, rent ut sagt. Dramatens leading lady eller inte, Lena Endre har varit 21 år på Dramaten, hon var Bergmans favorit - jag älskade att arbeta med honom och att prata med honom - och hon har spelat mot alla de Dramatenmän som rivit upp damm och låtit tala om sig även utanför scenen: Örjan Ramberg, Thomas Hanzon som hon har sina två barn med, Mikael Persbrandt, Thorsten Flinck, Börje Ahlstedt, Johan Rabaeus. Hur handskas man med det? - Det finns skådespelare överallt som flippar ur. Vårt yrke är väldigt utsatt, ett yrke där man ska vända ut och in på sig. Man har en kreativ ångest medan man håller på och repeterar. Man frågar sig om det man gjort är bra eller inte. - Just de här männen som jag jobbat med är människor som är väldigt hängivna. Som kolleger när vi har jobbat, har jag bara bra saker att säga om dem. Det var underbart att arbeta med Thorsten innan han blev sjuk, så hängiven. Jag har samma sak att säga om Micke, vi har jobbat så bra ihop, jag älskar att spela med honom. Samma sak med Börje, som ju inte lever ut på krogen, han leker på allvar. Det är lätt att spela då, det är lätt att spela med de här galningarna. Jag är en själv... Fast du stökar inte. - Nej, jag är inte lika utlevande på krogen. Fast jag har också raglat ut någon gång från Frippes på ett och ett halvt glas vin, för att jag inte tål någonting när jag är utarbetad. Min man har fått stoppa in mig i en taxi, det är sånt som händer alla. - Samtidigt är jag så ohyggligt ledsen över att det ibland handlar om allvarligt missbruk och att missbruk tar så många från teatern. Kanske är det som du säger, att detta finns överallt. Men det är särskilt tätt mellan incidenterna på Dramaten. - Det säger också något om att blickarna riktas särskilt mot Dramaten. Och det är märkligt att det kan pågå, tänk om det var jag, Marie Göranzon och Stina Ekblad, vi skulle inte ha våra jobb kvar. Det överseendet skulle inte finnas där. Så vem blir då nästa Dramatenchef, den som bland annat ska tampas med detta? - Jag kan bara säga rakt ut att jag skulle gladeligen tacka ja, om jag fick en förfrågan. Jag vet att det finns många namn på listan och när de väl sållats ned till fem, sex stycken är det inte ens säkert att jag är med. Men jag har intresset och jag tycker att det skulle vara fantastiskt roligt. Vad kan man kräva av en chef? - Den frågan tycker jag inte att jag kan gå in på här. Men jag har en himla massa bra idéer. Det är många jag skulle bjuda in. - Och jag skulle vilja sätta i gång en livlig kulturDebatt som innefattar teater och film, en diskussion hos oss och i dagspress. Det har blivit så lågt i tak i detta lilla land, vi måste hålla ihop och vi måste diskutera. Om du blev chef för Dramaten, skulle du då kunna spela teater? - Det blir stopp på det då. Jag skulle varken filma eller spela. Är det inte ett behov? - Jo, men man flyttar sina behov till det man behöver. - Staffan Valdemar Holm hade ju alla bakom sig, för att han var en så bra regissör. När han kom som teaterchef så sa vi: Vi vill att du regisserar. Vilket han också gjorde, bland annat "Macbeth" och "Det kalla barnet" där jag fick jobba med honom. Och Wagner och Operan accepterade vi. - Men jag tror att man ska ägna sig helt åt att vara chef för Dramaten. I feel prettooh so prettojag är I feel pretto oh so pretto jag är viktig och så seriös är så rätt å konsten gör mej nästan religiös (Sjungen av Lena Endre och Stina Ekblad på Dramatens 100-årskalas. Text: Sven Hugo Persson) Kom till Dramaten 1987. Roller med Ingmar Bergman på Dramaten: Solveig i "Peer Gynt", Marie Steuber i Botho Strauss "Rummet och tiden". Célimène i "Misantropen" mot Thorsten Flinck. Elisabeth i "Maria Stuart". På film och teve: "Den goda viljan" 1991, manus Ingmar Bergman, regi Bille August. "Larmar och gör sig till", regi Ingmar Bergman 1997. "Trolösa" för vilken hon fick en Guldbagge 2000, manus Ingmar Bergman, regi Liv Ullmann. Ett antal filmer med maken Richard Hobert: "Spring för livet" 1997, "Ögat" 1998, "Alla älskar Alice" 2002, "Tre solar" 2004, "Harrys döttrar" 2005. Om sin medverkan i "Göta kanalm 2": Klart vi måste vara med i den, det är inte så himla seriöst. Jag bad inte ens om manuskriptet innan jag tackade ja. Ska spela rollen som Erika Berger, Mikael Blomkvists chef och sängkamrat i "Män som hatar kvinnor".


Konstmässan flyttar till Kista

Summary: Efter 28 år i Sollentuna flyttar Konstmässan nästa år till den nya mässan i Kista. En nästan dubbelt så stor mässhall ska locka tillbaka gallerierna från Stockholms två andra konstmässor. Staden får också en ny konsertarena.

Konstmässan i Sollentuna flyttar nästa år till dubbelt så stora lokaler i Kista. Nuvarande 9.000 kvadratmeter utökas till 15 000. - Och med 7-10 meter i takhöjd kan vi genomföra spektakulära installationer, säger mässkommissarie Bengt Tornvall som efter 28 år knappast sörjer över att konstmässan måste flytta. Mässanläggningen i Kista öppnar i september i år och blir en magnet för näringslivet. Redo för mässor, kongresser samt event. Utöver Konstmässan flyttar flera andra mässor in, såsom Sweport, Restaurang Expo, Antik & kuriosa, Skönhet & hälsa, Rum- och trädgårdsmässan, Sportfiske och Husvagnsmässan. Under 2008 och 2009 uppförs en Gert Wingårdh-ritad hotellskrapa intill mässhallarna. Dessutom byggs en fullt utrustad konserthall för upp till 4.500 åhörare på läktare. Förhandlingar pågår just nu med olika konsertarrangörer. - Det blir spännande att befinna sig i ett sådant maktcentrum, säger Bengt Tornvall. Han ser flytten som en nystart för konstmässan (tidigare kallad Stockholm art fair). Nu ska de unga generationerna lockas tillbaka. - Vi har kämpat några år med att bygga upp mässan efter mässkriget mellan Älvsjö och Sollentuna. För två år sedan hade vi 43 gallerier, i fjol 51 och i år har vi 65 gallerier. De hälften så stora Stockholmskonkurrenterna Market och Supermarket öppnade sina mässor i fredags. Market har 31 utställare och Supermaket 36. Konstmässans alltför lågt satta kvalitetsribba var anledningen till att Market startade eget 2006. "Målade slipsar och drivved" var ett omdöme som fälldes för några år sedan om Konstmässan. Men för första gången sedan tidigt 1990-tal bjuder nu Konstmässan in nya gallerister som Detroit och Bastard Gallery i sällskap med konsthögskolornas yngsta generation. - Målet är, och det finns en allmän önskan om det i branschen, att ha de bästa gallerierna samlade på ett ställe, säger Bengt Tornvall. Men Sofia Bertilsson, projektledare på Market darrar inte inför Konstmässans utökade utbud. - Vi har helt olika mål och vänder oss till helt olika målgrupper. Vår tanke är inte att göra vinst, vi ser oss som ambassadörer för konstnärlig kvalitet. Inte lika tvärsäker är Pontus Raud, pressansvarig på Stockholms tredje konstmässa, den konstnärsdrivna och inte särskilt penningstarka Supermarket. Galleriet Candyland tillhör dem som medverkar på både Supermarket och Konstmässan. Pontus Raud välkomnar konkurrensen. - Det är bara bra att de konstnärsdrivna gallerierna får uppmärksamhet även på Konstmässan. Och i och med att vi finns måste de vässa sina pennor, säger Pontus Raud. Årets konstmässa blir den sista Årets konstmässa blir den sista i Sollentuna. Den pågår den 14–16 mars. Antalet gallerier är 65 och sex specialutställningar får plats. I specialen "Konstellations" ingår följande unga gallerier: ak 28, Bastard, Niklas Belenius Gallery, Candyland, Studio 44, Crystal Palace, Nordin Gallery, Twochange, Detroit, Jonas Kleerup Galleri. Under rubriken "En rucklares väg" visas etsningar av 1700-talskonstnären William Hogarth tillsammans med en tidig svit av britten David Hockney samt en fotosvit från nattklubben Studio 54 av fotografen Hasse Persson. Latinamerikanen Fernando Garrido är också föremål för en specialutställning. Ett seminarium om "konstnärsrollen i en föränderlig värld" samlar en panel med bland andra konstnärerna Andreas Ribbung, Ernst Billgren och Martin Wickström. I konsthögskolornas elevutställning deltar bland andra Konstfacks Makode Linde med sin "Afromantics".


Familjedrama som svänger

Summary: Kajsa Isaksson har gjort en sprittande feministisk komedi av Frida Stéenhoffs pjäs från förra sekelskiftet. Ensemblen levererar hennes oneliners med en tonträff som gör att det blir både roligt och på riktigt.

”Den smala vägen” av Frida Stéenhoff Regi: Kajsa Isaksson Scenografi: Sven Haraldssson Medverkande: Lars Bringås, Elisabet Carlsson, Jonas Hellman-Driessen, Ann Petrén, Gunilla Röör, Björn Söderbäck, Johan Ulveson, Lotta Östlin Stenshäll Scen: Stockholms stadsteater Ett självspelande piano mitt på en byggarbetsplats insvept i plast – så börjar det, med det borgerliga familjelivets stilla evighetsloop, självuppfyllande, i trots mot den samhällsomvandling som med buller och brak sker runt omkring det. Regissören Kajsa Isaksson har tagit Frida Stéenhoffs drama från förra sekelskiftet i nackskinnet, ruskat om det och skakat fram nya betydelselager, gjort en sprittande feministisk komedi av berättelsen om de mänskliga konsekvenserna av en för länge sedan föråldrad lag. Men till en början blir jag lite orolig. Gunilla Röör dyker upp ur en låda, iklädd rollen av Frida Stéenhoff själv och reciterar med parodisk högtidlighet ur hennes text, och jag får en obehaglig misstanke om att de inte alls själva tror på den text de ska framföra, att det ska bli pustlustig halvparodi på Frida Stéenhoffs bekostnad. Men så kommer Ann Petrén in på scenen och jag kan andas ut. Hon är fantastisk, och det är även Gunilla Röör när hon återkommer, än som Frida Stéenhoff, än som pojken Sven som hela dramat cirklar runt, men som själv går nästan stum genom handlingen. Det är ett skådespeleri som lägger lager av dubbla betydelser i varje replikskifte, som med små rörelser hela tiden berättar en parallell historia, fördjupar och nyanserar. Visst balanserar man hela tiden på karikatyrens brant. Särskilt Johan Ulveson är ibland nära en buskisversion av den snåle och känslokalle affärsmannen, men håller igen i precis rätt ögonblick och lägger en rörande dimension till den stelbente byråchefen. ”Den smala vägen” är ett familjedrama med politiska förtecken. Ett oäkta barn och ett borttappat testamente skapar en arvstvist som splittrar man och hustru. Fru Rosdal vill att Sven, hennes brors oäkte son, ska ärva broderns förmögenhet, oavsett testamente. Hennes man byråchefen vill följa lagens bokstav och deras son Herbert (Jonas Hellman-Driessen) skor sig lystet och utan samvetskval på Svens bekostnad. Det är en lite krystad historia med invecklade uppgörelser, lite av samma slag som Ibsen brukar använda för att driva fram sina dramer om ansvar, skuld och frihet. Men det är ju aldrig de bortkomna dokumenten eller de juridiska tvisterna som intresserar, i stället det mänskliga dilemmat. Och om föreställningen tappar styrfart då den tvingas fördjupa sig i intrigens detaljer svänger det desto mer när fokus lyfts till de sorgligt aktuella frågorna om kvinnans möjlighet att vara fri och samtidigt bli älskad, att revoltera utan att bli alldeles ensam. Feminismen följer med hem till middagsbordet då som nu, och Stéenhoff formulerar det i knivskarpa, feministiska oneliners som ensemblen levererar med en tonträff som gör att det blir både roligt och på riktigt. Jenny Aschenbrenner teater@dn.se


"Ninja gaiden 2" släpps i juni

Summary: "Ninja gaiden 2" släpps i hela världen under juni månad. Spelet blir Xbox 360-exklusivt.

Tecmos Tomonobu Itagaki bekräftar att Team Ninjas senaste skapelse "Ninja gaiden 2" släpps över hela världen i juni. Spelet blir ytterligare en i raden av Xbox 360-exklusiva titlar med avsikt att locka den japanska publiken till Microsofts spelkonsol. "Ninja gaiden 2" släpps i nordamerika den 3 juni, om detta datum även gäller resten av världen eller inte är dock ännu oklart.


En miljard Xbox 360-achievements upplåsta

Summary: Microsoft låter meddela att antalet upplåsta achievements nu har överskridit en miljard.

Man redovisar samtidigt starka siffror för Xbox live arcade. På den årliga konferensen Game Developers Conference i San Francisco redovisar Microsoft flitigt med statistik. Bland det mest anmärkningsvärda är att antalet upplåsta achievements i spel till Xbox 360 nu överskridit den magiska siffran en miljard. Företaget meddelar också att hela sju olika titlar såldes i över en miljon exemplar under förra årets julhandel, och att nedladdningsbart material till ett värde av drygt 1,5 miljarder kronor nu har sålts över Xbox Live.


"Age of Conan" till Xbox 360 låter vänta på sig

Summary: Onlinerollspelet "Age of Conan" släpps inom kort till PC. Xbox 360-versionen blir dock minst ett år försenad.

Onlinerollspelet "Age of Conan" släpps den 20 maj i år, men bara till PC. Enligt Funcoms Gaute Godager beräknas Xbox 360-versionen av spelet släppas tidigast 12 månader senare. Som kompensation utlovas dock omfattande extramaterial till konsolversionen av spelet. Någon förklaring till dröjsmålet angavs inte.


"Lego Indiana Jones" får fyrspelarläge

Summary: Kommande "Lego Indiana Jones" får ett generöst multiplayerläge. Upp till fyra personer ska kunna spela tillsammans på samma skärm.

I ett inlägg på MTVs spelblogg avslöjas att kommande "Lego Indiana Jones" får ett generöst multiplayerläge. Upp till fyra personer ska kunna spela tillsammans. Spelets design uppges dock vara anpassad för två samtidiga spelare, exakt hur det ska fungera med fyra samtidiga spelare avslöjas inte. "Lego Star Wars" släpps i samband med premiären av den nya filmen om Indiana Jones, vilket beräknas bli någon gång i sommar.


Londonmusikalen läggs ner

Summary: Hårt marknadsförda musikalen "London - the musical" läggs ner med omedelbar verkan. Då inte tillräckligt med biljetter har sålts saknas pengar till skådespelarnas löner.

Det blev bara sju föreställningar i stället för planerade 35 av påkostade "London - the musical". På lördagen lades musikalen ned med omedelbar verkan. Trots kända namn som Anders Ekborg, Malin Berghagen och Per Morberg i ensemblen och massiv marknadsföring blev "London - the musical" en flopp. Man har inte sålt tillräckligt många biljetter för att få föreställningen att gå runt. - Det känns väldigt sorgligt, eftersom jag har arbetat med föreställningen i fem år och ensemblen sedan i höstas, säger producenten Andrew Pattie, som i övrigt inte vill kommentera nedläggningen. Bolaget bakom musikalen har gått i konkurs och i nästa vecka blir det klart om de som har köpt biljetter till föreställningen kommer att få sina pengar tillbaka. Ensemblen fick besked om nedläggningen i fredags. - De har inga pengar kvar och vi har inte fått betalt, säger en av skådespelarna som vill vara anonym. Våren 2006 sattes en pilotversion upp av London the Musical på Dieselverkstaden I Nacka. Den nya omarbetade föreställningen har spelats på Filadelfiakyrkan i Stockholm, som med sina drygt 2 000 platser är en av de teaterspelplatser i Stockholm med störst publikkapacitet. DN:s recensent Sara Norling kallade musikalen, som skildrar olika människoöden i London för "ett mycket svenskt möte mellan en såpa och melodifestivalen, när stolpig dialog utan undertext möter en räcka låtar som domineras av schlagerkänsla". Stockholm risker att bli musikalfattigt under våren, eftersom föreställningar som "Singing in the rain", "Rivierans guldgossar" samt "Sound of music" slutar att spelas inom kort.


Svenskt i rumänska Melodifestivalen

Summary: Måns Zelmerlöv har fått med en låt i finalen i den rumänska Melodifestivalen. Låten framförs av den svenska gruppen Biondo.

Zelmerlöv har skrivit den tillsammans med Henrik Wikström, en av skaparna till Rongedals låt som tog sig till den svenska finalen. "Just a minute" med Rongedal var omgångens skräll i Melodifestivalen. Henrik Wikström som varit med och skrivit den har nu chansen att få ännu ett bidrag till den stora finalen i Serbien. "Shine", som han skrivit tillsammans med Niklar Edberger och Måns Zelmerlöv fick flest av telefonrösterna i Rumänien och gick enkelt vidare till finalen. - Jag är sanslöst glad och rörd. Jag satt och hoppade hemma i soffan, säger Måns Zelmerlöw via sin manager Sandra Miller till Aftonbladet. Gruppen Biondo med Zelmerlövs låt var inte det enda bidraget med svensk anknytning som tävlade i den rumänska uttagningen. Rednex tävlade med Railroad, railroad". Men det gick inte lika bra för dem. Trots att de fick en sjätteplats med hjälp av telerösterna missade de finalen. Juryn gav dem så låga poäng att de halkade ner till en sjundeplats och missade därmed finalen. "Shine" är inte det enda svenska bidraget som ska tävla i finalen i Rumänien. I den första semifinalen tog sig svensk-amerikanska sångerskan LaGaylia Frazier till finalen med bidraget "Dr. Frankenstein".


Först kränkt vinner

Summary: Räcker det att studenten säger "Jag är kränkt" för att läraren skall ställas i skamvrån? Det verkar så, åtminstone på Lärarhögskolan i Stockholm. Där finns det studenter som anser att det är kränkande att det krävs korrekt svenska av blivande svensklärare. Maciej Zaremba ser en lagstiftning som skulle skydda mot trakasserier vändas till sin motsats.

När jag ringer Per Holmberg hör jag oro i hans röst. Så låter människor som tror att journalisten är ute efter dem. Holmberg är föremål för utredning. I sju månader har Ombudsmannen mot etnisk diskriminering (DO) undersökt huruvida denne Holmberg är brottslig. När han slappnat av en smula säger han att tillvaron känns absurd. Han är gift med en spanjorska, han talar spanska hemma, hans son är döpt till Pablo, men nu undrar en statlig myndighet varför han diskriminerar spansktalande. Jag får inte nämna hans riktiga namn. Han har skrivit "Fortsätt att arbeta med språket" på ett betygsformulär. Holmberg ansåg nämligen att studentens svenska brast i tydlighet liksom i grammatik. Holmberg är examinator på Lärarhögskolan i Stockholm. Studenten som anmälde honom ansåg sig diskriminerad när han inte fick högsta betyg utan bara "godkänt". Och särskilt kränkt blev han av detta "Fortsätt att arbeta med språket". "No considero que deba ser juzgado el grado de mi conocimiento con respecto al idioma sueco", står i hans anmälan. Som Ombudsmannen fått översätta: "Jag tycker inte att min kunskapsnivå i svenska språket skall bedömas." Den kränkte studenten, skall tilläggas, läser inte till lärare i spanska. Han tänker lära ut ekonomi på gymnasiet. Det började på hösten 2005. Lagen om likabehandling av studenter i högskolan hade då varit i kraft i fyra år utan att särskilt många på Lärarhögskolan klagat på särbehandling. Men i maj det året ansåg sig plötsligt fyra studenter "diskriminerade, kränkta och orätt behandlade". De ville nämligen inte följa läroplanen, de önskade studera på sitt eget vis. När de fick nej på den punkten blev de kränkta. Dessutom blev en av dem underkänd. Fick då en ny lärare, vars underbetyg han också upplevde som ett övergrepp. Då fick han en tredje lärare som - av ren utmattning, får man hoppas - godkände följande språkbehandling: "Män har alltid varit mer framstående i högt rankade yrken inom till exempel medicin ... kanske mycket på grund av ett kvinnligt förtryck ..." "Läkare och sjukhuschefer domineras av män och även rektorer inom skolan." "Könen är del av ett system av tilldelade och uppnådda roller där en person utgör förväntningar i miljön." Samma månad anmälde studenten Granberg högskolan till Handikappombudsmannen. Han var diskriminerad på grund av funktionshinder, klagade han. Högskolan har visserligen utrustat honom med diverse hjälpmedel och beviljat längre tid vid tentamen. Men när han skulle praktisera på en förskola blev det stopp. Personalen vägrade, de uppfattade honom som ytterligare ett barn i gruppen. Granberg klandrar dem inte, han lider av både Aspergers syndrom och uppmärksamhetsstörning (adhd), har svårt att "tolka krav och åsikter som inte sägs eller skrivs på ett tydligt sätt" och även problem med koncentrationen i "röriga och stressande miljöer". Men han menar att högskolan skulle ha försett honom med en assistent under praktiken. Och när det inte fanns resurser till det och skolan meddelade att han måste bedömas som alla andra, anmälde han diskriminering. "Har högskolan vidtagit några åtgärder för att de av Darabi uppgivna trakasserierna skall upphöra?" undrar Ombudsmannen mot etnisk diskriminering. Darabis anmälan kom i oktober 2005. Trakasserierna består i att Lärarhögskolan har avrått Darabi från att fortsätta utbildningen till svensklärare. Det är skolan skyldig att göra, när "ansvariga lärare ... bedömer att studenten är olämplig att utöva det yrke som utbildningen syftar till. Beslutet att avbryta utbildningen ligger hos studenten", står det i Studentens rättigheter och skyldigheter. När Darabi skulle praktisera på en grundskola upptäckte lärarna att hon hade svårt att uppfatta vad barnen sade. Och när bokstaven "V" skulle läras ut till förstaklassarna förstod inte lärarkandidaten orden "vik" samt "virka" i läroboken. Där någonstans gick gränsen för lärarna på denna förortskola. Det blir svårt för Darabi att lära barnen ett språk som de redan behärskar bättre än hon, antydde de. Då fick de höra från Darabi att de var rasister. En allvarlig anklagelse, som Lärarhögskolan naturligtvis var tvungen att utreda. Men fann att det inte var rasläror som avgjorde, utan vanliga betygskriterier. Om skolan begått något fel, skriver man, så var det att den inte tidigare avrått Darabi från att bli svensklärare. Läsaren undrar kanske hur denna student kunnat ta sig ända fram till slutexamen. I högen av brev som hennes lärare utväxlat med varandra hittar jag ett möjligt svar. "Jag tror", skriver en rektor, att hon blivit godkänd tidigare eftersom hennes lärare "kände sig hotad av en diskrimineringsanmälan." Och här hade denna sorgliga historia kunnat sluta, om det inte vore för studentkåren. Som vi skall se är studentkåren vid Lärarhögskolan litet speciell. Den har få synpunkter på utbildningens kvalitet eller på andra akademiska värden, dess affärsidé tycks vara att medlemmarna skall få valuta för pengarna. Det vill säga examen. Så på uppmaning av studentkåren anmäler Darabi högskolan till DO. Beredning pågår ännu. Hennes lärare har väntat i tjugotvå månader på DO:s besked om de är rasister eller om det är legitimt att fordra svenskkunskaper hos svensklärare. Kanske är det inget prioriterat ärende. En månad senare, i november 2005, anmäler studentskan Swartz att hon känner sig "krängt" av Lärarhögskolan. Om läsaren förundras över lärarkandidatens stavning bör läsaren veta att hon är dyslektiker. Av det skälet fick hon en timme extra på sig under tentamen. Men när de andra studenterna, som blivit klara, började prassla med papper och prata med varandra blev det för störande för Swartz. Det finns ingen anledning att tvivla på att hon blev distraherad. Men det är diskriminering som hon anmäler. Därefter ansåg sig en Hansson diskriminerad såsom "invandrare" eftersom högskolan avrått henne från vidare studier med hänvisning till hennes bristande svenska. Det är inte mitt problem, menar Hansson: "Tycker de att man har svårigheter i språket då måste de säga exakt var svårigheterna ligger och föreslå ngn sorts av stöd för att man ska kunna förbättras i det som saknas." Hon anser att det är skolans, inte hennes ansvar, att se till att hon får examen. Denna märkliga höst år 2005 börjar studenter vid Lärarhögskolan erinra sig hur de blivit särbehandlade redan långt tidigare. Maliki anmäler i november att hon blivit underkänd i februari. Först nu har hon insett orsaken. Läraren har diskriminerat henne "på grund av etnisk tillhörighet genom att kräva att svenska språket skall vara korrekt". Krav på begriplig meningsbyggnad, rättstavning samt uppmärksamhet visar sig vara uttryck för diskriminering. Eller bara allmänt kränkande. Följaktligen har ett tiotal lärare skriftligen fått förklara att de inte är rasister, homofober eller njuter av att trakassera dyslektiker när de följer normala kriterier för betygsättning. Processen har satt sina spår i lärarkåren. En lärare säger till mig att han numera tänker sig för innan han påpekar språkfel om studenten inte är född svensk. En annan överväger att sluta. En tredje undviker studentsamtal i enrum. En chefsperson berättar att det finns lärare som inte vågar gå in i klassrummen, av rädsla för att någon där antecknar allt hon säger, "och vinklar det sedan för en anmälan". Psykologen Margareta Normell, som handleder lärare vid Lärarhögskolan, anser att det är "tragiskt" att skolan numera viker sig för anmälningshot och släpper igenom studenter som inte passar för läraryrket. "Det är grymt mot dem, för de kommer att misslyckas ute på skolorna - och det är grymt mot deras elever." Beskåda denna bild av högskolekultur anno 2007. Av ett tiotal akademiska lärare som jag intervjuar är det bara rektorn som inte kräver att få vara anonym. I nästan alla anmälningar förekommer nämligen tillvitelser om att läraren, förutom att underkänna studenten, skulle ha sagt något nedsättande om dennas ursprung, sexuella läggning eller handikapp. Alltid i enrum, utan vittnen. Jag har - efter att ha läst alla akterna - svårt att tro att dessa påståenden är sanna. Dels därför att en del av klaganden behärskar språket så dåligt att man kan betvivla att de uppfattat nyanserna i det som sagts. Dels därför att somliga tolkar politiska omdömen ("kvinnor i Iran är förtryckta") som fördomar mot perser. Men också för att samtalstonen mellan lärare och studenter (ofta dokumenterad genom en mejlväxling före anmälan) är så vänlig (om den inte är direkt undfallande från lärarens sida) att det framstår som osannolikt att samma person dagen därpå skulle ha vräkt ur sig "jäkla invandrare". Slutligen därför att tillvitelsen i samtliga fall kommer i samband med att studenten blivit underkänd. Jag kan ha fel i något enstaka fall. Men jag är övertygad om att en del av dessa anmälare förtalar sina lärare. De har nämligen ingenting att förlora på det. Men som Likabehandlingslagen har kommit att tolkas har de en hel del att vinna. Enligt denna lag behövs det ingen formell anmälan för att skolan skall tvingas utreda om någon blivit diskriminerad. Jag frågar förvaltningschefen Ingemar Korsell om det räcker med hörsägen. "Nej, inte riktigt." Men uppgift i andra hand? "Joo ..." Det räcker, som det står, att lärosätet "får kännedom" om saken. Det verkar inte krävas minsta belägg för att en utredning skall dra i gång. Den som tvivlar må beställa fram en anmälan från våren 2006, en offentlig handling. Här säger en kurdisk student att en namngiven lärare diskriminerar kurder. Till vem säger han det? Till någon i studentkåren. Vad anför han för "omständigheter som ger anledning att anta"? Inga som helst. Men studentkåren ser till att uppgiften "kommer till skolans kännedom". Som därigenom, enligt lagen, får en skyldighet att utreda. I en normal värld frågar studierektorn om det finns några sakliga belägg för anklagelsen. Men vi är inte i den normala världen längre. Studierektorn utgår från att nu är det skolan som måste bevisa att den inte missgynnar kurder. Hur skall hon bära sig åt? Hon vet inte ens vilka som är kurder. Det kan knappast vara lagligt att anställa en etnisk inventering av studenterna. Men gör hon ingenting är det bara en tidsfråga innan skolan blir anmäld till DO, för att "ha brustit i utredningsskyldighet". Hon ser redan rubrikerna: "Lärarhögskolan tar lätt på rasism". Studierektorn får en idé. Alla studenter har skrivit uppsatser på temat "min kultur". Läser man dem alla får man fram tretton möjliga kurder. Det har gått väldigt bra för de flesta, visar betygslistan, men inte för denne anmälare. Han är en av de två underkända. Han har inte lämnat in sina uppgifter i tid. För övrigt framkommer att han ligger i en privat fejd med den lärare som han anmält (i förorten där de båda verkar). Och efter denna utredning av löst skvaller har skolan upplyft lagens krav och kan andas ut. Kan den utpekade läraren andas ut? Hans arbetsgivare har i fem månader låtit utreda om han burit sig brottligt åt - utan att högskolan haft minsta sakskäl för misstanken. Vill läraren genomleva en sådan process en gång till? Lägg ifrån er tidningen, bästa läsare, och fundera vad en sådan erfarenhet kan få för följder på en akademisk läroanstalt. Jag frågar en handläggare på studentkåren varför han satte sitt namn under en annan anmälan, fastän han måste ha vetat att den ur laglig synpunkt var grundlös. Dessa två studenter hävdade inte ens att de blivit särbehandlade i egenskap av homosexuella, kurder eller dyslektiker. De var bara "kränkta" i egenskap av underkända, en folkgrupp som ännu inte åtnjuter lagens speciella beskydd. Då svarar handläggaren att en anmälan kan få effekt ändå. Vilken nämligen? Jo, att studenten får en annan lärare. Som kanske godkänner. Den anmälda läraren fick aldrig veta på vad sätt hon kränkt eleverna. Troligen var det med omdömet: "Det är inte möjligt att godkänna den språkliga nivå som (deras) arbete uppvisar, framförallt med tanke på att de skall undervisa yngre barn." Men skolan vek sig, de två fick en ny examinator. Som godkände. Efter sju år med Lag om likabehandling av studenter i högskolan känner sig Lärarhögskolan tvungen att likställa god svenska och rappakalja. Den känner sig också nödsakad att inbilla studenter att inget handikapp kan hindra en lärarkarriär. Sanningen får de själva upptäcka, i regel alldeles för sent. Men skolan går fri, den har inte diskriminerat någon. Inget av detta kan ha varit riksdagens avsikt. Så hur kunde det bli på detta viset? Jag vill påstå att skolan skördar vad den själv har sått. Året 2005 utsände Lärarhögskolan två kraftfulla signaler. Den första sade att också en oskälig anmälan kan ge studenten ett saftigt skadestånd. Den andra sade att i akademiska konflikter vinner inte den som har de bästa argumenten, utan den som först hinner bli kränkt. I oktober 2003 ringer en lärare från en Stockholmsskola till Lärarhögskolan. Ni måste komma omgående, säger hon, den lärarkandidat ni skickat hit på praktik fungerar inte i klassen. Didaktikläraren Wallin rycker ut. Det är hans jobb, praktiken är sista steget inför lärarexamen. Han finner samma sak som lärarna. Kandidaten hör inte på eleverna, det är kaos i klassen. Två veckor senare upprepas situationen. Då berättar Wallin för studenten att han dessvärre måste underkänna henne på praktiken. Av detta blev Bergkvist kränkt, eftersom hon tyckte att hon gjort sitt bästa. Därefter berättade hon för Wallin att hon var handikappad. "Perceptionsstörningar" bland annat. När Wallin svarade att hon fick ta det med skolans jurist berättade Bergkvist att hon var lesbisk. Läraren svarade att det kände han inte till, och för övrigt bestod hans uppgift i att bedöma hennes lärarförmåga, inget annat. Men att det inte skulle vara bra för henne om hon utvecklades till rättshaverist. Då blev Bergkvist kränkt igen: För att han inte noterat hennes läggning. Eller, ännu värre, lagt märke till den, men inte låtsats om saken. Samt för detta med "rättshaverist". Ovanstående är, som det heter, ostridigt. Men Bergkvist hävdar dessutom att denne Wallin fällt några nedsättande repliker om homosexuella. Wallin nekar bestämt och upprört. Det finns inga vittnen. Men Bergkvist är helt säker på "att det ligger både homofobi och fobi mot handikappade" bakom hennes underkända praktik. Så tio månader senare anmäler hon högskolan till både HomO och HO. Man tycker att en varningsklocka borde ha ringt hos Ombudsmannen. Bergkvist anmäler nämligen samtidigt en annan lärare (för att ha pratat med Wallin om hennes prestationer, "grov kränkning"), studentkåren, (för att inte ha stött henne) samt skolans jurist (för att ha sagt "alla skall examineras lika"). Och särskilt kränkt känner hon sig för att läraren påstod sig inte veta att hon var lesbisk..."då jag kommit ut redan första terminen". Det är i augusti 2004. Lagen om likabehandling har varit i kraft i fyra år, det kommer nästan inga anmälningar. Normala rättsvårdande myndigheter skulle bli lyckliga över en sådan torka. Men våra specialombudsmän (JämO, HomO och så vidare) är inte vanliga myndigheter. Det står i instruktionen att de också skall skapa opinion. En farlig sammanblandning av roller, anser en del jurister (här kan man blunda och fantisera om hur våra åklagare skulle bära sig åt ifall de ålades att skapa rubriker). HoMo tar upp Bergkvists klagan. Man utreder och efter ett år hotar man skolan med stämning. Inte för att ha diskriminerat Bergkvist, för den saken finns inga bevis. Men man upptäcker att skolans jurist, dit Bergkvist först klagat, inte gjort någon tjänsteanteckning om samtalet! Samt även försummat att berätta för henne att man avskriver ärendet. Och därmed, menar HoMo, är det bevisat att skolan underlåtit att "utreda omständigheterna kring de uppgivna trakasserierna" och skall betala skadestånd. Hur borde en sådan utredning se ut? Det vet ingen riktigt, saken har inte tidigare prövats i domstol. Den blev inte prövad nu heller. Det verkar som om hotet om stämning försatte lärosätet i panik. Medierna skulle knappast notera att saken gällde ett formfel, det skulle handla om homofoba lärare förstås ... Och skolan lade sig platt: ingick förlikning och betalade Bergkvist 60.000 för att slippa rubriker. Paniken måste ha varit rätt häftig, ty ingen hann tänka på vad en sådan förlikning kan betyda för lärarkårens moral. Den utpekade läraren fick ingen möjlighet att rentvå sig. Han gick följaktligen i däck och fick söka psykologhjälp. Hans kolleger såg det ske, och drog sina slutsatser. Också med tanke på vad som sedan hände hade det varit klokast att ta en rättegång. Och få ett svar på huruvida det är diskriminering att inte ta hänsyn till sexuell läggning. Är en lärare skyldig att hålla reda på studenternas kärleksliv? Skall det gälla särskilda kriterier för lättstressade (liksom för dyslektiker, perser och dem som lider av adhd) vid lärarexamen? Och slutligen: Skall det räcka att studenten säger "Jag känner mig kränkt" för att läraren skall ställas i skamvrån medan skolan utreder hans övergrepp vid äventyr av skadestånd och skandal? Det verkar som att det faktiskt räcker, åtminstone vid Lärarhögskolan. Då vill man veta hur en lag som skulle skydda mot trakasserier kunde vändas till sin motsats.


Paris hallar rivs på nytt

Summary: Affärsgallerian Forum des Halles i Paris ska rivas och i stället ska ett nytt byggas. Efter en arkitekttävling vann ”La Canopée”, som hyllats som superbt i fransk fackpress.

Med den planerade rivningen av affärsgallerian Forum des Halles i centrala Paris gör den franska huvudstaden upp med sitt förflutna på ett radikalt sätt. På dess plats kommer i stället ett visionärt gestaltat och organiskt format kulturkomplex att resa sig, som ytterligare befäster Paris ställning som en av världens främsta metropoler för samtida arkitektur. En ställning som cementerades av president François Mitterrands storskaliga projekt, där bland annat Louvrens glasade entrépyramid och Bibliothèque Nationale ingick. Kulturkomplexets vinnande tävlingsförslag, Baldakinen/Lövtaket, är signerat Patrick Berger & Jacques Anziutti. Ett väl ansett franskt arkitektkontor, som har ett flertal realiserade och prestigefulla projekt bakom sig. Däribland de monumentala, tempellika växthusen i hi-tech i parken André-Citroën utmed Seine i sydvästra Paris. År 2012, samtidigt som Sommar-OS invigs i London och World Trade Centers nya skyskrapor väntas stå färdiga i New York, är det tänkt att Forum des Halles nya kulturkomplex ska invigas i Paris hjärta, ett stenkast från Centre Pompidou. Rivningen av de legendariska gamla marknadshallarna i augusti 1971 är ett arkitektoniskt trauma. Det föranleddes av att hallarna genom sitt centrala läge förorsakade enorma trafikproblem och staden beslutade att på dess plats bygga en stor underjordisk transitanläggning för pendeltåg och tunnelbana. Med lärdom av de förödande misstagen i samband med uppförandet av dagens kommersiella Forum des Halles utlyste Paris borgmästare i november 2006 en internationell arkitekttävling. Bland de tio finalisterna som utsågs i januari 2007, framvaskade bland 104 kontor, fanns den världskände japanske arkitekten Toyo Ito och italienske Massimilliano Fuksas. I slutet av förra året korades vinnaren, vars genomarbetade förslag har hyllats som superbt i fransk fackpress. Det bygger på en stark gestaltningsidé där byggnadens böljande skal utgör en fortsättning på trädkronornas lövverk i intilliggande park. Ett gigantiskt svävande glastak vars yttre hölje på ett subtilt sätt har böjts ner mot de omgivande gatorna för att mildra den överväldigande skalan. Därmed bevaras viktiga siktlinjer som låter kyrkan Saint-Eustache träda fram som en effektfull kuliss. Samtidigt som byggnaden genom sin lägre höjd på ett elegant sätt underordnar sig la Bourse du Commerce kupolkrönta rotunda i andra ändan av parken. Parkens marktäcke fortsätter i en böljande våg ned i ett nedsänkt atrium, öppet för väder och vind. Dess innanmäte når man via en reptillik kluven tunga av rulltrappor eller tar sig över likt en djup ravin via två krökta smala gångbroar. Men redan för tre år sedan vann en annan fransk arkitekt och stadsplanerare, David Mangin, en tidigare utlyst tävling i form av en stadsplaneringsstudie. En tävling där även internationellt renommerade kontor deltog som holländska OMA, MVRDV samt Jean Nouvel. Det då vinnande tävlingsförslaget, i form av en svävande megastruktur, väckte en stark opposition. Vilket alltså föranledde Paris borgmästare att på nytt utlysa en internationell tävling. Men denna gång i form av en öppen arkitekttävling, som efterlyste förslag på utformning av Mangins tak samt ett koncept för ”morgondagens Forum des Halles”. Det lyckade resultatet av den senaste tävlingen är fröet till en ny och starkt lysande sol på Paris arkitektoniska himlavalv. Ett viktigt stadsförnyelseprojekt värdigt en av stadens mest betydande entréportar, som när det väl står klart kommer att ge ett helt nytt liv till dessa historiska kvarter. Dock återstår att se om man i bärande stål och glas lyckas åstadkomma samma suggestiva, tyngdlösa känsla som finns i det vinnande tävlingsförslaget. Anders Wadman form@dn.se


Drömduo mot Globen

Summary: Den första finalplatsen till Globen är redan klar. Den kniper Johnson & Häggkvist som är kvällens ”Dream team” när Melodifestivalens andra deltävling avgörs i Västerås.

Västerås. ABB Arena har inte riktigt hämtat sig. På onsdagskvällen blev en hockeymatch i allsvenskan avbruten sedan supportrar slängt stenar och cyklar genom ett antal fönsterrutor i den nyrenoverade entrén. Fansen lyckades också avbryta TV 4:s sändning genom att slänga mynt och tändare ned mot deras matchstudio. Men när artisterna i årets andra deltävling i Melodifestivalen samlas för repetitioner och uppladdning inför lördagens tävling har stormen före lugnet lagt sig. Eller om det nu var stormen före lugnet före stormen. För även om fönsterrutorna är intakta – schlagerfans är av allt att döma ett lugnare släkte än hockeyfans – efter helgen så lär den direktsända tävlingen bli en hård match. Där den föregående inledande tävlingen i Göteborg hade ett par, tre klara favoriter känns det på förhand betydligt mer ovisst i Västerås. Upp till fem sex bidrag slåss om tre platser. Ja, tre platser, ja. En i finalen och två i ”Andra chansen”. Den första finalplatsen har ju de allra flesta redan vikt åt artistparet som anses vara Melodifestivalens motsvarighet till det amerikanska basketlandslaget Dream team: Johnson & Häggkvist, med förnamnen Andreas och Carola. En både rutinerad (två tidigare framträdanden för Johnson och fyra för Häggkvist) och framgångsrik duo. Den stora uppmärksamheten riktas inte oväntat mot de båda under torsdagens presskonferens. Det blir närmast ett race till duons bord i Green Room när reportrarna släpps in. Sen bildas en klunga runt deras bord medan det är relativt folktomt kring de andra artisternas bord. Ensammast ser Lasse Lindh ut. Han har ju skrivit sin låt helt själv och har inte ens en låtskrivare att prata med medan han väntar på att journalisterna ska prata färdigt med Johnson & Häggkvist. Själva är dock de för dagen rött-orange-klädmatchade sångarna inte lika säkra på avancemang som många av experterna. Inte utåt i alla fall. – Nej, vi måste verkligen komma upp på tårna för att ta oss till Globen, säger Johnson. Vi kan inte ta något för givet. – Det här är debut för oss två ihop, fyller Häggkvist i. Vi kan inte gå omkring och tänka på att vi har gjort det här förut. Skulle inte deras kraftigt U2-influerade bidrag ”One love” räcka i sig, som låt, så har duon ett äss i rockärmen – den rejäla ljusrigg som sänks ned under den gospelrockiga avslutningen och som höll på att förblinda den samlade schlagerpressen under repetitionerna. – 60 000 watt, flinar Johnson. Det är bara att blunda. Det är årets motsvarighet till Carolas fläkt häromåret. Bakom storfavoriterna utmanar bland andra Sanna Nielsen som efter fjolårets diskoutflykt i ”Vågar du, vågar jag” uppträder med tävlingens enda renodlade ballad med en smakfull och nedtonad scenshow. Den milt sagt pampiga och snyftiga ”Empty room” är en klassisk lätt åttiotalistisk ut-med-armarna-från-kroppen-ballad á la Whitney Houstons ”One moment in time”. – Den handlar om sorgsen kärlek, men det måste finnas lite hopp också, det gäller att få in det, beskriver sångerskan sin låt. Den är väldigt känslosam. Det viktigaste för mig blir att försöka förmedla det. Dessutom ser det ut att bli en intressant tävling i tävlingen mellan tre killar med melodiösa poplåtar: Före detta hockeytalangen Alexander Schöld, som började torsdagen med att köra ett pr-träningspass med några spelare från Västerås IK och uppträder med luftiga tonårspoppiga ”Den första svalan”. Mer rutinerade Lasse Lindh som precis som Johnson & Häggkvist influerats av ett rätt känt och politiskt engagerat rockband från Irland, även om Lindhs ”lån” är lite mindre uppenbara. Och så Ola då, som inte sparat på någon svulstig detalj i åttiotalistiska ”Love in stereo”. Den sistnämnde har möjligtvis en liten fördel gentemot de andra i att han är mäkta populär bland tonårstjejer. Dagen före presskonferensen har han medverkat i ett chatt där hans fans lovat att de ska höja sina föräldrars telefonräkning och rösta på honom femtio gånger var. – Jag hoppas givetvis nå ut till mina fans, säger den före detta ”Idol”-deltagare, men jag vill att många andra också ska gilla låten. Och målgruppstänkandet har han lagt åt sidan. – Ja, det är omöjligt att säga att jag ska eller kommer nå till exempel män över 50. Jag kan inte tänka så. Mattias Dahlström noje@dn.se


Rysk vinter

Summary: I Ryssland läser man glamourösa romaner. De samhällskritiska rösterna är satta på undantag. Och Boklördag berättar vad som kommer ut på svenska i vår.

Fokus flyttar österut i vår. Och vid sidan av vurmen för Kina kommer en rad böcker om och från Ryssland. Författaren och historikern Arkadij Vaksbergs ”Giftlaboratoriet” – om de politiska morden från Lenin till Putin. Åsne Seierstads skildring av Tjetjenienkriget följer efter. Och det nya numret av Ord och Bild samlar berättelser av yngre ryska författare. I måndags startade ryssvåren med att Vladimir Sorokins roman ”I det heliga Rysslands tjänst” kom ut på svenska. ”Det är en elegant, fantasifull och mycket rolig bok. Och hemsk. Jag kan inte tänka mig en mer drabbande kritik av Rysslands pågående avdemokratisering”, skrev Eva Adolfsson i DN. Men i Ryssland är samhällskritiska röster ett undantag. – Kritiska författare som Vladimir Sorokin och Viktor Pelevin är visserligen ikoner i litterära sammanhang, men också omstridda. De betraktas som svåra och intellektuella, säger Sveriges kulturråd i Moskva Lena Jonson. I mars är det presidentval i Ryssland. Men av det syns det ingenting i bokhandeln. – Nej, här finns ju ingen presidentvalskampanj, säger Lena Jonson. Affischerna på stan säger ”Rösta den 2 mars för Rysslands framtid”. Punkt. Man ser ingenting av några olika kandidater eller debatter. Medvedjev kommer att vinna och han debatterar inte. Så det finns ingen anledning att ha någon större bokutgivning. Det har kommit ut några politiska böcker med tal av Medvedjev, det är allt. Nej, de ryska boklådorna liknar över huvud taget inte de amerikanska, som fyllts av Obama, Clinton och McCain-böcker under hela valåret. – Man undviker det politiska, fortsätter Lena Jonsson. Dels för att man passar sig för att trampa i klaveret. Dels är inte tidsandan riktigt sådan att folk kastar sig över politisk oppositionell litteratur. Ryssarna är inriktade på att förbättra sin egen tillvaro. Och det speglas i litteraturen. Det hetaste är romaner om rika människor i storstädernas burgna stadsdelar. Litteraturen säljer som aldrig förr. Det ges ut över 100 000 titlar om året i Ryssland i dag. – Masslitteraturen domineras helt av böcker om det glamourösa livet. Ett av de tydligaste exemplen, säger Lena Jonsson, är före detta lyxhustrun Oksana Robskis ”Casual”, om livet i den tjusigaste stadsdelen i Moskva, deras Beverley Hills. Boken har kallats en rysk ”Desperate housewives” och dignar av botox och cocktailpartyn. Men bara för att en författare tillhör glamourgenren behöver böckerna inte vara ytliga. Sergej Minajevs succébok ”Duchless” (ungefär själlös) rör sig högt upp i affärsvärldens salonger. Men samtidigt späckar han med kritiska perspektiv. I romanen ”Media Sapiens”, som utspelar sig i en fiktiv rysk valkampanj 2008, visar han hur medievärlden fungerar och hur en politisk opposition skulle kunna verka. Det är mest här vi vill läsa om nationens svarta sidor, säger förläggaren Ola Wallin på Ersatz förlag i Stockholm. – Den svarta bilden av Ryssland är gångbar i väst. Och det är delvis av ekonomiska skäl. Positiv litteratur om Ryssland är extremt svårsåld. Det är mycket lättare att sälja en genomgång av politiska mord. Han får medhåll av översättaren Kajsa Öberg Lindsten: – Ja, jag tror att man letar efter någonting som ska förklara Ryssland för oss. Som ska förklara det hemska som händer, eller i samband med perestrojkan det ljuvliga som händer. Eller vad kan vi vänta oss nu? Blir det någon gasledning eller inte? Kommer kriget i Tjetjenien att sprida sig? I Ryssland pratar man lite lätt nedlåtande om ”de där författarna som de gillar i väst”, säger hon. En sådan är journalisten och författaren Arkadij Babtjenko. Hans bok ”Krigets färger” om Tjetjenienkriget kom på svenska i november förra året. Nu har han tagit över efter den mördade journalisten Anna Politkovskaja på den oppositionella tidningen Novaja Gazeta. – Den svarta bild man torgför här tystas ner där, säger förläggaren Ola Wallin. Böcker censureras inte. Men det skrevs inte ett ord om Babtjenkos bok i hans hemland. Boken fanns och vem som ville kunde läsa den, men i den offentliga debatten existerade den inte. Och om man inte får ut böckerna i debatten, så kan man inte heller räkna hem dem ekonomiskt och då kanske förläggarna väljer att ge ut något annat. Det blir ett slags ekonomisk censur. Det är farligt att skriva kritiskt i tidningarna, det har Putinregimen visat. Och då kunde man vänta sig att litteraturen skulle spela en större roll i samhällsdebatten. Enligt Lena Jonsson finns en parallell vurm för dystopiska skildringar och i masslitteraturen riktigt apokalyptiska historier. Annika Persson litteratur@dn.se


Drömduo mot Globen

Summary: Den första finalplatsen till Globen är redan klar. Den kniper Johnson & Häggkvist som är kvällens "Dream team" när Melodifestivalens andra deltävling avgörs i Västerås.

ABB Arena har inte riktigt hämtat sig. På onsdagskvällen blev en hockeymatch i allsvenskan avbruten sedan supportrar slängt stenar och cyklar genom ett antal fönsterrutor i den nyrenoverade entrén. Fansen lyckades också avbryta TV4:s sändning genom att slänga mynt och tändare ned mot deras matchstudio. Men när artisterna i årets andra deltävling i Melodifestivalen samlas för repetitioner och uppladdning inför lördagens tävling har stormen före lugnet lagt sig. Eller om det nu var stormen före lugnet före stormen. För även om fönsterrutorna är intakta - schlagerfans är av allt att döma ett lugnare släkte än hockeyfans - efter helgen så lär den direktsända tävlingen bli en hård match. Där den föregående inledande tävlingen i Göteborg hade ett par, tre klara favoriter känns det på förhand betydligt mer ovisst i Västerås. Upp till fem sex bidrag slåss om tre platser. Ja, tre platser, ja. En i finalen och två i "Andra chansen". Den första finalplatsen har ju de allra flesta redan vikt åt artistparet som anses vara Melodifestivalens motsvarighet till det amerikanska basketlandslaget Dream team: Johnson & Häggkvist, med förnamnen Andreas och Carola. En både rutinerad (två tidigare framträdanden för Johnson och fyra för Häggkvist) och framgångsrik duo. Den stora uppmärksamheten riktas inte oväntat mot de båda under torsdagens presskonferens. Det blir närmast ett race till duons bord i Green Room när reportrarna släpps in. Sen bildas en klunga runt deras bord medan det är relativt folktomt kring de andra artisternas bord. Ensammast ser Lasse Lindh ut. Han har ju skrivit sin låt helt själv och har inte ens en låtskrivare att prata med medan han väntar på att journalisterna ska prata färdigt med Johnson & Häggkvist. Själva är dock de för dagen rött-orange-klädmatchade sångarna inte lika säkra på avancemang som många av experterna. Inte utåt i alla fall. - Nej, vi måste verkligen komma upp på tårna för att ta oss till Globen, säger Johnson. Vi kan inte ta något för givet. - Det här är debut för oss två ihop, fyller Häggkvist i. - Vi kan inte gå omkring och tänka på att vi har gjort det här förut. Skulle inte deras kraftigt U2-influerade bidrag "One love" räcka i sig, som låt, så har duon ett äss i rockärmen - den rejäla ljusrigg som sänks ned under den gospelrockiga avslutningen och som höll på att förblinda den samlade schlagerpressen under repetitionerna. - 60.000 watt, flinar Johnson. Det är bara att blunda. Det är årets motsvarighet till Carolas fläkt häromåret. Bakom storfavoriterna utmanar bland andra Sanna Nielsen som efter fjolårets diskoutflykt i "Vågar du, vågar jag" uppträder med tävlingens enda renodlade ballad med en smakfull och nedtonad scenshow. Den milt sagt pampiga och snyftiga "Empty room" är en klassisk lätt åttiotalistisk ut-med-armarna-från-kroppen-ballad à la Whitney Houstons "One moment in time". - Den handlar om sorgsen kärlek, men det måste finnas lite hopp också, det gäller att få in det, beskriver sångerskan sin låt. Den är väldigt känslosam. Det viktigaste för mig blir att försöka förmedla det. Dessutom ser det ut att bli en intressant tävling i tävlingen mellan tre killar med melodiösa poplåtar: Före detta hockeytalangen Alexander Schöld, som började torsdagen med att köra ett pr-träningspass med några spelare från Västerås IK och uppträder med luftiga tonårspoppiga "Den första svalan". Mer rutinerade Lasse Lindh som precis som Johnson & Häggkvist influerats av ett rätt känt och politiskt engagerat rockband från Irland, även om Lindhs "lån" är lite mindre uppenbara. Och så Ola då, som inte sparat på någon svulstig detalj i åttiotalistiska "Love in stereo". Den sistnämnde har möjligtvis en liten fördel gentemot de andra i att han är mäkta populär bland tonårstjejer. Dagen före presskonferensen har han medverkat i ett chatt där hans fans lovat att de ska höja sina föräldrars telefonräkning och rösta på honom femtio gånger var. - Jag hoppas givetvis nå ut till mina fans, säger den före detta "Idol"-deltagare, men jag vill att många andra också ska gilla låten. Och målgruppstänkandet har han lagt åt sidan. - Ja, det är omöjligt att säga att jag ska eller kommer nå till exempel män över 50. Jag kan inte tänka så.


TV 4 i webbavtal med Hollywood

Summary: TV 4 blir det första svenska tv-bolaget som säkrar webbrättigheter med en Hollywoodstudio. Det betyder att serier som ”House” och ”30 Rock” i sin helhet kan ses på webben.

Det avtal som TV 4 skrivit med amerikanska NBC Universal betyder att några av kanalens största serier nu kan visas som webb-teve och IP-teve (direkt från nätet till teveapparaten). Succéserier som läkarserien ”House” och komediserien ”30 Rock” kommer att kunna ses i Fyrans on demand-kanal TV 4 Anytime en vecka innan det sänds i teve eller i TV 4 Plus. Dessutom ingår i avtalet med NBC trettio Jerry Springer-specialer enbart för webben, och inför andra säsongen av ”Heroes” i tevekanalen lägger TV 4 Anytime ut första säsongen för dem som vill se om eller missade första säsongen. Ett abonnemang på Anytime kostar 49 kronor i månaden. Den dramatiska ökningen av rörliga bilder på nätet – från korta klipp till hela program – är den främsta anledningen till TV 4-satsningen. Man vill utnyttja det inrotade nedladdningsbeteendet. Som första svenska kanal kan nu TV 4 visa mer än bara sina egna program på webben. – När vi nu kan visa material från andra aktörer, material som tidigare varit tillgängligt enbart på illegala nedladdningssajter, ger vi också tittaren möjligheten att titta på webben legalt, säger Mattias Fyrenius, chef på TV 4 Nya Medier. Mattias Fyrenius är övertygad om att webb-teve-marknaden kommer att explodera. Frågan är vilka som blir de dominerande aktörerna. Parallellerna till skivbolagsvärlden för sju åtta år sedan är flera, och helst vill man undvika att göra samma misstag som skivindustrin gjorde då. – Skivbolagen försökte starta egna digitala tjänster, men det var inte förrän Itunes kom som musik på nätet blev stort. På liknande sätt har nätets Joost och Hulu blivit en plats för proffsaktörer. Jag skulle bli förvånad om ett sådant svenskt alternativ inte dök upp, säger han. Fredrik Söderling fredrik.soderling@dn.se 08-738 12 07


Schlaget kan börja!

Summary: I kväll börjar Melodifestivalen. Den första av fyra deltävlingar direktsänds från Scandinavium i Göteborg. DN:s Mattias Dahlström tycker sig se en rockigare och tuffare tävling i år.

Göteborg. Fotografernas kameror blixtrar inne i Scandinavium då deltagarna i årets första deltävling i Melodifestivalen en och en ställer upp sig på scenen och poserar mer eller mindre vant. Artister med festivalrutin ser väldigt bekväma ut. Velvet poserar tjusigt och Poodles och E-type letar fram hårdrockposerna. Christer Sjögren är i och för sig debutant, men med 40 år som artist bakom sig är han självklart beredd på att spexa för kameror. Han kör ett brett leende och gör tummen upp på ett sätt som man inte riktigt kan avgöra om det är ironiskt eller inte. Färskare schlagernykomlingar som färöiske Brandur, vars släkt och vänner på den lilla ön faktiskt får chansen att se hans framträdande på lördag, och de fyra tjejerna i Face-84 ser lite mer osäkra ut framför fotoblixtarna. Scenen de står på kunde inte vara mer annorlunda än fjolårets. Borta är den avskalade, vita, ganska öppna lösningen från förra året, den som på sina håll fick kritik för att kännas som foajén på en Finlandsfärja. I stället känns det som om inspiration tagits från Duran Durans video till "Wild boys" eller någon dystopisk science fiction-film. De stora metallställningarna som fyller ut scenens sidor och dominerar utrymmet gör tillsammans med det låga taket och den bakre blinkande jätte-tv-skärmen att skådeplatsen för årets tävling känns mer kaotisk, tuffare och, eh, rockigare än tidigare år. Vilket passar artisterna som inleder melodifestivalåret - E-type och The Poodles - som handen i läderhandsken. Hårdrockskompisarna gör också sitt bästa för att förstärka intrycket genom att bjuda på en pyroteknikuppvisning som inte står Lordi långt efter. Allt från en brinnande stjärna till gnistregn och eldflammor så starka att publiken på första raden lär behöva måla på nya ögonbryn efter att deras framträdande ramat in riffrocken i "In the line of fire". - Vi har pratat jättelänge om att göra något ihop, säger Poodles sångare Jakob Samuel. Och låten är fantastisk. På den vägen är det. E-type, med bakgrund som hårdrocktrummis, drar sedan ned det största skrattet bland journalisterna i Green Room när han elegant vänder på en fråga om hur mycket hårdrock han, som landets ohotade eurotechnokung de senaste femton åren, egentligen är. - Man ska ju komma ihåg att killarna är rätt mycket disko också, slänger han ur sig medan Poodles protesterar högljutt. Alla framstår inte som lika bekväma på scenen som de hårdrockande favoriterna. Under repetitionerna har Face-84:s sångerska Emma Karlsson på höga klackar trippat väldigt försiktigt över den smala bro som förbinder scenen med den långa catwalk som går en bra bit ut i publiken på scenens ena sida. - Ja, det hade inte skadat med en halkmatta där, säger hon och skrattar. - Eller så får du ha på dig Sockiplast, kommer det blixtsnabbt från bandkompisen Sara Carlsson. Annars är, som vanligt i schlagersammanhang, artisternas hälsotillstånd ett ständigt diskussionsämne. De flesta verkar ha förskonats från virus och baciller, men: - Jag har en liten förkylning, säger Velvet. Men den tänker jag faktiskt helt ignorera. Sångerskan, som framträder med pampiga eurodiskodängan "Déjà vu", sticker annars ut hakan och är, i den annars väldigt diplomatiska presskonferensmiljön, ovanligt kaxigt segerviss. - Folket avgör så klart, men jag tror på final. Velvets förkylning har annars hamnat i skuggan av Christer Sjögren och hans löpsedelsuppmärksammade motionsspårskollaps. Men Sjögren lugnar alla. Han är en viking. - Jag mår ypperligt, ler han. Jag har till och med papper på det. Den snart 58-årige veteransångaren debuterar i Melodifestivalen, men det är långt ifrån första gången han har haft chansen. - De tidigare förslagen jag har fått har inte varit dåliga låtar, att göra det här har inte stått så högt upp på min lista bara, även om jag följt tävlingen genom åren. När låtskrivarna presenterade låten "I love Europe" bestämde han sig, efter alla år av nekanden, för att ändå medverka - Utan låten hade jag inte gjort det, men till slut sa jag "ok då". Sedan är det kul att det sammanfaller med mitt 40-årsjubileum som artist. Fast några förhoppningar vågar han inte ha. - Nej, jag kan inte vara segerviss. Jag har inte hört alla de andra låtarna, så jag vet inte. Och dessutom kan jag inte påverka. Folket bestämmer. Röstningen – så funkar det När direktsändningen på lördag kväll börjar inleds också röstningen. Tävlingen består av två omgångar. I den första omgången gallras tre bidrag bort. De får platserna sex, sju och åtta. Övriga fem bidrag går till den andra omgången. Till finalen i Globen den 15:e mars går de två bidrag som får flest röster. Trean och fyran får en ny chans att nå finalen i "Andra chansen" i Kiruna den åttonde mars.


Kina stoppar Mikael Håfströms inspelning

Summary: Kina stoppar den svenske filmregissören Mikael Håfströms inspelning av storfilmen "Shanghai". Den kinesiska filmbyrån har förbjudit filmteamet att spela in filmen på plats.

- Det är naturligtvis chockartat och förvånande för oss alla. Exakt varför vi har fått avslag vet vi inte, vi har inte fått några konkreta skäl, bara ett väldigt entydigt besked: "Vi godkänner inte inspelningen av denna film i detta land", säger Mikael Håfström på telefon från Shanghai. "Shanghai" är Mikael Håfströms tredje Hollywoodfilm, med skådespelare som John Cusack, Gong Li och Ken Watanabe knutna till projektet. I filmen spelar Cusack en amerikansk journalist som 1941 kommer till Shanghai, strax innan de japanska styrkorna ockuperar staden. Ända sedan i september 2007 har filmbolaget Weinstein Company på plats i Kina planerat för inspelningar i autentiska miljöer i Shanghai. Beskedet från den kinesiska filmbyrån att "Shanghai" nekas inspelningstillstånd kom därför som en total överraskning. - Vi skulle inte ha spenderat miljontals kronor i det här landet under ett halvår om vi inte hade varit absolut säkra på att vi skulle få ett tillstånd, säger Mikael Håfström. Han berättar att "Shanghai" inte är den enda utländska film som har fått avslag från den kinesiska filmbyrån. Enligt Mikael Håfströms källor har ytterligare 5-6 filmer nyligen nekats inspelningstillstånd i Kina. Mikael Håfström har ingen aning om orsakerna till varför "Shanghai" stoppas i Kina. Men han konstaterar att uppmärksamheten kring Ang Lees film "Lust caution" kan ha spelat in. - Vi vet att Ang Lees film har orsakat viss turbulens. Den spelades delvis in i Shanghai och utspelas precis som vår film i en politiskt laddad tid. Skillnaden är att den utspelas efter den japanska invasionen och vår strax före, säger han. Ang Lees film väckte kritik bland annat för sina vågade sexscener - och fick klippas om ordentligt för att anpassas till den kinesiska marknaden. I "Shanghai" förekommer det bland annat opiumrökning och scener med prostituerade. - Det här är bara spekulationer, men det kan kanske ses som att det ger en felaktig bild av Kina och kinesiskt liv. Samtidigt är det svårt att göra en film om Shanghai 1941 där ingen röker opium och det inte finns prostituerade på gatorna. Johan Lagerkvist, forskare på Utrikespolitiska Institutet och Kinaexpert, är förvånad över beskedet om att Kina stoppar Håfströms inspelning. - Rent generellt har det skett en uppmjukning, den långsiktiga trenden går mot mer öppenhet. Kinesiska filmare och filmbolag har till exempel uppmuntrats att göra gemensamma produktioner med utländska investerare, säger han. Möjligen kan valet av inspelningsplats ha spelat roll, menar han. Myndigheterna i Shanghai är kända för att vara mer opinionskänsliga än de i huvudstaden Peking. Rabaldret kring "Lust caution" kan ha gjort att man dragit öronen åt sig. - Ang Lees film blev ganska hårt åtgången bland en viss grupp av inflytelserika intellektuella som tyckte att den på ett felaktigt sätt beskrev den kinesiska historien. Man ansåg att det i princip var landsförräderi att presentera den som han gjorde. OS i Peking invigs om drygt ett halvår. Kinesiska myndigheter har lagt sig vinn om att skapa en så positiv bild av landet som möjligt i utlandet. Är det då inte oklokt att stoppa inspelningar av Hollywoodfilmer i Kina? - Det kan man tycka, men det finns olika intressen i det här. Det är klart att OS-kommittén inte tycker att det här är bra, och inte heller representanterna för Pekings stad. Men på olika platser och i olika organisationer är man rädd om sitt eget skinn, säger Johan Lagerkvist. Mikael Håfström ser beskedet från den kinesiska filmbyrån som definitivt. Han lämnar Kina om ett par dagar för att resa till Hong Kong, som troligen blir ny inspelningsplats för "Shanghai". Staden Hong Kong ingår visserligen i Kina, men har ett eget ekonomiskt och politiskt system. Mikael Håfström tror inte att filmen kommer att påverkas av flytten - "Shanghai" kan utan problem spelas in i Hong Kong och i olika studiomiljöer. Däremot beklagar han den uppkomna situationen och att den kinesiska delen av filmteamet nu måste sägas upp. - Vår situation kommer att avskräcka varje vettig filmproducent från att komma till Kina för att spela in film. Det är ett självklart resultat av detta på kort sikt, säger han. DN har sökt representanter för den kinesiska ambassaden för en kommentar, men har inte fått något svar.


Kina stoppar svensk regissör

Summary: Kina vägrar låta den svenske filmregissören Mikael Håfström spela in storfilmen ”Shanghai”. Den kinesiska filmbyrån har förbjudit filmteamet att göra filmen på plats.

–Det är naturligtvis chockartat och förvånande för oss alla. Exakt varför vi har fått avslag vet vi inte, vi har inte fått några konkreta skäl, bara ett väldigt entydigt besked: ”Vi godkänner inte inspelningen av denna film i detta land”, säger Mikael Håfström på telefon från Shanghai. ”Shanghai” är Mikael Håfströms tredje Hollywoodfilm, med skådespelare som John Cusack, Gong Li och Ken Watanabe knutna till projektet. Cusack spelar en amerikansk journalist som 1941 kommer till Shanghai, strax innan de japanska styrkorna ockuperar staden. Sedan i september 2007 har filmbolaget Weinstein Company på plats i Kina planerat för inspelningar i autentiska miljöer i Shanghai. Beskedet från den kinesiska filmbyrån att ”Shanghai” nekas inspelningstillstånd kom därför som en total överraskning. – Vi skulle inte ha spenderat miljontals kronor i det här landet under ett halvår om vi inte hade varit absolut säkra på att vi skulle få ett tillstånd, säger Mikael Håfström. Han berättar att ”Shanghai” inte är den enda utländska film som har fått avslag från den kinesiska filmbyrån. Enligt Mikael Håfströms källor har ytterligare 5 6 filmer nyligen nekats inspelningstillstånd i Kina. Mikael Håfström har ingen aning om orsakerna till varför ”Shanghai” stoppas. Men han konstaterar att Ang Lees film ”Lust, caution” kan ha spelat in. – Vi vet att Ang Lees film har orsakat viss turbulens. Den spelades delvis in i Shanghai och utspelas precis som vår film i en politiskt laddad tid. Skillnaden är att den utspelas efter den japanska invasionen och vår strax före, säger han. Ang Lees film väckte kritik bland annat för sina vågade sexscener – och fick klippas om ordentligt för att anpassas till den kinesiska marknaden. I ”Shanghai” förekommer det bland annat opiumrökning och scener med prostituerade. – Det här är bara spekulationer, men det kan kanske ses som att det ger en felaktig bild av Kina och kinesiskt liv. Samtidigt är det svårt att göra en film om Shanghai 1941 där ingen röker opium och det inte finns prostituerade på gatorna. Johan Lagerkvist, Kinaexpert på Utrikespolitiska institutet, är förvånad över det kinesiska beslutet. – Rent generellt har det skett en uppmjukning, den långsiktiga trenden går mot mer öppenhet. Kinesiska filmare och filmbolag har till exempel uppmuntrats att göra gemensamma produktioner med utländska investerare, säger han. Möjligen kan valet av inspelningsplats ha spelat roll, menar han. Myndigheterna i Shanghai är kända för att vara mer opinionskänsliga än de i Peking. – Ang Lees film blev ganska hårt åtgången bland en viss grupp av inflytelserika intellektuella som tyckte att den på ett felaktigt sätt beskrev den kinesiska historien. Man ansåg att det i princip var landsförräderi. OS i Peking invigs om ett halvår. Är det då inte oklokt att stoppa Hollywoodinspelningar? – Det kan man tycka, men det finns olika intressen i det här. Det är klart att OS-kommittén inte tycker att det här är bra, och inte heller representanterna för Pekings stad. Men på olika platser och i olika organisationer är man rädd om sitt eget skinn. Mikael Håfström ser beskedet från den kinesiska filmbyrån som definitivt. Han lämnar Kina om ett par dagar för att resa till Hong Kong, som troligen blir ny inspelningsplats för ”Shanghai”. Staden Hong Kong ingår visserligen i Kina, men har ett eget ekonomiskt och politiskt system. Mikael Håfström tror inte att filmen kommer att påverkas av flytten – ”Shanghai” kan utan problem spelas in i Hong Kong och i olika studiomiljöer. Däremot beklagar han att den kinesiska delen av filmteamet nu måste sägas upp. – Vår situation kommer att avskräcka varje vettig filmproducent från att komma till Kina för att spela in film. Det är ett självklart resultat av detta på kort sikt, säger han. DN har sökt representanter för den kinesiska ambassaden för en kommentar, men har inte fått något svar. Sara Ullberg sara.ullberg@dn.se 08-738 12 97 Artikeln är rättad 2008-02-10 I gårdagens nyhetsartikel om att Kina stoppar inspelningen av storfilmen ”Shanghai” försvann ett litet, men betydelsefullt bindestreck. Så här skulle det stå: ”Enligt Mikael Håfströms källor har ytterligare 5-6 filmer nyligen nekats inspelningstillstånd i Kina.” I fredagens referat från samtalet om papperslösas rättigheter i Sverige tillskrevs Shahram Khosravi ett uttalande som han aldrig gjorde. Det avslutande citatet i artikeln härstammade istället från Samuel Engblom, jurist på TCO.


Extrainnehåll i "Assassins creed" till PC

Summary: PC-versionen av "Assassins creed" innehåller extrainnehåll. Exakt vad vill utgivaren Ubisoft dock inte avslöja.

I slutet av mars släpps "Assassins creed" till PC. Nu avslöjar utgivaren Ubisoft att spelet innehåller delar som inte fanns i versionerna till Xbox 360 och Playstation 3. Några detaljer om vad extrainnehållet består av vill man dock ännu inte avslöja. Man passar dock på att tala om att konsolversionen av spelet har sålt i drygt 5 miljoner exemplar fram tills idag.


Omtumlande primadonnecirkus

Summary: Pia Johansson är grandios som den självupptagna Petra von Kant som går från stilig kaxig kvinna till darrande vrak. Hugo Hansén har regisserat en föreställning som antagligen blir en av de mest intressanta i år.

”Petra von Kants bittra tårar” Av Rainer Werner Fassbinder Regi: Hugo Hansén Scen: Stockholms stadsteater Medv: Pia Johansson, Jessica Liedberg, Lena Nilsson, Helena af Sandeberg, Hanna Ahlström, Iwa Boman Oj oj oj så det bultar och det bankar på Stadsteaterns minsta och, i Lars Östberghs scenografi, så varmröda scen Bryggan. Alla de stora känslorna är med, besatt kärlek, avund, svartsjuka, sorg, förtvivlan, hat … och det framförs så grandiost att jag blir omtumlad. Pia Johansson som den självupptaget lynniga men sorgset bittra Petra von Kant gör en fantastisk prestation. Hon sopar fullkomligt rent där hon spelar på hela registret från arrogant kyla över vibrerande förälskelse och åtrå ner mot djupaste förtvivlan, hat och slutligen resignation. Hon går från stiligt kaxig kvinna till krälande darrigt vrak. Ett och annat nervöst skratt hörs i salongen när Petras förnedring går mot klimax i fylla, vrål och invektiv. Men var och en som någon gång varit längst nere i skiten vet att här kan inget överspel bli yvigt nog. Pjäsen handlar om hur den uppburna och intellektuella medelålders nyskilda modeskaparen Petra (coolt klädd i Zofi Nilssons kostym) möter unga, vackra, tafatta och tämligen obildade Karin och blir fullkomligt drabbad. Förnuftet får ju ofta jumboplacering när passionen slår till. Men Karin ser mest Petra som en pinne på karriärstegen och lämnar henne totalt förkrossad. Teater som blivit film som åter blivit teater. Fassbinders ”Petra von Kants bittra tårar” är en milstolpe såväl i hans eget alltför korta liv och konstnärskap som när det gällt att plocka av gestaltad homosexualitet kitschig gaykuriosa. Stycket må balansera på kanten till det banala. Men livet, när det blir riktigt allvar, är ofta rätt banalt. Vi tycker ju så om det som ”blir för mycket”. Ändå är det ju det som i slutänden verkligen betytt något. Fassbinder spelar sin historia med många instrument. Med en lika stark närvaro som Pia Johanssons gör Jessica Liedberg rollen som Petras underdånigt stumma assistent. Eller säg slav. Med små verkningsmedel fyller Jessica Liedberg varje stund med en subtil tystnad så icke negligerbar att den ofta reducerar Petra von Kants primadonnecirkus till det försumbara larm den faktiskt är. Genial är också Lena Nilssons tolkning av väninnan Sidonie. Hon som packat in hela sin livslögn och sitt avund i ett fodral av knubbigt klumpig sentimentalitet. Hanna Ahlström som Petras på armlängds avstånd hållna dotter Gabi är hjärtskärande övergiven och Iwa Boman rationellt känslodöv som Petras paranta mor. Kanske är det när det gäller Helena af Sandebergs Karin jag är aningen tveksam. Knappast för att hennes gestaltande inte skulle vara trovärdigt. Tvärtom, när de två kvinnorna första gången möts och på Karins opolerade sätt drar i sig var sin konjak i en enda klunk, utväxlas de mest övertygande ögonkast och skrattande överenskommelser jag tror mig sett på en scen. Här händer det något! Men ändå, skulle Pia Johanssons karismatiska Petra verkligen gå i gång så på Helena af Sandebergs svala och småpantade Karin? Eller har jag bara alltför mycket förgapat mig i Hanna Schygullas Karin i Fassbinders filmatisering? Ett är i varje fall säkert, Hugo Hansén, som uppenbarligen är en personinstruktör av rang, har regisserat en av 2008 års förmodligen mest intressanta föreställningar. Pia Huss teater@dn.se


Festivalen node.stockholm

Summary: Ballonger, datorspel och solnedgångar. Festivalen node.stockholm presenterar konst i nya medier. Här finns både geniala verk och rejäla bottennapp, tycker Milou Allerholm.

"Nu elektrifierar vi Stockholms konstliv!" Det är ett blekt koncept som håller ihop node.stockholm, en ny festival för konst och nya medier på olika platser i stan. För att komma runt den besvärliga definitionen "nya medier" verkar man ha dragit gränsen vid konst som kräver en elsladd. Flera programpunkter är konventionella utställningar som råkar inkludera en projektor. Vidlyftigheten har förstås också en sympatisk sida. Här finns ingen kvalitetsmässig överdomare, och medverkar gör allt från stora institutioner till enskilda curatorer. Sympatiskt eller inte - mycket av det som har visats under festivalens första del håller inte måttet. På Tekniska museets utställning "Man machine", som tar avstamp i mötet människa och maskin, har Matti Kallioinen realiserat en uppblåsbar installation. Ebba Matz har byggt ett slags iglo inspirerad av den mytomspunne ingenjören Buckminster Fuller, där besökaren aktiverar verket med ljus och ljud. Mycket mer händer inte. Två säkra, egensinniga konstnärer, vars arbeten stannar på en beskedlig nivå. Ett rejält bottennapp är också tidningen Konstperspektivs temanummer i samband med festivalen. Med ett par undantag är det präktigt redovisande och oinspirerande läsning utan fördjupning. Intressantast är Mathias Jansson, ansvarig för Konstperspektivs webb. Hans text och hemsida om game art (konst inspirerad av datorspel) räddar det hela från att bli en katastrof. Han har bland annat byggt upp en interaktiv essä om game art och presenterar även en rad konstnärer som arbetar inom fältet. En annan kritik är att informationen om festivalnoderna har varit så bristfällig att jag vid flera tillfällen letat efter konstverk som inte varit uppe just då. På Clarion hotel är till exempel verken borttagna flera dagar, på grund av en stor konferens. Ingen information, ingen på plats som vet något. Det är för slappt. Men här är det värt att vara ihärdig. I ett rum på Clarion visas ena delen (den andra på Kulturhuset) av Gil och Motis projekt "Dating Gil & Moti", en sammansmältning av liv och konst, arbete och kärlek, med starkt politiska undertoner. Två israeliska bögar som dejtar "Arab lovers" på nätet, och gör konst av de relationer som byggs upp. I lobbyn projiceras två verk som är kongeniala med hotellets konferensestetik, filmer som visar arkitektur- och stadsplaner. Det ena verket är Jon Brunbergs "The Polynational War Memorial", ett projekt om möjligheten att bygga ett monument och interreligiöst centrum till minne av alla som dött i krig sedan 1945. Förslaget är gjort i samarbete med arkitektkontoret Testbedstudio och är en utopisk vision om hur religioner och olika institutioner skulle kunna samlas sida vid sida i något som påminner om en gigantisk temapark. Hela arbetet blir en diskussion om minne och historieskrivning, om möjligheten att med en arkitektonisk plan skapa försoning i världen. Här skapas en märklig anknytning till det andra verket. Aleksandra Polisiewicz "Wartopia" tar avstamp i Hitlers och Sovjetstatens visioner om hur Warszawa skulle byggas om efter kriget. Konstnären har gjort 3d-visualiseringar av de stadsplaner som utarbetades för denna stad med sin "olyckliga geopolitiska placering" mellan supermakterna. Brunbergs och Polisiewicz arbeten är fristående, men ställda brevid varandra för de samman extremer ur det visionära tänkandets historia. En annan sevärd utställning är Pall Thayers på Mejan Labs, som länkar ihop videobilder från hela världen till en ström av eviga solnedgångar. Bilderna hämtas i realtid från olika webkameror, och skulle bli ett solnedgångsnirvana om det inte vore för det faktum att de flesta orter i världen är mulna och grå. Ett verk som med sitt geniala prosaiska tilltal öppnar upp mot konsthistoria och samtida idealbilder, för diskussioner om teknologi, övervakning, rädsla och begär. Sammanfattningsvis blir node.stockholm en lika artificiell konstruktion som solnedgångsaffischer. Med ett mer genomarbetat koncept och - antar jag - större budget hade man kunnat göra en festival som tillför något i diskussionen om konst och nya medier. Nu känns det som en halvhjärtad marknadsföringsåtgärd med förlåtande inslag. Ett sådant är dans- och performanceorganisationen Inpex DIY-projekt på Youtube, där folk lägger ut sina direktfilmade dansvideor. En plattform där gränserna mellan amatörism och professionalism, mellan värdefullt och värdelöst sannerligen sätts i rullning. Den mest bröst- och rumpfixerade kvalificerade forskning jag sett. Här hittar man också Joanna Rytels legendariska video, där hon med koreografiska discoambitioner dansar för tre får. Jag håller med fåren: tekniken hamnar här något i bakgrunden. KonstperSpektivNr 4/2007www.konstperspektiv.nu KonstperSpektiv Nr 4/2007 www.konstperspektiv.nu


Ballonger, datorspel och solnedgångar

Summary: Festivalen node.stockholm presenterar konst i nya medier. Här finns både geniala verk och rejäla bottennapp, tycker Milou Allerholm.utställningar

”Man Machine 2” Tekniska museet, stockholm Visas tom 27/4 KonstperSpektiv Nr 4/2007 www.konstperspektiv.nu ”A memorial and a city” Clarion Hotel, stockholm Visas tom 15/2 Gil & Moti “We hope you like it the way we do” Kulturhuset och Clarion Hotel, stockholm Visas tom 15/2 Pall Thayer Mejan Labs, stockholm Visas tom 9/3 Inpex – DIY Video Festival www.inpex.se Visas tom 15/2 ”Nu elektrifierar vi Stockholms konstliv!” Det är ett blekt koncept som håller ihop node.stockholm, en ny festival för konst och nya medier på olika platser i stan. För att komma runt den besvärliga definitionen ”nya medier” verkar man ha dragit gränsen vid konst som kräver en elsladd. Flera programpunkter är konventionella utställningar som råkar inkludera en projektor. Vidlyftigheten har förstås också en sympatisk sida. Här finns ingen kvalitetsmässig överdomare, och medverkar gör allt från stora institutioner till enskilda curatorer. Sympatiskt eller inte – mycket av det som har visats under festivalens första del håller inte måttet. På Tekniska museets utställning ”Man machine”, som tar avstamp i mötet människa och maskin, har Matti Kallioinen realiserat en uppblåsbar installation. Ebba Matz har byggt ett slags iglo inspirerad av den mytomspunne ingenjören Buckminster Fuller, där besökaren aktiverar verket med ljus och ljud. Mycket mer händer inte. Två säkra, egensinniga konstnärer, vars arbeten stannar på en beskedlig nivå. Ett rejält bottennapp är också tidningen Konstperspektivs temanummer i samband med festivalen. Med ett par undantag är det präktigt redovisande och oinspirerande läsning utan fördjupning. Intressantast är Mathias Jansson, ansvarig för Konstperspektivs webb. Hans text och hemsida om game art (konst inspirerad av datorspel) räddar det hela från att bli en katastrof. Han har bland annat byggt upp en interaktiv essä om game art och presenterar även en rad konstnärer som arbetar inom fältet. En annan kritik är att informationen om festivalnoderna har varit så bristfällig att jag vid flera tillfällen letat efter konstverk som inte varit uppe just då. På Clarion hotel är till exempel verken borttagna flera dagar, på grund av en stor konferens. Ingen information, ingen på plats som vet något. Det är för slappt. Men här är det värt att vara ihärdig. I ett rum på Clarion visas ena delen (den andra på Kulturhuset) av Gil och Motis projekt ”Dating Gil & Moti”, en sammansmältning av liv och konst, arbete och kärlek, med starkt politiska undertoner. Två israeliska bögar som dejtar ”Arab lovers” på nätet, och gör konst av de relationer som byggs upp. I lobbyn projiceras två verk som är kongeniala med hotellets konferensestetik, filmer som visar arkitektur- och stadsplaner. Det ena verket är Jon Brunbergs ”The Polynational War Memorial”, ett projekt om möjligheten att bygga ett monument och interreligiöst centrum till minne av alla som dött i krig sedan 1945. Förslaget är gjort i samarbete med arkitektkontoret Testbedstudio och är en utopisk vision om hur religioner och olika institutioner skulle kunna samlas sida vid sida i något som påminner om en gigantisk temapark. Hela arbetet blir en diskussion om minne och historieskrivning, om möjligheten att med en arkitektonisk plan skapa försoning i världen. Här skapas en märklig anknytning till det andra verket. Aleksandra Polisiewicz ”Wartopia” tar avstamp i Hitlers och Sovjetstatens visioner om hur Warszawa skulle byggas om efter kriget. Konstnären har gjort 3d-visualiseringar av de stadsplaner som utarbetades för denna stad med sin ”olyckliga geopolitiska placering” mellan supermakterna. Brunbergs och Polisiewicz arbeten är fristående, men ställda brevid varandra för de samman extremer ur det visionära tänkandets historia. En annan sevärd utställning är Pall Thayers på Mejan Labs, som länkar ihop videobilder från hela världen till en ström av eviga solnedgångar. Bilderna hämtas i realtid från olika webkameror, och skulle bli ett solnedgångsnirvana om det inte vore för det faktum att de flesta orter i världen är mulna och grå. Ett verk som med sitt geniala prosaiska tilltal öppnar upp mot konsthistoria och samtida idealbilder, för diskussioner om teknologi, övervakning, rädsla och begär. Sammanfattningsvis blir node.stockholm en lika artificiell konstruktion som solnedgångsaffischer. Med ett mer genomarbetat koncept och – antar jag – större budget hade man kunnat göra en festival som tillför något i diskussionen om konst och nya medier. Nu känns det som en halvhjärtad marknadsföringsåtgärd med förlåtande inslag. Ett sådant är dans- och performanceorganisationen Inpex DIY-projekt på Youtube, där folk lägger ut sina direktfilmade dansvideor. En plattform där gränserna mellan amatörism och professionalism, mellan värdefullt och värdelöst sannerligen sätts i rullning. Den mest bröst- och rumpfixerade kvalificerade forskning jag sett. Här hittar man också Joanna Rytels legendariska video, där hon med koreografiska discoambitioner dansar för tre får. Jag håller med fåren: tekniken hamnar här något i bakgrunden . Milou Allerholm konst@dn.se


Ny ambassadör prioriterar Dawit Isaak

Summary: Sedan 2001 sitter den svenske journalisten Dawit Isaak fängslad utan rättegång i Eritrea. Fredrik Schiller, Sveriges nya ambassadör för Eritrea, säger att frågan är ”högt prioriterad”.

För två veckor sedan tillträdde Fredrik Schiller sin nya tjänst som Stockholmsbaserad ambassadör i Asmara, Eritrea. En av de frågor han nu får på sitt bord är Dawit Isaak, den svenske journalist som utan formell rättegång suttit i eritreanskt fängelse sedan den 23 september 2001. – När det gäller detta ärende är jag begränsad i vad jag vill kommentera. Frågan är fortsatt högt prioriterad, säger Fredrik Schiller. Stödkommittén Free Dawit Isaaks ordförande Leif Öbrink säger att UD kontinuerligt arbetar genom diverse diplomatiska kanaler som departementet inte vill gå närmare in på. Men nöjd är han ändå inte. – Nej, men vad ska man göra när man har med en despot och diktator att göra? säger Leif Öbrink. Organisationen har sina egna hemliga kanaler genom vilka man får korta rapporter om Dawit Isaaks hälsa, som sviktade hösten 2005. Nu ska han efter omständigheterna må relativt bra. – Det är stabilt och som vi förstår det behandlas han nu ganska väl. Vi tolkar det som att det är våra påtryckningar som har lett till det. För tre månader sedan publicerade 30 chefredaktörer i Sverige ett upprop där den svenska regeringen kritiserades för bristen på resultat.Dagens Nyheters Thorbjörn Larsson var en av chefredaktörerna: – Dawit Isaak är Sveriges enda politiska fånge och har nu suttit 2 321 dagar i fängelse. Han är fängslad därför att han är journalist och jag tycker inte att den tysta diplomatin fungerar. Dawit Isaak har varit med om att skapa den första fria tidningen i Eritrea och det får han betala för. Jag kan acceptera att Sveriges nya ambassadör inte vill kommentera fallet, bara han agerar. ossi carp ossi.carp@dn.se


"Saw" blir spel nästa år

Summary: Skräckfilmen "Saw" blir spel. Spelet beräknas släppas i oktober nästa år.

Skräckfilmen "Saw" blir spel nästa år, rapporterar Eurogamer. I utvecklingsarbetet deltar flera av personerna bakom filmen, vilket förhoppningsvis innebär att spelets manus inte gör fans av filmen besvikna. Spelet utvecklas av Brash entertainment och bygger på spelmotorn Unreal Engine 3, vilket innebär att spelet antagligen kommer att släppas till PC, Xbox 360 samt Playstation 3. Spelet har beräknas släppas i oktober 2009.


"Det verkar fungera för konsumenterna"

Summary: Sony BMG förhandlar med Qtrax om att lägga ut låtar på gratissajten.

- Vi är alltid intresserade av roliga nya modeller. Reklamfinansierade tjänster är något som verkar fungera för konsumenterna, säger Mark Dennis, digitalchef hos Sony BMG i Sverige. Redan för ett halvår sedan skrev Sony BMG och Qtrax ett avtal om att skivbolaget skulle lägga ut delar av sin musikkatalog på Qtrax sajt i USA. När Qtrax nyligen presenterade sin nedladdningstjänst väckte det förvåning hos Sony BMG. - Det var inte samma tjänst som vi kom överens om. Det skilde sig på antal spelningar per låt och vilken kvalitet de skulle hålla, säger Mark Dennis. Förhandlingarna mellan bolagen har återupptagits efter helgen. Samtalen förs i New York och London och gäller framför allt USA- och Europamarknaderna. Mark Dennis känner inte till hur stor del av Sony BMG:s musikkatalog som kan vara aktuell för Qtrax, men han uppger att bolaget har 200.000 låtar i digital form. Sony BMG har redan erfarenhet av sälja musik via reklamfinansiering. Filmklippsajten Youtube, den franska streamtjänsten Deezer och det sociala medianätverket Imeem har kontrakt med Sony BMG.