Nazistpropagandan kröp in i Heideggers dagböcker

Summary: Hans Ruin, professor i filosofi, har levt med Martin Heidegger under ett yrkesliv. När han läser de nyligen publicerade dagböckerna, ser han Heideggers antisemitism svart på vitt. Heideggers filosofi måste från och med nu också läsas utifrån hans förvillelser, skriver han.

Martin Heidegger ”Überlegungen (Schwarze Hefte)”, vol 94, 95, 96 i ”Martin Heidegger Gesamtausgabe” Klostermann Peter Trawny ”Heidegger und der Mythos der jüdischen Weltverschwörung” Klostermann Mellan åren 1931–1969 förde Martin Heidegger anteckningar i svarta vaxdukshäften, en filosofisk-politisk dagbok. Han ville att de skulle tryckas först efter att hans böcker, uppsatser och föreläsningar publicerats i samlingsutgåvans närmare hundra volymer. I mars utkom de första tre banden ”Överläggningar (Svarta häften)”, från 1931–1941. De har gett genklang i världspressen. Det är ett fascinerande och beklämmande dokument, som visar hur en av det förra seklets främsta filosofer under Tysklands mörka år förirrar sig in i nationalism och antisemitism. När de börjar är Heidegger fyrtio år och står på toppen av sin bana. ”Vara och tid” från 1927 har gjort honom till en celebritet. Han har fått professuren i Freiburg efter sin lärare Edmund Husserl. Han har hustru, två pojkar och ett litet hus i bergen. Studenter strömmar till från hela världen. Allt tycks förberett för ett bekvämt liv i den gamla universitetsstaden. Men annat väntar. Den första anteckningen lyder: ”Vad ska vi göra? Vilka är vi? Varför ska vi vara? Vad är det varande? Varför sker varat?” Och lite längre fram: ”Vi måste åter ställa oss i den stora början.” De båda anteckningarna fångar en grundstämning. Här talar inte någon som samlar material för sina memoarer. Här talar en sökande, skapande människa driven av inre oro som ställer allt i fråga och som anar ett uppdrag. Det handlar om att hitta ett sätt att tänka varat och människans förhållande till det. Tonen är på samma gång apokalyptisk och utopisk. Allt är i kris, kulturen, religionen, politiken och i synnerhet universitetet. Allt måste börja från början. Anteckningarna söker sig mot den högsta filosofiska erfarenheten: varats blotta tilldragelse, som grund och avgrund i ett. Människan är förlorad i det varande, hon står inte längre i ett tänkande och skapande förhållande till varats sanning. Den repetitiva gesten och det höga siktet påminner stundtals om diktare som Gunnar Björling eller Vilhelm Ekelund, vars tankedagböcker hela tiden börjar från början. Det gäller att skriva dagen, stämma av sig mot denna elementära undran. Heidegger fascineras av ungdomens radikalisering och det tyska samhällets politiska uppvaknanden. Han sympatiserar med den nationalsocialistiska rörelsen. Frågan om ”tyskheten” träder fram som en filosofisk uppgift. Den ska sökas via en ny början, ett återvändande till ursprunget, till grekerna. Han ser tidigt hur samtiden förlorar sig i vulgär ”nationalism” och ”biologism”. För honom gör det bara uppgiften mer angelägen. Han ser sig som sitt folks och sin kulturs filosofiska stigfinnare. Hans tidigare skrifter erbjuder ingen säker grund. ”Vara och tid” är ett ”ofullkomligt försök”. Han frågar: ”Ska jag våga den stora ensamma vandringen?” Han bekänner sig till en tragisk existens, vill ”stå i stormen”. I flera anteckningar talar han om att man måste våga gå vilse, lära sig ”irra”. Två år senare har han irrat sig fram till sitt livs mest ödesdigra beslut: att väljas till nationalsocialistisk rektor för Freiburgs universitet i maj 1933. I anteckningsböckerna kan man följa hans vånda: ”Pressad att överta rektoratet handlar jag för första gången mot den innersta rösten.” Elva månader senare när det är över noterar han bittert: ”Leve medelmåttigheten och larmet!” Han drar sig tillbaka ”…till den stora tilldragelsen, långt ifrån allt samtida”. Men när han ska formulera sin egen uppgift lyder den alltjämt: ”närheten till folkets innersta kall”. Från denna stund får anteckningarna en mer kritisk ton. I stället för äkta ”historisk besinning” ser han en propagandistisk upplevelseorienterad kulturpolitik med Wagner i centrum. I stället för en äkta folklig samling ser han en på rasläror grundad biologisk förståelse av det mänskliga. Mot slutet av trettiotalet framstår nationalsocialismen och bolsjevismen som två sidor av samma fenomen, en på teknik grundad strävan efter makt och total organisation. England och USA står för rotlös liberalism och kapitalism. Parlamentarism, maktdelning, rättigheter, värnandet av minoriteter, ja allt som den liberala traditionen mödosamt byggt upp reduceras till filosofiska felslut. Ytterst sett vilar allt på den västerländska metafysikens subjektivism och viljefilosofi. Vad finns då kvar att hoppas på? Det politiska blir till en fråga om hur det nationella och folkliga ska finna sig självt i dialog med diktare och filosofer. Han söker sig till utläggningar av Nietzsche och Hölderlin. Vem var Heidegger under dessa år? Åsikterna går isär. För vissa var han en slug karriärist vars filosofi är en nazism i förklädnad, för andra en apolitisk tänkare som råkade ramla ner i politikens värld. Anteckningarna stödjer en tredje bild (som delvis stämmer med den han själv förmedlade efter kriget), att han inledningsvis verkligen trodde på nationalsocialismen som politisk kraft, men att han från 1934 kom att utveckla en inre opposition. Problemet är dock att han – hur oppositionell han än må ha blivit – inte förmådde se eller tänka bortom den nationalsocialistiska politikens horisont. Vad han sökte var en högre, mer ”andlig” form av tysknationell politik. En kärnfråga var alltid antisemitismen. Hur ställde sig Heidegger egentligen till raspolitiken? I ett omdöme efter kriget menade Karl Jaspers att Heidegger under tjugotalet inte var antisemit, att det stod i strid mot” hans samvete och tycke”, men att han under 1933 visat prov på antisemitism. Andra var skarpare, däribland Husserl. I brev beklagar han sig över att Heidegger ”tillägnat sig en antisemitism som tog sig allt starkare uttryck”. Ett rykte spreds att Heidegger som rektor medvetet skulle ha förvägrat Husserl tillträde till universitetsbiblioteket. Historiska efterforskningar har visat att just det var ont förtal. Vad som dock är sant är att han svek vänner, kolleger och studenter genom att inte tydligt stå upp för mänsklig anständighet och filosofiskt rättsmedvetande. Hans miljö bestod till väsentliga delar av personer med judisk härkomst. Inte bara av personlig omtanke utan också av hänsyn till sin filosofi från tiden före 1933 kan man tycka att han borde tagit ställning mot antisemitismen. Hans analyser av den mänskliga existensen i ”Vara och tid” ser förbi ras, klass, och kön. På den djupaste nivån är ”tillvaron” ett historiskt ospecifikt neutrum, en fri och ändlig varelse kastad in i världen utan fast väsensgrund. Men i bokens idé om ett folks ”egentliga historiska öde” kan man i efterhand se fröet till vad som skulle komma. Från de första åren i häftena finns inte något som öppet vittnar om antisemitism, ”det judiska” är över huvud taget inte en kategori han nämner. Det är anmärkningsvärt nog först efter 1938, efter novemberpogromen och den intensifierade terrorn, som tidens förgrovade rasmässiga språk kommer in i dagböckerna. Som van läsare av hans texter chockeras man. Det är som om propagandan kryper in i och tar över hans röst. Han talar om ”den grundlöshet som inte är bunden till något och som tjänar alla (Judendomen)” och om ”räknandet och glidandet och sammanblandandet på vilket Judendomens världslöshet grundar sig”. En annan anmärkning – nog den värsta i mina ögon – berör just förhållandet till Husserl. Han skriver om hur ”judendomens stegrade makt” är en följd av att västerlandet blottat sig genom en tom rationalitet som gjort det möjligt ”för dem att göra sig hemmastadda i ’anden’. Men ju mer ursprungligt det egna tänkandet blir, ju mer otillgängligt blir det också för denna ’ras’”. I en parentes tar han sedan upp Husserl, vars insatser för fenomenologin erkänns, men han sägs ha varit oförmögen att nå fram till det ”väsentliga avgörandet”, underförstått på grund av sin judiskhet. För den som känner till deras förhållande och har läst de omfattande föreläsningar Heidegger tidigare hållit om Husserls filosofi är detta en grotesk nidbild, som vittnar om mänsklig hänsynslöshet och filosofisk oginhet. Tanken att hans förvisso radikala vidareutveckling av fenomenologin skulle bottna i Husserls judiska bakgrund och hans egen tillhörighet till något annat – till vad? Tyskland? Västerlandet? – är absurd. Den är absurd inte minst för att det var den protestantiske och tysknationelle Husserl själv som påtalat begränsningarna hos den moderna vetenskapens matematiska förståelse av subjektiviteten och naturen. Själv såg Heidegger sina funderingar kring judendom och ”ras” (som han genomgående sätter inom citattecken) som något annat och mer ”andligt” än den ”åsneartade” samtida antisemitismen. Men med historisk distans krymper skillnaderna och han framstår som fångad av sin tids fantasmer. Förblindad av intellektuellt övermod blundar han för kopplingen till vad som pågår runtomkring honom. Bredvid hans överläggningar kan man läsa Victor Klemperers dagböcker, skrivna under samma tid av en annan tysk humanist av samma generation men av judisk börd, som gestaltar vad denna ursprungssträvan betydde i praktiken. Hans skildringar av hur han känner sin egen tyskhet förstöras och förrådas inom sig, och hur han till sist bara längtar bort, till Amerika, till någonstans där han kan vara en främling bland främlingar, ja där han åtminstone inte behöver dö, ställer Heideggers andliga övningar i ett förfärande motljus. När utgivaren Peter Trawny chockerad stötte på dessa öppna antisemitiska anmärkningar valde han att pröva dem som utgångspunkt för en nyläsning av hela verket. I boken ”Heidegger och myten om den judiska världskonspirationen” argumenterar han för att Heideggers åtskillnad mellan ett äkta ”besinnande” och ett rent ”kalkylerande” tänkande i själva verket bottnar i klichén om juden som ”beräknande”. Därmed skulle hans förnuftskritik ha sin grund i en aldrig övervunnen antisemitism. Att tolka ett filosofiskt verk på tiotusentals sidor utifrån några anteckningar i en dagbok är kanske förhastat. Men genom publiceringen är de nu delar av verket, och som sådana gör de anspråk på en plats i dess förståelse. Kanske tänkte sig Heidegger att offentliggörandet av den kritiska hållning han utvecklar under dessa år, skulle rättfärdiga honom. I stället har han försatt sitt livsverk i en ny situation, där det för första gången på allvar riskerar att framstå som obsolet i kloka betraktares ögon. Själv fantiserar han i en anteckning om hur han först på 2300-talet (!) ska bli förstådd. Just nu ser det snarare ut som denna flaskpost från graven 2014 är början på slutet att ens vilja förstå honom. Ryktet säger att dagböckerna från 1942 och framåt rymmer värre saker. I detta skede blir det viktigt att påminna om vad detta tänkande möjliggjorde och gav upphov till genom sina kritiska efterföljare, hos elever som Hans Georg Gadamer, Hannah Arendt och Emanuel Levinas, och läsare som Michel Foucault och Jacques Derrida. Det var Derrida som ur sitt arbete med Husserl och Heidegger skapade ”dekonstruktionen”. Termen inspirerades av Heidegger, som menade att vi måste rikta en ”destruktion” mot en nedärvd tradition för att öppna nuet mot nya tankemöjligheter. Redan från tidigt sextiotal riktade Derrida denna läsart mot Martin Heidegger själv, i en uppgörelse med hans föreställningar om ursprunglighet och egentlighet. I flera studier genom åren fångade han upp det radikala frågandet i Heideggers text men visade hur det fortsatte att vila på otänkta värdehierarkier. Bland ortodoxa läsare sågs han som suspekt. Men i ljuset av de ”Svarta häftena” kan vi än en gång se betydelsen av den väg han pekat ut. I den mån Heideggers tänkande har en framtid, är det genom att ställa dess radikala ansats mot dess egna slutsatser och för-villelser. Martin Heidegger. Filosofen Martin Heidegger levde 1889 till 1976. 1928 efterträdde han Edmund Husserl, vilken han tillägnade sitt mest kända verk ”Varat och tiden” (1927), som professor i filosofi vid universitetet i Freiburg. Han beskrivs ofta som den västerländska filosofins viktigaste röst under 1900-talet. Hans arbeten har dessutom nått långt utanför filosofins område. Heidegger var som filosof främst upptagen av varat, av tingens och människornas existens i grundläggande mening. Han var radikal i sin kritik av hela den filosofiska traditionen, från Platon och framåt. Filosofin behövde komma i kontakt med sanningar som dolts av traditionens förvillande lager, menade han. Heidegger sökte sig ofta till språkets ursprungliga betydelser, i syfte att rensa tänkandet från begrepp utan kontakt med varat. Martin Heidegger var medlem i nazistpartiet 1933–1945. Martin Heidegger var medlem i nazistpartiet 1933–1945.


Från lysande gubbtechno till totalt kaos

Summary: Carl Craig bjuder på lågintensiv techno och när Skrillex tar över blir urladdningen så total, att det enda man kan göra är att dansa. Kontrasterna kunde inte vara tydligare en kväll när Stockholm vädermässigt känns som Ibiza.

När Carl Craig kliver på scenen klockan två på eftermiddagen en solig lördagseftermiddag känns det nästan som slöseri. Ska en uppburen veteran, den kanske viktigaste artisten i nittiotalets andra generation av Detroittechnoinnovatörer, uppträda mitt på dagen? Innan publiken riktigt hunnit till Riddarholmen? I ett undanskymt tält, på en markant mindre scen än de övriga två? I själva verket känns det väldigt snart oerhört logiskt. Craig bygger långsamt, metodiskt och oerhört skickligt upp ett set av pulserande disco och lågintensiv techno som man lika gärna kan dansa lugnt till, som bara stå och lyssna på. Självklart med den egna remixen av Inner Citys ”Good life”, hyllningen till föregångarna, någonstans i mitten. Det är alldeles lysande, i sammanhanget närmast lågmäld, gubbtechno. Dans Dakar i övrigt premierar i mångt och mycket betydligt hårdare tongångar. Norska Kygo är i och för sig ytterligare ett undantag: hans poppiga, ibland nästan baleariska, sound passar dels väldigt bra en dag då Stockholm rent vädermässigt känns som Ibiza, dels erbjuder han precis som Carl Craig omväxling. Buraka Som Sistemas blandning av techno med kuduro och zouk, med tre hårt jobbande frontfigurer och både trummor och slagverkare, svänger rejält och den portugisiska gruppens spelning är skönt röjig. Folk bjuds upp på scen för att dansa, beskjuts med vattenpistoler och uppmanas att sätta sig ned på kullerstenarna för att sedan, på given signal, studsa upp igen. Det är befriande publikfriande. Rutinerade Basement Jaxx dj-set inleds med en variation som är uppfriskande, där sambarytmer, soulblås och disco blandar upp housen, men som tyvärr avtar ju längre spelningen pågår. Carl Craig inledde dagen kontrollerat. Kontrasten mot kvällens två avslutande konserter kunde inte vara tydligare. Die Antwoords konsert är lite som att gång på gång vakna ur en väldigt konstig dröm. Utan att riktigt veta om den var bra eller dålig. Sydafrikanerna blandar smattrande gangstarap(parodi) med rejvig techno. I korta stunder är det fascinerande extrovert. Den ena rapparen Ninja vrålar att han är en pitbull terrier (ett lån från Emir Kusturicas ”Svart katt, vit katt”) i låten med samma namn. Den andra, Yo-Landi Vi$$er, är hela festivalens största stjärna, med en röst som låter som Betty Boop på dubbla hastigheten och en kulsprutesnabb rapstil. På skärmen bakom duon projiceras gulliga seriefigurer med gigantiska ejakulerande penisar i ena stunden, skräckfilmslika bilder i nästa. Skrillex bjuder sedan på 90 minuter upphackad techno, hiphop, reggae, allt möjligt. Bildsatt med dystopiska robotar, klipp från Disneys ”Lejonkungen”, djävulen och explosioner och åter explosioner. Gaphalsen Fatman Scoops röst vrålar okontrollerat från högtalarna, sirener tjuter, rökmaskiner pyser ut sitt innehåll mot Stockholms kvällshimmel och Skrillex samlar ständigt ny kraft för en ny urladdning, bara någon halvminut från den förra. Det är musik som ska ge ständiga kickar. Att skribenten Robert Barry för ett par veckor sedan skrev en essä för finsmakarmusiksajten The Quietus där han drog paralleller mellan Skrillex maximalism och ryske litteraturvetaren Mikhail Bakhtins teorier kring det karnevaliska – spektakel som blir en annan värld utanför den officiella, där hierarkier förkastas och allt är tillåtet – känns fullkomligt självklart. Att regissören Harmony Korine valde, bland annat, Skrillex musik för att bildsätta ”Springbreakers”, en enda lång strålande skildring av en så hopplös samtid att det enda som kvarstår är ohämmad hedonism, känns lika fullkomligt självklart. Allt är kaos. Det enda man kan göra är att dansa. Skrillex konsert är en musikalisk motsvarighet till en sommarblockbuster där man klippt bort all handling. Kvar finns bara explosionerna, de flimrande actionsekvenserna, slagsmålen, det dånande soundtracket och känslan av att världens undergång är nära. 1 Två killar som i värmen tagit av sig i bar överkropp diskuterar huruvida de bara är normalt vältränade eller om de verkligen ser ”rippade” ut. 2 En tjej dansar framför Basement Jaxx, kollar klockan på mobilen, ser att det börjar bli dags för Die Antwoord och rusar i väg. Hon är långtifrån ensam. Inget snack om vilken artist som lockar flest i den konsertkorcken. 3 Ett gäng på fyra vänner dricker närmast synkroniserat energidryck för att kunna få extra kraft inför avslutande Skrillex.


Anna Larsdotter”Stig Lindberg. Människan, formgivaren”

Summary: Stig Lindberg inredde folkhemmet. Anna Larsdotters bok om formgivaren Stig Lindberg blir intressant för att den inte bara serverar personfakta utan ger en bild av en tidsepok.

Anna Larsdotter ”Stig Lindberg. Människan, formgivaren” Historiska Media Jag vågar satsa en rejäl slant på att du någon gång hållit Stig Lindberg i handen. I minsta sommarstuga finns hans design i något skåp. I form av en plastbytta, en kopp, en kudde eller kanske några spelkort i en låda. Hippa lattekaféer serverar i nytillverkat porslin dekorerat med Stig Lindberg-mönster. De går till och med att köpa tryckta på pappersmuggar. Biografin ”Stig Lindberg. Människan, formgivaren” innebär alltså ett kärt återseende för många, här finns massor av bilder att minnas till. För andra blir den en aha-upplevelse: Jaså, det var han som ritade Krakel Spektakel! Och ränderna på mormors gamla tekoppar. Stig Lindberg har betytt enormt mycket för den svenska självbilden under de senaste sextio åren, detta trots att han varit död i över trettio. Om Per-Albin Hansson byggde folkhemmet, så var det Stig Lindberg som inredde det. Författare till den senaste boken om Stig Lindberg är Anna Larsdotter. Hennes text blir intressant framför allt därför att den inte bara serverar personfakta utan ger en bredare bild av en tidsepok. Av industrins villkor och samhällets syn på vardagstingen för ett halvsekel sedan. Stig Lindberg startade sin yrkeskarriär 1936, som tjugoåring, hos den krisande porslinstillverkaren Gustavsberg utanför Stockholm. Kaxigt förklarade han för ledningen redan vid första mötet att ”om ni anställer mig så ska jag se till att det blir jobb på fabriken”. Så blev det också. Stig Lindberg kom från Umeå, hade ingen formgivarutbildning (vilket han alltid försökte dölja) men var en enastående tecknartalang och fick genast jobb bland formgivarna på fabriken. Som konstnärlig ledare för Gustavsberg i två omgångar (åren 1949–57 samt 1971–80) kunde han se till att den egna designen av serviser, vaser, ljusstakar, skålar, uppläggningsfat, grytor med mera sattes produktion och sedan distribuerades runt om i landet till alla KF-varuhus; Gustavsberg köptes ju upp av Kooperativa Förbundet 1937. Aveny, Birka, Kanton, Löv, Odon, Prunus och Spisa Ribb är några av de otaliga mönster han tog fram genom åren. Så här sade han själv om sin förmåga: ”Att rita en bra grej kan många, men att matcha den mot ledning, ingenjörer, försäljare och reklamfolk – det är den verkligt stora konsten.” Många av dagens unga formgivare skulle säkert hålla med om den saken. Stig Lindberg anlitades också som industridesigner fast det krävdes ofta kompletterande ingenjörsarbete innan hans konstruktioner kunde sättas i produktion. Tekniska lösningar var inte hans starka sida däremot formkänsla och sinne framför allt för det grafiskt dekorativa. På Gustavsberg hade han dock ett finger med i allt. När plastavdelningen startade ritade han brickor, termosar och citronpressar samt på beställning av Handelsbanken en välkänd sparbössa i form av en skotsk terrier. Han designade handfat och badkar för fabrikens sanitetsporslinsavdelning samt en eldstad och flera offentliga utsmyckningar för dess emaljtillverkning. Därutöver anlitades han av andra uppdragsgivare för tv-apparater, glas, textilmönster samt omslaget till Bonniers stora lexikon som kom ut i början av 60-talet. Samarbetet med barnboksförfattaren Lennart Hellsing var under en period intensivt men upphörde när Lindberg insåg att han riskerade att stämplas som ”barnboksillustratör”. Han ville ju vara konstnär. Hemma hos-reportage gjordes ofta hos familjen Lindberg och i intervjuer serverade Stig många drastiska uttalanden och underhållande anekdoter. Anna Larsdotter har velat nå längre, innanför den misstänkt tillrättalagda offentliga imagen. Hon ger oss en inblick i maktkampen bland formgivarna på fabriken samt ett och annat belägg för Lindbergs manipulativa och narcissiska personlighet. Kanske var det inte han utan kollegan Krister Karlmark som ritade mönstret till storsäljaren Berså? Och Krakel Spektakel är pinsamt lik en dansk figur, tecknad av keramikern Bjørn Winblad. Mer pikant än så blir det dock inte. Jo, möjligtvis att han levde tillsammans med skådespelerskan Ingrid Thulin mot slutet av sitt liv. ”Det är det enda jag ogillar hos mig själv – att jag inte har koncentrerat mig. Jag fruktar att min personlighet är splittrad”, sade Stig Lindberg själv en gång. Det verkar ha stämt: splittrad och sammansatt. Mest intressant i ”Stig Lindberg. Människan, formgivaren” är allt vi får veta om produktionsförhållandena under 1900-talets senare hälft, om formgivarnas villkor och omvärldens intresse för vardagstingen. Numera sker nästan all tillverkning av de föremål vi omger oss med dagligdags i lågpriszoner på andra sidan jordklotet utan möjlighet till insyn. På 1940-, 50- och 60-talet granskade dagstidningarna (inte minst kultursidorna) formgivarnas produkter som om de handlade om politiska förslag, skriver Anna Larsdotter. Smakfostran var inte som nu ett hatat ord, arvet efter Ellen Key var fortfarande högst levande. Människan skulle bli bättre och godare om hon omgav sig med vackra vardagsvaror. Eller som det lät i Stig Lindbergs egen tappning: ”Människan är i smakfrågor relativt labil och har varken god eller dålig smak. Därför måste man i någon mån tvinga det goda på människorna.” Sådan var tidsandan för ett halvsekel sedan. Kanske finns det somliga som håller med även nu. Men att någon skulle få inreda dagens Sverige så som han en gång fick – knappast.


Liseberg: Vi hade situationen under kontroll

Summary: Liseberg tvingades stänga entréerna på grund av det stora publiktrycket för att se Snoop Dogg. Men nöjesparken menar att man hela tiden hade kontroll över situationen.

Långa köer bildades utanför Liseberg i Göteborg i går för att se rapparen Snoop Dogg. Konsertområdet, som tar in 20.000 fylldes snabbt – och Liseberg tvingades stänga entréerna. Runt 1.500 personer stod då i kö och Snoop-fans plankade in på nöjesparken. Den stora anstormningen fick lokaltidningarna GP och GT och DN att rapportera om kaos. – Vi hade jättemycket folk, men något kaos var det inte fråga om, säger Lisebergs informationschef Julia Vasilis. – När vi hade konsertområdet fullt och fortfarande hade väldigt mycket konsertpublik utanför stängde vi entréerna för att vi insåg att de inte skulle få plats. Som alltid när man har en stor artist som folk gärna vill se är man påhittig och försöker ta sig in på andra sätt. Så också till vardags på Liseberg, men det var några fler än en vanlig dag, säger Julia Vasilis. Liseberg uppger att man hela tiden hade kontroll över situationen. – Stämningen vid stora scenen var fantastisk, med glada ungdomar som gillar Snoop och fick en bra kväll. Sedan är det klart att de som hamnade på utsidan inte var nöjda med det, men vi prioriterar gästernas säkerhet framför att alla ska få komma in, säger Julia Vasilis.


Hanna Fahl: Intervision speglar en vidgande kulturell klyfta mellan öst och väst

Summary: Conchita Wurst var den tändande gnistan. Nu återupplivar Ryssland sin konkurrent till Eurovision Song Contest. Det blir en tävling med starkt symboliskt värde.

Det dröjde inte länge efter Conchita Wursts seger i Eurovision Song Contest innan Ryssland meddelade sitt motdrag: att återuppliva Kalla krigets Eurovisionkonkurrent Intervision. "I Intervision kommer du inte att behöva förklara för ett barn varför en skäggig kvinna sjunger", sade ryska artisten och producenten Igor Matvienko när han släppte nyheten. Det var ingen ny idé för president Putin. Redan 2009 föreslog han Intervision på ett möte med Shanghai Cooperation Organisation, SCO. Men Conchita Wurst var den tändande gnistan. Redan innan tävlingen möttes hon av motstånd och hat. I Ryssland och Vitryssland startades namninsamlingar för att klippa bort hennes framträdande ur de lokala tv-sändningarna. Armeniens artist Aram Mp3 kallade henne "onaturlig" i en intervju. Och på hemmaplan i Österrike startades Facebookgruppen "Anti-Wurst" som fick över 30 000 "gilla" på bara några dagar. Conchita Wurst blev en vattendelare, en symbol. Tävlingen Intervision är också djupt symbolisk. Den hölls mellan 1977 och 1981 i Sopot, Polen, och här samlades länderna på andra sidan järnridån: bland annat Sovjetunionen, Tjeckoslovakien, och Östtyskland. Eftersom telefonnäten ofta inte var tillräckligt utbyggda för att kunna ordna telefonomröstningar ombads tittarna (genialiskt!) att rösta med sina lampor. Gillade man - tänd. Ogillade man - släck. Topparna i elförbrukningen mättes och poäng fördelades. Tävlingsreglerna var betydligt mer löst hållna än i Eurovision. För BBC berättar den polske tv-regissören Jerzy Gruza, som arbetade med Intervision, om mardrömslånga framträdanden: "En tjeckoslovakisk tjej gick upp på scenen och sjöng i 45 minuter. Hon sjöng och sjöng och sjöng. Till slut tröttnade hon och gick därifrån." När Intervision nu återuppväcks kommer det gissningsvis att vara under mer välproducerade förhållanden. Tävlingen hålls i ryska Sochi, som också var Putins val av värdstad för OS i vintras. Hittills har fem ytterligare länder anmält sitt deltagande. De forna Sovjetrepublikerna Kazakstan, Kirgizistan, Tadzjikistan och Uzbekistan - och för första gången Kina. Putin knyter kulturella band österut, samtidigt som han högljutt tar avstånd från den omoral han anser sig se i väst. Nya Intervision speglar en vidgande kulturell klyfta mellan öst och väst - åtminstone politiskt och formellt. För det är värt att notera att Putin och hans kamraters hållning inte är samma sak som folkets. Protestlistor till trots – när det väl gällde hade de ryska tv-tittarna Conchita Wurst som trea i telefonomröstningen. I Vitryssland röstades hon fram som fyra av folket, och i Georgien – där juryrösterna diskvalificerades på grund av fusk – blev hon tvåa. Alan Renwick, som forskar om politik och internationella relationer på universitet i Reading, gjorde en analys av resultatet och drog den hoppfulla slutsatsen att "även i de länder där den styrande eliten ofta är mycket intolerant, kan befolkningen vara mer beredd att acceptera att människor är olika". Intervision äger rum i oktober. I maj är det dags för Eurovision Song Contest i Österrike, och det har spekulerats i om Conchita Wurst kommer att vara programledare – hon har själv uttryckt sitt intresse, och skulle förmodligen göra ett strålande jobb. Än så länge är Ryssland fortfarande med på Eurovisiontåget, men frågan är hur länge till. I DN:s intervju säger Conchita Wurst att hennes plötsliga position som symbol är överväldigande, men vare sig hon vill eller ej har hon satt en boll i rullning. Och schlagern är mer politisk än den någonsin varit.


Anmälda sommarpratare vill att fler program ska granskas

Summary: Athena Farrokhzads ”Sommar i P 1”-program anmäldes till Granskningsnämnden över 70 gånger. Nu anmäler Farrokhzad och musikerna Maja Karlsson och Ylva Karlsson själva ett Sommarprat.

Athena Farrokhzads ”Sommar i P 1”-program blev omdiskuterat när det sändes i P 1. Bland annat upprörde musikvalet. Musikerna Maja Karlsson och Ylva Karlsson framförde alla programmets låtar, bland annat Ebba Gröns ”Beväpna er” från 1979, något som gjorde moderata politikern Gunnar Axén så arg att han slängde ut sin tv och meddelade att han ska sluta betala radio- och tv-licensen. Programmet anmäldes till Myndigheten för radio och tv, tidigare känt som Granskningsnämnden, över 70 gånger vilket är flest anmälningar i ”Sommars” historia. Nu skriver Farrokhzad, Karlsson och Karlsson i en debattartikel i Aftonbladet att de själva anmäler ett ”Sommar”-program. Anna von Bayern ”hetsade mot skatt, förordade ett samhälle med ojämlik inkomstfördelning, ifrågasatte aborträtten och pratade som invandring som ett problem”, skriver trion bland annat. De anmäler nu hennes program för att ”få det prövat huruvida denna retorik, som förordar strukturellt våld, strider mot sändningstillståndet”. – Vi gör anmälan mot programmet för att nämnden ska ha ett jämförelsematerial. Jag tror inte att de politiska och ideologiska stråken i Anna von Bayerns program bedöms på samma sätt som de politiska och ideologiska stråken i vårt program. Det hänger ihop med att vi lever i högerns hegemoni, och att medieklimatet i Sverige domineras av tidningar med borgerliga ledarsidor, säger Ylva Karlsson. Hur ser ni på alla anmälningar som kommit in mot er? – Det är för att programmet utmanar en rådande ordning. Jag har inte fått se anmälningarna än, men jag ser mycket fram emot att läsa dem. Jag är övertygad om att många handlar om hur Athena pratar om Sverigedemokraterna. De är ofta flitigast när det gäller att anmäla till Granskningsnämnden. Blev du förvånad över att just Ebba Grön-låten i programmet blev så omdiskuterad? – Framför allt blev jag förvånad av att många inte har lyssnat på de andra låtarna! Det är synd för dem, det finns så många bra låtar i programmet. Men jag tror att det är en mycket aktiv strategi från meningsmotståndare att bara prata om ”Beväpna er”. Att prata om en 30 år gammal punklåt som närmast är k-märkt, är ett sätt att inte prata om det våld som vårt samhälle i dag innebär. Det tar upp allt syre i debatten, säger Ylva Karlsson.


”Hen” med i ordlistan

Summary: I nästa upplaga av Svenska Akademiens ordlista tas ordet hen med. Men DN är fortsatt restriktiva med att använda ordet i nyhetstext.

Det könsneutrala pronomenet hen kommer att finnas med i nästa upplaga av Svenska Akademiens ordlista. Sven-Göran Malmgren, huvudredaktör för ordlistan, säger till Sveriges Radio att man tvekat i några år, men att det nu står klart att ordet inte är en dagslända utan är i bruk och fyller en tydlig funktion i språket. Ordet hen har diskuterats sedan 1960-talet, men fick stor spridning först för ett par år sedan. Ordet kommer att ha två betydelser i SAOL: dels som beskrivning av ett tredje kön, och dels som ett könsobestämt uttryck som betyder ”han eller hon”. Dagens Nyheter har hittills varit restriktiva med att använda hen i nyhetsartiklar, men ordet förekommer i andra typer av texter i tidningen, säger chefredaktör Peter Wolodarski. – Hen används redan i krönikor, kåserier, kritik och personliga texter, om skribenten så önskar, men när det gäller ren nyhetstext avvaktar vi fortfarande. Att ordet tas med i SAOL är en bekräftelse på att ordet finns och används allt mer, menar han. – I nyhetsrapporteringen är ribban lite högre när det gäller nya ord och pronomen, men det är möjligt att vi omprövar beslutet om vi märker att hen slår igenom i vardagsspråket. Det är inte hugget i sten. Nästa upplaga av SAOL kommer i april 2015. Hen föreslogs som könsneutralt pronomen första gången 1966 av Rolf Dunås i Uppsala Nya Tidning. Ordet kan härledas till finskans ”hän”. 2012 drog debatten kring ordet igång på allvar när Jesper Lundqvists barnbok ”Kivi och monsterhund”, där hen används, gavs ut. I februari 2013 användes hen för första gången i en riksdagsdebatt.


Lynchs ”Twin Peaks” bröt ny tv-mark

Summary: Utan regissören David Lynch "Twin Peaks" hade många av dagens mest populära tv-serier aldrig blivit av. För 24 år sedan var den en sensation – nu kommer hela serien i en enorm bluraybox med massor av extramaterial. – Twin Peaks är för mig ett land av gåtor, säger David Lynch.

I veckan släpps jätteboxen "Twin Peaks: The entire mystery". Den samlar alla tv-seriens avsnitt om jakten på den som mördade den unga Laura Palmer, samt den "alternativa" version av pilotavsnittet som gjordes för att kunna visas helt fristående. Det finns dessutom intervjuer med Lynch och några av hans skådespelare och mängder av bonusmaterial. Det blir dock inga kommentarsspår – David Lynch, som skapade "Twin Peaks" tillsammans med Mark Frost, har aldrig gjort några sådana till dvd- och bluray-utgåvorna av sina verk. Han vill inte tolka filmerna, utan menar att det är upp till var och en som ser dem. – Jag hatar sådana kommentarer och kommer aldrig att göra några. Filmen är filmen, inget annat ska komma och störa, säger David Lynch. Boxen innehåller dessutom filmen "Fire walk with me" som gick på bio 1992. Den utspelar sig före tv-serien och har ofta kritiserats för att vara vara alltför luddig och svår att förstå. – Jag gjorde "Fire walk with me" eftersom jag älskade "Twin Peaks"-världen och alla karaktärer. Jag tror nog att filmen är mest för de som redan känner till den världen, även om jag försökte göra den allmängiltig. Men den är väldigt abstrakt, och jag tror inte ens att de som känner till "Twin Peaks"-världen förstår allt, säger David Lynch. Kanske kan det bli ändring på det nu, eftersom bluray-boxen innehåller nästan 90 minuter med scener som inte kom med i filmen - kanske kommer vi nu att få veta lite mer vad som hände Laura Palmer innan hon blev mördad. I "Fire walk with me" kunde David Lynch visa upp det sex och våld som bara kunde antydas i tv-serien. Men han säger: – Jag är förvånad över att vi kom undan med så mycket som vi gjorde på "Twin Peaks". När man gör tv finns det alltid restriktioner, och har man valt att arbeta inom det mediet, måste man arbeta inom dessa restriktioner. David Lynch är en av den moderna filmens mästare, och hans betydelse kan inte nog uppskattas. Han har påverkat allt från rockmusik och rockvideor till film och tv. Senaste filmen "Inland empire" kom 2006. Han har i stället gjort musik och öppnat en nattklubb i Paris, Il Silencio (döpt efter nattklubben i hans film "Mulholland Drive"). Om sitt sätt att jobba säger han: – Det är som ett pussel. Man skriver ner olika fragment, det blir som en drömdagbok. Mellan mina filmer bearbetar jag dessa idéer. Jag sorterar dem och försöker skapa någon sorts helhet. Och det finns en oändlig ocean fylld av idéer, säger David Lynch. De här idéerna kommer dock inte från honom själv. – Det är inte mina idéer. De kommer från någon annanstans. De existerar, och de kommer till oss, och jag ser dem som en gåva. Man fångar idéerna och blir förälskad, säger han. David Lynch berättar att de filmer han gör alla bärs upp av samma sak – att vi lever i en värld fylld av kontraster och motsättningar. – Människan går ständigt vilse i mörker och förvirring. Det är det mina filmer handlar om, om det extrema, om motsättningar. Hur arbetar han med sina skådespelare, hur får han dem att leva med i den värld som är speciell för hans filmer? Han funderar en kort stund och säger: – För det första har jag aldrig regelrätta provspelningar, jag ber aldrig de skådespelare jag är intresserad av att spela upp en scen. Jag tittar på stillbilder av dem, och vi sitter och talar med varandra och när det är som bäst uppstår en känsla av gemenskap, säger David Lynch. Han berättar om hur vissa regissörer lurar och manipulerar sina skådespelare för att få dem dit de vill. Själv känner han redan "skådespelarnas rädsla" och försöker i stället introducera sina idéer så mjukt och varsamt som möjligt för skådespelarna. – Jag försöker avläsa i deras ögon om de har förstått vad det är jag är ute efter. Så det är alltid oerhört viktigt med de inledande repetitionerna. Jag knuffar dem aldrig. Jag arbetar ständigt på att vi ska känna att vi är på samma våglängd, säger David Lynch. ”Twin Peaks” • Thrillerserien, skapad av David Lynch och Mark Frost, hade svensk premiär i Kanal 1 i SVT den 18 november 1990 och blev genast mycket omtalad för suggestiva miljön, det filmiska berättandet, de utmejslade rollfigurerna och den ambitiösa mordgåtan. Serien blev en föregångare för tv-dramatikens guldålder som tog fart senare samma årtionde. • I rollerna syntes bland annat Kyle MacLachlan, Michael Ontkean, Mädchen Amick, Lara Flynn Boyle, Sherilyn Fenn, James Marshall, Ray Wise och Dana Ashbrook. • Serien handlar om den lilla staden Twin Peaks i delstaten Washington och mordet på en av dess innevånare - den unga kvinnan Laura Palmer. FBI-agenten Dale Cooper skickas till staden för att hjälpa den lokala polisen att lösa mordet och får där stifta bekantskap med en rad bisarra figurer och övernaturliga fenomen. • Tanken var att "Twin Peaks" skulle bli en långkörare i tv. När tittarsiffrorna sjönk under den andra säsongen krävde dock tv-bolaget ABC att Laura Palmers mördare skulle avslöjas – något som Lynch aldrig hade för avsikt att göra, trots att han hade tänkt ut vem den skyldige var. När mördaren sedan väl avslöjades tappade tittarna helt intresset och serien lades ner. • I dag räknas "Twin Peaks" som en av de viktigaste milstolparna i tv-seriehistorien och den anses ha banat väg för det episodiska berättande som vi vant oss vid att se i hyllade tv-serier som "The Sopranos", "Mad Men" och "Breaking bad".


Kriget födde hennes oppositionslust

Summary: Elsa Nyblom moderniserade den svenska journalistiken. Och hon formades av första världskrigets fasor. Ulrika Milles läser hennes självironiska och genomskådande memoarer.

”Det gick ett moln för solen, det blev kallt. De unga männen i Flanderns skyttegravar föll som säd för liemannen, varje sekund, varje gång mitt hjärta slog. Frihet är att inte acceptera bojor. Vi har frihet att inte acceptera andras bojor. Vi har frihet att söka lösa bojor.” Författaren och journalisten Elsa Nyblom (1890–1956) var en av de publicister som la grunden för den moderna svenska journalistiken. Hon sägs ha skapat personjournalistiken, infört hemma-hos-reportaget, lärt hovreportrar av med sin underdåniga stil, och hon skrev socialreportage som med en aktiv journalistik ingrep i samhället. Som kvinnlig journalist kämpade hon för att spränga ramarna för ”damsidorna”. Så heter en av hennes populäraste ungdomsböcker: ”Kvinnans hem är världen”. För i det mesta hon skrev fanns en maning: grip in, förändra världen om du kan. För ”egentligen bör ju den som trivs i samhället skämmas mera än den som vantrivs”. När hon var chefredaktör för den anrika borgerliga Vecko-Journalen drev tidningen en så hård antinazistisk linje under andra världskriget, att den förbjöds i Hitlertyskland. När hon oväntat blev uppsagd av Bonniers, gjorde hon som sina manliga kolleger: skrev memoarer i flera volymer. De självironiska och genomskådande ”Strängt personligt”, ”När hjärtat var ungt” och ”Kvinna u.p.a.”, utkom 1945-1948. De är skrivna i skuggan av det andra världskriget men handlar om att bli till som vuxen människa under det första. Elsa Nyblom växte upp i ett barnrikehus i det ännu inte helt segregerade Östermalm i Stockholm. Granne med både burgenheten och utsattheten blev hon en skarp och rörlig journalist, om inte glömde det hon sett. Hennes berättelse om klassamhället Sverige kring förra sekelskiftet kunde vara skriven av en radikal, feministisk samhällsröst i dag. Hon beskriver första världskrigets utbrott detaljerat och i brottstycken, fullt av uppgifter om vad saker kostade, tidningsannonser om dödsbrickor i kontrollerat silver på lager hos hovjuvelerare Hallberg, billigt mjöl. Filmkonsten är ännu ”darrig, stum”, en van barnsköterska tjänar 15 kronor i månaden och promenaddräkten Elsa bar den våren hette ”Cupido”. Människorna på gatorna är bleka, smittkopporna går, det är bostadsbrist, matbrist, i tidningen notiser om dödsfall: ogifta flickor som blir gravida går i sjön. ”Man ser faktiskt på män att de inte har så mycket med den fula sidan av livet att göra som kvinnor.” Råkar de i olycka vänder de sig bara lätt ifrån den. Hon beskriver hur det är att växa upp i ett sådant samhälle, hur hon som ung kvinna förväntas delta i världen, och på så vis bli medskyldig till den. Det kvinnliga perspektivet är typiskt för Nyblom. Hon får tidigt inblick i kvinnas underordning genom mammans yrke som barnmorska. Får jag en dag en dotter, skrev hon, ”så vill jag genast lägga min hand för hennes mun, så hon blir kvävd”. Hon fyllde 24 då världskriget bröt ut, och betraktar sig själv som ”en förhistorisk flicka, flicka före världskrigen”. Hon minns ett tåg av krigsinvalider som passerar genom Sverige. ”En eländets parad. Bomullstussar i stället för ögon. En man utan armar och ben, en bål, upprättstående, nej upprättställd i en låda.” Det väcker en svårbeskrivlig skam som jagar henne. Hon hade mött första världskrigets katastrof bara som svallvågor, och kände att hon inte räknades trots allt hon uträttade. Hon skäms över att hon lever och är skonad, att hon kan känna sig lycklig samtidigt som detta pågår. Och hon skriver sorgset ärrat, om vad som fattas världen. Nämligen fredskonst, och den skulle grunda sig på modern barnpsykologi. Hon har sett vad våldet mot barn gör, och manlighetsideologin, könsförtrycket, kvinnors underordning. Så vad handlar skammen om? Om självkänsla. Krigen har format hennes liv, men när det första bröt ut hade kvinnor i Sverige inte rösträtt. Det är den starka undertexten: hur driftiga och politiskt brinnande kvinnor som hon själv formellt inte hade rätt att förändra världen. Att hon var en mindervärdig. För man föds inte till medborgare, man blir det. Memoarerna är en lång berättelse om att bli till som myndig person, erövra en moral, en politisk uppfattning och en världsbild att leva efter. Hennes kamp för att våga sträcka på sig, handlar om att inför sig själv förtjäna friheten. När freden kommer 1918, och den allmänna och lika kvinnliga rösträtten erövras i Sverige 1919, andas texten ut i en kort suck. Men trots denna ”evolution” som många förfasade sig över som om den varit revolutionär, skriver hon sarkastiskt, återstår allt. ”Alltjämt fanns det slavar som byggde pyramider, många, ägda av få. Den sociala frågan var olöst.” ”Kvinna U.P.A.” handlar om att kliva ut i världen med nedslagen blick. ”I mörka stunder erkänner jag att jag inte motsvarar mina förväntningar.” Den kvinnliga rösträttsrörelsen befriade henne, hon behövde inte längre vara beroende av manligt godkännande, behövde inte vara lika rädd att inte duga. Och mot slutet sätter författaren en viktig mening inom parentes, som en viskning till läsaren om den eviga slitningen mellan världens bränder och det egna livet. Att de hör ihop, ohjälpligt. Att första världskriget lärde henne att den offentliga synen på vilka vi är, äter sig in i vår självuppfattning. ”(Jag berättar det här om mig själv, därför att ett liv är allas liv, vi kan inte ha några hemligheter för varann.)” Elsa Nyblom Elsa Nyblom (1890-1956) var en kvinnlig pionjär i svensk journalistik. Hon kom till Dagens Nyheter 1913, var en av grundarna till Husmodern 1917, från 1924 knuten till Vecko-Journalen, chefredaktör 1928–1943. Hon var gift med DN-journalisten Eric Nyblom (Mac) och de fick 1915 sonen Lennart, som senare blev en av seklets skarpaste kåsörer under signaturen Red Top. I dag mest känd för sina tre memoarböcker: ”Strängt personligt” (1945), ”När hjärtat var ungt” (1946) och ”Kvinna u.p.a” (1948). De handlar om hur hennes politiska engagemang formas under första världskriget.


Museichef tvingas avgå

Summary: Lena Rahoult har blivit hårt kritiserad under sin tid som överintendent för Statens centrum för arkitektur och design. Nu tvingas hon lämna sin post.

Regeringen tvingar Lena Rahoult att lämna sitt uppdrag som överintendent för Statens centrum för arkitektur och design. Ärendet verkar ha varit brådskande då Rahoults förordnande går ut om bara några månader. I ett skriftligt uttalande konstaterar kulturminister Lena Adelsohn Liljeroth att ”Kulturdepartementet har följt utvecklingen vid myndigheten och påpekat behovet av förändring under en längre tid. Bedömningen är att de insatser som gjorts inte har varit tillräckliga”. Lena Rahoult, som har en bakgrund som textilkonstnär, tillträdde 2008. Hennes chefskap har omgetts av turbulens. Hon har kritiserats för bristande sakkunskap och museets utställningar har kallats tråkiga. 2011 stämde en före detta anställd museet sedan hon fått sparken under sin mammaledighet. Kerstin Brunnberg, tidigare vd för Sveriges Radio, gick från och med i går in som vikarie på posten som överintendent och chef på Statens centrum för arkitektur och design. Hon säger till DN att hon inte tagit del av kritiken mot Lena Rahoult. – Mitt uppdrag är att stärka de administrativa förutsättningarna för en spännande och idérik verksamhet. Nu ska jag tala med min uppdragsgivare och lyssna på medarbetarna. Sedan ska jag läsa på, lite mer än jag hunnit göra, säger Kerstin Brunnberg. På Statens centrum för arkitektur och design vill man inte kommentera chefsbytet utan hänvisar till ett pressmeddelande från Regeringen. Lena Rahoult befinner sig på semester och har inte gått att nå.


Roy Anderssons nya film till Venedig

Summary: Roy Anderssons kommande film "En duva satt på en gren och funderade på tillvaron" är en av filmerna som tävlar om Guldlejonet på årets filmfestival i Venedig.

– Det är fantastiskt fint. Jag är väldigt nöjd med filmen, säger regissören till TT. Den hann inte bli färdig i tid till filmfestivalen i Cannes tidigare i vår, men när filmerna som deltar i den prestigefyllda tävlingskategorin i Venedig presenterades på torsdagen fanns "En duva satt på en gren och funderade på tillvaron" med bland de 20 titlarna. – Det är en ära att få komma med i den tävlingen, säger Roy Andersson. – Sanningen är att filmen ännu inte är helt färdig. Vi ska slutmixa i morgon, men vi blir klara i tid till festivalen. Det är första gången en av Anderssons filmer är med i Venedig, och för honom är målsättningen klar: – Jag tror att vi har en mycket stor chans att komma åt det där Guldlejonet, säger han. Roy Anderssons film går upp mot bland annat Abel Ferraras "Pasolini" med Willem Dafoe i huvudrollen som den italienske regissören Pier Paolo Pasolini, och Alejandro González Iñárritus "Birdman or the unexpected virtue of ignorance". "En duva satt på en gren och funderade på tillvaron" har svensk premiär den 14 november.


Att kunna läsa blir valfråga

Summary: Kan du inte läsa och tillgodogöra dig vad andra människor säger är det ett stort problem. Det säger kulturborgarrådet Madeleine Sjöstedt, som vill se bredare satsningar på bibliotek.

Under Madeleine Sjöstedts tid i Stadshuset har bland annat Liljevalchs besökssiffror nära nog slagit huvudet i taket. Det är hon stolt över. Men är en stor publik ett kvitto på en lyckad kulturpolitik? Madeleine Sjöstedt svarar utan ett ögonblicks tvekan. – Nej, det är inte det enda kvittot, men det är viktigt. Alla verksamheter måste inte nå alla. Men de stora offentliga institutionerna måste ha det som ambition, säger Madeleine Sjöstedt, kultur– och fastighetsborgarråd i Stockholm stad. De senaste åren har den kraftiga befolkningsökningen i Stockholm spräckt alla prognoser. Stockholm växer så det knakar. Enligt Madeleine Sjöstedt innebär det i sin tur att staden behöver mer kultur. – Kulturen måste växa i en stad som vill vara tolerant och öppen. Det måste ske med både offentliga och privata medel. Vad spelar kulturen för roll när det gäller att inympa tolerans i en stad? – Kulturpolitikens uppgift är att värna yttrandefriheten. Därför måste det finnas många plattformar. Den egna uttrycksformen måste också värnas. Kulturpolitik är den slutliga bastionen mot intolerans och småskurenhet. Vad saknas i Stockholms kulturliv i dag? – Inför valet pratar vi mycket om läsning. Kan du inte läsa och tillgodogöra dig vad andra människor säger så är det ett stort problem. Därför vill vi se bredare satsningar på bibliotek. DN har i ett antal artiklar under sommaren skrivit om förhållandena mellan stad och land i Sverige. Bland annat har de drastiska skillnaderna vad gäller kulturkonsumtionen synats. Madeleine Sjöstedt ser det inte som sin uppgift att verka för en form av kulturell fördelningspolitik för att öka konsumtionen av kultur i resten av landet. – Jag tillhör ju dem som lämnade landsbygden för Stockholm. Det viktiga för mig är att Stockholm har ett klimat där alla känner sig välkomna. Det är otroligt allvarligt om kulturlivet utarmas på landsbygden, men jag är inte säker på att det är så. Finns det väljare som röstar utifrån kulturfrågor? – Snarare väljer man nog bort ett parti vars kulturpolitik man inte uppskattar. Det är där ideologin finns. För en ideologiskt intresserad politiker som mig så är det därför ett väldigt intressant område. Sverigedemokraterna är ett utpräglat kulturparti. Det är ett område de lägger stor energi på. Vilket är helt begripligt utifrån deras utgångspunkt. Hur bedömer du kulturens politiska status i dag? – Jag vet att den har ökat. Jag ser en enorm skillnad, det har blivit enklare att vara kulturpolitiker i Stockholm på senare år, oavsett parti. Innebär det att det är enkelt att vara kulturpolitiker? – För mig är det enkelt. Jag har ökat kulturbudgeten med 200 miljoner kronor. Det kan ingen politiker vara missnöjd med. Om man nu ska mäta saken i pengar. Men pengar är faktiskt ganska viktigt. Moderaterna (38 mandat i Stockholm)Bygg Moderaterna (38 mandat i Stockholm) Bygg en ny internationell kulturscen i Gasklockan i Norra Djurgårdsstaden. En barnkultursatsning som fokuserar på barns läsglädje och biblioteken runt om i staden. Stockholm ska bli norra Europas största evenemangsstad. Det växande Stockholm ska få kultur i de nya och växande stadsdelarna. Utveckla bredden i Kulturskolan. Folkpartiet (10 mandat i Stockholm) Den viktigaste kulturfrågan för Folkpartiet är nya och fler bibliotek och att fortsätta den offensiva kulturpolitik som vi har fört de senaste åtta åren. Vi vill se en kulturpolitik som är stadd i utveckling och förändring och där fler människor får tillträde till den offentligt finansierade kulturen. Det har vi också sett de senaste åren, med kraftfulla satsningar på biblioteken. Men också i strukturen för Stadsteatern och Kulturhuset. Detta har Stockholmarna svarat på. Besökssiffrorna har gått upp kraftigt på Liljevalchs och Stadsteatern. Vi vill se en utbyggnad av Liljevalchs och Stadsmuseet, och en filial till Kulturhuset i Skärholmen. Kristdemokraterna (1 mandat i Stockholm) Kulturskolan är mycket uppskattad bland barn och unga. Vi vill utveckla utbudet så att nya grupper kan ta del av den samt satsa på att skapa fler platser. Även små kulturscener ska få del av det statliga kulturstödet genom regional samverkan. Underlätta för spontanbesök på föreställningar genom en gemensam sista minuten-kassa à la London och New York. Skolklasser ska kunna få se föreställningar på teatrar och andra scener som en del av undervisningen. Utöka utbudet och antalet platser på Kulturskolan. Centerpartiet (3 mandat i Stockholm) Politiken ska minska sitt inflytande över kulturutbudet. Öka valfriheten genom att införa ett system med kulturcheckar för alla under 19 år. Skaka liv i biblioteken, bland annat genom att överlåta drift till personalgrupper och företag. Uppmuntra mecenatsamarbeten på bibliotek. Rusta upp och synliggör konsten i t-banan. En procent av byggbolagens budget som i dag avsätts till konstnärlig utsmyckning ska gå till en medborgarfond, så att stockholmarnas möjligheter att påverka sitt närområde förbättras. Staden ska visa större tolerans för gatukonst och alternativ kultur. Förenkla regelverket för föreningar att genomföra kulturevenemang i staden. Socialdemokraterna (25 mandat i Stockholm) Under de senaste åren har det satsats allt mindre på kultur. Det ska vi ändra på. Särskilt när det gäller barn och ungas tillgång till kultur. Föräldrarnas plånbok eller utbildningsbakgrund ska inte styra barnens deltagande. Vi vill ha fler platser i Kulturskolan och sänka avgiften. Alla bibliotek ska ha generösa öppettider och bra service. Vi vill öka anslaget till Stadsteatern och skapa två nya kulturhus, ett i Västerort och ett i Skärholmen. Vi kommer göra en översyn av det kritiserade kulturstödet. Vänsterpartiet (8 mandat i Stockholm) Vi vill motverka kommersialisering, privatisering och marknadsanpassning av kulturen. I Stockholm vill vi öka kulturbudgeten med minst 100 miljoner. Kulturskolan ska ha en nationell maxtaxa på högst 300 kr per barn och termin. Parkteatern ska breddas till en park- och lokalteater med åretruntverksamhet. Det ska finnas samlingslokaler för förenings- och kulturlivet till låga hyror i alla delar av staden. Gör om systemet för kulturstöd så att stadens fria kulturliv får långsiktiga och rimliga ekonomiska villkor. Fri entré till museer. Förbättra villkoren för konstnärerna så att det blir möjligt att leva på sitt skapande. Miljöpartiet (16 mandat i Stockholm) Inför ändamålshyra. Kulturutövare ska inte betala mer än självkostnaderna för de lokaler de hyr. Fri entré på stadens museer. Satsa på Kulturskolan. Barn och unga ska få vara kulturskapare och få uppleva professionell kultur, oavsett familjens ekonomiska ställning. Kulturskolans uppsökande prova-på-verksamhet ska återupptas och förstärkas. Avgifterna ska sänkas och ämnesutbudet ska utökas. I dag finns flertalet kulturinstitutioner i innerstaden. Vi vill öka antalet kulturella mötesplatser i ytterstaden med en scen på Järvafältet och en världskulturfestival som årligen flyttar mellan stadens yttre stadsdelar.


The Hives förlorare i hovrätten

Summary: The Hives förlorade tvisten mot The Cardigans i tingsrätten. Bandet överklagade, men nu slår hovrätten fast tingsrättens beslut – The Hives ska betala 18 miljoner kronor plus ytterligare fem miljoner i rättegångskostnader till The Cardigans.

Våren 2011 stämde The Cardigans musikerkollegorna i The Hives på totalt 18,5 miljoner i en del av den så kallade Tambourinehärvan. Tvisten gäller pengar som Cardigans anser att The Hives har lånat av dem via Tambourine Studios, som varit båda bandens ekonomiska förvaltare, och sedan inte betalat tillbaka. The Hives har dock hela tiden nekat till att man känt till och än mindre godkänt några lån. I april i fjol meddelade Lunds tingsrätt att The Hives döms att betala drygt 18 miljoner kronor, plus runt fem miljoner kronor i rättegångskostnader, till The Cardigans. The Hives överklagade domen och på måndagen kom hovrättens dom. Den blev dock inte vad The Hives hade hoppats på – hovrätten har beslutat att gå på tingsrättens linje. Den enda skillnaden är att rättegångskostnaderna omfördelats. – Domen står sig. Vi har olika skäl, men resultatet blir i princip detsamma som i tingsrätten, säger hovrättspresident Lennart Svenström till SVT:s "Sydnytt". Till Sydsvenskan säger The Cardigans advokat David Berggren att han ännu inte hunnit prata med medlemmarna i The Cardigans, men att han utgår från att de är nöjda. – Jag hoppas att The Hives gör rätt för sig. Jag hoppas att de inte överklagar, säger han till tidningen. Flera rättsfall i Tambourinehärvan ligger vilande i väntan på att det här rättsfallet avslutas. Bland de andra artisterna som låtit Tambourine Studios sköta sin ekonomi, och som nu ligger i eller har varit i tvist med varandra, finns The Ark, Europe, Timbuktu, Soundtrack of Our Lives och Weeping Willows. TT har sökt The Hives advokat.


En rapgud som blixtrar av ilska

Summary: Det anstår inte världens största rappare att framföra sina verser över en bakgrundstejp. Att Fredrik Strage ändå blir överlycklig under Eminems Londonspelning beror på att en viss mentor dyker upp ur scengolvet.

Det bästa med Eminem är att han aldrig ler. Inte ens när 90 000 personer samlats för att dyrka honom säger hans blick något annat än att han vill skalla oss. Endast diktatorer brukar vara så bra på självbehärskning när de får ovationer. Publiken är extra extatisk eftersom Eminem gör sin första Londonspelning på 13 år. Egentligen skulle den ha skett i Hyde Park, men den kungliga parkförvaltningen ansåg att låtar som ”Just don’t give a fuck” och ”Still don’t give a fuck” inte passade mellan drottningens rabatter. I stället blir han den första rapparen att fylla Wembley på egen hand (Jay-Z har uppträtt här, men bara som förband till Coldplay). Medialt är Eminem inte lika mega som i början av nollnolltalet då det inte gick att öppna en tidning utan att läsa om hans stormiga förhållande med exfrun Kim och modern Debbie. Avhandlingar skrivs inte längre om hur Eminems onda alterego Slim Shady illustrerar detet inom psykoanalysen, han beskrivs inte längre som det största hotet mot barn sedan polio och anklagas inte heller (konstigt nog i dessa etniskt besatta tider) för att ha stulit de svartas musik. Han är bara världens största, inte mest omtalade, rappare. Endast Justin Timberlake sålde fler skivor i USA i fjol. På senare år har Eminems inflytande märkts på yngre rappare som Nikki Minaj (vars texter innehåller samma schizofrena lek med identiteter), Iggy Azalea (som frossar i samma white trash-estetik) och Angel Haze (som dyrkar honom och dissekerar sin barndom lika brutalt). Grisfestandet som Eminem och hans gäng D12 ägnade sig åt sköts numera av hiphopkollektivet Odd Future som värmer upp publiken på Wembley. Det roligaste med deras spelning är att frontfiguren Tyler The Creator måste dra fram sin astmaspray eftersom de andra i bandet bolmar så mycket marijuana. Odd Future är lika stökiga som unga hiphopkollektiv brukar vara. Kvällens första artist, Danny Brown, gör ett bättre framträdande. Han kommer, likt Eminem, från Detroit och charmar oss med hetsiga rim, sumofet bas och ett tandlöst flin. Förr brukade Eminem kasta piller på publiken när D12 framförde sin narkotiska hit ”Purple pills”. Sedan blev han själv beroende av lugnande medel. När hans backuprappare Proof sköts till döds i ett bråk om en biljardmatch drevs Eminem allt djupare in i medicinskåpet. 2007 fick han av misstag i sig metadon, hamnade på sjukhus och bestämde sig för att bli nykter. Numera gör han färre och mer fokuserade spelningar. Proof har ersatts av Kon Artis, en annan D12-rappare, och dj:n kompletteras med ett liveband som gör soundet fylligare men ibland fastnar i den klumpiga storbandsrock som blivit typisk för arenaformaterad r&b och hiphop. Gitarristen hade gärna fått lämna sitt Eddie Van Halen-komplex hemma. Den enda virtuosen på scen bör vara Eminem själv vars rap nådde en överjordisk intensitet på senaste skivan ”The Marshall Mathers lp 2”. Problemet är att han inte kan återskapa den live. I många låtar rappar han därför över sin egen, förinspelade röst – inte bara i refrängerna (som många rappare) utan även i verserna, vilket knappast anstår någon som utnämnt sig själv till rapgud. Just ”Rap god”, den sex minuter långa uppvisningen på senaste skivan, framförs visserligen utan bakgrundstejp, men skalas ner till en vers och förlorar sin tyngd. Snuttifieringen av livehiphop är irriterande. Endast sju av 34 låtar på Wembley spelas i sin helhet. Det gör inte så mycket att Eminem klipper av några nummer efter andra refrängen, men de som tar slut redan efter första – exempelvis livefavoriterna ”Kill you”, ”White America” och ”Business” – hinner inte komma i gång på allvar. Att jag ändå blir överlycklig beror på att Eminem, mot slutet av det oväntat obskyra låtvalet ”Dead wrong” (ett postumt Biggie Smalls-samarbete), börjar vråla: ”When I say doctor, you say Dre!” Han syftar på mannen som upptäckte honom: NWA-legenden och demonproducenten Dr Dre. Jag slutade bry mig om Dre i samband med att han blev mer känd som entreprenören bakom de storsäljande hörlurarna Beats by Dre, men när han oannonserad åker upp ur scengolvet blir jag lika upphetsad som de blonderade Eminemklonerna framför mig som röker gräs och gör gangstertecken. ”Motherfuckers act like they forgot about Dre”, rappar Eminem och jag hade faktiskt glömt hur mycket jag älskar honom. Tillsammans river de av klassiker som som ”Nuthin’ but a ’G’ thang”. Eminem tycks skärpa sig lite extra när hans mentor är närvarande. Turbotungan accelererar och ögonen blixtrar av ilska. Sista halvtimmen är superb med powerballader som ”Love the way you lie” och stampande machohymner som ”’Till I collapse”. När ”Lose yourself” brakar loss, och 90 000 huvuden headbangar, känns Eminem som en rapgud på scen nästan lika mycket som på skiva. Eminem tycks skärpa sig lite extra när hans mentor är närvarande. Turbotungan accelererar och ögonen blixtrar av ilska. Sista halvtimmen är superb. 3 frågor 1 När kommer Eminem till Sverige? Han har inte spelat här sedan januari 2001. Den planerade konserten på Ullevi 2005 ställdes in på grund av utbrändhet. 2 Kommer Dr Dre någonsin att släppa sitt extremt försenade tredje album Detox? Superproducenten dyker upp som gästartist på Wembley men hoppar över I need a doctor, Eminem-samarbetet som släpptes som försmak till nya skivan för tre år sedan. 3 Var kan man köpa Eminems snygga t-tröja med en bild av en Union Jack-mönstrad ishockeymask à la Jason Vorhees?


Jazz som smeker och smutsar ner

Summary: Två bluesbaserade gitarrister med sina band gästade Fasching. Mike Stern är den mer lättillgänglige medan John Scofield ofta framstått som trumpen – men den här gången var han på gränsen till uppsluppen.

Under en period i början av 80-talet hade Miles Davis två gitarrister i sitt band. Att han sedan använde Mike Sten i en ackompanjerande roll och John Scofield som solist säger egentligen inte så mycket; i sin biografi talar Miles förvisso varmt om Scofields subtila känsla för blues men andra har i stället prisat Sterns mer oborstade, rockiga stil – som på ”We want Miles”, från året innan Scofield kom med i bandet. En god vän till mig som också spelar gitarr liknar Stern vid Buddy Guy och i förlängningen Jimi Hendrix, medan han placerar Scofield mer i linje med BB King. Han har en poäng där, som också blir tydlig under de här båda konserterna på Fasching. Stern bryter bluesen och smutsar ner den. Scofield smeker men håller den samtidigt kort, ungefär som man tuktar ett japanskt bonsaiträd. Stern är den mer lättillgänglige och förföriske. Scofield har ofta framstått närmast trumpen med sin korthuggna frasering och övergripande ovilja att sträcka ut i rollen som gitarrhjälte. Fast den här gången är Scofield faktiskt på gränsen till uppsluppen. Bandnamnet Überjam Band tyder på samma humor som sipprar igenom i mellansnacket och uppmuntrar publiken att heja fram kvartetten från en variant av blues till nästa. Det vill säga: tonspråket är sig relativt likt, medan rytmer och kompstilar byter av varandra i en takt som Scofield tidigare har dragit ut på i intervaller om hela skivalbum med påföljande turnéer. Här kommer i stället afrobeat, boogie, reggae, motown, southern rock och till och med jungle – allt inom ramarna för samma konsert. Det mesta funkar bra; sämst och avgjort mest tillkämpat blir försöket med jungle som utgångspunkt. Mike Stern, om än bluesbaserad som Scofield, är mer av en renodlad fusionmusiker. På Fasching understryks det av att han delar bandledarrollen med saxofonisten Bill Evans, som spelade med Miles Davis i samma veva som Stern och Scofield. Muskeltrummisen Dennis Chambers för tillfället ovanligt tillbakadragna spel känns rätt fantasilöst i jämförelse med Scofields groovigt avspända Terence Higgins, och medan basisten Andy Hess hos Scofield har en varm ton och spelar i samma anda som Higgins drar Sterns Tom Kennedy åt i princip motsatt håll med hårt sound och ett samspel med Chambers som kalkylerat av en civilingenjör. Stern har ett antal ess på handen men spelar ut dem ganska lojt. Hans rockiga sida har en lyrisk, lite eterisk ådra som kan forma ett slags bollplank för hans eget uttryck, men när han dessutom sjunger unisont med sitt eget spel tar det finstämda udden av all nerv. Evans å sin sida spelar både fort och tajt men lämnar inget djupare avtryck vare sig som solist eller kompositör. Till syvende och sist är det ändå Stern som räddar kvällen, exempelvis när han slänger fram sin peppriga gamla fusiondänga ”Chromazone” i om möjligt ännu högre tempo än när jag senast hörde honom spela den. Stern bryter bluesen och smutsar ner den. Scofield smeker men håller den samtidigt kort, ungefär som man tuktar ett japanskt bonsaiträd.


Mot Broadway med hjärta och högt tempo

Summary: Ryktet om att Sverige har en av världens bästa musikalregissörer har nått såväl London som New York. Nu får Anders Albien uppdraget att göra teater av tv-serien ”Svarte orm”.

Sedan några månader befinner sig den svenska musikalregissören Anders Albien i New York. Det är ett slags nästa steg i de senaste tio årens svenskintåg på världens främsta underhållningsscener. Manegen krattades redan 2001 av Petra Nielsen i Broadwaymusikalen ”Chicago”. Därefter följde succén med Björn Ulvaeus och Benny Andersons ”Mamma Mia” och i fjol spelade Peter Jöback huvudrollen i ”Fantomen på operan”. Anders Albiens arbete äger dock rum utanför det bländande rampljuset. – Jag är här och bearbetar scenversionen av ”Flashdance” som turnerar runt om i USA, berättar han över telefon. Man brukar säga att musikaler aldrig är färdigskrivna. Det kom en brittisk variant 2008 men upphovsmannen tycker att den svenska versionen är bättre, ”the Stockholm version” som han kallar den, det låter nästan som en spionhistoria, säger Anders Albien och skrattar. Att man vänder sig till just Anders Albien för att hitta ett fungerande framgångsrecept för ”Flashdance” är ingen tillfällighet. Adaptioner av olika historier och människoöden är just nu en av musikal- och showvärldens starkaste grenar och Albien har snabbt gjort sig ett namn med framgångsrika egna versioner av Monty Pythons ”Spamalot” och ”We will rock you”, baserad på låtar av rockgruppen Queen. – Det är delvis en tillfällighet men internationellt så finns en trend där filmer blir musikaler eller där en känd musikartists öde sätts upp på scenen. Ett exempel är Carole King-musikalen som jag såg häromdagen och som var mycket bra. Har man ett redan etablerat varumärke är det lättare att locka människor. Så har det alltid varit. Böcker har blivit filmer och nu blir filmer musikaler. – Mycket av det jag har gjort utspelar sig ur ett historiskt perspektiv vilket ständigt intresserar mig. Jag skäms inte över att säga att jag är väldigt allmänbildad och historieintresserad. Gör jag något om första världskriget tar jag det därmed på allvar, annars känns det inte på samma sätt. Intresset för historia har även kommit väl till pass i Albiens senaste produktion. I januari nästa år är det nämligen premiär på Intiman i Stockholm för ännu en adaption av en brittisk förlaga. Denna gång är det den legendariske Rowan Atkinson-figuren ”Svarte Orm” som ligger i Albiens händer, en produktion som tidigare bara tillåtits sättas upp av amatörteatrar för välgörenhetsändamål. Det är dessutom en produktion som blivit möjlig genom ett samarbete som sträcker sig ända tillbaka till 80-talet. – Jag har sedan många år haft en bra relation med den brittiske producenten John Lloyd, han är en central figur inom brittisk underhållning och vi har haft ett långt samarbete. När han exempelvis gjorde humorprogrammet ”Not the nine o’clock news” gjorde jag ”Helt apropå” och vi bytte sketcher och idéer med varandra, vi har följts åt helt enkelt. Han var en av dem som låg bakom ”Svarte Orm” och vi började prata om idén att göra en scenversion redan för sju åtta år sedan. Vad var det som attraherade dig med ”Svarte Orm”? – Det är en otroligt rolig serie med ett icke förklätt fredsbudskap, men även en tydlig scenisk uppbyggnad med ett fåtal miljöer och tydliga karaktärer. Jag har ständigt påpekat det när jag och John träffats. Hur kommer det sig att det tagit så lång tid att få till en scenversion? – John har hela tiden sagt att jag inte varit klok, att jag aldrig skulle få alla upphovsmännen att få tid att titta på en scenversion. Men till slut gav han med sig och gick med på att prata med de andra inblandade. De tyckte att det kändes bra med en version i Sverige, att det är lite lagom långt från London. Att det inte är hela världen om den inte skulle funka i Sverige. Resultatet är en omarbetning av den fjärde säsongen av tv-serien, vars handling är förlagd till första världskriget. En fond som tar fasta på tät dramatik och därmed bäddar för laddad humor med relevans än i dag. Ett sätt att undersöka samtiden genom det förflutna helt enkelt. – Det är en serie som står sig otroligt bra mycket tack vare seriens mörka humor. Där finns en mänsklighet. Handlingen utspelar sig i en skyttegrav med olika människor. Det är en parantes men anledningen till att så många militärfarser fungerade förr i tiden var att det var en perfekt scen för att föra samman olika samhällsklasser. Direktören och muraren blir likadana i uniform. – Det är hundra år sedan första världskriget vilket leder till stor uppståndelse runt den tiden. Situationen i Europa just nu med en stark internationalisering påminner dessutom om samhällsklimatet då. En anspänning där det bara behövs en gnista för att saker ska explodera, situationen i Ukraina är ett tydligt tecken på det. Det ger även ”Svarte orm” en nutida relevans. I sommar är det dock en annan produktion med brittiska förtecken som bär Anders Albien regissörsnamn. Det handlar om en scenversion av ”Pang i bygget” som visas på Fredriksdalsteatern i Helsingborg med Eva Rydberg i en av huvudrollerna. En uppsättning som blev möjlig genom Albiens relation till John Cleese. – Egentligen började arbetet med ”Svarte Orm” före ”Pang i bygget”. Jag hade arbetat med John Cleese under ”Spamalot” där han gjorde Guds röst i den svenska versionen. När jag frågade honom berättade han att en scenversion av ”Pang i bygget” var i görningen. Allt drog sedan ut på tiden och när jag hade väntat bra länge sa John till slut ”okej, kör på”. – Han gav mig i praktiken tre avsnitt som jag fick sätta samman med eget kitt. Jag är en författarens regissör och tycker att det är ordet som styr historien. Det är ett rätt brittiskt förhållningssätt, att som regissör aldrig gå emot innebörden som finns i förlagan. Det gjorde att jag i praktiken aldrig ens behövde visa upp resultatet för John Cleese. Att Anders Albien åtnjuter ett gediget förtroende från scenunderhållningens olika toppskikt är uppenbart. Med samarbeten som sträcker sig från klassiska svenska teatrar, över den brittiska humoreliten, ända till de amerikanska storscenerna visar han en bredd. Trots det är hans grundinställning enkel, på gränsen till simpel. Som sig bör för en svensk i den stora världen. – Mitt signum är nog ett stort hjärta och ett högt tempo i berättandet. Jag vill att det ska gå så fort att det blir oberäkneligt, att publiken ständigt överraskas och att det samtidigt finns ett bultande hjärta. Kan gå på export. Scenversionen av ”Svarte Orm” får premiär på Intiman i Stockholm i januari nästa år. Blir uppsättningen en framgång i Sverige är planen att den ska gå vidare till andra länder. Det är ännu inte klart vilka skådespelarna blir. Svarte Orm eller Blackadder som han heter i original, hade svensk tv-premiär 1983. Komikern Rowan Atkinson spelar huvudrollen, med skådespelare som Hugh Laurie och Stephen Fry vid sin sida. Serien är skapad av Rowan Atkinson tillsammans med Richard Curtis (manusförfattare till bland annat ”Notting Hill” och ”Fyra bröllop och en begravning”, Ben Elton, romanförfattare och manusförfattare till musikalen ”We will rock you”, och John Lloyd, känd för ”Not the nine o’clock news” och ”Spitting image”. Anders Albien har bland annat satt upp ”Pang i bygget”, ”Spamalot”, ”We will rock you”, Dirty dancing” och ”Flashdance”. Hans tv-projekt har bland annat nominerats till Guldrosen i Montreaux och till en Emmy.


The Fooo ordnar party på Skansen

Summary: Tonåringarna i pojkbandssensationen The Fooo gör debut i "Allsång på Skansen" och utlovar en oförglömlig scenshow. Dessutom lovar Björn Skifs att bjuda på en helt ny låt i tisdagens Allsång.

Det har inför årets omgång av "Allsång på Skansen" talats mycket om bredd och om ett ungt artistutbud. När tonåringarna i pojkbandet The Fooo på tisdag ställer sig på samma scen som veteranen Björn Skifs blir detta ett tydligt bevis på SVT:s intentioner, då ett åldersspann på fem decennier skiljer artisterna åt. Medlemmarna i The Fooo är alla mellan 16 och 17 år gamla. De gör debut i Allsången och säger att de känner till programmet väl, då de är vana tittare. – Det har alltid varit en helig grej. Det är lite kult, säger Omar Rudberg. Efter ett framgångsrikt år då bandet bland annat fick öppna för Justin Bieber på Globen fick The Fooo i vintras ta emot priset för årets innovatör på Grammisgalan, och de lovar att ta med sig sin energiska och akrobatiska scenshow till Skansen. – Vi kommer att bjuda på ett jäkla nummer. Vi kommer se till att det är mycket party, alla ska få dansa, säger Oscar Enestad och fortsätter: – Vi ska göra någonting som alla kommer att komma ihåg. Någon som ser fram emot att få se The Fooo i Allsången är Björn Skifs. – Den där vilda energin, den vill jag se på scenen med dem, säger han. Björn Skifs, 67, intar Sollidenscenen för åttonde gången, men någon mättnad går det inte att ana hos den pålitlige entertainern. – Det är förunderligt kul varje gång för det är något speciellt med den här publiken, säger han. Exakt vad Björn Skifs tänker bjuda på för nummer denna gång håller han lite för sig själv. Men eftersom han fick ett något oväntat internationellt uppsving i våras då "Hooked on a feeling" var med i en trailer för kommande superhjältefilmen "Guardians of the galaxy" är det kanske inte en högoddsare att den 40-årsjubilerande hitlåten plockas fram på Skansen. Dessutom lovar han att bjuda på sin sprillans nya singel. – Det är sommar, sommar, sommar i den låten, säger han. – Den heter "Solglasögon och sommarbil". Visst är det en knäpp titel.


Jeff Kinney: Gregserien

Summary: Kutryggig antihjälte erövrar världen. Miljontals barn i världen kan identifiera sig med mellanstadiekillen Greg och bokseriens skapare Jeff Kinney är en av de mest lästa författarna även i Sverige. Ändå lever barnens nya favorit i en verklighet långt från den svenska, skriver Lotta Olsson.

Vad läser svenska barn? Jeff Kinneys böcker i serien ”Dagbok för alla mina fans”, förstås. I februari kom boklånestatistik från Stockholms skolor: läsningen ökade, och de sex mest utlånade titlarna visade sig vara sex av Jeff Kinneys böcker. Böckerna om Greg är en av världens mest framgångsrika bokserier, imiteras av flera andra författare och Jeff Kinney har av tidskriften Time utsetts till en av världens hundra mest inflytelserika människor. Bland vuxna är böckerna helt okända, om man inte har ett barn som ivrigt väntar på nästa del i serien. I Dagens Nyheter är detta den första recensionen, som alltså tar upp de åtta böcker som hittills finns översatta till svenska. ”Dagbok för alla mina fans” är serien om en amerikansk mellanstadiekille, Greg. Han bor i villa med sin mamma, pappa, bråkiga storebror Rodrick och jobbiga lillebror Manny. Bästa kompisen heter Rowley, och är rätt korkad. Greg för sin del är en mes. På engelska heter serien ”Diary of a wimpy kid” och Jeff Kinney ritar honom smal som ett streck, oroligt kutryggig. Han är liten för sin ålder, en smågrabb som börjar i middle school i precis den där perioden när några får gå och vänta i evigheter på puberteten, medan andra hånfullt växer och utvecklas. ”För ordningens skull vill jag bara säga att jag tycker middle school är det dummaste som någonsin hittats på. Där blandas sådana som jag, som inte fått fart på växandet, med gorillor som måste raka sig två gånger om dan”. (ur ”Gregs bravader”). Det är en fin beskrivning av det hopplösa utanförskapet när man inte är en av de biffiga grabbarna. Greg är en amerikansk kusin till Sören Olssons och Anders Jacobssons Bert och Sune, fast betydligt mindre framgångsrik. Där Bert och Sune ändå klarar sig rätt bra går allt ständigt åt skogen för Greg: han försöker utnyttja Rowley för att själv imponera på tjejer, varpå alla uppskattar Rowley i stället. Han försöker leka med Manny som börjar skrika, han försöker vara världsvan men gör bara bort sig. Han smyger omvägar för att slippa få stryk av äldre och starkare ungar (inklusive brodern), han är konstant på gränsen till att bli mobbad. I början är det kul: Greg som en liten indignerad George Costanza i tv-serien ”Seinfeld”. Man kan fundera lite över att den mest älskade barnboksfiguren just nu är en genomgående antihjälte, en sådan som misslyckas på alla prov och inte verkar ha några talanger över huvud taget. En Charlie Brown för vår tid, helt enkelt, för den som minns Charles M Schultz Snobbenserie. Eller en bokvariant av den animerade tv-serien ”Simpsons”, fast med en räddhågsen grabb som huvudperson. Det är från serierna Jeff Kinney har hämtat sin inspiration, och där ligger en stor del av hans framgång. Böckerna innehåller extremt lite text för att vara böcker för 9–12-årsåldern, de är snarare ett slags korsning mellan serier och barnböcker. Sidorna är linjerade och texten tryckt med ett typsnitt som imiterar en lättläst, tydlig handstil. Varje sida har ett par enkla teckningar och vanligtvis runt tio–femton rader text, så glest skrivet att jag nyfiket kontrollräknar: 275 tangentnedslag på en sida, 528 på nästa – bara den här meningen innehåller 231 tangentnedslag. Det är ingen slump att så många populärlitterära succéer har valt just dagboksformen: i en dagbok kan man arbeta med korta, avslutade historier och ett känt persongalleri, som amerikanska komediserier. Läsaren behöver inte hålla ordning på en långdragen handling utan kan läsa med minimal uppmärksamhet. Eftersom det är Greg som berättar allt finns det inte ens någon förvillande dialog där man måste hålla reda på vem som säger vad. För att göra det ännu mer lättfattligt har Jeff Kinney lagt in en eller ett par serieteckningar på varje sida, och ofta är historiens poäng förlagd till teckningen. Böckerna ligger helt enkelt väldigt nära serietidningsformen. Vilket absolut inte ska uppfattas som negativt, bara att man ska ha klart för sig att det inte är mycket läsning. Förmodligen är det oslagbart för den som har svårt för att läsa: man läser ju ändå en bok, på riktigt. Och det är en mild, snäll berättelse där Greg är en dumskalle större delen av tiden, medan läsaren lätt kan urskilja att han kommer att få stora problem när han försöker fuska i skolan eller tjäna extrapengar på illa utförda uppdrag. Både Greg och hans storebror Rodrick sover bort lov och helger, särskilt Rodrick som bara korta stunder kliver upp ur sängen för att klå upp sin lillebror, spela trummor eller föra obegripliga tonårssamtal med sina killkompisar. De vill inte gå ut, de vill aldrig behöva börja jobba och de gör sitt bästa för att smita undan skolan. Igenkänningen måste vara total för många barn i dag, paralyserade i en obegriplig värld som växlar mellan hysteriska krav på perfektion och domedagsprofetior. En del inslag framstår åtminstone för mig som lite för amerikanska, men förmodligen är svenska barn så marinerade i amerikansk populärkultur att det inte verkar konstigt med mamman som är hemmafru hela tiden, utom i en bok där hon gör ett tappert försök att plugga. Så komiskt det blir, när pojkarna och deras far ska göra kvinnosysslor! Män som tokar till det i köket! ”Mamma sa att vi karlar får börja laga vår egen middag några dagar varje vecka och göra sådant som hon annars brukar göra. /…/ I måndags försökte vi laga middag på egen hand, men ingen av oss hade minsta aning om vad vi sysslade med. (ur ”Den bistra sanningen”). Gregs relativa mesighet understryks gång på gång: han ville ha Barbies drömhus när han var sju år och ”pappa sa att aldrig i livet att han tänkte köpa ett dockhus åt mig, men mamma sa att det var bra för mig att ’experimentera’ med olika slags leksaker” (ur ”Gregs bravader”). När mamma tar med honom till frisören på Snyggingarnas skönhetssalong (i ”Usla utsikter”) trivs han så bra med att lyssna på tanternas skvaller att han vill komma tillbaka. Men pappan kämpar envist för att Greg ska bli manlig, och tvingar honom att gå med i en simklubb (Gregg fryser bara, missuppfattar allt och är långsam) och en fotbollsklubb (han misslyckas skändligen med att vakta målet). Till slut säger pappan att han ska skicka Greg till militärskola för att det ska bli karl av honom. Jag menar inte alls att detta är sådant som barn i Sverige borde skyddas mot, jag tror att det finns stora poänger i att inse att det finns många olika sätt att leva. Men en del saker ligger nog långt från den svenska verkligheten. Militärskola? Greg har även bacillskräck och vägrar duscha efter gympan eller gå på toa i skolan, han tycker inte om nakenhet och blir så äcklad av duschrummet i badhuset att han knappt kan passera det. När skolan ska ha lite biologiundervisning för de närapå pubertala ungdomarna definierar han sina nya kunskaper som ”motbjudande”. För all del: en intressant motvikt mot kulturen i övrigt, som är sexualiserad även för barn, och jag kommer att tänka på Harry Potterböckerna. Där finns inte heller tillstymmelse till sexualitet, och man kan faktiskt misstänka att barn i dag aktivt söker sig till det oskuldsfulla, till en fredad, kravlös barnzon. Fast det allra mest förbryllande är att varje bok, åtminstone på svenska, består av exakt 223 sidor plus en sida med författarens tack. Hur sjutton lyckas han med det? Och framför allt: varför? Det grubblar jag fortfarande över.


Hovrätten sänker Persbrandts dom

Summary: Skådespelaren Mikael Persbrandt dömdes till fängelse för kokaininnehav. Nu lindras straffet till villkorligt.

Mikael Persbrandt dömdes av Stockholms tingsrätt för innehav av tolv gram kokain. Skådespelaren fick fem månaders fängelse, men nekar brott och överklagade. Nu lindras straffet av Svea hovrätt, som dömer Persbrandt till villkorlig dom och 75 timmars samhällstjänst. Om fängelse hade utdömts skulle Persbrandt fått två månader, enligt hovrätten. Domen är en del i en större knarkhärva och Persbrandt kopplades till utredningen bland annat genom att hans telefon använts vid en affär där tolv gram kokain bytte ägare. Langaren har uppgett att tre köpare var med vid tillfället och hovrätten menar att Persbrandt därför bara kan dömas för innehav av en tredjedel av partiet. – Jag har gjort mycket i mitt liv, men inte just det där, har skådespelaren sagt om anklagelserna i en intervju med Dagens Nyheter.


Så formas den spanska krisen till litteratur

Summary: Krisen i Spanien har analyserats intensivt, men har först de senaste två åren behandlats skönlitterärt. Christian Claesson ser en ny berättelse ta form genom en rad utmanande och samhällskritiska romaner.

Spanien genomlider sin värsta kris sedan Francos död och demokratins återinförande. Orsakerna är ekonomiska, sociala, kulturella och historiska – effekterna når samhällets alla dimensioner. Sedan krisen började 2008 och fram till 2013 har över en miljon människor vräkts från sina hem, den allmänna arbetslösheten stigit till 27 procent och bland ungdomar till över 50. Företagare, politiker, tjänstemän på alla nivåer och rentav kungligheter har anklagats och dömts för korruption. Nybyggda tjugovåningshus och flygplatser står klara men har aldrig använts, emigrationen är lika stor som på 1940-talet och prostitution, trafficking och drogmissbruk har ökat markant. Under dessa missförhållanden ligger fortfarande det spanska inbördeskriget och mullrar, aktualiserat genom öppnandet av nya massgravar och alltmer infekterade diskussioner kring amnestier och den officiella historieskrivningen. Krisen och dess bakgrund har analyserats intensivt ur flera olika perspektiv, men först de senaste två åren har romaner med krisen i för- eller bakgrunden publicerats. För spanska författare och läsare har en rad frågor i gränslandet mellan etik och estetik synliggjorts: hur gör skönlitteraturen, med sitt specifika vetande, för att förstå, gestalta och hitta en väg genom en djupgående social kris? Hur bedriver romanen samhällskritik utan att de estetiska aspekterna blir lidande? Vad är specifikt för de spanska romaner som skrivs just nu? Och vad har litteraturen för plats i dagens samhällsklimat, när debatt förs i så många olika kanaler? De senaste årens litterära produktion har föranlett spanska kritiker att gå från att för några år sedan diskutera romankrisen till att i stället tala om krisromanen. Begreppet har kritiserats för att vara ett försäljningsknep och för att vända sig till en medelklass som hellre läser om krisen än arbetar politiskt för att bekämpa den. Icke desto mindre är det antal litterärt utmanande, samhällskritiska och varierade romaner som publicerades under 2013 ett friskt alternativ till deckarens slentrianmässiga svärta. Där deckaren trivialiserar allt i sin väg – samhällskritik, brottslighet, döden – och förpackar det i ett färdigtuggat och konventionellt format försöker de aktuella romanerna att via språklig nyfikenhet och formell variation se krisen ur nya perspektiv. Ett av karaktärsdragen hos krisromanen är just dess variation, vilket i sig speglar krisens ständigt skriftande natur. Det verk som av El País utnämndes till 2013 års bästa roman, Rafael Chirbes ”En la orilla” (”Vid strandkanten”), har av samma tidning förklarats vara ”den stora krisromanen”. Ett par ruttnande lik hittas i träskmarkerna utanför en liten stad på Spaniens medelhavskust, och stanken av förruttnelse – av inbördeskrigets nyligen öppnade massgravar, den utbredda korruptionen, dubbelmoralen, spekulationen, människohandeln – ligger tung över sidorna. Chirbes har som få författare observerat den spanska krisen sedan byggbubblan i början på 2000-talet, över kraschen 2008 och fram till dess vittförgrenade konsekvenser i dag. Chirbes målar brett; han lyssnar av olika yrkesgrupper, generationer och klasser med samma skenbart objektiva öra, låter alla komma till tals och väjer inte för att vända på stenar i den ruttna spanska myllan. Chirbes romaner bär drag av spansk 1800-talsrealism, som hos Benito Pérez Galdós, och Émile Zolas naturalism. Med sina sextiofem år och självvalda isolering i en småstad inte olik den som porträtteras i romanen framstår Chirbes som krisromanens grand old man. De flesta andra är yngre och återfinns inte sällan på såväl digitala som fysiska mötesplatser. Pablo Gutiérrez ”Democracia” (”Demokrati”) är en svidande vidräkning vid just begreppet demokrati som till formen inspirerats av serieromanen där såväl Leh-Bro (Lehman Brothers) som George Soros uppträder som mytologiska storheter. Miguel Ángel Hernández ”Intento de escapada” (”Utbrytningsförsök”) prövar den socialt medvetne konstnärens rätt att, under förevändning att synliggöra sociala missförhållanden, använda sig av migranter och uteliggare i sina konstverk. Javier Morenos ”2020” tar plats i en snar dystopisk framtid där vräkta människor bosatt sig i övergivna flygplan på Madrids flygplats, medan ”Diario de campo” (”Fältdagbok”), skriven av sociologen Rosario Izquierdo, beskriver situationen för kvinnor i Sevillas socialt utsatta områden. Bortom skönlitteraturen har en rad icke-fiktiva förstapersonsberättelser publicerats, som Cristina Fallarás stenhårda krönika om sin egen vräkning, ”En la puta calle” (”Utslängd”), eller Javier López Menachos berättelse om en högutbildad halvung människas karriär som godisutdelande jättebjörn och kontrollant av cigarettautomater, ”Yo, precario”, (”Jag, prekär”). I sina ständigt sökande, ständigt nytänkande försök att skriva estetiskt intressant samhällskritik har Isaac Rosa blivit den nutida spanska litteraturens intressantaste namn. Hans ”La mano invisible” (översatt till svenska som ”Den osynliga handen”, 2012) är en snillrik litterär konstruktion som undersöker vad fysiskt arbete egentligen betyder i det moderna samhället och hur det till stora delar osynliggörs för medelklassen. Förra året kom hans ”La habitación oscura” (”Det mörka rummet”) där ett mörklagt och ljudisolerat rum står i centrum för en grupp unga människor vars moraliska förfall speglar det spanska samhället. I båda romanerna använder han centrala fysiska platser som det nav från vilket textens resonemang och gestaltning utgår. I den förstnämnda har tolv arbetare – bland andra en murare, en slaktare, en telefonoperatör – kontrakterats för att utföra sitt arbete inför publik i en stor hangar. Varken publik eller arbetare vet vem som anställt personerna eller vad deras arbete ska tjäna till. Samtidigt som arbetet/skådespelet sätter i gång tankar om vad arbete är synliggörs också de olika yrkesmännens förhållanden under ett både bokstavligt och bildligt strålkastarljus. I ”La habitación oscura” är den centrala skådeplatsen istället totalt mörk och tyst: ett mörklagt och ljudisolerat rum där romanfigurerna samlas under femton års tid och som står för de outtalade men högst verksamma relationerna mellan personerna i en kompisgrupp och i ett samhälle. Via dessa två konkreta metaforer gestaltar romanerna inte bara Michel Foucaults övervakningssamhälle och Guy Debords skådespelssamhälle utan också Zygmunt Baumans tankar om den flytande moderniteten och Slavoj Žižeks idéer om det postmoderna subjektet. Den senare romanen visar att den nya tidens subversivitet även kan vända på kameran och övervaka och manipulera makten. Den ekonomiska och politiska krisen och den efterföljande proteströrelsen är som bekant globala, men varje land har även sina betydande lokala variationer. Den spanska proteströrelsen kallas 15 maj-rörelsen eller Los indignados, efter Stéphane Hessels vitt spridda uppmaning till motstånd och revolt, ”Indignez-vous!” (2010). En 93-årig fransk motståndsman och sedermera ambassadör stod alltså för det intellektuella startskottet, vilket sedan multiplicerades och förstärktes av en idog nätaktivism. 15 maj 2011 var rörelsen stark nog att ockupera Madrids centrala torg, Puerta del Sol, och sätta i gång en myllrande gräsrotsaktivitet i alla Spaniens städer och på ett oöverblickbart antal nätforum. I vårens EU-val gjorde rörelsen för första gången på allvar avtryck i den spanska partipolitiken, när partiet Podemos (”Vi kan”) fick hela fem mandat – lika många som de svenska socialdemokraterna. Partiet bildades så sent som i januari 2014 av en grupp statsvetare på Complutense-universitetet i Madrid och företräds av den karismatiska, knivskarpa och slagfärdiga Pablo Iglesias. Politiken, långt ifrån italienska Beppe Grillos vänsterpopulism, syftar till att reformera den spanska demokratin och föra beslutsfattande från den politiska klassen och närmare medborgarna, genom att bygga på den folkliga energi och småskaliga folkförsamlingar som 15 maj-rörelsen satte i rörelse. Partiet har också från början tryckt på en fullständig transparens i det politiska arbetet, vilket inte kan underskattas i ett land så sargat av korruption och nepotism. Valkampanjen finansierades till största delen av crowdfunding och genomfördes, inte olikt Obamas kampanj 2008 (som också varit inspiration för partiets namn), av gräsrotsaktivister på gata och nät. Rörelsens fokus på direkt aktion och gatuprotester har alltså tidigt ackompanjerats av en omfattande intellektuell aktivitet för att utforska, förstå och hitta en väg genom den rådande krisen. Även litteraturvetenskapen har deltagit i den teoretiska mobiliseringen. Ett stort kollektiv författare och akademiker ger ut serien ”¿Qué hacemos?” (”Vad ska vi göra?”), där man systematiskt går igenom ett stort antal ämnen för att ge konkreta och konstruktiva förslag och analyser. Volymen ägnad åt litteraturen försöker svara på två frågor: vad tjänar litteraturen till i dag och, kanske framför allt, vem tjänar den? Enligt författarna har den spanska romanen under de senaste tjugofem åren sällan ifrågasatt den rådande ideologin utan i stället osynliggjort och naturaliserat en diskurs som i grund och botten är djupt politiskt betingad och tjänar bestämda syften. Genom krisromanen har den politiska litteraturen tagit en plats på samtidsscenen som den inte haft på länge. Med tanke på ambitionsnivån hos romanerna kan inte begreppet krisroman enbart sägas vara ett marknadsföringsknep, även om varje etikettering präglar vårt sätt att läsa. Vad det snarare handlar om, åtminstone hittills, är en heterogen grupp av huvudsakligen manliga författare som av krisen sporrats att skriva en handfull formidabla romaner med stor känslighet för såväl etiska som estetiska aspekter. Verken ackompanjeras av en myllrande intellektuell gräsrotsrörelse vars gemensamma nämnare är att man ser finanskraschen 2008 som slutet för Spaniens skakiga försök att fungera som demokratisk stat. En ny berättelse håller på att skrivas.


Filmisk finsk 1930-talsskildring

Summary: ”Hägring 38” är inte bara en fängslande berättelse från 1930-talets Helsingfors utan också en skärpt blick på vår egen tid. Kjell Westös Augustprisnominerade roman är först ut i DN Kulturs serie med gratis e-böcker.

Över Kjell Westös roman ”Hägring 38” finns ett lätt patinerat drag. Tiden är 30-tal och vi befinner oss i Helsingfors. På sitt advokatkontor försöker Claes Thune mellan klientbesöken komma över att hans hustru lämnat honom för en av hans bästa vänner. I rummet intill sitter fröken Wiik som är hans nyanställda sekreterare och skriver ut brev. Det finns ett tydligt filmiskt drag i Westös roman. Man tycker sig höra den käcka manliga skådespelarrösten som ropar på ”lilla fröken Wiik” och ljudet av hennes raska klackar mot parketten. Kjell Westö debuterade som poet 1986 men har sedan gett ut ett tiotal romaner och novellsamlingar. Han är en av Finlands mest kända och prisade författare och har också en stor läsekrets i Sverige. ”Hägring 38” fick Sveriges Radios romanpris 2014. Ett bra val av radions läsarjury. För aldrig har Kjell Westö skrivit så rikt och nyanserat som i den här romanen. ”Hägring 38” är en sådan där historia som sinnrikt vecklar ut sig och fördjupas för varje sida man läser. Den tar sig fram genom ett starkt berättardriv och en lätt antydd thrillerintrig. Att Kjell Westö skapar den här lite snygga och filmiska ytan är helt medvetet. Hela romanen handlar om en tid då en sådan yta börjar spricka. I Europa har Tyskland just annekterat Österrike och även i Finland talas det om ett Stor-Finland. I den diskussionsgrupp där Claes Thune ingår, Onsdagsklubben, börjar de politiska olikheterna bli allt mer besvärande. Herrarna som brukar dricka whisky och avhandla världspolitik inser att de är mer olika än de trott. Det ska visa sig att också fröken Wiik har oväntade kopplingar till diskussionsklubben. Bara 20 år tidigare tillbaka ligger det finska inbördeskriget där röda ställdes mot vita, ett grymt och blodigt klasskrig där 36.000 människor dödades. Jo, man kan köpa art déco-möbler och dricka champagne i vackert kupade glas men det som en gång hänt finns alltid kvar. I ett visst läge blir gamla konflikter åter tydliga. En av de många förtjänsterna med ”Hägring 38” är att Westö så skickligt lyckas skildra hur det är när vardagen börjar glida. När personer i ens omgivning börjar tala nedsättande om judar eller menar att Hitler ändå har sina poänger. Och hur man aldrig vet vilka som börjar glida först. Visst, ofta är det de du tror. Men ju mer rumsrent det blir desto fler också bland dem du inte tror. Och här skapar Westö gestalter som inte är entydiga, som inte bara fungerar som exempel på olika åsikter eller hållningar, utan som är lika komplexa och rika på irrgångar som verkliga människor är. Man ska inte dra allt för stora växlar på de ibland spöklika parallellerna mellan vår tid och 1930-talet, med växande klasskillnader, militära interventioner och en allt mer accepterad rasism. Men i den här romanen får man inte bara en fängslande berättelse utan också skärpt blick på vår egen tid. Augustprisnominerad • Kjell Westö är född 1961 i Helsingfors. • ”Hägring 38” (Albert Bonniers förlag) kom ut i höstas. Kritikerna skrev: ”Ett tydligt nytt steg i Westös författarskap, och ett väldigt lyckat sådant” (Jan Arnald, DN), ”Det är en imponerande prestation” (Torbjörn Forslind, SvD). ”’Hägring 38’ är ett konstnärligt fullödigt vittnesbörd om att ambivalens är en rättighet, och att ta ställning till tidens stora, svåra frågor en skyldighet” (Ragnar Strömberg, Aftonbladet). • Westö fick sitt genombrott 1996 med ”Drakarna över Helsingfors”. Tillsammans med ”Vådan av att vara Skrake”, ”Där vi en gång gått” och ”Gå inte ensam ut i natten” utgör den en romankvartett om Helsingfors. • ”Hägring 38” nominerades till Augustpriset. I våras fick Westö också Samfundet De Nios stora pris på 300.000 kronor. • Den 8 juli är Kjell Westö Sommarpratare i P1. Så här lätt får du åtta e-böcker gratis i sommar Den här sommaren bjuder DN Kultur på åtta olika, aktuella e-böcker alldeles gratis för dig som är prenumerant. DN:s biträdande kulturchef Åsa Beckman har tillsammans med Boklördags speciella boktipsare Lotta Olsson valt ut böcker som passar långa, lata dagar. I Boksommar, varje lördag, presenteras en av e-böckerna som samtidigt öppnas för fri nedladdning för dig som är DN-prenumerant. Allt du behöver göra är att gå in på ebok.dn.se. Frågor? Ring kundservice på 08-738 26 00 Sommarens bästa sidor är gratis. Läs med oss!