Med bortglömda veck gör han lyxmode av en enkel skjorta

Summary: Med gamla sömnadstekniker skapar Olivier Saillard haute couture-konst av stora säckiga t-shirtar och helt vanliga skjortor. Nu visas hans modekonst på ”Art in fashion” på Sven-Harrys konstmuseum. – För mig handlar lyx inte om pengar, det är mer en fråga om attityd och elegans.

Modehistorikern och museichefen Olivier Saillard har gjort över hundrafemtio modeutställningar de senaste tjugofem åren. Däribland några av vår tids mest inflytelserika. Det finns inte en betydelsefull epok eller kreatör i modets historia som han inte synat i sömmarna, bokstavligen. Ändå tvekar han inte en sekund när jag frågar vilken av alla utställningar genom åren han själv är mest nöjd med. Den om Madame Grès, på Musée Bourdelle i Paris. Det var 2011. Olivier Saillard var nyutnämnd chef för modemuseet Palais Galliera i Paris. Museibyggnaden hade stängt för renovering så han iscensatte i stället utställningen i skulptören Antoine Bourdelles ateljé, som numera är ett museum. Det blev ett storslaget, emotionellt och poetiskt möte. Madame Grès tidlösa, draperade och plisserade design i dialog med Bourdelles monumentala skulpturer. En enkel utställning som gjordes med mycket små medel, men som fick stor effekt, säger han. När vi ses på Sven-Harrys konstmuseum i Stockholm är han på besök för att delta i utställningen ”Art in fashion”. Inte som utställningsmakare dock, utan som modeskapare. Olivier Saillard bestämde sig för ett par år sedan för att lämna prestigejobbet som chef på Palais Galliera för att påbörja ett helt nytt kapitel i livet – som modekreatör. Resultatet blev projektet ”Mode povera” som nu ställs ut på Sven-Harrys. Ett antal enkla, vita t-shirtar och skjortor, konstfullt veckade och vridna till nya former, och effektfullt exponerade som dyrbara konstverk på stiliserade stafflier. Olivier Saillard beskriver det uppmärksammade projektet som en samtidskollektion som i likhet med ett museum bygger på att samla in och bevara. Skillnaden är att det inte är objektet som är i fokus för bevarandet, utan kunskapen om hantverket. Draperings- och sömnadstekniker som utvecklades under haute couturens glansdagar på nittonhundratalet, och som i dag mer eller mindre fallit i glömska. – När jag gjorde utställningen om Madame Grès lärde jag känna en sömmerska och en modell som hade arbetat för henne mot slutet av hennes långa karriär. Vi kände alla tre att vi borde skapa något tillsammans. En dag såg jag av en slump en gigantisk vit t-shirt som burits av en mycket stor man. Jag kollade runt på internet och insåg att det gick att hitta fler enorma t-shirtar, oftast i USA. Det fick bli det enkla grundmaterialet för vår första kollektion, säger han. Namnet på projektet, ”Mode povera”, är en hyllning till sextiotalets radikala konströrelse arte povera. Likt dem utgår Olivier Saillard och hans medarbetare från enkla vardagsmaterial. – För mig handlar lyx inte om pengar, det är mer en fråga om attityd och elegans, säger han. Varje plagg draperas fram i ateljén i Paris med hjälp av hantverkstekniker som sömmerskan Martine Leonir lärde sig hos Madame Grès. Modellen Axelle Doué – som också har vanan inne från den legendariska modeskaparens ateljé agerar provmodell. – Vi har försökt drapera på dockor, men det fungerar inte, det krävs en levande kropp för att skapa uttrycket vi eftersträvar, säger Olivier Saillard. I nästa kollektion, som presenteras i en performance med skådespelaren Charlotte Rampling under haute couture-veckan i Paris i juli i år, har de valt att utgå från ytterligare ett ikoniskt plagg, den svarta kostymen. Olivier Saillard visar mig ett antal snapshots från en workshop. Kostymplaggen har samma avantgardistiska touch som de vita t-shirtarna och skjortorna. Enkelt och utsökt. – Den här metoden, att skapa unika kreationer av enkla standardplagg med hjälp av gamla couturetekniker och på levande modell, tilltalar mig. Det ger en möjlighet att skapa nytt utan att addera fler plagg i en värld som redan är överfull, säger han. Han vill inte skapa ett nytt varumärke, och har därför vare sig logga eller etikett i plaggen. – Det handlar om något mer intimt och personligt. Vi säljer plaggen direkt till kunderna. Lite som en trädgårdsmästare som åker till marknaden allteftersom frukten mognar. Jag tycker att jag har hittat ett sätt att arbeta som känns relevant i dag. En poetisk, känsloladdad metod som jag vill fortsätta att utforska, säger han. Vilket påminner honom om ett råd han en gång fick av modeskaparen Azzedine Alaïa: ”Får du en god idé, se till att fånga den och arbeta på den så länge det behövs. Man måste inte ständigt komma med nya idéer.” Azzedine kunde jobba med formen på en kavaj i tio år. Det tyckte han var en lagom takt. Madame Grès var inne på samma spår. Det finns visserligen andra modeskapare som var skickligare rent tekniskt, som Madeleine Vionnet och Cristobal Balenciaga, men Madame Grès hade en noggrannhet och konsekvens som jag beundrar. Hon ägnade sig åt att förfina samma tidlösa design, år ut och år in. Det var som ett slags motstånd mot säsongstempot i modesystemet, säger Olivier Saillard. Azzedine Alaïa var förutom en av vår tids främsta och mest egensinniga couturekreatörer även en stor samlare av ikonisk modedesign. När han hastigt gick bort för ett par år sedan föll uppdraget att ta hand om hans omfattande samling på Olivier Saillard. – Jag hade känt Azzedine sedan början av min karriär och han sa alltid att det var jag som skulle bli chef för hans foundation en dag – samtidigt ville han aldrig visa mig samlingen. Jag fick en chock när jag efter hans död kom in i rummet där den förvarades. En gigantisk sal fylld från golv till tak med en enda röra av ovärderliga plagg. I dag är samlingen organiserad och Olivier Saillard är chef för Fondation Azzedine Alaïa – ett av hans många olika uppdrag. Förutom det egna projektet ”Mode povera” har han nyligen gett ut en ambitiös modehistorisk bok ”Le Bouquin de la mode” och han är dessutom engagerad som kreativ chef i ett anrikt skovarumärke. – Det var inget lätt beslut att lämna Palais Galliera. Men jag insåg att jag faktiskt hade gjort alla utställningar jag drömt om, om alla modeskapare jag beundrar, från Madame Grès, Madeleine Vionnet, Cristobal Balenciaga, Yohji Yamamoto, Comme des Garçons och Azzedine Alaïa till Martin Margiela, som blev min sista. Jag kunde inte se mig själv göra utställningar om dagens modevarumärken, som jag inte har samma passion för, säger han. Den avgörande knuffen kom med erbjudandet att bli creative director för JM Weston. Ett annat starkt incitament var den översvallande responsen på en serie hyllade performances med historiska plagg som han iscensatte under tiden på Palais Galliera tillsammans med skådespelarna Tilda Swinton och Charlotte Rampling. – Det var fantastiskt, de emotionella reaktionerna och stormande applåderna. Det blev som en drog! Jag insåg att jag längtade efter ljud, känslor och levande kroppar efter alla år med tysta arkiv, stängda glasmontrar och stela dockor. Läs mer: Hollywoodglamour på Alaiamuseet i Paris Doldisen Madame Grès inspirerar modestjärnor Makalös modelyx från Paris Balenciaga, L’oeuvre au noir på Musée Bourdelle i Paris På spaning efter modet som flytt Exklusiva hantverksobjekt. Men Alaïas hemlighetsfulla lyxvärld lämnas därhän Skapelser fyllda av kritvit modepoesi ”Art in fashion” och Olivier Saillard ”Art in fashion” på Sven-Harrys konstmuseum visar verk av tretton nordiska modeskapare, däribland Bea Szenfeld, Diana Orving, Martin Bergström, Astrid Olsson, Wilhja och Henrik Vibskov, samt Olivier Saillards Mode Povera. Utställningen är curerad av Cay Bond och visas till och med den 31 maj. Olivier Saillard har ett förflutet på modemuseet i Marseille och Musée des arts décoratifs, samt Palais Galliera i Paris. Han är numera chef för Fondation Azzedine Alaïa. ”Mode povera” är ett projekt han gör i samarbete med ett par före detta medarbetare till legendariska modeskaparen Madame Grès, som hade sin storhetstid på trettiotalet. ”Le Bouquin de la mode” (Robert Laffont) är en drygt tusensidig, bildlös bok om modets historia, samt en antologi med texter av författare som Émile Zola, Gustave Flaubert, Jean Cocteau, Colette och Françoise Sagan.


Stadsteatern hämtar tillbaka stjärnregissör från Dramaten

Summary: Kulturhuset Stadsteatern vill skapa en ny konstnärlig kärna. DN kan nu berätta att teatern hämtar tillbaka stjärnregissören Alexander Mørk-Eidem från Dramaten. – Det känns som att komma hem, säger han.

För fem år sedan tog Alexander Mørk-Eidem steget i motsatt riktning mellan de stora teaterscenerna i Stockholm. I januari 2021 återvänder han till Kulturhuset Stadsteatern, får rollen som husregissör och ska ingå i den konstnärliga ledning som den nytillträdda teaterchefen Maria Sid vill ha omkring sig. – För mig är det viktigt att jobba med en konstnärlig kärna, ett team med dramaturgerna och teaterchefen. Nu har jag bjudit in Alexander Mørk-Eidem i det arbetet, och jag är otroligt glad att han har tackat ja, säger Maria Sid och fortsätter: – Hans konstnärliga styrka, kompetens och den inspiration han sprider till sin omgivning är guld värd. För mig är det viktigt att teaterhuset ger resurser till konstnärerna, så att de kan få blomma ut. Det är fantastiskt att Alexander kommer till oss och att han kan få idka sin konst. Alexander Mørk-Eidems handplockades till Dramaten av den tidigare vd:n Eirik Stubø (som i fjol lämnade teatern). Alexander Mørk-Eidem har där regisserat uppsättningar som ”Mary Page Marlowe” och ”Häxorna”. Vid jul senare i år går hans kontrakt ut och kommer nu inte att förlängas. – Maria Sid har legat på och frågat om jag inte skulle komma tillbaka. Det känns väldigt fint. Jag har saknat både många av de jag brukade arbeta med och stället i sig. Det känns som att komma hem. Det är en mix av nostalgi och inspiration. Maria och nya vd:n Jesper Larsson har bra energi och verkar vilja skapa något riktigt bra, säger Alexander Mørk-Eidem. Den norsk-svenska regissören är i dag 48 år. Han slog igenom under 2000-talet på Kulturhuset Stadsteatern med en rad uppmärksammade föreställningar, bland dem ”Tre systrar”, ”Paraplyerna i Cherbourg” och ”De tre musketörerna”. För sitt arbete har han också blivit flerfaldigt prisbelönad. När Mørk-Eidem 2015 lämnade Kulturhuset Stadsteatern var det efter att ha varit i huset under tolv års tid. Han betonar dock att det inte finns någon konflikt bakom beslutet att lämna Dramaten, och återvända till institutionen vid Sergels torg. – Jag är bara obotligt otrogen, säger Alexander Mørk-Eidem och skrattar. – Det har varit väldigt, väldigt roligt på Dramaten, men jag tror att det är bra för alla oss som håller på med konstnärliga yrken att flytta på oss ofta, så att man inte sjunker in i en och samma kultur. Jag har absolut ingenting emot Mattias Andersson (Dramatens nya teaterchef, reds. anm.) men det är ganska naturligt att en institution vid chefsbyten tar in nytt tänk och en ny inriktning. Alexander Mørk-Eidem säger att han fortfarande inte vet exakt hur hans nya roll på Kulturhuset Stadsteatern kommer att se ut. Men han ser fram emot att få jobba långsiktigt med att ta fram teaterhusets konstnärliga uttryck. – Det ska bli väldigt kul att få arbeta mer kontinuerligt. Skapa ett djupt förhållande till de andra som arbetar där, och samtidigt hinna ha ett samtal med publiken som pågår längre tid än vad man hinner med under ett enskilt projekt. Jag kan vara mer delaktig och samtidigt ta ett större ansvar för hela repertoaren, säger Alexander Mørk-Eidem. Läs mer Stadsteaterns Maria Sid och Dramatens Mattias Andersson i DN-intervju Alexander Mørk-Eidem i intervju 2016: Jag ville känna mig som en underdog igen


Trots männens perspektiv är ”Stolthet och fördom” fortfarande kvinnornas berättelse

Summary: Fem skådespelare träder in i det kvinnliga rummet i Jane Austens friar- och klassdrama. Det är både vackert och riskfyllt men respekten för berättelsen vinner, skriver DN:s Isa Andersson.

Teater ”Stolthet och fördom” Regi och dramatisering: Anna Sjövall fritt efter Jane Austen. Översättning: Gun-Britt Sundström. Scenografi och kostym: Karin Dahlström. Ljusdesign: Joakim Qvarforth. Med: Jesper Gester, Acaymo Luis Valdes, Morten Vang, Mikael Dahl, Petter Heldt. Scen: Teater Halland och turné. Längd: 2 timmar och 30 minuter. I Teater Hallands okonventionella uppsättning av ”Stolthet och fördom” diskuterar den manliga ensemblen fenomenet att så många jämställda (nåja) kvinnor av i dag frivilligt bänkar sig framför Jane Austen-kostymdramer. De handlar ju om ett gäng 1800-talskvinnor fjättrade vid föråldrade könsstrukturer. Vi får inget tillfredsställande svar, men att Austens skildringar av mänskliga, sociala och patriarkala förhållanden fortfarande är möjliga att relatera till vår tid, ska vi snart bli varse. Regissör Anna Sjövall vågar nämligen lita fullt ut på berättelsen om medelklassystrarna Bennet. Frånsett exemplet ovan låter hon därför historien passera relativt okommenterad, i en föreställning som passar sig för att bli alltför meta. Till uppdraget har hon rekryterat fem manliga skådespelare, som kliver in, liksom vilsna, på scenen. Vilka är de när de inte flankeras av det motsatta könet? Raskt finner de sig i situationen, de måste helt enkelt spela alla roller själva, och slår sig ner i salongen med slöjdpåse, flickhatt och broderi. Pjäsens undertitel ”The story of Mr Darcy, Mr Bingley, Mr Wickham, Mr Collins och Mr Bennet” skapar en missvisande förväntan om att vi ska få ta del av de manliga friarnas perspektiv. Men detta är fortfarande kvinnornas berättelse, med förbehållet att den spelas av män. Huvudpersonen Elizabeth görs med värdighet och högkänsligt allvar av Morten Vang. Fullödig komisk motor är Mikael Dahl som nervvraket mamma Bennet och gudfruktiga Mr Collins. En svår balansgång mellan humor och parodi uppstår ibland i kvinnogestaltningen. Så även i den korta undersökningen av manliga stereotyper, som innefattar fäktning och ”pissa i kors”. Mer subtil är då scenrummets dialog med det förflutnas kvinnor. Här syns Anna Anchers vardagsporträtt av en arbetarflicka med ryggen mot betraktaren, här spelas musik av geniet Fanny Mendelssohn som aldrig erkändes som tonsättare, här nämns feministiska klassiker av de Beauvoir och Woolf, som i likhet med Austen skildrat det kvinnliga rummet. Att fem manliga skådespelare nu beträder detta golv är både vackert och riskfyllt. Men humor, spelglädje och varm respekt för berättelsen vinner till sist över både stolthet och fördom. Läs fler texter av Isa Andersson och fler av DN:s scenrecensioner


SVT om ”Kalifat”: Vi sysslar inte med viktiga budskap

Summary: Debatten om ”Kalifat” kom inte som en överraskning. Vi belyser ett tema i dramagenrens form. Och utgår ifrån att publiken inte blandar ihop extremister med vanliga människor, skriver SVT Dramas programchef Anna Croneman.

Det finns många utmaningar med en serie som ”Kalifat”, det visade inte minst den debatt som föregick seriens publicering där en sida lyfte att serien skulle leda till ökad islamofobi, och den andra att SVT nu krattade för att ta hem jihadisterna. Debatten kom inte som en överraskning för oss, och eftersom vi har en ambition att producera åtminstone en serie per år som skapar debatt så välkomnar vi ett fördjupande samtal kring ”Kalifat”. Professionella författare kommer till oss med sina idéer. Inte tvärtom. För det fall dessa idéer innehåller intressanta teman och lovande premisser så går vi in i ett gemensamt utvecklingsarbete. Under utvecklingsarbetet sker ofta en omfattande research, och i fallet ”Kalifat” bidrog många olika röster med både kunskap och erfarenhet. Men ytterst är det dramatik vi sysslar med, och inte reportage, varför vi naturligtvis smalnar av berättelsen till att innehålla just det som krävs för att berätta historien. Saeed Alnahhal vill se moderata muslimska ledare i serien, och tycker att det borde ha varit en imam i moskén som hjälper pappan övertyga dottern om att IS inte är bra. Han oroas också av hur muslimska kvinnor ska påverkas på arbetsmarknaden efter serien (DN 12/2). Läs mer: Saeed Alnahhal: ”Kalifat” låter IS styra bilden av islam Vårt arbete utgår från grundfundamentet i public service, det vill säga demokratiparagrafen och alla människors lika värde, men ”viktiga budskap” (Alnahhal), det sysslar vi inte med. Vi belyser ett tema i dramagenrens form och måste utgå ifrån att publiken klarar av att inte blanda ihop till exempel våldsbejakande extremister med vanliga människor. Alnahhal menar att serien ”inte erbjuder några motbilder” till IS, och det är fler kritiker som pekat på detta (senast Cecilia Uddén i Studio Ett). Man tycker att det saknas exempel på ”goda praktiserade” muslimer i serien. Det finns exempel på gestaltningsmässiga detaljer vi kunde gjort bättre, men om vi diskuterade något annat än just religiös tillhörighet så tror jag många skulle invända mot idén att dramat ska förväntas innehålla ”goda representanter” över huvud taget? Jag känner också muslimer som valt bort att se ”Kalifat”, muslimer som lidit nog av Islamiska statens mördande – av muslimer – och helt enkelt inte orkar. Och precis som Rakel Chukri nyligen skrev i Sydsvenskan finns det också många kristna, kurder och yazidier som lyckades fly kriget och nu befinner sig i Sverige. Inte heller de orkar återuppleva fasorna genom en dramaserie. Men väldigt många muslimer, sekulariserade och praktiserande, har hört av sig till oss och tackat för serien, just för att den visat att IS, i motsats till andra jihadistiska grupper, rekryterat långt utanför den religiösa världen. Eller helt enkelt: Att de som valde att resa till Kalifatet från Sverige gjorde det av andra anledningar än att de var muslimer som djupstuderade Koranen. Många muslimer är utsatta för en oacceptabel och omfattande rasism, och det är ett absolut krav att film- och tv-branschen släpper fram andra berättelser om muslimer än de om terrorism. Det åtagandet vilar tungt på SVT vilket inte är mer än rätt då vårt uppdrag är att finnas för alla. Läs mer: ”Kalifat” låter IS styra bilden av islam SVT:s ”Kalifat” är en obekväm nagelbitare


Torbjörn Zetterberg är öppen för alla sorters kreativa tankegångar

Summary: Torbjörn Zetterbergs musik låter som jazz när den är som mest öppen mot andra genrer och uttryck, och lyckas vara både introspektiv och extrovert på samma gång.

De ganska hisnande titlarna som basisten Torbjörn Zetterberg använder ska inte tolkas som en gimmick utan visar snarare att han tänker på annat än musik – på ett sätt som också tar sig uttryck i musik. Nya skivan med det band han haft sedan 2014 låter inte bara som jazz utan snarare som jazz när den varit som mest öppen mot andra genrer och kreativa tankegångar överlag. Tänk i linje med Sun Ra, Pharoah Sanders, Don Cherry och kanske även Charles Mingus. Men tänk framför allt Zetterberg, som har integritet nog att styra fritt från alltför upptrampade stigar och i stället söka ett uttryck som förenar sväng och kropp med vad som faktiskt låter som genuin eftertanke och personlighet. Det är en på samma gång introspektiv och extrovert musik, som hur som helst står alldeles utmärkt på egna ben. Bästa spår: ”Påminnelser för den kortsinnade”  Läs fler musikrecensioner av Johannes Cornell, till exempel om Nacka Forums sätt att visa hur svensk jazz har funnit sina egna röster.


Så gick det till när skärmarna charmade skolan

Summary: Enligt läroplanen ska svenska skolbarn lära sig digital teknik. Globala företag har tagit tillfället i akt och nästlat sig in i klassrummen med hjälp av surfplattor och bärbara datorer. Förstår vi att data om våra barn kan spridas på en kommersiell marknad? undrar författaren Katarina Bjärvall.

Han säger att han blev en trojansk häst. För ungefär tio år sedan begärde han under några perioder tjänstledigt från jobbet som digital utvecklingsledare i en kommun för att ta uppdrag inom ett projekt som drevs av bland annat Apple. Sedan reste han – och många andra – runt till skolor och kommuner och berättade hur lärarna där bäst kunde använda sina nya Mac-datorer. Han marknadsförde Apples teknik med vad han kallar ”en Messiasberättelse om en revolution i undervisningen”. Budskapet var att den nya tekniken krävde att undervisningens kärna omdefinierades. Som före detta lärare hade han stor trovärdighet. Skolorna han kom till var fyllda med Macar men kunde ha toaletter som inte fungerade. Allt oftare såg han lärarna tveka: Det måste väl vara den goda pedagogiken, snarare än tekniken, som var nyckeln till inlärning? Då började han själv tvivla – och gick tillbaka till sitt vanliga jobb. Andra fortsatte, på uppdrag av Apple och andra digitala jätteföretag. Och i dag finns det knappast längre något barn som skulle säga att en padda, det är ett litet knottrigt djur. Företagen inom den bransch som kallas ed-tech har klivit in i svensk skola på bred front och etablerat paddan som elektronisk platta med en skärm på ena sidan och ett tuggat äpple på den andra. Barn i förskolan ska enligt läroplanen lära sig hantera digital teknik. Från lågstadiet till gymnasiet jobbar eleverna på surfplattor eller på bärbara datorer fyllda med Microsofts eller Googles verktyg. Mer än hälften av alla svenska skolor tros ha en digital infrastruktur byggd av Google. Eleverna lär sig programmering och de kommer inom några år att skriva de nationella proven digitalt och uppkopplade mot det så kallade molnet. Hur gick det till? Och vilket är nästa steg, i en värld där data från barn och ungdomar blir en alltmer värdefull handelsvara? Flera av dessa frågor tar Neil Selwyn, professor i pedagogik i australiska Melbourne, upp i sin bok ”Skolan och digitaliseringen” (Daidalos 2017). Och han har ytterligare en försynt undring: Om Wikipedia fick Encyclopaedia Britannica att lägga ner sin tryckta upplaga, varför skulle inte digitaliseringen kunna göra skolan som vi känner den, med byggnader och närvarande personal, onödig? Tanken svindlar – men det skulle tanken på ett datanätverk i varje byxficka också ha gjort för trettio år sedan. Och utvecklingen rullar på. Det blir i dag allt vanligare att eleverna själva organiserar sitt skolarbete med hjälp av en digital plattform. I USA finns ett företag som kallar elevernas personliga samlingar av sådana digitalt tillgängliga kunskaper för ”playlists”, spellistor, alltså samma begrepp som används av till exempel Spotify. Sverige – alltid ängsligt angeläget att ta till sig ny skärmteknik – kan vara på väg åt samma håll. Den digitala utvecklingsledaren som agerande trojansk häst åt Apple gick sedan vidare till ett av Sveriges största skolbolag. Han berättar att hans chefer där såg framför sig just ett Spotify för skolan: eleverna blir abonnenter som beställer lektioner via en app. En del av lösningen på lärarbristen, om inte annat. Det argumentet har branschen lyft fram envist men varsamt, som i Almedalen 2018. Då presenterade ett techbolag skolroboten Elias. En gimmick förstås – men frågan han fick har en underton av allvar: Skulle han ta över lärarnas jobb? Nej, sa han, ”jag vill samarbeta med lärare och befria dem så att de kan göra de delar av jobbet som de älskar mest, som är viktigast och som bara en lärare kan göra”. Win-win, som det brukar heta. Tre forskare vid Göteborgs universitet – Annika Bergviken Rensfeldt, Thomas Hillman och Jonas Ivarsson – har i sin studie ”Brave new platforms: a possible platform future for highly decentralised schooling” spekulerat i hur privata skolbolag under 2020-talet alltmer kommer att använda så kallade lärplattformar för att dra ned på antalet lärare. Villkoren är extremt goda just i Sverige, med ett decentraliserat och marknadsstyrt skolsystem. Plattformarna och deras innehåll kommer att bli den kraft som håller skolsystemet samman, menar forskarna. Ed-techindustrin är en tillväxtsektor och branschens optimister pekar på de astronomiska summor som satsas på skolan globalt. Till stor del är det pengar som har genereras ur skatteintäkter. En viktig aktör i Sverige är branschorganisationen Swedish Edtech Industry, som bland sina medlemmar stoltserar med ett åttiotal program- och systemleverantörer. Där finns Google och Microsoft men också mindre bolag, ofta svenska, specialiserade på administration, som planering och frånvarohantering, och på till exempel läxhjälp och läromedel. I många fall handlar det om plattformar som läraren kan använda för att hantera själva undervisningen, från läxor till examinationer. Organisationen har sedan den bildades 2017 bjudits in av både nationella myndigheter som Skolverket och Sveriges kommuner och regioner (SKR, tidigare SKL) i projekt tänkta att snabba på skolans digitalisering, till exempel när det gäller nationella prov. En annan aktör är SETT-mässan i Älvsjö, en marknadsplats för ed-techindustrin med lärare och beställare inom skolan som målgrupp. Liksom storasystern i London, BETT-mässan, dit svenskt skolfolk har strömmat år efter år. Årets upplaga är just avslutad och inför nästa år lovar BETT att utställare ska få ”förenklad tillgång till inköpare, från förskola till gymnasiet, inom högre utbildning och fortbildning...” Enskilda företag har också varit drivande. Ett exempel är Spotify, som i ett öppet brev till den svenska regeringen 2016 skrev att ”vi behöver få in programmering tidigt i grundskolan”. Regeringen lyssnade. Från 2018 är programmering ett obligatoriskt inslag i flera ämnen i grundskolan. Ed-techbolagens drivkrafter är ekonomiska, på kort och lång sikt: att sälja teknik, att knyta unga användare till varumärket, att marknadsföra företaget som socialt engagerat och att säkra försörjningen av kompetenta framtida medarbetare. Men vilka är drivkrafterna hos skolor, kommuner och skolbolag att nappa på marknadsföringen? Under mer än tio års arbete som skolreporter har jag sett en hel del goda exempel. Lågstadieelever som sprudlar av kreativitet när de filmar med sina surfplattor. Kommunikationsappar som gör att elever kan grupparbeta tillsammans med jämnåriga på andra sidan jordklotet. Språkappar som översätter material till elevers modersmål. Möjligheter för elever som av olika anledningar inte går i skolan att delta hemifrån. Och så vidare. Sannolikt blir elever genom skoltekniken ännu bättre än de redan är på att hantera digital teknik. Men resten av lärandet då, stärks det? Nej, inte att döma av en färsk svensk studie, gjord av Institutet för arbetsmarknads- och utbildningspolitisk utvärdering (IFAU). Forskarna har granskat så kallade en-till-en-satsningar, där alla elever har utrustats med en egen dator, och konstaterar att de inte ger några effekter, varken positiva eller negativa. Elever vars föräldrar har lägre utbildning får till och med något sämre resultat om de får en egen dator av skolan. OECD kom 2015 till liknande resultat i en stor undersökning baserad på Pisastudien. I de länder där man satsade mest på digital skolteknik nådde eleverna inte bättre resultat i läsning, matematik och naturkunskap. Bland de förklaringar OECD listade fanns bristande digital kompetens hos lärare och elever, liksom låg kvalitet på själva tekniken. Detta är sådant som engagerade aktörer sedan dess jobbat hårt för att åtgärda. Men OECD skrev också att politiken och hur den appliceras på verkligheten var naiv. Den naiviteten kan vara sprungen ur digitaliseringens sällsynta förmåga att förena annars motstridiga ideal, något som pedagogikprofessorn Selwyn menar särskilt gäller skolan. Där finns de progressiva, som värnar om individens behov och lockas av internets öppna, generösa och demokratiska kultur. Och där finns samtidigt de nyliberala, som ser utbildning på internet som ett sätt för kunskapskonsumenten att frigöra sig från stora ineffektiva och auktoritära institutioner. Båda idealen leder fel i dag, när de digitala jättarna är mäktigare, slutnare och rikare institutioner än många stater. Man kan förstå att skolor och huvudmän tilltalas av att skärmtekniken kan göra undervisning och lärande beräkningsbart och rättssäkert. Artificiell intelligens, AI, rättar till exempel prov mer fördomsfritt än lärare. Det är ett av huvudargumenten bakom satsningen på att digitalisera de nationella proven i Sverige. Men här visar sig samtidigt nativiteten. Enligt Google är det över 90 miljoner elever som använder företagets skolplattform världen över – och detta är i stort sett gratis för skolorna. Men som så ofta konstateras: det finns inga gratisluncher, inte ens på internet. Googles affärsidé är att sälja annonser riktade till användare och att sälja vidare information om användare. Skolplattformarna marknadsförs som undantag från detta. I avtalet med svenska skolor lovar Google att inte använda information från lärare och elever för marknadsföring och att inte sälja vidare. Varför bjuder Google skolan på allt detta? Jag frågar företagets ansvariga för skolplattformarna i norra Europa, Grainne Rietveld. Det är rätt grej att göra, säger hon – och påpekar att när eleverna blir vuxna och lämnar skolan så är de fria att göra vad de vill med all den information som finns om dem. Detta är sannolikt en nyckel. För eleverna lämnar skolan som minst sagt vana googlare – en stor del av deras digitala liv börjar på G. Och det tar de med sig ut ur skolan, där Google har helt andra möjligheter att använda informationen. Oavsett vad man tycker om detta så kvarstår faktum att många svenska elevers lärande i dag är i händerna på amerikanska teknikjättar. Men kanske inte så länge till. I de tre Göteborgsforskarnas framtidsvision har världens största teknikföretag – kinesiskt förstås – köpt upp svenska skolor och introducerat en egen digital plattform. En stor andel skolelever får då sina kunskaper från teknik baserad inte i Kalifornien utan i Shenzhen, skriver forskarna. Där kan man tala om trojanska hästar – ett gigantiskt kavalleri som på hästskor av siden smyger in i svensk skola och ser allt, hör allt och vidarebefordrar allt till en centralmakt som redan är världsmästare på digital övervakning. Skräckscenario eller realism? Det får vi se. Skolan är en alldeles speciell plats. Mer än en miljon svenska barn måste vistas i grundskolan fem dagar i veckan, annars bryter deras föräldrar mot lagen om skolplikt. Detta gör att svenska skolbarn riskerar att bli en del av det man i debatten om internet beskriver som digital labor, det globala proletariat som bland annat via sociala medier oavlönat matar den digitala marknaden med data. Eleverna kan inte välja bort detta arbete. Skolplikten kedjar dem vid plattan eller datorn. En del av de problem OECD beskrev för fem år sedan – som otekniska lärare och bångstyrig teknik – kanske är på väg att lösa sig. Men naiviteten tycks ha tilltagit. Eller är det uppgivenhet vi ser?   Katarina Bjärvall är journalist och författare, som ofta skriver om skola, digital teknik och konsumtion. Hennes senaste bok ”Pedagogikens pionjärer” (Lärarförlaget) kom ut 2019.


Konsertrecension: Z.E levererar smattrande oneliners

Summary: Tyvärr. Lil Mosey har inte låtarna och kan inte rappa. Annat är det med Tenstas senaste superstjärna: Z.E. ”Han bemästrar balansen mellan blodigt allvar och skämtsam självdistans” skriver DN:s Noa Söderberg.

Konsert Z.E, Lil Mosey Scen: Annexet, Stockholm Z.E – betyg 4 Lil Mosey – betyg 2 ”Open up this moshpit! Right now!” Dj:n Tizz the influence står på scenkanten och skriker kommandon. Han har uppenbarligen fått skarpa order om att Lil Mosey, den artonåriga Seattle-rapparen som på bara något år blivit en världsartist, inte går på scen förrän publiken vaknat. I sin vapenarsenal har dj:n en lång tirad av andra artisters hittar – Ski Mask The Slump Gods ”take a step back”, Juice Wrld:s ”Lucid dreams”, Roddy Rich:s ”The box”, med flera. Ett vanligt sätt att inleda hiphopkonserter, men den här kvällen liknar det mer ett motvilligt erkännande – Moseys egen musik är en nedslipad schablon av all melodiös trapmusik som släppts de senaste åren, och då är det lika bra att nyttja förebilderna för att få igång rummet. Trots det präglas konserten av en frustration över att så aldrig sker. Lil Mosey har en maxad produktion, men han har inte låtarna och han kan inte rappa. Då hjälper det inte att dj:n samplar ett pistolskott var tionde sekund. Det nedsättande genrebegreppet ”mumble rap”, som trycks på all hiphop som inte låter som 1997, kommer faktiskt till sin rätt här. Mosey varken rappar, sjunger eller pratar. Han mumlar. Till slut, när hans betydelsebärande låtar ”Noticed” och ”Blueberry faygo” drar igång, höjs temperaturen. Rollspelet i kärlekslåten ”Greet her”, där ett fan bjuds upp på scen och blir Moseys partner, är charmigt. Men det som främst fastnar är begreppet ”Certified”, som snurrar på videoskärmarna under hela konserten. Lil Mosey är en certifierad hiphopartist och inte så mycket mer. Annat är det med Z.E Tenstas senaste superstjärna. Med en Grammis i bagaget och ännu ett album runt hörnet, är han en av Sveriges bästa rappare. Han bemästrar balansen mellan blodigt allvar och skämtsam självdistans bättre än de flesta. Oneliners smattrar fram en efter en: ”Svensk lag är nått jag inte föredrar/Svensk lag, till och med hatad av min advokat”, ”Vändningarna sker, hon tar mina centimeter Sen tillbaka till kvarteret och bli jagad utav Peter”. Nya plattan ”Tio steg före” släpps om ett par dagar och Z.E provkör fem-sex låtar. Inte helt ofarligt, eftersom hiphopspelningar bygger otroligt mycket på momentum. Men det fungerar och skapar en känsla av att vara just tio steg före. Att kika in i framtiden. Det är en framtid där han bygger ett imperium större än honom själv. Team Platina – managementbolaget och kompisgänget där Z.E är ledstjärna – översvämmar scenen. Till slut är de över 20 personer. Dansgruppen Blackout iscensätter ”Twerk på en Benz”, konferencieren Vicki leder kvällen, och med de kommande låtarna som avstamp växer gänget ytterligare när nya namn som ST, 2clock och danska Icekid gästar. Alltihop skapar känslan av total sammanhållning, mellan vännerna på scen och mellan publik och artist. Den traditionella distansen till idolen finns inte där, och efter 50 minuters konsert – en evighet i den här genren – måste Z.E skynda sig upp igen för att hinna med ett extranummer innan salen tömts. Ett gott tecken. Det här är en skara snabbrörliga fans som inte väntar på att bli matade. De skapar musiken tillsammans med sina artister. Läs DN:s senaste konsertrecensioner här.


Moa Romanova: Jag är ett vädursbarn som alltid velat stå i centrum

Summary: Moa Romanova är den svenska serieromanens nya stjärna. Nu släpps hennes krisalbum ”Alltid fucka upp” i USA. ”Det har alltid funnits ett romantiskt skimmer runt sexig ledsen tjej-grejen”, säger hon.

Kaffebryggaren är barbierosa, plastig och rund i formerna. Moa Romanovas mamma hittade den på loppis och visste att dottern skulle älska den. Men eftersom hon ännu inte listat ut hur den funkar fixar Moa Romanova pulverkaffe till bullarna. Innan jag kommer hem till henne har jag skickat ett kontroll-sms, vill hon ha vindruvor i stället? Ingen rör ju längre bakverken som tidigare piggat upp vid långa frågesessioner. ”Jag äter socker!!!! Bullar wooo!” svarar Moa Romanova, och skriver avskedsfrasen ”Allt gott” som ”Allt goth”. Serietecknaren som odlar en emo-image i sin serieroman strålar lika godmodigt som den oväntat intensiva februarisolen när hon öppnar dörren till hemmet i Stockholmsförorten Gubbängen. – Pappa höll på att pissa på sig när han hörde att jag skulle intervjuas, säger hon så fort hon lyckas överrösta hunden Unos utskällning av inkräktarna. Han brukar citera ur DN-intervjuerna med Åsa och Sarah! Moa Romanova syftar på artistvännerna Sarah Klang och Åsa ”Shitkid” Söderqvist. Båda centrala i Moa Romanovas liv, och direkt avgörande för hennes konstnärskap. Vi kommer till det. Först ska hon fotograferas i solljuset, från den snygga sidan – ”det här blir min nya Tinderannons” – och helst med älsklingen Uno i famnen. Under tiden ser jag mig omkring i lägenheten, en korsning mellan kitschig Dallasglamour och ett kuriosakabinett dedikerat till 80-talet. Den turkosa bokhyllan rymmer ett litet välsorterat seriebibliotek; från Charles Burns-klassikern ”Black hole”, via Nina Hemmingsson och Martin Kellerman till Ester Eriksson och Freja Erixån – den nya generationen svenska serieskapare som hon själv tillhör. En madonnafigur står intill en kusligt realistisk snopp (äkta avgjutning tydligen) och hemmet går i samma pastelliga skala – blekrosa, mintgrönt, gult – som innehavarens tecknade värld. Moa Romanova Moa Strinnholm är född 1992. Artistnamnet Romanova är taget, så hon är inte släkt med den ryska tsarsläkten. Hon är uppvuxen i Kramfors, har bott i Härnösand, Göteborg och Malmö och är sedan ett år bosatt i Stockholm. Hon debuterade 2018 med seriealbumet ”Alltid fucka upp” (Kartago förlag). Boken har översatts till sju språk och kommer ut i USA den 16 februari. Hon arbetar för närvarande på sin kommande serieroman, samt frilansar som illustratör. Hon har gjort skivomslag och affischer till bland andra artisterna Sarah Klang och Miriam Bryant. Hon drev bloggen Monkinodraw på Djungeltrumman.se under åtta år, men den är nu raderad. När fotograferingen är klar installerar sig Moa Romanova halvliggande under en filt på soffans schäslong och konstaterar att hon alltid trivts med att synas och höras. – Jag vet att det är jävligt osexigt att vilja ta plats. Man ska vara lite skygg för rampljuset och bara råka hamna där. Men jag är ett vädursbarn som alltid velat stå i centrum, och är inte så känslig för vad andra ska tycka. Sedan tvärvänder hon, säger att hon vill kräkas när hon hör sig själv i en podd eller läser en intervju. – Men den skammen, har jag märkt, går över väldigt snabbt. Nu gör jag vad som helst som är kul och som gör att jag säljer fler böcker. För det innebär ju att jag slipper ha Uno på hunddagis, vilket jag inte har råd med, och kan fortsätta lalla runt i min ateljé. Arbetsproverna till Serieskolan i Malmö var de första serier Moa Romanova ritade. Snabbheten och det tydliga berättandet kändes befriande efter det tidskrävande figurativa målandet i olja som hon dittills ägnat sig åt. – Jag skolkade mig igenom två terminer på Göteborgs konstskola, sedan hoppade jag av. Det låter bortskämt, men jag har alltid varit dålig på att förhålla mig till måsten, och konstskolan, jag tyckte den var oinspirerande. Det var kanske fel tid för mig där. Moa Romanova kom in på Serieskolan och debuterade två år senare med den självbiografiska serieromanen ”Alltid fucka upp”. Titeln parafraserar Jens Lapidus deckare ”Aldrig fucka upp”, och boken skildrar en krisperiod i Romanovas liv. Det handlar om panikångest och depression. Om konstnärsdrömmar och om relationen med en känd medieman som erbjuder sig att bli hennes mecenat. Samtidigt är det en historia om vänskap och det livsnödvändiga i att, mitt bland läckande soppåsar och sjukskrivningsblanketter, kunna skratta åt hela skiten. – Egentligen har jag haft ganska mycket problem med min psykiska hälsa under hela mina twenties. Det gick från en dag till en annan att jag fick panikångest. Då hade jag rökt så mycket gräs så länge och inte känt efter hur jag mådde. Till slut tornade allt upp sig. ”Alltid fucka upp” skildrar en sinnesstämning snarare än en linjär berättelse. Vi får följa med när bokens Moa famlar efter andningshål; hon går hos en psykolog som gör allt rätt på papperet, men inte fattar någonting; hon bryter ihop på en rejvfest och misslyckas med att mata sin mammas påfåglar. – Jag försökte leta efter någonstans där man fick må så dåligt. Ingen av dem jag umgicks med delade den erfarenheten, och jag kände mig så ensam och oförstådd. Jag hade behövt läsa min egen bok för att få skratta åt det, säger Moa Romanova. Ändå har skildringar om psykisk ohälsa kommit i strid ström under 10-talet, tabutrollet har släpats ut i solen, spruckit, inte minst inom seriekonsten, men det har även luftats på mer kommersiella plattformar: idrottare, influerare, kungligheter – alltfler grupper delar med sig av tidigare skambelagda erfarenheter. Och när jag lyssnar på poddar som Romanova gästar slås jag av hur gäst och programledare liksom glider över i en rappkäftad kraftmätning, vem har egentligen mått allra sämst? Det är som att det gått från att alla sitter ensamma i ett eget helvete till att det nästan slagit över och blivit… –… en slags valuta? fyller Moa Romanova i. Jag fattar vad du menar, det är som att folk har fattat att trauma är valuta, att alla sorters stora känslouppvisningar innebär klick. Typ som i Nyhetsmorgon, om någon får ett skrattanfall känns det nästan iscensatt för att de hoppas att det ska bli viralt. Mental misär är ofta vacker i konsten, i din också. Ser du några risker med att psykisk ohälsa estetiseras? – Det har väl alltid funnits ett romantiskt skimmer över det, och nu har sexig ledsen tjej-estetiken verkligen boomat. Man ska vara sad och sexy, käka xanax och typ… rappa. Moa Romanova garvar. – Det är ju kanonbra för mig! Att precis när jag hade mitt stora breakdown blev det jättecoolt. Hon reser sig upp, rotar efter något i bokhyllan, fortsätter mindre skämtsamt: – Alltså, jag ser det som en väldigt bra grej att vi kan prata om hur vi mår. Jag kan inte tänka mig att det finns någon som på riktigt vill må dåligt. Och ifall folk nu approprierar att vara ångestfylld och deppig – vem skadar det? Snart nog blir det en fitnesstrend igen. Hon återvänder till soffan med en hudkrämstub, smörjer omsorgsfullt in en torr fläck bakom Unos öra, säger att det trots allt finns en utbetalning, när man väl ryckt sig ur det värsta. – Då är det som att man blivit fast forward-klok. Man får mycket mer medkänsla för hur andra har det, inser att ibland kan folk inte bättre. På riktigt. Moa Romanova suckar. Lägger sig raklång med Uno som en ihopkrupen kanelbulle vid fötterna. Att axla rollen som sin generations Berny Pålsson, författaren känd för sina självbiografier om psykisk sjukdom, är hennes värsta skräck. Hon bläddrar fram och tillbaka i mitt exemplar av serieromanen. – Det jag är mest stolt över är ju humorn. ”Alltid fucka upp” är rolig. Också. Under läsningen har jag stuckit in lappar vid dråpliga situationer. Moa Romanova gläds över det stora antalet. Flera av dem markerar sidor där kompisgänget vardagshänger, och där dialogen på äkta Seinfeldmanér sätter fingret på något samtida, fast ur ett kicksökande underground-90-talist-tjejgäng-perspektiv. Hur mycket betyder vännerna Sarah Klang och Åsa Söderqvist för ditt skapande? – Allt! Jag jobbar åt dem, gör skivomslag och turnéposters, och i boken är de karaktärer. De är oumbärliga för mitt konstnärskap. Blev ni vänner för att ni har samma konstsyn? Moa Romanova skakar på huvudet, det är inte så det fungerar. – Vi har funnit varandra för att vi skrattar åt samma saker. Det vill säga varandra! Jag tycker att båda Åsas och Sarahs finaste egenskap är att de är så roliga. Det, och att de är födda utan skam. De är skamlösa och saknar integritet. Precis som jag! Nej, inte alla skulle välkomna att få sitt förmodat herpessmittade kön detaljerat tecknat i en serieroman. Moa Romanova erbjöd vännerna att läsa innan boken gick i tryck. ”Det behövs inte, det blir säkert kul”, svarade de oberoende av varandra. Hederskodexen tycks vara att aldrig låta skammen styra. – Man måste alltid ställa pinsamma saker mot hur kul de är, förklarar Moa Romanova. Ifall det är tillräckligt kul så måste det få finnas, typ. Att ni alla tre har slagit igenom ungefär samtidigt, hur känns det? – Jag vet! Är inte det sjukt? Det är så kul. Man blir också stege åt varandra, vi är duktiga på att promota varandras grejer till ganska olika publik. Moa Romanovas nästa bok, som hon arbetar smått maniskt med för tillfället, handlar om när hon följer med punkiga duon Shitkid på utlandsturné. Musikern Åsa Söderqvist har hon känt sedan barnsben, båda kommer ursprungligen från Bollstabruk utanför Kramfors. En ort med knappt två tusen invånare som placerats på den svenska seriekartan genom Mats Jonssons uppväxtskildringar. Moa Romanova beskriver sin barndom som ”hippie-light”, med djurhållning för nöjes skull, och flera flyttar inom närområdet när tvåbarnsfamiljen blev sugna på något nytt. – Jag var jättenöjd. Jag hade roliga föräldrar och det var mycket hatta runt lite som man ville. Visst var det lite isolerat, men det var nog värre för min syrra, för hon är född gothare. När jag ritade furbies och kaniner med ögonfransar ritade hon mumier. Lillasyster Moa ägnade sin fritid åt sport. Hon sörjde att det inte fanns en asfaltsväg där hon kunde träna inlines, satsade i stället hårt på handboll. – Sedan slutade jag växa vid 160 centimeter, och när jag inte blev lång nog för handboll blev jag emo. Jag hade ändå fått ut väldigt mycket av att ha en emosyrra, hon djupdök i saker, prenumererade på Galago och visade mig ”Riket” av Lars von Trier när jag var elva, fick mig att fatta att det var coolt. Vad var emo i Kramfors? – Allt som stack ut lite lite grann kallades för emo. Stack ut från vad? – Typ Peak Performance-hoodies, G-Star Raw jeans och dyra skor. Jag började sy mina egna kläder när jag var fjorton. Och jag plockade upp att rita igen. Jag tänkte helt ärligt att jag skulle bli bra på någonting och musik låg för långt bort. Under panikattackerna i ”Alltid fucka upp” är det dock inte vännerna som tröstar effektivast, utan en annan återkommande karaktär, Mecenaten. Eller ”Känd tv-gubbe, 53” som hans Tinderprofil anonymiserats till. Det omaka paret matchar på dejtningsappen och inleder en tvetydig vänskap. Moa Romanova väljer tre favoriter just nu: Simon Hanselmanns seriealbum ”One more year” ”Min tasmanska favoritserietecknare. Ingen gör serier som Simon Hanselmann, han är bäst i världen. Handlar om en uggla och en katt och en häxa som bor ihop och tar ketamin och är panka. Finns en utgåva på svenska från Lystring förlag också!” Shitkids skiva ”Duo Limbo” ”Ny skiva från Shitkid där halva plattan är på engelska och halva på svenska. De spelade in den när vi var i USA förra året och härjade runt. Bästa spår: 'Som på film/Feels like the movies'.” Konstnären Malin Lindeberg ”Min svenska favoritkonstnär, obesegrad i sin genre 'rolig oljemålning'. Vill köpa den med en labrador och en naken kille som står utanför en affär i mystisk rök. Vill egentligen köpa allt hon gör.” Det rör sig alltså inte, understryker Moa Romanova från sitt soffhörn, om någon metoohistoria. Deras vänskapsrelation tycks ge båda något, till dess att han plötsligt gör sig okontaktbar. Å andra sidan vill jag inte vara för fucking ”namaste”. Det han gjorde var osnyggt. – Den här boken är absolut inte ett försök att dra ner byxorna på honom. Jag är övertygad om att han inte ville något illa. Det största brottet han gjorde var att lova guld och gröna skogar och sedan dra. Du tecknar honom med en papperspåse som huvud, varför just så? – För att det är snyggt! Ha ha! Det var det eller att göra honom som en tidning med två ögonhål. Papperspåsegubben är ändå imponerande uttrycksfull. I sin recension lyfte DN:s kritiker fram Romanovas ”underbara karaktärsteckningar” och ”välutvecklade, intrikata bildspråk”. För en lekman är proportionerna det mest iögonfallande: axlar, ben och öron är närmast gigantiska, medan huvudena är små. – Jag har utvecklat min stil i den nya boken, men en sak som jag behållit och som jag älskar med ”Alltid fucka upp” är just proportionerna. Innan har jag alltid jobbat stenhårt för att allting ska se realistiskt ut. Nu har jag märkt att det här med att hitta på, det är ännu roligare och ännu svårare. Medan jag bläddrar i boken får jag alltmer känslan av att det är något bekant över mecenaten; den extravaganta klädstilen, tepåsarna och de inkännande sms:en väcker minnen. Fast nej… det kan väl ändå inte röra sig om samma, redan då medelålders medieman, som jag uppvaktades av för nästan tjugo år sedan? Jo, visar det sig. Det kan det. Om hon blir överraskad visar Moa Romanova det inte. Jag är inte den första hon mött som umgåtts med ”Känd tv-gubbe, 53”, förmodligen inte heller den sista. Hon rycker på axlarna. – Jag gjorde en bok ändå. Det är en ganska fet grej att ta med från den erfarenheten. Jag tror egentligen att det är farligt att nära någon slags art daddy-relation. I dagarna släpps hennes debutbok i USA, på kultiga serieförlaget Fantagraphics. Sedan kommer den på ryska, det är det sjunde språket som ”Alltid fucka upp” översätts till. Uno behöver med andra ord inte bli dagisvovve inom en nära framtid. – Jag är helt besatt av Uno. Det är nästan ohälsosamt. Om vi är själva bär jag runt på honom och sjunger. Men det är bra för mig att jag har en hund som ser så rolig ut, jag skrattar mycket, kolla! Moa Romanova drar upp Unos överläpp så att den fastnar i ett skälmskt grin. – Han ser precis ut som ekorren i ”Ice age”! utbrister hundägaren, som beskrivit samvaron med en italiensk vinthund som att vara personlig assistent åt en liten clown. Kan du tänka dig att vara art mommy till en lovande konstnärsgosse när du själv är 53? – Apropå det där jag sa om medkänsla innan, så har jag frågat mig själv en sak när det gäller mediemannen – hur mycket bättre hade jag varit själv? Men ifall jag blir en 50-årig kulturtant som är mecenat åt en 22-årig kille – då får jag fan se till att sköta det snyggt. Läs mer: Sarah Klang: Att må dåligt är inte sexigt – bara oattraktivt och klängigt Shitkid: Jag ska vara känd i fem år och sedan bli sjuksköterska Recension: I Moa Romanovas ”Alltid fucka upp” har vänskapen en specifik roll i berättelsen


I hemliga dagboken berättade hon om affärerna med de kända författarna

Summary: Författaren Tora Dahl bestämde att hennes dagböcker skulle förseglas i femtio år: ”Jag tror att det blir läst en gång, när jag inte finns längre, av människor jag inte känner, det är ganska lustigt att tänka. En del ska förstå.” Jesper Högström har hittat dagböckerna och läst de intima skildringarna av hennes betydligt yngre älskare, som hon hade förhållanden med samtidigt: poeterna Gunnar Ekelöf och Erik Lindegren.

Valborgsmässoafton 1937 var inte så annorlunda än många tidigare kvällar i villan på Lidingö. Frun i huset antecknade i sin dagbok att det var sommar ute, att hon grävt i trädgården och plockat nässlor, och på kvällen var det middag. Man drack – mannen och den unge poeten som gick som son i huset lite mer än de borde, som vanligt – pratade litteratur och gick och la sig. Men just denna kväll upptäckte Tora Dahl att hon hade glömt klockan på undervåningen och när hon gick ner för att hämta den hörde hon Gunnar Ekelöfs röst från hans sovrum: ”Söker du efter din klocka, den är här.” Det var en vänskap som varit intensiv, ända sedan den där sommaren tre år tidigare när Ekelöf för första gången dök upp på Parkvägen på Lidingö, på en av alla de fester Tora Dahl och Knut Jaensson höll för Stockholms unga författare. Henne skänkte det en ung förtrogen som visade sig äga en bland tidens och kretsens män ovanlig förmåga till närhet och intimitet. ”Jag har aldrig var så förtrolig med någon”, anförtrodde hon sin dagbok. Och honom, som hade ett så plågat förhållande till sin egen mor, skänkte det en modersgestalt som hade förståelse för hans särart: ”Förstår du nu vilken härlig morsa Tora har varit för mig?”, som han utbrast till en gemensam vän. Men det var också en vänskap som i grunden var präglad av konstellationens inneboende logik – hon 51 år gammal, gift och därmed del av vad som närmast blivit en institution i Stockholms litterära liv, äktenskapet med Ekelöfs vän, litteraturkritikern Knut Jaensson. Det äktenskapet var olyckligt och kallt och hade flera gånger varit på väg att gå sönder på grund av Knuts otrohetsaffärer med unga kvinnor i kretsen, men det var det inga utomstående som visste. Vad Gunnar Ekelöf beträffar var han 29 år gammal: begåvad och mer och mer erkänd, men också ryktbar för en destruktiv livsföring som många, däribland Tora, hade kritiska synpunkter på. Ändå gick hon nu in i Ekelöfs sovrum och det som hände sedan beskrev hon i sin hemliga dagbok: ”Jag gick in, då tog han tag i min hand, satte sig i stolen o höll fast mig. Varför ska vi vara sentimentala? sa han. Vi är båda ensamma. Varför ska man vara så högtidlig? Han drog mig ner i sitt knä o smekte mig. Jag var ganska stel, tänkte väl på allt det jag hade emot honom. Jag strök honom lite över håret, och plötsligt kysste jag honom. Ja, så gick jag upp o gjorde mig i ordning o var snart nere igen. Jag stängde dörren tyst, gick sakta i den knarrande trappan. Han låg o hade släckt. – Varför är du inte naken, sa han. Det var underligt, jag hade varit så förälskad i honom förut, och hade klippt av det vid roten o sedan grävt upp rötterna också – jag fick så mycket emot honom. Och nu låg jag där, nu låg vi nakna tätt intill varann o han smekte mig sakta över brösten, armarna, höfterna, och jag låg och iakttog mig själv o honom o tänkte på, hade i minnet all vår osämja, var iakttagande hela tiden – och ändå och på samma gång hela tiden så kände jag intensivt, jag visste att det inte var mig han smekte, jag kände att han var en kvinnoälskare som en finsmakare, han strök så sakta över huden. Men det var inte bara det, han hade också, liksom jag, en längtan efter att vara en människa nära. Han sa det, flera gånger, och det rörde mig.” För sin samtid var Tora Dahl just en ”härlig morsa” i den legendariska kretsen på Lidingö – en ”modersgestalt”, som Artur Lundkvist skrev i en av de många minnesskildringarna från miljön, ”den kloka och milda framför andra”. Därför väckte det så starka reaktioner när hon i sina memoarer långt senare – ”Kamrater” (1978) och ”Nya vägar” (1979) – talade ut om hur hon själv upplevt tiden när hon städat och diskat efter de unga genierna och själv kämpat med ett författarskap hon inte tyckte sig få något större erkännande för. Där citerade hon många bistra omdömen om männen i kretsarna ur de dagböcker hon fört hela tiden – om Knut Jaensson och Gunnar Ekelöf, om Eyvind Johnson och Artur Lundkvist. De skildrade reagerade häftigt: Artur Lundkvist skrev ett öppet brev där han anklagade Dahl för att ha svartmålat Jaenssons minne. De åldrade modernisterna uppskattade inte att bli skildrade med samma syrlighet som de själv en gång riktat mot det bestående samhället. Ändå hade Tora Dahl inte sagt allt. I hennes enorma kvarlåtenskap på Kungliga biblioteket ligger också dagböcker hon spärrade för offentligheten, från tiden mellan 1939 och 1944. Där har de legat även sedan förseglingen bröts 1994, utan att någon uppmärksammat dem. Jag tog fram dem för min arkivforskning för en biografi om Gunnar Ekelöf, och jag erkänner att det gick en stöt genom mig när jag öppnade dem. Tora Dahl, framgick det, hade haft ett sexuellt förhållande med Gunnar Ekelöf, från valborgsmässoafton 1937 till slutet av 1942, när Ekelöf träffade sin blivande fru Nun Flodqvist. Hon hade samtidigt haft ett ännu mer seriöst förhållande med Ekelöfs poetkollega Erik Lindegren – långa partier i den hemliga dagboken är riktade till honom, i andra person – ”Och du ska aldrig läsa detta”, skriver hon i en lång anteckning från september 1939. ”Och inte Gunnar heller. Och förmodligen ingen annan heller. Inte så länge jag lever. Men jag tror att det blir läst en gång, när jag inte finns längre, av människor jag inte känner, det är ganska lustigt att tänka. En del ska förstå.” Det låter pikant, naturligtvis: en äldre författarinnas hemliga förhållande med två unga älskare som dessutom är tidens mest berömda poeter. Men verkligheten som framgår i skrivböckerna – elva stycken, förvarade i Kungliga bibliotekets standardiserade vita kapsel – är gråare, mer vardaglig. Det förhållande hon skildrar till Ekelöf har inget romantiskt över sig. Hon gör ingen hemlighet att det drivs av det hon kallar ”köttets och ensamhetens dragning”, att de tar tillfället i akt när han sover över där, med långa mellanrum, för det mesta berusad. De fotflörtar och blinkar till varandra i köket när Knut tittar åt ett annat håll, Gunnar knackar i taket och fäller sin stående raggningsreplik: ”Var lite snäll mot mig.” Ibland vägrar hon gå ner för att han är för full. Ibland har han hunnit somna när hon väl kommer ner; efter ett sådant tillfälle, på våren 1939, skäller hon ut honom efter noter: ingen riktig man beter sig så mot en kvinna. När hon väl inlett sitt förhållande med Lindegren gör hon ingen hemlighet av att hon ligger med Gunnar, som hon bryr sig mindre om, för att förbättra sin position i förhållande till Erik, som hon bryr sig mer om: ”När jag nu träffar honom kommer jag att vara lugnare och säkrare.” Det innebär inte att förhållandet skulle sakna sina innerliga drag. Toras skildring av Gunnar är skarp, men också klarsynt och åskådlig. Den 25 april 1940: ”Knut var på nattvakt o G kom upp till mig (…) Han kan skapa en atmosfär kring sig, det tycker jag om. Han är inte hetsig. Han fångar en sakta med osynliga trådar. Vi hörde Pastoralen o nyheterna kl 11 om de tyska flygarna över Sverige. Jag satt på soffan med det onda benet på soffan, det andra nere. Han satt i andra ändan av rummet. Jag såg månen mellan moln, vi pratade lite. Så reste han sig upp, gick över golvet, jag trodde han skulle gå ut, men han la sig på soffan med huvudet i mitt knä o ena handen smekte det onda knät. Jag smekte honom o vi pratade lite. Om att vi var stela mot varann på dagen – efteråt. Han sa: vi skulle ha träffats förr, före allt det där. Jag blev rörd att han glömde hur gammal jag var. Jag sa: lilla Gunnar, det hade inte gått ändå, åldersskillnaden är ett verkligt hinder, man kan glömma den stundtals, men den är ett hinder. Han sa: ja, den är ett hinder. Jag sa: det är därför vi blir stela mot varann i dagsljuset. Sedan sa han att han inte kunde fara hem. Han bäddade åt sig o jag gick upp, sa att han kunde komma upp om han ville. Hans smeksamhet är en vila för mig, det är väl likadant för honom. Ingen hets, vi kan vänta, ingen kraft går bort. Det är så att vi tycker om varandra men har mycket emot varann, att vi varit så aggressiva mot varann beror väl på att vi inte kunnat övervinna hindren, vi ville till varandra, men kände oss hindrade. Den här gången var vi inte så stela på dagen, mera som ett par äkta makar som slutat att smekas i dagsljus, men tycker om varann.” Historien med Erik Lindegren är allvarligare. Den börjar på sommaren 1939 när de har gemensamt sommarställe på Dalarö. Lindegren är då inte ens trettio år gammal, lovande poet men inte på långa vägar så etablerad som Ekelöf. Det är en ömsesidig attraktion, men ännu mer omöjlig än flörten med den vinddrivne Ekelöf, eftersom Lindegren har ett fast förhållande på sitt håll med Lajla Bill, som han till och med gifter sig med medan förhållandet med Tora Dahl pågår. De träffas i smyg, stjäl till sig kyssar bakom stugknuten, håller hand bakom ryggen: ”Det var som att gå och leda ett par hundar i koppel, lydiga, men med vilda önskningar.” Tora är väl medveten om att Erik är upptagen och dessutom sägs vara kvinnokarl – på en bjudning hör hon att Knut Jaensson och Marianne Grate skvallrar om Lindegrens enkla inställning till kärleken, ”man hade erektion, då var det kärlek” – men det rör henne inte. ”Vi hör ihop, hur orimligt det än är.” När Lindegren och Lajla Bill sover över på Parkvägen hör hon honom ”vara hos henne” på natten: ”Jag hörde, ville inte, men hörde ändå. Jag var inte svartsjuk, det jag vill är så annorlunda. I alla fall var det plågsamt. Jag somnade snart, men vaknade tidigt, låg o grubblade.” Hon lever för de små ögonblicken och replikskiftena, alla noggrant återgivna: ”– Jag tryckte mina händer mot ditt bröst och sa: Det är ett berg. Och du lade dina händer på mitt bröst och sa: det är så mycket inne i dig. Men sedan sa du: du är så psykologisk. Ska man inte vara enkel. – Man kan inte vara enkel, när man jämt är ensam, sa jag.” Ena dagen, den 9 januari 1940, är hon jublande glad: ”Jag åkte skidor häromdan och hade fantastiska tankar som gjorde mig glad. Jag tänkte på de där makterna som till sist hört min heta önskan om en syskonsjäl, de fann dig o sände dig till mig.” Dagen efter är hon missmodig: ”Det försvinner i fjärran för mig, blir alltmer overkligt. Det tycks mig att jag skriver här för att bevisa för mig att det dock har varit verkligt.” På hösten 1940 inleder så hon och Lindegren ändå ett sexuellt förhållande. Det sker bara i mån av tillfälle: kriget rasar, han är inkallad långa stunder och hon kan inte låta bli att notera att han aldrig skriver. Ekelöf finns fortfarande med i bilden och farsartade situationer uppstår: efter en fest i oktober 1940 måste båda de berusade poeterna forslas hem till Lidingö, men Tora ser till att Knut lägger Gunnar i vindsrummet och smiter själv ner till Erik. Hon är fortfarande bottenlöst förälskad i Lindegren, men försöker resonera med sig själv: ”Orimligheten i vårt förhållande är också klar för mig, är alltid klar för mig.” Hon tröstar sig med Ekelöf – ”Gunnar var med o stannade kvar när du o L for hem. Du visste vad det betydde. Det gjorde mig ingenting att du visste det. Jag tänkte knappt på dig när jag var hos honom, sedan. Varför skulle jag krångla med G, när han nu vill att jag ska vara hos honom? Vi har aldrig förespeglat varandra något. En gång sa han: Jag älskar dig inte. Och jag svarade: Inte jag heller, jag älskar en annan. I alla fall har vi det bra tills[ammans]. Det börjar nästan likna ett förhållande.” (31 januari 1941). Men när hon sedan träffar Lindegren på Dalarö och de lyckas bli ensamma på verandan en sekund kan hon ändå inte stå emot: ”du hade sandaler o inga strumpor o jag smekte fotleden. Jag kände en hejdlös ömhet, hade velat smeka dig vilt o hejdlöst. Vi kysste varandra flera gånger.” Det ”orimliga” förhållandet fortsätter, och tar sig uttryck i måleriskt beskrivna scener. Vid en av de återkommande middagarna på julen 1941 får Tora ett raseriutbrott på Gunnar, som drivit igenom att sällskapet ska åka därifrån och in till Anglais. Det är Ekelöfs ohövlighet och slapphet som retar henne – han har bott på Parkvägen i flera veckor och ”har inte ens gjort så mycket som satt in en brasa” – men för dagboken erkänner hon att det också handlat om att han lockat med sig Lindegren: ”Om G inte varit här skulle vi haft mycket att säga varann. Nu gick G som en osalig ande fram o tillbaka över golvet driven av sitt spritbegär o så måste de andra följa honom.” Inget av detta kan hon yppa. Till den tysta överenskommelsen i hemmet hör att inget sägs öppet om Toras kärleksaffärer, fast det utan att någonsin stavas ut framgår att Knut naturligtvis vet. Den 22 januari 1941 har han ett berusat utfall, säger att han hatar de unga män Tora är så förtrolig med, säger att han själv känner hatet från hennes sida. Hon ger ett lugnt svar: ”Jag sa, att det är ju för att vi inte kan skiljas utan tvingas att vara samman, fast vi inte borde det.” Knut har ju kvinnor på sitt håll. Och Tora uppskattar honom också, som kamrat och samtalspartner. Men om det är något dagboken gör klart är det hur nedslitande och tragiskt för alla parter det är med ett kärlekslöst äktenskap är som hålls samman av konvenans och ekonomi. Dagboken fylls av skönlitterärt förtätade scener medan förhållandet till Lindegren går mot sitt oundvikliga slut. Tora ger sig själv ständigt förnyade löften om att tolerera situationen, att vara nöjd med det hon kan få och inte beklaga sig. Men den 19 april 1943 kommer till sist brytpunkten, som beskrivs på sedvanligt detaljerat sätt. Det är Knuts födelsedag, Erik är enda gästen, Tora har längtat intensivt. Men Knut förstör stämningen genom att ta fram en flaska konjak och inleda en häftig diskussion om Knut Hamsuns roman ”Pan”. Lindegren häller upp ett glas och skålar: ”Det var det sista livstecknet från honom. Sedan såg jag plötsligt cognacsbuteljen o förstod att den försvarade honom mot Knuts prat, jag såg den stå där mellan honom o mig, den tog proportioner o färgen blev så intensiv, jag förstår det där med anden i flaskan, det blev verkligen något ganska personligt med den där ondskefullt gula flaskan. Jag såg klart o tydligt att han valde den istället för mig, att han skulle ha setat o pratat o skålat med vem som helst hellre än ha avstått från flaskan (…) Jag kände plötsligt hur lite jag betydde för honom, han visste hur jag hade gått o längtat…” Hon ligger vaken, hör hur Erik går och lägger sig därnere, ”bad till Gud att hjälpa mig så jag inte skulle gå ner till E.” Dagen efter träffas de ensamma i köket och hon avvisar hans försök att omfamna henne: ”Jag såg på hans slips o skjortan av grå silkestrikå som var slarvigt knäppt o något skräp som fastnat nertill på slipsen. Jag tog tag i slipsen o började plocka bort det o sa: Jag menar…, jag menar bara det… jag menar bara att… Det var så svårt att få fram det, men så tvingade jag mig till det o sa: jag menar att jag betyder ganska lite för dig.” Förhållandet tar slut i vad hon där och då hävdar är försoning och samförstånd. Den enda revansch hon vill ha är dagboken – ”att han, när jag är borta, ska läsa allt som jag har skrivit här om vårt förhållande. Det är därför jag har varit så nog med att skriva upp allt. Någon annan hämnd vill jag inte ha.” Vilket naturligtvis inte är slutet på historien. När Erik Lindegren senare på sommaren visar sig ha inlett ett förhållande med översättaren Irmgard Pingel – en av de ”demimondäna” kvinnor i kretsen som Tora Dahl betraktar med ovilja – flammar hennes vrede mot Lindegren upp på nytt. Längre fram kommer hon fram till en annan uppfattning som gör det möjligt för henne att förlåta Lindegren: ”Jag har tänkt på hur överdriven jag är”. Som på flera andra ställen i dagboken ångrar hon sina tidigare hårda omdömen om människor, men bestämmer att de, i sanningens namn, måste finnas kvar: ”de får stå där som ett uttryck för hur jag känner. De får inte tas som riktiga omdömen om personerna i fråga.” Till det fascinerande med dagboken hör givetvis att Toras unga älskare, medan den skrivs, ger ut två av den svenska litteraturhistoriens klassiker. På hösten 1941 kommer Gunnar Ekelöfs ”Färjesång” ut och 1942 Erik Lindegrens ”Mannen utan väg”. ”Mannen utan väg” ser hon som tomma fyrverkerier, underlägsna Ekelöf: ”Erik är tillknäppt, han utlämnar sig inte. Det gör Gunnar, Ekelund också. En skald måste utlämna sig.” Men även hennes bedömning av Ekelöfs poesi är befriande jordnära. Hon bländas inte av den orientalistiska rekvisitan eller de filosofiska krumbukterna, ser dem tvärtom som utslag av bristerna i hans personlighet, det undanglidande och ansvarslösa. När ”Färjesång” kommit ut är Erik Lindegren full av beundran för Ekelöfs sätt att ”söka en arkimedisk punkt bortom gott och ont”. Tora replikerar att hon tror att det där är ”artistisk skönmålning. Jag tror G vill finna en reservutgång, en möjlighet att slippa avgöranden, han vill en undantagsställning på grund av att han är skald.” Ändå har hon en känsla för det väsentliga i Ekelöfs poesi, det som får den att leva. Man känner, säger hon till honom en gång på hösten 1941, att den som har skrivit dem är en människa som haft ont. ”Jag såg att Gunnar blev glad som man blir när någon förstår det som ligger bakom.” Man kan se hennes dagböcker som ett sätt att försöka hävda den versionen, att rädda till framtiden de människor som dikterna är ett avtryck av, rädda hennes egen syn på litteraturen som en avspegling av livet och världen. Det är just motsatsen som hon stött på i Ekelöfs och Lindegrens gestalt: ”G och E är stämnings-skalder. De rycks med av stämningar av olika slag, de finner ord o bilder som låter bra, men så genomtänkta är de inte (…) jag har fått rikt tillfälle att studera skald-mentaliteten. Jag tänker mig ge klara ord åt det där nån gång. Jag har ibland varit rädd för mina avslöjanden, tyckt att det varit illa av mig att ge eftervärlden sådana skaldeporträtt, men nu finner jag en mening o en uppgift i det.” Det fanns visst fog för den kritik som mötte Tora Dahl när hon, vid över nittio års ålder, till sist gav ut sina memoarer (hon hade då överlevt sina båda unga älskare med nästan femton år: både Ekelöf och Lindegren dog 1968, härjade av alkoholmissbruk). Läser man de ursprungliga dagböckerna bredvid det urval som till sist publicerades märker man hur mycket mer levande och mångbottnat originalet är. Hennes memoarer kom att beskyllas för att vara utlämnande och indiskreta, men det är just det som utelämnades i diskretionens namn som ger förståelse och kontur åt hennes hårda och bittra omdömen. De är fascinerande på grund av ärligheten, troheten mot känslan i stunden. Tora Dahl var minst av allt blind för sin egen subjektivitet – hon har ”inslag av tråkighet”, hon anklagar sig för hetsighet och överkänslighet – ”min besvikelse blir till anklagelse”. Framför allt har hon tillräckligt mycket objektivitet och iakttagelseförmåga för att människorna hon skriver om ska stiga fram ur det förflutna och bli levande igen, åttio år senare.  Knut Jaensson Författare och litteraturkritiker (1893–1958). Anställd vid Stockholms gasverk fram till 1949. Kritiker i olika tidskrifter, från 1946 knuten till Dagens Nyheter. Gifte sig med Tora Dahl 1914. Parets hem på Lidingö var från 1930-talet och framåt en mötesplats för unga svenska författare.  Gunnar Ekelöf Författare och översättare (1907–1968) och en av Sveriges mest hyllade poeter under 1900-talet. Debuterade med diktsamlingen ”sent på jorden” 1932 och fick sitt stora genombrott med ”Färjesång” 1941. Till hans andra och mest kända verk hör ”Non serviam” (1945), ”Strountes” (1955) och ”Sagan om Fatumeh” (1966). Invaldes 1958 i Svenska Akademien.  Erik Lindegren Författare, kritiker och översättare (1910–1968. Debuterade med diktsamlingen ”Posthum ungdom” 1935). Med samlingen ”Mannen utan väg” (1942) grundlades Lindegrens rykte som en av 40-talets viktigaste poeter. Under 50- och 60-talen även verksam som operalibrettist. 1962 blev han invald i Svenska Akademien.  Tora Dahl Författare (1886–1982). Arbetade som lärare innan hon gifte sig med Knut Jaensson. Dahl debuterade 1935 med romanen ”Generalsgatan”, då hon var 49 år. Hon blev känd för sina självbiografiskt inspirerade romaner om Gunborg Haag, som inleds med ”Fosterbarn” 1954. Dahl skrev senare en lång svit öppet självbiografiska böcker, som bland annat skildrar äktenskapet med Knut Jaensson och de författare och intellektuella som samlades i villan på Lidingö, så som ”Kamrater” och ”Nya vägar” (1978–1979). 2018 fick författaren en plats i Stockholm uppkallad efter sig, Tora Dahls park i stadsdelen Fredhäll.


Anders Nilssons nya cellokonsert tillägnas terrorismens offer

Summary: Kompositören Anders Nilsson är en typisk traditionsförvaltare snarare än förnyare. Men hans nya cellokonsert är utan tvekan ett starkt stycke med hitpotential nog att kunna avlösa en gammal stridshäst som Elgars cellokonsert.

”Sjostakovitjs nia med världspremiär”, så lockade Malmö Live inför torsdagens uruppförande av Anders Nilssons cellokonsert. Det är inte utan att man avundas litteraturen. Att en modern kulturscen skulle försöka dra publik till en författarträff med, säg Strindbergläsning, i stället för en ny roman ter sig tämligen osannolikt. Men så marknadsförs i regel nyskriven konstmusik. Särskilt onödigt, ängsligt och orättvist blir det om man har ett verk av just Nilsson på programmet. En femtiotalist fostrad av 70-talets proggvåg som gjort succéopera av Zarah Leanders liv och vet hur man gör sig bekväm i såväl sonatform som ett senromantiskt sound. Det stora formatet – symfonier och solokonserter – är Nilssons hemmaplan. Han är en typisk traditionsförvaltare snarare än förnyare. Men när han levererar en cellokonsert som denna, skriven för den unga norska solisten Amalie Stalheim, kan man knappast klandra honom. Det börjar med en djup och dyster solostämma som strax får sällskap av orkesterstråkarna och dras med i ett naturdynamiskt virvlande motiv. Här hörs också en taktfast trampande kontrabaspuls och frustrationens strävhet i kadensen. Sedan följer den långsamma mittensatsens filmiskt milda sorgsenhet med klämtande klockklanger. En begravningsmusik tillägnad de två skandinaviska kvinnor som mördades i Marocko av IS-sympatisörer samt andra offer för terrorismen. Tredje satsen är ett dramatiskt riffande rondo, där både musiken och stämningen förtätas. Som något tryggt att hålla sig i seglar spår av psalmen ”Härlig är jorden” in i moll. Orkestreringen är skickligt utförd och låter gärna stämmorna effektfullt växa in och ut ur varandra. Nilsson har också komponerat på ett sätt som ger känslan av att Stalheims solocello hela tiden har någonting viktigt att berätta, fjärran ren virtuositet och sound. Det här är utan tvekan ett starkt stycke med hitpotential nog att kunna avlösa en gammal stridshäst som Elgars cellokonsert. Fräscht kändes också tidigare solistprisvinnaren och P2-artisten Stalheims val av extranummer: färgrikt fladdrande fjärilsvingar ur Kaija Saariahos ”Sept papillons” med sina svirrande övertoner. Patrik Ringborg hade pondus nog att kunna dra tonerna ur Malmösymfonikerna likt en marionettspelare. Konsertprogrammet som i övrigt inte såg alltför spännande ut på papperet framstod som en tanke kring musikens inverkan på politiken och politikens inverkan på musiken. Å ena sidan Hitlerfavoriten Wagners förspel till operorna ”Lohengrin” och ”Mästersångarna i Nürnberg” (med snöplig tjuvstart). Å andra sidan Sjostakovitj nionde symfoni som 1945 gav Stalin lång clownnäsa. Sovjetregimen hade givetvis väntat sig något triumfatoriskt efter att Röda armén besegrat Nazityskland. Men Sjostakovitj stack ner händerna i den klangliga lattjolajbanlådan. Med sin knappa halvtimme är det ett småskaligt men underhållande verk, mer humoristiskt än heroiskt. Ringborg satte sprätt på gäckande galopprytmer, men skapade också utrymme för solistiska spratt och det kontrasterande lugnet, där i synnerhet fagotten fick visa sin tjusarkraft. Fotnot: Konserten direktsändes i Sveriges Radio P2 och går att höra i efterhand på webben. Läs fler texter av Johanna Paulsson och fler av DN:s konsertrecensioner


Hildur Guðnadóttir: Löjligt få kvinnliga tonsättare får jobba med storfilmer

Summary: BERLIN. Hildur Guðnadóttir har gjort succé med musiken till tv-serien ”Chernobyl” och ”Joker”. I veckan blev isländska tonsättaren fjärde kvinnan någonsin att vinna Oscar för bästa originalmusik. Filmfredag träffade henne i den egna studion i Kreutzberg.

När Hildur Guðnadóttir tog emot sin Oscar för originalmusiken till ”Joker” avslutade hon sitt tacktal med en uppmaning ”till tjejerna, kvinnorna, mammorna och döttrarna som hör musiken bubbla inombords. Tala ut – vi behöver höra era röster!”. Guðnadóttir var inne på samma spår när jag träffade henne strax innan Oscarsgalan i den egna studion i Berlin. Då hade hon redan vunnit både Golden globe och Bafta för ”Joker”, samt Emmy och Grammy för ”Chernobyl”. – Det viktigaste med priserna är att de har startat en diskussion om hur löjligt få kvinnliga tonsättare det är som får chansen att jobba med storfilmer. Till och med om man jämför med antalet kvinnliga regissörer som också så klart är alldeles för få, så är siffran skrattretande låg. Jag hoppas mina priser kan inspirera unga kvinnor att våga, säger Hildur Guðnadóttir i studion som ligger i stadsdelen Kreuzberg. Sen skrattar hon och lägger till: – Jag menar förstås alla kvinnor. De behöver inte vara unga. Förra gången jag intervjuade Hildur Guðnadóttir var för sex år sedan. Då stod vi på en regnig gata i Londonförort där hon skulle spela en solokonsert på sin cello inför en liten, men entusiastisk publik. När vi nu möts igen är hon högvilt inom filmvärlden och har ett oerhört tajt schema. – Jag är inte van vid så mycket uppmärksamhet. Men återigen: när jag fick min Grammy i höstas berättade många att filmproducenter nu faktiskt letar efter kvinnliga kompositörer som de vill anlita för att skriva filmmusik. Då är det värt allt slit. Hildur Guðnadóttir Född 1982 på Island bor numera i Berlin med sin make Sam Slater som också är kompositör. Hildur Guðnadóttir har bland annat skrivit originalmusiken till filmerna ”Arrival” (2016) och ”Joker” (2019), samt tv-serien ”Chernobyl”. Belönades både med Emmy och Grammy för soundtracket till ”Chernobyl”. Blev första kvinnan (solo) att vinna en Golden Globe för bästa originalmusik med ”Joker”. I veckan blev hon den fjärde kvinnan någonsin att vinna en Oscar för originalmusik med samma film. Den 29 februari klockan 22.00 kan du höra hela Mats Almegårds intervju med Hildur Guðnadottir i programmet Elektroniskt i P2. I studion där vi sitter skrev hon soundtracken till både ”Chernobyl” och ”Joker” parallellt. – Att leverera musik till sådana stora projekt kan vara extremt stressigt eftersom musiken ofta är bland det sista som ska in i filmen och filmbolagen jagar på. Men jag fattar inte varför kvinnor inte skulle kunna hantera det? Det är ju bara att kolla på arbetande mammor, som jag själv är: vi är mästare på att jonglera arbete och familj. Jag pekar på hennes yogamatta som ligger ihoprullad i ett hörn av studion. Använder du den där mycket? – Oerhört mycket. Yoga och meditation har räddat livet på mig under den här stressiga perioden. Senare på kvällen ska Hildur Guðnadóttir framföra soundtracket till ”Chernobyl” under den pågående CTM-festivalen i Berlin tillsammans med Sam Slater och Chris Watson. De båda var med henne då hon reste till det gamla nedlagda kärnkraftverket i Ignalina för att spela in ljud till ”Chernobyl”-musiken. – När jag läste manuset till ”Chernobyl” bestämde jag mig för att inte skriva musik som var dramatisk på något sätt. Jag ville inte färga stämningen, av respekt för alla som dog. Jag ville skriva musik på själva kärnkraftverket. Skapa radioaktiv musik. Under åtta timmar, i full skyddsutrustning, gick Hildur Guðnadóttir, Sam Slater och Chris Watson runt och spelade in olika ljud i kärnkraftverket. – Jag var groggy efteråt. Vi fick varken äta eller dricka därinne, på grund av radioaktiviteten som finns kvar. Hemma i Berlin satte Hildur Guðnadóttir samman ett ytterst starkt soundtrack baserat på dessa inspelningar. Cellon använde hon inte. Just för att hon inte ville skapa för mycket dramatik. Med ”Joker” var det en helt annan historia. – Todd Philips skickade sitt manus till mig och det var oerhört intressant att läsa. Jokern är ju en populärkulturell ikon. Det finns så många fantastiska tolkningar av honom, men ”Joker” med Joaquin Phoenix är ändå ett nytt sätt att berätta om honom. Denna förhistoria är så självständig, men ändå djupt förankrad i en väldigt fiktiv värld som vi känner igen. Jag ville spegla det i musiken, dyka in i berättelsen och gå in i den magiska världen. Det är ett väldigt rått soundtrack. – Jag ville inte programmera musiken i datorn, utan spela live. Och ja, jag ville att det skulle vara rått och direkt eftersom Gotham city är en så rå miljö och Arthur Flecks känslor är så råa. Efter att Hildur Guðnadóttir läst manus till Joker satte hon sig ned med sin cello och spelade in ett par första skisser och utkast till det som senare skulle växa och bli ett soundtrack. Dessa primitiva skisser skickade hon till Todd Philips som fick användning för dem redan tidigt i inspelningen, då han skulle spela in den scen där Arthur Fleck, sminkad som Jokern, dansar inne på en toalett. – Men från början skulle han inte dansa. I manuset tror jag det stod något som ”han höjer sin pistol och tittar sig i spegeln”. Joaquin Phoenix körde fast, eftersom han inte kände att scenens utformning stod för den utveckling som hans karaktär skulle genomgå. För att få honom att slappna av satte Todd Philips på Hildur Guðnadóttirs skissartade musik – och hela scenen bytte karaktär. – Joaquin började bara dansa, helt improviserat. Todd har berättat för mig hur Joaquin instinktivt reagerade på musiken och bara satte i gång med sin vackra koreografi. Det var magiskt att se det på film efteråt, för hans dans var precis vad jag velat uttrycka med min musik. Vi har aldrig pratat om det, så han kände rent telepatiskt vad jag känt. Läs mer: Storslam för ”Parasit” på Oscarsgalan Helena Lindblad: Oscarsgalan är festen där män älskar varandra så mycket


Så eskalerade striden kring utställningen på Norrköpings stadsmuseum

Summary: En väska med en davidsstjärna och en antisemitisk nidbild placerades vid entrén. Dagarna därpå polisanmälde SD en utställning och nu har partiets oppositionsråd begärt ut tjänstemännens e-post. På Norrköpings stadsmuseum har en serie händelser och en borttagen bild väckt debatt om kulturens frihet.

Polisanmälan gjordes på polisens kontaktcenter, onsdagen den 5 februari klockan 14.32. Darko Mamkovic, Sverigedemokraternas ordförande i kommunen, anklagade Norrköpings stadsmuseum för förtal: ”På en av väggarna, bredvid ett hakkors, har en bild satts upp där man ser samtliga personer i Sverigedemokraternas styrelse från Norrköping. Anmälaren uppger att det är grovt förtal att koppla personerna i dagens styrelse med nazismen”, står det i polisanmälan. Innan arbetsdagen var slut hade polisen tagit ett beslut. Någon förundersökning skulle inte inledas, då händelsen inte ansågs falla inom ramen för de ärekränkningsbrott som skulle kunna leda till allmänt åtal. Kanske kunde situationen ha lugnat sig där. Men drygt en vecka senare står utställningen ”Medlöperi och motstånd” på stadsmuseet i Norrköping fortfarande i centrum för en kulturdebatt om yttrandefrihet. Situationen har i stället eskalerat. Det startade med att museipedagogen Ellika Kyndel upptäckte en väska med antisemitiskt innehåll. På minnesdagen för Förintelsens offer, den 27 januari, hade den placerats utanför entrén till Norrköping stadsmuseum. En öppen ljusbrun resväska, på insidan inklädd i kamouflagemönstrat tyg och innehållande en antisemitisk nidbild, en davidsstjärna, gröna tvålar och ett par glasögon. Vem som placerat den där visste inte Ellika Kyndel. Hennes chef kontaktade säkerhetsavdelningen, som tillkallade polis. I dag utreds händelsen som misstänkt hets mot folkgrupp. Dagen innan väskan upptäcktes hade museet vernissage för ”Medlöperi och motstånd”, en utställning om nazismen i Norrköping förr och nu. I två år har Ellika Kyndel förberett utställningen, som bygger på en bok av forskaren och författaren Johan Perwe. Kyndel visar DN runt i utställningslokalen. Den är liten. Fem rödmålade väggar som det skulle ta högst en halvminut att passera förbi om man inte stannade för att titta på bilderna eller läsa texterna. I högtalarna spelas soundtracket från filmen ”Amelie från Montmartre”. Utställningen är byggd efter några underrubriker: ”Medlöparna till nazisterna”, ”De som gjorde motstånd”, ”Flyktingmottagandet under andra världskriget” och ”Nazismen i Sverige i dag”. Sverigedemokraterna nämns i ett stycke under rubriken ”Nazismen i Sverige”. Det står att den förste partiledaren, Anders Klarström, var ”före detta medlem” i nazistiska Nordiska rikspartiet. Det står att partiet till en början lockade skinheads till sina möten men ”…1996 förbjuder de sina anhängare att bära bomberjacka och skinheadmundering på möten”. Det står att partiet ”forsätter att städa upp i sitt högerextrema förflutna och blir invalt i riksdagen 2010”. Intill finns en bildskärm, som visar videoklipp. Ellika Kyndel hade hoppats att SD i Norrköping skulle vilja vara med i ett eget klipp där. – De tillfrågades tidigt av mig i processen, men avböjde. Jag ville att de skulle tala om hur de ser på partiets historia, och sin politik i dag. – I sann demokratisk anda tänkte jag att det kunde vara en bra möjlighet för dem att göra upp med partiets historia. Det fanns inga baktankar. Vid slutet av utställningen finns en anlagstavla med ett trettiotal pappersutskrifter på tidningsartiklar. Artiklarna kommer från tidningar som Norrköpings Tidningar, Folkbladet och Expressen. Nyheterna är tänkta att ge ögonblicksbilder av hur nazismen märks av i vår tid. När utställningen öppnade satt ytterligare en utskrift längst ned på tavlan. En artikel från printupplagan (4/9-2018) av Folkbladet, med rubriken: ”SD-politiker utreds för inlägg på nazistsajt”. I artikeln rapporterades om hur en lokalpolitiker i partiet i Norrköping agerat. Och SD:s dåvarande ordförande i staden Jan Petersson berättade i sin tur vilka åtgärder som partiet vidtagit. På tidningssidan fanns även en bild med. Den visade SD:s lokala partistyrelse och hade bildtexten: ”Jan Petersson, i mitten, kallar det hela olyckligt.” Ellika Kyndel säger att hon varit förberedd på att utställningen skulle väcka reaktioner, men inte just den bilden. – Jag tänkte nog inte ens på den lilla bilden av styrelsen. Jag såg bara tidningsartikeln som den var, och den kan ju lika gärna ses som något positivt för Sverigedemokraterna eftersom medlemmen den handlar om uteslöts. Men när företrädare för SD:s lokala styrelse kom till museet i början av förra veckan reagerade de både på bilden och på andra texter i utställningen. En av de första från partiet som var där var oppositionsrådet Matthias Olofsson (SD). Han säger i ett telefonsamtal med DN att Sverigedemokraterna i utställningen kopplas samman med nazismen i nutid. Olofsson menar att utställningens tema är viktigt, men har flera invändningar. För det första bilden, som han anser i och med placeringen i utställningen kan utsätta personerna på den för potentiell fara. Men det handlar också om beskrivningen av Anders Klarström som ”medlem” i nazistiska Nordiska rikspartiet (NRP). – Det var ett nazistiskt parti, det ifrågasätter jag inte. Men var han medlem? I sådana fall skulle jag vilja se ett medlemsbevis, säger Olofsson, som tydliggör att han inte vill ta Klarström i försvar. Anders Dalsbro, tillförordnad chefredaktör på tidskriften Expo, säger till DN att det finns tydliga bevis för att Anders Klarström var aktiv i NRP. – När det gäller nazistiska organisationer är de ofta slutna och diskreta med sina medlemsregister. Men att Anders Klarström var aktiv i NRP råder det ingen tvekan om, säger Anders Dalsbro. Olofsson har även reagerat mot en text under utställningens rubrik ”Nazismen i Norrköping”, där det står: ”Efter 1945 är det relativt tyst kring nazismen i Norrköping. Sannolikt finns det lokala anhängare kvar sedan krigsåren, men de verkar i det tysta fram till 1980-talet. Norrköping är dock ett starkt fäste för Sverigedemokraterna. Redan i 1991 års val får de hela 688 röster i kommunen”. – Om inte det är att säga att Sverigedemokraterna var nazister och att medborgarna som röstade på partiet i valet 1991, 688 stycken, var nazister, då är inte läsförståelsen helt korrekt för den som läser det här. Man utmålar 688 personer i Norrköping 1991 till att vara nazister. Jag undrar om det verkligen stämmer och är historiskt belagd fakta, säger Matthias Olofsson. Samtidigt som Norrköpings stadsmuseum har fått hantera politisk ilska och nationell massmedial uppmärksamhet så står institutionen utan chef. Maria Modig, som är kultur- och fritidsdirektör i kommunen, har fått stiga in som tillförordnad chef. När Darko Mamkovic ilsknade till på museets bildanvändning gick Maria Modig ned till museientrén för att tala med politikern. Hon fick höra att han skulle göra en polisanmälan, och kort därpå beslutade museet att ta bort bilden. – Vi tog kontakt med våra jurister. Vi ville granska det här och se om vi gjort något konstigt, säger Maria Modig. När DN möter henne har en vecka gått sedan polisen beslutade att inte utreda anmälan. Men juristerna har ännu inte avgjort vad som ska hända med bilden. Museet har fått kritik, bland annat från Johan Perwe, som menar att det är beklagligt att bilden tagits bort. – För oss är det en fråga om yttrandefrihet, men också en säkerhetsfråga. Bland annat utifrån personalens säkerhet, säger Maria Modig. Enligt henne har inte personalen utsatts för hot, men hon berättar att en del telefonsamtal och reaktioner i sociala medier ”inte varit så trevliga”. I lördags höll museet stängt på grund av händelserna. Väktare har tagits in för att skapa större trygghet – men också för att hantera ett ökat besökstryck. Hade ni kunnat göra på något annat sätt för att undvika det här? – Situationen vi befinner oss i visar hur klimatet ser ut i Sverige. Frågan om yttrandefrihet är otroligt viktig, och vi är stolta över att den lyfts på det här sättet. Den måste alltid vara levande i ett demokratiskt samhälle. I Norrköpings Tidningar påstod Darko Mamkovic att ni tjänstemän ”formas helt i de vänsterliberala tankegångarna”. Hur reagerar du på det? – Vi är väldigt noga med att vi jobbar utifrån de politiska mål som finns uppsatta, och min nämnd värnar armlängds avstånd. Museilagen styrker oss i detta. Min roll är att vara opolitisk. Jag jobbar utifrån politikens uppdrag, oavsett vem som styr, säger Maria Modig. Tjänstemännen fick stöd av kommunstyrelsens ordförande Lars Stjernkvist (S) som kallade SD-toppens uttalande ”helt absurt”. DN har sökt Darko Mamkovic utan resultat, men Matthias Olofsson menar att enskilda tjänstemän kan vara politiskt påverkade i sitt arbete. – Jag ser att några kanske kan vara det. Den tjänsteman som sade att jag stod och ljög, att jag visste om att jag ljög, och att Sverigedemokraterna var nazister, ser jag väl jag har en viss politisk åskådning. Om det har runnit igenom i utställningen och hur texterna skrivits och hur de blivit korrekturlästa, det vet jag inte, men man kan mycket väl kanske misstänka det. Museipedagogen Ellika Kyndel rör sig mycket kring utställningen och för henne har den senaste tidens händelser fått flera konsekvenser. Matthias Olofsson, SD:s oppositionsråd i kommunstyrelsen, har begärt ut en logg över hennes inkorg för e-post de senaste 18 månaderna. Olofsson har även begärt ut Maria Modigs mejl. Dessutom, uppger Kyndel, har personer från SD:s styrelse i Norrköping flera gånger dykt upp under hennes visningar. En av dem ska ha varit Matthias Olofsson. – De beter sig inte som andra museibesökare. De har ingen vett eller etikett. De fotar, trots att jag hela tiden berättar att det råder fotoförbud. De ler, skrattar och fortsätter fota. Förra veckan kom även en företrädare från propagandasajten Nordfront, som drivs av den våldsbejakande nazistorganisationen Nordiska motståndsrörelsen, till museet samtidigt som Ellika Kyndel höll i en visning. – Det känns väldigt obehagligt och olustigt. Speciellt den dagen, när det både var en person från Nordfront här, och personer från SD:s styrelse, säger Ellika Kyndel, som tillägger att personerna inte var där tillsammans. Matthias Olofsson säger till DN att han besökt utställningen vid två tillfällen sedan den öppnade. Han vill inte svara på kritiken från Kyndel om hur han agerat på museet. – Det får stå för henne. Jag har fotat på utställningen. Hon har talat om för mig att det var fotoförbud. Jag sa att jag vill dokumentera texterna, annars kan inte jag visa vad som står i texterna. Olofsson berättar att han också begärt mejlloggen för stadsmuseets centrala e-postadress, förutom loggen för museipedagogen och kultur- och fritidsdirektören. Varför har du gjort det? – Jag vill veta hur man resonerat kring korrekturläsningen på utställningen. Om man ens har ifrågasatt de punkterna jag ifrågasatte till tjänstemannen. Olofsson tar upp en annan detalj i utställningens text under ”Nazismen i Sverige” som får honom att undra hur korrekturläsningen gått till – att Jimmie Åkessons förnamn är felstavat. – Det har inte göra med polisanmälan eller att jag begärde ut mejlen. Men det skulle vara intressant att veta om de korrekturläst det, men ingen annan har ifrågasatt att de stavat fel på en av de mest kända politikerna i Sverige. När man som ledande politiker i Norrköping begär ut alla mejl från de senaste 18 månaderna – kan du förstå att det kan kännas märkligt för en tjänsteman? – Nej, det kan jag inte. Att jag begärde för ett och ett halvt år beror på att jag inte vet när arbetet med utställningen började. Jag vill läsa vad de skrivit själva om utställningen och framför allt när de korrekturläst utställningen, säger Matthias Olofsson. Finns det något speciellt, vid sidan av utställningen och forskningen som ligger bakom den, som gör att diskussionen om nazismen och dess spår in i ett av landets största partier uppstår just i Norrköping? Egentligen inte, menar Mats Granberg som under många år var kulturredaktör på Norrköpings Tidningar, och i dag är projektledare för Stadsbibliotekets Litteraturscen Norrköping. I Expressen häromdagen skrev han att konflikten i staden också måste förstås utifrån det i ”Sverige lågintensiva krig om kulturpolitiken som bedrivs med både ideologi och ekonomi som vapen”. – Jag tror att den här debatten är positiv och för något väldigt bra med sig. Utställningen är inte spektakulär, men den är ganska direkt. Det är viktigt att folk konfronteras med det här, säger Mats Granberg. Han sitter nedsjunken i en soffa i bottenplanet på stadsmuseets granninstitution Arbetets museum. Utanför fönstret rinner Motala ström förbi. Mats Granberg är rädd för en ökad ängslighet i takt med att många kommuner minskar resurserna till kulturverksamhet. Risken, menar han, är att många inte vågar ta i frågor som potentiellt sett skulle kunna medföra kontrovers. – Men det enda svaret är att skapa fler demokratiska miljöer och göra dem ännu mer demokratiska. Det är en stor uppgift för kulturpolitiken i Norrköping och på andra platser. Granberg tror att museets val att plocka bort bilden på SD:s styrelse är ganska verkningslöst, inte minst eftersom det redan genomförts en aktion där en kopia av bilden satts upp på samma plats av författaren Bernt Hermele. Men Granberg gläds åt att museet inte viker undan från de fakta som tagits fram. – Det är Norrköpings fattigaste och minsta kommunala kulturinstitution som lyckats åstadkomma det här. Vad skulle då inte andra större kulturinstitutioner kunna göra? frågar sig Mats Granberg och ler. – En del kanske tycker att den senaste tidens händelser inte är så mycket att bråka om. Men om museer och andra institutioner inte kan hålla den här typen av demokratiska samtal, då står vi inför en stor fara. Läs mer: SD:s anmälan mot museum utreds inte Ola Larsmo: När SD ingriper mot Norrköpings stadsmuseum passeras en demokratisk gräns