Björn Wiman: Svenska Akademien behöver inte fler ledamöter – utan färre

Summary: Den nya akademiledamoten Mats Malm är en trägen föreståndare i den svenska litteraturvetenskapens textbank. Men grundproblemet med Svenska Akademien i dag inte är dess nya medlemmar, utan dess gamla, skriver Björn Wiman.

I sin vitrioliska novellsamling ”Det nya riket” raljerar August Strindberg över offentlighetens reaktioner när en ny ledamot väljs in i Svenska Akademien. Vid ett tillfälle väntar en ung skald vid ett bord på Operakällaren, bara för att konstatera att han inte heller denna gång kommit i fråga. Förbittrad tvingas han läsa i Posttidningen om den nya ledamoten, om vilken ingen vet något annat än att han är promotionskamrat med akademiens beskyddare samt släkt med direktörens fru. ”– Ett schamangt val! Våvan kuvatov! – Våran! Där ha vi det! Våran kurator!” ropar omgivningen. Mekanismen är tidlös – och påminner om läget när litteraturprofessorn Mats Malm nu väljs in på stol nummer 11. Malm kan beskrivas som en av de trägna arbetsledarna i den svenska litteraturvetenskapens vingård. Eller i dess textbank, snarare. Malm är sedan några år föreståndare för Litteraturbanken, en utmärkt databas som tillgängliggör svensk skönlitteratur och som har nära kopplingar till Svenska Akademien. Hans lojalitet får därmed anses säkrad. Svenska Akademien motiverar sitt inval med bland annat Malms djupa kunskaper inom äldre svensk litteratur, samt hans språkkunskaper inom isländska och latin – en kompetens som inte känns omedelbart framåtsyftande eller användbar inom exempelvis Nobelprisarbetet. Invalet sätter också fingret på Svenska Akademiens numera laddade förhållande till forskarsamhället. I våras gick 900 forskare inom humaniora och samhällsvetenskap ut i en kraftig misstroendeförklaring mot Akademien. När Akademien nu ska välja säger det sig själv att dessa är diskvalificerade. Också det litterära Sveriges misstro mot den tidigare så statusfyllda institutionen kvarstår. Författaren Niklas Rådström bekräftar för DN att han har fått frågan att vara med i Akademien men lägger dramatiska dimridåer kring sitt svar. De inval Akademien i stället har lyckats göra består i två medelålders män och en kvinna som ligger långt ifrån den lyskraft som exempelvis Sara Stridsberg och Klas Östergren spred kring institutionen. Akademien är på väg att kapa relationen inte bara med den bredare litteraturintresserade allmänheten, utan även med det yngre litterära Sverige, vars förtroende för institutionen redan är nere på en bottennivå. Det är dessvärre därför också nödvändigt att påminna om att det egentliga grundproblemet med Svenska Akademien i dag inte är dess nya medlemmar, utan dess gamla. Så länge det finns ledamöter som, i likhet med Horace Engdahl, skymfar brottsoffer och visar sitt öppna förakt för en fällande dom från det svenska rättsväsendet behöver Svenska Akademien inte flera ledamöter. Den behöver färre. Läs mer om krisen i Svenska Akademien.


Nya kulturborgarrådet vill privatisera Stockholms bibliotek

Summary: För första gången får Stockholm ett centerpartistiskt kulturborgarråd. Jonas Naddebo vill driva frågan om privatiserade bibliotek – och att Kulturhuset Stadsteatern ska finansieras av mecenater.

Artikeln har tillfogats en rättelse 2018-10-19. Centerpartiet gjorde i september sitt bästa val i Stockholm på länge, och i måndags kväll tillträdde Jonas Naddebo som partiets första kulturborgarråd. Genom åren har makten över kulturen huvudsakligen vandrat mellan Socialdemokraterna och Liberalerna. Nu hoppas centerpartisten kunna lyfta kulturfrågorna i politiken, som han tycker har präglats av en ”oerhört fattig kulturdebatt”: – Jag sa i den senaste budgetdebatten att år 2017 kunde sammanfattas handla om en böjd flaggstång och lugn och ro på biblioteken. Nu blir trygghet på biblioteken ändå en prioriterad fråga. Centerpartiet har fått vika sig i fråga om fler lagliga graffitiväggar. Fortsatt fri entré på stadens museer är en överenskommelse. Kompromisser och förhandlingar kommer att krävas på flera områden mellan partierna i det nya blågröna styret. Jonas Naddebo är ändå hoppfull om att få gehör för vad han kallar för ”en ny bibliotekspolitik”. Det innefattar möjligheten att överlåta Stockholms stadsdelsbibliotek i privat drift. – Vi har ju många bibliotek i vår stad, och skulle man kunna utnyttja dem mer kreativt genom att upplåta delar av lokalerna till civilsamhället och ideella organisationer för att få in mer kultur i biblioteken tror vi att det hade lett till en mer aktiv bibliotekspolitik. Men det är väl ändå skillnad på att ta in kulturen i biblioteken och att sälja av kommunal verksamhet? – Absolut, men det är målet med vad vi vill åstadkomma för biblioteken. Sedan är det ett uppdrag för budgetarbetet att se hur vi ska göra detta. Om något bibliotek skulle kunna upplåtas åt någon annan att bedriva verksamhet i tycker jag det skulle vara bra. Vi har så mycket verksamhet i kommunal regi som drivs av privata företag. Det är inte en omöjlighet att just ett bibliotek skulle kunna drivas av privata företag eller ideella organisationer. Finns det en samsyn i den här frågan inom det blågröna styret? – Vissa frågor kan vara svårare och mer känsliga än andra. Men om vi är överens om målet, att utveckla våra bibliotek, tycker jag vi ska lyfta även på den här stenen. Jag tycker det är spännande. Det finns andra kommuner som gjort detta med ganska gott resultat. I socialdemokratiskt styrda Pajala drivs en biblioteksfilial sedan 2017 av en ideell förening. Borgerligt styrda Täby kommun överväger att överlåta bibliotek i privat drift. Det finns än så länge bara två kommuner som har lagt ut hela sin biblioteksverksamhet på entreprenad. Den ena är Hällefors kommun, där en lokal bokhandlare driver biblioteksverksamheten sedan 1990-talet. I Nacka utanför Stockholm kommer samtliga sex bibliotek vara i privat drift från och med årsskiftet, sedan it-företaget Axiell och personalkooperativet Dieselverkstaden vann den senaste upphandlingen. Också här är det en centerpartist, kulturnämndens ordförande Hans Peters, som har varit pådrivande för privatiseringen. Jonas Naddebo menar för sin del att det inte är aktuellt att i ett ”alexanderhugg” lägga ut samtliga Stockholms stadsbibliotek på entreprenad. – Jag tror det ska genomföras ansvarsfullt och utifrån de förutsättningar som finns. Kanske ett eller annat bibliotek till att börja med. Men det här ligger lite längre fram, säger han. Läs mer: Bibliotek i privat drift delar de blågröna partierna En annan fråga som hägrar framöver, men som splittrar partierna i det blågröna styret, är den om kostnaden för Kulturhuset Stadsteatern. Centerpartiet driver sedan tidigare frågan om att institutionen, som är ett kommunalt bolag, på sikt ska bli ”oberoende av koncernbidrag” genom ”ökade intäkter och breddad finansiering”. I dagsläget uppbär verksamheten stöd i mångmiljonklassen. – Det är så klart en grundtanke och vision som vi går in i samarbetet med. Men jag måste lyssna in hur förutsättningarna ser ut, det är svårt att få hela den ekonomiska bilden när man sitter i opposition, säger Jonas Naddebo. Han tror själv inte att Kulturhuset Stadsteatern kommer att kunna bära sina egna kostnader inom varken fyra eller åtta år. Däremot ser han framför sig möjligheten att tillsätta en utredning för att titta på förutsättningarna. Kulturhuset Stadsteatern driver i dag en rad verksamheter som inte är uppenbart lönsamma. Hur ska det gå till i praktiken? – En del i det här skulle kunna vara att titta på hur ett mecenatsamarbete skulle kunna påverka, hur olika privata initiativ skulle kunna berika verksamheten. Precis som andra scener letar efter externa samarbeten skulle också Stadsteatern kunna göra det. I en tidigare version av texten angavs fel kommun som först i Sverige med att lägga ut hela sin biblioteksverksamhet på entreprenad. Så styr de blågröna kulturpolitiken Moderaterna, Kristdemokraterna, Liberalerna, Centerpartiet och Miljöpartiet har tagit över kommunstyrelsen i Stockholms stad efter de rödgröna. Centerpartiet fick i uppgörelsen posterna som arbetsmarknad- och integrationsborgarråd (Karin Ernlund) och kultur- och stadsmiljöborgarråd (Jonas Naddebo). Kulturborgarrådet företräder kultur- och stadmsiljöroteln, som i sin tur ansvarar för Skönhetsrådet, SDN Stadsmiljö, Stockholms Stadsteater AB och kulturnämnden. Kulturnämnden består av politiker och fungerar som en styrelse för kulturförvaltningen. Kulturförvaltningen har ansvar för Stockholms stadsbibliotek, Stadsmuseiavdelningen, Kulturskolan, Liljevalchs och Stockholm konst, liksom för evenemang.


”Lyrro” vill ställa frågor om samhället

Summary: “Lorry” och “Yrrol” formade den svenska humorn på 1980- och 1990-talen. Nu är Peter Dalle och gänget tillbaka. Nya filmen “Lyrro ut & invandrarna” kommenterar det svenska samhället med Nour El Refai, Henrik Dorsin och Björn Gustafsson i huvudrollerna.

Solen gömmer sig bakom molnen och lyser svagt upp det pampiga rummet i Grand Hôtel. Det är dagen efter galapremiären av “Lyrro ut & invandrarna”. Peter Dalle och Henrik Dorsin sitter i en antik soffa och skrattar tillsammans. Flinandes minns de hur Dalle för första gången fick höra talas om kollegan Dorsin. – Tommy Körberg ringde någon gång och skrattade väldigt mycket åt dig. Vad fasen var det du hade gjort, frågar Dalle sin motspelare. – Jag hade sprutat hudkräm på en sallad när vi gjorde “My fair lady”, det tyckte Tommy var roligt, ler Dorsin brett. De två komikerna – som har en gemensam kärlek till den ”gestaltande humorn” och klassiska revyer – spelar tillsammans i “Lyrro ut & invandrarna”. En film som Dalle både har skrivit och regisserat. Filmen är en fristående uppföljare till tv-serien “Lorry” (1989-1995) och filmen “Yrrol – en kolossalt genomtänkt film” (1994). Likt sina förlagor är den byggd med löst sammanhängande sketcher. Suzanne Reuter, Claes Månsson och Johan Ulveson från “Lorry”-gänget är med i Sverigeskildringen i sällskap av nya namn som Henrik Dorsin, Nour El Refai, Björn Gustafsson och Sanna Sundqvist. Läs mer: Från Lorry till Yrrol till Lyrro Komedin följer främst två par: Ett som flyr Västafrika för det utopiska Södertälje (Nour El Refai och Björn Gustafsson) och ett äldre par som åker långt söderut för att fly sitt eget åldrande (Suzanne Reuter och Claes Månsson). – Där tycker jag att Peter har gjort en rolig kommentar. Människor som flyr våld, död och krig kommer hit och sedan finns det de som ”lyxflyr” härifrån, understryker Nour El Refai. Suzanne Reuter, i den antika soffan intill henne, instämmer. Hennes rollfigur gör allt för att undvika åldrandet genom att just ”lyxfly” till tropikerna och där banta, operera och tatuera sig. – Att jaga det perfekta, det är läskigt. Folk måste ju krokna snart. Det är klart att man går in i väggen, säger Reuter. ”Lyrro in & utvandrarna” Peter Dalle har skrivit manus, spelar i och regisserar filmen som har premiär på fredag. Även Suzanne Reuter, Claes Månsson, Johan Ulveson, Björn Gustafsson, Nour El Refai, Henrik Dorsin och Sanna Sundqvist spelar i filmen. Peter Dalle fick en Guldbagge för bästa manus, med Rolf Börjlind, för “Yrrol”. Suzanne Reuter fick samtidigt en Guldbagge för bästa kvinnliga huvudroll. Allt kan skämtas om i filmen som Dalle har skrivit. “Lyrro” handlar om människans ständiga flykt mot någonting bättre och kommenterar bland annat religion, politisk korrekthet och rasister. Vad får man inte skämta om senhösten 2018? – Det är precis den frågan man inte ska ställa, för att den måste ställas till alla nio miljoner i det här landet och det finns ingen konsensus. Man kan skämta om allt, men alla kan inte skämta om allt med alla, svarar Dalle snabbt. Det är nästan tjugofem år sedan “Yrrol” hade premiär. Flera av de sketcherna har levt vidare på Youtube och hittat en yngre publik. Dorsin tittar upp i taket och funderar högt på hur denna kultklassiker skulle mottas i dag. – En sak som jag tror skulle vara svår, och du får säga emot mig om du inte håller med, säger han och nickar mot Dalle, är gestaltningen i ”Cosbylainen”, säger han och syftar på sketchen med en finsk version av familjen Cosby, med blackfacesminkning. – Den skulle man nog ha avstått, instämmer Dalle. Henrik Dorsin talar om de avvägningar man som komiker gör när man ska gestalta vissa karaktärer och händelser. Han tar upp en av personerna han spelar i ”Lyrro” som exempel – en rasist som är med i det främlingsfientliga “Partiet kamraterna”. I sketchen diskuterar rollfiguren invandring. Dorsins karaktär använder n-ordet och han berättar att hela biosalongen under galapremiären av filmen kvällen innan vi möts tystnade när ordet yttrades. – Men det är ju karaktären, för att betona vad det är för något slags person. Man ska inte känna att den här karaktären är någon man vill vara tillsammans med. På en sekund ska vi illustrera vad det rör sig om för gäng och då använder man det ordet. Vi gör det här för att beskriva karaktären, säger Dorsin. – Annars skulle det inte vara sant. Ska man göra en nazist eller rasist så måste man göra dem så som de är, tillägger Peter Dalle. – Det är tokigt att vi har ett samhälle där vi ska komma överens om vad vi får eller inte får berätta, skoja eller inte skoja om. Han pratar entusiastiskt, och upprört, om en rad politiska frågor. Arbetet med “Lyrro” har fått honom att vilja fortsätta borra i den nutida svenska politiken. – Vi kan som komiker inte alltid presentera lösningar, men det kanske vi inte ska göra heller, säger Dorsin. – Nä, det är inte vårt jobb, replikerar Dalle. – Men vi kan belysa och säga: det här är ju dumt. Kan ni se det här utifrån? Kan vi backa ett steg och se det från ett annat perspektiv? Kan vi inte bara ta och sansa oss?, fortsätter Dorsin. – “Utan tvivel är man inte riktigt klok.” Tage Danielsson har sagt så vansinnigt bra saker – och det är precis så, påminner Dalle. – Blir man stensäker på hur allting ska vara så får man en skrikande mobb som springer efter en med blodsmak i munnen. Det blir jävligt otäckt när människor slutar tänka själva. Peter Dalle om... ... svensk politik: ”Jag tycker att politiken har blivit som när man går på ICA. Det finns ett oändligt antal juicer att välja mellan men det borde bara finnas äppeljuice och apelsinjuice. För oss väljare hade det varit mycket bättre.” ... journalistik: ”Jag tycker att journalister i allmänhet, och kulturjournalister i synnerhet, har en tendens att beskriva världen som ni vill att den ska vara, medan vår uppgift är att beskriva världen så som vi tycker den är.” ... det svenska samhället: ”Vad är meningen med livet? Hur ska vi vara som människor? Jag läste matematik på universitet och när Jan Björklund säger att vi ska ha mer matematik i skolan – det är inte det som är problemet med det svenska samhället. Vi har ingen filosofi i skolan. Vi är obildade i konsten att vara människor. Att kunna respektera en människa utan att hålla med den, det är väldigt viktigt.” ... sketchformatet: ”I en historia måste du bära med dig alla karaktärer, du måste påminna om dem även om de inte är med i en specifik scen. Men i en sketchfilm kan du rensa bordet och bestämma att nu pratar vi om religion – och det behöver inte ha någonting annat att göra med resten av filmen. Vad är knasigt med religion? Vad kan vi göra för kul av det?” Läs mer: Hektisk filmhöst med Nobelpris, flyktingar och vikingar


Dagens skiva: Elvis Costellos nya låter som en uppsamling

Summary: Det är ovanligt länge sen Elvis Costello gav ut en skiva och nya albumet är proppfullt av detaljerade låtar, men bäst blir det när han samarbetar med Burt Bacharach eller Carole King.

Han har absolut varit aktiv, men inte gett ut nya skivor sen albumet med The Roots 2013, och för en artist så produktiv som Elvis Costello är det exceptionellt. Räknar man samarbeten och livealbum snittar han fortfarande på ett om året sen debuten 1977, trots det här glappet. Möjligen har något dämts upp, omfattningen av ”Look now” kunde tyda på det, liksom densiteten, hur mycket som trycks in i varje låt. Men några av låtarna har han spelat live sen 90-talet och späckat sina album har han gjort ofta. Kanske är det mer av en uppsamling, här finns tre nya samarbeten med Burt Bacharach och ett med Carole King, som allihop hör till albumets höjdpunkter. Medan han på egen hand lätt faller in i en lunk av cyniskt relationsdissekerande till pastischnära pop som kan te sig lite oengagerad, hur detaljerade arrangemangen än är. Bästa spår: ”Photographs can lie”, ”He’s given me things”  Läs fler musikrecensioner av Nils Hansson, till exempel om hur många olika dimensioner det finns i Viagra Boys enkelspårighet.


Kinas ambassadör: ”Vissa medier och journalister vill smutskasta oss”

Summary: Kinas ambassadör i Sverige, Gui Congyou, uttalar sig nu om varför ambassaden riktar öppen kritik mot flera svenska medier. ”Vi kan inte annat än att poängtera dessa mediers och journalisters förutfattade meningar om och fientlighet mot Kina”, skriver han.

DN rapporterade på onsdagen om hur den kinesiska ambassaden allt oftare riktar öppen kritik mot svenska medier. De senaste månaderna har nio svenska medier mötts av ”anmärkningar”. Björn Jerdén, Asienchef på Utrikespolitiska institutet, beskrev ambassadens agerande som en del av landets nya propagandaoffensiv: – Rapporterna om Kina är ofta, av förklarliga skäl, negativa. Inte minst på grund av situationen för mänskliga rättigheter. Ambassaden vill lägga fram vad som anses vara en ”objektiv sanning” men sättet det görs på följer inte idén om hur en öppen debatt förs i Sverige, sa Björn Jerdén. Kinas ambassadör i Sverige, Gui Congyou, har efter att artikeln publicerats skickat ett uttalande som svar på DN:s frågor. Kommentaren liknar i flera delar de ”anmärkningar” som man tidigare publicerat som respons på andra mediepubliceringar. I inledningen skriver ambassaden att man hoppas att uttalandet ska publiceras ”i sin helhet” och ”med objektivitet”. Gui Congyou skriver att en av ambassadens viktiga uppgifter är att introducera Kina för den svenska befolkningen på ett ”sanningsenligt, objektivt och allsidigt sätt”: ”Vissa svenska medier och journalister hyser fördomar om, och stereotyper och fientlighet mot, Kina och verkar vilja få sina läsare att tro att inte finns något av värde i Kina över huvud taget”, skriver han. Ambassadören fortsätter med att det finns medier och journalister som ibland har ont uppsåt och därför attackerar och smutskastar landet: ”Deras kommentarer, eller snarare lögner, är helt oförenliga med verkligheten i Kina. Utöver det tillåter sig vissa av dem att förvränga och smutskasta Kina, samtidigt som de nekar oss att presentera våra positioner och att objektivt introducera Kina. Det här är typisk medietyranni och hegemoni i den allmänna opinionen.” Gui Congyou menar också att kritiken är nödvändig för att medier framöver ska täcka landet på ett objektivt sätt. ”För vänskapen och samarbetet mellan våra två folk, och i fall våra vänliga påminnelser inte fungerar, kan vi inte annat än att poängtera dessa mediers och journalisters förutfattade meningar om och fientlighet mot Kina. Vi förväntar oss att de kan hålla journalistisk etik, sluta se på Kina genom färgade glasögon och bevaka Kina på ett objektivt och rättvist sätt”, skriver Gui Congyou. Läs mer: Svenska medier får ”anmärkningar” från Kina


Svenska medier får ”anmärkningar” från Kina

Summary: Kinesiska ambassaden är i bråk med SVT – men också flera andra svenska medier. På några månader har nio medier fått öppna ”anmärkningar”, bland annat efter en insändare i en lokaltidning och en läsarfråga i en tidning på lättläst språk. – Det är ett led i en propagandaoffensiv, säger Björn Jerdén, Asienchef på Utrikespolitiska institutet.

Mejlet hamnade i skräpposten. Bengt Fredrikson hittar det först nu, när han efter vårt samtal söker igenom redaktionens allmänna mejladress. ”Jag hoppas verkligen att alla svenska vänner, inklusive medierna, kommer att se på Kina på ett objektivt sätt, utan stereotyper och fördomar”‚ står att läsa i mejlet. Avsändare: den kinesiska ambassaden. Mottagare: tidningen 8 Sidor där Bengt Fredrikson är journalist och chefredaktör. Det är en veckotidning på lättläst svenska som ägs av Myndigheten för tillgängliga medier. Kinas ambassad hade reagerat på en publicering på tidningens politiska sajt ”Alla väljare”. Där svarar de politiska partierna direkt på läsarnas frågor. Läsarfrågan löd ”Varför klagar ni inte mer på Kina?” – Meddelandet har inte nått fram till oss. Men även om det gjort det hade det inte förändrat vår publicering. Om något var fel hade vi naturligtvis korrigerat det. Men här var det partierna som framförde sina åsikter. Det är inte relevant att låta Kinas ambassad kommentera dem, säger Bengt Fredrikson. Han tillägger: – Jag är förvånad över att ambassaden kontaktar oss. Jag har inte varit med om något liknande tidigare. Men det är ju intressant att man har en sådan omfattande omvärldsbevakning. Tidningen 8 sidor är inte på långa vägar ensam om att ha mötts av öppna ”anmärkningar” från den kinesiska ambassaden. De senaste fyra månaderna har ytterligare åtta svenska medier mottagit liknande reaktioner. Anmärkningarna har lagts fram i pressmeddelanden på ambassadens hemsida samt i skrivningar till de berörda medierna. Oftast vill ambassaden att publiceringen förtydligas eller att svaret publiceras. Merparten av de publiceringar ambassaden reagerat på är opinionsmaterial. De medier som öppet mötts av anmärkningar sedan i juni i år är TT, DN, SvD, Expressen, SVT, Dagens Samhälle, Norrköpings Tidningar, Upsala Nya Tidning och 8 sidor. Häftig kritik har också riktats mot enskilda journalister, däribland författaren Jojje Olsson. Både journalistförbundet och Internationella Journalistfederationen kritiserade ambassadens agerande. Även UD tog kontakt med ambassaden, rapporterade branschtidningen Journalisten. Björn Jerdén, Asienchef på Utrikespolitiska institutet, menar att utvecklingen är en del i Kinas propagandaoffensiv, som i Sverige intensifierats sedan den nya ambassadören Gui Congyou tillträdde under fjolåret. Utvecklingen här sticker ut i jämförelse med andra i länder, menar Jerdén. – Det är något speciellt med Sverige, även om det finns liknande tecken i Storbritannien. Man har tidigare uttryckt att det varit svårt att nå ut, att det funnits en medietyranni. Men den senaste tiden har ambassaden knappast haft några problem att höras, säger Björn Jerdén. Han tror att ett mål för ambassaden är att försöka ”rätta till” den bild av Kinas politiska tillstånd som ofta får plats i svenska medier. – Rapporterna om Kina är ofta, av förklarliga skäl, negativa. Inte minst på grund av situationen för mänskliga rättigheter. Ambassaden vill lägga fram vad som anses vara en ”objektiv sanning” men sättet det görs på följer inte idén om hur en öppen debatt förs i Sverige, säger han. Ambassadens agerande har uppmärksammats på flera håll den senaste månaden, bland annat av journalisten och författaren Ola Wong i SvD (14/9). Han skriver att man, för att förstå agerandet, bör titta på kommunistpartiets globala och långsiktiga medieoffensiv: ”Angreppen från partiet ska få kritiker att tystna och andra att tänka efter för att inte riskera visum, karriär och affärer”. Ärendet som fått mest uppmärksamhet gäller SVT. Den kinesiska ambassaden kritiserade nyligen i flera inlägg bolaget efter ett satirinslag man ansåg var rasistiskt i programmet ”Svenska nyheter”. Inslaget sändes efter en uppmärksammad incident i Stockholm, då kinesiska turister avvisades från ett hotell. SVT bad om ursäkt, dock inte direkt till Kina utan till de individer som ”känner sig kränkta”. Den kinesiska ambassaden godtog inte ursäkten utan såg den som ”falsk, hycklande och utan verklig avsikt”. – Vi ber inte om ursäkt för svensk satir till en regim för en stat. Det är en viktig publicistisk hållning. Det är för mig uppenbart att kinesiska ambassadens reaktioner är politik. Det spelet tänker vi inte delta i, men säkert fortsätta att skämta om, sa Jan Helin, programdirektör på SVT till DN. Justitiekanslern har bedömt att satirinslaget inte kan bedömas vara hets mot folkgrupp. Det beskedet fick ambassaden att återigen kräva en ursäkt från SVT ”på ett seriöst sätt till Kina och den kinesiska befolkningen”, skrev man i ett uttalande på söndagen. Anna Lindberg är ansvarig utgivare på Östmedia där Norrköpings Tidningar ingår. Hon berättar att ambassadens mejl inte nått fram till henne. Kanhända har meddelandet även här hamnat i skräppostmappen, menar hon – men den töms automatiskt med jämna mellanrum. I deras fall anmärkte ambassaden på en insändare i tidningen, skriven av en anhängare till meditationsrörelsen Falungong. Ledningen i Peking har kallat rörelsen för en sekt och förbjudit den. – En gång förut har jag varit om att en ambassad, från ett annat land, hörde av sig. Jag reagerade likadant då som jag gör nu: den svenska tryckfriheten tillåter att medborgare i Sverige får göra sina röster hörda, och det förändras inte av hur en regim tänker, säger Anna Lindberg. – Alldeles oavsett hur andra väljer att göra sin omvärldsbevakning är det problematiskt om den här typen av påtryckningar fortsätter. Vi är inte vana vid det, men då är det viktigt att tydligt ha en egen ledstjärna i de publicistiska besluten. Efter händelsen med de kinesiska turisterna och SVT:s satirinslag, har Björn Jerdén tyckt sig se tecken på att medieoffensiven bytt karaktär. Från att sätta landet i offerposition, utsatt för felrapportering, vill man nu i stället påpeka att även andra länder har problem med sitt agerande. Händelsen med turisterna blev ett lägligt avstamp, berättar Jerdén. Inte minst efter en period då landet mött kritik för hur man agerat mot bokförläggaren Gui Minhai, som frihetsberövades av regimen för tre år sedan. – Anfall blir bästa försvar. Trots att ”Svenska Nyheter” gått ut med tre ursäkter har ingen ursäkt varit god nog, utan ambassaden vill bevara konflikten. Det tyder väl på självförtroende, att landet har stora ambitioner som stormakt, säger han. Björn Jerdén tror dock inte att svenska medier kommer att påverkas av anmärkningarna – utan menar att ambassadens agerande riskerar få motsatt verkan. – Det skrivs mer om Kina och ambassaden nu, men de borde vara missnöjda. Överlag har det nämligen blivit ännu fler negativa vinklar. Om detta varit en uttalad strategi så har den inte varit särskilt framgångsrik. För Dagens Samhälle, en välläst tidning bland svenska politiker och högre beslutsfattare i offentlig sektor, kom reaktionerna efter en debattartikel om organhandel i landet. Texten var bland annat undertecknad av tre riksdagsledamöter. Tidningens chefredaktör Olov Carlsson menar att processen i det fallet följde den ordinarie gången för en debatt. Ambassaden fick ett svar publicerat som sedermera följdes av en slutreplik. Carlsson menar att påpekandet i sig inte var iögonfallande. – Generellt kan man säga att man sett en förhöjd debattaktivitet efter att Kina fick en ny ambassadör i Sverige, men den här debatten var egentligen inget utöver det vanliga, säger Carlsson. Trots att man fått sitt svar publicerat fortsatte dock ambassadens kritik mot tidningen. En månad senare krävde man återigen, då bara i ett uttalande på sin egen hemsida, att Dagens Samhälle skulle göra en rättelse. – Det hör inte till vanligheterna att en stat vill komma med en replik, det kan jag säga. Men sedan får man också förstå att den svenska debatten är fri. Man får skriva repliker och sedan får läsarna själva bestämma sig för vad man tycker, säger Olov Carlsson. Uppdatering 17/10: Kinas ambassadör har i ett skriftligt uttalande svarat på DN:s frågor. Läs mer: Stödmanifestation för Gui Minhai vid Kinas ambassad Uppgifter: Kinesiska nättroll attackerade svenska Facebooksidor Torbjörn Petersson: I Kina är Sverige inget bra land alls Detta har hänt Efter en artikel i Expressen, publicerad i juni, om arbetssituationen för svenska journalister i Kina gick ambassaden till hårt angrepp mot tidningen samt mot journalisten Jojje Olsson. Man anklagade också den svenska bokförläggaren Gui Minhai för en rad brott. Både Journalistförbundet och Internationella Journalistfederationen fördömde agerandet och UD tog kontakt med ambassaden. I september – efter att kinesiska turister avvisats från ett hotell i Stockholm – publicerade SVT:s program ”Svenska nyheter” ett satirinslag. Inslaget möttes av kraftiga reaktioner från ambassaden som menade att det ”skandalöst förolämpade Kina” och lämnade in en protest till UD. SVT bad om ursäkt till de individer som ”känner sig kränkta” – men ursäkten godtogs inte då ambassaden inte ansåg den vara uppriktigt menad. Källor: Expressen, Journalisten, SVT, DN.


Dagens skiva: KC Babys detaljrikedom öppnar ett bråddjup

Summary: Bob Hund-medlemmen Conny Nimmersjö och ljudkonstnären Kajsa Magnarsson albumdebuterar med duon KC Baby och en ljudvärld som är liten men inte gör sig till.

När ljudkonstnären Kajsa Magnarsson och Bob Hund-medlemmen Conny Nimmersjös musikbebis tar sina första steg i form av ”skivan som ingen frågade efter”, för att citera paret själva, tar det ett tag att knyta an till avkomman. Den är tjurig, rentav lite bråkig. KC Babys ljudvärld är liten och gör sig inte till. Ljudbilden är luftigt elektronisk och sparsamt smyckad med elgitarr, synt, dova knaster och suggestiva kulisser. Ändå präglas den av en detaljrikedom som öppnar sig i ett existentiellt bråddjup i mötet med de skeva vardagstexterna. Ett blåmärke skärskådas med en närmast patologisk ömhet i titelspåret, medan ”Lojalitet” blandar det personliga med det politiska och ”Kungen av dumma” naglar fast den låga självkänslans förmåga att förgifta precis allt. Det är en intelligent samling popmelodier, ett utsnitt av livet helt enkelt. Bästa spår: ”Lojalitet” Läs fler musikrecensioner av Alexandra Sundqvist, till exempel om La Lusids drömskt organiska pop.


Polisen stoppar Emmabodafestivalen: ”Blivit en drogliberal mötesplats”

Summary: Polisen nekar fortsatt tillstånd för musikfestivalen i Emmaboda, rapporterar Barometern. ”Vi siktar på comeback i annat EU-land 2020”, skriver festivalen i ett uttalande.

Det var på en presskonferens på tisdagen som polisen meddelade att man inte ger fortsatt tillstånd till Emmabodafestivalen. Beskedet kom efter ett möte mellan polisen, länsstyrelsen, Emmaboda kommun och festivalarrangörerna, rapporterar Barometern. Drygt 460 fall av misstänkta narkotikabrott anmäldes under årets festival, trots flera förebyggande åtgärder från arrangörer och polis. – Så hög drogfrekvens på ett evenemang för ungdomar är helt oacceptabelt. Polisen ger inte fler tillstånd till festivalen så som den har utvecklats. För många ungdomar blir detta första kontakten med droger. Alla blir inte missbrukare, men några blir det, sade Patric Heimbrand, tillförordnad biträdande regionpolischef i polisregion syd, på pressträffen. Barometern skriver att polisen, trots ett förstärkt samverkansarbete, har sett flera brister i säkerheten på festivalen. Man ville dock inte peka ut en enskild aktör som ”boven i dramat” på pressträffen. – Mycket tyder på att Emmabodafestivalen har blivit en drogliberal mötesplats där just drogerna har en framskjuten position, sade Patric Heimbrand, enligt tidningen. Emmabodafestivalen har anordnats de senaste 31 åren. Redan i fjol aviserades att festivalen skulle läggas ned men den räddades kvar. I ett uttalande på Facebook skriver arrangörerna att man vill flytta arrangemanget utomlands: ”Kamrater, Sverige kommer nästa år inte ha en Emmabodafestival. Vi siktar på comeback i annat EU-land 2020”, står det i uttalandet. DN söker arrangörerna för Emmabodafestivalen. Läs mer: Lokaltidning i konflikt med Emmabodafestivalen efter nekad ackreditering


”Arto Paasilinna var rapp i käften och oerhört skarp”

Summary: Arto Paasilinna var en av de mest lästa finska författarna i Sverige – och i Frankrike. I Finland förblev han en bästsäljande nationalikon, som aldrig fick Finlandiapriset eller kritikernas beröm.

Den finske galghumoristen Arto Paasilinna har dött. Författaren var en bästsäljande nationalikon i hemlandet, men älskades inte minst i Frankrike – och Sverige. Näst intill Sofi Oksanen och Tove Jansson är det få finska författare i modern tid som översatts så flitigt som Arto Paasilinna. Sammanlagt har hans böcker översatts till ett fyrtiotal språk. Mest känd är “Harens år” från 1975, en pikareskroman och road trip genom Finland som på många sätt cementerat bilden av den finske mannen i litteraturen: svårmodig, medelålders, med en kärlek för sprit och skrönor, och djupt tillfreds om han får pyssla ensam för sig själv. Helst i naturen, långt utanför den förhatliga storstan. Läs mer: Författaren Arto Paasilinna är död Paasilinnas böcker har sålts i över en miljon exemplar bara i Sverige och han hör därmed till en av de finska författare som flest svenskar läst. – Vi får hela tiden önskemål om nya översättningar, han är ständigt aktuell, säger det finska förlaget WSOY:s skönlitterära förläggare Anna-Riikka Carlsson. Hon nämner Jonas Jonasson, författaren bakom “Hundraåringen”-böckerna, som en samtida svensk Paasilinna-efterföljare. – Jonasson ville uttryckligen komma till samma finska förlag som Paasilinna när han översattes till finska, berättar hon. Paasilinna hade en känsla för galghumoristiska skrönor och brukade ofta placeras i samma fack som de latinamerikanska magiska realisterna. Speciellt i Frankrike var han omtyckt, där han togs in i det litterära finrummet på ett sätt som aldrig riktigt skedde i Finland. Två av hans romaner har filmatiserats på franska och han belönades med litterära priser i både Frankrike och Italien under sin livstid. – I Finland såg vi Paasilinna som något av en humoristisk kuf, men i Frankrike tog man hans böcker mera på allvar och betonade samhällsaspekten i dem, säger Anna-Riikka Carlsson. Trots publikframgångarna i Finland var han ingen kritikerfavorit. Han mottog aldrig Finlandiapriset trots ett trettiotal böcker. – Han slog igenom redan tidigt i Finland, på sextiotalet, som ung och slagfärdig journalist. När han sedan blev en underhållningsgigant fanns det säkert en viss avundsjuka. Det litterära etablissemanget accepterade aldrig honom, säger Touko Siltala, som jobbade som Paasilinnas förläggare i femton år. – Han var rapp i käften, oerhört skarp. Och krävande. När han kom med ett manus ringde han två timmar senare och ville höra min kommentar. Han höll alltid sina deadlines, och var nykter när han skrev, men när han var klar började han dricka och hade inget tålamod med litterärt finlir, berättar han. Paasilinnas hälsa försämrades drastiskt i början av 2010-talet och han tillbringade de sista åren på ett vårdhem. Han var 76 år gammal då han dog på måndagen. – Han skrev fortfarande, men bara för sin eget nöjes skull, berättar sonen Petteri Paasilinna för Yle.


Bokrecension: Så trasigt är faktiskt inte internet

Summary: Martin Gelins och Karin Petterssons bok ”Internet är trasigt” är ett frieri till varje person som fått en dålig känsla kring internet eller vad sociala medier gör med oss, skriver Emanuel Karlsten.

Hur sammanfattar man internets tillstånd på 300 sidor? Journalisterna Karin Pettersson och Martin Gelin gör det med rubriken “Internet är trasigt”. Det är en irriterande förenklad och dystopisk slutsats som också präglar boken. Eller halva boken. För andra halvan är fenomenal, men vi återkommer till det. Det här är en recension som är svår att skriva. Inte bara för att det är lite knepigt varje gång journalister recenserar journalister, utan också för att man skulle kunna påstå att vi här representerar två falanger. Låt oss därför redovisa några jäv. Jag är vad belackare skulle kalla “internetromantiker”. Det är den typ av personer denna bok vill komma tillrätta med, kanske göra upp med. Pettersson och Gelin å sin sida kommer från och lever i och av ett traditionellt etablissemang. Gelin är bekant för DN-läsare som USA-korrespondent med specialitet på amerikansk politik, vilken han också skrivit fyra böcker om. Pettersson genom att grunda magasinet Fokus och sedan, via en kort sejour som kommunikationschef hos Socialdemokraterna, bli Aftonbladets politiska chefredaktör. I dag jobbar hon på mediekoncernen Schibsted som Director of public policy. I intervjuer förklarar hon att hon bedriver lobbyarbete å koncernens vägnar och att Google och Facebook är största hotet. Läs mer: Här är nätpionjärerna som sågar internet Den här boken är dock inte en del av deras yrken utan ett fristående journalistiskt verk av två journalister jag respekterar. Precis som den här recensionen är ett försök att ställa mig över min egen kanske naiva romans med internet. Ändå är jäven viktiga att ha med sig. Den första halvan av “Internet är trasigt” går igenom hur internet kanske en gång var bra, men störtades i fördärvet när några nätjättar gjorde tjänster så beroendeframkallande att de förstörde människor, branscher och till och med demokratin. Författarna tar stöd från en omfattande research bestående av böcker, experter och vittnesmål inifrån nätjättarna. I boken jämförs sociala medier-användning med rökning och gillaknappens skapare får förklara hur han numera satt barnlås på sin mobil för att komma tillrätta med sitt beroende. Det är ett frieri till varje person som haft eller fått en dålig magkänsla kring internet eller vad sociala medier gör med oss. Som sådan kommer boken säkert kramas ihjäl, författarna få breda ut sig i morgonsoffor. Men för mig, som levt och haft förmånen att varje dag få tänka, föreläsa och skriva om frågorna, tycks argumentationen och bevisföringen vara stundtals anekdotisk, men framför allt grumlas av ett starkt tesdrivande. En grundläggande kritik i boken är att nätjättarna inte tar ansvar. De tar inte ansvar för att mediehusen går på knä och effekten det får för journalistiken. De tar inte tillräckligt ansvar för vad människor sprider och gör på deras plattformar och den effekt det får på demokratin. Det målas upp en bild av maktfullkomliga, nästan galna ledare som redan i sina studentrum smidde planer om världsherravälde. De citat som Mark Zuckerberg gjorde då, om ett tidigt stadium av Facebook (“folk litar på mig, dumma jävlar”), tolkas mer som ett livscredo, än som en tonårings omognad. Mindre fokus finns på det övriga samhällets oförmåga att hantera internets framtåg. Det faktum att traditionella medier eller företag knappt ens försökt att utvecklas eller hänga med, finns knappt med. I stället läggs ansvaret på Google och Facebook – som borde dela med sig, åtminstone av pengarna. Ibland känns boken som ett etablissemangets svanesång. En nostalgisk tillbakablick till tiden då massmedier var allmänhetens lägereld, när folk såg varandra i ögonen istället för i mobiler. Hade vi varit kvar där hade kanske upplysningen och den informerade människan funnits kvar? Ibland målas närmast ohederliga jämförelser upp om nätjättarna. Författarna listar de mest ytliga tjänster (digital gylf, app för lyxjakter) som Silicon Valley skapade 2017, när världen stod i politisk brand. Eller att det på Facebook förekom “glättiga” ice bucket challenges samtidigt som det pågick upplopp i Ferguson, USA. Bilden är klar: Nätjättarna kunde inte bry sig mindre om världens tillstånd, de kontrollerar oss genom likes och skrattar hela vägen till banken. Det är synd, för hade man fokuserat lite annorlunda hade en mer nyanserad bok trätt fram. I grunden finns en viktig poäng: Nätjättarna byggdes med insikten om att de påskyndade en viktig revolution, men hade ingen plan om hur det nya samhället skulle fungera. Så kanske det är i många revolutioner, men vad innebär det för oss - nu? Vad ska och kan vi göra? Det är detta som så förtjänstfullt får fokus i bokens andra hälft: den djupt problematiska, nya maktkoncentrationen. Facebooks drygt två miljarder användare gör Mark Zuckerberg till president över världens största “land” och positionen bibehålls genom att köpa upp varje uppstickare. Likadant gör Google och allt det där dödar konkurrensen, innovationskraften och gör att väldigt mycket pengar kommer till väldigt få personer (som också undviker betala skatt lokalt). Här kommer Pettersson och Gelin med historiska perspektiv på hur regleringar har kunnat hjälpa samhällen att bryta destruktiva monopol och konkreta idéer på hur en nära framtid kan komma att se ut. Det är viktiga, insiktsfulla och nyanserade perspektiv som hade behövt smitta av sig även på den första delen av boken. För internets framgång och framfart behöver diskuteras, nyanseras och problematiseras. Men ingenting blir bättre av att det demoniseras. Läs mer: ”Internet är trasigt” – läs utdrag ur Martin Gelins och Karin Petterssons nya bok Martin Gelin är medarbetare i DN. Därför recenseras boken av Emanuel Karlsten, frilansjournalist och programledare för ”App och etikett” i P1.


Lars Strannegård: Boken om Handels befäster fördomar och stereotyper

Summary: Mikael Holmqvists bok ”Handels – maktelitens skola” består av halsbrytande påståenden och förvrängda fakta. Hans tesdrivande elitförakt bidrar inte till fördjupade kunskaper, skriver Handelshögskolans rektor Lars Strannegård.

När Mikael Holmqvist, professor i företagsekonomi vid Stockholms universitet, kom ut med sin 480-sidiga bok ”Handels – maktelitens skola” tog jag mig an den med stort intresse. Mitt eget lärosäte var studieobjektet, frågeställningen om elitformation central och skriven av en person verksam vid en institution som kan sägas konkurrera med min egen. Handels är på intet sätt ett färdigutvecklat lärosäte, så jag såg också fram emot lärdomar till vårt förbättringsarbete. Bokrecension: Kolossalt nyttig bok om Handelshögskolan Holmqvist presenterar boken som en forskningsmonografi. Men han nöjer sig inte med beskrivningar och analyser. Han levererar också, likt en managementkonsult, förslag på hur Handelshögskolan (HHS) borde förändras. Lärosätet är enligt honom behäftat med så många fel att det måste reformeras, ja revolutioneras, i grunden. Under forskarflagg får läsaren ta del av minst sagt häpnadsväckande påståenden och tolkningar, exempelvis: HHS i Stockholm är stängd för insyn. Forskarna där är köpta av näringslivet. Forskningens inriktning är beställd av företagen. Lärarna dansar efter studenternas pipor eftersom det är studenterna som i framtiden skall betala lärarnas löner genom donationer. Studenterna är medelmåttor som saknar kritiskt tänkande. Kunskaper är oviktiga. Social kompetens och kommunikationsförmåga trumfar allt. Näringslivet engagerar sig i HHS enbart för att öka sin sociala nimbus och legitimitet, och saknar ett genuint intresse för kunskap. Handels utvärderas eller ifrågasätts inte och politikerna har glömt bort att lärosätet får offentliga medel. På Handels saknas kollegialitet. Alla satsningar som HHS gör inom hållbarhet, konst och humaniora är bländverk och slag i luften. HHS begränsar sin storlek för att bevara exklusiviteten och försöker aktivt stänga ute dem som inte är av rätta virket. Sida upp och sida ner av halsbrytande påståenden. Holmqvist har intervjuat mig och många andra vid denna ”slutna” institution. Vi har hjälpt honom med material till hans studie: skickat data, intervjuats, bjudit in honom till seminarier och öppnat våra undervisningssalar för att ge honom inblick i verksamheten. För oss var det en självklarhet att bistå Holmqvist. Han är en kollega vars studie lät ytterst relevant. Holmqvists bok måste sägas vara en nästintill perfekt illustration av ”confirmation bias”: en selektiv uppmärksamhet på empiri som bekräftar det författaren har satt sig för att visa. Den tycks också göra kraftiga avsteg från en av de principer som sociologen Robert Merton ansåg utgöra ”moral consensus” inom vetenskapen och grundläggande inom forskningsetiken. Den innebär att forskaren inte skall ha andra motiv än att bidra till nya kunskaper. En samhällsvetenskaplig forskarroll är att förtydliga mönster och förmå oss att se subtiliteter i det sociala livet. Holmqvist tycks dock inte vara så intresserad av denna roll utan brister i känslighet för empirins mångfacetterade karaktär. Han grundar sina slutsatser på utvalda delar av sina observationer, målar upp en endimensionell bild och förefaller helt bestämd att befästa fördomar och stereotyper. Holmqvists insinuationer är häpnadsväckande. På sidan 222 i boken hävdar han att professurer på HHS gått till personer för att de är kvinnor, inte för att de är kompetenta. Och i en intervju i Sydsvenskan (29/9) får läsaren veta att det på HHS finns studentkvoter som ”skolan besätter med folk från miljöer som har rätt kontakter”. Detta är en ren lögn. Tesdrivandet i boken är understundom flagrant. Holmqvist väljer ut iakttagelser och tolkar dem enligt sin egen förutfattade tes. Och de data som skulle kunna ses som motbilder till hans verklighetsbeskrivning beskrivs i förklenande ordalag. Enligt Holmqvist är allt som HHS gör som skulle kunna tolkas positivt enbart rökridåer som skall dölja vår kapitalistiska världsbild. Han föreslår breddning som en nödvändig förändring. Det är precis vad vi gör sedan ett antal år, och det vet Mikael Holmqvist. Men när vi intensifierar vår sedan flera år inslagna breddningsväg är det slag i luften och bländverk. När Holmqvist däremot föreslår breddning är det nytänkande och revolutionerande. Holmqvist använder ordet ”krämare” om näringslivsrepresentanter: själviska, enbart intresserade av sin egen ekonomiska vinning och sammantaget lägre stående. Föraktet kommer starkast till uttryck i beskrivningen av HHS vidareutbildningar. Det finns en risk för ”värdemässig kontaminering” när praktiker och akademiker möts. Akademikerna riskerar att besudlas. Holmqvist har inte studerat denna del av HHS. Förslaget är likväl att HHS skall stänga ner utbildningarna för att stoppa smittspridningen. Något slags visklek har resulterat i att Sydsvenskans recension av Holmqvists bok gör gällande den bisarra lögnen att man på Handels lottar ut en BMW till en nyinskriven student. Detta påminner om faktoiden om hur Marie Antoinette skulle ha frågat varför det brödlösa folket inte åt bakelser. Som en blinkning till 1780-talet föreslår Holmqvist att det Handels behöver är en riktig sanerande revolution. Det är värt att påpeka att exotisering och inkapsling av ”den andre” är kraftfulla populistiska verktyg. Det som görs av ”de andra” framhålls som väsensskilt den egna värdegrunden, vilket möjliggör förfrämligande och legitimerar förakt: ”Jovisst förstår du, invandrare bryter upp parketten och odlar potatis, och på Handels är professorerna köpta, det lottas ut bilar och de har specialkvoter för folk från Djursholm som har rätt kontakter och utseende.” Jag kan inte undgå att slås av hur Holmqvists retorik liknar de populistiska politikernas: förvrängande av fakta, tesdrivande elitförakt, anklagelser om politisk korrekthet och rökridåer. Lösningsförslagen är kraftigt förenklade: byt styrning, stryp finansieringen, ”clean up the swamp”, lägg ned. När forskare och kulturskribenter under vetenskapens och det kritiska förhållningssättets flagg går föraktets och populismens vägar blir det riktigt obehagligt. Holmqvists analys drivs av idéer om vi och dem, smuts och renhet, och den segregerande människosyn han ger uttryck för är ruggig. Läsningen lämnar mig med en gnagande fråga: vilken typ av samhälle är det som producerar samhällsvetare med en så uppskruvad självbild, en syn på näringslivsrepresentanter som lägre stående, och med en elitistisk och svart-vit syn på kunskapsproduktion? Någon borde verkligen skriva en tjock bok om det. Lars Strannegård, professor i företagsekonomi och rektor vid Handelshögskolan i Stockholm Mikael Holmqvist svarar: ”Jag kan inte läggas till last för vad andra skriver om min bok” Läs mer: Kolossalt nyttig bok om Handelshögskolan Läs mer: Professor: Så fostrar Handels Sveriges elit


Superfiasko eller publiksuccé – stor risk när kommuner köper utställningar

Summary: Superhjältarna i Avengers och de italienska gladiatorerna lyckades inte locka den publik som kostnaden för utställningarna hade krävt. Nu kämpar Norrköping och Jönköping för att täcka miljonförlusterna efter sommarens publikfiaskon.

”Svenska kommuner har på senare år börjat storsatsa på att köpa in dyra internationella vandringsutställningar. När satsningen lyckas kan det betyda att turister strömmar in i staden, men en publikflopp innebär i stället miljonförluster och andra evenemang i kommunerna kan få lida. Fyra månader efter de hoppfulla rubrikerna om god biljettförsäljning är miljonförlusten ett faktum. Superfiaskot kallar vissa det. Superhjältarna i Marvel skulle ta över Norrköping under sommaren och man hoppades på 150.000 besökare till Teknikhallen där utställningen ordnades. Då utställningen var över hade drygt 30.000 personer besökt ”Marvel Avengers S.T.A.T.I.O.N.” och superhjältarna lämnade ett underskott på runt 10 miljoner kronor efter sig i stället för de över fyra miljoner i vinst som man räknat med som i sin tur skulle stödja andra evenemang. – Huvudorsaken till det dåliga ekonomiska resultatet är den varma sommaren som gjorde att vi fick väsentligt färre besökare än vad vi räknat med, säger Göran Lindgren, tillförordnad vd för det kommunala bolaget Upplev Norrköping. Bolagets tidigare vd sade upp sig i mitten av augusti. Knappt 20 mil därifrån, i Jönköping, kämpar man också med miljonförluster efter sommarens gladiatorutställning i Kinnarps arena. Målsättningen var 70.000 sålda biljetter till den italienska utställningen ”Gladiator – Colosseums hjältar”, en målsiffra som reviderades till 55.000 i maj, men i slutändan besökte endast 9.003 personer utställningen. Nu begär arrangörerna Destination Jönköping fem miljoner kronor från det kommunala moderbolaget Jönköping Rådhus AB för att täcka förlusterna som till slut landade på över åtta miljoner kronor. Målet var att sätta Jönköping på kartan som en turiststad, men gladiatorerna svek. – Vi gjorde noggranna undersökningar för två år sedan då vi började planera utställningen och kom fram till hur många besökare vi realistiskt kunde räkna med. Skulle jag då ha vetat att det skulle bli den varmaste sommaren på flera år hade jag satt stopp och då hade vi satsat på ett badland på Vättern i stället, säger Destination Jönköpings vd Patrik Olderius som säger att bolaget aldrig ordnat en lika stor vandringsutställning tidigare. – Vi borde helt enkelt ha börjat i mindre skala för att lära oss. Men för alla gick det inte lika dåligt. Som Vasamuseet tydligt visat har svenskar en fascination för skepp som sjunkit. I Skellefteå lyckades världsutställningen om Titanic överträffa förväntningarna och lockade 53.000 personer i en stad på 75.000 invånare. Turistnäringen blomstrade då folk från omkringliggande städer, men också från Norge och Finland, strömmade in till staden för att se utställningen. – Vi hade det svårt i början av sommaren, men i mitten av juli verkar folk ha solat och badat färdigt. Många som besökte utställningen kom från andra delar av landet, och vissa från Finland och Norge, säger Maria Broman på Visit Skellefteå. I Norrköping och Jönköping var det de kommunala destinationsbolagen som själva betalade för utställningarna, medan Skellefteå lät det privata bolaget Nordic exhibitions & events ta all risk och all vinst, medan staden vann på turismen som utställningen medförde. – Man vill hitta på nya reseanledningar till städerna, och framför allt om man är en mellanstor svensk stad som inte heter Göteborg och Stockholm ser man en möjlighet i utställningarna, säger Stefan Papangelis, vd på Nordic exhibitions & events. Han får medhåll av Mathias Strömer som är curator på Riksantikvarieämbetet och expert på vandringsutställningar. – Under de senaste tio åren har dessa blockbusterutställningar blivit allt populärare i Sverige, säger Strömer. Orsaken till att utställningar som handlar om Harry Potter, Star Wars, Marvel och liknande fenomen blir dyra, förklarar Strömer, är tekniken och rättighetskostnaderna. – Eftersom det kostar så mycket att ordna en stor utställning blir det också ett annat tänk kring dem än då det gäller vanliga utställningar på museum. Man räknar besökare på ett annat sätt och det blir viktigt att nå ett visst besökarmål, säger Strömer. På grund av de stora vandringsutställningarnas höga kostnader måste kommunerna också göra noggranna analyser innan de väljer att ta in en utställning. Enligt Göran Lindgren på Upplev Norrköping kan en orsak till besöksfiaskot på Marvelutställningen vara att man inte gjorde en tillräckligt noggrann målgruppsundersökning. – Min bedömning är att utställningen var väldigt professionell, men jag förstår att den hade en nischad målgrupp och då är det möjligt att Norrköping med sitt geografiska läge blir för litet för just den här typen av utställning, säger Lindgren som betonar att Upplev Norrköping i framtiden ska vara försiktigare i sin riskanalys: – Med facit i hand kunde vi ha jobbat mer med den analysen inför Marvelutställningen, säger Lindgren. Upplev Norrköping har tidigare ordnat vandringsutställningar som gått bättre, exempelvis lockade Harry Potter-utställningen 2014 över hundra tusen besökare. Också Destination Jönköpings vd Patrik Olderius säger att man i efterhand kan säga att ämnet för utställningen kanske inte var tillräckligt intressant, trots att man gjort gedigen research inför valet av utställning. I både Norrköping och Jönköping poängterar man däremot att publikundersökningar visat att de som såg utställningarna var nöjda med den, men det svåra var att locka folk att köpa biljetter. – En orsak till att man måste göra noggranna målgruppsundersökningar är för att biljetterna till dessa stora utställningar ofta är dyra. Om en hel familj ska gå på utställning blir det ganska mycket pengar, säger Mathias Strömer. I Norrköping ledde sommarens superhjälteutställning till en debatt om vad kommunen ska satsa pengar på. Då festivalen Where’s the Music (WTM) dessutom lades på is i början av hösten var det många som kopplade beslutet till Marvelfiaskot, en koppling som stadens ledande politiker strängt förnekat. I ett mejl till DN vill WTM-arrangören FKP Scorpio varken bekräfta eller dementera ryktena om kopplingen till Marvelutställningen. ”Vårt beslut beror på att vi inte nått det samarbete med Norrköping som vi behöver för att göra festivalen”, skriver Kajsa Apelqvist som är pressansvarig på FKP Scorpio. Hon skriver att man nu tagit upp diskussionen med staden om festivalen på nytt. I Jönköping slickar man också såren efter sommarens utställning. Jönköpings Rådhus som äger Destination Jönköping kommer att ge bolaget de pengar de behöver för att täcka upp förlusterna som de italienska gladiatorerna förde med sig. ”Destinationen kommer fortsätta med olika satsningar. Ett misslyckande kan inte hindra nya försök. Dock lär vi ha tagit lärdom av detta och riskbenägenheten lär vara lägre”, skriver Peter Jutterström (M) som är ordförande för Jönköpings Rådhus i ett mejl. De dåliga resultaten med Gladiatorerna och Avengers kommer inte att avskräcka satsningar på vandringsutställningar i andra kommuner i framtiden, tror Mathias Strömer. – Vandringsutställningar ligger i tiden och hjälper till att sätta staden på kartan, säger Strömer. Vandringsutställningar Stora internationella vandringsutställningar har blivit vanligare i Sverige under de senaste tio åren. De stora företagen som skapat utställningarna erbjuder ofta paketlösningar till kommuner och intresserade företag. I både Jönköpings och Norrköpings fall besökte representanter från kommunen utställningen innan den kom till staden. Gladiatorutställningen i Jönköping kostade 10,2 miljoner kronor. Avengersutställningen i Norrköping kostade 13,2 miljoner kronor. Vuxenpris för Avengersutställningen: 179 kronor. Vuxenpris för Gladiatorutställningen: 170 kronor.


Dominic West: Jag får bara spela rollfigurer som är förtappade eller hemska

Summary: LONDON. Trots att ”The wire” och “The affair” gjorde Dominic West till storstjärna är han uttråkad av att spela in tv-serier. Nu gästar han Londons filmfestival med kostymdramat ”Colette” där han spelar mot Keira Knightley i tre olika ”tjockdräkter”.

Dominic West sveper in i ett hotellrum i centrala London med ett brett leende och några ironiska repliker. Den brittiska skådespelaren som är känd för sina lite sliriga, svårmodiga och sammansatta rollfigurer är på charmoffensiv, nästan som om han vill skämta sig ur sin professionella trygghetszon. – Jag får bara spela rollfigurer som är förtappade eller hemska – aldrig komedi. När någon skriver en osympatisk figur så tycks de genast tänka: ”Ah, Dominic West!”. Men djävulen har ju alltid bättre repliker än helgonen. Och det är bara skådespelare som James Stewart och Tom Hanks som klarar av att spela goda rollfigurer med hedern i behåll, ler Dominic West i en ledigt uppknäppt ljusblå skjorta och marinblå kavaj. Nu får han lägga ännu en tvivelaktig karlslok till sitt cv. I kostymdramat ”Colette” spelar han den lika karismatiska som hale musikkritikern, journalisten och affärsmannen Henri Gauthier-Villard, alias ”Willy”. En bullrig kulturman med affärssinne som gifter sig med den 15 år yngre Sidonie Gabrielle Colette (Keira Knightley) som ska bli en av Frankrikes mest populära författare i början av 1900-talet. Under ”la belle époque” var de kändisparet som stod i centrum i Paris societetskretsar. Efter en obesvarad kärlek till romankonsten uppmuntrar han sin fru att börja skriva under pseudonymen ”Willy”. När hennes halvt självbiografiska debutroman “Claudine i skolan” blir en braksuccé 1900 tar han åt sig hela äran - och hetsar henne att skriva en hel serie uppföljare. Han framställs också som en notoriskt otrogen playboy som dessutom svek henne genom att sälja rättigheterna till hennes egna böcker. – Relationen mellan Colette och Willy är rolig, dynamisk, sprakande och...eh..komplex. Men Willy är helt klart skurken i filmen, han hade en gränslös aptit på sex, pengar och kändisskap. Han var en fejkförfattare som var känd på sin frus bekostnad och slutade som en Salieri-figur. Men, som med alla amoraliska figurer så finns det oftast också något att tycka om. För att kunna gilla Willy lät jag mig inspireras av Orson Welles som jag beundrar, säger Dominic West dagen efter att "Colette" haft galapremiär vid Leicester Square i hjärtat av Londons nöjesdistrikt. Hans största problem under inspelningen var att fylla upp sin rollfigurs kroppshydda som blev allt större med åren. – Jag hade tre olika fatsuits – och de blev kokheta eftersom vi spelade in mitt under högsommaren. Jag hade stora problem, svettades konstant och var hela tiden högröd i ansiktet, berättar Dominic West. Det blev lite bättre när han träffade John C Reilly som just hade spelat Stan “Helan” Laurel i biografin “Stan & Ollie” med Steve Coogan som avslutar Londons filmfestival nästa helg. – Han tipsade mig om att skaffa en speciell plastväst som man kunde koppla till en slang som pumpar in kallvatten. Efter varje scen tog jag min ”kolostomiväska” och började pumpa. För mig var det en otrolig känsla, men det var nog ganska avtändande för Keira Knightley och de andra eftersom den förde ett jäkla oväsen. Ibland glömde jag stänga av den inför en tagning, säger Dominic West och skrattar. Förutom manuset och Keira Knightley lockades han till “Colette” för att filmen utspelar sig i Paris under ”la belle époque” – den gyllene eran mellan fransk-tyska krigets slut 1871 och tiden före första världskrigets utbrott. – Det är min absoluta favoritperiod i historien. Paris var världens kulturella centrum med samma sorts glamor, öppenhet och tolerans som Berlin hade i början av 30-talet – betydligt mer tillåtande än London någonsin varit. De flesta kostymdramer har en nedlåtande attityd mot dåtiden – vi tycker alltid att vi är så utvecklade och sofistikerade men så är ju inte fallet, säger West som just har upptäckt nya böjelser. – Jag har just insett att jag alltid har velat bli fransk. Mina tre senaste stora rollfigurer är alla franska, säger Dominic West som just spelat Jean Valjean i Andrew Davies tv-version av ”Les misérables” och nyligen gjorde han Vicomte de Valmont i “Les liaisons dangereuses” på Domnar Theatre i London. Under senare år har han också spelat Lara Crofts pappa i ”Tomb raider" med Alicia Vikander och pretentiös konstkritiker i Ruben Östlunds ”The square”. Fast allra mest har han varit förknippad med paradrollen som den struliga författaren Noah Solloway i otrohetsdramat ”The affair” som skildrar de långvariga känslomässiga chockeffekterna av en skilsmässa. I första säsongen lämnar han sin välbärgade fru för en yngre servitris som sörjer sin sons död – en erfarenhet som Solloway förvandlar till en bästsäljare. – På ytplanet är Noah ingen särskilt älskvärda rollfigur men man känner ändå en viss förståelse för honom. Det finns också likheter med Willy-figuren i “Colette” – de har båda den nödvändiga narcissismen som krävs för att vilja skriva, men Noah är förmodligen en bättre författare, ler West. Måndag 15 oktober, får Dominic West ta emot Cannesseries Excellent Award för sina insatser i tv-världen. I motiveringen står det bland annat att West har ”lyckats överraska oss med djärva och komplexa rollfigurer” och syftar främst på Baltimorepolisen James ”Jimmy” McNulty i David Simons ”The wire”, nyhetsankaret Hector Madden i ”The hour” och Noah Solloway i ”The affair”. Trots att West varit med om att kickstarta tv-seriernas eget “la belle époque” så är han en motvillig tv-stjärna som aldrig har klippt navelsträngen till teaterscenen. – Allting som varit fantastiskt i mitt liv har jag gjort mot bättre vetande, haha. Jag försökte hela tiden lämna ”The wire” trots att det visade sig vara det kanske bästa som jag har varit med om. Visst har tv-världen gett mig fantastiska rollfigurer att jobba med, men jag hade absolut ingen som helst separationsångest efter ”The Wire”. Det var fem år av väntan, av löjeväckande tristess. Det kunde vara spännande 10 sekunder i någon en scen och sedan åratal av väntan, säger Dominic West. – Jag föredrar att spela in långfilmer – några intensiva veckor och sedan är det över. I tv är det aldrig över, skrattar Dominic West och gör en liten grimas. Han är dock positiv över att ha fått jobba på Sarah Treems tv-serie “The affair” som har luckrat upp branschens gamla hierarkier. – Det är häpnadsväckande hur kön definierar människors roll inom film- och tv. Scriptan är alltid en kvinna, medan fotografen alltid är man. Det är fortfarande ett stelbent system, men det pågår mycket positiv diskriminering just nu och det är bra. ”The affair” är skriven, producerad och till stora delar regisserad av kvinnor, säger Dominic West och ler: – Hela min karriär har jag varit en sidekick till starka kvinnor.  Dominic West Född 1969 i Sheffield, England. Skådespelare och producent. Började spela teater vid 9 års ålder. Tog examen vid Guildhall School of Music and Drama 1995. Golden Globe-nominerad för sina rollfigurer i ”The hour" 2012 och "The affair" 2015. Film- och tv-serier i urval: ”Les Miserables” (2019) "Colette" (2018) ”Tomb raider" (2018) ”The square" (2017) "The affair" (2014-) "The hour" (2011-2012) ”The wire" (2002-2008) "Chicago" (2002)


Kinas ambassad vill ha ny ursäkt av SVT

Summary: Kinas ambassad uppmanar SVT att återigen be om ursäkt, på ett "seriöst sätt", för ett inslag i satirprogrammet ”Svenska nyheter” med Jesper Rönndahl. Uttalandet kommer efter att JK lagt ner förundersökningen om hets mot folkgrupp.

Justitiekanslern (JK) kom tidigare i veckan fram till att ett satiriskt inslag i "Svenska nyheter" med Jesper Rönndahl inte kan bedömas vara hets mot folkgrupp eller ett yttrandefrihetsbrott. Nu har kinesiska ambassaden tagit del av rapporteringen kring beslutet, enligt ett uttalande på sin webbplats. Och man vill, trots att det tidigare gjorts av programmets ansvariga utgivare, att SVT ber om ursäkt. ”Uttalandena kan inte dölja den rasistiska grunden i programmet. Den så kallade yttrandefriheten kan inte användas för att dölja rasism eller att inkräkta på andra länders värdighet. Vi uppmanar återigen SVT att stå för sitt allvarliga misstag och att be om ursäkt på ett seriöst sätt till Kina och den kinesiska befolkningen”, skriver ambassaden på hemsidan. Bakgrunden är att SVT den 21 september sände en fejkad informationsfilm riktad till kinesiska turister i satirshowen ”Svenska nyheter”. Det fick Kinas ambassad i Stockholm att anklaga SVT för att vara rasistiskt. Programmets ansvarige utgivare Thomas Hall bad efter många turer om ursäkt, men ambassaden avfärdade ursäkten som ”hycklande”. Flera personer anmälde avsnittet till JK, som prövade ärendet och inte fann några skäl till att fortsätta med förundersökningen, med motiveringen att programmet är uppenbart satiriskt. Läs mer: Turister avvisades från Hotell – Kina kritiserar svensk polis


Italien gör tv-serie för barn om sexuella trakasserier

Summary: Den italienska tv-kanalen Rai spelar in en tv-serie för barn om sexuella trakasserier. Enligt seriens skapare är det den första serien för barn som tar upp ämnet, rapporterar AFP.

Tv-serien handlar om den 11-åriga flickan Joy som trakasseras av en familjevän, en advokat som spelar fotboll tillsammans med hennes pappa. Seriens målgrupp är barn mellan 9 och 14 år och beskrivs av dess producenter som den första att ta upp ämnet sexuella trakasserier för barn, rapporterar AFP. Luca Milano, chef för public service-kanalen Rais barnutbud, säger att de arbetat tätt med en grupp barnpsykologer under skapandet av serien. – Teamet har inte bara hjälpt till att skriva serien, de har också assisterat barnen som spelar i serien. De är bara barn och de behöver gestalta en del svåra moment, säger Luca Milano till AFP. I serien får tittarna följa Joy när hon tävlar i en matlagningstävling i skolan men med tiden förändras hennes mående. Något som hennes vänner märker före hennes föräldrar. Enligt Luca Milano var idén bakom serien var att lära barn om riskfyllda situationer och få föräldrar att se varningssignaler. – Vi visar också barn hur de kan prata med vuxna. För det är inte lätt att tala med vuxna om sånt här, säger Luca Milano. Inspelningen av serien kommer vara färdig i november och tv-kanalen arbetar nu på en informationskampanj om sexuella övergrepp som kommer släppas samtidigt som serien sänds. Läs mer: Högerman tar över italiensk public service-tv


JK: SVT:s ”Svenska Nyheter” innehöll inte hets mot folkgrupp

Summary: Kinas ambassad anklagade SVT:s satirprogram ”Svenska Nyheter” för rasism efter ett inslag om kinesiska turister. Efter flera polisanmälningar mot programmet slår nu Justitiekanslern (JK) fast att det inte kan anses ha handlat om hets mot folkgrupp.

SVT:s satirprogram ”Svenska Nyheter” hamnade i blåsväder efter att det gjorde en satirisk informationsfilm om vad kinesiska turister ska tänka på när de är i Sverige. I klippet drev programmet med kulturella skillnader och det påpekades, bland annat, att man som turist inte ska bajsa utanför historiska byggnader. Programmet syftade på en tidigare uppmärksammad händelse som inträffade i centrala Stockholm i september då tre kinesiska turister omhändertogs av polis vid ett hotell. Anställda på hotellet upplevde turisterna som hotfulla. Turisterna körde från platsen och släpptes av vid Skogskyrkogården i södra Stockholm. Efter satirprogrammets inslag anklagade kinesiska ambassaden SVT för rasism och krävde en ursäkt. Flera polisanmälningar gjordes också efter programmet, varav flera hamnade hos JK:s åklagare som utreder tryck- och yttrandefrihetsbrott. Nu slår Justitiekanslern (JK) fast att det inte kan anses ha handlat om hets mot folkgrupp eller något annat yttrandefrihetsbrott. Därför väljer åklagaren att lägga ned förundersökningen. "Utrymmet för ironi, satir och andra debattväckande uttryck är mycket vidsträckt och omfattar även sådana yttranden som kan uppfattas som stötande", skriver JK i beslutet, som nyhetsbyrån Siren tagit del av. Läs mer: Sverige svartmålas efter avhysning av kinesiska turister


Per Wästberg: Vi uppmanar Frostenson att lämna

Summary: Svenska Akademien har godkänt en resolution som uppmanar Katarina Frostenson att lämna Akademien. Det säger ledamoten Per Wästberg till Sveriges Radio.

DN har tidigare, med hänvisning till flera källor, berättat att en majoritet inom Svenska Akademien förra veckan ställde sig bakom en avsiktsförklaring om att Frostenson bör lämna sin stol. Det möjliggjorde i sin tur invalet av de två nya ledamöterna Jila Mossaed och Eric M Runesson. Nu ger ledamoten Per Wästberg fler detaljer om vad han kallar ”resolutionen” i P1:s Söndagsintervjun: – Vi har godkänt en resolution där vi uppmanar henne att frivilligt omgående utträda. Den resolutionen kommer att publiceras offentligt om några dagar, säger han i intervjun. Enligt Wästberg är Akademien ”så gott som enig” kring resolutionen. – Den finns två reservanter, annars är det enigt, säger han. Läs mer: Per Wästberg om invalen: ”Båda tagna på sängen” Svenska Akademiens ständige sekreterare Anders Olsson säger dock till Sveriges Radios Kulturnytt att det ”inte alls är säkert att resolutionen kommer att offentliggöras”. Katarina Frostenson är gift med Jean-Claude Arnault som i förra veckan dömdes av Stockholms tingsrätt till två års fängelse för våldtäkt. Fallet med kulturprofilen blev upprinnelsen till krisen inom Akademien – i november förra året vittnade 18 kvinnor i Dagens Nyheter om hur de utsatts för sexuella trakasserier och övergrepp av kulturprofilen. Något som fick Akademien att tillsätta en advokatutredning om kulturprofilens kopplingar till ledamöterna. I advokatutredningen ska det ha framkommit uppgifter om att Frostenson på förhand har läckt vem som skulle få Nobelpriset i litteratur, samt vilka som skulle vara aktuella att bli invalda som nya ledamöter i Svenska Akademien. I våras kom sedan beskedet om att Katarina Frostenson inte längre deltar i Akademiens arbete. Anders Olsson har sagt till TT att Frostenson inte kan återvända till arbetet i Akademien utan vidare. – Vi har löst en rad andra problem här, men det är mycket som återstår vad gäller hennes ledamotskap. Hon har valt att ställa sig utanför arbetet och det gäller fortfarande, sade han till TT den 7 september. Anders Olsson har tidigare också sagt till Dagens Nyheter att det inte går att tvinga bort en ledamot mot dennes vilja: – Vi har redan tagit ställning i uteslutningsärendet och det gjorde vi i våras. Hon måste avgöra själv om hon vill tillhöra Akademien eller inte. Läs mer: Motstridiga uppgifter om nya inval i Svenska Akademien


Centern får makten över kulturen i Stockholm

Summary: Fortsatt gratis inträde på stadens museer och stopp på skattemedel till föreningar med odemokratisk värdegrund är två av de kulturpolitiska frågorna som det nya blågröna styret i Stockholms stadshus enats om.

Vid fredagens pressträff med de fem blågröna partierna i Stockholms stad var det Centerpartiets gruppledare Karin Ernlund som presenterade överenskommelserna på kulturområdet. – Det blir fortsatt gratis inträde på stadens museer, meddelade hon. Andra kulturpolitiska frågor man är överens om är att inga skattemedel ska gå till föreningar med odemokratisk värdegrund, och att kulturen ska beredas plats i fler lokaler och utrymmen redan i stadsplaneringen. Det blir inte heller något Nobel center på Blasieholmen. När Anna König Jerlemyr (M) presenterade fördelningen av borgarrådsposterna stod det klart att Centerpartiet får ansvaret för kultur- och stadsmiljöfrågorna. I Centerpartiets valplattform finns få skarpa förslag på kulturområdet, men i partiets skuggbudget för Stockholms stad 2017 kan man läsa att partiet bland annat vill införa lagliga graffitiväggar, ”kulturcheckar” till alla stadens invånare under 19 år, och privatisera delar av biblioteksverksamheten: ”Vi ser även gärna mecenatsamarbeten där ett företag exempelvis kan gå in och finansiera en viss avdelning mot att få varumärket uppmärksammat i det sammanhanget. Möjligheten att kombinera en kostnadsfri och skattefinansierad biblioteksverksamhet med till exempel kafe´verksamhet kan också innebära möjlighet att öppna fler 'mikrobibliotek', exempelvis i anslutning till kollektivtrafiken, inte minst när nya stadsdelar växer fram runt om i staden”, står det i budgetförslaget. DN har sökt Centerpartiet i Stockholms stad, som på fredagen inte vill offentliggöra vem som blir deras kultur- och stadsmiljöborgarråd.


Shirley Jackson – patriarkatets geniala fånge

Summary: Under fredagen släpper Netflix en tv serie-tolkning av Shirley Jacksons klassiska roman ”Hemsökelsen på Hill House”. Jonas Thente förklarar sig redan vara besviken.

Ibland roar jag mig med att fantisera om att det fortfarande existerar något sådant som en mänsklig civilisation om trehundra år. Det är fånigt, jag vet, men säg att historiker om trehundra år vill försöka förstå sig på vår tid. De kommer inte att studera de romaner vi älskar mest just nu: skildringar som slutar i förlösning, att den ifrågasatta snuten knäcker fallet, att vänner och väninnor håller tätt i alla väder eller att familjen och vänskapen över huvud taget triumferar över allt. Vad man kommer att studera är 1900-talets skräcklitteratur, eftersom det är den genre som mest sanningsenligt betraktar det kaotiska skräp vi är, för att därpå diagnosticera oss. Främst kommer man att studera Shirley Jackson. I morgon släpper Netflix en serie som bygger på en av hennes romaner - ”Hemsökelsen på Hill House” från 1959 - men det är självklart en version som är precis så utsmetat harmlös som testpubliken och algoritmerna väser att våra fiktioner skall vara. Bildmediets vällingflaska har än en gång spätt ut skriftens giftampull. Shirley Jackson gav mig iskalla kårar redan när jag var i yngre tonåren. Jag läste ”Hemsökelsen”, som var 1978 års svenska översättning av Inger Edelfeldt, och därtill den antagligen minst korrekturlästa roman jag någonsin läst. Men den fungerade. Jag har läst den igen, i original, säkert tio gånger sedan dess och fascinerats mindre av dess spökliga tematik än av det sociala spel som försiggår i romanen. Quiz - Vad vet du om skräck på film? Shirley Jackson var särskild inte bara som författare. Jag sammanfattar nu från biografierna: Shirley Jackson (1916-1965) föddes som privilegierad vit kvinna. Hennes mor var besviken på henne. Hon var inte den societetsjuvel som den ambitiöst klättrande modern önskade. Snarare uttryckte modern ofta sina ruelser över att inte en gång för alla ha aborterat dottern. Shirley gifte sig med någon som skulle bli en viktig litteraturkritiker, men som inte så många minns i dag. De fick fyra barn. Shirley var den som drog in pengar på skrivandet trots att hon också tog hand om hushållet, mer eller mindre: hon var inte mycket för blöjbyte och skickade ungarna till sängs med colaflaskor att somna med. Vill man vara vänlig kan man kalla livsstilen för intellektuellt bohemisk. Paret hade cirka 40 000 böcker och upp emot 20 katter. Familjen flyttade ofta mellan universitetsstäderna i nordöstra USA. Shirley studerade häxeri och voodoo samtidigt som hon skrev romaner, skötte hushållet något sånär och dövade sig med amfetamin, sprit och chokladaskar till dess att hon blev så tjock att hon knappt kunde andas. Hon avled 1965, 48 år gammal. Hjärtattack. Läs mer: Jonas Thentes recension av den senaste Shirley Jackson-biografin. Jag skriver detta för att vaka över en exceptionell författares grav. Hennes minne. Shirley Jackson var ingen Clive Barker, Poppy Z Brite eller Stephen King. Jackson fabulerade inte förtjust över sätt att skrämma publiken för ett ögonblick. Hon skildrade med smärtsam tveksamhet det samhälle hon var fångad i. Netflix kommer i morgon att presentera en serie ”baserad på” Shirley Jacksons roman ”The Haunting of Hill House”. Romanen har filmatiserats tidigare, med förskräckande resultat. Likheten mellan romanen och den nu aktuella filmatiseringen är att det faktiskt figurerar ett slott i bägge. I övrigt är tv-serien bekvämt tillrättalagd i den vilsamt grafiska skräckskildringens atmosfäriska hammock. Det blir säkert trivsamt att vila i den, men långt ifrån Shirley Jacksons skoningslösa dissekering av allt vi vet och håller för sant i romanen från 1959. I ”Hemsökelsen på Hill House”, som den heter i senaste svenska utgåvan från förra året (Mima förlag) bjuder en antropologiprofessor in ett sällskap om tre yngre personer till ett slott som anses vara hemsökt. Uppdraget är helt enkelt att registrera vad som händer och hur det händer. Märkliga, övernaturliga fenomen inträffar förstås, men intressant nog känns det som om dessa fenomen hamnar i bakgrunden. Visst blir de två unga kvinnorna och den unge mannen förfärade då och då, men hela tiden pågår det sociala spel som inleds i första stund dessa främlingar sammanförs. Huvudpersonen heter Eleanor och har precis släppts fri från det självpåtagna uppdraget att sköta om sin under femton år döende mor. Symboliskt sett är hon nu alltså fri att börja leva, ta sin plats i samhället. Och detta samhälle kommer alltså att bli det ruvande, sinnessjuka Hill House och dess gäster. Någon riktig frihet som ung kvinna i 1950-talets USA kommer hon aldrig att få. Vad Jackson skriver om i sina romaner och berättelser är den period i mänsklighetens historia som vi ofta och allt mer intensivt framställer som Guldåldern. Den blommande efterkrigstiden då solen alltid sken och framtiden var djärvare än någonsin. Hon såg under ytan, kikade in i sprickorna. I hennes texter är andra människor - i synnerhet i flock - alltid ett hatande hot. Hon såg det som i dag är i full blom: hur rädsla, skräck och misstro blir en drivande faktor i samhällsmaskineriet. Inget av detta kommer vi att få se i filmatiseringen. Där kommer fasan att vara högst individuell.  Fotnot. ”The haunting of Hill House” har premiär på Netflix fredagen den 12 oktober.


Akademiens beslut: Katarina Frostenson bör lämna sin stol

Summary: En majoritet av Svenska Akademiens ledamöter har ställt sig bakom en avsiktsförklaring om att Katarina Frostenson bör lämna sin stol. Enligt DN:s uppgifter var detta beslutet som togs på förra veckans möte, som i sin tur öppnade för nya inval.

Svenska Akademien samlades förra veckan för ett avgörande möte. Resultatet blev att två nya ledamöter valdes in, juristen Eric M Runesson och poeten Jila Mossaed. Invalen blev möjliga sedan ledamöterna först tagit ett beslut om Katarina Frostensons fortsatta ställning. Den ständige sekreteraren Anders Olsson sade i en DN-intervju att Akademien ”var på väg att gå under”. Räddningen blev att man kom fram till ett beslut kring Frostensons ledamotskap. Han ville dock inte berätta vad det konkret innebär för hennes fortsättning inom institutionen. Läs mer: Jila Mossaed: Jag blandar mig inte i Akademiens problem. DN kan nu berätta, baserat på uppgifter från flera källor, att beslutet innebar att en majoritet av ledamöterna ställde sig bakom en avsiktsförklaring om att Frostenson ska uppmanas att självmant lämna sin stol. Anledningen är att man anser att hon brutit mot paragraf 48 i Akademiens stadgar. Paragrafen handlar om den tystnadsplikt och lojalitetsplikt man kräver av en ledamot: ”Ej må någor ledamot uptäcka något som rörer rättelser, afslag, eller annat hvad Academien eller thes ledamöter angå kan. Then thet gör varde utesluten”, lyder paragrafen. Just denna paragraf tillfogades en rad nya kommentarer när Akademien, efter höstens första sammankomst, presenterade en omfattande nytolkning av stadgarna. En av kommentarerna förtydligar att en ledamots partner (på Akademispråk ”ledsagare”) är att betrakta som en utomstående: ”Ledamoten ansvarar såsom för sig själv för att dessa informeras om och iakttar tystnadsplikt rörande sådan information som de kan komma att få del av”, står det i kommentaren. Läs mer: Anders Olsson: ”Akademien var på väg att gå under den här veckan” Huruvida Katarina Frostenson agerat i linje med tystnadsplikten har det senaste halvåret varit föremål för intensiv diskussion inom Akademien. Anledningen är uppgifter från den advokatutredning som institutionen inledde förra hösten, efter DN:s granskning av kulturprofilen Jean-Claude Arnault. I utredningen framkommer uppgifter om att Arnault, som är gift med Frostenson, i förväg ska ha känt till och spridit vem som ska få Nobelpriset i litteratur och vem som ska väljas in i Svenska Akademien. Den tidigare ständiga sekreteraren Sara Danius berättade om uppgifterna när hon i augusti var värd för ”Sommar i P1”: ”Jag tänker på Akademiens stadgar. Alla ledamöter är skyldiga att följa dem. Enligt utredningen fanns skäl att misstänka att brott begåtts mot sekretessreglerna. I åtminstone sju fall menade sig advokaterna kunna visa med hjälp av vittnen att Frostenson kunde misstänkas ha läckt namnet på den blivande Nobelpristagaren till sin make, varpå namnen skulle ha spritts vidare”, sade Danius. Läs mer: Jila Mossaed och Eric M Runesson nya ledamöter i Svenska Akademien En majoritet av ledamöterna dömde i våras ut dessa uppgifter om sekretessbrott. Man menade då att det var ”otillräckligt och rättsosäkert”, bland annat eftersom det endast byggde på anonyma vittnesmål. Katarina Frostenson själv har också kritiserat utredningen i mejlsvar till Ystads Allehanda och Kristianstadsbladet. Förra veckans beslut innebar enligt vad DN erfar att flera ledamöter nu har vänt i frågan. Akademien ska dock inte vara helt enig: åtminstone tre ledamöter valde att aktivt inte ställa sig bakom beslutet. Det är dock inte känt hur Frostenson själv ställer sig till att fortsätta arbetet i Akademien. En dialog pågår, berättade Anders Olsson, men betonade att man inte kan tvinga bort någon. – Vi har redan tagit ställning i uteslutningsärendet och det gjorde vi i våras, som du vet. Hon måste avgöra själv om hon vill tillhöra Akademien eller inte, sade Anders Olsson. Ledamoten Horace Engdahl besvarade tidigare under hösten också frågan om hon var välkommen tillbaka till institutionen: ”Absolut. Alltid”, sade han då. Enligt DN:s uppgifter ska diskussionerna i frågan fortsätta vid veckans sammankomst i Börshuset. Planen är även att diskutera inval av ytterligare två ledamöter; viljan är att dessa, likt Jila Mossaed och Eric M Runesson, ska tillträda vid högtidssammankomsten den 20 december.


Dagens skiva: Strängen gör en hyllning till oviljan att kuvas

Summary: Efter The Hellacopters och Dundertåget hann Robert ”Strängen” Dahlqvist skapa ett eget album, med en rak och rå storstadston – lite som om Kenta frontat Thin Lizzy.

Robert ”Strängen” Dahlqvist var gitarrist och låtskrivare, han spelade bland annat med The Hellacopters och släppte den alldeles utmärkta skivan ”Skaffa ny frisyr” med bandet Dundertåget. ”Rock på svenska” är en postum skiva – Strängen gick bort 2017 – men känns ändå helt och hållet som ett riktigt, levande album. Personligare än ”Skaffa ny frisyr”, men lika rak och rå. Istället för nutidssatir är ”Rock på svenska” en ärlig uppgörelse med uppväxten, livet och framtiden. Strängen sjunger med en utpräglad storstadston, lite som om Kenta frontat Thin Lizzy. Särskilt ”E de OK” skulle kunna vara sin generations ”Just i dag är jag stark”: en hejaramsa för födda förlorare, ett anthem för underdogs, en hyllning till oviljan att kuvas och till att i stället välja ett liv med skönhet, skapande och vänskap, trots allt. Bästa spår: ”Bangatan” Läs fler musikrecensioner av Elin Unnes, till exempel om Marissa Nadlers genuint nattliga singer/songwriter-musik.


Jila Mossaed: Jag är en enkel poet som älskar litteraturen

Summary: Författaren Jila Mossaed väljs in i Svenska Akademien. Hon kom till Sverige från Iran 1986 och har gett ut sex böcker på svenska. ”Det som är viktigt för mig är litteraturen”, säger hon till DN.

”Vad jag saknades här” heter Jila Mossaeds senaste diktsamling – en titel som i dag nästan ser ut som en tanke: – Jag kom till Sverige när jag var 38 år, från ett land som kastade ut mig på grund av mina ord, och nu är det en stor ära att bli invald i Akademien på grund av dem. Jag känner mig glad, jag hoppas att jag kan göra något för litteraturen, säger Jila Mossaed, nyinvald akademiledamot, när DN når henne. Fick krisen inom Svenska Akademien dig att tvivla på att tacka ja? – Det som är viktigt för mig, det är litteraturen. Jag kom hit med litteraturen i bagaget, med orden, och det är viktigt för mig att kunna skriva. Jag vill gärna vara en av dem som tar hand om orden, säger Jila Mossaed. Hon vill inte svara på hur hon ställer sig till frågan om Katarina Frostensons vara eller icke vara i Akademien, eller på vad hon tror behöver göras för att reparera förtroendet för institutionen. – Jag behöver tid! Jag kan inte så mycket om Akademien! Jag är en enkel poet som älskar litteraturen, och som har skrivit i hela mitt liv. Det är det viktigaste för mig, och nu har jag fått chansen att vidga det arbetet, säger hon. På frågan om huruvida hon kommer att ingå i Nobelkommittén, de fyra till fem akademiledamöter som förbereder prisdiskussionerna inför Nobelpriset i litteratur, svarar Jila Mossaed: – Ingen aning. Jila Mossaed föddes 1948 i Irans huvudstad Teheran. Hon flydde till Sverige med sina två barn 1986 efter att Khomeiniregimen tagit över makten och gjort tillvaron i landet osäker. Poesin hon skrivit i hemlandet betraktades inte med blida ögon av de nya makthavarna. – Om någon hade spått i mina händer att jag skulle flytta till Norden, stanna och dö där, hade jag gapskrattat. Men situationen ändrades så fort, berättade hon i en gratulationsintervju i DN när hon fyllde 70 år i våras. Familjen Mossaeds första anhalt i Sverige blev värmländska Hagfors. Men landsflykten blev också en resa genom samhällsklasser, från den iranska medelklassen till ett liv där hon till en början tvingades be om pengar till mat och hyra. I dag bor Jila Mossaed i Göteborg. Hennes debutbok på svenska är diktsamlingen ”Månen och den heliga kon” från 1997. Hon har gett ut fem böcker på svenska efter det, senast diktsamlingen ”Vad jag saknades här” som kom ut i somras. ”En stark och märklig bok vars enkla, klara språk rymmer en dikt som öppnar upp sig i fler bottnar ju mer jag läser den”, skrev DN:s recensent. Jila Mossaeds dikter handlar bland annat om känslan av hemlöshet i exiltillvaron. På persiska har hon skrivit två romaner och fem diktsamlingar. Vid Svenska Akademiens högtidssammankomst den 20 december tog ständiga sekreteraren Anders Olsson upp Jila Mossaeds författarskap i ett sammanhang där han talade om en växande exillitteratur på svenska. Han betonade skönlitteraturens omistliga roll för vår förståelse av en värld där gränser korsas och upplöses och där självbilder måste omprövas. Hon efterträder den tidigare akademiledamoten Kerstin Ekman på stol nummer 15. Niklas Schiöler: Så har Jila Mossaeds dikter om exilen vidgat den svenska poesin Anders Olsson: Så kan modersmålet leva vidare för en ny författare i Sverige


Cat Power: Pressen gjorde mig sjuk

Summary: Indiedrottningen Cat Power är tillbaka med ett nytt studioalbum efter sex svåra år. DN mötte henne i Berlin för ett samtal om integritet och att komma tillbaka efter sammanbrottet.

Chan Marshall, som Cat Power egentligen heter, tjuvröker. En pr-person som känt röklukten kommer in i rummet och beordrar henne att omedelbart släcka cigaretten. Marshall svarar med en besviken grimas, halvt dold bakom den pannlånga luggen, och fortsätter att bolma. Att foga sig efter andras önskemål är inte hennes signum. I stort och smått. – Jag kommer alltid att gå min egen väg. Jag kan inget annat, säger hon när vi ses hos en gitarrtillverkare i Berlin där hon är för att lansera sin nya skiva. Det är Cat Powers integritet och egensinnighet som lockat hennes fans i snart tre decennier och som fått kritiker att kalla henne för en modern arvtagerska till Nina Simone. 46-åringen är ett mellanting mellan en plågad singer/songwriter och en souldrottning vars röst inte lämnar någon oberörd. Chan Marshall får lyssnaren att känna att det här är inte bara en kvinna som känt precis som jag, utan som har haft det mycket värre. Nu står hon lutad ut genom ett fönster till en bakgård i Berlin och tjuvröker samtidigt som hon instruerar DN:s fotograf om var och hur bilderna ska tas. – Inte i den soffan! ”Wanderer” är Cat Powers tionde studioalbum och det första på sex svåra år. Hon har skrivit och producerat alla låtar själv, och den som följt henne under åren kommer att känna igen sig. – Jag ville inte göra en hitskiva, utan musik för dem som bryr sig om mig som konstnär, säger hon. Titeln anspelar på hennes kringflackande liv som kantats av så många upp- och nedgångar att det är svårt att hålla räkningen. – Jag har jag sedan jag var liten rest runt och bott med olika människor. Då är det naturligt att man känner sig rotlös. Nu är siktet inställt på vandrarens väg framåt. Fast vägen hit har varit lång och snirklig. Det har gått 12 år sedan Cat Powers genombrott ”The greatest”, som toppade recensenternas bästa-listor och gjorde att modeskaparen Karl Lagerfeld fick upp ögonen för henne. Han fick syn på henne där hon satt på en hotelltrappa i New York och föll för sättet hon rökte på. ”Bara en kvinna kan röka en cigarett som hon”, ska Lagerfeld ha sagt som hälsning. Snart var hon affischnamn åt Chanel och fick indietjejer över hela världen att klippa pannlång lugg. Men tiden som darling i musik- och modevärlden hade ett högt pris. Chan Marshall låste in sig i sin lägenhet, slutade äta och sova för att i stället supa hejdlöst. Till slut hamnade hon på en avgiftningsklinik. Efter förra skivan ”Sun” (2012) kommit ut följde ett nytt sammanbrott. Mitt under pågående turné skickade hon ut ett meddelande i versaler till fansen. ”Jag måste ställa in min Europaturné på grund av att jag är pank och har problem med angioödem.” Angioödem är en potentiellt livshotande sjukdom som innebär svullnader i huden. – Det var en massa press. De (hennes dåvarande skivbolag, red:s anm) sade åt mig att jag var tvungen att göra en hitskiva. Pressen gjorde mig väldigt sjuk och slog ut mitt immunsystem. Jag var sjuk även när jag var på turné. Sedan hamnade jag i det här trubblet, säger hon. Nu är hon frisk, nykter och har fått tillbaka framtidstron. – Jag bestämde mig för att jag inte ville blicka tillbaka utan framåt, och att det bästa jag kunde göra var att skriva nya låtar och spela musik. Inte att dra mig tillbaka. Första singeln från nya plattan, ”Women”, framför hon tillsammans med vännen Lana del Rey. Låten lanseras som ett slag mot ”kritiker och de som tvivlat”. – Jag ville skicka ett budskap om humanitet. Och förhoppningsvis upplysa alla unga och gamla män där ute om komplexiteten i att vara kvinna. Bland musikjournalister är Chan Marshall ökänd för att möta journalisters frågor med antingen en plågsam tystnad eller frontalangrepp. En reporter från den tyska tidningen der Spiegel rekommenderade hon – i förbifarten och utan att ämnet förts på tal – ett medel mot håravfall. Men nu är Cat Power på gott humör och charmar alla omkring sig, till och med pr-kvinnan med den otacksamma uppgiften att få henne att fimpa. – Allt förändrades när jag blev gravid. Den treårige sonen skymtar på skivomslaget, som för övrigt kom till genom en misslyckad selfie då Chan Marshall ville se hur hon såg ut i en viss klänning. – Min son lärde mig den viktigaste läxan som jag någonsin har lärt mig. Att strunta i alla skitsnackare där ute. Jag har inte tid för folk som vill köra med mig. Nu fokuserar jag bara på dem jag älskar och de som älskar mig tillbaka. – Jag kan inte förändra mig själv. Jag kan inte vara vulgär på beställning, inte vara rolig. Dagens skiva: Cat Power tar fortfarande inte den lätta vägen Cat Power. Cat Powers riktiga namn är Charlyn Marie ”Chan” Marshall. Hon är 46 år och född i Atlanta, USA. ”Wanderer” är hennes tionde studioalbum och släpps den 5 oktober på skivbolaget Domino. Hon har skrivit och producerat alla låtar på skivan själv, utom Rihanna-covern ”Stay”. Cat Power slog igenom hos en bredare allmänhet 2006 med skivan ”The greatest” och har också gjort sig känd för sina coverlåtar.


Amy Schumer gripen vid demonstration mot Kavanaugh

Summary: Komikern Amy Schumer greps under torsdagen av polis, vid en demonstration mot att Brett Kavanaugh ska väljas in i USA:s högsta domstol.

Under torsdagen hölls stora demonstrationer i Washington DC, USA, med anledning av anklagelserna mot Brett Kavanaugh, som nominerats till USA:s högsta domstol av Donald Trump. Kavanaugh har av flera kvinnor anklagats för sexuella övergrepp, som ska ha skett under hans skoltid, och på torsdagen presenterades FBI:s utredning om domaren för den amerikanska senaten. Han nekar till anklagelserna. Björn af Kleen: Utnämningen av Brett Kavanaugh delar USA i två läger En av demonstranterna var komikern Amy Schumer, som i en video som spritts i sociala medier får frågan om hon vill bli gripen och svarar ”ja”. I händerna har hon en skylt med texten ”Vi tror på Anita Hill”‚ den kvinna som 1991 anklagade en annan nominerad högsta domstolsdomare, Clarence Thomas, för sexuella trakasserier. Även skådespelaren och modellen Emily Ratajkowski har berättat om att hon greps under demonstrationerna. ”Män som skadar kvinnor får inte längre hamna på maktpositioner”, skriver hon på Twitter. Polisen har gått ut med att totalt 302 människor greps under protesterna mot Kavanaugh.


Filmrecension: ”A star is born” – en version av Hollywoods mest älskade saga

Summary: Bradley Coopers ”A star is born” med Lady Gaga är den fjärde versionen av Hollywoods mest älskade celebritetssaga om hur stjärnor föds och dör. Smart och närgånget men utan att träffa hjärtat.

De möts på en transbar. Han är storstjärnan som bara har slunkit in för att kunna fortsätta dricka. Hon har just rivit av ett manierat nummer av Edith Piafs söndersjungna ”La vie en rose” med taskigt franskt uttal men med en magisk karisma. Efter numret tränger den ärrade, kände arenarockaren Jackson Maine sig fram mellan dragdrottningarnas enorma peruker för att träffa den skönsjungande Ally – hon som i princip begravt artistdrömmarna för att ingen tycks se bortom hennes musiga hår och ”stora” näsa. Han uppvaktar henne genast genom att be att få dra bort ett av hennes illsmala fejkögonbryn. Det där med karisman är inte så konstigt, det är ändå Lady Gaga som har ålat sig runt den slitna bardisken i ett billigt svart fodral. ”A star is born” är den kameleontiska superstjärnans första huvudroll på filmduken. Men trots att den är som gjord för henne med tanke på alla hennes extravaganta iscensättningar av sig själv, blir hon lyckligtvis aldrig för bekväm eller hemfaller åt att spela sig själv. Lady Gaga skapar så skickligt illusionen av en oprövad, osäker stjärna att man glömmer bort hennes ikonstatus i verkligheten. ”En skådespelare föds” kunde vara undertiteln på det här romantiska dramat. Läs mer: Intervju med Lady Gaga: ”Jag skulle vara sårbar och äkta” Jag älskar att se Bradley Cooper men här övertygar han mer som nybakad regissör än som alkad gubbartist av den gamla skolan med gitarren på magen. Cooper har gjort lyskraftigare rolltolkningar i andras filmer men han sjunger väl och med hjärtat och lyckas också hålla illusionen vid liv. Filmskapare har dokumenterat urdålig känsla för att gestalta rock- och popvärlden, så alla som inte virrar in sig i genanta klichéer är värda en special-Oscar. Det är Bradley Cooper. Det här är den fjärde versionen av Hollywoods mest älskade celebritetssaga om hur stjärnor föds och dör. Coopers ”A star is born” är uppenbarligen tänkt fylla tomrummet efter de brett anlagda, vuxna, romantiska dramer som delvis saknats i Oscarsammanhang. Det här är klart den bästa varianten sedan Judy Garlands spirande artist mötte James Masons dekadent undergångsdömda stjärna 1954. Men ändå saknar den nya ”A star is born” den där känslomässiga, tårframkallande, ödestyngda kraften man minns från femtiotalsfilmen. Det finns helt enkelt inget som riktigt brinner och bultar på det där oemotståndligt undergångsromantiska sättet som utlovas. Man blir knappast överväldigad, även om man inte blir uttråkad. Den lilla demaskeringsscenen med ögonbrynet förebådar allt det som ger filmen lyft och samtidskänsla trots det något åldrade konceptet. Bradley Coopers version av ”A star is born” handlar lika mycket om maktspel som om maskspel. Filmens frågor om vad som är autentiskt, och vad begreppet autenticitet betyder i offentligheten, är smart ställda. Jackson älskar den ”naturliga” Ally – hennes osminkade vardags-persona passar in som handen i handsken i hans koncept och hans musiktradition. Han känner sig brutalt hotad av alla de stilförändringar som tycks krävas för att göra henne till stjärna. Samtidigt som hon trivs och utvecklas i sin nya roll. Det är snyggt och lite vågat att berätta den här storyn på ett närmast socialrealistiskt sätt med kamerarörelser som nervigt och närgånget söker sig rakt in i ansiktet på skådespelarna. Den offentliga förnedringsscenen, som återkommer i olika versioner i ”A star i born”-filmerna, är nog bland det mest störande man kan se på bio just nu. Där, om inte på så många andra ställen, bränner det till rejält. Tre tidigare filmer på samma tema: ”A star is born” (1937) med Janet Gaynor och Fredric March, ”En stjärna föds” med Judy Garland och James Mason (1954), ”En stjärna föds” med Barbra Streisand och Kris Kristofferson (1976)