Borg vann det coola kriget

Summary: Björn Borg förvandlade den gamla överklassporten tennis till rena rama folkrörelsen. Den 6 juni fyller mästaren och världskändisen 50 år. Jan Eklund minns en iskall småstadsmodernist.

Malcolm Folley ”Borg mot McEnroe” (Borg versus McEnroe) Övers. Johan erséus Norstedts När Mästaren snart fyller femtio tar vi på oss Tennishatten och minns barndomens alla tiebreak. Och livet utanför linjerna. Det kan inte vara en slump att Björn Borg föddes på nationaldagen den 6 juni 1956. Han är Sveriges störste idrottsman genom tiderna och förmodligen den mest kände svensken i världen. Sorry, Ingmar Bergman. Ledsen, Abba. Inte en chans, Nobel. Game Borg. Eller ska vi säga Fifty-love? Borg var för tennisen och idrotten vad Beatles var för popmusiken. Ett totalt genombrott för en helt ny stil: långt hår och pannband, tuffa tighta kläder, tvåhandsfattad backhand, hög toppspinn. Och ett sound i racketen som ingen hade hört förut. Den var extremt hårt strängad, klangen som ny. Tonåringarna drabbades av hysteri. Borgmania, sade man i London. De klassiska tränarna skakade på huvudet. Mycket långt från regelboken. Borg hade fått underkänt vid alla tennisakademier. Han var den vita sportens förste modernist. En icke-skolad individualist som starkt försenad förde in tennisen i 1900-talet. Borg bröt mot alla kända regler för hur man skulle spela. Men han behöll det svenska lugnet. Efter en tids tvekan blev Ice Borg högt älskad också av de stiffa britterna. Lika hatad var John McEnroe, rebellen som förvandlade Wimbledons centrecourt till en offentlig demonstration eller möjligen en privat analys. ”Answer my question, jerk!” Hans spel var ännu djärvare. Och ingen har haft bättre känsla. Deras rivalitet födde historiens största matcher alla kategorier. Och de gav eko långt utanför tennisbanorna. Lynnighet mot kyla. Is mot blod. Under tre fyra bländande år i slutet av 70-talet och början av 80-talet dominerade de sport-och kändisvärlden. Om den gyllene tiden handlar britten Malcom Folleys bok ”Borg mot McEnroe”, som Norstedts ger ut på svenska i morgon. Borg lade tvärt racketen på hyllan som 25-åring. Slutkörd och tom. Inte olikt ett ungt litterärt geni som möblerat om i alfabetet och hittat luckor i språket som ingen tidigare hade upptäckt. Det bar utför och kunde ha slutat tidigt. Långa diskonätter, droger, misslyckade affärer, italienska sångerskor ... Borg ville ha ett lugnare liv, men kändissvängen rullade på. I en intervju 1997 sade han att han inte ångrar någonting i livet. Det har varit lärorikt men det tog honom fyrtio år att förstå sig själv. ”Det är konstigt.” Nej, det är inte alls konstigt. Många lyckas aldrig med det. Och de hade ändå inte din inrutade och pressade ungdom. Även en isborg når till slut sin smältpunkt. I vintras blev jag riktigt orolig. Det ryktades att Borg skulle sälja sina Wimbledonpokaler. Galen eller pank? Man kan förstås också se det som en befriande brist på sentimentalitet. ”Där går min gräns”, sade en kompis. ”Det känns som om vi har varit med om att vinna dem.” Varför hamnar Sverige så lätt på kant med sina genier? Strindberg, Bergman, Borg – alla då och då i landsflykt. Det är lätt att glömma hur frostig Borgs relation var till den svenska pressen och Tennisförbundet. Ständiga bråk och bojkotter. Han var envis och tjurig som få. Och flytten till skatteparadiset Monte-Carlo gjorde honom inte precis till socialdemokraternas idol. Jag undrar vad Palme och Schein sade under sina tennistimmar i Kungliga hallen ... Ändå är Björn Borg och det svenska tennisundret otänkbart utan välfärdsstaten. Det var enkla grabbar från landsorten som gjorde världssuccé i en gammal överklassport. Alla envisa och tystlåtna, beredda att underkasta sig en träningsdos som de bortskämda ungarna på Östermalm eller i Wimbledon aldrig hade orkat med eller ens kunnat föreställa sig. Sex timmar på banan, ibland sju dagar i veckan. Men Björn Borg och hans efterföljare blev aldrig några working class heroes. Jag antar att man inte blir det med ett tennisracket i handen. Kanske var det snarare den uppåtstigande medelklassen som triumferade. Alla spelade på 70-talet. Till och med Lars Gustafsson, som blev så biten att han skrev boken ”Tennisspelarna”. Det var rena rama folkrörelsen, men individualistisk, en näve existentiellt grus i tidens asfalterade kollektivism. Ted Gärdestad var en duktig juniorspelare, kompis med Borg, båda kära i samma tennistjej. Hon hette Helena Anliot och Borg vann den matchen också. Ted tog sin gitarr och skrev en känd låt: ”H-e-e-e-lena”. Men han blev aldrig en global stjärna. Det blev däremot Abba. De kunde tävla med Borg och deras karriärer var parallella – från genombrottet med ”Waterloo” 1974 till splittringen 1982. Jo, jag har väntat med autografblocket i Båstad och såg väl alla Davis Cup-matcher Borg spelade och genomled otaliga regnavbrott och helvetiska radiosändningar mitt i natten från WCT-slutspelet i Dallas med en viskande Mats Strandberg som refererade direkt från läktaren ... Abba, däremot, betydde ingenting. Det var Bowie och senare Thåström som fick vår sömniga förort att vakna upp. Inget slog Wimbledon. Och framför allt inte Borgs femte raka mästartitel, finalen 1980 mot John McEnroe. Minns ni siffrorna? 1–6, 7–5, 6–3, 6–7, 8–6. Tim Adams ägnade finalernas final en uppfriskande analys i essäboken ”I huvudet på John McEnroe”. Nelson Mandela hade lyckats övertala sina vakter på Robben Island att ställa in en transistorradio i cellen. Och Andy Warhol fick gå upp tidigt den morgonen i New York för att följa matchen i mammas gamla lägenhet på East 66th Street. Epokens höjdpunkt var nådd. Efter den gick luften ur bollarna. Träracketerna lades till handlingarna, teknologin tog över. Det spelas mycket hårdare tennis i dag. Men den är tråkigare att titta på. Malcolm Folley, sportchef på Mail on Sunday, har inte lika många personliga slag i bagen och saknar Adams känsla för tiden. Däremot är hans kunskaper om tennistouren stora. Bokens behållning är spelarnas berättelser. Borg förblev en gåta för motspelarna. Ilie Nastase kallade honom ”Mannen från Mars”. Han var inte lika fåordig som Ingemar Stenmark, men hans offentliga uttalanden gjorde ingen klokare eller gladare. Respekten för Borg var likafullt enorm. Borg hade en mystisk aura och karisma som aldrig gick förlorad. Ingen var bättre tränad och huvudet kallast i branschen. I en nervsport som tennis var det helt avgörande. Många slog renare och bättre. Men ingen hade samma förmåga att samla ihop sig när det verkligen gällde. Borg vann kalla kriget. Folley ger några roliga inblickar från dåtidens mossiga Wimbledon, styrt av pensionerade militärer och halvsenila gentlemen. Vad skulle de ta sig till med Borgs skräniga fans? Klubbens sekreterare, en major David Mills, skrev brev till rektorerna vid landets förnämsta flickskolor och undrade varför de inte hade bättre koll på sina elever. Och den dåvarande ordföranden i All England Club, flyggeneralen Brian Burnett, avslöjar att McEnroe borde ha diskats under turneringen 1981. Men generalen kunde inte komma ner till banan och verkställa straffet. Han var upptagen med en lunch för hertiginnan av Gloucester. Sådan var den värld Björn Borg möblerade om med sin toppade svenska småstadsmodernism. JAN EKLUND jan.eklund@dn.se


Tillsammans mot landet som icke är

Summary: Antroposofen Rudolf Steiner har aldrig varit riktigt rumsren för litteraturforskarna. Nu har i stället idéhistorikern Jan Häll undersökt det nära förhållandet mellan Edith Södergran och Steiner. Ingrid Elam har läst boken..

När Vilhelm Ekelund en gång fick frågan vad han tyckte om Edith Södergrans poesi svarade han efter en stunds tvekan att man nog egentligen inte behövde veta mycket mer än att hon "till slut hamnade hos Rudolf Steiner". Och så var den poetissan avfärdad. Namnet Rudolf Steiner tycks bara kunna väcka två slags reaktioner: antingen den troendes hängivenhet eller skeptikerns förakt. Steiners antroposofi är en immanent mysticism, det vill säga att han tror på en högre andlig verklighet redan i denna världen och att denna högre verklighet är möjlig att fatta med naturvetenskaplig, exakt metodik. Det låter ju inte så förargelseväckande, men om man tillägger att Steiners lära anknyter till 1500-talsläkaren Paracelsus naturfilosofi och Goethes färglära, att den tror på reinkarnation och att människan måste initieras till den högre sanningen via mysteriespel som Steiner själv författade, ja, då är det inte bara Vilhelm Ekelund som kröker på läppen. Att Edith Södergran mot slutet av sitt korta liv intresserade sig för och påverkades av Rudolf Steiner är sedan länge känt, men ingen har egentligen fördjupat sig i ämnet, medan förhållandet till hennes andre store lärofader, Nietzsche, är desto mer utforskat. Nu har dock Swedenborgforskaren Jan Häll tagit på sig uppgiften i "Vägen till landet som icke är". Han är mån om att påpeka att han själv inte är antroposof och redan där finns svaret på gåtan: Steiner är inte riktigt rumsren och för litteraturforskarna har det nog varit lite genant att Södergran "till slut hamnade" hos honom. Jan Häll närmar sig ämnet som den idéhistoriker han är: han har studerat Steiners skrifter och nagelfarit Södergrans brev, dikterna citerar han, men han lämnar analysen av dem åt litteraturvetarna. Syftet med hans undersökning är inte desto mindre att förstå lyriken, eller rättare sagt att förklara den stora skillnaden mellan Södergrans tidiga och sena diktning. Det är Steiner som bereder vägen från de jublande, triumfatoriska dikterna i "Septemberlyra" (1918) till de sena dikternas lågmäldhet och längtan till "landet som icke är". Häll visar övertygande att Södergrans intresse för Steiner inte var någon övergående och kort fas, utan att det tvärtom handlade om ett mångårigt studium som dessutom gick att förena med kvardröjande Nietzschebeundran och begynnande kristen fromhet. I breven till väninnan och diktarkollegan i Helsingfors, Hagar Olsson, försöker Södergran övertala den motsträviga adressaten att studera Steiner och till och med att söka upp honom i Schweiz. Hon lyckas med båda. Och Häll lyckas hos Södergran spåra den ena kryptiska brevutsagan efter den andra tillbaka till Steiners skrifter. Han gör lyckligtvis aldrig misstaget att läsa dikterna på samma vis, som antroposofiskt tankegods i lyrisk förpackning, men någon gång hade jag önskat mig att han mer ingående diskuterade skillnaden mellan att anamma någons läror och att använda det som passar av andras idéer för att hantera sitt eget liv. Södergran är inte först nietzschean, sedan antroposof och till sist kristen. Hon är en skapande människa som griper efter sådant som kan förklara hennes egen livskänsla. Det Hälls framställning och biografiska metod visar är också hur ojämförligt Södergrans öde var. Hon lever från 16 års ålder och till sin död 15 år senare svårt sjuk i tbc och i rent "indisk" fattigdom, med Hagar Olssons ord, i det avlägsna och isolerade Raivola på Karelska näset. Hon träffar sällan någon annan än sin mor, sin hund och sin katt, hon längtar ständigt efter andra människor, men de gånger Hagar Olsson hälsar på henne kan räknas på ena handens fingrar. Ett enda möte med poetkollegan Elmer Diktonius levde hon på resten av sitt liv. Men hon nås ändå av senaste nytt på litteraturens och filosofins område. Böckerna och tidskrifterna är den andliga näring hon får. Varje ny författare eller filosof hon stöter på får en större betydelse för henne i sommarstugan i Raivola än de skulle ha fått i Helsingfors eller Petersburg. Hon läser lystet och intensivt, som den törstande i öknen dricker vatten, men hon är inte okritisk, hon vrider och vänder på texterna, diskuterar, ifrågasätter somt, bejakar annat. Jan Häll är själv den förste att påpeka detta och han tillägger dessutom ofta att man inte kan kalla Södergrans diktning antroposofisk, att vissa motiv dyker upp hos både Steiner och Södergran är en alltför allmän likhet. Antroposofins enda roll består i att den fört Södergran "fram till den punkt där det är möjligt att skriva" de sena dikterna. Mot den bakgrunden kan man ändå fråga sig varför Häll lägger ner så stor forskarmöda på att kartlägga varje spår av Södergrans Steinerläsning. Jag undrar också om han inte kunde ha haft större hjälp, trots risken för amatörism, av Södergrans dikter. Vid ett tillfälle grubblar han över vad Södergran i ett brev menar när hon skriver "jag tänker endast på ett, solen" och kommer fram till att det måste syfta på en passage hos Steiner. Men solen är en konstant i Södergrans diktning, hur olika de tidiga dikterna än är jämfört med de sista, så finns solen där från början. Det största värdet med Jan Hälls Södergranbok är att den så närsynt och troget följer henne steg för steg genom en hård skola: den där hon lärde sig konsten att dö.


Tillsammans mot landet som icke är

Summary: Antroposofen Rudolf Steiner har aldrig varit riktigt rumsren för litteraturforskarna. Nu har i stället idéhistorikern Jan Häll undersökt det nära förhållandet mellan Edith Södergran och Steiner. Ingrid Elam har läst boken.

Jan Häll ”Vägen till landet som icke är. En essä om Edith Södergran och Rudolf Steiner” Atlantis När Vilhelm Ekelund en gång fick frågan vad han tyckte om Edith Södergrans poesi svarade han efter en stunds tvekan att man nog egentligen inte behövde veta mycket mer än att hon ”till slut hamnade hos Rudolf Steiner”. Och så var den poetissan avfärdad. Namnet Rudolf Steiner tycks bara kunna väcka två slags reaktioner: antingen den troendes hängivenhet eller skeptikerns förakt. Steiners antroposofi är en immanent mysticism, det vill säga att han tror på en högre andlig verklighet redan i denna världen och att denna högre verklighet är möjlig att fatta med naturvetenskaplig, exakt metodik. Det låter ju inte så förargelseväckande, men om man tillägger att Steiners lära anknyter till 1500-talsläkaren Paracelsus naturfilosofi och Goethes färglära, att den tror på reinkarnation och att människan måste initieras till den högre sanningen via mysteriespel som Steiner själv författade, ja, då är det inte bara Vilhelm Ekelund som kröker på läppen. Att Edith Södergran mot slutet av sitt korta liv intresserade sig för och påverkades av Rudolf Steiner är sedan länge känt, men ingen har egentligen fördjupat sig i ämnet, medan förhållandet till hennes andre store lärofader, Nietzsche, är desto mer utforskat. Nu har dock Swedenborgforskaren Jan Häll tagit på sig uppgiften i ”Vägen till landet som icke är”. Han är mån om att påpeka att han själv inte är antroposof och redan där finns svaret på gåtan: Steiner är inte riktigt rumsren och för litteraturforskarna har det nog varit lite genant att Södergran ”till slut hamnade” hos honom. Jan Häll närmar sig ämnet som den idéhistoriker han är: han har studerat Steiners skrifter och nagelfarit Södergrans brev, dikterna citerar han, men han lämnar analysen av dem åt litteraturvetarna. Syftet med hans undersökning är inte desto mindre att förstå lyriken, eller rättare sagt att förklara den stora skillnaden mellan Södergrans tidiga och sena diktning. Det är Steiner som bereder vägen från de jublande, triumfatoriska dikterna i ”Septemberlyra” (1918) till de sena dikternas lågmäldhet och längtan till ”landet som icke är”. Häll visar övertygande att Södergrans intresse för Steiner inte var någon övergående och kort fas, utan att det tvärtom handlade om ett mångårigt studium som dessutom gick att förena med kvardröjande Nietzschebeundran och begynnande kristen fromhet. I breven till väninnan och diktarkollegan i Helsingfors, Hagar Olsson, försöker Södergran övertala den motsträviga adressaten att studera Steiner och till och med att söka upp honom i Schweiz. Hon lyckas med båda. Och Häll lyckas hos Södergran spåra den ena kryptiska brevutsagan efter den andra tillbaka till Steiners skrifter. Han gör lyckligtvis aldrig misstaget att läsa dikterna på samma vis, som antroposofiskt tankegods i lyrisk förpackning, men någon gång hade jag önskat mig att han mer ingående diskuterade skillnaden mellan att anamma någons läror och att använda det som passar av andras idéer för att hantera sitt eget liv. Södergran är inte först nietzschean, sedan antroposof och till sist kristen. Hon är en skapande människa som griper efter sådant som kan förklara hennes egen livskänsla. Det Hälls framställning och biografiska metod visar är också hur ojämförligt Södergrans öde var. Hon lever från 16 års ålder och till sin död 15 år senare svårt sjuk i tbc och i rent ”indisk” fattigdom, med Hagar Olssons ord, i det avlägsna och isolerade Raivola på Karelska näset. Hon träffar sällan någon annan än sin mor, sin hund och sin katt, hon längtar ständigt efter andra människor, men de gånger Hagar Olsson hälsar på henne kan räknas på ena handens fingrar. Ett enda möte med poetkollegan Elmer Diktonius levde hon på resten av sitt liv. Men hon nås ändå av senaste nytt på litteraturens och filosofins område. Böckerna och tidskrifterna är den andliga näring hon får. Varje ny författare eller filosof hon stöter på får en större betydelse för henne i sommarstugan i Raivola än de skulle ha fått i Helsingfors eller Petersburg. Hon läser lystet och intensivt, som den törstande i öknen dricker vatten, men hon är inte okritisk, hon vrider och vänder på texterna, diskuterar, ifrågasätter somt, bejakar annat. Jan Häll är själv den förste att påpeka detta och han tillägger dessutom ofta att man inte kan kalla Södergrans diktning antroposofisk, att vissa motiv dyker upp hos både Steiner och Södergran är en alltför allmän likhet. Antroposofins enda roll består i att den fört Södergran ”fram till den punkt där det är möjligt att skriva” de sena dikterna. Mot den bakgrunden kan man ändå fråga sig varför Häll lägger ner så stor forskarmöda på att kartlägga varje spår av Södergrans Steinerläsning. Jag undrar också om han inte kunde ha haft större hjälp, trots risken för amatörism, av Södergrans dikter. Vid ett tillfälle grubblar han över vad Södergran i ett brev menar när hon skriver ”jag tänker endast på ett, solen” och kommer fram till att det måste syfta på en passage hos Steiner. Men solen är en konstant i Södergrans diktning, hur olika de tidiga dikterna än är jämfört med de sista, så finns solen där från början. Det största värdet med Jan Hälls Södergranbok är att den så närsynt och troget följer henne steg för steg genom en hård skola: den där hon lärde sig konsten att dö. Ingrid Elam litteratur@dn.se


EUforins baksmälla

Summary: Det europeiska projektet knakar i fogarna. Vad ska hålla européerna samman när euron inte längre är gångbar? Kanske de sociala frågorna. Mikael Löfgren diskuterar demokratins framtid med EU:s självmedvetna elit och kritiska gräsrötter.

Vem vill vara europé? För inte så länge sedan var europé det finaste man kunde bli, i varje fall som svensk. Kommer ni ihåg? ”Uppgiften att europeisera oss kan inte vänta”, skrev Carl Bildt i början av 1990-talet, och hoppades att nu skulle svenskarna äntligen av-sossefieras. I slutet av samma decennium lanserade EU-kommissionen superhjälten ”Captain Euro” som idol för alla kontinentens stora och små barn. Hans strid mot den onde dr D Vider och dennes kringresande cirkussällskap blev väl ingen jättehit, men tydde ändå på vissa marknadsföringsambitioner. I mitten av 00-talet verkar EUforin ha fått sig en ordentlig knäck. Utvidgningen, de ekonomiska problemen för stora kärnländer som Tyskland, Frankrike, Italien, och – inte minst – de franska och holländska nejen till konstitutionen för exakt ett år sedan tycks ha försänkt hela EU-projektet i djup kris. Den svenska kommissionären Margot Wallström reagerade snabbt. Redan några veckor efter att fransmännen och holländarna sagt sitt löd Wallströms tolkning: demokratibrist. I stället för en fruktad plan B lade hon fram plan D – D som i demokrati, dialog, diskussion, som i dagarna följdes upp av en stor opinionsundersökning om hur Europas medborgare ser på sin framtid. Det är både ros och ris. Å ena sidan säger sig européerna vara i stort sett lyckliga, i synnerhet med att bo i sina egna länder. Å andra sidan ser de pessimistiskt på framtiden, åtminstone medborgarna i västra, ”gamla” EU. Den allvarligaste kritiken riktar européerna – och det är det mest intressanta resultatet – mot Unionens tillkortakommanden vad gäller sysselsättningen och den sociala tryggheten. År 2006 verkar det som om man inte kan prata om Europa och européer utan att prata om sociala modeller. Det spelar ingen roll om man talar med EU:s självmedvetna elit eller europeiska gräsrötter. Det är inte längre bara förhoppningar om fred och tillväxt som svetsar européerna samman, utan också skräcken för arbetslöshet och fattigdom. Kapten Euro är inte längre gångbar. Men vem blir Europas nya hjälte: socialingenjören eller folkrörelseaktivisten? Lord Anthony Giddens väger på stolen och tittar upp i taket i Norra latins aula i Stockholm. Han har nyss fått en fråga från publiken. Nu drar han lite på svaret utan att någon fattar varför. Giddens är hedersgäst och huvudtalare vid ett seminarium om ”Framtiden för den europeiska sociala modellen” som anordnas av den radikala mediekoncernen Arena. Den engelske lorden hör till samtidens framstående samhällsvetare, och är definitivt en av de mest inflytelserika. Det är han som var arkitekten bakom Tony Blairs tredje väg, som i sin tur inspirerat socialdemokrater och liberaler över hela kontinenten. Kanske mer för några år sedan, före krigen i Mellanöstern. I Norra latin har Giddens just hållit ett föredrag som elegant demonstrerat det futila i allt tal om ”Europas sociala modell” – i varje fall i bestämd form singularis. En ung kvinna, nyligen hemkommen från ett folkrörelsemöte i Aten som gjort henne upprymd, reser sig från konferensfåtöljen och frågar föredragshållaren hur han ser på civilsamhällets roll i skapandet av det framtida Europa. Det är nu Giddens drar lite på svaret, tittar upp i taket, på moderatorn och sedan kisande ut i aulan: – Antingen beror det på högtalarna eller på din svenska accent, men jag förstår inte frågan. Kvinnan ger sig inte utan frågar på nytt om civilsamhället, folkrörelserna och demokratin inom EU. Lorden låter höra en ljudlig suck innan han svarar: – Jag ger inte mycket för så kallade folkliga rörelser. De är potentiellt farliga. Ofta brister de i både demokrati, öppenhet och effektivitet. Och vem representerar de egentligen? Några timmar senare får jag en pratstund i enrum med Giddens. Jag frågar om han anser att det vore bra med en enda social modell i hela Europa: – Jag skulle vilja se en process där länderna i Europa lär sig av varandra. Om det leder till en modell, så ok. Men vi har olika problem. I Storbritannien har vi problem med ojämlikheten, i Tyskland med arbetslösheten. Vad betyder Europa för dig? – Många associerar till gemensamma institutioner, men jag tänker mer på samarbete mellan länderna. Hur ser den typiska europén ut? Vad kännetecknar henne eller honom? – Det går inte att svara på. Europa är för olikt för att det ska vara meningsfullt att tala om europén – i synnerhet nu sedan EU utvidgats österut. Vore det bra med en europeisk identitet? – Ja. Varje organisation tjänar på att ha sammansvetsande symboler. Men de går inte att skapa på konstgjord väg. Vad är själva grunden för EU-projektet: gemensam marknad, gemensamma värderingar, gemensamma rättigheter …? – Jag har en teori om det där. EU:s politiker agerar ofta som om det finns en kontinuitet sedan 1950-talet. Jag tror tvärtom att 1989, murens fall och Sovjetunionens upplösning innebar ett betydande brott också för EU. Unionen blev tvungen att omdefiniera sig när den inte längre kunde se sig som frihetens bålverk gentemot kommunismen. I den omdefinieringen är de ekonomiska och sociala resultaten centrala. Unionen måste leverera för att medborgarna i Europa ska kunna identifiera sig och känna förtroende. I dag gör de inte det. Efter den svenska EMU-omröstningen uppgav många svenskar att de röstat nej på grund av den bristande demokratin inom EU. Hur ser du på det? – Allmänt sett är nog inte EU mindre demokratiskt än många medlemsländer. Som ett komplement fungerar EU i det stora hela bra. Kommissionen gör ett gott jobb med en relativt liten budget, korruptionen är vad man vet liten och betydligt mindre än i flera länder. Ta Berlusconis Italien. Det landet hade ju aldrig fått komma in i EU som det ser ut i dag. Hänger EU:s demokratiproblem samman med frånvaron av en europeisk offentlighet värd namnet? – För Sveriges del tror jag inte att det är där skon klämmer. Små länder har svårt att göra sin röst hörd i EU. Det är ett problem att de stora länderna struntar i regler som de kräver att de små ska följa. Här hade konstitutionsförslaget bra idéer om hur man ska undvika den typen av uppförande. Något måste göras. I Sverige finns en stark föreställning om att folkrörelserna var helt centrala för den svenska demokratins framväxt. Är detta ett egendomligt sätt att betrakta demokrati eller anser du att man kan betrakta sociala rörelser inom EU på ett liknande sätt, som ett försök att öka demokratin? – Jag ger inte mycket för det där. I varje fall inte om man med folkrörelser menar folkhopar som protesterar på gatorna. Min skepsis mot folkliga rörelser beror på att de kan utvecklas i snart sagt vilken riktning som helst. De kan bli progressiva men lika gärna fascistiska. Organisationer i den så kallade tredje sektorn kan trots goda intentioner korrumperas och ägna sig åt oegentligheter. Det är viktigt att ställa krav på öppenhet, genomskinlighet, effektivitet. Sköter de sig kan de vara ett viktigt tillskott till samhällslivet. Men de politiska partierna kommer att överleva? – Ja, vi vet inget bättre sätt att organisera samhället. Det är bättre att ha partier än att inte ha några, eller bara ha ett. Flerpartisystemet gör vi klokt i att behålla, med alla dess fel och brister. Sara Andersson och Sofia Kjellén sitter på gräsmattan på ett före detta flygfält i utkanten av Aten och hämtar andan. Över en mugg turkiskt kaffe försöker de sortera sina intryck av det fjärde Europeiska socialforumet (ESF), som de har varit med att arrangera. 35 000 delegater från hela Europa, inklusive Ryssland och Turkiet, har letat sig fram till flygplatsen som till OS 2004 byggdes om till idrottsanläggning. Tydligare än någonsin tidigare adresseras EU:s institutioner och regelverk i de gigantiska hangarerna där det pågår seminarier under parollen ”För ett socialt Europa”. Kritiken siktar in sig på tre måltavlor: bristerna i konstitutionen, den sociala tryggheten och demokratin. Sara och Sofia är välutbildade, jobbar inom den så kallade tredje sektorn med internationellt ungdomsutbyte och volontärutbildning, och har tidigare varit med om att arrangera Göteborgs sociala forum 2004 och 2005. De är medlemmar i svenska Attac och har sedan ungefär ett år deltagit i förberedelserna inför ESF. – Ett socialt forum är ett experiment i praktisk demokrati, säger Sara. Vi försöker prova ut ett nytt koncept att mötas, ett där allas röst är lika mycket värd. Det innebär inte att vara överens om allt, verkligen inte, men att försöka förstå och lära av varandra. Det är svårt. Det är lätt att hamna i gamla auktoritära mönster. Det är svårt att vara öppen för andras tankar och erfarenheter. Att det verkligen är svårt, kanske i synnerhet för en som är präglad av svensk mötesdisciplin, kan hon och Sofia vittna om. De berättar om möten utan dagordning men med tydlig hackordning, om inre cirklar som bestämmer det mesta i förväg, om beslut som fattas utan att alla närvarande förstår innebörden. – Dagisfasoner, säger Sofia. En av de forumets framträdande feminister, italienskan Raffaela Bolini, var ännu tydligare i sitt omdöme om det politiserade gubbväldet: – Jag vill inte sitta i den här jävla elitgruppen! Som Sara ser det står ESF egentligen för ett annat sätt att bedriva politik: – Det finns nya sociala rörelser – som exempelvis Attac – som är mer demokrati-inriktade än åsiktsinriktade. Vi är mer intresserade av att skapa mötesplatser och former för dialog än att pracka på andra våra åsikter. Vi är mer intresserade av att vidga debatten än att vinna den. Interndemokratin har förbättrats. I år fick hugade deltagare själva anmäla ämnen på hemsidan. Man slopade också jättekonferenserna med massa gubbar i panelerna. Ett problem är att välorganiserade politiska partier använder sig av täckorganisationer för att maskera vilka de är. Den informella maktstrukturen är också mycket påtaglig. Fransmännen dominerar, därefter italienare. Östeuropéerna har börjat tröttna på att bli behandlade som andra klassens delegater. Rumänien, Ungern och Tjeckien men också Ryssland och Turkiet har börjat engagera sig alltmer. Sofia: – Det sorglustiga är att det helt säkert finns fler människor som är missnöjda än nöjda med hur saker och ting går till inom ESF. Varför gör man då inget åt saken? Dels för att man inte riktigt vet vilka de andra är, och hur man ska bära sig åt. Dels därför att de som styr och ställer är högljudda och inte lätta att säga emot. Vilken europé vill år 2006 inte vara svensk? Nja, det är naturligtvis en överdrift. Sant är däremot att allt fler länder inom EU sneglar mot den reformerade nordiska välfärdsmodell som bättre än andra klarar höga krav på såväl effektivitet som jämlikhet. Liksom i förbigående har den svenska modellen rakat i höjden i politisk popularitet. Och det inte bara på vänsterkanten. Det är faktiskt rätt egendomligt. Där kan man sitta i Norra latins aula och höra Europas ledande sociala ingenjör ge Sverige toppbetyg i ämne efter ämne: reformvilja, frihandel, flexibel arbetsmarknad, satsning på barn, balanserad budget, investeringar i utbildning och IT. Bäst i klassen, helt enkelt. Men inte ser man Göran Persson göra vågen för det! Eller man kan sitta på ett socialt forum i Aten och höra tyska fackföreningsmän, franska folkrörelseaktivister, grekiska välfärdsförsvarare med beundran tala om svensk ”egalité”, och undra varför vi inte är bättre på att marknadsföra vår modell. Radikalast på forumet, helt enkelt. Men inte ser man den svenska delegationen göra vågen för det! Nyss hemkomna från Aten svarar Sara Andersson och Sofia Kjellén en beundrande fransman på Europaportalen.se att så bra är det inte i Sverige heller, vi har också problem med privatiseringar och arbetslöshet. Också vi behöver mer demokrati. Vårt främsta bidrag i EU är mindre den ena eller andra välfärdsmodellen än erfarenheten av, kunskapen om och viljan att demokratisera. Det finns ett samband mellan toppbetygen i Norra latin och på ESF i Aten, mellan att vara social ingenjör och folkrörelsedemokrat. Man kan nämligen inte framgångsrikt vara det ena utan det andra. Sociala ingenjörer utan rörelsedemokratisk förankring och kompass går lätt vilse i byråkratins irrgångar och reducerar politik till administrativa tekniker. Folkrörelseidealister som inte utsätter sig för politisk vardag och vetenskapliga kunskaper har inget utom ord att komma med när det gäller demokrati. Européerna hyllar den svenska modellen därför att vi är bättre på att förena social ingenjörskonst med demokratiska målsättningar. Anledningen till att svenskarna inte jublar åt berömmet kan ju vara att vi anar att det trots allt inte står riktigt rätt till med förbindelsen mellan sociala ingenjörer och folkrörelsedemokrater, att båda parter är lite för isolerade i expertis respektive aktivism. Margot Wallströms demokrati-initiativ uppfattar jag som ett försök från politikersidan att bryta den isoleringen. Arrangerandet av ett Europeiskt socialt forum i Sverige vore ett intressant initiativ från folkrörelsesidan. MIKAEL LÖFGREN kultur@dn.se


Ärrad rockgud

Summary: Robert Plant är inte speciellt förtjust i hårdrock. Att hans band Led Zeppelin skulle ha startat heavymetalvågen menar han är en journalistisk klyscha. Själv tycker Plant att gruppen var ett undergroundband. DN:s Nils Hansson träffar honom i London. På måndag tar han emot Polarpriset i Stockholm.

LONDON. – Jag har varit en mycket duktig pojke! Robert Plant ler brett när han kommenterar att han, som sångare i Led Zeppelin, på måndag kommer att föräras det femtonde årliga Polarpriset ur kung Carl XVI Gustafs hand. – Och min far brukade alltid säga att om du bara uppför dig så kommer folk att vara snälla. Det är inte riktigt så som Led Zeppelins eftermäle brukar formuleras. Grovt räknat brukar det handla om två saker. Dels musiken, där Led Zeppelin i mångas ögon är bandet som uppfann hårdrocken. Dels uppförandet, där Led Zeppelin personifierade det 70-tal där rockstjärnelivet förlorade alla proportioner och förvandlades till en cirkus av jättelika arenakonserter, vackra kvinnor, sprit, droger, privata jetplan, kvaddade hotellrum – och en minimal kontakt med verkligheten. Robert Plant vill helst inte höra talas om någotdera. Han är inte särskilt förtjust i hårdrock, och vill inte på några villkor acceptera att Led Zeppelin skulle kunna kallas en metalgrupp. Och vad gäller excesserna i hans ungdom – tja, han nöjer sig med att konstatera att ”de flesta i pressen var ju inte där när de trodde att jag var en stygg pojke”. Alltså handlar det mest om rykten. – Och gissningar och myter är två omständigheter som du aldrig kan ställa dig i vägen för, säger han. Så det är bara att låta det vara. Vad folk tror spelar ingen roll, egentligen. Det är en strålande vårdag i London och Robert Plant är just hemkommen från Essaouira i sydvästra Marocko, där han har köpt en gimbri – en sorts högpotent basluta – som ska användas på hans nästa skiva. Några dagar senare ska han till Milano för att framträda på en hyllningskonsert för Ali Farka Touré, Västafrikas store bluesman, som dog i början av mars. Robert Plant är femtiosju år gammal och påtagligt fårad, men håret är långt och blicken livlig. När han kommer in i foajén på det tjusiga hotellet börjar han omedelbart prata om den box om nio cd som han håller på att sätta samman, som ska täcka hela hans karriär efter Led Zeppelin, och hur han har hittat några outgivna låtar från inspelningarna av 1993 års ”Fate of nations” som låter mycket bättre än han skulle ha vågat tro. Dessutom säger han sig ha en duettskiva på gång med bluegrassfenomenet Alison Krauss. Vidare har skivbolagslegenden Ahmet Ertegun beställt en ny skiva från The Honeydrippers, Robert Plants gamla hobbyprojekt, som gav ut ett minialbum med gamla r&b-covers 1984. Nästa skiva med det egna bandet The Strange Sensation är också på gång, och den nyss avslutade Europaturnén ska följas av en serie festivalspelningar i sommar – fast innan dess ska han till New York och sjunga på en stödkonsert för den cancersjuke barndomsidolen Arthur Lee från gruppen Love. Det är med andra ord full fart i Robert Plants värld. Som vanligt. Om något har hans karriär blivit än yvigare på senare tid, till exempel har han just fått ett erbjudande om att göra en konsert på Reunion, det lilla öriket öster om Madagaskar. Och i mars spelade han på den romerska amfiteatern i Karthago, utanför Tunis, tillsammans med några libanesiska speed metal-grupper och en syriansk death metal-grupp. – Även om de såg rätt hårda ut så var de väldigt trevliga människor, säger han. Och de lät arabiskt, de hade en del bra skalor. Mitt i allt detta kommer så Polarprisutdelningen och gör Robert Plant till det han slutade att vara för tjugosex år sen, nämligen sångare i Led Zeppelin. Själva priset är han klädsamt blaserad inför. Ännu en ”gong”, som han säger, att ställa eller hänga bredvid den ”lifetime achievement award” som den amerikanska Grammyjuryn delade ut i fjol – och som han inte hade tid att åka och hämta, eftersom han spelade på en tsunamigala då. Men han verkar ändå lite imponerad över att Polarprisjuryn väljer ett band som Led Zeppelin. – Jag vet ju vilken effekt vår musik har haft, säger han. Jag vet hur den har tolkats. Samtidigt som många av dem som har tagit emot det här priset tidigare har varit väldigt mainstream. Och mainstream är något Led Zeppelin aldrig var, om Robert Plant får säga det själv. Snarare ser han gruppen som ett undergroundfenomen som förblev ett sådant även när de kallades ”the biggest band in the world” och spelade på de största arenorna. Eftersom de inte flörtade med medierna, annonserade sparsamt, knappt gav några intervjuer, sällan syntes i tv, vägrade att släppa singlar efter ”Whole lotta love” 1969. – Allt var på en så mycket mindre nivå på den tiden, säger han. I dag finns musiken precis mitt i hela mediekarusellen, som en förmedlare av allt möjligt – stil, kläder, hälsa, att vara smal. På den tiden ansågs det vi gjorde som vid sidan av, perifert. Våra konserter såldes mer eller mindre via mun till mun-metoden. Vi länkades ihop med andra undergroundband till att bli en del av en sorts underjordisk rörelse. – Vilket jag är väldigt stolt över, till och med nu. Eftersom vi sparkade mot en del verkligt bedrövlig musik. Brotherhood of Man, Cliff Richard, allt det där sackarinspetsade som var mainstream då. Led Zeppelin startade i en annan ände. Under 1960-talet hade brittiska band som The Rolling Stones, The Animals, Them och Yardbirds lyft fram den amerikanska bluesen och gjort vit, europeisk rockmusik av den. Och dessutom sålt tillbaka den till USA. Men ingen hade lyckats ge den samma dimensioner som Led Zeppelin. Allt var liksom mer: gitarriffen hårdare, trummorna tyngre, sången högre. Genombrottet blev omedelbart, efterföljarna oräkneliga och än i dag är det många som sätter likhetstecken mellan Led Zeppelin och hårdrock eller heavy metal. Nämner man detta för Robert Plant börjar han emellertid att slå ifrån sig för allt vad han förmår. – Man får inte säga så, säger han. Det är en journalistisk klyscha som saknar grund. ”Stairway to heaven” är inte heavy metal, inte heller ”Kashmir” eller ”Friends”. Det finns så många sorters sånger. Vi var en ”variety group”, vi hade många strängar på vår lyra. Om du letar efter det där obarmhärtiga, efter dånet, då behöver du tala om Black Sabbath också. Den sortens folk. Nej, när Robert Plant ska förklara Led Zeppelins betydelse handlar det mer om att lyfta fram den gamla bluesmusiken för en ny publik, att skapa ett nytt fönster för bluesen. Och snarare än inom hårdrocken ser han efterföljare hos alternativrockare som The White Stripes och Black Rebel Motorcycle Club. – Där finns fortsättningen på lånandet från Mississippibluesens ”the Delta”, säger han. Jag hör lite Skip James ibland på The White Stripes skivor. Och jag känner till de riffen så väl, det är bara de riff som vi aldrig stal själva. Att Led Zeppelin lånade ihop till mycket av sin musik är ingen hemlighet, men det gjorde å andra sidan de gamla bluespionjärerna också. Led Zeppelin hade alltid massor med musikaliska referenser uppe i luften, en fras från Scott McKenzies ”San Francisco” kunde plötsligt halka in i ”Dazed & confused”. Robert Plant har fortsatt att arbeta på liknande sätt, med små citat och hela låtar som sätts i nya sammanhang. Några Led Zeppelinlåtar finns alltid med på hans konserter, omarrangerade näst intill oigenkännlighet. Samtidigt sjunger han inte vilka gamla Led Zeppelin-låtar som helst. Det är inte bara det att han i dag inte kan ta den text han tjugotvå år gammal skrev till ”Stairway to heaven” på allvar, Robert Plant säger att det handlar om hundratals textrader. Och han har svårt att hålla sig för skratt när han ska förklara hur han menar: – Jag tror att en del av de texter som vi hittade på, alla vi sångare, i början av våra karriärer, kan vara lite svåra att verkligen... ehh... rättfärdiga när man är i övre medelåldern. Ta bara ”Black dog”. Fast just den sjunger jag faktiskt fortfarande, eftersom jag har kommit på att den går att retas lite med. – Men man kan inte göra det här och aldrig bli generad. Jag menar, vad var det med mina kläder? Vad hade jag på mig? Jag såg den lilla blusen igår, den berömda lilla blå blusen med stenarna på, och den är så liten. Inte ens en smal kvinna skulle få på sig den. – Men vi såg åtminstone ut så där hela tiden. Det var inte så att man tog av sig scenkläderna och gick och spelade golf. Vi levde och andades allt vad vi gjorde. Och i takt med att vi utvecklades blev varje skiva olik den föregående. I tolv år höll det, inklusive en paus och en återförening. Sen dog trummisen John Bonham i september 1980, efter ett mytomspunnet överintag av vodkagroggar. De tre överlevande medlemmarna enades om att denna gigant bland trummisar inte kunde ersättas och upplöste gruppen. Vilsen stod Robert Plant där, trettiotvå år gammal, och tänkte söka in på en Rudolf Steiner-akademi för att bli lärare. – Det var min plan, säger han. Jag ville undervisa. Jag hade gjort nog, jag var trettiotvå, jag var slut, urtvättad, alldeles för gammal. Dessutom hängde det ihop med att jag hade förlorat min son när han var fem. Den smärta som jag har burit med mig sen dess har tenderat att hela tiden styra mig mot barn. Snart nog blev det ändå musik igen för Robert Plant, och en överraskande solokarriär som bara undantagsvis har tagit den enkla vägen eller lutat sig mot Led Zeppelins typiska sound. I dag kallar han sig inte lärare, utan elev. Vilket hänger ihop med att han i januari 2003 framträdde på ökenfestivalen i Sahara, strax norr om Timbuktu i Mali. Något han pekar ut som en sorts nystart för sin solokarriär. – De var jätteglada att jag ville åka och jag kunde inte fatta vilken tur jag hade, säger han. Och när jag träffade Ali Farka Touré och sjöng i öknen utanför Timbuktu, då var jag en liten grabb igen. Jag fann denna fantastiska värld, där jag är naiv och vet så lite. Och jag har fått alla dessa nya vänner från södra Marocko, från Mali, från Niger. – Egentligen handlar det om teman som vi utvecklade redan i Led Zeppelin, med stor framgång, i låtar som ”Kashmir”, ”Four sticks”, ”Friends”. Jag har bara fortsatt att besöka de territorierna, men fysiskt den här gången. Det är vad det handlar om nu, gammal hederlig berbermusik från bergen bortom Marrakech. NILS HANSSON nils.hansson@dn.se 08-738 21 27


Nutid ställs mot 1700-tal hos nydanande Snyko

Summary: Stockholms nya kammarorkester bryter nya vägar. I projektet ”Then! Now?” blandas Joseph Haydns musik med nutida svenska kompositioner.

”Then! Now?” Stockholms Nya Kammarorkester spelar Haydn, Hultqvist och Sjostakovitj Scen: Historiska Museet, Stockholm Medan publikstatistiken som bäst slungas som vapen i debatten om Orkesterutredningens slutsatser går jag på konsert med den fria ensemblen Stockholms nya kammarorkester (Snyko) på Historiska museet. Efter några år med relativ tystnad kring Snyko lanserade de i höstas sin första egentligt egna konsertserie. En del av projektet ”Then! Now?” kommer fram till 2009 att kretsa kring polerna Haydn och nutida svensk musik. På programmet denna eftermiddag alltså: Inte en enda man född på 1800-talet – det som Orkesterutredningen bland annat tycker är alldeles uppåt väggarna i de statligt stödda orkestrarnas repertoar. I stället två av Haydns symfonier och närtid i form av musik av Dmitrij Sjostakovitj och ett stycke av Anders Hultqvist från 2000. Konserten är säsongsavslutning i ”Then! Now?” och meningen är också att projektet framöver skall rymma exempelvis olika seminarier och forskning. På gång rent musikaliskt är en tävling på landets kompositionsutbildningar om bästa svenska extranummer och ett specialbeställt verk av Marie Samuelsson på temat roa/oroa som kommer att framföras tillsammans med Haydns symfoni 103, den med trumvirveln. Och av en slump sitter jag bredvid Albert Schnelzer, en av Sveriges yngre tonsättare som är tillfrågad att skriva ett verk för serien som undersöker tidsuppfattning/tidsmanipulering. Om finansieringen går i lås får publiken så smånigom veta om 22 minuter av Haydns berömda symfoni med pukslaget känns lika långt som 22 minuter Schnelzer. Frågan är väl om fyra säsonger med enbart experimentglade Haydn och nutida musik är väl hårt nischat eller bara en naturlig konsekvens av det som Snyko sysslat med sedan de bildades på 80-talet och bland annat eldades av Esa-Pekka Salonens intresse för en liknande repertoar. Ensemblens lite fränt klingande och virtuosa Haydnspel tycks i alla fall intakt i två av tonsättarens smeknamnssymfonier. Både den 38:e symfonin, ”L’echo”, med sin ekolek mellan första- och andrafioler i andantet och den 60:e symfonin, ”Il distratto”, med sina för tiden normbrytande antal satser och bisarra inslag, får under dirigenten Mats Rondin skarpt skurna snarare än lekfulla framföranden. Men framåt 2009 sitter säkert alla Haydndetaljerna på plats. Starkast intryck nu gör i stället det nästan fysiskt kännbara utspelet i Anders Hultqvists mörkt färgade stråkorkesterstycke ”The queen went into the parlour eating bread and honey” som kränger av rungande pizzicaton och spel med träsidan av stråken, liksom Francisca Skooghs och Joakim Agnas soloinsatser i Sjostakovitjs utåtriktade konsert för piano och trumpet. Här finns både Rachmaninovlik bredd och exakt stampande rytmkänsla i Skooghs pianospel och fint fångad frenetisk retsticketon från Agnas trumpet som matchar intensiteten i orkestern. Just då känns satsningen på en nischad dialog mellan 1700-tal och nutid inte smal utan som en konsekvent och nödvändig konstnärlig profilering. Sara Norling musik@dn.se Konserten sänds senare i P 2.


Teater utan återvändo

Summary: ”No return” heter den föreställning som Teater Viirus från Helsingfors kommer med till Orionteatern i veckan. Teaterchef Tobias Zilliacus berättar om en föreställning som han aldrig vill lägga ned.

När svenskspråkiga Teater Viirus från Helsingfors gästar Orionteatern med sin Kafkaföreställning ”No return” spelar teaterns chef Tobias Zilliacus en av rollerna. Han säger att även om han svarat svävande på frågan om drömprojekt så kommer den i alla fall mycket nära ett sådant. – Vi vill inte släppa ”No return”. Den skall vi spela i trettio år, säger Tobias Zilliacus, och han menar allvar. Föreställningen har satts upp av den litauiske regissören Cesarijus ”Cezaris” Grauzinis och det är första gången Teater Viirus arbetar tillsammans med en utländsk regissör. Med sig har Cezaris haft sin artistiska stab med scenograf, kompositör, ljussättare och maskör. ”No return” bygger på två berättelser av Franz Kafka. Dels ”Den stora friluftsteatern i Oklahoma”, som är det sista och fristående kapitlet i romanen ”Amerika”. Dels den korta novellen ”Ett brodermord” som växer fram på friluftsscenen och berättas om och om igen, på olika sätt. Karaktärerna får nya namn, tidpunkten för mordet växlar liksom mordvapnet, allt medan tempot skruvas åt. Föreställningen, som är en samproduktion med svenska Riksteatern har fått lysande kritik genomgående: ”Strålande skådespelarteater”, skrev Helsingin Sanomat, ”ett storverk”, skrev Hufvudstadsbladet. Hur fick ni kontakt med Cezaris? – Han har varit i Finland flera gånger tidigare. Bland annat har han arbetat på Scenskolan i Helsingfors, på Svenska teatern och Lilla teatern och ett stort samnordiskt projekt runt Shakespeares ”Macbeth”. Vi såg hans uppsättningar och fascinerades. Han såg oss och gillade det vi gjorde. Så vi beslöt oss för att samarbeta. Det var tre år sedan. Vad fascinerade dig i hans föreställningar? – Först det han gjorde då, men inte nu i samma utsträckning: Han serverade expressiva färdiga bilder i den stora ryska traditionen. I dag gör han snarare skisser som han låter åskådarna själva färglägga och han arbetar mer utifrån skådespelarna. Ofta arbetar han med tom scen med skådespelarna som enda inslag i bilden. Varför berättar ni historien olika flera gånger? – Vi vill visa det subjektiva i hur en historia berättas och förändras. Människor läser in olika saker i olika detaljer. De ”loopar” vi gör av berättelsen kan också vara ett sätt att illustrera ”livets ekorrhjul”. Viirus och Cezaris kommer ur olika teatertraditioner. Hur har ni mötts? – Skillnaden är påtaglig mellan den starka psykologiska realism som är rådande i Finland och Sverige och den starka östtraditionen, som frångår realismen. Den arbetar med associationer och abstraktioner. För mig har det varit mycket lärorikt att inse att jag inte måste ”förstå” allt. Kravet på att ”förstå” kan bli en terror som gör allt förutsägbart. Det är något lustfyllt och definitivt lockande med den filosofiska och andliga dimension Cezaris tog med till oss rationella lutheraner. Man utvidgar sig, jag har hittat nya sidor hos mig själv. Tobias Zilliacus har tillhört Teater Viirus i sju år och varit teaterchef i två. Några år har han arbetat som frilansande skådespelare, men Viirus har tagit största delen av hans teaterliv. Ni har en fast ensemble men ingen regissör. Varför? – Teater Viirus är en skådespelarteater och vi har inte haft någon fast regissör de senaste sju åren. Vi försöker hitta regissörer som tycker om oss. Kanske någon gång att vi knyter någon till teatern, men det är inte aktuellt nu. Vad är typiskt för Teater Viirus? – Vi vill naturligtvis skilja oss från andra, vi vill naturligtvis utmana publiken och oss själva, vi vill naturligtvis hålla en hög nivå. Som alla andra, skrattar han. – Vi är inte bra på att följa ett spår och vi är dåliga på att följa trender. Vi vill göra det som är viktigt för oss just nu och i stället för att följa en linje söker vi oss till det vi inte gjort tidigare. Besluten fattar vi kollektivt och mycket går på känsla. Tittar man bakåt på vår repertoar så har ungefär en tredjedel varit ny dramatik av oss själva eller skriven för oss, en tredjedel så kallade klassiker och en tredjedel modern europeisk dramatik. Flera gånger har vi dramatiserat romaner som till exempel Alfred Döblins ”Berlin-Alexanderplatz” och Jaroslav Haseks ”Den tappre soldaten Svejk”. Nu förbereder vi en egen version av Anthony Burgess ”A Clockwork Orange”. ”No return” spelas på Orionteatern den 17, 18 och 19 maj. Föreställningen har bjudits in till Unescos världsteaterorganisation ITI:s kongress på Filippinerna i slutet av maj och den kommer att representera Finland på de nordiska teaterdagarna i Köpenhamn i månadsskiftet juli/augusti. Calle Pauli calle.pauli@dn.se 08-738 21 33 ”No return” har tidigare turnerat med Riksteatern i Sverige.


Han kommer med solsken

Summary: Josh Rouse är, i bästa mening, en singer/songwriter. En av de få som lever upp till epitetet och bjuder på varm bossanovapop.

Josh Rouse Scen: Chinateatern, stockholm Josh Rouse spelar akustisk gitarr och munspel. Han har jeans, t-tröja och kavaj. I ett mellansnack nämner han Neil Youngs ”Harvest”. Med de förutsättningarna borde det vara statistiskt säkerställt att Josh Rouse är en av världens tråkigaste artister. Det borde ligga madrasser och filtar utlagda på Chinateaterns golv. Men denne amerikan som lever i självvald exil i Spanien är undantaget som bekräftar regeln, killen som hamnar utanför statistiken. Jag vill inte ens kalla honom för singer/songwriter, han förtjänar så mycket bättre. Eller så är det just det jag borde kalla honom för. Eftersom Josh Rouse är en av de få som faktiskt lever upp till epitetet, och dess ursprungliga mening. Han skriver fjäderlätta popmelodier, alltid pop snarare än rock, och sjunger dem med en röst som kanske vill mer än den klarar av, men som i alla fall aldrig spelar säkert. Stråkkvartetten Dirty Motherfuckers – jo, den heter faktiskt så – fyller i där det behövs, men tar aldrig över. Där hans så kallade kolleger fastnar i ett, eller möjligen två, uttryck hittar Rouse sätt att inkorporera nya utomstående element i sin musik utan att det känns forcerat. I ”Wonderful” spelar han bossanovapop så varm att man knappt tror att solen gått ned utanför Chinateatern utan i stället har letat sig in genom någon spricka i taket. Och en av Josh Rouses allra bästa låtar heter givetvis ”Summertime”. För det är ju exakt så han låter. Mattias Dahlström musik@dn.se


Komisk tragedi på slak lina

Summary: I Marina Lewyckas ”En kort berättelse om traktorer på ukrainska” finns allt som behövs för att vinna bästsäljarstatus: högt och lågt, komiskt och tragiskt.

Marina Lewycka ”En kort berättelse om traktorer på ukrainska” (A Short History of Tractors in Ukrainian) Övers. Thomas Grundberg Prisma Vad är det som skapar en bästsäljare? En bra story är naturligtvis grunden, men det är inte allt. Karaktärerna måste vara vinnande; oavsett om de är sympatiska eller ej måste de kännas angelägna. Balans är viktigt, mellan tragedi och komedi, action och kontemplation. Dessutom krävs originalitet, det där lilla extra, det som trots att det praktiskt taget är omöjligt att skriva något som inte redan har skrivits ändå gör boken speciell. Gör den till Den Där Boken. Den som alla talar om. Två år efter mammans död berättar Nadjas åttiofyråriga pappa att han ska gifta om sig. Den lyckliga är en frånskild blondin med rosa, stilettklackade tofflor och gigantiska bröst – framgångsrikt liknade vid stridsspetsar romanen igenom – från faderns hemland Ukraina. Naturligtvis förstår pappan att hon är ute efter ett uppehållstillstånd. Med sig har hon också sin oerhört begåvade son, som måste få gå på ”Oxford Cambridge”. Men pappan ser sig gärna som den räddande hjälten och snart förstår Nadja att han faktiskt är hjälplöst förälskad. Detta blir upptakten till historien om hur Nadja och hennes syster Vera kämpar för att bli av med lyckosökerskan, samtidigt som de efter helt livs fiendeskap når fram till varandra. En actionkomedi alltså. Eller? Medan boken sjunker in tvekar jag om hur jag ska definiera den. Bästsäljare, action, ibland fars och däremellan historisk krönika med tragiska drag. Invävt mellan de komiska gestaltningarna av gubbsjuka och girighet finns en annan historia om livet i det totalitära Ukraina, om grannarna som kunde förråda dig för att de inte gillade din uppsyn i affären i morse, om svälten som framkallades av Stalin för att straffa folket och om flykt via tyska arbetsläger till England, där rädslan för den nattliga knackningen på dörren aldrig helt går över. Marina Lewycka är själv född i ett flyktingläger i Tyskland och uppväxt i England, och bilderna från tiden före och under kriget är de mest drabbande i boken. Här finns också en politisk diskussion där det omtänksamma brukandet av jorden (fadern skriver en historia över traktorns tekniska utveckling) och en blandning av socialism och marknadsekonomi likt den i Sverige (Lewycka har uppenbarligen inte hängt med de sista 15 åren) hålls fram som idealisk. Den döda moderns trädgård och matlagning ställs mot vulgokapitalisten med stilettofflorna. I ”En kort historia om traktorer på ukrainska” finns allt som behövs för att vinna bästsäljarstatus: högt och lågt, komiskt och tragiskt. Däremot finns inte minsta försök till litterärt nyskapande eller, vilket är värre, till att spara på krutet – ett åttiotal sidor hade gott kunnat tas bort. Men visst är jag road, visst vill jag veta hur det ska gå. Boken nominerades till både Orange- och Bookerpriset förra året och det är inte svårt att förstå varför. sara gordan litteratur@dn.se


Bossen har fått ny energi

Summary: När Bruce Springsteen och hans sjutton medmusikanter drar i gång trillar man nästan baklänges av den samlade kraften. Det svänger och kränger. Nils Hansson var på plats vid turnépremiären i Dublin.

Bruce Springsteen with the Seeger Sessions Band Scen: The Point, Dublin Nej, den just utkomna skivan gör faktiskt inte det här bandet riktig rättvisa. Visst låter den stor och levnadsrusig och bara knappt kontrollerad, men de är ju så förtvivlat många som allihop vill höras. Det blir så trångt i högtalarna att något av energin går förlorad. På scen finns inte det problemet. När Bruce Springsteen och hans sjutton medmusikanter klämmer i tillsammans håller man snarast på att trilla baklänges av den samlade kraften. Har en samling folksånger på akustiska instrument någonsin låtit större? Det har genom åren skrivits oräkneliga hyllningar av Bruce Springsteen som liveartist och de flesta tar fasta på det särskilda högtryck han lyckas ladda upp tillsammans med The E Street Band, den eufori med drag av gospelmässa som är hans typiska sätt att bygga upp mot konsertkulmen. Och som han aldrig riktigt lyckades återskapa under de år han turnerade med andra kompband. The Seeger Sessions Band tar däremot sitt avstamp i just den sortens upptrissade jubelstämning. Trots att de egentligen spelar en helt annan sorts musik. Men den grovstompiga rytmen och alla pådrivande körsångare fungerar precis som gospel. Några av låtarna är rent av gospel på riktigt. Det lustiga är att Bruce Springsteen inte alls hade tänkt att han skulle göra det här. Efter fjolårets ”Devils & dust” skulle han vara ledig, och på sin höjd börja gå igenom gamla inspelningar till ännu en ”Tracks”-box med outgivna låtar. Snart hade han ändrat sig, och skulle i stället fortsätta på en aldrig genomförd skiva med loopar och elektronik som han började på under 90-talet, i samband med singelhitten ”Streets of Philadelphia”. Innan han fastnade i ett annat projekt som aldrig hade blivit slutfört, med start i några låtar han hade spelat in 1997 i samband med en hyllningsskiva till Pete Seeger. Perspektivet är förbluffande. Vid något tillfälle satt han alltså och valde mellan två totala motsatser: elektronikbaserad lager-på-lager-musik eller helakustiskt halvkaos. Själv tror jag att detta var det bästa han kunde få för sig. Det har nämligen varit något som har saknats med Bruce Springsteens skivor ganska länge. Man kan kalla det en gnista, eller varför inte en sorts glädje. Den sentida Springsteen har mest handlat om lågmäld dysterhet och djupt känt allvar. I hans nya krets av folkmusiker är det i stället himlastormande fest. Från start. Det tar inte en minut på turnépremiären i Dublin innan hela det akustiska turbomaskineriet är i gång. Bruce Springsteen själv ser oförskämt nöjd ut, där han knäar omkring med gitarren i märklig nedåtvinkel, gör små krumma danssteg och tar i från tårna för att få fram sina allra rossligaste röstlägen. Runt omkring svänger och kränger det. Ljudbilden är stor och spretig, med banjo, tuba, dragspel, fioler och många raska småsolon – men inga långa. Southside Johnnys gamla blåssektion är med, liksom tre körsångare samt hustrun Patti Scialfa. Tillsammans gör de en rundtur genom minst halva den amerikanska musikhistorien, från jazz och gospel till country och cajun. För det handlar inte alls bara om Pete Seeger, eller ens särskilt mycket om honom. Låtvalet missar alla hans egna kompositioner och de flesta av hans mest kända sånger. I stället har Bruce Springsteen valt fritt bland alla de oräkneliga låtar som Pete Seeger har sjungit in någon gång under sisådär sjuttio års karriär, och sen framfört dem på ett sätt som ligger mycket långt från Seegers milda hurtighet till ensam banjo. Till det kommer en handfull av Springsteens egna låtar, omarrangerade till nära nog oigenkännlighet. ”Johnny 99” som New Orleans-funk, ”Open all night” som swing, ”Adam raised a Cain” som någon sorts bluegrass. De kan se perverst ut på papperet, men alla har de vunnit en ny energi på kuppen. Det är inte alls den sortens folktradition Bruce Springsteen har sökt sig mot de senaste åren, på ensamkonserter och skivor som ”Devils & dust” och ”The ghost of Tom Joad”. Däremot påminner spretigheten och humöret om den unge Springsteen i början av sin skivkarriär, han som hade så många idéer att låtarna nästan svämmade över. Tänk om han kunde föra något av den uppsluppna andan med sig från det här stickspåret, när han så småningom fortsätter med sin egen musik igen. Nils Hansson nils.hansson@dn.se


Turkiets filmnestor död

Den turkiske filmskaparen Atif Yilmaz har avlidit, 80 år gammal, rapporterar turkiska medier. Yilmaz karriär varade över drygt 50 år och omfattar bortåt 120 filmer. - En stor epok i den turkiska kulturhistoren är över. Yilmaz var som en äldre bror till oss alla, säger Erdem Kiral, ordförande i det turkiska regissörsförbundet. Atif Yilmaz filmer spänner över ett brett register: från hårdför realism till romantiska komedier och melodramer. Hans sista film ”Egreti Gelin” (Låtsasbruden) hade preimär förra året. -


Sextiotalets första rockoffer

Summary: Brian Jones är rockdivan som fortsatte attskina i graven. Stephen Woolleys film om Stonesstjärnan sprakar nostalgiskt, men lyckas inte beröra Fredrik Strage på djupet.

”Stoned” Regi: Stephen Woolley Medverkande: Leo Gregory, Paddy Considine, David Morrissey, Tuva Novotny m fl Längd: 1 tim 42 min (från 11 år) Den 3 juli 1969 hittades Rolling Stones ex-gitarrist Brian Jones död i sin swimmingpool. En månad tidigare hade han hoppat av gruppen som han grundat. De sista veckorna tillbringade han på sin gård i Östra Sussex, som en gång tillhört Nalle Puh-författaren A A Milne. Rolling Stones hyllade Brian Jones genom att släppa loss fem tusen fjärilar under gratisspelningen i Hyde Park två dagar efter hans död. Mick Jagger läste högt ur Percy Shelleys ”Adonis”: ”Peace, peace! He is not dead, he doth not sleep/He hath awakened from the dream of life.” Brian Jones stjärna fortsatte mycket riktigt att skina i graven. Som den förste av sextiotalets rockoffer (han dog ett år före Jimi Hendrix och Janis Joplin, två år före Jim Morrison) erbjöd han Rolling Stones något viktigare än bluesackord och blond kalufs. ”Vad han gav till Stones var den fördömda ungdomens fulla, autentiska kraft”, skrev journalisten Nick Kent tjugo år efter Jones död och menade att tragedin blev en klädsam kuliss till bandets dekadans. ”Tack för att ni gjorde mig till martyr”, säger Brian Jones vålnad i slutet av ”Stoned”, Stephen Woolleys film som baseras på en av de mest populära teorierna om Jones död: att han dränktes av Frank Thorogood, en hantverkare som han anlitat för att renovera huset. Flera böcker driver den tesen, bland annat ”The Murder of Brian Jones”, som Stonesstjärnans svenska flickvän Anna Wohlin gav ut 1999. Andra teorier går ut på att Rolling Stones mördade honom i en avancerad komplott eller att han helt enkelt somnade i poolen efter att ha kombinerat sprit med sömntabletter. ”Stoned” bör hur som helst inte ses som en absolut sanning (Frank Thorogoods erkännande på sin dödsbädd, som hänvisas till i slutet av filmen, är omtvistat). ”Stoned” påminner om ”Backbeat”, Iain Softleys skildring av Beatles begynnelse och deras för tidigt bortgångne basist Stuart Sutcliffe – minus den senare filmens febriga konsertscener och sentimentala kraft. Stephen Woolley målar en sprakande sextiotalsfresk – komplett med orgier, trippar och slaka penisar – men lyckas inte berätta historien om Stonesdivan på ett sätt som berör. Trots att filmen hoppar fram och tillbaka i tiden är tempot lågt och många nyckelscener ljumma. Leo Gregory får lyckligtvis Brian Jones att kännas exakt som han beskrivs i Stonesmanagern Andrew Loog Oldhams bok ”Stoned”: ”en fallen ängel, med en gyllene gloria runt ett änglalikt ansikte, och en djävulsk själ”. Han svassar runt i sidensjalar och stora glasögon. Paddy Considine är ännu bättre som Frank Thorogood, den patetiske knegaren som lockas av rock’n’roll-levernet och låter sig mobbas av sin arbetsgivare. Frank skiner som en sol när han får jamma lite med Brian. Han kämpar för att rulla sin första joint. Och inbillar sig att han har en chans hos Anna Wohlin, spelad av en skönt dåsig och självupptagen Tuva Novotny (frågan är dock om verklighetens Wohlin pratade lika bra engelska). Tuva Novotny visar för övrigt så mycket hud att ”Stoned” riskerar att bli ihågkommen mest för det. På internet cirkulerar en specialversion där okända Tuvafans klippt ner filmen till två ytterst lättklädda minuter. Fredrik Strage film@dn.se


Friheten blev deras tragedi

Summary: Det mytomspunna diktarparet Maria Wine och Artur Lundkvist är föremål för en kärleksroman. ”Jag har velat krossa myten om det fria förhållandet”, säger författaren Jan Arnald.

Romanen ”Artur och Maria”, som utkommer på fredag, har undertiteln ”En nittonhundratalsroman”. Myten om det fria kärleksförhållandet i konstnärskretsar är i stor utsträckning en kvarleva från förra århundradet, menar Jan Arnald, också känd som deckarförfattaren Arne Dahl. Han har följt Maria Wine och Artur Lundkvist sedan 1980-talet då han började forska om Artur Lundkvist. De var något av pionjärer när de inledde ”det fria äktenskapet” i Sverige. Jan Arnald trodde att det skulle bli en jublande kärlekshistoria. I stället blev det en tragisk berättelse om längtan och brist på närhet. – För mig har det handlat om att krossa myten, man har inte vågat beröra det som handlar om deras ”frihet”. – Det konstiga är att de tragiska också är de goda inslagen. Frihet är ju att kunna leva på skrivandet och alltid kunna ge sig i väg. Sidoeffekten blir att man alltid kan bli lämnad. Båda försökte bygga sitt liv på skrivandet. Stack gjorde de båda två. Artur Lundkvist, den som initierade den bohemiska livsstilen med sina franska förebilder, drog så snart förhållandet blev det minsta statiskt. – Problemet var att han aldrig kunde stanna och fördjupa sig. Därför kunde heller aldrig deras förhållande utvecklas. Så snart det blev vardagligt stack han till en annan kvinna eller en annan världsdel, säger Jan Arnald. Maria Wine hade till en början svårt att anpassa sig. Hon ville vara trogen, men finner sig ganska snart och inleder kärleksrelationer med allt från arabiska prinsar till filmstjärnor som Gunnar Björnstrand. – Det är svårt att veta varför hon gör det: av överlevnadsskäl, för att anpassa sig eller för att hitta en egen livstil. Det går inte att veta, säger Jan Arnald. Svårigheten beror på att Artur Lundkvist förstörde de flesta av hennes brev. – Han kastade dem, kasserade det förflutna för att bara tänka på nuet. Det var hans livsstil, säger Jan Arnald. Artur Lundkvist dog 1991 och Maria Wine för bara tre år sedan. Det gör att Jan Arnald lärde känna henne bättre. – Hon gav alltid dubbla budskap när vi samtalade. Å ena sidan skröt hon om sina exotiska älskare. Å andra sidan pratade hon om sin ständiga längtan efter Artur. Samma sak i hennes dikt. Hon var väldigt ensam, längtande, menar Jan Arnald. Medan Artur Lundkvist satte skrivandet främst, före livet och före Maria. Den främsta anledningen till att han skrivit en roman, och inte en regelrätt biografi, är att han ville komma in under skinnet på dem. – Man ljuger alltid när man skriver om någon annan. Därför tyckte jag att jag lika gärna kunde göra det konsekvent. Man kommer också åt en djupare sanning, särskilt för att de själva skrev dikt. Jag ville tränga bakom dikten med diktarens egen metod. Peter Letmark peter.letmark@dn.se 08-738 16 68


Friheten blev deras tragedi

Summary: Det mytomspunna diktarparet Maria Wine och Artur Lundkvist är föremål för en kärleksroman. "Jag har velat krossa myten om det fria förhållandet", säger författaren Jan Arnald.

Romanen "Artur och Maria", som utkommer på fredag, har undertiteln "En nittonhundratalsroman". Myten om det fria kärleksförhållandet i konstnärskretsar är i stor utsträckning en kvarleva från förra århundradet, menar författaren Jan Arnald, också känd som deckarförfattaren Arne Dahl. Han har följt Maria Wine och Artur Lundkvist sedan 1980-talet då han började forska om Artur Lundkvist. De var något av pionjärer när de inledde "det fria äktenskapet" i Sverige. Jan Arnald trodde att det skulle bli en jublande kärlekshistoria. I stället blev det en tragisk berättelse om längtan och brist på närhet. - För mig har det handlat om att krossa myten, man har inte vågat beröra det som handlar om deras "frihet". - Det konstiga är att de tragiska också är de goda inslagen. Frihet är ju att kunna leva på skrivandet och alltid kunna ge sig i väg. Sidoeffekten blir att man alltid kan bli lämnad. Båda försökte bygga sitt liv på skrivandet. Stack gjorde de båda två. Artur Lundkvist, den som initierade den bohemiska livsstilen med sina franska förebilder, drog så snart förhållandet blev det minsta statiskt. - Problemet var att han aldrig kunde stanna och fördjupa sig. Därför kunde heller aldrig deras förhållande utvecklas. Så snart det blev vardagligt stack han till en annan kvinna eller en annan världsdel, säger Jan Arnald. Maria Wine hade till en början svårt att anpassa sig. Hon ville vara trogen, men finner sig ganska snart och inleder kärleksrelationer med allt från arabiska prinsar till filmstjärnor som Gunnar Björnstrand. - Det är svårt att veta varför hon gör det: av överlevnadsskäl, för att anpassa sig eller för att hitta en egen livstil. Det går inte att veta, säger Jan Arnald. Svårigheten beror på att Artur Lundkvist förstörde de flesta av hennes brev. - Han kastade dem, kasserade det förflutna för att bara tänka på nuet. Det var hans livsstil, säger Jan Arnald. Artur Lundkvist dog 1991 och Maria Wine för bara tre år sedan. Det gör att Jan Arnald lärde känna henne bättre. - Hon gav alltid dubbla budskap när vi samtalade. Å ena sidan skröt hon om sina exotiska älskare. Å andra sidan pratade hon om sin ständiga längtan efter Artur. Samma sak i hennes dikt. Hon var väldigt ensam, längtande, menar Jan Arnald. Medan Artur Lundkvist satte skrivandet främst, före livet och före Maria. Den främsta anledningen till att han skrivit en roman, och inte en regelrätt biografi, är att han ville komma in under skinnet på dem. - Man ljuger alltid när man skriver om någon annan. Därför tyckte jag att jag lika gärna kunde göra det konsekvent. Man kommer också åt en djupare sanning, särskilt för att de själva skrev dikt. Jag ville tränga bakom dikten med diktarens egen metod. Läs utdrag ur boken Pdf: Jan Arnald: "Maria och Artur"


En agitator för vår tid

Summary: New Model Army med sångaren och låtskrivaren Justin Sullivan som frontman sjunger så äkta så det skvätter blod över scenen.

New Model Army Scen: Berns, Stockholm Det snackas alltid om äkthet inom rockmusiken. New Model Armys centralfigur Justin Sullivan är så äkta som någon kan bli. Hans röst skvätter blod över scenen. När han är personlig är det hans eget blod. När han är politisk är det någon annans. På skiva drar sig Sullivan mer och mer åt rockpoetens håll, som den starke textskrivare han alltid varit. På scen får den gamle agitatorn ta mer plats. Tyngdpunkten för kvällen ligger på de äldre skivorna. Det är låtar som de flesta i publiken kan och som med sin aggression passar bra på en livescen, även en så uppsnofsad som den på Berns. Och att kalla Storbritannien för USA:s ”51st state” är knappast mindre aktuellt i dag än för 20 år sedan. Strålkastarljusen är ständigt centrerade på Sullivan, vilket är självklart. Det är han som är bandet, övriga står för en kompetent ruffig bakgrund men är bifigurer. Sullivan är ingen stor sångare tekniskt sett, men desto mer känslomässigt. Han är lika trovärdig som bitter nostalgiker i ”Green and grey” som när han ironiserar över krigspropaganda i ”Here comes the war” eller blir miljöaktivist i avslutande ”I love the world”. Inte för att han är någon skicklig skådespelare utan för att han verkligen tror på det han sjunger, deklamerar och skriker ut. Till och med kvällens popigaste låtar ”Poison street” och ”Stupid questions” har en vass sarkasm som tränger igenom all allsångsvänlighet. Äkthet var ordet. Och så länge världen fortsätter att överträffa hans värsta mardrömmar har Justin Sullivan ingen anledning att börja fejka. Niclas Lindstrand niclas.lindstrand@dn.se


”Da Vinci”-domarens kod knäckt

Summary: Den kod som domaren Peter Smith vävde in i sitt skriftliga domslut i plagiatmålet om boken ”Da Vinci-koden” har knäckts.

Det uppger den brittiska etermediekanalen BBC. Domaren berättade hur koden skulle knäckas efter att två tidningar hävdat att de dom löst chiffret. Det kodade budskapet löd: "Smithy Code Jackie Fisher who are you Dreadnought." Domaren är en beundrare av amiral Jackie Fisher, som utvecklade slagskeppet HMS Dreadnought, som sjösattes i februari 1906. - Budskapet framhäver en betydelsefull, men nu bortglömd händelse som inträffade på dagen 100 år före rättegångens inledning, sade Peter Smith i sitt uttalande. Han berättade också att det tagit honom 40 minuter att konstruera koden och att det tagit honom lika lång tid att lägga in den domslutstexten. Boken "Da Vinci-koden" är fylld av koder och gåtor som hjältarna måste lösa. I Peter Smiths domslut friades för övrigt förlaget förlaget Random House och indirekt författaren Dan Brown från anklagelser om att "Da Vinci-koden" skulle ha varit ett plagiat av boken "The holy blood and the holy grail".


Forskarna är ju ense!

Summary: Ebba Witt-Brattström pläderar för en förstärkt svenskundervisning. Men hon använder forskningen för att stödja sina förutfattade meningar, skriver professor Kenneth Hyltenstam.

”Blattesvenska” Tidigare inlägg: Ebba Witt Brattström (19/4 ), Stefan Helgesson (21/4). Populistiska politiker kritiseras ofta för att använda forskning precis som det passar deras syften. Ebba Witt-Brattström har i sitt inhopp i debatten om svenskundervisning visat sig från sin allra sämsta sida – som en sådan politiker. Hon har nästan inte en siffra rätt i det underlag hon använder i sin argumentering. Men Witt-Brattström är inte bara politiker och samhällsdebattör. Hon är också intellektuell, forskare, professor i litteraturvetenskap. När en forskare handskas rundhänt med sina källor på det sätt som hon gör i sin artikel på DN:s kultursida den 19 april blir det riktigt eländigt. Witt-Brattström pläderar för en förstärkt undervisning i svenska. Alla som bor i Sverige har rätt att med skolans stöd skaffa sig kvalificerade och likvärdiga kunskaper i svenska, eftersom svenskan är huvudspråk i Sverige. Hennes förslag till hur svenskan konkret skulle förstärkas är enkelt: mer svensk litteratur i undervisningen – annars blir ”svenskan ett instrumentellt språk, en uppsättning sfi-fraser att använda i olika situationer”. Hon anser att regeringen är rasistisk när den inte aktivt verkar för en förstärkt svenska. Regeringen är rasistisk också när den ”i stället” satsar på ”mer hemspråksundervisning” (sedan 1997 officiellt benämnd modersmålsundervisning, vilket Witt-Brattström nymornat och oreflekterat ironiserar över). Medan hennes resonemang om en förstärkt svenskundervisning är kortfattade, ägnar hon desto mer krut åt att kritisera det faktum att den svenska skolan ger stöd åt tvåspråkiga elevers förstaspråksutveckling. Jag håller med Witt-Brattström om behovet av en förstärkt undervisning i svenska och en förbättrad utbildning för ungdomar med utländsk bakgrund i allmänhet. Hon har också en viktig poäng i sitt resonemang om svenskans status som huvudspråk i Sverige, och jag har inget emot hennes idé om mer litteratur i undervisningen. Men när hon spelar ut detta mot skolans stöd för de tvåspråkiga elevernas modersmål, hamnar hon helt fel och motverkar tyvärr sina i grunden goda intentioner. Witt-Brattström visar med sin artikel att hon inte har den mest elementära kunskap om utbildningssituationen för elever med utländsk bakgrund. Hon sällar sig till skaran som utifrån känslomässiga argument med rötter i gammaldags nationalism tror att tvåspråkighet skulle vara ett hot mot individens kunskaper i det nationella språket. Hon använder forskning, inte för att sätta sig in i ett sakförhållande, utan för att ge status åt sin egen förutfattade mening. Vad värre är, hon använder i sin artikel forskning som hon själv varken sett, värderat eller tagit ställning till; hon går på hörsägen. Hennes källa är en artikel i Sydsvenska Dagbladet 19/3 -05 av frilansjournalisten Lars Åberg, en kontroversiell samhällsdebattör som ofta citeras på rasistiska och islamofoba hemsidor, vilket i och för sig inte behöver vara känt för Witt-Brattström. Åbergs artikel handlar om arabiskspråkiga förskolor i Malmö, inte om modersmålsundervisning i skolan. Från Åbergs text har hon uppfattat två saker. En är att motivet för skolans modersmålsundervisning skulle vara att invandrarelever inte kan lära sig svenska om deras modersmål är ofullständigt. Detta är helt fel. Modersmålsundervisning finns av flera skäl: utvecklade kunskaper i ett förstaspråk har visat sig vara gynnsamt (ej nödvändigt) för en elevs allmänna kunskapsinhämtande, fortsatt språkinlärning (också av svenska alltså), läs- och skrivinlärning, identitetsbildning samt för kontakten med föräldrarnas kulturella bakgrund. Det är detta som tvåspråkighetsforskare världen över faktiskt är eniga om, inte alls ”djupt oense”. Från Åberg har Witt-Brattström också hämtat att den svenska policyn för modersmålsundervisning skulle bygga på ”hårt kritiserad” forskning av Wayne Thomas och Virginia Colliers. Varken Åberg eller Witt-Brattström har tagit del av denna forskning. Hon säger att han hänvisar till kritik mot den från två amerikanska skribenter. En av dessa är James Crawford, ledare för National Association for Bilingual Education. Den andra är Christine Rossell vid Boston University. Ingen av dem är tvåspråkighetsforskare – Crawford är journalist, Rossell professor i statsvetenskap – men Witt-Brattström använder deras kritik mot Thomas och Colliers forskning som underlag för sitt påstående att ”internationellt ledande tvåspråksforskare är djupt oense i frågan”. Sedan blir allt tyvärr en enda röra. ’Frågan’ som Witt-Brattström här diskuterar gäller om barn kan lära sig ett andraspråk även om deras förstaspråk inte är fullt utvecklat. Detta är inte alls vad Crawford eller Rossell har kritiserat Thomas och Collier för. Crawford är kritisk mot att Thomas och Colliers redovisning i deras första rapport inte var detaljerad nog för att få det genomslag den förtjänar som stöd för tvåspråkig utbildning. Rossell kritiserar rapporten bland annat för brister i matchning av jämförelsegrupper samt för användande en så kallad pseudolongitudinell metodik. Detta är kritik som man kan ha, men den kullkastar inte huvudresultaten. I själva verket har Thomas och Colliers ett antal metodiska fördelar framför mycket annan forskning på området. Det är också intressant att Crawford, en förespråkare av tvåspråkig undervisning, är starkt kritisk mot Rossell, som har en grundläggande aversion mot allt som inte är ”English-only”, och beskriver henne på sin hemsida som ”en kritiker som ständigt förnekar existensen av empiriskt stöd för tvåspråkig undervisning”. Faktum är att modersmålsundervisningen i den svenska skolan i själva verket har mycket lite med Thomas och Colliers forskning att göra, vilket i och för sig kan beklagas. De flesta elever som följer modersmålsundervisning får 40 minuter i veckan, medan de modeller som i Thomas och Colliers undersökning visade sig vara mest gynnsamma för kunskapsinhämtande och engelskinlärning omfattade ett mycket större modersmålsinslag. Den svenska modersmålsundervisningen är inte ”ett gigantiskt socialt experiment med en hel generation nya svenskar” legitimerat av ”tendentiös och dålig forskning” (det vill säga den av Thomas och Collier). Den har en 30-årig stabil tradition – om än med många organisatoriska och andra problem under årens lopp. Dess teoretiska underlag går tillbaka på den enkla tanken att inget barn ska behöva hamna på efterkälken i skolan på grund av bristande språkkunskaper. Eftersom det faktiskt tar flera år att lära sig en kvalificerad svenska, behöver all språkkunskap utnyttjas instrumentellt i skolans kunskapsförmedling. Om det ska bli en förbättring av skolresultaten för invandrarelever behövs inte bara mer svensk litteratur i svenskundervisningen, det behövs andra attityder, andra kunskaper och en annan förståelse för invandrarelevers verklighet än de som speglas i Ebba Witt-Brattströms artikel. Kenneth Hyltenstam Professor i tvåspråkighetsforskning vid Stockholms universitet kulturdebatt@dn.se


Tonträffar dygnet runt

Summary: Dirigenten Kristofer Wåhlander har sin egen orkester i Sankt Petersburg. Med en stor och krävande publik. I Ryssland har den klassiska musiken en ställning som saknar motstycke.

Han kommer från Löddeköpinge i Skåne men pendlar i dag mellan Sverige och Ryssland, det nya hemlandet. Musiken har alltid varit viktig. Någon tygnalle hade Kristofer Wåhlander aldrig som barn, i stället en leksaksgitarr. Att det skulle bli musik i någon form när lille Kristofer blev stor, var självklart. Men inte att han skulle bli dirigent. Det beslutet växte fram under den klassiska gitarrutbildningen i Manchester, Storbritannien, och förde honom så småningom till Sankt Petersburg i Ryssland, där han fick förmånen att öva och repetera med ett antal unga musiker. Kristofer Wåhlander är med sina 31 år äldst i gruppen, som nu utgör hans egen orkester. Det är en tacksam men också krävande uppgift, för här duger det inte med en halvdan insats. Ryssar ur alla samhällsklasser lyssnar till klassisk musik. Publiken är kunnig och förväntar sig mycket av utövarna. Konserterna är ofta billiga; den klassiska musiken är här folkkultur; det är inget överklassnöje att gå och lyssna på Stravinsky eller Tjajkovskij. Men nordiska tonsättare som Jean Sibelius, Wilhelm Stenhammar och Hugo Alfvén känner den ryska publiken inte till, så Kristofer Wåhlander tar på sig uppgiften att arrrangera nordisk musikfestival i Sankt Petersburg. I dokumentären ”Kristofers orkester” av Viveca Ringmar får vi följa honom, ständigt på språng, om det så är repetitioner med orkestern, jagande efter sponsorer, umgänge med lilla dottern Klara, pianospel med hustrun tillika pianoläraren Natasja, som han träffade på konservatoriet i Sankt Petersburg, eller bilfärd till flygplatsen med vidhängande krock (snabbt avhandlad vid vägkanten) på väg att hämta den svenske pianisten Per Tengstrand, som ska spela Stenhammar för ryssarna. Tengstrand beskriver efter konserten den ryska publiken som lyssnande, mer koncentrerad och distanserad än den amerikanska, som å andra sidan alltid visar mer uppskattning än den menar. All tid ska utnyttjas, och följaktligen arbetar Kristofer Wåhlander också när han kör bil, för då lyssnar han till symfonierna, lär sig dem. Men hans dirigentlärare Leonid Kortjmar tycker att den unge svensken borde arbeta ännu mer med musiken och inte splittra sin uppmärksamhet så mycket. Man måste älska musiken mer än sig själv, säger han. Den ryska musiken beskriver Kortjmar som vulkanisk, en musik som har svårt att hålla tillbaka känslorna även när den någon gång försöker. Han anser att öppenheten och känslosamheten är utmärkande för det ryska folket, som har så gott om stora kompositörer, men inga filosofer att tala om. Att vara ett litet barn med musicerande föräldrar kan innebära tidiga klanguppelvelser som sätter sig i hela kroppen. Det får Klara, bara några månader gammal, erfara. I en scen ser vi de unga föräldrarna spela fyrhändigt på flygeln medan Klara placerats ovanpå densamma i sin babystol, där hon får rytmen, ögonkontakten och ljudet på en och samma gång, en sorts musikalisk totalupplevelse. Tomas Lisinski tomas.lisinski@dn.se 08-738 11 59 VECKANS KONSERT: KRISTOFERS ORKESTER SVT 2 19.00


Bergman har huvudrollen i Ahndorils nya roman

Summary: Ingmar Bergman blir romanfigur. Författaren Alexander Ahndoril har skrivit en lekfull bok med regissören som huvudperson. Ett garanterat hett samtalsämne i höst.

Dramatikern och romanförfattaren Alexander Ahndoril har skrivit om verkliga personer förut. Men de har varit kejsare och kungar långt bak i historien. Nu ger han sig på en livs levande ikon, filmregissören Ingmar Bergman. Alexander Ahndoril startar det mesta han skriver i verkliga händelser, Fadimemordet och den så kallade styckmordsrättegången är ett par exempel. Hans berättarstil har beskrivits som ett mellanting mellan Sörgården och ”Twin Peaks”. Hur kom du på idén att skriva en bok med Ingmar Bergman som huvudperson? – Det är en tanke jag haft i 20 år. Den skulle bli min andra roman, men jag lade undan den. Jag var alldeles för upptagen av Ingmar Bergman som filmare på den tiden, det kom för nära, säger Alexander Ahndoril. – Nu har det gått en väldig massa år och jag har blivit ungefär lika gammal som min romanfigur. Plötsligt blev jag överrumplad av den här historien igen. I boken håller Ingmar Bergman på att spela in sin film ”Nattvardsgästerna”. Den handlar om prästen som inte kan tro. Det är tidigt 1960-tal och regissören åker rastlöst mellan villan i Djursholm, Filmstaden och Operan. Filmteamet knotar, SF hotar och Ingmar befarar att han håller på att göra sin hittills tråkigaste film. – Den filmen är kanske den gråaste och tristaste pärla som han över huvud taget har gjort. Därför är det en utmaning för mig att göra det omvända, en sprudlande och rolig roman. Någon dokumentärroman är det inte fråga om. Historien om filminspelningen håller sig visserligen med Ahndorils ord ”absolut till fakta”. Samtidigt har han en lekfull ingång till ämnet. Lekfullheten frigjordes när han bröt tabut att skriva om Bergman och gjorde honom till berättarjaget. – Det finns ett väldigt stort dokumentärt material som jag har tagit del av. Ingmar Bergman har själv skrivit om perioden, Vilgot Sjöman har gjort det, Käbi Laretei har gjort det, hans egen mor och hans egen far också. – Men det som finns emellan måste jag hitta på. Jag har förstås ingen aning om vad han har tänkt i de här situationerna jag skriver om. Finns det risk att någon av de inblandade kommer att sätta kaffet i vrångstrupen när de läser din roman? – Ja, den risken finns. Det är klart att det är jättekonstigt för Ingmar Bergman att bli romanfigur i någon annans bok, och det gäller väl de andra också som är med. Ingmar Bergman har redan läst ”Regissören”. Och ringt. – Vi pratade i över två timmar. Han håller inte med om allt i boken, men han vet ju hur fiktion fungerar. Vi förstår varandra. Och jag har ju ingen som helst längtan att göra någon illa. – Romanfiguren Ingmar Bergman lever också ett eget liv, på samma sätt som alla romanfigurer gör. Ett liv som jag inte kan kontrollera, avslutar Alexander Ahndoril. I september ges ”Regissören” ut. Inte bara i Sverige utan även i Danmark, Norge och England. Fredrik Söderling fredrik.soderling@dn.se 08-738 12 07


Kärlek i krigets skugga

Summary: Den italienske komikern och regissören Roberto Benigni är tillbaka med en farsartad romantisk komedi i Irakkrigets slagskugga. Eva af Geijerstam ser komiken blixtra men också några trötta clownkonster. DRAMAKOMEDI

”Tigern och snön” Regi: Roberto Benigni Manus: Roberto Benigni, Vicenzo Cerami I rollerna: Roberto Benigni, Jean Reno, Nicoletta Brasci, Tom Waits m fl Längd: 1 tim 54 min (från 11 år) Den särpräglade komikern Roberto Benigni blev känd också utanför Italiens gränser framför allt när han fick en roll i Jim Jarmuschs ”Down by law” för tjugo år sen. Hans naiva och milt anarkistiska clownkonster, håret på ända, fysisk trots litenheten, återanvändes av både Jarmusch och andra ickeitalienska regissörer. Under tiden fortsatta Benigni sitt eget filmskapande. Med ”Livet är underbart” (1997) om andra världskriget och Förintelsen parade han smärtsamt drama med komik. Den originella blandningen av skratt och sorg mitt i europeisk historias mörkaste skede gjorde filmen till den största italienska internationella filmframgången på mången god dag, för att inte säga någonsin. Oscarstatyetterna kom som på posten. Benignis klättrande på stolarna vid utdelningen och hans hojtande tacktal på italienskengelska blev en klassiker i spektaklets annars ofta välstädade annaler. Efter bland annat ett praktfullt publikt fiasko med sin storfilm ”Pinocchio” häromåret är han nu tillbaka med en film som till struktur och tema påminner om ”Livet är underbart”. Kriget är ett annat: invasionen av Irak 2003. Slutnoten kan alltså gå i dur: här talar vi ett slags romantisk komedi i Irakkrigets slagskugga. Men ”Tigern och snön” sjunger på samma sätt den stora kärlekens, familjens och fantasins lov som ”Livet är underbart”. Benignis gestalt Guido från den fabeln heter här Attilio. Han är en firad poet och universitetslärare med vildsinta undervisningsmetoder, förvirrade maner och högljudda lovsånger till poesins kraft. Han är uppslukad av kärlek till Vittoria, eller åtminstone vill Benigni förmå oss att tro det, även om man stund efter annan tycker sig se honom mer uppslukad av sina egna starka känslor och komiska manövrer. Vittoria är i färd med en översättning av vännen och den irakiske poeten Fuads (Jean Reno) senaste verk. Som alltid spelas målet för Benignis ömma lågor av hans egen fru, Nicoletta Brasci. I några återkommande scener drömmer han om bröllop med Vittoria, med storheter som Ungaretti, Montale, Borges och Yourcenar som vittnen och till tonerna av Tom Waits framförande sin egen ”You can never hold back”. Men enligt komikens regler: bröllopet blir aldrig av. Fuad återvänder till Irak. Vittoria följer med för att slutföra översättningen. Sviterna av en bomb får Benigni att följa efter på en till synes mission impossible: att rädda den kära till livet. Att Benigni inte har något till övers för kriget eller Saddam Hussein står helt klart. Ibland, bland enkla kamelskämt, reguljära farsnummer och vänligt men skräckblandat gyckel med amerikanska vägkontroller, bränner det till på allvar. Som när Attilio plötsligt upptäcker att han befinner sig mitt ute på ett minfält, eller i allt absurdare takt försöker få tag i läkemedel som inte finns. Men clownen Benigni är ojämn i infallen den här gången, ibland odrägligt självupptagen, säkert beroende på det problematiska i att förena kärlekssagan med sin indirekta berättelse om kriget. Ibland blixtrar han till av vardaglig värme och den lille mannens tragedi och komik i de stora stormarna. Annat är bara trött, sketchartat och utan glöd. Och av en trött clown utan närvaro blir det bara tragedi. EVA AF GEIJERSTAM film@dn.se