Jennifer Egan: Den gamla gangstereran har återkommit i dagens USA

Summary: Jennifer Egan kan förutspå framtiden. I den historiska romanen ”Manhattan Beach” hamnar hon mitt i samtidens mest laddade frågor. DN:s Björn af Kleen har mött den amerikanska författaren för ett samtal om Donald Trump, hennes döda bror Graham, ungdomskärleken Steve Jobs och svårigheten att växa i någons annans frånvaro.

I Jennifer Egans roman ”Manhattan Beach” mister den 19-åriga huvudpersonen Anna Kerrigan sin svårt handikappade syster. Lydia, som hon heter, somnar in vid åtta års ålder. Temat, syskon som slits ur livet, återkommer i olika varianter i Jennifer Egans romaner. Dödsscenen i ”Manhattan Beach” är hjärtslitande, på samma gång väntad och överraskande. Den har en verklig förlaga. Under slutarbetet med ”Manhattan Beach” dog Egans egen bror. Graham, som han hette, tog livet av sig vid 47. Han var schizofren. De stod varandra mycket nära. Egan säger att hon under hela sitt liv har plågats av känslan av att ”stå någon så nära och ändå inte förmå rädda den människan”. – Den upplevelsen återkommer i nästan alla böcker jag skrivit, säger hon. Jag avskyr att upprepa mig, så jag försöker byta kön och situation men den grundläggande strukturen tränger så djupt in i mig. Graham var sex och ett halvt år yngre. Han begick självmord i sin ateljé i norra Kalifornien. Det var sommaren för två år sedan. Intrigen i ”Manhattan Beach” var vid den tiden redan komponerad. Egan ändrade inget i sitt manus. – När han dog visste jag exakt vad jag försökte göra med boken. Den blev en fantastisk flykt för mig. Jag kunde fortsätta att skriva på den under tiden som jag planerade begravningen och hjälpte min mamma med allt annat. Jag tror kraften i hans död slog mig först när jag var klar med romanen. Jennifer Egan, 56, tillhör gräddan av en ny generation amerikanska berättare. Hon belönades med Pulitzerpriset 2011 för romanen ”Huliganerna kommer på besök”, 13 berättelser om människor med anknytning till San Franciscos musikindustri. Jonas Thente om ”Huliganerna kommer på besök”: Den trevar sig in mellan revbenen, griper tag i mitt hjärta och håller fast ”Manhattan Beach”, som utspelar sig i New York under andra världskriget, är hennes första försök i den historiska romangenren. Den har rosats av kritiker och älskats av läsare, en allt mer ovanlig kombination. Egans föräldrar skilde sig när hon var två. Mamman Kay, konsthandlare, gifte om sig med Bill Kimpton, som grundat en kedja amerikanska boutiquehotell, Kimpton Hotel & Restaurants. Under delar av sitt liv har Egan befunnit sig nära pengar och makt. I mitten av 80-talet, när hon pluggade litteraturhistoria, dejtade hon Steve Jobs, Applegrundaren som rycktes bort i cancer 2011. De återknöt kontakten mot slutet av hans liv. Utöver att skriva romaner och reportage i New York Times Magazine är Egan i dag ordförande för amerikanska Pen, ett yttrandefrihetsuppdrag av politisk betydelse. I mitten av oktober stämde Egan, genom Pen, Donald Trump för hans allt våldsammare attacker på enskilda reportrar, bokförlag och medieföretag. Pen vill tvinga Trump att sluta använda regeringens resurser för att motarbeta fri journalistik. Att växa upp som styvdotter i en framgångsrik, förmögen familj kan vara komplicerat. Under uppväxten verkar Egan ha tytt sig till lillebrodern, som i sin ungdom var själva sinnebilden för kalifornisk sportighet. De växte upp i San Francisco. – En fantastisk person, säger hon om Graham. Väldigt begåvad, intelligent, atletisk, extremt snygg – han hade allt. Om någon hade tittat på oss och frågat vem det skulle gå bra för i livet skulle alla ha pekat på honom. Jag var en oreda, en väldigt olycklig tonåring. Han var inte det. På universitetet bröt schizofrenin ut i form av djup paranoia. Lillebrodern repade sig aldrig. – Under stora delar av mitt vuxna liv har jag burit på ett hopp som aldrig har infriats, säger hon. Egan säger att Graham både var som en ”bror och en son” för henne. – När jag var liten bytte jag hans blöjor och satt barnvakt. Han växte aldrig riktigt upp. Han blev aldrig en självständig människa och jag fortsatte att ha den omhändertagande rollen. Egan hade, genom sitt yrke, på sätt och vis förberett sig på hans död. Redan i hennes första roman, ”The invisible circus” från 1995, reser ett 18-årigt berättarjag i fotspåren av den yngre systern Faith, som försvunnit under en resa i Italien. När det hände dig i verkliga livet, när din bror dog, kändes det på samma sätt som i romanerna, som i ”Manhattan Beach”, när Annas syster dör? – Nej, för min bror tog livet av sig… Eller, vissa saker var desamma. Egan säger att hon och hennes mamma nästan har blivit en och samma person efter broderns död. – Vår relation har slukats upp av vår gemensamma ansträngning att ta hand om och hjälpa honom. Och det har nästan gjort det svårt för oss att vara tillsammans nu. Vår sorg är så djup, det är som om vi projicerar den på varandra. Alldeles nyligen, på årsdagen av Grahams död, besökte mamman Egans familj i New York (ett hus i Fort Greene, Brooklyn, med kompost på bakgården och målningar signerade brodern på väggarna). – Jag kände mig knappt fungerande, och inte hon heller, säger Egan. Det fanns ingen tröst i att vara tillsammans. Vi var så hjälplösa ihop. Det var som om vi behövde vara tillsammans med människor som inte älskade honom lika mycket som vi gjorde. Hans död känns oöverstiglig, säger hon. – Jag kan existera, men inte komma vidare. Kanske har det inte gått tillräckligt lång tid. Men vad är tillräckligt med tid? 100 år? Jag drömmer om honom. Jag hade en enormt intensiv dröm i natt. I drömmen sade jag till honom: ”Jag förstår verkligen att du vill ta livet av dig, men tänk om jag är hos dig hela tiden, låter du bli då?” Jag minns inte vad han svarade. Men drömmen kändes som en förhandling, som ett försök att hitta sätt att inte tänka på honom hela tiden. Att intervjua framgångsrika författare i USA kan vara nedslående. Utsända från små språkområden prioriteras sällan. När man väl får audiens blir svaren pliktskyldiga. Egan, priser och prestige till trots, verkar oförmögen att göra skillnad på folk och folk. Hon är vidöppen från första frågan. Man anar hennes förtjänster som storasyster. Som samtidsskildrare har Jennifer Egan utmärkt sig för att kunna förutspå den omedelbara framtiden. I ”Look at me”, hennes andra roman från 2001, uppfinner hon en medieplattform, ”Vanliga människor”, från vilken allmänheten kommunicerar genom videokamera; en autenticitet som betraktare betalar för och annonsörer drar nytta av. Tre år senare grundade Mark Zuckerberg Facebook. I samma roman förekommer en libanesisk terrorist, kamouflerad som välutbildad mattelärare i den amerikanska mellanvästern. Han drömmer om att spränga World Trade Center i luften. Vilket sedan skedde, bara dagar efter romanens utgivning. – I boken skriver jag inkännande ur hans perspektiv om vad han avskyr: USA:s besatthet av tom kommersialism, som han upplever att vi har förgiftat världen med, säger hon. När elfte september sedan inträffade hade jag redan uppfunnit ett perspektiv som gjorde den sortens attack tilltalande för honom. Många amerikaner var då helt ovetande om att det fanns människor runtom i världen som hatar oss och ibland har ganska goda skäl för det. Hon stannar upp. – Men det får man säga med små bokstäver nuförtiden, annars blir man kallad förrädare eller något sådant. ”Manhattan Beach” utspelar sig på ett örlogsvarv i Brooklyn under kriget. Ingen framtidsskildring, med andra ord. Men åtminstone två av romanens teman skulle visa sig helt samtida. Anna Kerrigan är en pionjär på sin arbetsmarknad. Hon blir en av dykarna som reparerar underreden på krigsskepp. En värld som tidigare varit förbehållen män. – När jag skrev detta tänkte jag hela tiden: en sådan här berättelse skulle aldrig ha kunnat utspelas i vår tid eftersom så mycket har förändrats sedan dess. Du vet, kvinnor som inte fick beträda skeppen eftersom männen då inte skulle kunna kontrollera sig själva. När jag träffade Egan tidigare i höstas hade rättegången mot Trumps tidigare kampanjchef Paul Manafort just rullat upp en Sopranosvärld alldeles intill Vita huset. I ”Manhattan Beach” är gränsen just så porös mellan knegarna på varvet och Dexter Styles, en karismatisk nattklubbsägare med fingrarna i allsköns skumraskaffärer. Under förarbetet med romanen, som inkluderade intervjuer med åldrade newyorkare, slogs Egan gång på gång av hur närvarande gangsters var i samhällslivet långt in på 1900-talet. – Gangster var en accepterad jobbtitel, säger hon. Och en förklaring var förbudseran och den svarta spritförsäljning som blev resultatet av den. Ju mer jag läste desto tydligare insåg jag: vad fascinerande detta är, en hel generation försörjde sig på brott. Joe Kennedy, JFK:s pappa, var i den branschen. Man kunde vara en fullt accepterad medlem av etablissemanget och samtidigt ägna sig åt kriminalitet. Så annorlunda från i dag. Eller? – Att se Trump inta Vita huset omringad av alla sina kumpaner, det var som att betrakta en film från en annan era, säger hon. En återgång till en typ av makt som vilar på ett slags manifestation av fysisk styrka. Min bok handlar om hur den makten slutligen ger vika eller omvandlas till något som vi gillar bättre. – Det är väldigt märkligt det vi ser hända. Är Trump början på något nytt och fasansfullt eller den sista sucken från en väldigt gammal föreställning om vad USA ska vara? Som hans idé om att USA bör vara ett kolproducerande land. Are you fucking kidding me? Det är en form av nostalgi, en romantisering av åren som sammanfaller med Trumps egen barndom. Vi är alla nostalgiska inför vår barndom men man måste veta var gränsen går. Är man fullständigt ignorant behöver man inte bry sig om den gränsen. Om man är förvirrad kring gränsen mellan fiktion och fakta behöver man inte dra den gränsen över huvud taget. För att vara så samstämd med tidsandan är Egans metod som författare tämligen analog. Hon skriver för hand, och det kan bli upp till 50 utkast innan resultatet går i tryck. Egan vill inte se texten ta form på en skärm framför henne eftersom det gör henne självmedveten. – Jag skulle kunna täcka över skärmen men om jag trycker ned fel tangent så blir resultatet obegripligt. Jag befinner mig i en zon när jag skriver och tänker inte så mycket. Att skriva för hand är mitt bästa försök att få till bra idéer. Instinkt är mitt mest effektiva verktyg. Läs mer: Recension av Jennifer Egans ”Manhattan beach” Genom Egans romanvärld löper en diskussion om människans relation till tid. ”Manhattan Beach” skildrar en epok när det fortfarande är möjligt att försvinna. Anna Kerrigans pappa försvinner under kriget, lite som en gång Jennifer Egans egen pappa försvann. Han var alkoholiserad under uppväxten men blev nykter mot slutet av livet. Vid 60 blev han påkörd av en bil under en cykeltur och dog. – Jag fascineras av frånvaro, säger hon. Av frånvarons närvaro, antar jag. Det är också en väldigt intressant aspekt av kriget. Det fanns ett slags inbyggd rörelse under de åren, av försvinnande och återvändande, som är enormt fascinerande. Det finns en vacker mening mot slutet av romanen. När Anna själv bestämmer sig för att lämna New York på jakt efter sin pappa, inser hon: ”Det var så här han hade gjort.” – Det är så intressant, säger Egan. Vad hon inser där är att när man flyttar sig fysiskt så flyttar man sig även psykologiskt. Hon undrade: hur var det möjligt för vår far att förtränga oss? Och svaret var: genom att resa väldigt långt bort. Det är mycket svårare att göra i dag. Detta var den sista perioden i amerikanskt liv innan flyget blev tillgängligt för allmänheten. När man mätte förflyttningen i dagar i stället för timmar så blev även det rumsliga avståndet större. När Egan och jag dricker te en eftermiddag har New York Times just publicerat en intervju med Steve Jobs dotter Lisa Brennan-Jobs. Hon, 40 år gammal, har under hösten publicerat ”Small fry”, en uppväxtskildring som ger en föga smickrande bild av den döde teknikgurun, Egans gamla pojkvän. Jobs kunde vara lynnig, brutal, snål men även sleazy: dottern redogör för scener där Jobs och hans nya hustru kelar och stönar demonstrativt framför henne. Förvånar hennes skildring dig? – Nej. Den framstår som sannolik men det betyder inte att jag själv upplevt sådant beteende. Jag tänker på henne som styvdotter huvudsakligen. Jag har själv varit styvdotter. Det är väldigt svårt. Att försöka bli del av en familj och inte lyckas, det är smärtsamt. Egan och Jobs möttes på en middag när han var 28. Egan roades av hans existentiella sökande, spänningen mellan konsumismen i hans företagsimperium och hans privata upptagenhet vid antimaterialistisk buddhistisk filosofi. Hon tyckte det var spännande att vara den yngre ansvarslösa kvinnan i hans vardag som världsberömd entreprenör. Han utvecklade den första Macintoshdatorn under tiden som de sågs och hon skrev sina universitetsuppsatser på en apparat som han levererade till henne. Men då Jobs friade, och ville låsa henne i ett vardagsliv som inkluderade möten i Vita huset med Ronald Reagan-regeringen, backade hon och relationen tog slut. När Jobs fick sitt cancerbesked återupptog han och Egan kontakten och de sågs på nytt, bland annat efter en läsning hon gjorde i Palo Alto i Kalifornien. De hade kontakt fram till hans bortgång hösten 2011. – Jag tror vi alltid kände ett slags ömhet inför varandra och hade en sorts förbund. Men jag träffade aldrig hans hustru och har aldrig haft kontakt med hans familjemedlemmar över huvudtaget. Du lämnade honom när han vill ta med dig till Vita huset? – Jag har aldrig varit intresserad av status by proxy. Jag blir inte upphetsad av någon på grund av att denne besitter enorm makt. Jag bryr mig bara inte. Det kan vara väldigt distraherande om man är en ung människa med sina egna mål och drömmar. Det är lätt att känna att ens eget liv är betydelselöst. Det skulle vara så intressant att få veta hans känslor inför den digitala värld han var med om att skapa. – Ja, jag försöker minnas om vi någonsin pratade om det. Jag antar att vi gjorde det. I en intervju med Egan i tidskriften New Yorker i oktober 2017 säger hon att det är en ”öppen fråga” huruvida Jobs ”till sist gjorde oss skada eller gott”. Nu – mitt i bakslaget för teknikjättarna – verkar Egan ha nått en tydligare slutsats. Jobs lade grunden för den moderna mobiltelefonen, allas vår handboja. – Ett gift, säger hon. Men man kan inte riktigt skylla på honom. Detta skulle ha inträffat ändå. Han kom dit fortare än många andra. Oundvikligen skulle vi alla förr eller senare hålla i ett verktyg som kan göra allt. Mobilen kommer snart att sitta ihop med oss på något sätt. Det är motbjudande. Jag kan inte låta bli att övermannas av känslan av att det är förfärligt. – Vi behöver alla inse vår enskilda betydelse för världen, till exempel i fråga om klimatförändringarna. Denna närsynta, skärmcentrerade existens leder i motsatt riktning, som nästan all bildbaserad samvaro gör: till narcissism, en kult av individen och en upptagenhet vid det yttre. Vilket åtminstone i mitt tänkande underminerar individens beredvillighet att försaka något för allmänhetens bästa. Vi reser oss från uteserveringen. Det är en ljummen fredagseftermiddag. Jennifer Egan visar mig till tunnelbanan, orolig att jag ska hamna på fel linje. Jennifer Egan 56-årig författare bosatt i Brooklyn som skrivit fem böcker. Gift med teaterdirektören David Herskovits. Två tonåriga söner, Manu och Raoul. Egans förra bok ”Huliganerna kommer på besök” (”A visit from the good squad”) belönades med Pulitzerpriset 2011, USA:s finaste litterära utmärkelse. Sedan mars 2018 är Egan ordförande för Pen America, yttrandefrihetsorganisationen som har över 7.000 medlemmar. Nyligen utkom den hyllade romanen ”Manhattan Beach”, en 1940-talsskildring som fått fin kritik i USA och som DN:s Jonas Thente beskrev som ett verk från ”toppskiktet” av amerikansk litteratur.


Museernas vinavtal kan granskas av Konkurrensverket

Summary: Nationalmuseum och Moderna museet har bytt till sig stora mängder vin mot marknadsföring utan att bjuda in till anbudsgivning. Nu kan Konkurrensverket komma att granska myndigheternas avtal, skriver Sveriges Radio.

De två ledande statliga konstmuseerna Nationalmuseum och Moderna museet kan ha brutit mot lagen då de ingått sponsringsavtal med en svensk vinimportör. I utbyte mot stora mängder vin ska importören, enligt kontrakt som DN tagit del av, få marknadsföring och få använda museernas lokaler för privata evenemang. Båda avtalen överstiger ett värde av 100.000 kronor, och enligt lagen om offentlig upphandling (LOU) ska myndigheter då dokumentera varför de valt att ingå samarbete med en viss aktör. Det har varken Nationalmuseum eller Moderna museet gjort. Nu rapporterar Sveriges Radio att Konkurrensverket ska ta ställning till om dessa avtal ska granskas närmare. – Det här är ett ärende vi tar upp nästa gång vi har ett prioriteringsmöte och där får vi avgöra om vi ska gå vidare och utreda ärendet eller inte, säger Malin de Jounge som är enhetschef på Konkurrensverket till Sveriges Radio. Konkurrensverket är den myndighet som granskar hur lagen om offentlig upphandling sköts. Enligt de Jounge är det ur ett upphandlingsperspektiv intressant att se var gränsen går för sponsringsavtal. – Sen har vi en prioriteringsgrund som tar upp saker som blir allmänintressanta om det är frågor man förväntar sig att vi tar upp och svarar på, säger de Jounge till Sveriges Radio. Lars Turesson, som är administrativ chef på Moderna museet välkomnar en granskning av avtalen. – Ju färre tolkningar av oklara lagar vi själva behöver göra desto bättre, skriver Turesson i ett mail till DN. Moderna museet har tidigare inte betraktat sponsorsamarbeten som något som ska upphandlas enligt LOU, men praxis ska nu ändras. Lars Turesson anser däremot att Moderna museet gjort rätt i att inte bjuda in till anbudsgivning och i stället direktupphandlat vinet eftersom man har synnerliga skäl att göra det. Ett skäl till att få direktupphandla kan vara att den upphandlande myndigheten får ett erbjudande väsentligt under marknadsvärdet. – I det här fallet är det ju snarast en omvänd situation, ett antal kulturmyndigheter konkurrerar om det fåtal företag som tycker att kultursponsring är intressant. Våra sponsringsintäkter har minskat kraftigt de senaste åren och det är jättesvårt att få nya sponsorer, så problemet är i högsta grad akademiskt. Har ni ett avtal med samma vinimportör för nästa år också? – Det aktuella avtalet med vinleverantören löper ut detta år. Det finns ännu inget avtal för nästa år. Över huvud taget löper de flesta av våra avtal ut inom kort så att säga upp dem i förtid är knappast aktuellt, skriver Turesson. Också Nationalmuseum vill ha klarare riktriktlinjer då det kommer till sponsringsavtal. "Vi tycker att det är beklagligt att den senaste tidens rapportering har fått det att framstå som att vi som myndighet har gjort fel genom att över huvud taget ingå sponsringsavtal. I vårt uppdrag är det utpekat att vi ska hitta alternativa finansieringssätt för verksamheten och sponsring är ett av dem. Det statliga anslaget täcker bara delar av våra utgifter och själva verksamheten som bedrivs på museet måste vi därför finansiera genom egna intäkter. Vi välkomnar en större tydlighet om vad som gäller kring sponsringsavtal så att vi som myndighet kan göra rätt utifrån de riktlinjer som ges", skriver Nationalmuseum i ett uttalande till DN. Nationalmuseum har, enligt Sveriges Radio, tidigare medgett att man gjort fel då man inte betraktat avtalet med vinimportören som en upphandling och därför inte dokumenterat varför man valde att ingå avtal med aktören.


Jayne Svenungsson: ”Jag har inte känt till mejlet förrän nu”

Summary: Det felskickade mejlet till Svenska Akademiens ständige sekreterare Anders Olsson existerar verkligen. Men mejlet var fram till i går kväll okänt för Jayne Svenungsson och det hade ingenting att göra med hennes utträde ur Akademien, berättar hon för DN.

DN kunde i torsdags kväll berätta om ett mejl som av misstag skickats till Svenska Akademiens ständige sekreterare Anders Olsson. I mejlet fanns enligt källor konkret information om att Jayne Svenungsson brutit mot institutionens regler för sekretess genom att sprida information till journalisten och juristen Jesús Alcalá. En ledamot i Svenska Akademien berättade för DN: – Antingen hon eller Alcalá råkade adressera ett mejl till Anders Olsson, som egentligen var avsett för någon av dem, säger ledamoten som menade att det var anledningen till att Svenungsson avgick. Uppgifterna dementerades sedan av både Jayne Svenungsson och Anders Olsson. Nu bekräftar emellertid Jayne Svenungsson att mejlet verkligen existerar. Men hon kände inte till det förrän hon läste om det i DN i torsdags kväll. Mejlet skickades för omkring en månad sedan och på fredagsmorgonen hade hon ett samtal om det med Anders Olsson. – Jag hade absolut aldrig hört talas om det, men nu har jag under morgonen pratat med Anders Olsson. Om jag förstår det rätt så har Jesús Alcalá skickat mejlet till Katarina Frostenson och det var riktat till henne, men mejlet ska i stället ha kommit fel till Anders Olsson. Jag vet inte om Frostenson någonsin fick mejlet och Jesús Alcalá kanske aldrig upptäckte att han hade skickat det fel. Jag har fått se innehållet, men jag har inte känt till mejlet förrän nu, säger Jayne Svenungsson till DN på telefon. Författaren och journalisten Jesús Alcalá har tidigare under hösten skrivit om händelserna inom Svenska Akademien i Kristianstadsbladet/Ystads Allehanda och Katarina Frostenson kommenterade då Akademikrisen. Även om Jayne Svenungsson bekräftar att det felskickade mejlet existerar vill hon inte uttala sig om dess innehåll. Har du brutit mot Akademiens sekretess? – Nej, jag varken kan eller vill kommentera det. Det är inget jag är involverad i. Det antyds att jag skulle ha skickat mejlet, men det finns tre parter i den här mejlväxlingen: den som har skickat mejlet, den det skulle ha kommit till och den det har kommit till. Jag är ingen av de tre. Så uppgiften om att du skulle ha brutit mot Akademiens sekretess är närmast obegriplig för dig? – Ja, framför allt att jag skulle ha begått sekretessbrott och att Akademien därefter skulle ha uppmanat mig att träda tillbaka, som någon parallell till Frostenson. Det är det som är det grova. Det har Anders Olsson också dementerat. Men du förnekar inte att du kan ha läckt information om Akademien? – Inte information av någon allvarlig art och inte direkt till någon journalist. Sedan har jag delat mitt liv med vänner och bekanta och det är möjligt att något gått vidare indirekt, det vet man aldrig. Vi har alla haft behov av att ventilera, eftersom det senaste året har varit en traumatisk erfarenhet. Har du någon aning om varför ditt namn har kommit upp i sammanhanget? – Nej, och det vill jag inte kommentera eftersom jag inte är involverad i hela den här episoden, utan jag blev konfronterad med det. Jag behöver prata mer med Anders Olsson om vad det kan vara. Har du alls varit i kontakt med Jesús Alcalá? – Nej. En rad akademiledamöter har vid ett flertal tillfällen uttalat sig om Akademiens inre angelägenheter i nyhetsmedier under året som gått – något som har skett både öppet och anonymt. Beslutet om att lämna Akademien fattade Jayne Svenungsson redan i början av oktober, berättar hon. Hon meddelade först Anders Olsson, som i en korrespondens under oktober månad ska ha uttryckt ”förvåning och bestörtning” över hennes beslut om utträde. Därefter skrev hon ett brev till övriga ledamöter i Akademien. – Mitt brev till Akademien skrev jag några veckor innan jag gick ut i offentligheten. Jag förklarade i en lågmäld ton för dem varför jag backar, hur jag tänkte och min sorg över det. Sedan gick jag till slut ut i media, efter att först ha förankrat det. Jag ville inte att mitt avhopp skulle ske på samma sätt som de i våras, då det nådde oss andra som en chock genom pushnotiser. Jayne Svenungsson betonar att hon inte har något otalt med övriga ledamöter i Akademien och att hennes högsta önskan just nu är att återfå sin forskarfrid. – En dag kanske jag kommer att berätta mer om varför jag avgick, men det handlar inte om något stort eller revolutionerande, som att jag skulle ha avgått i protest mot behandlingen av Frostenson, eller att det var en kamp mellan kvinnor och män, alla de här förenklande förklaringarna. Skälen är flera och komplexa och det var många bäckar små, bland annat min syn på kollegialitet, men också att det har varit ett extremt påfrestande år för mig. Jag lever i min lugna forskartillvaro här i Lund och sedan kommer jag in i den här konflikten som jag inte har valt. Mina krafter tog slut. – När jag hade varit med och bidragit till Akademiens numerära fortlevnad genom de nya invalen kände jag att jag med gott samvete kunde backa. DN söker Svenska Akademiens ständige sekreterare Anders Olsson och Jesús Alcalá.


Bokrecension: Mats Strandbergs ”Slutet” – när slutet kommer med en snyftning OCH en skräll

Summary: Slutet kommer tidigare än vi tror i Mats Strandbergs nya roman. Slutet heter Foxworth och är en meteor på kollisionskurs med jorden. Det är 4 veckor och 5 dagar kvar.

Ungdomsroman Mats Strandberg ”Slutet” Rabén & Sjögren, 512 sidor Tonåren är den stora orons tid: den existentiella ångestens brummande generator. Det är då de allra största och mest omvälvande skräckscenarierna känns som omedelbara hot: kriget, klimatkollapsen, klyftorna och naturkatastroferna. Först när tonåringen blir vuxen och får egna barn växlar ångesten till en mer omedelbar gestalt i form av oron för barnen. De barn som kommer att överta fruktans stora stafettpinne. I Mats Strandbergs nya roman är det helt klart att jorden kommer att utplånas. Hela jorden? Ja, hela jorden, och allting kommer att gå väldigt snabbt och ingenting kommer att överleva. Kometen Foxworth kommer att kollidera med planeten och det är slutet. När romanen inleds är det 4 veckor och 5 dagar kvar. Det är svensk högsommar i en medelstor svensk stad. Romanens kapitel räknar ner till slutet och vi följer Simon och Lucinda, två tonåringar som är ytligt bekanta. Det är två tidsadekvata figurer Strandberg skriver fram. Han bor med sina två mammor; hon är mer eller mindre isolerad av cancern. Läs mer: Stephen Hawking förutspår av mänskligheten har 100 år kvar att leva. Inledningsvis diskuterar ”Slutet” detta oerhörda att allt faktiskt kommer att upphöra, utan undantag. Plötsligt har det blivit en värld där det är meningslöst att beordra en lillasyster att borsta tänderna, för till vilken nytta? Samhällsfunktioner, katastrofhantering, ekonomi och förtvivlan betraktas ur tonåringarnas perspektiv. Strandberg varierar olika troliga aspekter: kometförnekarna som tror att alltihop möjligen är en kommunistisk konspiration, de kollektiva självmorden, de religiösa domedagssekterna, grupperna på nätet för de som inte vill dö som oskulder. ”Vi har ingen nytta av körkortslektioner, bantningsmedel, helårsprenumerationer, antirynkkrämer, pensionsförsäkringar. Det blir inga semesterresor över julen. Filmerna på affischerna kommer aldrig att gå upp på bio”. Allt detta som är så viktigt i våra vardagar blir plötsligt inställt, meningslöst. Intervju med Mats Strandberg: ”Jag är en ganska dålig sadist” Somliga spärrar in sig och spelar ”Skyrim” för att leva till slutet i en bättre fantasivärld. Andra tar steget och kommer ut ur garderoben. Många fortsätter arbeta som vanligt, men de flesta festar på hembränt och tabletter. I alla fall de yngre skikten. Det är en realistisk och skickligt begrundad tablå. Och efter nästan 150 sidor, när man mer än väl förstått grejen, låter Strandberg småstaden få sin egen Laura Palmer. En mordgåta alltså, med en oskyldigt anklagad, nämligen Simon. Lucindas berättelse får vi befordrad via en app som heter TellUs. Den är öppen för alla som vill beskriva sig själva, mänskligheten och livet på jorden för de livsformer som eventuellt en dag nås av sändningarna. Det är ett mycket smart sätt att hantera och variera de två berättarrösterna. Nu blir också frågan om meningen med döden akut. Vad finns det för mening med att leta upp en mördare som ändå aldrig kommer att dras inför rätta? Och, mer djuplodande: hur ter sig den plötsligt stora gemenskapen för en flicka som tidigare varit ensam om insikten att livet kommer att ta slut mycket tidigare än normalt? Här finns också insikten att, som någon i romanen konstaterar, den korta tiden före slutet lockar fram precis de insikter, domedagsstämningar och handlingsprogram vi kanske borde odla även utan meteor – med tanke på att vår bekymmerslösa livsstil är en långsammare men lika obeveklig terminator. Alla dessa stora frågor behandlas lätt och mycket övertygande av Mats Strandberg. Jag tror att han har ruvat på och arbetat med den här romanen alldeles extra varsamt. Han lyckas hålla samman denna pre-apokalyptiska berättelse utan att bli vare sig mästrande eller tårögd. Läs mer: DN:s Lotta Olsson recenserar Mats Strandbergs förra bok, skräckromanen ”Hemmet”.


Filmrecension: ”Widows” en kvinnlig rövarhistoria med kraftfulla bilder

Summary: Oscarsbelönade ”12 years a slave”-regissören Steve McQueen är tillbaka med en kvinnodominerad gangstersaga från dagens Chicago. Banal story men fängslande bilder, skriver Mårten Blomkvist.

”Widows” ser lovande ut på papperet. Och rapporter från tidiga filmfestivalvisningar har låtit rent förälskade. Engelska regissören Steve McQueen var tretton när han 1983 följde serien ”Änkorna”, som var skriven av Lynda La Plante. Deckarserien med tre kvinnor som sedan deras gangsters till män gjutit en våldsam död tar över en efterlämnad plan, blev ett oförglömligt minne för McQueen. Kvinnorna som ingen tog på allvar men som ändå iscensatte en stöt var som uppenbarelser. McQueen tycks onekligen ha burit ”Änkorna”-andan med sig genom karriären. ”Hunger” (2008), ”Shame” (2011) och ”12 years a slave” (2013) har något av jag-ska-visa-er över sig. Med lysande ”12 years...” gick McQueen till filmhistorien genom att bli första svarta regissör och producent att vinna bästa film-Oscar. Efter framgångarna tycks han till ”Widows” ha fått allt en filmregissör kan drömma om 2018. Det glittrar om rollistan. Robert Duvall, 87, har vikt ett av sina numera sällsynta framträdanden för McQueen. Jacki Weaver från ”Animal kingdom” (2010) gör en ny monster-mor. Manus har skrivits ihop med deckardrottningen Gillian Flynn ( ”Vassa föremål” (som blev tv-serien ”Sharp objects”) och ”Gone girl”. Så ”Widows” har mycket som talar för sig. Men det gör ofta ett avigt intryck när denna historia gjord för att se tuff ut i London på 1980-talet av McQueen skickas ut på gatorna i dagens Chicago. Så ursäkta om jag låter ofin, men jag såg mest bara en ambitiös men i det hela banal filmversion av en 35 år gammal tv-serie som inte tycks ha åldrats väl. Viola Davis, Oscarsbelönad för sin roll i ”Fences” (2016), gör Veronica. När hennes Harry (Liam Neeson) i filmens fartfyllda upptakt gått åt i en konfrontation med polisen får Veronica veta att han denna gång plundrat fel person. Politikern/gangsterbossen Manning (Brian Tyree Henry) vill ha tillbaka sina två miljoner. Veronica rekryterar två andra kvinnor som blev änkor vid kuppen, och en extra, för att försöka genomföra en kupp-plan Harry lämnat efter sig. Steve McQueen berättar med stort allvar vad som i stora delar är en rövarhistoria. Det är som om han inte ser den sidan av saken. När La Plante skrev "Änkorna", hennes första egna tv-serie, var hon skådespelerska och urless på bleka kvinnoroller. Hennes ”I mördarens spår” med Helen Mirren, blev en milstolpe i början av 90-talet. Mycket har åstadkommits sedan dess. Det finns ett drag av Robin Hood-saga över ”Widows”. De kvinnor som tuffar till sig blir en annan sorts tuffingar än de manliga råskinnen: ädlare, mer medmänskliga. Det är här det andas 1980-tal, och en färsk författare som håller på att prova ut en ny sorts kvinnlig hårding. Handen som håller i puffran ska fortfarande vara manikyrerad, så att säga. Det behöver den inte vara i dag. Viola Davis låter sin blick låga av rättmätig vrede ganska många gånger mer än hon behöver; jag fattar, jag fattar. Steve McQueen känns överlag förvånansvärt lite samtida i ”Widows”, och vilse i deckargenren. I intrigen ingår greppet med ett föremål som tidigt ses i ett oskyldigt sammanhang. Senare återfinns det på fel plats, och avslöjar därmed dramatiskt en djup hemlighet. McQueen låter då Veronica tänka sig tillbaka, och påminner oss i en tillbakablick om var vi först såg föremålet. Det är oförlåtligt töntigt. Utan Steve McQueens enkla, kraftfulla bilder - återskapade i samarbete med fotografen Sean Bobbitt - hade intrycket av B-film varit förhärskande. Men McQueen har en sällsynt förmåga att rensa och koncentrera bilderna så att de tycks rymma ett dovt hot och blir i sig fängslande, nästan oavsett vad som skildras. Fast i ”Widows” blir det mycket intensitet på tomgång. Medan Steve McQueen med dramatiska åtbörder visar oss cyniska politiker och svartas värnlöshet vid poliskontroller, får man i tankarna en annan 1980-talsstorhet: Oliver Stone. Se mer. Tre andra filmer med kvinnlig revansch: "Bruden bar svart" (1968), "Carrie" (1976), "Kill Bill: Vol. 1” (2003, "Vol. 2" 2004).  Thriller ”Widows” Regi: Steve McQueen. Manus: Steve McQueen och Gillian Flynn. I rollerna: Viola Davis, Liam Neeson, Michelle Rodriguez, Colin Farrell m fl. Längd: 2 tim 10 minuter (från 15 år). Språk: engelska. 2


Anders Olsson: ”Något felskickat mejl har inte diskuterats”

Summary: Svenska Akademiens ständige sekreterare Anders Olsson förnekar att han skulle ha diskuterat ett felskickat mejl med Jayne Svenungsson. Jayne Svenungsson själv understryker att ingen har konfronterat henne med anklagelser om sekretessbrott.

På onsdagen i förra veckan meddelade teologen och religionsfilosofen Jayne Svenungsson att hon begär utträde från Svenska Akademien. Beskedet kom efter att hon innehaft sin stol i knappt elva månader. Jayne Svenungsson skrev i ett pressmeddelande att hon ”av en rad skäl nått vägs ände” och nu vill återvända på heltid till sitt ordinarie arbete. Men flera källor uppger för DN att hennes beslut offentliggjordes efter en annan händelse. Innan Jayne Svenungsson lämnade sin stol ska den ständige sekreteraren Anders Olsson ha mottagit ett mejl som skickats fel. I mejlet fanns konkret information om att Svenungsson brutit mot institutionens regler för sekretess genom att sprida information till journalisten och juristen Jesús Alcalá. En ledamot i Svenska Akademien berättar för DN: – Antingen hon eller Alcalá råkade adressera ett mejl till Anders Olsson, som egentligen var avsett för någon av dem, säger ledamoten som menar att det var anledningen till att Svenungsson avgick. Jesús Alcalá har tidigare under hösten skrivit om händelserna inom Svenska Akademien i en debattartikel i Kristianstadsbladet/Ystads Allehanda. Han skriver att han läst handlingar och korrespondens och hänvisar bland annat till mötesprotokoll och interna e-postmeddelanden. Läckorna från Akademien har under hösten oroat den ständige sekreteraren som menar att det ”stört och fördröjt” processen att återuppbygga förtroendet. Anders Olsson har dock beklagat Jayne Svenungssons utträde. För TT avvisar han också att han skulle ha diskuterat något felskickat mejl med Jayne Svenungsson: ”Jag kan bekräfta att något felskickat mejl inte varit föremål för diskussion med JS och att det såvitt jag vet inte kan ha inverkat på hennes beslut att lämna Akademien”, skriver han i ett sms till TT. Jayne Svenungsson dementerar uppgifterna i ett sms till DN: ”Jag kan entydigt dementera att påstådda läckor var skälet till att jag lämnade Akademien. Skälen till mitt tillbakaträdande finns väl dokumenterat i en längre korrespondens mellan mig och Anders Olsson under oktober, och jag skulle kunna visa upp denna korrespondens för offentligheten om så krävdes. Ingen i Akademien har heller konfronterat mig med anklagelser om att jag skulle begått sekretessbrott.” Hon beskriver de nya uppgifterna som en obehaglig chock: ”Jag gjorde allt för att träda tillbaka från Akademien på ett så diskret sätt som möjligt för att inte tillfoga Akademien ytterligare skada. Jag kan inte annat än få en obehaglig känsla av att någon nu försöker utsätta mig för repressalier”, skriver hon i ytterligare ett sms. DN söker Jesús Alcalá och Anders Olsson. Läs mer: Jayne Svenungsson lämnar Svenska Akademien Björn Wiman: Rökridåer runt förklaringarna till Svenungssons avhopp Inval av nya ledamöter dröjer


”Veckans brott” fortsätter – men utan Leif GW Persson

Summary: Nästa år återuppstår SVT:s kriminalprogram ”Veckans brott”. Men utan Leif GW Persson, som gått till TV4. – Leif är välkommen som gäst ibland, säger tidigare parhästen Camilla Kvartoft.

När Leif GW Persson sände sitt sista ”Veckans brott” i våras verkade det vara slutet för det omtyckta programmet. Men nu står det klart att långköraren återuppstår i januari nästa år. – Det känns jättekul. Vi vet att det finns en stor publik som gillar krimprogram och vi vet att det är många som saknar ”Veckans brott”, säger programledaren Camilla Kvartoft. Den kände kriminologiprofessorns roll som expert ska nu axlas av olika gäster, men vilka är ännu inte klart. – Det blir naturligtvis en stor utmaning för mig att fortsätta att göra ett sådant stort och populärt program. Vi kan inte ersätta Leif, men det känns väldigt roligt att utveckla och förnya programmet, säger Camilla Kvartoft. Efter åtta år i ”Veckans brott” värvades Persson av TV4. Tidigare i år dök han upp som expert i ”Brottsjournalen” med Jenny Strömstedt – ett program med många likheter med SVT:s föregångare. – Visst finns det likheter, men de gör sitt program och vi ska göra ett annat lite annorlunda. Jag tycker att Leif är jättebra och jag slutar aldrig att fascineras av hans kunskap så jag tittar gärna på ”Brottsjournalen”, säger Camilla Kvartoft. Men hon ser det inte som att hon och den tidigare kollegan blir konkurrenter. – Jag pratade med honom senast i går och han är helt med på att vi kör vidare. Med tanke på att tittarna är så intresserade av kriminalprogram tror jag säkert att det finns plats för oss båda i tablån. Leif är faktiskt välkommen som gäst ibland om han skulle vilja. Nytt för programmet är också att det blir fler avsnitt varje vecka. Förutom det ordinarie programmet blir det även kortare sändningar i SVT Play där dagsaktuella brott och domar kommenteras. – Det kommer mycket krimnyheter och det här gör att vi kan bli snabbare och finnas med i nyhetsflödet på ett annat sätt, säger Kvartoft. Samtidigt tror hon att tittarna kommer att känna igen sig. – Vi ska fortsätta göra spännande samhällsjournalistik kring brott och straff. Vi fortsätter med våra genomarbetade reportage och vi fortsätter granska och skildra polisens arbete. Och naturligtvis fortsätter vi att göra de populära historiska inslagen där vi gräver i SVT:s arkiv. Läs mer: GW Person om ”Brottsjournalen” som sänds i TV4


Filmrecension: Bröderna Coens nya ”The ballad of Buster Scruggs” på Netflix

Summary: Bröderna Coens nya film, som visas på Netflix, är en ojämn, galghumoristisk västernsaga i sex kapitel.

Västern är den mest amerikanska filmgenren av alla, som traderar själva skapelseberättelsen om det moderna USA. Det är filmer som utspelar sig under åren när nybyggarna skulle civilisera vildmarken och kuva Cheyenner och Comancher. Frågan är hur man kan berätta om det vilda 1800-talet i dag utan att hemfalla åt daterade stereotyper. Det är många som har försökt göra revisionistisk västern och faktiskt en hel del som har lyckats nyansera eller förråa bilden av förr-i-tiden. Bröderna Coen försöker dock inte rätta till genrens avigsidor i "The ballad of Buster Scruggs". Här finns till exempel nästan inga kvinnoporträtt, samtidigt som ursprungsbefolkningen knappt lämnar hästryggen utan förblir krigsmålade hot från horisonten. Resultatet påminner snarare om ett slags självmedveten – och tyvärr aningen självbelåten – exotifiering. “The ballad of Buster Scruggs” ramas in av att en man bläddrar i en bok som heter just så – och de kolorerade sidorna kommer till liv framför oss medan gungstolen gnisslar i bakgrunden. Coens nya är en västernsaga i sex kapitel som släpps direkt på Netflix, om än inte direkt optimerad för det slags sträcktittning som strömningsjätten blivit förknippad med. Här finns inga cliffhangers – men väl mycket galghumor. År 2010 gjorde brödraduon en nyinspelning av John Wayne-filmen ”True grit” och några av deras tidigare filmer bär spår av västerngenren, inte minst “No country for old men". Den här gången är män av alla åldrar ungefär lika ovälkomna i det nya landet. Det mest minnesvärda kapitlet, “Meal ticket", följer ett två man starkt turnésällskap som uppträder för småslantar. Den arm- och benlösa skådespelaren reciterar Shelleys "Ozymandias" och Gettysburgtalet, men blir snart utkonkurrerad av en mer publikfriande höna. Hans oflax delas av flera rollfigurer. Carter Burwell står i vanlig ordning för musiken, i övrigt blir det förvånande få kära återseenden. Tim Blake Nelson från “O brother, where art thou?” återfinns åtminstone i titelrollen, som en sångglad och högmodig revolverman. Eller “Misantropen", som han kallas på efterlysningsaffischen och spefullt visar upp för kameran. Det är ett öknamn som också kunde gälla filmbröderna, som inte har några betänkligheter när det kommer till att ta sina rollfigurer av daga. Coens är dock inga effektsökande cyniker, och det finns ingen illvilja i deras svartsynta ironier. “The ballad of Buster Scruggs" är, förstås, bitvis underbar men staplade på varandra blir olyckssagorna tyvärr lite tradiga. Det är en rå värld som vecklar ut sig men bilderna är inte skitiga. Tvärtom förstärks overklighetskänslan av att bröderna för första gången har använt en digital kamera. Bruno Delbonnel distanserar filmen från realistisk markkänning genom fotots bländande skärpa. Det är en grym och uppsluppen film som understryker att varje skapelseberättelse är en fantasi. Västernfilmer söker ofta efter en moralisk kompass i vidderna. Bröderna Coen erbjuder inga dylika ledstjärnor, men har skapat en lägereld för genrens entusiaster. Det blir en behaglig sittning som ändå hade sprakat mera med nyare bränsle. Se mer. Tre andra nyvästernfilmer: ”The salvation” (2014), ”The revenant” (2015) och ”Hell or high water” (2016).


Crystal Moselle: ”Det behövdes en film om verklighetens tjejsnack”

Summary: Efter dokumentärsuccén ”The wolfpack” är Crystal Moselle tillbaka med ett uppväxtdrama om en skejtartjej som söker sin flock. ”Skate kitchen” är en besjälad och autentisk uppväxtskildring som kan vinna Bronshästen på Stockholms filmfestival i kväll.

New York-baserade Crystal Moselle tror på spontanmöten. För åtta år sedan förändrades hennes liv radikalt när hon råkade stöta på en excentrisk syskonskara som spatserade på nedre Manhattan – alla i korpsvarta kläder och midjelångt hår. Mötet resulterade i den djupt fascinerande dokumentären ”The wolfpack” om de filmtokiga syskonen Angulo som hållits inspärrade under hela sin uppväxt i en trång lägenhet på Manhattan av en paranoid patriark. För tre år sedan råkade Moselle stöta på de två unga skejtarna Rachelle Vinberg och Nina Duran i New Yorks tunnelbana. Det blev upptakten till ett nära samarbete som mynnat ut i en verklighetsbaserad film där Vinberg spelar den förkvävda förortstjejen Camille som flyr sin mamma för att hänga med de coolaste skejtartjejerna på nedre Manhattan. “Skate kitchen” är ett finkänsligt uppväxtdrama om en introvert ung kvinna som söker sin flock på tröskeln till vuxenvärlden. – Precis som ”The wolfpack” är ”Skate kitchen” en familjefilm om unga människor som är passionerade och jobbar tillsammans. För mig är familjebegreppet flytande och kan lika gärna omfatta människor som jag inte har några direkta blodsband till, säger Crystal Moselle på ett dovt upplyst rum på Hotel Strand i Stockholm. Efter en blixtvisit i samband med reklamfilmen ”Bring it on” för H&M:s stora återvinningskampanj är det andra gången hon gästar Stockholm. Den amerikanska regissören är lätt utmattad efter att ha firat halloween med syskonen Angulo och gjort en lång rad pr-stopp från Brasilien till Berlin. ”Vargflock” räddad av Hollywood i omtalad debut I kväll, fredag, har ”Skate kitchen” chansen att vinna Bronshästen på Stockholms filmfestival. Hennes lika naturalistiska som poetiska drama är en liten raritet i en filmvärld som hittills har domineras av manliga skejtare i filmer som “Rocket power”, ”Grind”, ”Lords of Dogtown” och Gus van Sants mästerliga “Paranoid park” som också kretsar kring kreativa unga outsiders som vill utforska sina egna rum utan föräldrarnas inblandning. ”Skate kitchen” är en själfull film om syskonskap, strul, svek och sexuellt uppvaknande. I en av de ömmaste scenerna i ”Skate kitchen” hamnar väninnorna i en flickrumssäng där de har tjejsnack om de allra mest intima sakerna. – Det här är diskussioner som alla unga tjejer har men som nästan aldrig visas på film. Jag kände att det behövdes en film som återspeglar dessa diskussioner precis som de är i verkligheten, säger hon. Crystal Moselle är en regissör som alltid går på magkänslan, kräver Widerbergskt ”liv till varje pris” i varje scen och dras till hybrider i gränslandet mellan dokumentärer och spelfilm. – För mig var det viktigaste att ”Skate kitchen” skulle kännas subtil och äkta, som en autentisk skärva av deras värld. Jag känner mig direkt obekväm med filmer som känns falska och där alla spelar över. En av de mest fantastiska filmer jag har sett är Michal Marczaks ”All these sleepless nights” som följer ett par ynglingar under ett år när de hänger runt i Warszawa. Crystal Moselle växte upp i San Francisco men flyttade till New York i slutet av 1990-talet. Precis som filmens Camille, försökte hon själv slå sig fram på Manhattan som 18-åring. – Det var en mer konkurrensbetonad ”mean girls”-miljö när jag kom till New York. Nu är unga tjejer trevligare och mer inkluderande mot varandra, vilket gjorde mig fascinerad. Att vara kvinna i dag är en unik upplevelse med så många skiften som är på gång. Och då tänker jag inte bara på metoorörelsen, säger Crystal Moselle. – Min film handlar om en revolution, en grupp tjejer som inspirerar andra tjejer världen över. Och samtidigt lever vi numera i en mycket märklig värld. För en normalt funtad person är det en instinkt att reagera mot det både skrämmande och löjeväckande som händer i Vita huset, säger hon. På flera sätt menar hon att ”Skate kitchen” har likheter med dansfilmer där skejtscenerna uttrycker deras personligheter. – Till skillnad från en målorienterad sport som fotboll är skejtarna en samling kreativa individualister som håller på med en konstform. Rachelle har en unik åkstil som är väldigt kreativ och utan uppehåll. När vi började spela in fick jag bryta scenen för att hon var för självsäker för rollfiguren och bad henne att åka lite mer osäkert, säger Moselle som kan hålla balansen på bräda men aldrig lärt sig några imponerande tricks. Hon fick ett kvitto på att hennes amatörskådespelare också hade spetskompetens på brädan när en stuntkoordinator gick på instagramjakt efter tjejer som skulle kunna utföra de svåraste tricksen i filmen. – Det slutade med att han headhuntade samma tjejer som redan var med i filmen, haha. Så man kan säga att mina skådespelare gör sina egna stunts. Crystal Moselle tycker att det revolutionära och inspirerande med ”Skate kitchen” är att den visar att en grupp tjejer kan göra något som de flesta kvinnor inte tror att de kan göra. Hon berättar om ett ögonblick i skejtparken före inspelningen när Rachelle åkte tillsammans med några killar. – Plötsligt kom det förbi en liten flicka, som såg både pojken och Rachelle göra ett trick. Jag såg hur hon tänkte: “jag kan också göra det” och återskapade denna scen i filmen med min guddotter. Det är så man bryter med gamla invanda mönster. ”Skate kitchen" visas på Stockholms filmfestival den 17 (Skandia, kl 11) och 18 november (Zita 1, kl 13). Crystal Moselle Född i San Francisco 1980, flyttade till New York i sena tonåren för att ta en examen vid School of Visual Arts. Hon debuterade med dokumentären ”The wolfpack” 2015 som vann Juryns stora pris på Sundancefestivalen och Oscarsnominerades. Spelfilmen ”Skate kitchen” hade världspremiär på årets Sundancefestival och tävlar på Stockholms filmfestival. Just nu planerar hon för två nya filmer – en ”framtidsdokumentär” om tillståndet i dagens värld. Den andra är en spelfilm som inspirerats av hennes pappa – ”en galen hippie” som började jobba med musikterapi som alternativ behandling för psykiskt sjuka på 70-talet.


Lotta Olsson: Ursula K Le Guin visste författarens uppgift – att komma med nya idéer

Summary: I den nya dokumentärfilmen "The Worlds of Ursula K Le Guin" berättar en klarögt optimistisk fantasyförfattare om fantasins grundläggande uppgift: att komma med nya idéer för världen.

”Just nu behöver vi författare som ser skillnaden mellan att producera en marknadsvara och att utöva en konstform", sa fantasyförfattaren Ursula K Le Guin (1929-2018) i ett för henne ganska typiskt tal 2014. Hon hade just fått en stilig medalj för ”Distinguished Contribution to American Letters” vid National Book Awards gala, en lätt tårögd Neil Gaiman fick ge den till henne, galagästerna jublade. Varpå Ursula K Le Guin traskade upp och höll ett vänligt men bestämt tacktal för den festklädda publiken, varav en stor del från bokbranschen, och påpekade att författarnas uppgift inte är att producera lönsamma varor åt branschen. En författare ska ge läsarna nya tankar och idéer om andra sätt att leva, sätt att förändra världen, sa hon. För världen går att förändra, det är extra viktigt att veta i dessa tider - och ofta är det i konsten nya idéer föds. Hennes tal var hoppfullt, trots att det var så kritiskt. ”Fantasin är sinnets grundläggande verktyg, det fundamentala sättet att tänka, en oumbärlig källa för att bli och fortsätta vara mänsklig,” sa hon, och gjorde litteratur till något betydligt större än siffror. – Jag var så nervös inför det där! Här ger de mig medalj, och så protesterar jag mot i stort sett allt de gör, säger Ursula K Le Guin och skrattar, när hon berättar om talet i den nya dokumentärfilmen ”The Worlds of Ursula K Le Guin”, i regi av Arwen Curry. Den visades på ett fullsatt Bio Rio i Stockholm i förra veckan, en visning ordnad av Science fictionbokhandeln. Det finns många skäl att läsa Ursula K Le Guins fantasy och science fiction: hon skrev om drakar och trollkarlar långt före Harry Potter, hon skriver om språk och identitet, mänsklighet och makt, existentiella och filosofiska frågor. Framför allt skriver hon bra berättelser. Hennes internationellt mest kända bok är ”Mörkrets vänstra hand” från 1969, som diskuterar könsroller genom att skildra ett samhälle av hermafroditer, dubbelkönade varelser som periodvis blir antingen kvinnor eller män. ”Kungen var gravid” är bokens mest kända mening. Läs mer: Lotta Olsson tipsar om nio Le Guin-böcker Före dokumentärfilmvisningen på Bio Rio högläste skådespelerskan Anna Wallander Le Guins novell ”Those who walk away from Omelas”, en berättelse om den utopiska, lyckliga staden där allt blomstrar, men vars välstånd bygger på att man håller ett barn inlåst i en mörk skrubb. En del invånare står inte ut med barnets lidande, utan lämnar Omelas. Vart går den som lämnar sitt samhälle? Ursula K Le Guin skrev en bok även om dissidenternas värld: ”The Dispossessed” (”Shevek” i den svenska översättningen), om ett anarkistiskt samhälle. Det är delvis en utopi, men en tveeggad sådan. Le Guin la till en undertitel, ”an ambiguous utopia”, och beskrev hur grupptryck lätt kan uppstå även i en på ytan jämlik värld. I vår tid är fantasy och science fiction sorgligt nog oftast berättelser om klimatkatastrofer. Och, märkligt nog, även om totalitära samhällen som de såg ut förr. Ursula K Le Guin är en helt annan sorts röst. Hon berättar om maktstrider och samhällsproblem, men i grunden bubblar en befriande klar optimism, som en klok, klarögd, mer filosofisk och litterär Hans Rosling. Själv var hon övertygad antikapitalist, och sa i talet 2014: ”Vi lever under kapitalismen, vars makt verkar omöjlig att slippa undan - men å andra sidan: så trodde vi också förr om kungarnas gudomliga rätt.” Och så log hon vänligt, men mycket uppfordrande. Det är ju inga andra än vi som skapar, räddar och utvecklar vår värld. Läs fler texter av Lotta Olsson, till exempel om en ny biografi över Astrid Lindgrens liv.


Stan Lee arbetade på ny superhjälte då han gick bort

Summary: Mannen bakom Spindelmannen och Hulken arbetade på ännu en superhjälte när han gick bort i måndags. Det avslöjar Stan Lees dotter J. C. Lee för nöjessajten TMZ.

Stan Lee var en av skaparna av serieförlaget Marvel Comics 1961 och blev med tiden känd för karaktärer som Spindelmannen, Fantastiska fyran, Black Panther, Hulken, X-Men och Iron Man och i förlängningen en rad filmer med dessa och andra seriefigurer som kom att ta steget ut på vita duken. På måndagen gick den legendariske tecknaren bort i en ålder av 95 år. Nu berättar Stan Lees dotter J. C. Lee för nöjessajten TMZ att hennes far arbetade på att skapa ytterligare en superhjälte – Dirt Man. Idén ska ha kommit från J. C. Lee men hon arbetade på att ta fram hjältens karaktär tillsammans med sin pappa. Ända fram till slutet. J. C. Lee säger inte vilka krafter som Dirt Man är tänkt att få, skriver TMZ. Läs också: Så sörjer kändisarna Stan Lee


Bokrecension: ”Den okända Astrid Lindgren” – svensk litteraturhistoria som ger mersmak

Summary: Lotta Olsson recenserar Kjell Bohlunds bok ”Den okända Astrid Lindgren”, om tiden när Astrid Lindgren var litterär chef Rabén & Sjögren.

Det låter ju som en omöjlig konstruktion. Astrid Lindgren var Rabén & Sjögrens mest kända författare, men under tjugofyra år också chef för förlagets barnboksutgivning. Kunde hon hålla isär sina roller? Vad tyckte de andra författarna om att ha stjärnförfattaren som redaktör? Kjell Bohlund, som själv var chef för Rabén & Sjögren 1983-1997, berättar i ”Den okända Astrid Lindgren” om Astrid Lindgrens tid på förlaget. I praktiken blev hon litterär chef nästan från början, samtidigt som hennes egna böcker räddade förlaget från konkurs. Läs mer: Så styrde Astrid Lindgren över svensk barnlitteratur Det var ingen lätt sits, och det finns en del man kan ifrågasätta. Hon vann en tävling när hon redan hade lärt känna Elsa Olenius i juryn, och en annan tävling vann hon när hon redan hade börjat arbeta på förlaget. Jävsproblematiken stod som spön i backen, kan man säga, men det gjorde den å andra sidan överallt i branschen på den tiden. Recensenter, författare och redaktörer tycks ha umgåtts över en hel del gränser, men det verkar inte alls ha hindrat dem från att bedöma varandras alster kritiskt. Är inte jäv viktigt? Den verkar inte hindra Kjell Bohlund heller: han kände ju Astrid Lindgren väl, men lyfter sakligt fram både goda och dåliga sidor i hennes redaktörskap. Hon var en gudabenådad redaktör men skrev ibland om andras texter lite för entusiastiskt, så att de blev mer Astrid Lindgren än de borde vara. Hon uppmuntrade och stöttade också många författare, och skrev långa, noggranna brev som svar på deras manus. Men obehagligt ofta slutade refuseringsbreven med att hon ursäktade sig: ”Är du ledsen nu och tycker att jag är en mara?”. Kjell Bohlund tolkar det som utslag av Astrid Lindgrens konflikträdsla, själv blir jag arg. Man kan väl inte först såra folk och sedan kräva att de inte ska ta illa upp? Quiz: Vad kan du om Astrid Lindgren? Bohlund berättar detaljerat om Astrid Lindgrens såriga konflikt med Lennart Hellsing om synen på barnboken, där Lennart Hellsing slogs för det konstnärligt avancerade och Astrid Lindgren snarare ville ge barn böcker som de tyckte om. Den diskussionen, där båda har viktiga poänger, har betytt mycket för den svenska barnbokens utveckling, och breven mellan dem är en ren fröjd att läsa i dag: o, forna tiders giganter som förmådde fortsätta gräla utan att förfalla till personangrepp och osakligheter! ”Den okända Astrid Lindgren” är svensk litteraturhistoria som ger mersmak. Kjell Bohlunds bok är knökfull av citat som ger liv åt den tiden, och det handlar om betydligt mer än individen Astrid Lindgren: det är dåtidens författare, dåtidens barnböcker, dåtidens referenser och diskussionsfrågor. Den samlade bilden av Astrid Lindgren som till sist framträder är av en redaktör och författare som var obeskrivligt framgångsrik i båda rollerna. Man kan grumsa över att hon satt på två stolar, och det gjorde också somliga. Hon dominerade uppenbart dåtidens barnboks-Sverige, både genom sina egna böcker och genom arbetet på Rabén & Sjögren. Det hade ju kunnat vara mer rättvist. Men utan Astrid Lindgrens geni hade svenska barnböcker aldrig uppnått tillnärmelsevis den status de har i dag.


”Sällskapsresan”-producenten Bo Jonsson är död

Summary: Filmproducenten och manusförfattaren Bo Jonsson, som arbetade med alla från Lasse Åberg till Dusan Makavejev, blev 79 år gammal.

Bo Jonsson började arbeta på filmbolaget Sandrews i början av 1960-talet och var 1964 produktionsledare för Lars-Magnus Lindgrens stora exportsuccé ”Käre John”, som även blev Oscarnominerad för bästa icke-engelskspråkiga film. På Sandrews arbetade han dessutom med de svensk-franska samproduktioner som förde regissörer som Jean-Luc Godard och Agnès Varda till Sverige. Strax därefter, 1970, tillträdde han som vd för Svenska Filminstitutet, men lämnade posten redan två år senare efter slitningar med styrelseordförande Harry Schein. Som ansvarig producent på Europa Film under 1970-talet arbetade han bland annat med regissören Janne Halldoff på filmer som ”Polare” och ”Jack”. Det är dock genom partnerskapet med Lasse Åberg som Jonsson har gjort störst avtryck i folkdjupet. Tillsammans skrev de manus till miljonframgångarna ”Repmånad" (1979) och ”Sällskapsresan” (1980) samt fyra uppföljare. Jonsson var dessutom producent till samtliga Stig-Helmer-filmer. Genom filmer som Dusan Makavejevs ”Montenegro eller Pärlor och svin” 1981) och Hrafn Gunnlaugssons ”Korpen flyger” (1984) fortsatte Jonsson även att vara aktiv som internationell filmproducent. På 1988 års Guldbaggegala tilldelades han Juryns specialbagge. Bo Jonsson blev 79 år gammal.


Anders Olsson: ”Kan inte bete oss så mot en ledamot”

Summary: Svenska Akademien bekräftar nu att tre ledamöter motsatte sig resolutionen om att Katarina Frostenson bör lämna institutionen. Den tidigare utredningen anses ha ”gått för fort” och nu har man kopplat in en ”extern kraft” för att ta fram ett beslutsunderlag, skriver TT.

Det är den ständige sekreteraren Anders Olsson och den tillträdande ledamoten Eric M Runesson som ställt upp på en intervju med nyhetsbyrån TT. Runesson har tidigare på uppdrag av Akademien agerat medlare i de konflikter som skakat institutionen det senaste året. Akademiens beslut: Katarina Frostenson bör lämna sin stol Anders Olsson återupprepar i intervjun den bild han tidigare framfört i DN, nämligen att resolutionen om Frostenson var ett måste för att undvika att Akademien föll samman. Det var den 4 oktober man tog beslut om resolutionen – samma kväll lyckades man ta beslut om inval av två nya ledamöter. – Som jag bedömde det kunde Akademien ha lösts upp under den tiden, under de veckorna. Vi såg nästan inga möjligheter alls att komma vidare. När vi då kunde enas också med dem som ställt sig utanför Akademien temporärt och skriva samman resolutionen var det ett genombrott, säger Anders Olsson till TT. DN har tidigare rapporterat att tre ledamöter valde att inte aktivt ställa sig bakom resolutionen. Olsson bekräftar nu att tre reserverat sig, men menar trots det att en ”massiv majoritet" av ledamöterna stöttat den. Svenska Akademiens utredning: Kulturprofilen avslöjade sju Nobelpristagare Katarina Frostenson har dock beslutat sig för att inte självmant lämna institutionen, då hon inte anser sig ha gjort några överträdelser av Akademiens stadgar. Därför beslutade institutionen nyligen att gå vidare till resolutionens andra del: att inleda en ny utredning om misstänkta stadgebrott. Den nya utredningen beräknas ta ett par månader att genomföra och Frostenson kommunicerar genom ett juridiskt ombud. Eric M Runesson berättar för TT att utredningen utgår från att hon förklarat sig oskyldig och att man måste ”räta ut frågetecken” som blivit kvar sedan den första utredningen. – Akademien använder sig av en extern kraft för att ta fram någonting som liknar ett beslutsunderlag och som Katarina Frostenson med ombud kan kommentera. Därifrån får vi sedan gå vidare, säger Eric M Runesson till TT. Läs mer: Frostenson vägrar lämna Akademien frivilligt Han menar också att den nya utredningen skiljer den sig från Akademiens tidigare utredning, som enligt honom inte var avsedd för att ligga till grund för en eventuell uteslutning av Katarina Frostenson utan för att klarlägga om kulturprofilen Jean-Claude Arnault påverkat Akademiens arbete. – Beredningen i Akademien gick för fort. Det är också förståeligt att människor som inte är vana vid att hantera den här typen av jobbiga situationer känner sig stressade, säger Eric M Runesson till TT. – Jag tror att det också var det som gjorde väldigt många i Akademien så uppbragta och också sedan röstade mot en uteslutning. Vi kände att så här kan vi inte riktigt bete oss mot en ledamot som vi har haft ett fint samarbete med under 25 år, säger Anders Olsson. Svenska Akademiens första advokatutredning inleddes i november förra året, efter DN:s granskning om kulturprofilen Jean-Claude Arnault. Utredningen kostade sex miljoner kronor och tog drygt tre månader att genomföra. Resultatet av utredningen splittrade Akademiens ledamöter och efter flera omröstningar om Frostensons ledamotskap valde flera ledamöter att lämna arbetet. Utredningen lämnades i april över till Ekobrottsmyndigheten som i dag leder en förundersökning där minst person är misstänkt. Beslut om eventuellt åtal i fallet väntas före årsskiftet. – Det pågår utredning och det jobbas hårt, men vi är inte färdiga, jag kan inte säga mer än så. Men vi har en förhoppning och tro att vi är färdiga i december och då har ett material som vi kan delge den misstänkte, säger chefsåklagare Jan Tibbling vid Ekobrottsmyndigheten till DN. Det finns inga uppgifter om att Katarina Frostenson är misstänkt för något brott. Fler frågor till Akademien Fakta: Fler frågor till Akademien i intervjun med TT. 1. Varför valde Katarina Frostenson att inte medverka i den första advokatutredningen? – Det har att göra med hur hon själv ställdes utanför och blev behandlad. Hon blev utestängd från kommunikationen på ett mycket smärtsamt sätt och då är det väldigt lätt att man vänder ryggen till och säger ”jag vill inte ha med det här att göra”, säger Anders Olsson. 2. Ni är försiktiga när ni beskriver händelseförloppet kring den förra advokatutredningen, men man får ändå en känsla av att ni anser att skulden ligger hos dem som höll i tyglarna i Akademien tidigare. Är det så? – Är man inte van vid att hantera den här typen av känsliga och komplicerade situationer så kan man bli stressad och då ligger det nära till hands att man låter sig drivas av ovidkommande hänsyn. ”Hur bråttom är det?” ”Vad förväntas av mig?” Man blir inte tillräckligt ”astute” som det heter på engelska, kan inte stå stadigt i det här och hålla rätt intressen för ögonen, säger Eric M Runesson. – Man kanske inte heller ska underskatta de opinioner som fanns då och som var oerhört starka. Det kan också ha spelat en stor roll i att trappa upp tempot i processen. Det blev en stress som påverkade alla som arbetade här i Akademien påtagligt, säger Anders Olsson. 3. Är det resolutionen om Frostenson som i en förlängning har orsakat Jayne Svenungssons avhopp från Akademien? – Jag vill inte gå in på det, hon får själv redogöra för sina motiv för att träda ut ur Akademien. Det beslut hon tog gick ganska fort. Men jag kan bara generellt säga att vi har varit under extrem press under hela året och det har naturligtvis inte varit roligt för en ny ledamot att komma in mitt i den här striden. Det kan jag tro har spelat in här, det måste ha varit ganska förfärligt, säger Anders Olsson. Källa: TT.


Ennio Morricone vill stämma tyska Playboy: ”Intervjun är falsk”

Summary: Ennio Morricone förnekar att han kallat Tarantino för "icke-originell". Intervjun i tyska Playboy är falsk, enligt den legendariske italienske kompositören. ”Jag anser att Tarantino är en fantastisk regissör”, säger han i ett uttalande.

Morricone, som skrivit musiken till flera av Tarantinos filmer, citerades i en intervju i den tyska upplagan av Playboy. Där påstås han bland annat uttala sig om att den amerikanske regissören är "icke-originell", "en kretin" och "ingen riktig regissör". Men nu förnekar Morricone att intervjun ens ägt rum och hotar med rättsliga åtgärder. Den italienske kompositören har kontaktat sin advokat och kommer att se över om det går att stämma tidningen. ”Jag har inte gjort någon intervju med tyska Playboy och jag har aldrig kallat Tarantino en kretin eller sagt att jag tycker att hans filmer är skräp. Jag har gett min advokat i Italien mandat att vidta rättsliga åtgärder”, säger han i ett uttalande enligt Indiewire. Ennio Morricone fick en Oscar för musiken i Tarantinos "The hateful eight" 2016. Morricone är Sverigeaktuell den 27 januari då hans avskedsturné kommer till Globen i Stockholm. Då utlovas bland annat musik från hans samarbete med Tarantino.


”Den svenska mänskan vid den svenska verklighetens slut”

Summary: När Ingmar Bergman 1961 får idén till ”Nattvardsgästerna” står han på toppen av sin karriär. Få tror på filmen, men ingen vågar säga nej. Vilgot Sjöman får hänga med bakom kulisserna för att dokumentera inspelningen. Kristian Petri berättar historien om deras komplicerade vänskap – och en svensk filmklassikers tillkomst.

”Klockan är tolv på dagen en söndag i november. Det skymmer över slätten och blåsten kommer med rå fukt från myrmarken österut.” Så lyder de två första raderna i Ingmar Bergmans manus till ”Nattvardsgästerna” (1963). Bergman skulle senare beskriva sin film: ”Det är den svenska mänskan vid den svenska verklighetens slut och den svenska väderlekens nollpunkt.” Berättelsen om ”Nattvardsgästerna” utspelas i början av 60-talet, i ett avlägset och främmande land, med en enda tevekanal, ett televerk, en statskyrka och ett stort filmbolag med en ledande filmregissör. Ett Sverige på väg att försvinna. Landsbygden avfolkas, kyrkan står tom. Ingmar Bergmans skriver i sin arbetsbok 26/3 1961: ”Detta vet jag: Ett ’jag’ går in i ödekyrkan för att samtala med Gud för att äntligen falla på knä, be öppet, tala med gud, få svar…” Det vi bevittnar här är en films födelse. Den har ännu inget namn, inga färdiga karaktärer, ingen berättelse. Allt som finns är en känsla. Svagt upplysta scener som ur en dröm. Detta är den trevande början till en av Sveriges mest omtalade och mytiska filmer. När Ingmar Bergman får idén 1961 står han på toppen av sin karriär. Han har inlett året med att sätta upp ”Måsen” på Dramaten, Strindbergs ”Leka med elden” på Radioteatern, han arbetar med Stravinskijs ”Rucklarens väg” på Operan och han har just fått sin första Oscar för ”Jungfrukällan”. Bergman har också blivit utnämnd till ny konstnärlig rådgivare på Svensk Filmindustri efter Victor Sjöström, han klipper filmen ”Såsom i en spegel” och tackar nej till ett stort kontrakt på MGM, en lön på 500 000 dollar (24 gånger som mycket som han tjänar i Sverige)… Bergman skriver i boken ”Bilder”: ”Jag var i den avundsvärda positionen att jag kunde göra vad jag ville. Det var dags för ett dödsföraktande språng.” Detta språng blev en film om en präst som tvivlar på Gud. Kanske en av filmhistoriens mest melankoliska gestalter. Filmbolaget, kollegor, skådespelare, hans hustru… alla omkring Bergman tvivlar. Ska han förstöra allt det han byggt upp? Alla bävar, ingen är entusiastisk. Utom regissören själv – han har bestämt sig. Ingen vill ha filmen, men ingen vågar säga nej. Ingmar Bergman är en av världens mest hyllade filmregissörer, men något skaver – visst har han åtrått priserna, berömmelsen, hyllningarna, men samtidigt finns en känsla av tomhet: ”Min sorg, rädsla, ensamhet, lust och äckelkänsla, hela detta skrik som jag bär på är förstummat och nedtystat eftersom jag i varje ögonblick kan säga mig själv att jag är privilegierad.” Ingmar Bergman och pianisten Käbi Laretei bor i en elegant villa i Djursholm, en villaförort som är själva sinnebilden för förmögenhet och framgång. Huset ägs av Svensk Filmindustri. Så på ett sätt är detta en förlängning av filmens värld, ett slags rekvisita till filmen om den framgångsrike regissören. Huvudrollen i ”Nattvardsgästerna”, prästen Tomas Eriksson, är ett maskerat självporträtt. Om vi driver den tesen handlar kanske inte filmen bara om en präst som tvivlar på Gud. Det egentliga dramat är en regissör som tvivlar på sin film. Om vi föreställer oss kyrkan som en väldig biograf. Vad gör regissören om det inte kommer en enda besökare? Han fortsätter att genomföra sin film. Trots allt. Han förrättar sin mässa därför att det är det enda han kan göra. Utan att snegla på publiken eller kritiken. ”Nattvardsgästerna” är en unik film av Ingmar Bergman. Det som också är unikt med den är mängden material kring inspelningen. Här finns inte bara en 50 minuter lång bakomfilm av hög kvalitet, stillbilder av fotografer som Lennart Nilsson, regissörens anteckningar och kommentarer, reportage, brev – här finns också ”L136”, en bok av Vilgot Sjöman som följer inspelningen och dessutom gör en tv-serie i fyra delar kring samma material. ”L136” är filmens produktionsnummer. Långfilm 136. Vilgot Sjöman och Ingmar Bergman kände varandra sedan gymnasietiden. Det var ingen okomplicerad relation men den blev till en vänskap som skulle vara livet ut. Sjöman debuterade som författare vid 23 års ålder med romanen ”Lektorn”. Den fick lysande kritik och ansågs vara en mycket mogen debut. Sjöman varvade skönlitteratur med kritik. I Sveriges Radio hyllade han Bergmans film ”Det sjunde inseglet”. Hans stora önskan vid denna tid var att bli filmregissör. Och vägen dit gick genom vännen/kollegan Bergman som krävde att Sjöman först följde en hel inspelning. Det råkade bli ”Nattvardsgästerna”. Sjöman var inte ensam författare med filmambitioner i början av 60-talet. Andra kollegor som snart skulle debutera var Jörn Donner och Bo Widerberg. Vilgot Sjöman fick löftet att få följa med en hel långfilm från idé till premiär. Bergman skulle släppa in Sjöman i det allra heligaste. För Sjöman var förstås detta en ynnest och han såg möjligheterna framför sig, men det var också förbundet med stor vånda och ren skräck. Eftersom Sjöman själv hade regiambitioner finns en vetgirig nyfikenhet på filmens alla detaljer, skådespelarens arbete, regin, tekniken, allt – precis allt nagelfars i boken ”L136” och alla inblandade ges en röst, en kör av röster som sammantaget ger en vid inblick i denna mycket speciella Bergmanfilm. Transparensen är häpnadsväckande. Bergman litar på Sjöman som ju fått följa med för att han senare ska regissera en film för SF. Vilgot Sjöman brottas ständigt med sin integritet och sin svåra sits som författare på nåder: ”Vad är starkast i den här högen av impulser? FEGHETEN. Rädslan att BEROENDET ska göra mig INSTÄLLSAM”, skriver han. Det är också dessa spänningsfält som utgör bokens styrka. Den är verkligen utlämnande, framför allt för Sjöman. På Kungliga Biblioteket i Stockholm finns materialet kring boken samlat i Sjömans kvarlåtenskap. Fem stora mappar med allt som Sjöman sparat kring inspelningen. Här finns en stil som nästan aldrig söker framhäva sig, men som sökande, ibland trevande, nyfiket fortsätter att fascinera läsaren. Det är svårt att föreställa sig att Bergman kunde ha fått ett så mycket bättre vittne. Det är både ett dokument och litteratur. Att bläddra bland Vilgot Sjömans mappar är svindlande. Materialet ligger i någon slags personlig ordning, öppet för infall, anekdoter och hugskott. Inkastade pressklipp om andra filmare, bilder, odaterade betraktelser, tankar, drömmar, utrivna manussidor med marginalanteckningar om Ingmar Bergmans regianvisningar… Och plötsligt finns en sida från december 1997 (slutade han aldrig skriva på boken?). Sammantaget är alla dessa mappar själva urboken ”L136”. Här tar han in yttervärlden ännu mer och i sin till synes osorterade form skapar läsningen en känsla av att verkligen vara där, att andas luften åren 1961 till 1963 då Ingmar Bergman genomför sin film ”Nattvardsgästerna”. Sjömans teveserie däremot lider av ett slags stelhet. Han klagar över att alltid vara för sent ute, varje gång kameran äntligen är klar har all atmosfär redan försvunnit. En känsla många dokumentärfilmare upplevt. Egendomligt är ändå att han inte utnyttjat det rika bakommaterialet och gjort serien till en mer personlig berättelse. Man riktigt känner de rigorösa säkerhetsföreskrifterna av vad som får filmas och inte. Här är vi på Bergmans planhalva och Sjöman trippar omkring i utkanten. Även de mer spontana och lättsamma inslagen känns hårt regisserade, inte av Sjöman, men väl av föremålet för studien. Men detta gäller inte alls det skrivna materialet, som är helt levande och oförutsägbart. Framför allt i sin råa form i bibliotekets mappar. Det mest häpnadsväckande dokumentet i samlingen är dock inte skrivet av Vilgot Sjöman. Det är ett odaterat brev från Ingmar Bergman sommaren 1963, skrivet direkt efter en första genomläsning av korrekturet till ”L136”. Det är ett fantastiskt brev – stilen, fräckheten, närvaron, lekfullheten… Brevet ger en inblick i deras speciella relation under inspelningen. Bergman sammanfattar, smickrar, mästrar, lockar, klipper till, lyssnar, är ömsint, hårdhänt, vemodig, kallt saklig: ”Tror du någon orkar läsa denna bok. Tror du någon enda mänska är så intresserad av konsten att göra film. Det gör detsamma förresten. Skit samma. Jag gjorde Nattvardsgästerna och du gjorde en bok om inspelningen av Nattvardsgästerna. Två likvärdiga rekord i andlig omåttlighet och publikförakt.” Jag kan förstås inte veta hur Vilgot Sjöman reagerade inför detta brev, men fortfarande, drygt femtio år senare är det en svindlande läsning. Alla dessa lager, känslor, svängningar, utsagor komprimerat på några sidor kan göra vem som helst vimmelkantig. Det slutar: ”Vi älskar väl varandra fortfarande? Jag älskar dig i alla fall – för jag behöver dig nästan lika mycket som knulla. Eller är du liksom färdig med mig nu? Det vore naturligt. Kära du. Var inte rädd att säga i så fall. Du får ändå sätta upp Bodil på Dramaten. Hej då. Och tack så gränslöst mycket kära du. Din Ingmar”. Det finns ett mörkt tema som går genom berättelsen om ”Nattvardsgästerna” och det är relationen mellan Bergman och Gunnar Björnstrand som spelar den manliga huvudrollen. I Bergmans brev till Sjöman är det också tydligt att det är detta som plågar honom mest: ”Jag känner verklig skam och jag kan gott ha det och det måste förstås stå där. Men att jag varit en sån idiot att jag inte begrep ett enda jävla dugg. Det retar mig både mänskligt och yrkesmässigt. Men jag får väl försöka gottgöra – om det går. Stackars Gunnar det gör mig så jävla ont om honom.” Björnstrand var en av Bergmans mest lysande skådespelare. Men under inspelningen är det något som händer och relationen ska aldrig mer bli densamma. Det börjar med ett läkarbesök strax innan inspelningen börjar. Björnstrand befinns vara i ett mycket dåligt skick, han har ett blodtryck så högt att risken för hjärnblödning eller hjärtinfarkt är mycket stor. Ett besked som Bergman anser utomordentligt användbart. Så Gunnar Björnstrand inleder inspelningen av ”Nattvardsgästerna” med stark ångest. Bergman gör ingen hemlighet av att gilla situationen. Han säger öppet att Björnstrands sjukdom passar honom perfekt. Men Björnstrand nöjer sig inte med beskedet utan går vidare till en annan läkare, en känd hjärtspecialist och får ett helt annat resultat. Gunnar Björnstrand blir friskförklarad, men den missmodiga stämningen dröjer kvar. Det finns en misstanke om att Bergman på något sätt skulle vara ansvarig för det första läkarutlåtandet. Efter några veckors inspelning åker teamet till Dalarna. Vilgot Sjöman noterar i ”L136”: ”Det finns en spänning mellan Ingmar och Gunnar. Hos Gunnar märker jag en känsla av att vara ofri, en föreställning om att Ingmar har ett djupt förakt för skådespelare. Hos Ingmar märker jag en aggressivitet som han inte kan kamouflera, han blir stickig i tonfallet och Gunnar låser sig ännu mer. Gunnar är tyst eller aggressiv tillbaka. Ingmar verkar besviken. Gunnar också. Hur ska den spänningen påverka filmen?” Den 4 januari 1963 är sista inspelningsdagen för ”Långfilm 136”. Ingmar Bergman och Gunnar Björnstrand lämnar ateljén, inte bara för denna gång, utan på ett sätt för alltid. Vänskapen, samarbetet, ska aldrig mer bli detsamma. Bergmans liv har på många sätt blivit en litterär konstruktion. Berättelsen eller filmen om Ingmar Bergman är till största delen hans eget verk. Sant eller falskt, sken eller verklighet? Omöjligt att säga. Men det är en berättelse, med en upphovsman. Det är också en berättelse som förändras med tiden. Senare i livet, i ”Laterna magica” (1987) ska han åter skriva om de här åren. Idyllen är totalt raserad och av det kärleksfulla paret i Djursholm återstår endast ångestdrivna karriärister. Hur var det egentligen de där åren i början av 60-talet? Det finns bilder, brev, dagböcker, arbetsböcker, anteckningar, filmer, bilder, men vad som verkligen hände finns i det fördolda. Kvar finns skärvor, enskildheter, frågor, utsagor. Det är som om våra huvudpersoner, Ingmar Bergman, Käbi Laretei, Vilgot Sjöman, Gunnar Björnstrand, Ingrid Thulin, Sven Nykvist och de andra någonstans i det förflutna fortfarande repeterar, spelar in, tänker, drömmer, oroar sig… om och om igen, som i en dröm, ett minne eller en film. Kristian Petri är författare och filmare  Långfilm 136 Kristian Petris nya dokumentärfilm om tillkomsten av ”Nattvardsgästerna” visas på SVT2 fredagen den 16 november 20.00. En längre version av ”Långfilm 136” finns då även tillgänglig på SVT Play. Läs DN:s recension av ”Långfilm 136” Skådespelaren Jonas Karlsson ger röst åt regissören Ingmar Bergman, Henrik Dorsin åt författaren Vilgot Sjöman. Vilgot Sjöman kände Bergman sedan gymnasietiden och ville som många yngre författare i början av 60-talet göra film. Han inbjöds att följa och dokumentera inspelningen. Resultatet blev en tv-serie och boken ”L 136: Dagbok med Ingmar Bergman”. Ingmar Bergmans film ”Nattvardsgästerna” sänds i SVT fredagen den 16 november 21.45. Den kretsar kring en landsortspräst, spelad av Gunnar Björnstrand, som tvivlar på Gud och rids av existentiellt tvivel. Filmen hade urpremiär den 11 februari 1963. Recensionerna var inte överdrivet entusiastiska. Hade Bergman vänt sig bort från publiken och människorna? Författaren och filmaren Jörn Donner skulle senare skriva att "Nattvardsgästerna” på sitt sätt är ”den mest imponerande film Bergman har gjort.” Läs mer om Ingmar Bergman


Nils Hansson: Nu hyllar Rolling Stones den blues de själva spelat in

Summary: Efter ett helt artistliv som bluesambassadörer står The Rolling Stones nu bakom en samling med de största bluesklassikerna, men det handlar framför allt om de låtar de själva har spelat in.

Alla vet vad the blues är, en uråldrig musikform som förefaller alltid ha funnits och ibland kan upplevas som världens mest söndertuggade musikgenre. Och där knappt någon av de stora stilbildarna längre lever. När The Rolling Stones inledde sin karriär var det annorlunda. De gav ut ett tiotal bluescovers bara under sina första två år, varav många självklara klassiker – och nästan alla mindre än tio år gamla. Det är som om ett debuterande rockband i dag skulle göra en massa hiphopcovers från tidigt 2010-tal. Hitsingeln ”Little red rooster” från 1964 gjordes i original av Howlin’ Wolf så sent som 1961, bara tre år tidigare. Det lär fortfarande vara den enda renläriga blues som har toppat den brittiska singellistan. Drygt femtio år senare fick The Rolling Stones så en oväntad nytändning när de spelade in 2016 års ”Blue & lonesome” på bara några dagar, ett helt album av bluescovers där de flesta hör till precis samma epok som blueslåtarna på debuten. Som en pendang till allt detta kommer nu samlingen ”Confessin’ the blues” (BMG/Warner), där The Rolling Stones själva har ställt samman ett dubbelalbum med fyrtiotvå bluesfavoriter och Ron Wood har målat omslaget. En hyllning till formen från en samling livslånga fans, med anspråk på att vara den bästa introduktion som kan fås för pengar. Fast om man kammar igenom materialet ser man att det snarare handlar om en annan sorts samling, där man hittar originalversioner till låtar som The Rolling Stones själva har spelat in. Hela trettio av låtarna är sådana, inklusive samtliga från det två år gamla coveralbumet. Därtill inleds alltsammans med Muddy Waters ”Rollin’ stone”, som Stones inte har spelat in – men väl tagit sitt namn från. Man kan också konstatera att bandets bluessyn är rätt snäv, med en stark fokusering på 1950-talets Chicago och skivbolaget Chess. Den tidiga deltabluesen representeras av endast Robert Johnson och enda bidraget yngre än 1971 är 1991 års ”Damn right, I got the blues” med Buddy Guy – snart ensam överlevare från 50-talets Chicagoblues, och en av bara två artister på albumet (båda åttioplussare) som fortfarande är vid liv. Läs fler musiktexter av Nils Hansson, till exempel om hur Primal Scream borde ha litat på inspelningarna de gjorde när de vallfärdade till Memphis.


Konsertrecension: Cécile McLorin Salvant bjuder på svindlande perspektiv

Summary: Cécile McLorin Salvant dröjer med entrén på Konserthusets scen men har sedan kontroll på minsta detalj. Den amerikanska jazzsångerskans säregna konst och närvaro imponerar.

När Cécile McLorin Salvant uppträdde på jazzklubben Fasching för några år sedan var det som att höra en hel hoper sångerskor i en gestalt. Och inte bara sångerskor: hon gjorde även ett stycke ur ”Porgy and Bess”, i rollerna som både man och kvinna. En häpnadsväckande uppvisning, som kanske också blev lite för mycket av just en uppvisning. Jag lutade åt det, den gången. Men på Konserthuset finns anledning att tänka om – eller snarare flytta fram positionerna. McLorin Salvants extrema teknik och förmåga att låta som flera olika personer får betraktas som integrerade med hennes personliga uttryck. Det måste sägas att det dröjer alldeles för länge innan hon gör entré. Att Clayton-Hamilton Jazz Orchestra på egen hand spelar hela första setet och flera låtar in i det andra vore kanske okej om det framgick av annonseringen, men frågan varför man spar så på krutet skulle ändå bli hängande. Till sist är hon i alla fall med oss, och på bara den förhållandevis korta stunden hinner hon ändå utveckla sin säregna konst och närvaro på scenen. För inte heller till sättet agerar hon som någon typisk jazzsångerska med stjärnstatus och glamour. Snarare framstår hon lite flickaktig och snudd på trumpen. Men skenet bedrar förstås. I själva verket har hon kontroll på minsta detalj. Stil, sound och tajming är bara början. McLorin Salvant behärskar själva språket, berättelsen och, återigen, gestalten – eller gestalterna. Hon styr till och med röstens ålder, inklusive tidmarkörer och alla möjliga former av avstånd, från det rent akustiska till emotionella variabler som saknad och intimitet. Ändå lyckas hon samla alltihop kring sig själv som sångerska och person. Det är ett svindlande perspektiv, som också mäts ut genom att hon lika gärna sjunger en låt av Beatles som en av Jelly Roll Morton. Inget ont om det kompetenta storbandet, som spelar mycket dynamiskt och presenterar många elaborerade arrangemang. Men helst skulle jag ändå vilja höra McLorin Salvant som på hennes senaste skiva ”The Window”, med bara en pianist som medspelare. Läs fler musikrecensioner av Johannes Cornell, till exempel om trion Rymden framträdande på jazzfestivalen.


Konsertrecension: Jenny Wilson driver ut demoner med starka känslor

Summary: Jenny Wilsons dramatiserade konsert på Dramaten är en fortsatt bearbetning av temat på albumet ”Exorcism”. Musikerna varvar soulig electropop med new wave-punk – och Wilson berättar en historia som fått en kollektiv bärkraft efter metoo.

Konsertföreställning ”Who’s afraid of Jenny Wilson?” Sång, musik och text: Jenny Wilson. Regi och koreografi: Py Huss-Wallin. Scenografi och kostym: Hanna Kisch. Ljusdesign: Emma Weil. Mask: EvaMaria Holm. Musiker: August Zachrisson, Klabbe Hörngren och Mikael Häggström. Dansare från Balettakademien. Scen: Lilla scenen på Dramaten, Stockholm. Speltid: 1 timme och 5 minuter. Salongen fylls av pulserande klubbstämning. Men ljudspåret förbyts snabbt till natten utanför: klackar mot asfalt, tunnelbanan, tung andning. I en lädersoffa, som senare får kladdande händer, ligger Jenny Wilson och sjunger om månen som såg alltsammans, men vände bort sin blick. Det är ovant att höra henne sjunga på svenska; både språket och peruken skapar distans till den artist hon brukar vara. Samtidigt har Wilson alltid haft nära till det teatrala och den här gången har hon en ovanligt stark berättelse att arbeta med. En historia som dessutom fått en kollektiv bärkraft efter metoo. Det är den aspekten hon tillsammans med regissören Py Huss-Wallin tagit fasta på inom ramen för det nya Dramaten&-formatet ”performance concert”. Den dramatiserade konsertföreställningen ”Who’s afraid of Jenny Wilson?” är en fortsatt bearbetning av temat på albumet ”Exorcism”, som tillkom i sviterna efter en våldtäkt. Titeln är en välfunnen passning till Edward Albees teaterpjäs ”Vem är rädd för Virginia Woolf?”, där tredje akten heter just ”Exorcism”. Hos Albee kretsar utdrivningen kring ett barnlöst pars förnedringslekar och livslögn, men pjäsen är i grunden en kritik mot sociala strukturer i stort. Liksom hos Wilson, där även Rödluvan och vargen samt Disneys ”Tre små grisar” dyker upp i en sorts rollspel mellan offer och förövare. Det finns alltså flera metanivåer. Men ”Who’s afraid of Jenny Wilson?” handlar inte så mycket om att tänka som om att känna. Och det gör man – starkt. Musikertrion August Zachrisson, Klabbe Hörngren och Mikael Häggström målar upp stämningar och sinnestillstånd. Wilson fyller i sin tur ut både souligt suggestiv electropop och ett new wave-punkigare, Tant Strul-nära sound med ett vittnesmål som lika gärna kunde vara någon annans. Unga, något valpiga, dansare från Balettakademien gestaltar fysiskt med kroppar som krälar, kråmar sig sexuellt eller faller. Men också kroppar som lyfts upp och blickar som inte tittar bort. Kroppar som ställer sig bakom varandra när ett svartklätt #tystnadtagning-uppbåd till slut strömmar in på scen. Läs fler konsertrecensioner av Johanna Paulsson, till exempel om den oheliga duon David Eugene Edwards och Alexander Hacke.


Dagens skiva: Avantgardet är en behövlig näve i solar plexus

Summary: På tredje albumet med Avantgardet är Rasmus Arvidssons rockpoesi lika obevekligt hård, men i grunden hoppfull. Och Jocke Åhlunds produktion är precis lagom ruff.

Som vanligt när man recenserar Avantgardet vill man mest av allt utnyttja utrymmet här åt att bara stapla rader ur Rasmus Arvidssons texter. ”Lämna mig i rännstenen med Sobril och perspektiv”. ”Jag ser bilar som brinner/Och snuten leker militär/Deras fördomar och insatser/Går aldrig nånsin isär”. ”Jag är därför mer än gärna smutsig/Så länge renheten är falsk”. Och så vidare. Arvidssons obevekligt hårda, men i grunden djupt hoppfulla och humanistiska, rockpoesi är på tredje albumet en precis lika obekväm som behövlig knuten näve i det förljugna TV4-Sveriges solar plexus som tidigare. Uppbackad av Jocke Åhlunds precis lagom ruffa produktion gör Arvidssons texter och skeva melodier ”Alla känner apan” till ännu ett styrkebesked av ett av landets bästa rockband just nu. Bästa spår: ”Rännstenen” Läs fler musikrecensioner av Mattias Dahlström, till exempel om Thom Yorkes första ovana försök att göra filmmusik.


Greta Thurfjell: Jag hoppas att det underbara memet gör Ariana Grandes uppbrott lättare

Summary: Ariana Grande och Pete Davidson gjorde slut efter ett knappt halvår. Få förhållanden – och uppbrott – har varit så offentliga. Som alla popkulturella händelser av vikt blev artistens och komikerns separation ett mem.

Med tanke på hur många thinkpieces jag läst om att Ariana Grande och Pete Davidson har gjort slut känns det närmast overkligt att det inte ens var en månad sen Ariana Grande och Pete Davidson gjorde slut. Men nyheten om deras uppbrott kom alltså den 14 oktober i år – och jag, som varken lyssnat särskilt mycket på popstjärnan Ariana Grandes musik eller är särskilt förtjust i ”Saturday night live”-komikern Pete Davidson, blev djupt sorgsen. Deras förhållande, inte ens ett halvår långt, var så offentligt och så intensivt att det närmade sig det genanta. De skaffade snabbt ett flertal tatueringar i varandras ära, förlovade sig efter en månads dejtande, flirtade oavbrutet och skamlöst i sociala medier. Greta Thurfjell: Hur ska man orka vara Kanye West-fan? Innan de var tvungna att sluta använda sina sociala medier, som en följd av allt hat de fick motta – Ariana Grandes fans var inte fans av Pete Davidson. Det är inte så konstigt, fans är sällan fans av sina idolers kärestor eftersom de anser att ingen är god nog åt dem, och Pete Davidson var stundtals lite väl burdus i sina offentliga ömhetsbetygelser. I en intervju konstaterade han glatt att han ”runkade till henne” innan han ens hade träffat henne. I en annan skojade han om att han hade bytt ut hennes p-piller mot halstabletter, eftersom ”jag vill försäkra mig om att hon inte sticker”. Det sistnämnda är inte det mest smakfulla av skämt, men var liksom svårt att bli riktigt upprörd över när man såg hur fullkomligt och uppriktigt galna i varandra de var. Men säg den fullkomliga och uppriktiga galenskap som varar. Ariana Grandes expojkvän, rapparen Mac Miller, gick bort i en överdos i september och hon blev, eftersom hon gjort slut med honom precis innan hon blev ihop med Pete Davidson, sanslöst nog anklagad för att vara orsaken till hans död. Ariana Grande måste rimligen själv fortfarande lida av tanken på det terrorattentat som dödade 23 personer och skadade över 100 på hennes konsert i Manchester i maj 2017. Kanske blev det för mycket, kanske kände hon att allt gick för fort. De bröt förlovningen. Pete Davidson skojade om det i ”Saturday night live”. Som alla popkulturella händelser av vikt har deras uppbrott blivit ett mem. Häromdagen släppte Ariana Grande singeln ”Thank u, next”, som trots den lite krassa titeln på ett väldigt Ariana Grande-typiskt vis handlar om hur hon hittat en ny kärlek: ”This one’s gonna last, ’cause her name is Ari”. Hon sjunger om hur tacksam hon är för sina expojkvänner – ”One taught me love, one taught me patience, one taught me pain” – och, tack gode gud för internet, memet var ett faktum. Greta Thurfjell: Det är stor skillnad på att vara ihop med någon och att ansvara för någons liv Kyle MacLachlan, som spelar tre olika versioner av Dale Cooper i den tredje säsongen av ”Twin Peaks”, lade upp bilder på de tre alter egona med låtraden tillfogad. Gillian Anderson, ikonisk som Dana Scully i ”Arkiv X”, valde samma bild på serieskaparen Chris Carter tre gånger. Ett ”Buffy the vampire slayer”-fan postade foton på vampyrjägaren Buffy Summers med sina tre pojkvänner Angel, Spike och (den så förhatlige) Riley. Det finns mem om olika reinkarnationer av Kanye West, Carries pojkvänner i ”Sex and the city”. Och ett komplett snille lade upp en bild på Oatly, en bild på mandelmjölk, och en på komjölk, i den ordningen. Det enda ”one taught me love”-mem Ariana Grande själv har delat på Twitter är ett om Rihannas sminkmärke Fenty Beauty. Men jag föreställer mig att hon ser allihop, och att hon, mitt i all sorg, är tacksam för dem också. Läs fler texter av Greta Thurfjell, bland annat om varför Ulf Kristersson inte kan lära sig ens de mest pappavänliga av Kentlåtar.


Hovrätten: Katarina Frostenson får vittna i rättegången mot Kulturprofilen

Summary: Försvaret åberopar Svenska Akademiens ledamot Katarina Frostenson som vittne inför hovrättsförhandlingarna mot hennes make, Jean-Claude Arnault. Åklagaren beskriver Frostenson som ett karaktärsvittne, ”något som inte hör hemma i svenska rättegångar”. Men hovrätten meddelar att man tillåter vittnesförhöret.

Beslutet från Svea hovrätt kom sent på fredagens eftermiddag. Man tillåter att poeten och akademiledamoten Katarina Frostenson, som är gift med Jean-Claude Arnault, får vittna under förhandlingarna, som inleds nästa vecka. DN har tidigare rapporterat att Arnault och hans försvarare kallat två nya vittnen inför hovrättsförhandlingarna. Vittnena har sedermera förhörts och deras vittnesmål har lagts till förundersökningen. Men i en skrivelse till hovrätten på torsdagen återkallade försvarsadvokat Björn Hurtig ett av dessa vittnen. I den personens ställe åberopade man i stället Katarina Frostenson som vittne. Försvarsadvokaten skriver att Katarina Frostenson ska höras om makens ”personlighet till styrkande av att vad åklagaren lagt Jean-Claude Arnault till last är främmande för hans karaktär”. Förhöret, som enligt planeringen ska hållas på onsdagen, beräknas pågå under en halvtimme. Både kammaråklagare Christina Voigt och målsägandebiträde Elisabeth Massi Fritz motsatte sig att Frostensons vittnesmål skulle tillåtas. De framförde sina argument i skrivelser till hovrätten på fredagen. Christina Voigt motsätter sig förhöret då ”detta hör under kategorin 'karaktärsvittne', något som inte hör hemma i svenska rättegångar”. Massi Fritz anser även hon att Frostensons vittnesmål utgör "karaktärsbevisning”. Hon skriver till hovrätten: ”Det är bevisning som inte skall tillåtas. Vittnet har inte heller något i övrigt att tillföra i sak. Vittnesmålet saknar helt betydelse för hovrättens prövning.” Försvarsadvokaten Björn Hurtig beskriver å sin sida Frostenson som den ”som är mest lämpad att uttala sig om sin makes personlighet”. Han betonar att påståenden från åklagaren om mannens personlighet bör få bemötas: ”Jean-Claude Arnault är alltså av uppfattningen att karaktärsbevisningen, d.v.s. vittnesmålet med Katarina Frostenson är av relevans och ska tillåtas”, skriver Björn Hurtig till hovrätten. Jean-Claude Arnault dömdes mot sitt nekande i tingsrätten till två års fängelse för våldtäkt, begången mot en kvinna i Stockholm år 2011. Samtliga parter har överklagat domen till högre instans. DN har sökt Katarina Frostenson och Björn Hurtig. Rättegången i Svea hovrätt Förhandlingarna beräknas pågå under tre dagar, den 12, 13 och 14 november. Måndag: Förhör med målsägande kvinnan och den tilltalade mannen. Rätten lyssnar på inspelningar från tingsrätten. Tisdag: Förhör med vittnen som stöder kvinnans berättelse och kort uppföljande förhör med målsägande. Rätten lyssnar på inspelningar från tingsrätten. Onsdag: Förhör hålls på plats i rätten, med nya vittnen samt nytt förhör med målsägande. Dessutom slutanföranden. Källa: Hovrättens huvudförhandlingsplan.


Björn Wiman: Rökridåer runt förklaringarna till Svenungssons avhopp

Summary: Är det en belastning eller en merit att vara ledamot av Svenska Akademien? Jayne Svenungssons avhopp visar att institutionens kris är långt ifrån över, skriver Björn Wiman.

Teologen Jayne Svenungsson lämnar Svenska Akademien efter mindre än ett år på stol nummer nio. Hon blir därmed den ledamot i modern tid som har suttit kortast på sin post. I dagsläget är frågan om det är en belastning eller en merit. Varför lämnar hon? Svenungsson själv säger att hon har velat försäkra sig ”om Akademiens fortlevnad och framtid”. Runt det uttalandet står dock en omisskännlig doft av rökridå. Hade majoriteten av de kvarvarande ledamöterna i Svenska Akademien verkligen velat verka för institutionens bästa hade de självmant avgått långt tidigare. Det verkliga skälet lär snarare handla om hanteringen av den allt mer infekterade konflikten kring Katarina Frostenson, som nyligen i en ”resolution” har uppmanats att lämna sin plats och nu ska bli föremål för en utredning om misstänkta stadgebrott. Läs mer: Jayne Svenungsson lämnar Svenska Akademien Svenungssons avhopp tydliggör därmed också djupet på den kris som Svenska Akademien fortsatt befinner sig i. I en vanlig rehabiliteringsprocess tar man två steg framåt och ett tillbaka. Svenska Akademien följer en annan koreografi, där de inblandade tar ett steg framåt och två tillbaka. Frågan brukade vara vem som skulle väljas in i den ärofyllda institutionen, i dag är frågan snarare vem som vill väljas in. Två av de tre ledamöter som man har lyckats locka till sig under hösten var i praktiken redan knutna till Akademien. Minst en person, författaren Niklas Rådström, har tillfrågats men inte tackat ja. Inte heller ökar Svenska Akademiens attraktionskraft av att man sannolikt har en lång tvist framför sig med Katarina Frostenson, som har utsett ett juridiskt ombud att representera henne i den förestående utredningen. I jämförelse med Svenska Akademiens inre uppgörelser framstår regeringsbildningen i riksdagen som ett konfliktfritt samkväm. Och Nobelpriset? Det känns allt mer avlägset. Läs fler texter av Björn Wiman, till exempel om att Svenska Akademien behöver färre ledamöter – inte fler.


P5 Sthlm läggs ned – SR satsar i stället på P4 Stockholm

Summary: Sveriges Radio lägger ned P5 Sthlm på grund av dåliga lyssnarsiffror. Samtidigt lägger man mer resurser på P4 Stockholm.

När Sveriges Radios kanal Metropol bytte namn till P5 Sthlm år 2015 hade man visionen att bli Europas mest sociala radiokanal. Men på grund av svikande lyssnarsiffror kommer man lägga ned kanalen i december. "P5 Sthlm startades för att nå en viss målgrupp med ett visst innehåll. Lyssnarna har dock inte strömmat till i den omfattning som vi hade hoppats på och därför väljer vi nu att kraftsamla i en lokal kanal som ska vara intressant för alla Stockholmare", säger Michael Österlund, biträdande programdirektör på Sveriges Radio, i ett pressmeddelande. Sveriges Radio satsar nu resurserna på P4 Stockholm, med fler reportrar, utbyggd kvälls- och helgbevakning och nya lokala morgonsändningar i Södertälje. De nya Södertäljesändningarna kommer ligga på den frekvens som fram till december används av P5 Sthlm. Nya lokala redaktioner öppnas också i Flemingsberg, Järva och Norrort. ”Att långsiktigt satsa på redaktionell närvaro i olika delar av Stockholms län tror vi är vägen framåt och något som vi tycker att vi kan bli bättre på, det ska bli väldigt roligt att genomföra. Det blir lätt så att diskussionen om underbevakade områden associeras med kommuner längre bort från storstäderna men sanningen är att problematiken finns i mer tätbefolkade områden än man tror”, säger Michael Österlund i pressmeddelandet.