Nationalister vänder ryggen åt musiken

Summary: Sveriges radikala nationalister har städat bort musiken för att få en mer intellektuell framtoning. När de sitter i riksdagen behövs inte längre musiken som enande kraft, menar forskaren Benjamin Teitelbaum.

När någon ska sälja en bostadsrätt brukar mäklaren ge rådet att stuva undan allt personligt. Kulturella markörer riskerar i en säljsituation att stöta bort presumtiva köpare, då så många som möjligt ska kunna spegla sig i bostaden. Kanske går det att säga att den svenska alt right-rörelsen tillämpat en liknande säljmetod på sin ideologi. I en ny bok menar musiketnologen Benjamin Teitelbaum att Sveriges radikala nationalister har städat bort den subkultur som en gång skapade sammanhållning i rörelsen. Efter vit makt-musikens storhetstid har radikala nationalister i stället utvecklat en anti-musikkultur. – I samband med att rörelsen började dra till sig mer makt blev den symboliska kampen mindre viktig. Den subkulturella verksamheten krympte i takt med att nationalistiska rörelser fick politiskt inflytande. Det handlade inte bara om att den gamla skinnskallekulturen försvann, utan det fanns medvetna försök att tona ner musiken, att tona ner det subkulturella för att kunna bygga en starkare rörelse som kunde locka till sig fler sympatisörer från mainstreamsamhället, säger Benjamin Teitelbaum över ett glas varm choklad på ett kafé nära Stockholms centralstation. Den amerikanska forskaren talar en svenska som är överraskande fri från brytning. Han bor och verkar i Colorado, men är på besök i Sverige för att bevaka konferensen ”Identitär idé”, som i helgen arrangerades på hemlig adress i Stockholm. Boken ”Lions of the north” presenterar resultatet av fem års etnografiska fältstudier av radikala nationalister i Sverige, alltifrån nationalistiska artister till SD-politiker och aktivister i organisationer som Nationalsocialistisk front. Trots att högerpopulismen har haft en stark medvind under den här perioden har högervindarna i musiken mojnat år för år. I dag är det i stort sett vindstilla på den scen där SD-ledningens festfavoriter Ultima Thule en gång var en självklar referens. Benjamin Teitelbaum hänvisar till en undersökning från 1998 som visade att nästan 20 procent av alla killar i gymnasiet lyssnade på vit makt-musik ibland eller ofta. 2005 hade Sverige nästan tre gånger fler nationalistiska band än alla andra nordiska länder tillsammans och en högre andel sådana band per capita än något annat land i världen. Vit makt-musiken uppfattades som ett verktyg för värvning av unga män till rörelsen. Ändå gav den ett magert resultat för de som ville se reella förändringar av invandringspolitiken. – Det fanns mycket öppen diskussion om detta bland nationalister under 00-talet. Vissa såg den här gamla musikkulturen från skinnskalletiden som ett hinder, eftersom den byggde på en dekadent subkultur som tilltalade en alltför liten del av samhället. Trots vit makt-kulturens i internationellt perspektiv unika genomslag hade Sverige vid den tiden inget högerpopulistiskt parti i riksdagen, till skillnad från andra länder i Europa. Ändå har nyare musik spelat stor roll för de radikala nationalisternas skinnömsning de senaste åren. Pop, folkmusik, singer-songwriterballader, techno, rap och reggae är genrer som aktivister och artister har omfamnat efter att vit makt-musikens mer punk- och metalbetonade toner började klinga av efter millennieskiftet. Runt 2010, när Benjamin Teitelbaum inledde sin studie, fanns flera artister som bidrog till att förnya de radikala nationalisternas identitet och framtoning. En av dem var Zyklon Boom, en Umeåbaserad rappare som tagit sitt artistnamn efter Zyklon B, den gas som nazisterna använde under Förintelsen. – Zyklon Boom har varit en ledande intellektuell inom de mer belästa, identitära kretsarna. Det som man hör i hans rapmusik är en nästan fetischistisk intellektualism: många referenser till svåra ord, till Friedrich Nietzsche, till Julius Evola. Han skryter med sin egen bildning och hur beläst han är, något som var otänkbart i vit makt-musiken, som i stället präglades av en hypermaskulinitet som byggde på antiintellektualism. Så genom hans raplåtar har han försökt ge en helt ny bild av vad det betyder att vara en invandringskritiker. En annan av de nya artisterna var Saga, som är Sveriges hittills största radikalnationalistiska musikexport. Det senaste decenniet har hon haft konserter i bland annat Storbritannien, Tyskland, Finland, Ungern och USA. Några av hennes låtar som laddats upp på Youtube har mer än en miljon visningar och hon fick stor uppmärksamhet då Anders Behring Breivik hyllade henne som en förebild efter sitt terrorattentat i Norge. – Internationellt är hon större än Ultima Thule och hon var en av de kvinnoröster som kom fram efter vit makt-vågen, då det uppstod ett slags feminism även i de här kretsarna. Sagas bakgrund är att hon hade traumatiska upplevelser i sin ungdom som hon kopplade till invandringen. Men hon har mer eller mindre lämnat scenen efter Breivikdådet. Hon har gjort ett par låtar och spelningar, men det som hände i Norge påverkade henne starkt. Ett annat försök till musikalisk förnyelse under 2010-talet var nationalisternas omfamning av folkmusiken. Samma år som SD kom in i riksdagen började Sverigedemokraternas nuvarande gruppledare Mattias Karlsson tala om hur de ville stödja folkmusik med offentliga pengar, vilket fick Folkmusiksverige att slå bakut. – Det var en massa demonstrationer runt om i landet och väldigt turbulent kring den frågan 2010-2011. Jag tror att Folkmusiksverige lyckades nå ut med sitt budskap att nationalister inte var välkomna. Jämfört med andra länder består folkmusikkretsar i Sverige huvudsakligen av välutbildade, välmående stadsbor. Klyftan mellan dem och SD:s väljare är ganska stor. Många radikalnationalister fann i stället en ny kärlek i neofolk, en mer populärinriktad genre med akustiska inslag och med rötter i både folkmusik och industrirock. – Det är inte folkmusik, tycker jag som själv håller med sådant. Men en hel del, alltfrån de i SD-ledningen till den yttersta högerkanten, är intresserade av neofolk. En populär artist är Solblot, som själv inte är så intresserad av politik, men ändå tilltalar många, säger han. Som ett led i nationalisternas försök att fjärma sig från sin subkulturella närhistoria har de även omfamnat artister ur det klassiska, svenska kulturarvet. Benjamin Teitelbaum nämner Cornelis Vreeswijk och Monica Zetterlund. – Jämfört med skinnskallekulturen, som i de här kretsarna fått kritik för sina rötter i en brittisk import från Jamaica, uppfattas sådana artister som unika för Sverige. Jag har till exempel haft en lång intervju med Linus Bylund om hans beundran för Cornelis Vreeswijk. Han tyckte att Cornelis fångar en väsentlig del av det svenska sinnelaget och vemodet. Men den dominerande trenden är att musiken har fått minskat betydelse i svensk nationalism. Orsaken är att utbudet av sociala smörjmedel vuxit på andra håll, menar Teitelbaum. Medieverksamhet på nätet, poddar och alternativa publikationer har blivit fler samtidigt som sociala medier erbjuder billiga och effektiva kanaler. – Nationalisterna har gjort analysen att det i dag finns andra metoder att samla en publik. Samhället i stort är heller inte längre lika uppbyggt kring musiksubkulturer. Inte heller i vänsterns rörelser ser man så mycket musik, som till exempel i Bernie Sanders-rörelsen. Sedan är de svenska nationalisterna just nu mest av allt inriktade på att komma in i regeringen. Saga: Sångare från Småland, född 1975, med en popularitet som fortfarande växer. Hon kallar sin musikstil ”frihetspop”. Enligt Benjamin Teitelbaum framställer hon sig själv som en inkarnation av den vita rasen, ”en gestalt som får uthärda personlig smärta på grund av mångkulturalism, invandring och rasblandning”. I sin hit ”Valkyrian” sjunger hon ”Jag är Valkyrian/som ska ta dig hem!/Skänk din styrka till de som kämpar än!”. Hennes huvudsakliga publik består av folk som själva identifierar sig som nationalsocialister. Efter att Anders Behring Breivik hyllade Saga 2011 verkar hon ha dragit sig tillbaka från scenen. Zyklon Boom: En rappare från Umeå som 2009 släppte skivan ”Välkommen till avfolkningsorten”. Enligt Teitelbaum tillhör han den identitära falangen bland dagens nationalister. I låten ”Håll käften” skryter artisten om att han läst Nietzsche sedan han var 13, i ”Tigerrytt” vill han avskaffa idén om jämlikhet och krossa humanismen och i ”Du är bög” rappar han: ”Varenda pulkabacke på planeten ska jag sanda/och döda folk i samma anda, som Världsnaturfondens panda/Jag ska avskaffa rösträtten för varenda idiot/Jag tycker som Public Enemy, fast alldeles tvärtemot”. Också Zyklon Boom har dragit sig tillbaka från musikscenen, av oklara skäl. Nordisk ungdom: En politisk aktionsgrupp bildad 2010 av besvikna medlemmar i Nationaldemokraterna. Lanseringen skedde med reggaelåten ”Tänk”, vars refräng lyder: ”Att förlora sitt land är tråkigt javisst/Så res dig upp här, etnopluralist!/Alla har rätt till sitt eget land, javisst!” Etnopluralism är en tanke om att ingen etnisk grupp är mer värd än någon annan men att alla måste leva åtskilda. Nordisk ungdom, som enligt Statens medieråd är en fascistisk organisation, har bland annat kastat ägg på flyktingförläggningar, grisblod på monumentet på Raoul Wallenbergs torg och vandaliserat konst som de anser vara dekadent. Musiketnolog verksam vid universitet i Colorado och tidigare föreståndare för Nordiska studier vid samma lärosäte. 34-årig amerikan med både judiskt och svenskt påbrå. De svenska rötterna kommer från moderns morföräldrar från Värmland och Västergötland. Boken ”Lions of the North – sounds of the new Nordic radical nationalism” (Oxford University Press, 2016) är den första musiketnologiska studien av radikala nationalister i Sverige. Började utforska sina svenska rötter under gymnasieåren, då han också han lärde sig att spela nyckelharpa. Spelar i den svenska folkmusiktrion Bjärv och hade från början tänkt skriva sin avhandling om ”asymmetriska polskor i Värmland”. Beskriver sin politiska ståndpunkt som ”en i amerikanska sammanhang övertygad demokrat”. Har i New York Times kritiserat Sverige för negativ särbehandling av Sverigedemokraterna.


Lena Einhorn stäms för förtal av avliden

Summary: Tomas Tjajkovski stämmer författaren och familjevännen Lena Einhorn för förtal av avliden. Han anklagar författaren för att felaktigt peka ut hans pappa som våldtäktsman i romanen ”Madeleine F”.

I höstas släpptes författaren Lena Einhorns senaste skönlitterära roman, ”Madeleine F”. I boken berättar hon om en kvinna vars småannonser i en tidning får en annan kvinna att söka upp henne. Lena Einhorn skriver i en passage i boken att romanfiguren Madeleine (eller Magdi som hon egentligen heter) under barndomen utsattes för övergrepp av sin styvfar. Det handlar i första hand om två skrivelser där det står: ”Han förgrep sig på henne” och ”Minns du min pappa? Han våldförde sig på mig.” Enligt Tomas Tjajkovski, vars familj under lång tid stått nära Lena Einhorns familj, råder det inga tvivel om att romanfiguren Madeleine skrivits med hans avlidna syster som förebild. Han pekar på flera uppgifter i romanen som är snarlika med händelserna i systerns liv. Tjajkovski anser att Einhorn i förlängningen pekar ut fadern som våldtäktsman. Han berättar att flera personer som står familjerna nära kontaktat honom efter att boken publicerats för att höra om uppgifterna stämmer. – Romanfiguren kan direkt kopplas till min syster. Jag vill inte att mina tre döttrar och resten av familjen ska få höra att deras farfar var en våldtäktsman. Jag har aldrig hört talas om de uppgifterna själv och vad jag vet har det aldrig funnits en misstanke om det, säger Tomas Tjajkovski till DN. Tjajkovski menar att han uppmärksammat Lena Einhorn på känsligheten i uppgifterna redan före det att romanen publicerades. Nu har han valt att stämma författaren i Stockholms tingsrätt och anklagar Einhorn för förtal av avliden. Lena Einhorn och hennes juridiska ombud har förkastat uppgifterna om att hon skulle ha gjort sig skyldig till förtal. I ett yttrande till tingsrätten skriver författarens advokat att varken fadern eller systern kan identifieras utifrån bokens skrivelser. Författaren har inte haft som uppsåt att peka ut fadern och har inte heller fått några frågor om huruvida romanfigurerna har skrivits med systern och fadern som förebilder. ”Uppgifterna i boken är, i lagens mening, varken sårande för X efterlevande eller att betrakta som kränkande av den frid som ska tillkomma en avliden”, skriver de i svaromålet. DN har varit i kontakt med Lena Einhorn, som hänvisar till sitt juridiska ombud. – Lena Einhorn bestrider den här talan i sin helhet och hon anser genom oss som ombud att det inte föreligger något otillåtet yttrande i det här fallet, säger Ulf Isaksson, advokat. Tomas Tjajkovski har i stämningen till tingsrätten också begärt ett skadestånd på 50.000 kronor. För honom är dock den ekonomiska ersättningen av underordnad betydelse. – Om jag inte gör det här så blir detta den sista bilden som skrivs om min pappa. För mig är detta inte rätt. Pappa är ostraffad och har aldrig varit misstänkt för brott. Det skulle kännas som en lättnad om vi kunde vinna och även bättre för min mamma som också är livet, säger Tomas Tjajkovski. Domstolstvisten tas upp för en förberedande muntlig förhandling i maj.


Linus Sandgren: Det dröjde lite innan jag fattade vad som hände

Summary: ”La la land" blev fråntagen Oscar för bästa film på scenen efter ett historiskt misstag. Men statyetten för bästa foto gick till svenska Linus Sandgren. ”En man som heter Ove” gick däremot utan pris, till regissören Hannes Holms stora irritation.

– Det dröjde lite innan jag fattade vad som hände, säger Linus Sandgren när han ett par timmar efter det att Oscarsgalan gått över i efterfest, berättar om misstaget på scenen. Linus Sandgren vinner Oscar för ”La la land” Också han, ”La la lands” fotograf, jublade på scenen, mitt i den stora hopen av filmmedarbetare över att ”La la land” fått galans finaste pris – när han förstod att något inte stämde. – Jag hörde först inte vad Jordan (Horowitz, filmens producent) sa – det som sägs i mikrofonen hörs ut i publiken, men det hörs inte bakåt, längre in på scenen. Sedan förstod han att priset egentligen gått till ”Moonlight”. Warren Beatty fick fel kuvert av Oscarsrevisorerna För egen del behöver Linus Sandgren dock inte vara ledsen – han vann kategorin ”bästa foto” och blev därmed enda svensk att ta hem en Oscarsstatyett och stor ära. – Men det som hände hade kunnat skötas lite snyggare och jag är mer orolig för hur det kan ha känts för producenterna. Tänk dig, man håller ett tacktal och sedan blir man av med priset! Oscarsgalan 2017 – här är alla vinnarna Sitt eget tal var han nervös över in i det sista, och han övergav en sen impuls att ändra på hela upplägget, ”fast jag tror att jag drog över tiden ändå, man får bara 45 sekunder på sig”. ”La la land” fick sex av de fjorton priser som filmen nominerats för, och utan att ha sett alla filmer tycker Sandgren att variationen på mottagare var lovvärt bred. Linus Sandgren: Los Angeles är drömmarnas stad Varför tror du att ditt foto belönades? – Jag tror att de såg att det är fantasifullt och ganska ambitiöst, och både emotionellt och expressionistiskt uttryckt. Över huvud taget tror jag att akademin uppskattade att ”La la land” är en film om drömmare – och många är drömmare, även bland dem. Är du det – hade du drömt om en Oscar?! – Nja, jag har snarare drömt om att få jobba med filmer och regissörer som är jättebra. Det får jag, och det är fantastiskt. En Oscar minskar knappast de möjligheterna för honom. Linus Sandgren tänkte tillbringa resten av natten först på ”La la lands” egen fest (och där prata av sig om vad som hänt) och sedan, förmodligen, på fler kalas. Firade gjorde också de andra svenskarna på plats i Hollywood, det stora filmteamet bakom ”En man som heter Ove” – som trots två nomineringar gick lottlös. Många såg valet av mottagare av priset till bästa icke-engelskspråkiga film som politiskt motiverat: den iranske regissören Asghar Farhani avstod från att komma i protest mot Donald Trumps immigrationspolitik. – Gravöl? Men vadå, vi har ju tagit oss till Oscar och nu när vi är här finns ingen anledning att inte fira?! sa Göran Hallberg, filmens fotograf, på Svenska filminstitutets långa Oscarsvaka, på ett anrikt hotell alldeles intill Dolby Theater. Dit kom också de nyckelpersoner som fått biljett dit – som regissören Hannes Holm, vars första kommentar löd: – Jag är djupt irriterad! Hannes Holm i politisk protest inför Oscarsgalan Och följdes av: – Jag kan visst tycka att politik är viktigt, men ”Ove” är den enda film som tar upp vad allt detta handlar om, nämligen att vi måste sluta vara rädda för varandra, oavsett ursprung. Det är ett vackert budskap. I Vita huset gör Trump en poäng av att göra show av allting, men de som verkligen håller på med show – de som är här – ägnar sig åt övertydliga statements. Hannes Holm efter Oscarsgalan. Anousheh Ansari tar emot pris för ”The Salesman” å regissören Asghar Farhadi vägnar. Foto: Henrik Montgomery/TT, Mark Ralston/AFP Besviken är han också över att inte fått hålla sitt tacktal, om vad som ”verkligen händer i Sverige”. – Men en sak var bra. Jag har fått blodvittring, och jag kommer gärna tillbaka hit fler gånger. Fast irritationen var Hannes Holm ganska ensam om. Rolf Lassgård log stort, kanske i första hand över att under flera dagar ha märkt hur uppskattningen av den icke-engelskspråkiga filmen har stigit, och över publikmottagandet av ”Ove” (som år 2016 sågs av fler amerikaner än någon annan utländsk film). Och Bahar Pars, som spelar Parvaneh och själv är född i Iran, hade inga problem med ett politiskt val: – Jag tycker att det var helt rätt att ”The salesman” vann. Jag känner nästan lika mycket för den som för ”Ove”, sa hon, iklädd en svart klänning av tyg och stål. Medan hon tänkte festa natten lång, hade Filip Berg (som spelar den unge Ove) planer på att sova för att klara rader av provfilmningar, den första redan dagen därpå: – Det är väl lika bra att passa på när man nu är här.


Dance to dance to av Ludvig Daae på MDT i Stockholm

Summary: Disco anno 1783. Lekfullt och intelligent blir det till en början när Ludvig Daae poppar till den klassiska baletten i ”Dance to dance to”. Men discorytmerna blir efter ett tag alltmer enahanda.

Hur skulle den klassiska baletten ha kunnat se ut om den inte hade uppstått i spåren av den höviska hovkulturen och i stället formats av populärkulturen i allmänhet och discodansens glittrande universum i synnerhet? Den kontrafaktiska historieskrivningen iscensätter Ludvig Daae på MDT i sitt nya verk ”Dance to dance to” som påstås vara inspirerad av den mexikanska Esmeralda Vasquez mytomspunna, oavslutade verk med samma titel. En discokoreografi från 1783? Den fiktiva ironin är möjligen övertydlig, men ligger samtidigt helt i linje med hela den timslånga koreografin som i likhet med Daaes tidigare verk sötar och saltar om vartannat: lekfullt, intellektuellt, konceptuellt. Likväl är ”Dance to dance to” från början till slut en envetet och oavvisligt dansant föreställning med den övertygande, hängivna trion Viktoria Andersson, Marcus Baldemar och Ulrika Berg på scenen, iklädda hudnära och heltäckande, underbart förfärliga, läderlatexdräkter i syndigt svart och glamouröst guld. Det citeras flitigt i ”Dance to dance to” som mest uppenbart hämtat rörelsenäring från just disco, men som över huvud taget präglas av det senaste halvseklets allmänna exhibitionism och slimmade kroppsideal. Man anar diverse lån, alltifrån John Travolta och Jane Fonda till Beyoncé och Justin Bieber, de två senare exempel som koreografen själv nämner som inspirationskällor, faktiskt, tror jag, bara delvis som en provokation. Liksom i tidigare verk, ”Fun, lughs, good time” och ”Hyperfruit” – som turnerar inom Dansnät under mars, bland Umeå och Linköping – återkommer Daae snarast kärleksfullt entusiastiskt till populärkulturen, i likhet med en annan av Sveriges mest intelligenta, lågmält tänkande koreografer, Malin Hellkvist Sellén. Vad rankas högt respektive lågt i samhället. Mer exakt varför? Varför är balett finare än disco? Populärkulturens framväxt utmanar gamla, hierarkiska maktstrukturer – som ju genomsyrar klassiska balett både till form och innehåll – och kan på goda grunder ses som ett uttryck för viktiga demokratiserings- och jämlikhetsprocesser. Första kvarten finns mycket att le och skratta gott åt i ”Dance to Dance to”. Juckande höfter och alla förment sexiga rörelser som blir påfallande osexiga när de skärskådas i ljuset (fjärran diskotekens dunkel och rökdimmor). Men föreställningen blir tyvärr mer och mer enahanda, medan discorytmerna oavbrutet, liksom dansen, bara pumpar på. Ludvig Daaes kontrafaktiska danshistoria är smart och tankeväckande men stelnar alltför snart i en grimasch.


Linus Sandgren vinner Oscar för ”La la land”

Summary: Svenska filmfotografen Linus Sandgren vann en Oscar i kategorin bästa filmfotografi för ”La la land” vid nattens gala.

I sitt tacktal på nattens Oscarsgala, där han vann i kategorin bästa filmfotografi för ”La la land”, tackade svenska Linus Sandgren en uppsjö av människor. Läs mer: Linus Sandgren är Oscarsfavorit – Den här filmen skapades med så mycket kärlek och passion och kamp – allt tack vare dig, Damien [Chazelle, filmens regissör, reds anm]. Du är ett poetiskt geni. Jag är så glad att jag träffade dig och jag älskar dig verkligen. Läs mer: Ingen statyett till ”En man som heter Ove” Sandgren tackade huvudrollsinnehavarna Ryan Gosling och Emma Stone, kamera- och ljusteamen och övriga medverkande i filmproduktionen. Sin fru Cecilia och sina barn Betty och Lucy tilltalade han på svenska: – Jag älskar er, ni är mitt allt. Efter att Linus Sandgren gått av scen skojade galans värd Jimmy Kimmel om Donald Trumps uttalanden om Sverige. – Jag är så ledsen över vad som hände i Sverige härom natten – jag hoppas att dina kompisar är okej. Förutom Linus Sandgren var svenskar nominerade i tre andra kategorier – ”En man som heter Ove” i kategorierna bästa icke engelskspråkiga film och bästa mask/smink, och Max Martin och Shellback för bästa originalsång med ”Can't stop the feeling” från ”Trolls”. Inget av de priserna gick dock till våra svenska nominerade.


Disco anno 1783

Summary: Lekfullt och intelligent blir det till en början när Ludvig Daae poppar till den klassiska baletten i ”Dance to dance to”. Men discorytmerna blir efter ett tag alltmer enahanda.

Dans ”Dance to dance to” Koncept, koreografi, regi: Ludvig Daae Dans och koreografi: Viktoria Andersson, Marcus Baldemar, Ulrika Berg. Scenografi och ljus: Daniel Åkerström-Steen. Kostym: Tove Berglund. Musik: William Rickman. Scen: MDT, Stockholm. Speltid: 1 tim. Hur skulle den klassiska baletten ha kunnat se ut om den inte hade uppstått i spåren av den höviska hovkulturen och i stället formats av populärkulturen i allmänhet och discodansens glittrande universum i synnerhet? Den kontrafaktiska historieskrivningen iscensätter Ludvig Daae på MDT i sitt nya verk ”Dance to dance to” som påstås vara inspirerad av den mexikanska Esmeralda Vasquez mytomspunna, oavslutade verk med samma titel. En discokoreografi från 1783? Den fiktiva ironin är möjligen övertydlig, men ligger samtidigt helt i linje med hela den timslånga koreografin som i likhet med Daaes tidigare verk sötar och saltar om vartannat: lekfullt, intellektuellt, konceptuellt. Likväl är ”Dance to dance to” från början till slut en envetet och oavvisligt dansant föreställning med den övertygande, hängivna trion Viktoria Andersson, Marcus Baldemar och Ulrika Berg på scenen, iklädda hudnära och heltäckande, underbart förfärliga, läderlatexdräkter i syndigt svart och glamouröst guld. Det citeras flitigt i ”Dance to dance to” som mest uppenbart hämtat rörelsenäring från just disco, men som över huvud taget präglas av det senaste halvseklets allmänna exhibitionism och slimmade kroppsideal. Man anar diverse lån, alltifrån John Travolta och Jane Fonda till Beyoncé och Justin Bieber, de två senare exempel som koreografen själv nämner som inspirationskällor, faktiskt, tror jag, bara delvis som en provokation. Liksom i tidigare verk, ”Fun, lughs, good time” och ”Hyperfruit” – som turnerar inom Dansnät under mars, bland Umeå och Linköping – återkommer Daae snarast kärleksfullt entusiastiskt till populärkulturen, i likhet med en annan av Sveriges mest intelligenta, lågmält tänkande koreografer, Malin Hellkvist Sellén. Vad rankas högt respektive lågt i samhället. Mer exakt varför? Varför är balett finare än disco? Populärkulturens framväxt utmanar gamla, hierarkiska maktstrukturer – som ju genomsyrar klassiska balett både till form och innehåll – och kan på goda grunder ses som ett uttryck för viktiga demokratiserings- och jämlikhetsprocesser. Första kvarten finns mycket att le och skratta gott åt i ”Dance to Dance to”. Juckande höfter och alla förment sexiga rörelser som blir påfallande osexiga när de skärskådas i ljuset (fjärran diskotekens dunkel och rökdimmor). Men föreställningen blir tyvärr mer och mer enahanda, medan discorytmerna oavbrutet, liksom dansen, bara pumpar på. Ludvig Daaes kontrafaktiska danshistoria är smart och tankeväckande men stelnar alltför snart i en grimasch.


SVT släpper alla kvällens låtar i Melodifestivalen

Summary: På lördageftermiddagen spreds flera låtar från Melodifestivalen på nätet i förtid – vilket är mot regelverket. Det rör sig bland annat om låtar som tävlar i kvällens deltävling. SVT väljer nu att direkt publicera samtliga låtar i sin helhet.

Alla låtar från skivbolaget Warner som är med i Melodifestivalen i år släpptes för tidigt. Bland annat fick Loreens låt ”Statements”, som är favorittippad i kvällens deltävling, snabbt spridning på nätet. Enligt regelverket får finallåtarna och de låtar som ännu inte tävlat inte släppas innan alla fyra deltävlingar är klara. Alla låtar skulle alltså släppas på till exempel Itunes och Spotify i kväll. Att de spritts i förtid skulle kunna innebära diskning, enligt reglerna. Enligt SVT handlar det om ett misstag som beror på tidsskillnad – det förinställda släppdatumet är den 26 februari, och när Australien passerade midnatt släpptes låtarna automatiskt på Itunes där. – Då det är tredje part som agerat, i det här fallet Itunes, så vidtar vi inga åtgärder som påverkar tävlingen, skriver tävlingens producent Christer Björkman i ett uttalande. För att det inte ska påverka resultatet i kvällens deltävling kommer SVT nu att lägga ut alla kvällens tävlande låtar samt alla finalister på sin sajt i sin helhet. Det har hänt flera gånger tidigare att låtar läckt i förtid. Bland annat hände det med Helena Paparizous låt ”Survivor” 2014. För att ett bidrag ska diskas krävs det dock att låten spritts avsiktligt av till exempel skivbolag eller artist.  Läs också: Här är alla bidrag för deltävling fyra i Melodifestivalen


Nu söker världens journalister sanningen i Malmö

Summary: Malmö. Donald Trump står fast vid sin bild av Sverige, men redan före hans nya uttalande var ett antal journalister på väg till Malmö för att ”ta reda på sanningen”. En av dem är den amerikanske journalisten Tim Pool, som fått bidrag till sin resa av en högerextrem sajt.

Tim Pool vandrar omkring i hotellbaren med en självklar och ungdomlig attityd. Han bär mössa, luvtröja och jacka inomhus, och betar av intervjuer med Aftonbladet, SVT, Expressen och DN. Pool upprepar att han är en skeptiker, ett journalistsinne som inte litar på någon, inte heller oss. – Trump har gång på gång tryckt på sitt narrativ om Europas utveckling. Samtidigt åker många konservativa journalister och opinionsbildare till platser som Malmö och rapporterar att det blivit hemskt och att muslimska flyktingar är farliga. Jag vill vara på plats, faktagranska och se vad som egentligen stämmer, säger Tim Pool. Över 350 donatorer har sponsrat reportageresan som även inkluderar stopp i Tyskland, Frankrike och Belgien. Besöket blev vida uppmärksammat sedan Paul Joseph Watson, Londonbaserad redaktör för en konspiratorisk och högerextrem sajt, skänkt 2.000 dollar till resan, som ett led i hans löfte att sponsra den journalist som vågar rapportera från utsatta områden i Malmö. – Jag har aldrig träffat honom förut och har absolut ingen koppling till honom eller hans åsikter. Han skickade ett meddelande till mig och donerade pengar. Det var allt. Vi är sponsrade av människor över hela det politiska spektrumet, säger Tim Pool, vars reportage om Malmö kommer att publcieras i videoform på hans Youtubekanal Timcast. Du skriver på Twitter att du redan efter en dag i Malmö upplever att ”politiseringen av Sverige är galen och absurt förbryllande”. – Det är min stora utmaning. Många konservativa säger att det pågår en självcensur och sanningen undanhålls. Den andra sidan säger att detta är löjligt, att brottsligheten är låg och att ingen kan bevisa en koppling till invandring, säger Tim Pool och tar sats: – Jag har aldrig bevakat ett ämne som är så tungt politiserat att till och med amerikaner krigar om vilka fakta som egentligen stämmer. Vissa säger att det aldrig har exploderat en granat här, andra säger att jag kommer dö inom tio minuter. Men det här är Sverige! Det kan inte vara så farligt. Allt är bara sjukt förvirrande. Donald Trump: Människorna i Sverige förstår att jag har rätt Journalisten kom Sverige i slutet av en vecka där landet som ämne briserat i den internationella mediedramaturgin, efter att USA:s president Donald Trump fällt alarmistiska uttalanden under ett tal i Florida. För- och motberättelserna studsar mot varandra. Faktafel bemöts med tillrättavisanden som bemöts med anklagelser om mörkning. Regeringen beslutade sig till slut för att sätta upp en hemsida på engelska där flera felaktigheter bemöts. Flera internationella nyhetsmedier har samtidigt försökt att nyansera diskussionen om Sverige. Rick Noack, Europakorrespondent på Washington Post, säger till DN att även om faktagranskningarna är betydelsefulla finns det mycket som tyder på att läsarna tenderar att hålla fast vid en ståndpunkt som ofta är politiserad. – Det Trump nu säger om Europa är också en av huvudorsakerna till att väljarna röstade på honom. Vissa av dem kommer alltid vilja tro att det finns no-go-zoner. Det är väldigt svårt att förstöra den bilden och beskriva sanningen om vad som händer i Europa, säger Rick Noack, som berättar att intresset för tidningens artiklar om Sverige den senaste veckan varit enormt. Foto: Emma Larsson – Det är nästan lite galet hur mycket människor brydde sig, men också hur historien utvecklade sig. Det började som en ganska rolig historia när alla sökte information om vad Trump menade, men utvecklades till en allvarlig historia som handlade om immigration och brottslighet och vem som egentligen har rätt, säger Rick Noack. Enligt Anna Reimann, redaktör på Der Spiegel, har Sverigeintresset också varit massivt i Tyskland. Debatten om vilken verklighetsskildring som är den korrekta korrelerar med den invandringsdebatt som förs även i det landet, menar Reimann. – Personer på högersidan som är emot öppen invandring och en solidarisk flyktingpolitik anser att Trump har rätt, att det är något fel på Sverige. De agiterar mot den så kallade ”Lügenpresse” som i deras ögon vill undangömma sanningen. I stället delar de texter från alternativa högerplattformar eller gamla artiklar om upplopp i Sverige för fyra år sedan. Det är samma sak om igen – allt verkar vara en stor bubbla, säger Anna Reimann. I debatten om Sverige har Malmö – återigen – kommit att pekas ut som det största skräckexempel. DN har i flera artiklar på senare tid berättat om hur staden beskrivits av såväl ryska medier som av högerpopulistiska politiker i Storbritannien. Det är rapporter och uttalanden som innehållit en rad faktafel om våldsbrott, våldtäkter och invandring. Katrin Stjernfeldt Jammeh (S), kommunstyrelsens ordförande, pustar ut när hon satt sig ned i en fåtölj på kontoret i stadshuset i Malmö. Hennes bild är att internationella medier under många år har spridit alarmistiska rapporter om staden. – Det som hände nu, när hela Sverige lyftes fram, var precis vad som brukar hända med Malmö. Många använder överdrifter och felaktigheter. Och om man påtalar det får man alltid höra: ”Men har ni inte problem då?” Jo, det har vi. Vi har stora klyftor och förortsproblematik mitt i centrum, men bilden blir alltid polariserad och politiserad, säger Katrin Stjernfeldt Jammeh. Nu anländer utländska journalister hit för att berätta om hur staden ser ut. – Jag tycker det är bra. Ofta, när man är på plats, är det lättare att skapa sig en egen bild. Om man bara tar del av vad som skrivs om Malmö så får man en väldigt sned bild. Min förhoppning är att den som kommer hit inte bara jagar en förutfattad mening utan också att man är öppen för att se staden på ett annat sätt. Hur länge kommer Malmö behöva leva med grundlösa uttalanden liknande det som förre Ukip-ledaren Nigel Farage (”Malmö är Europas våldtäktshuvudstad”) gjorde i veckan? – Vi lever i en tid där starka krafter vill visa att mångkulturella samhällen inte låter sig göras på ett positivt sätt. Så länge den åsikten lever kvar kommer Malmö att vara ett slagträ. Jag hoppas samtidigt att fler blir uppmärksammade på diskussionen och kampen om världsbilden. Om beskrivningen av Sverige inte är helt korrekt så kanske man förstår man att beskrivningen av Malmö inte är helt korrekt, säger Katrin Stjernfeldt Jammeh. Kommunalrådskollegan Nils Karlsson (MP) ska under lördagen slå följe med journalisten Tim Pool genom Malmö. Amerikanen hyser en förhoppning om att det kan ge honom en fördjupad bild av situationen i staden – men påtalar samtidigt att många av dem som kritiserat Malmö aldrig kommer att lita på den bild som politiska ledare delar med sig av. – Därför är viktigaste för oss att prata med lokalinvånare. Vi har flera källor som ska dela med sig av sina tankar och hur det känns att leva i den här staden. Vi vill sammanfoga extrema åsikter och statistik till en medellinje. Förhoppningsvis kan det föra oss en bit närmare sanningen, säger Tim Pool. När DN möter journalisten har han varit i Sverige i mindre ett dygn. Medieförfrågningarna har varit så pass många att han inte hunnit inleda sitt arbete. Men under fredagen och lördagen ska han sända live från och spendera natten i stadsdelarna Rosengård och Lindängen. Du är inte orolig för att detta bara blir ett spektakel? – Det har blivit det hittills. Vi måste säga nej till förfrågningar nu. Jag förstår att intresset är stort, beroende på Donald Trump och donationen från Paul Joseph Watson. Men allt är lite löjligt egentligen. Vårt mål att fokusera på fältarbete och jag måste gå och uppleva den här staden själv, säger Tim Pool.


Pamela Anderson försvarar Julian Assange: ”Svensk våldtäktslagstiftning nästan för progressiv”

Summary: Skådespelaren Pamela Anderson har åsikter om Sveriges hanterande av våldtäktsanklagelserna mot hennes vän Julian Assange.

I en nyhetssändning i den ryska tv-kanalen RT, tidigare Russia Today, tillkännagav ”Baywatch”-stjärnan Pamela Anderson att hon hade för avsikt att börja kämpa för män som blivit ”felaktigt anklagade för våldtäkt”. Anledningen sägs vara hennes vänskap med Wikileaksgrundaren Julian Assange, som 2010 anklagades för våldtäkt och sexuellt ofredande av två svenska kvinnor. Sedan 2012 bor på Ecuadors ambassad i London för att undvika förhör av svenska åklagare. Läs mer om anklagelserna mot Julian Assange – Sverige har väldigt progressiva lagar gällande sexualbrott, eller vad man nu vill kalla det. Nästan för progressiva. Nästan paralyserande, sade Pamela Anderson i RT. – Vi fokuserar, förstås, på utsatta människor, och vi tänker på dem först och främst som kvinnor och barn. Det är viktigt, men många män befinner sig också i utsatta situationer, menar skådespelaren. Gällande anklagelserna mot Julian Assange hävdar Anderson: – När man läser det faktiska fallet, och läser allt om det, har inget brott begåtts. Anklagelserna om sexuellt ofredande och olaga tvång preskriberades 2015. 2020 preskriberas anklagelsen om våldtäkt.


Jimmy Fallon härmar Donald Trump: ”Sverige vacklar efter incidenten – som absolut hände”

Summary: I ett inslag i sin pratshow gav sig Jimmy Fallon återigen på att imitera USA:s president Donald Trump.

Alec Baldwins tidigare så uppmärksammade Trumpimitation fick stå åt sidan när värden för ”The tonight show”, Jimmy Fallon, gav sig på att härma USA:s president. Han har tidigare vid ett flertal tillfällen spökat ut sig till Donald Trump. I ett inslag i programmet håller Jimmy Fallons Trump ett tal till nationen, där han presenterar sitt nya nyhetsprogram TNN, ”Trump News Network”. Det fiktiva nyhetsprogrammet börjar med att Fallons gyllene president konstaterar: ”Sverige vacklar fortfarande efter fredagens incident, som absolut hände. Detaljerna är fortfarande osäkra, men vi får uppgifter om att det definitivt var sant och hundra procent inte påhittat. Vi ber för de svenska männen, kvinnorna, och godisfiskarna.” Jimmy Fallon fick i höstas kritik för hur han hanterade en intervju med den dåvarande presidentkandidaten Trump. I avsnittet av ”The tonight show” rufsade han Trump kärvänligt i håret och ställde få kritiska frågor. Läs mer: Jimmy Fallon försvarar Trump-intervju I söndagens avsnitt av satirshowen ”Last week tonight” talade programledaren John Oliver om Donald Trumps kommentarer om Sverige. Även Stephen Colbert i ”The late show” och Seth Meyers i ”Late night” har behandlat ämnet i senare avsnitt av sina pratshower.


”Materialet har inte redigerats med etiska metoder”

Summary: Efter Donald Trumps uttalanden om Sverige fick filmaren Ami Horowitz hård kritik från poliserna som intervjuades. Nu kommer ytterligare kritik – från de svenska fotografer som arbetade med inspelningen. Fotograferna säger att de aldrig hade ställt upp om de vetat om vad materialet skulle användas till.

USA:s president Donald Trump hänvisade till ett tv-inslag på Fox News efter att han under helgen kommenterade situationen i Sverige. I inslaget intervjuas filmaren Ami Horowitz som gjort det kraftigt vinklade reportaget ”Stockholm syndrome”, ett reportage som också innehåller en rad faktafel. DN har tidigare rapporterat att två svenska poliser som medverkade i reportaget hävdar att de intervjuats på falska premisser och att de i själva verket svarat på andra frågor. – Vi står inte bakom det här alls. Det var en chock för oss när vi såg det. Han har klippt ihop de här svaren. Vi svarar på helt andra frågor i den riktiga intervjun. Det här är inte schyst journalistik, sade Anders Göranzon, poliskommissarie, till DN. Polisernas berättelse bekräftas av den svenska fotografen Emil Marczak som filmade intervjun. Marczak berättar för DN att Horowitz ”gång på gång försökte få poliserna att hålla med honom”. – Jag skulle aldrig ställt upp om jag känt till hur oetiskt och oseriöst materialet skulle klippas ihop. För att dubbelkontrollera att mina minnesbilder stämmer har jag gått igenom råfilmen och det bekräftar polisernas bild av händelseförloppet. De sa upprepade gånger att de inte hade några uppgifter som kunde styrka ett sådant uttalande, säger Emil Marczak. Han berättar att Horowitz, som många andra internationella medier brukar göra, ringde upp och frågade om han kunde göra ett snabbt jobb och filma en intervju till ett tv-inslag. Filmaren uppgav aldrig att materialet skulle användas till det reportage som senare har publicerats på Youtube. – I råfilmen märks att Horowitz hade en tydlig agenda, både med vilken typ av hårt vinklat inslag han skulle göra och att flyktingfrågan hör ihop med olika brottsformer oavsett vad han fick för svar. Jag står inte bakom sådana oetiska och oseriösa arbetsmetoder och vill inte att polisernas, eller mitt, namn dras i smutsen, säger Emil Marczak. En annan svensk fotograf, Jacob Bjelfvenstam, bistod Horowitz vid intervjun med journalisten Annika Hernroth-Rothstein. Hon har tidigare sagt till DN att hon inte upplever att hennes citat har förvanskats men att klippningen av reportaget var sensationsartad. – Jag hade ingen aning vad han skulle göra med materialet. Jag frågade inte heller utan jag utgår från att folk är seriösa i sitt yrkesutövande. Men hela intervjun kändes onyanserad, säger Jacob Bjelfvenstam. Hur reagerade du när du upptäckte att filmen fått spridning och blev uppmärksammad i den politiska debatten? – Jag är förvånad att jag som en liten frilansfotograf råkar hamna i sådana här sammanhang och vara inblandad med Donald Trump. Det är knasigt, säger Jacob Bjelfvenstam. Hade du ställt upp om du vetat om vad det skulle användas till? – Nej, det hade jag inte gjort, säger Jacob Bjelfvenstam. Varken Emil Marczak eller Jacob Bjelfvenstam har haft kontakt med Ami Horowitz efter arbetet med inspelningen. I råfilmen märks att Horowitz hade en tydlig agenda, både med vilken typ av hårt vinklat inslag han skulle göra och att flyktingfrågan hör ihop med olika brottsformer. Emil Marczak, fotograf. Under ett tal på lördagen lyfte den amerikanske presidenten Sverige som exempel när han talade om vikten av att skydda USA:s gränser: ”Titta på vad som hände i Sverige i går kväll (på fredagen svensk tid). Sverige, vem hade trott det? De har tagit in ett stort antal ... de har problem som de inte trodde var möjliga”, sade Trump. Svenska regeringen och nyhetsmedier över hela världen försökte reda ut vad Trump syftade på. Sent på söndagen kom en kommentar från Vita huset där man framförde att president Donald Trump talat i allmänna ordalag om ökande brottslighet och händelser i närtid, inte om en specifik händelse. Donald Trump skrev senare på Twitter att hans påståenden grundade sig på ett tv-inslag: ”Mitt uttalande om vad som händer i Sverige syftade på ett inslag som sändes i Fox News, som handlade om invandrare och Sverige.” I tv-inslaget intervjuades filmaren Ami Horowitz som står bakom reportaget ”Stockholm syndrome”. I reportaget, som innehåller flera felaktigheter, argumenterar filmaren för att flyktingmottagningen orsakat en ökad våg av våldtäkter och våldsbrott i Sverige. I reportaget intervjuas två svenska poliser. I tisdagens DN säger de att Horowitz dolde sina verkliga skäl till intervjun och att deras svar är inklippta i ett felaktigt sammanhang.


Ami Horowitz om kritiken mot reportaget: ”Alla befinner sig i en skitstorm”

Summary: Filmaren Ami Horowitz slår tillbaka mot kritiken från de svenska poliserna och fotografen som anklagat honom för att förvanska en intervju. ”Alla försöker ta skydd och distansera sig från filmen”, säger Horowitz till DN.

Filmaren menar att poliserna som medverkade i reportaget ”Stockholm syndrome” var väl medvetna om på vilka grunder de intervjuades. – Det är intressant. De verkar antyda att vi skulle ha gjort upp om att prata om våld i allmänhet och inte migration – och det är precis vad vi gör. Jag berättade för dem att filmen skulle handla om frågor kopplade till migration men att jag skulle ställa frågor till dem om våld i allmänhet, säger Ami Horowitz och fortsätter: – Titta på intervjun. Under den första delen ställer jag bara frågor om våld. Jag nämner aldrig ordet invandrare, migration eller islam. Jag frågade aldrig poliserna om det fanns någon koppling mellan invandrare och våld, säger Ami Horowitz. De uppger att du har klippt ihop svaren. – Men så klart kan de inte presentera ett konkret exempel på när det har hänt. Jag har aldrig gjort något sådant. Jag är nästan säker på att jag inte har ställt några frågor om invandring och migration. Men jag ska titta på materialet igen, säger Ami Horowitz. Har poliserna helt fel? – Gällande uppfattningen att de har svarat på helt andra frågor har de 100 procent fel. Samtliga delar finns med på banden. Jag har talat med en fotograf som bekräftar polisernas syn. Han och en kollega säger att de aldrig skulle ha ställt upp om de visste vad materialet skulle användas till. – Vad ska jag säga? Jag är säker på att alla i Sverige som är involverade med filmen befinner sig i en skitstorm för stunden. Alla försöker ta skydd och distansera sig. Men videon talar för sig själv, säger Ami Horowitz. Skulle du kunna visa upp råmaterialet för att visa att din information stämmer? – Det gör man inte som filmskapare, man får inte den frågan. Michael Moore skulle aldrig tillfrågas om han kunde visa upp sitt material. Jag försöker inte dölja någonting över huvud taget men att visa råmaterialet är inte något jag kan göra. – Jag har gjort filmer och videor under lång tid, både högprofilerade och kontroversiella. Jag har inte blivit anklagad för att förvanska fakta, och jag är stolt över den bakgrunden. Det är viktigt. Trovärdighet är avgörande för mig, säger Ami Horowitz. Gällande uppfattningen att de har svarat på helt andra frågor har de 100 procent fel. Samtliga delar finns med på banden. Ami Horowitz, filmare.


Ökat presstöd till Nya Tider – får 3,4 miljoner

Summary: Presstödsnämnden har beslutat att ge den högerextrema tidningen Nya Tider 3,4 miljoner kronor i presstöd för 2017. Nämnden ökar därmed anslaget med 500 000 kronor jämfört med förra året.

Nya Tider har fått presstöd sedan 2012 och ersättningen från Presstödsnämnden har ökat stadigt i takt med att tidningens upplaga har ökat. För 2017 har nämnden nu beslutat att betala ut totalt 3,4 miljoner kronor till Nya Tider. Det är en ökning med 500 000 kronor, jämfört med förra året då tidningen fick 2,9 miljoner i statligt bidrag. Nya Tider drivs av Vávra Suk, grundare av det högerextrema – numera nedlagda – partiet Nationaldemokraterna. Att Nya Tider får presstöd har tidigare väckt stark kritik, senast i samband med Bok- och biblioteksmässan i Göteborg, då Nya Tider fick tillstånd att ställa ut en monter. Elin Johansson Lööw på Myndigheten för press radio och tv förklarar att nämnden inte tar ställning till innehållet i tidningen. – Det står uttryckligen att vi inte får ta ställning till tidningens politiska inriktning så som reglerna ser ut i dag, säger hon. Vad beror det på att de får ökat presstöd? – Det beror på att nivåerna justerats en aning, men också att Nya Tider har ökat sin upplaga så att de når upp till en ny högre ersättningsnivå. Pengarna betalas ut månadsvis. Ett krav för att få pengarna är att bidragen inte uppgår till mer än 75 procent av rörelsekostnaderna. När DN söker kulturminister Alice Bah Kuhnke för en kommentar skriver hennes pressekreterare Kristoffer Talltorp i ett sms: ”Det är en myndighetsutövning som ministern inte kan kommentera. Organisationsbidraget är ett annat regelverk än presstödet”. I ett senare sms lägger pressekreteraren till: ”Frågan om villkor för presstöd finns med i den medieutredning som nu är ute på remiss”.


Stora förändringar i Stampens ledning – GP:s chefredaktör avgår

Summary: Stampen, ägarbolag till Göteborgs-Posten, byter ut sin ledning. Johan Hansson har utsetts till ny vd. Samtidigt meddelar tidningens chefredaktör Cecilia Krönlein att hon lämnar sitt uppdrag.

Johan Hansson har tidigare varit vd för Metro i Hongkong och New York, samt rådgivare åt bland annat New York Times. Han kommer närmast från uppdraget som vice vd och Amerikaansvarig på mjukvarubolaget Roxen. – Det här är ett drömjobb för mig som älskar både västkusten och lokalmedia. Den första tidningen jag lärde mig att läsa var Hallands Nyheter. Och Stampen har ett otroligt antal starka titlar, säger Johan Hansson till GP. I rollen som vd för Stampen Media kommer Johan Hansson att ha huvudansvaret för koncernens samtliga titlar, däribland Göteborgs-Posten, Hallands Nyheter och TTELA. Samtidigt som den nya ledningen i ägarbolaget presenteras meddelar också Cecilia Krönlein, chefredaktör på GP, att hon lämnar sitt uppdrag. – Det är spännande med Johan som ny vd och att han tar vid den resa som bara börjat. Det blir något av en nystart för våra tidningar och i den tycker jag att det är naturligt för mig att lämna plats för nästa generation, säger Cecilia Krönlein till den egna tidningen. Christofer Ahlqvist, i dag nyhetschef på GP, har utsetts till tillförordnad chefredaktör.


Summary: Hur berättelsen om Donald Trump slutar vet vi inte – mer än att det kommer att gå illa. Författaren och historikern Peter Englund sätter samman bitarna i bilden av en demagog.

1Alla berättelser byggs upp bakifrån. Det innebär inte bara att händelser efteråt kan få en annan mening än de gavs till att börja med, utan har även den enkla men frustrerande följden att berättelser inte går att skapa förrän det som de vill skildra redan nått sin final. Alternativet är krönikan, i dess ursprungliga betydelse: det löpande registrerandet av händelser, stora och små, där tyvärr mycket så småningom kommer att framstå som irrelevant, samtidigt som annat, som visade sig vara avgörande, kanske aldrig noterades. Med moderna medier befinner vi oss i ett sådant flöde som är starkare och mer förvirrande än någonsin förr. Men samtidigt som vi lever i krönikor tolkar vi i berättelser. Och där inga berättelser hunnit ta form, ännu, letar vi paralleller, analogier. Det är inget ofelbart grepp. Paralleller kan vara ytliga, analogier felvalda. Det slumpmässiga eller oförutsägbara som hör samman med allt mänskligt kan ställa även välunderbyggda prognoser över ända. Men många gånger har vi inget val. Dessutom: vad skulle det annars finnas för poäng med historien? 2 Med Donald Trump har USA fått sin farligaste ledare någonsin. Kan han bli som Hitler månne? Tveksamt, för USA 2017 är inte Tyskland 1933, och The Donald saknar Der Führers destruktiva intelligens. Fast han är i besittning av annat. Trump har Hitlers aggressivitet och brist på intresse för politikens praktiska sida. Samt Mussolinis självkontroll, Stalins sanningsenlighet, Khadaffis blygsamhet, Mugabes ointresse för pengar, Mao Zedongs brinnande lystnad efter fakta samt Homer Simpsons koncentrationsförmåga. Det är tacksamt att dröja vid den nye presidentens lyten. Hånet kan bara välkomnas – något är uppenbarligen allvarligt fel med karln – samtidigt som det inte får stanna därvid. Folk fann det svårt att ta Hitler på fullaste allvar när han började göra sig bred på den politiska scenen i Tyskland. 3Historiska analogier är ofta bara meningsfulla i enskildheter. Inte så få har pekat på risken för en ”riksdagshusbrand” på amerikansk mark, alltså att demagogen Trump, precis som Hitler 1933, skulle utnyttja någon extraordinär händelse – säg, ett stort terrorattentat – till att börja inskränka de demokratiska grundprinciper som han redan visat ett så förstrött intresse för. Reaktionerna efter 11 september visar hur en sådan händelse också kan kortsluta människors förnuft – om vi i vår egen tid varit med om något som liknat hysterin i augusti 1914 så är det just i samband med 11/9. En sådan händelse skulle även hjälpa Trump att kringgå det som är och förblir hans kanske allvarligaste svaghet, att hans maktbas är så porös. Den popularitet han åtnjuter är 1 kilometer bred och 5 centimeter djup. Trumps tv-persona är en bluff. Alla de som trodde sig rösta på den smarte och begåvade affärsmannen från ”The apprentice” har i stället fått ett twittertroll som lufsar runt i morgonrock och avlossar det ena förvirrade dekretet efter det andra. Även om hans fans i arbetarklassen än så länge står honom bi, är det högst tveksamt om de i längden kommer att fortsätta att jubla över ytterligare skattesänkningar till de extremt rika, en regering kryllande av miljardärer samt nedmontering av det lilla som ännu återstår av socialt skyddsnät i USA. De vände sig till honom som frälsare – precis som många tyskar betraktade Hitler 1933 – men, i motsats till Hitler, kommer han inte att kunna ge dem en bråkdel av vad de hoppas på. 4Det finns dock en annan händelse än en ”riksdagshusbrand” som skulle cementera Trumps redan vacklande makt och elevera honom till status av nationell räddare. Och det är en internationell konflikt. Risken är stor att vi kommer att få se ett storkrig inom de närmaste fyra åren. Flera vägar leder dit. 5Om Trump menar allvar med sin isolationism är faran stor att vi får uppleva en parallell till vad som skedde när USA senast drog sig undan den världspolitiska scenen, på 20- och 30-talet: vägen öppnades då för storkrig i både Europa och Asien. Inte heller hjälper det att vi samtidigt anar de fasansfulla konturerna av en ny Ribbentroppakt, där Trump, hjälpt till makten av mördaren och kryptofascisten Putin, ger sin välgörare fritt fram att fullfölja sitt program att dra avsöndrade delar av det forna Sovjetunionen ”heim ins Reich”. Då är mörkret över oss här i Skandinavien. 6Det som skrämmer än mer är att passivitet i Europa, till exempel inför ett ryskt blixtkrig, samtidigt är fullt möjligt att förena med motsatsen på asiatisk botten. Det är ingen hemlighet att på samma gång som den nya administrationen uttryckt beundran för Ryssland – samt förakt för allt internationellt samarbete som bygger på annat än nävrätt – så har man drastiskt höjt tonläget mot Kina. Trumps vänstra hjärnhalva och onda genius, Steve Bannon, är som vi alla vet en högerextrem apokalyptiker som vid sidan av sina islamofobiska irrbilder även fantiserar om ett krig med Kina. (Bannon verkar vara anfrätt av samma griller som smittat så många i Europa före 1914, nämligen tron på kriget som en renande kraft.) Mindre känt är kanske att Trump på en viktig post satt en sinofob vid namn Peter Navarro. Den nye presidenten läser inga böcker, läser för övrigt knappt något alls – order har utgått om att sammanfattningar ska hållas nere till en sida, med inte fler än nio ”bullet points”. Men ett verk han verkligen satt i sig, och offentligen åberopat som sin huvudkälla vad gäller Kina, är Navarros alarmistiska ”The coming China war” från 2006, där bilden av handel närmast är feodal – det är ett krig, där man antingen vinner eller förlorar – och där en global konfrontation, inte minst över råvaror, framställs som mer eller mindre oundviklig. Vilket för oss tillbaka till 1914, eller varför inte 1941, där liknande tankefigurer om sinsemellan oförenliga intressen hjälpte till att utlösa storkrig. Till bilden hör att diktaturen Kina inte är vare sig ett Serbien eller ett Polen, ett litet land klämt mellan stormaktsblock, utan en stormakt i sin egen rätt, världens andra största ekonomi; och att de styrande i Peking sedan ett par år tillbaka har börjat uppföra sig alltmer aggressivt. Som deras utmanande uppträdande i Sydkinesiska havet har visat, där de inte bara ensidigt kapat åt sig större delen av ytan, utan som bekant även börjat bygga artificiella, vapenbestyckade öar. Blir det verkligen ett ”shooting war” mellan USA och Kina startar det troligtvis där. (Och här bortser vi från ett helt annat hot, nämligen det från Nordkorea, där den megalomane diktatorn Kim Jong-Un fortsatt med sin livsfarliga kärnvapenlek.) Något som hur som helst kan vara en försvårande omständighet är det tidigare nämnda faktum att Trump inte kommer att lyckas infria sina lika vaga som rundhänta löften från valrörelsen. Vi vill gärna tro att den besvikelsen kommer att leda till att anhängare vänder honom ryggen. (Hans popularitetssiffror är redan nere mot 40 procent, vilket är rekordlågt; det tog en annan misslyckad president, Richard Nixon, fyra år av fumlande att nå den nivån.) Samtidigt vet vi från historien att den typen av frustration även kan förvandlas till jakt på syndabockar, inhemska – eller utländska. De där mörka energierna finner ofelbart sitt utlopp. 7Kanske väntar inte en konfrontation med hangarfartyg och robotar live on CNN, utan ”bara” ett handelskrig? Trumps hugskott om att belägga kinesiska varor med strafftullar på 45 procent skulle helt visst starta ett sådant. Och risken är då synnerligen hög att detta utlöser samma nedåtgående spiral för hela världshandeln som var fallet då 30-talets protektionistiska reptilhjärneimpulser tilläts styra, med en världsdepression som följd. Men kanske kan man hoppas litet på de kinesiska ledarna? Jämfört med Trump och hans medhjälpare är de närmast under av kompetens och begåvning; och i all sin skurkaktighet har de i alla fall visat att de förstår vilken katastrof någon av ovanstående händelser skulle vara. Den främsta bromsen för dessa olika urikespolitiska äventyr återfinns dock självfallet i USA, i form av en allt starkare opposition både inom och utom det politisk-byråkratiska systemet. Dessutom måste man minnas att Trumps parti egentligen inte är hans. (Igen i skarp motsats till ni-vet-vem 1933.) Republikanerna i kongress och senat, nu fångade i sin egen cynism och feghet, kommer att stå honom bi så länge som han är användbar och håller börsvärdet någorlunda intakt, men många föraktar honom, djupt. Och när han hotar att dra ned dem med sig i sitt eget ragnarök kommer han att offras. För att hålla fast vid den tyska analogin: som eliterna i Tyskland gjorde med sin kejsare 1918. 8 Alla berättelser byggs upp bakifrån. Hur berättelsen om Donald Trumps tid i Ovala rummet kommer att forma sig vet vi givetvis inte. Annat än att det kommer att sluta illa på något vis. Antingen för honom själv: kanske kommer vi att räddas av den nye presidentens många lyten, som kan göra honom kortlivad på posten. (En sådan utveckling skulle för övrigt även vara ett klart avbräck för högerpopulister i alla länder.) Eller för världen: ditåt pekar den nya administrationens unika förening av inkompetens, impulsivitet, aggressivitet och ideologisk förblindelse. Kan han bli som Hitler månne? Tveksamt, för USA 2017 är inte Tyskland 1933, och The Donald saknar Der Führers destruktiva intelligens. Peter Englund. Peter Englund är filosofie doktor och docent i historia. Han sitter i Svenska Akademien sedan 2002 och var ständig sekreterare 2009–2014. Bland hans verk kan nämnas: ”Poltava” (1988) ”Förflutenhetens landskap” (1991) och ”Ofredsår” (1993). Memoarboken ”Jag kommer ihåg” gavs ut i höstas. ”Stridens skönhet och sorg” (2008) ges nu ut i fem utökade band på Natur & Kultur.


Thorsten Flinck hoppar av ”Let’s dance”

Summary: Skådespelaren Thorsten Flinck ställer in sin medverkan i tv-programmet ”Let’s dance” av hälsoskäl, skriver TV4 på Twitter.

Den tionde mars är det säsongspremiär för TV4:s ”Let’s dance”. Johannes Brost, Anja Pärson och Stina Wollter är några av de tävlande. Även skådespelaren och artisten Thorsten Flinck skulle ha deltagit, men nu meddelar TV4 att han är tvungen att ställa in sin medverkan av hälsoskäl. Läs mer: Matilda Gustavsson möter Thorsten Flinck De tävlande har redan börjat repetera med sina danspartners. TV4 skriver på sin hemsida att de nu börjar leta efter en ersättare till Flinck.


David Lagercrantz om den femte Milleniumboken: Jag har Lisbeth Salander i mitt blodomlopp

Summary: David Lagercrantz är klar med ”Mannen som sökte sin skugga”, sin andra bok i Millenniumserien. Huvudpersonen Lisbeth Salander sitter i ett hårt kvinnofängelse när hon får reda på nya uppgifter om sitt förflutna.

I höst, närmare bestämt den 7 september, kommer ”Mannen som sökte sin skugga” ut över hela världen. Författare är, precis som i den föregående delen, David Lagercrantz. Lisbeth Salander, som kommit att bli Millenniumseriens verkliga huvudperson, sitter i boken i fängelse för det barmhärtighetsbrott hon begick i ”Det som inte dödar oss”, och kämpar för att inte bli inblandad i fångarnas interna strider. Hennes före detta gode man Holger Palmgren och parhästen Mikael Blomkvist besöker henne med anledning av hennes dolda förflutna – ut nystas en historia om ”statliga övergrepp, hedersproblematik och de skuggor från barndomen som fortfarande jagar Lisbeth Salander”, enligt förlaget. – Jag måste vara trogen Stieg Larssons universum, säger David Lagercrantz. – Han svävar över mig hela tiden. Jag vet att anledningen till att det har gått så bra är att jag rider på hans framgång, hans skapelse. Det är ett oerhört ansvar att ha fått det här uppdraget, särskilt när trycket från utlandet är så stort, så det gäller att hitta en historia som håller. Till slut gjorde jag det. Han kallar fängelset för ”en lämplig miljö för Lisbeth”, och har själv besökt den svenska klass 1-anstalten Hall inför skrivandet av boken. – Man träffar ganska intressanta människor där, människor som både vill illa och vill utmana en sådan som Lisbeth. Jag har skapat ett väldigt hårt kvinnofängelse. Det var förlösande för mig att hitta den miljön. David Lagercrantz säger att han var ”livrädd” inför publiceringen av ”Det som inte dödar oss”. – Fallhöjden var otrolig. Men han landade mjukt. Lagercrantz uppföljare till de Stieg Larsson-författade böckerna i Millenniumtrilogin fick mestadels fina, om än lite klädsamt svala, recensioner i hela världen och sålde i sex miljoner exemplar över ett fyrtiotal länder. När han nu gör sig redo för att dela sin andra Millennium-bok, den femte i serien, med världen är det med ett nyfunnet lugn. – Jag har alltid svårt att komma i gång, tror att allt kommer gå åt helvete, men jag var oerhört mycket mindre ängslig den här gången och det gjorde skrivandet mer lustfyllt. När det gick så bra för ”Det som inte dödar oss” fick jag ett självförtroende som gjorde att jag vågade göra den här boken till min – senast hade jag kvantitetskomplex, Stieg Larsson skrev sådana tegelstenar, men den här gången har jag strukit och stramat upp på ett annat sätt. Vad var du ängslig för? – Det var ju så kontroversiellt. För mitt författarskap och för mitt förlag. Jag var skräckslagen för att inte kunna göra den världen rättvisa. Jag var väldigt noga med att sätta mig in ordentligt i världen, förstå koderna, få grepp om framför allt den egendomliga men ytterst intressanta personen Lisbeth Salander. Nu har jag henne i mitt blodomlopp. Jag frågar varför han vill skriva Millennium-böcker. – Det enkla skälet är att jag blev besatt av karaktärerna – dels en medelålders journalist som jag kunde identifiera mig med, dels en gestalt som var mig helt fjärran, men som fascinerade mig i sin gåtfullhet. Jag förstod att det var viktigt, som att som journalist få ett jobb som allt står och faller med. Känslan av tyngd gjorde att jag lättade som författare. Det var det som gjorde att det gick så pass bra. Jag skrev med själ och hjärta. Men efter ”Mannen som sökte sin skugga” blir det bara en bok till i serien, säger David Lagercrantz bestämt. – Definitivt inte fler. Jag vill gå vidare, stå på egna ben. Många författare skriver samma bok gång på gång. All respekt åt dem, men jag vill göra nya saker nu. Millennium. 3 böcker i Millenniumserien är skrivna av författaren Stieg Larsson, som gick bort 2004 – ”Män som hatar kvinnor”, ”Flickan som lekte med elden”, ”Luftslottet som sprängdes”. 35 länder har hittills köpt rättigheterna till ”Mannen som sökte sin skugga”. 6 miljoner exemplar sålde David Lagercrantz första uppföljare till Millenniumtrilogin. 7 september 2017 kommer ”Mannen som sökte sin skugga” på Norstedts förlag. 80 miljoner exemplar har Millenniumtrilogin sålt världen över.


Mathias Ståhle om Granskning Sverige-reportaget: ”Jag vill inte leva i deras samhälle”

Summary: Eskilstuna-Kurirens Mathias Ståhle har i ett uppmärksammat reportage granskat den främlingsfientliga organisationen Granskning Sverige. DN:s Greta Thurfjell har pratat med journalisten bakom texten.

I ett ingående reportage i Eskilstuna-Kuriren (16/2) har tidningens reporter Mathias Ståhle tagit sig in bakom kulisserna i organisationen Granskning Sverige. Den främlingsfientliga grupperingen som främst verkar via Youtube ringer upp politiker, journalister och opinionsbildare under falsk identitet för att sedan lägga upp de inspelade, ofta hårt redigerade, samtalen för allmän beskådan. Frågorna handlar mestadels om invandring, integration och genusfrågor och klippen kompletteras ofta i efterhand med ringarens egna pålagda kommentarer. I reportaget antar Mathias Ståhle själv en falsk identitet för att sätta sig in i Granskning Sveriges arbetsmetoder, och får så småningom tillträde till en lösenordsskyddad internetportal där ringarna delar inspelat material, frågor och intervjupersoner med varandra. Björn Wiman: Skrämmande nedslag i den svenska trollfabriken Efter ett antal samtal fram och tillbaka till Eskilstuna-Kurirens växel för att säkerställa att ”Greta Thurfjell på Dagens Nyheter” i själva verket inte är ännu ett nättroll ringer Mathias Ståhle upp DN. – Vi hade mottagit ett oproportionerligt stort antal telefonsamtal till redaktionen, omkring ett hundratal – inte alla från Granskning Sverige, nota bene – som såg ut på det här sättet. Jag ville veta, kanske inte vilka personerna bakom var, men vilken sorts organisation det rör sig om. Det är inte ett slumpvis utvalt gäng nätbaserade aktivister, tänkte jag, utan det måste finnas någon grad av organisering bakom, säger han. Hur många inblandade i organisationen rör det sig om? – Man måste skilja på de pådrivande och de som bara skickar in samtal de ringt. På administratörssidan är de kanske ett halvdussin, en mindre grupp människor som verkar känna varandra väldigt väl. Men de som bidrar med klipp kan säkert vara många fler. När bestämde du dig för att ge dig längre in i organisationen, nå den hemliga researchportalen bakom inloggningsväggen? – Jag visste inte ens att det fanns en vägg att komma bakom. Jag har tidigare reagerat på att nätaktivister ofta hörde av sig med likartade frågor, som nästan kändes copy-pasteade. När man lyssnar på Granskning Sveriges inspelningar kan man ibland höra att det prasslas med papper, eller att någon låter som att den läser innantill, men jag trodde i min naiva enfald att de kanske hade ett gemensamt frågeformulär. Inte hela den här researchportalen, säger Mathias Ståhle. Vad tänkte du kring det du hittade där? – Först blev jag så förvånad över att det ens fanns. En vanlig ljudfil innehållande ett telefonsamtal kan man faktiskt bara mejla, men det här var mer än en upptankningsportal. Jag hittade en manual som vände sig till nya ringare, formgiven för att hjälpa osäkra nybörjare som inte hållit på med det här förut. För mitt otränade öga såg det ganska proffsigt ut. Jag har själv skrattat lite åt DN:s tidigare reportage om trollfabrikerna i S:t Petersburg – det har varit lite för lustigt, lätt att skratta bort – men det här var faktiskt en trollfabrik. På frågan om vad Granskning Sverige kan tänkas ha för ambitioner inför framtiden svarar Mathias Ståhle ”att växa”. – Min kvalificerade gissning är att de står i startgroparna för att kunna lansera något ganska stort, om de får fortsätta arbeta ostört, men att de ännu inte tagit det avgörande språnget. Det de håller på med är fejknyheter, för även om de är gjorda i intervjuform handlar det om att sprida en politiserad berättelse. Skurkarna i deras berättelse är dels en politiserad elit av politiker och journalister, dels invandrare som släpps in i landet av eliten. Hur stora har inte fejknyheter blivit i USA? Kanske tänker de att de skulle kunna bli lika framgångsrika som Breitbart. Men att kalla Granskning Sverige för journalistik, det är lika dumt som att kalla en tvååring med bultbräda för snickare. Vad tycker du är det farliga med Granskning Sverige? – Får de fortsätta ostört tror jag att vi alla, även vi som inte tycker om dem, med tiden kommer att trubbas av och vänja oss vid att de finns där. Det brukar kallas normalisering. Vi slutar höja på ögonbrynen. Då öppnas möjligheter för dem att få in riktig finansiering, från utomstående organisationer och företag som kan ha ett intresse av att påverka opinionsläget i Sverige. Därför är det viktigt att sätta ner foten. Mathias Ståhle säger att deras arbete i grund och botten är ”en attack på vårt land”. – Attacken kommer inte utifrån utan inifrån, vilket inte gör den mindre otäck. Det finns en bok av Maria-Pia Boëthius som heter ”Några som inte älskar oss håller på att förändra vårt land” – lite så känner jag personligen. Jag vill inte leva i det samhälle de vill bygga, ett samhälle där man beundrar Nazityskland, Ryssland och Iran för att de är ”starka” och ”enhetliga”. Det är inte mitt Sverige. Innan vi avslutar samtalet säger Mathias Ståhle att han inte tänker prata med fler medier än DN. – Nu ska jag logga ut ett tag.


Mia Poppe om Soldat Fabian Bom: Pappa var en fredens man

Summary: Nils Poppes dotter Mia Poppe spelar en av huvudrollerna när Vallarnas friluftsteater sätter upp ”Soldat Fabian Bom” i sommar. Den godmodige Soldat Bom görs av farsveteranen Jojje Jönsson.

Nästa år fyller filmklassikern ”Soldat Fabian Bom” 70 år. 1940-talets stora svenska komiker Nils Poppe spelar där mönstersoldaten som driver alla nitiska befäl till vansinne genom sin otroliga pliktkänsla. Ingen straffexercis i världen kan sudda ut leendet från hans läppar. I sommar ger Vallarnas friluftsteater i Falkenberg scenversionen av Nils Poppes biosuccé från 1948, då bland andra Jojje Jönsson, Annika Andersson, Siw Carlsson och Mia Poppe kommer att synas i rollerna. Nils Poppes dotter Mia Poppe spelar sjuksyster Gabriella, själva anledningen till att Fabian Bom söker militärtjänst. Hon berättar att Nils Poppe tyckte lika illa om krig som Charlie Chaplin, men att han också delade vissa karaktärsdrag med sin rollfigur Bom: – Pappa var en fredens man, men han tyckte att man skulle sköta sig och ha disciplin. Han kom från den gamla skolan, det gamla socialdemokratiska gardet som var väldigt noga med att man skulle göra rätt för sig. Men sedan var han inte någon renlevnadsmänniska som soldat Bom, säger Mia Poppe. Märker du av att Nils Poppe lever kvar i folkminnet? – Det är många i min ålder eller äldre som kommer fram och vill prata om honom. Men i den yngre generationen är det inte så många som känner till honom, jag undervisar på Calle Flygare teaterskola och bland eleverna där är han ganska okänd. Därför är det extra kul att den här figuren Bom får liv igen, säger Mia Poppe. Farsveteranen Jojje Jönsson spelar huvudrollen som soldat Bom. Som upptakt till premiären kommer han att hylla Nils Poppe med utvalda filmklipp på Facebook under våren. – Jag är över 60 och har sett massor av Nils Poppes filmer. Det är lite Charlie Chaplin över Fabian Bom just genom att han retar gallfeber på det militära. Han är en för bra militär egentligen, striktare och mer disciplinerad än sina befäl, säger Jojje Jönsson. Hur ska ni gestalta scenen där Soldat Bom krälar i leran och marscherar genom en sjö? – Visserligen har vi Ätran precis bakom oss men jag fick lägga in mitt veto där. Just straffexercisen kommer nog hamna strax innan paus. Man kan säga att vi har haft filmen som inspiration och sedan gjort om den, lagt till lite fler historier och kanske någon ytterligare någon skurk, något brott och en kärlekshistoria. Så att vi får en mustig militärfars på scen. Tror du att 1940-talets humor skiljer sig från vad folk skrattar åt i dag? – När filmen spelades in ville man gärna skratta åt hela kriget. Det behovet finns kanske inte i dag, så vad vi gör är en uppdaterad militärfars. Manér, språk och värderingar finns kvar, men vi har lagt till ett högre tempo och lyft fram kvinnorollerna på ett nytt sätt. För Jojje Jönssons del innebär den nya föreställningen ett karriärbyte från brevbärare till soldat. Med rollbytet följer också en viss IQ-höjning: – Fabian är klyftigare, han är snabbare och korrektare. Dag-Otto skulle aldrig kunna få dra ut i krig, för på väg till mobiliseringsförrådet så har han sett något intressantare, säger Jojje Jönsson. Nils Poppe ”Soldat Fabian Bom” har premiär på Vallarnas friluftsteater den 2 juli. Biljetterna släpps den 3 april. Nils Poppe gjorde 173 scenproduktioner och 39 filmer. Till klassikerna hör Fabian Bom-filmerna. Störst blev ”Soldat Fabian Bom” (1948). Vallarna ger en fristående scenversion efter filmen. Det är första gången som ett av Nils Poppes egna manus framförs på scen, sedan Poppes bortgång år 2000. Manus är skrivet av Lars Classon och Jojje Jönsson. Regissör är Ulf Dohlsten.


Grammyordföranden om kritiken: Jag tycker inte att det finns något rasproblem

Summary: Grammyakademiens ordförande Neil Portnow tillbakavisar kritiken om att Grammyjuryn skulle förbise svarta artister: ”Vi lyssnar inte på musik utifrån kön eller etnicitet”.

Beyoncé var med sina nio nomineringar en av favoriterna inför årets Grammygala. Men det stora prisregnet uteblev. Läs mer: Sociala medier om Grammygalan 2017 Efter galan som ägde rum under söndagkvällen har flera artister, däribland Sufjan Stevens och Beyoncés egen syster Solange, kritiserat Grammyjuryn för att förbise svarta artister oavsett om de sålt mer eller fått bättre recensioner än sina vita artistkolleger. Senaste året en svart artist vann den mest prestigefyllda kategorin ”Årets album” var 2008, då Herbie Hancock fick priset. I en intervju med amerikanska Pitchfork avvisar Grammygalans ordförande Neil Portnow kritiken. ”Jag tycker inte att det finns något rasproblem alls”, säger han till sajten. Läs mer: Adele ville dela sin trasiga statyett med Beyoncé ”Vi som musiker lyssnar inte, enligt min ödmjuka uppfattning, på musik utifrån kön eller etnicitet”, säger han och syftar på medlemmarna i Grammyjuryn. Förra året beslutade den amerikanska filmakademien, som delar ut Oscarsstatyetterna, att mångfalden i Oscarsjuryn skulle blir större. På frågan om Grammyjuryn borde ta efter det exemplet svarar Portnow: ”De kanske hade ett problem. Vi har inte den typen av bekymmer.”


Lars von Trier utnämner Trump till råttkung – och inspiration för ny film

Summary: Regissören Lars von Trier utnämner Donald Trump till inspirationskälla för sin kommande film.

Den rutinerade filmprovokatören Lars von Trier stiger tillbaka in i händelsernas centrum - sex år efter att han blev "persona non grata" i Cannes - och utnämner Donald Trump som inspirationskälla för sin kommande seriemördarfilm "The house that Jack built". Den danske effektexperten har redan skickat ut en grynig, svartvit pressbild på sig själv utklädd till liemannen, med en blinkning till sin mästare Carl Theodor Dreyer och dennes trettiotalsklassiker "Vampyr". Under måndagen kompletterade von Trier med ytterligare en programförklaring: hans nya film "hyllar idén om att livet är ondskefullt och själlöst, ett sorgligt kvitto på det är uppkomsten av Homo Trumpus - råttkungen". Ett annat oväntat drag är att den gamle åttiotalscharmören Matt Dillon gör huvudrollen i filmen, biträdd av Trier-veteraner som Charlotte Gainsbourg, Uma Thurman och Shia LaBeouf samt nya favoriter som Riley Keough och Sofie Gråbøl. Inspelningen startar i Trollhättan i mars.


”Rättegången var en politisk show”

Summary: Tjugo års fängelse i Sibirien för terrorbrott blev domen för den ukrainske regissören Oleg Sentsov. En politisk rättegång, menar vännen Askold Kurov vars film om Sentsovs öde har världspremiär på Berlins filmfestival.

”The trial: The State of Russia vs Oleg Sentsov” inleds med scener från rättegångssalen i Moskva där regissören Oleg Sentsov blickar ut genom gallret i stålburen han placerats i, likt ett djur på zoo. Anklagelserna som läses upp mot honom är allvarliga: han påstås vara ledare för den antiryska rörelsen på Krimhalvön med planer på att spränga broar, kraftledningar och Leninmonumentet i Simferopol i luften. I själva verket är den i dag 40-årige Oleg Sentsov en fredlig demokratiaktivist som tagit ställning för ett fritt Ukraina, menar vännen och den ryske regissören Askold Kurov som är på besök i Berlin för världspremiären av sin film om kollegans öde. – Mitt viktigaste mål är att sätta fokus på Sentsovs situation. Det är så lätt att glömma bort en ensam man i Sibirien. Jag kan visserligen inte frige någon med en film, men vi måste alla kämpa vidare, säger Kurov när DN träffar honom i Berlin. Oleg Sentosov var tidigare en professionell dataspelare och sadlade sent om till filmskapare. Hans långfilmsdebut ”Gamer” (2011) gjorde honom till ett namn i filmkretsar. I samband med den ryska ockupationen av Ukraina blev han aktiv i proteströrelsen och smugglade mat till ukrainska soldater på den ockuperade Krimhalvön. Det var bakgrunden till att han 2014 greps av den ryska säkerhetstjänsten FSB, en efterföljare till KGB, och anklagades för att vara terrorist. Domen mot Sentsov – tjugo års fängelse i Sibirien för terrorbrott – väckte avsky bland namnkunniga regissörskollegor över hela världen. Ken Loach, Wim Wenders och Agnieszka Holland hör till några av dem som krävt hans frigivning. Även Amnesty International och Europeiska filmakademin har engagerat sig i Sentovs fall och dömt ut rättegången som rättsvidrig. Under Berlinale anordnades en manifestation där 650 personer höll upp skyltar med texten ”Free Oleg Sentsov”. Det syns att filmen är en lågbudgetproduktion. Varken fotot eller klippningen imponerar. Men så är det också historien om Sentsovs öde som står i fokus. Berättelsen om den Kafkaartade rättegången ger en skakande inblick i hur Kremls rättskipning fungerar och hur den ryska staten går till väga för att tysta sina kritiker. – Rättegången var en politisk show för Vladimir Putin, säger Askold Kurov övertygat. – De som vittnande mot Sentsov hade torterats och i några fall fått betalt för de påhittade vittnesmålen. Tittarna får följa Sentsovs kusin Natalia Kaplans ihärdiga kamp för att ge släktingen upprättelse. Hon deltar i manifestationer, låter sig intervjuas och besöker honom i fängelset. Scenen där Sentsovs dotter talar i telefon med sin fängslade pappa är stark. Sentsov sällar sig till ett stort antal journalister, konstnärer och dissidenter som sitter fängslade på politiska grunder i Vladimir Putins Ryssland. Även ”The trial” innehåller vass regimkritik. Men själv är Kurov inte längre rädd. – När jag höll på med filmen kände jag en stor paranoia. Jag märkte att de som medverkar i filmen var övervakade och jag visste att säkerhetstjänsten avlyssnade min telefon. Men sen nådde jag en punkt då jag bara var trött på att vara rädd. I dag säger jag att jag är förfärad, men inte rädd, säger han sammanbitet. – Det är vad propagandan gör med människor. Antingen spelar du med och låtsas som om allt är okej. Eller så tvingas du gå i opposition och protestera, säger han. Hur kan du vara säker på att Sentsov faktiskt är oskyldig till de brott han dömts för? – Från början var jag öppen för att sanningen skulle visa vara en annan. Situationen i Ukraina är svår. Landet är ockuperat av en främmande makt och jag vet inte vad människor är beredda att göra för att skydda sitt land. Men det finns verkligen ingenting som pekar mot att han är skyldig. Att spränga det lilla Leninmonumentet i luften är en helt värdelös aktion, det kan omöjligt ha varit Sentsovs idé. Askold Kurov föddes 1974 i Uzbekistan i dåvarande Sovjetunionen och flyttade till Moskva revolutionsåret 1991, samma år som Sovjetunionen upphörde att existera. – Då var människor fulla av hopp om en ny epok, med frihet och nytt liv. Vi fick yttrandefrihet och självständiga medier. Det är så märkligt – eller sorgligt – att vi inte mäktade med att hålla i det. Nu går vi tillbaka till sovjetiska principer, säger han. Samtidigt som situationen för regimkritiker i Ryssland försämras har Vladimir Putin fått ett nytt internationellt erkännande tack vare sin relation med USA:s president Donald Trump. Den amerikanska veckotidningen Varietys filmkritiker Oliver Gleiberman skrev efter att han sett Kurovs film att han hoppas att även Trump ser den. – Jag följde inte den amerikanska valkampanjen och jag vet inte så mycket om Trump. Men det verkar som om han använder alla tänkbara ryska politiska tekniker. Det är sorgligt. Och det är innebär en bakåtrörelse även för västvärlden, säger Kurov. År 2034 öppnas fängelseportarna för Oleg Sentsov. Det är en evighet i ett sibiriskt fängelse. – Jag tror inte att han blir kvar i tjugo år. Myndigheterna kommer nog att växla ut honom mot ryska fångar i Ukraina, eller mot lättade sanktioner, tror han. Optimisten Kirov tror inte heller att Putineran kommer att överleva så länge till. – Det är omöjligt att fortsätta med det här systemet, det är ruttet från insidan och ut. Även om 87 procent av befolkningen stödjer Putin så är det 13 procent som inte gör det. Rysk filmregissör. Född 1974 i Uzbekistan. Bor sedan början av 1990-talet i Moskva. Bland hans tidigare dokumentärfilmer utmärker sig: ”Children 404”, 2014, om hbtq-ungdomar i Ryssland, och ”Winter go away!”, 2012, om de regimkritiska vinterprotesterna i Moskva, 2011, och ”The trial: The State of Russia vs Oleg Sentsov”, 2017, om den ukrainske filmregissören och regimkritikern Sentsov är hans senaste film.


Askold Kurov: Rättegången var en politisk show

Summary: Tjugo års fängelse i Sibirien för terrorbrott blev domen för den ukrainske regissören och Euromaidanaktivisten Oleg Sentsov. En helt igenom politisk rättegång iscensatt av ett ruttet politiskt system, menar vännen och filmskaparen Askold Kurov vars film om Sentsovs öde har världspremiär på Berlins filmfestival.

"The trial: The State of Russia vs Oleg Sentsov" inleds med scener från rättegångssalen i Moskva där regissören Oleg Sentsov blickar ut genom gallret i stålburen han placerats i, likt ett djur på zoo. Anklagelserna som läses upp mot honom är allvarliga: han påstås vara ledare för den antiryska rörelsen på Krimhalvön med planer på att spränga broar, kraftledningar och Leninmonumentet i Simferopol i luften. I själva verket är den i dag 40-årige Oleg Sentsov en fredlig demokratiaktivist som tagit ställning för ett fritt Ukraina, menar vännen och den ryske regissören Askold Kurov som är på besök i Berlin för världspremiären av sin film om kollegans öde. – Mitt viktigaste mål är att sätta fokus på Sentsovs situation. Det är så lätt att glömma bort en ensam man i Sibirien. Jag kan visserligen inte frige någon med en film, men vi måste alla kämpa vidare, säger Kurov när DN träffar honom i Berlin. Oleg Sentosov var tidigare en professionell dataspelare och sadlade sent om till filmskapare. Hans långfilmsdebut ”Gamer”" (2011) gjorde honom till ett namn i filmkretsar. I samband med den ryska ockupationen av Ukraina blev han aktiv i proteströrelsen och smugglade mat till ukrainska soldater på den ockuperade Krimhalvön. Det var bakgrunden till att han 2014 greps av den ryska säkerhetstjänsten FSB, en efterföljare till KGB, och anklagades för att vara terrorist. Domen mot Sentsov – tjugo års fängelse i Sibirien för terrorbrott – väckte avsky bland namnkunniga regissörskollegor över hela världen. Ken Loach, Wim Wenders och Agnieszka Holland hör till några av dem som krävt hans frigivning. Även Amnesty International och Europeiska filmakademin har engagerat sig i Sentovs fall och dömt ut rättegången som rättsvidrig. Under Berlinare anordnades en manifestation där 650 personer höll upp skyltar med texten ”Free Oleg Sentsov”. Det syns att filmen är en lågbudgetproduktion. Varken fotot eller klippningen imponerar. Men så är det också historien om Sentsovs öde som står i fokus. Berättelsen om den Kafkaartade rättegången ger en skakande inblick i hur Kremls rättskipning fungerar och hur den ryska staten går till väga för att tysta sina kritiker. – Rättegången var en politisk show för Vladimir Putin, säger Askold Kurov övertygat. – De som vittnande mot Sentsov hade torterats och i några fall fått betalt för de påhittade vittnesmålen. Tittarna får följa Sentsovs kusin Natalia Kaplans ihärdiga kamp för att ge släktingen upprättelse. Hon deltar i manifestationer, låter sig intervjuas och besöker honom i fängelset. Scenen där Sentsovs dotter talar i telefon med sin fängslade pappa är stark. Sentsov sällar sig till ett stort antal journalister, konstnärer och dissidenter som sitter fängslade på politiska grunder i Vladimir Putins Ryssland. Även "The trial" innehåller vass regimkritik. Men själv är Kurov inte längre rädd. – När jag höll på med filmen kände jag en stor paranoia. Jag märkte att de som medverkar i filmen var övervakade och jag visste att säkerhetstjänsten avlyssnade min telefon. Men sen nådde jag en punkt då jag bara var trött på att vara rädd. I dag säger jag att jag är förfärad, men inte rädd, säger han sammanbitet. – Det är vad propagandan gör med människor. Antingen spelar du med och låtsas som om allt är okej. Eller så tvingas du gå i opposition och protestera, säger han. Hur kan du vara säker på att Sentsov faktiskt är oskyldig till de brott han dömts för? – Från början var jag öppen för att sanningen skulle visa vara en annan. Situationen i Ukraina är svår. Landet är ockuperat av en främmande makt och jag vet inte vad människor är beredda att göra för att skydda sitt land. Men det finns verkligen ingenting som pekar mot att han är skyldig. Att spränga det lilla Leninmonumentet i luften är en helt värdelös aktion, det kan omöjligt ha varit Sentsovs idé. Askold Kurov föddes 1974 i Uzbekistan i dåvarande Sovjetunionen och flyttade till Moskva revolutionsåret 1991, samma år som Sovjetunionen upphörde att existera. – Då var människor fulla av hopp om en ny epok, med frihet och nytt liv. Vi fick yttrandefrihet och självständiga medier. Det är så märkligt – eller sorgligt – att vi inte mäktade med att hålla i det. Nu går vi tillbaka till sovjetiska principer, säger han. Samtidigt som situationen för regimkritiker i Ryssland försämras har Vladimir Putin fått ett nytt internationellt erkännande tack vare sin relation med USA:s president Donald Trump. Den amerikanska veckotidningen Varietys filmkritiker Oliver Gleiberman skrev efter att han sett Kurovs film att han hoppas att även Trump ser den. – Jag följde inte den amerikanska valkampanjen och jag vet inte så mycket om Trump. Men det verkar som om han använder alla tänkbara ryska politiska tekniker. Det är sorgligt. Och det är innebär en bakåtrörelse även för västvärlden, säger Kurov. År 2034 öppnas fängelseportarna för Oleg Sentsov. Det är en evighet i ett sibiriskt fängelse. – Jag tror inte att han blir kvar i tjugo år. Myndigheterna kommer nog att växla ut honom mot ryska fångar i Ukraina, eller mot lättade sanktioner, tror han. Optimisten Kirov tror inte heller att Putineran kommer att överleva så länge till. – Det är omöjligt att fortsätta med det här systemet, det är ruttet från insidan och ut. Även om 87 procent av befolkningen stödjer Putin så är det 13 procent som inte gör det. Foto i text: EFA Askold Kurov Rysk filmregissör. Född 1974 i Uzbekistan. Bor sedan början av 1990-talet i Moskva. Bland hans tidigare dokumentärfilmer utmärker sig "Children 404", 2014, om hbtq-ungdomar i Ryssland och "Winter go away!", 2012, om de regimkritiska vinterprotesterna i Moskva 2011. "The trial: The State of Russia vs Oleg Sentsov" om den ukrainske filmregissören och regimkritikern Sentsov är hans senaste film. Foto: Marx Film


JK Rowling och Piers Morgan i Twitterbråk om Donald Trump

Summary: Harry Potter-författaren JK Rowling och den brittiska journalisten Piers Morgan har de senaste dagarna utkämpat ett ordkrig på Twitter. Detta efter att Piers Morgan försvarade president Donald Trump i en amerikansk pratshow.

”Det finns inget muslim ban”, sa den brittiska journalisten Piers Morgan i fredagens avsnitt av den amerikanska pratshowen ”Real time with Bill Maher” på tal om Donald Trumps order om inreseförbud för personer från sju muslimska länder. Den australiske komikern Jim Jefferies svarade med att be Morgan, som ägnade mycket tid åt att försvara Trumps uttalanden, ”dra åt helvete”. Strax därefter twittrade Harry Potter-författaren JK Rowling: ”Att se Piers Morgan bli ombedd att dra åt helvete i tv är exakt så tillfredställande som jag alltid hade föreställt mig.” Det blev startskottet för ett ordkrig på Twitter Morgan och Rowling emellan. Morgan twittrade att detta var skälet till att han aldrig läst ett ord ur Harry Potter och att allt han sa i Bill Mahers pratshow var sakligt och sant. Ett par tweet senare kallade Morgan Rowling för en ”fanatisk Remain/Clinton-anhängare” och syftar på hennes ställningstagande mot Brexit och för Hillary Clinton. Han beskrev även hennes sätt som överlägset och arrogant. ”Om du hade läst Harry Potter skulle du ha vetat att nackdelen med att lisma för den största mobbaren i skolan är man blir levande bränd”, twittrade Rowling tillbaka. ”Det finns inga större mobbare nu är den skrikande, hysteriska anti-Trump-kändisbrigaden”, svarade Piers Morgan. JK Rowlings sista inlägg i bråket är en tweet i form av en skärmdump från en gammal BBC-artikel. I artikeln står att Rowlings sjätte Harry Potter-roman ”Harry Potter och halvblodsprinsen” tog hem titeln årets bok och därmed vann över bland annat Piers Morgans självbiografi.


Svenskar prisade på Grammygalan

Summary: Beyoncé gjorde ett bejublat framträdande på Grammygalan i Los Angeles, och Adele föll i tårar när hon hyllade George Michael. Adele blev galans tunga vinnare och vann alla de tre mest prestigefyllda priserna.

Adele och Beyoncé hade båda chans att ta hem pris i de tunga kategorierna årets album, årets låt och årets skiva. Och det blev Adeles ”Hello” som blev årets låt, som stjärnan också inledde galan med. – Tack för ert tålamod med mig och för att ni har hjälpt mig att skapa den bästa sång jag någonsin gjort, sade Adele när hon tog emot utmärkelsen för årets låt tillsammans med producenten Greg Kurstin. Hennes album ”25” fick också det tunga priset årets album, med Max Martin och Johan ”Shellback” Schuster som medproducenter, samtidigt som årets skiva är hennes ”Hello”. Det gör henne till den första personen i Grammygalans historia som vunnit de tre tunga priserna vid två olika Grammygalor. Adele gjorde även ett bejublat framträdande där hon hyllade George Michael, som avled i december. Hon sjöng först bara några sekunder, sedan tvingades hon börja om. Men när hon väl tagit sig igenom sin cover på ”Fastlove” fick hon stående ovationer, och hon hade själv tårar i ögonen. – Jag vet att det är direktsändning, förlåt, sade hon när hon avbröt sitt framträdande. För bara några dagar sedan släppte Beyoncé nyheten på Instagram: Hon är gravid med tvillingar. Och på galan i Los Angeles gjorde hon ingen besviken när hon visade hon upp babymagen i ett drottninglikt uppträdande med ”Love drought” och ”Sandcastles” i en hyllning till moderskapet – och sociala medier exploderade igen. Beyoncé var nominerad i nio kategorier, en siffra som innebär att hon har 62 Grammynomineringar totalt – flest nomineringar hittills för en kvinnlig artist. Men det stod tidigt klart att det inte skulle bli någon storslam för Beyoncé. Visserligen fick hon redan på ”förgalan” sin första Grammy, för bästa musikvideo för ”Formation” – men i flera andra kategorier som hon var nominerad i vann någon annan. Exempelvis tog David Bowie hem en Grammy för bästa rockframträdande” för ”Blackstar”, som släpptes bara dagar före hans död i januari förra året, framför Beyoncés ”Don't hurt yourself” tillsammans med Jack White. I de tidiga priserna slog Adele också Beyoncé vad gäller bästa soloframträdande i popkategorin för ”Hello” framför Beyoncés ”Hold up”, och hennes ”25” har även vunnit pris för bästa popalbum. Beyoncé kammade dock hem pris för bästa album i kategorin urban/samtida (”urban contemporary”) för ”Lemonade”. De svenska producenterna och låtskrivarna Max Martin och Johan ”Shellback” Schuster belönades med en Grammy för låten ”Can't stop the feeling”, i kategorin bästa låt skriven för visuella medier. Den svenska producentduon var nominerade tre gånger, förutom för vinnarlåten med Justin Timberlake från filmen ”Trolls” var även en med Pink nominerad i samma kategori (”Just like fire”). Dessutom var Max Martin nominerad ensam i prestigefyllda kategorin årets producent, en klass han vann för tre år sedan. Men den här gången fick han se sig slagen av Greg Kurstin, som bland annat producerat Adeles ”Hello”. Även Anne Sofie von Otter var nominerad, i kategorin bästa operaskiva för sin inspelning av Händels opera ”Giulio Cesare”. Den svenska mezzosopranen har redan vunnit fyra Grammypriser i sin karriär, men den här gången blev hon utan. Vinnare och nominerade i urval Bästa nykomling: Chance The Rapper. Bästa rockalbum: ”Tell me I'm pretty”, Cage the Elephant. Bästa popalbum: ”25”, Adele. Bästa rocklåt: ”Blackstar”, David Bowie. Årets producent: Greg Kurstin.