”Romanen är en lekplats”

Summary: Danske Peter Høeg är tillbaka med en ny roman. ”Elefantskötarnas barn” handlar om två unga syskons fantastiska äventyr. ”En del av mitt projekt som vuxen författare är att vara trogen mot barnets läsglädje”, säger han.

KÖPENHAMN. Peter Høeg sitter i en röd soffa på fjärde våningen hos Rosinante, hans bokförlag. Eftermiddagssolen lyser in genom vindsfönstren och gör rummet alldeles för varmt. Om några dagar kommer hans sjunde roman ”Elefantskötarnas barn” ut och han är lite nervös för hur den ska tas emot. Hans förra bok ”Den tysta flickan” fick mycket blandade recensioner när den gavs ut för fyra år sedan. Peter Høeg var själv mycket nöjd med boken. – Men den fick ett öde som förvånade mig. Jag trodde den skulle vara till glädje för fler människor. Jag ska inte klaga, för en miljon har läst den i 24 olika länder. Men ändå. – Det var något med kommunikationen som inte lyckades. Jag vet inte varför, men jag har en kvardröjande sorg över det. Och undran. Därför känner jag en lätt anspänning inför recensionerna av min nya bok. ”Elefantskötarnas barn” är fylld av lika fantastiska, fantasifulla historier som Peter Høegs tidigare böcker. Berättaren är en 14-årig pojke som av en händelse heter ”Peter”, men hjälten är hans 16-åriga syster ”Tilte”. – Jag har fått höra att Tilte påminner mycket om Georgina i Femböckerna, säger Peter Høeg och ler förtjust. Det var inget jag tänkte på när jag skrev, men visst läste jag Femböckerna när jag var liten. – Både Georgina och Tilte är arketyper. Liksom Pippi Långstrump. Peter Høeg kallar sig hellre historieberättare än författare och berättade historier för sin familj och sina vänner innan han kunde skriva. – Då ritade jag bilder och sedan berättade jag vad historien handlade om. En del av mitt projekt som vuxen författare är att vara trogen mot barnets läsglädje. Det är inget stort avstånd mellan den 53-årige Peter Høeg som nu ger ut sin sjunde roman och den femårige Peter Høeg som då bara tecknade och berättade sina historier. Sedan han växT ifrån Femböckerna och Tarzan har han läst ”massivt”, som han själv uttrycker saken. – Jag hade flera tusen böcker hemma. Det var för mycket, de kändes som en börda på ryggen. En dag för 15 år sedan ringde jag tolv vänner och bad dem komma och hämta böckerna nästa dag. Det var en lättnad. Nu har jag aldrig mer än 100 böcker. Varje gång jag skaffar en ny bok åker en gammal ut. När Peter Høeg satt i bokförlagets röda soffa sist, då ”Den tysta flickan” gavs ut, hånades han i de danska tidningarna för att han såg ut som en luffare. Nu är han klädd i ett par löst sittande gröna byxor, som han hävdar är skräddarsydda, och en elegant t-tröja som får honom att se ut som den seglare han en gång var. Det taniga intrycket från tidigare fotografier är borta. Han verkar välbyggd och välmående. Kanske beror det på att hans ”kæresta” sedan fem år är en mästerkock och att han själv älskar att simma. Han är så kortklippt att håret inte borde kunna bli rufsigt, men det kan det. Han har intensiva grönmelerade ögon bakom läsglasögonen som han lägger ifrån sig på det lilla soffbordet. I ”Elefantskötarnas barn” är ”dörren till friheten” ett återkommande tema och Peter Høeg uppmanar sina läsare att ständigt vara på utsikt efter den. – Jag såg den själv för första gången för snart 30 år sedan, säger han. Jag seglade rika människor på stora segelbåtar över Atlanten och när vi kom till Azorerna gick de andra i besättningen på krogen för att fira, men jag gick upp på en höjd över den gamla staden. Vi hade inte sett land på två veckor. När jag satt där upplevde jag plötsligt ett tillstånd av förhöjd vakenhet, medvetenhet och en samhörighet med andra människor som jag aldrig tidigare känt. Några år senare fick han samma upplevelse på en strand i Afrika. Peter Høeg skjuter snabbt in att han är uppvuxen i en kulturradikal familj. Att han alltid sett med milt förakt på allt som haft med religion, meditation och yoga att göra. – Men så fick jag händerna på boken ”Högre medvetande” och där beskrevs just de upplevelser jag haft. De följande sju åren följde han råden i boken och mediterade på egen hand. – Sedan kom jag inte längre utan sökte upp författaren. Sedan dess har vi haft en djup kontakt med varandra. Författaren heter Jes Bertelsen, en känd psykolog från Århus som blev en new age-guru i Danmark i början på 1980-talet. Innan Peter Høeg ens har fått frågan förnekar han att Bertelsen driver en sekt, att hans läror är new age eller att han var en person som på något sätt försökte förföra Peter Høeg. – Bertelsen var en fackman som visste vad mina upplevelser handlade om. Peter Høeg talar om Bertelsen som om han vore en sällsynt skicklig bilmekaniker som kan locka fram den dubbla effekten ur en gammal bilmotor. Det har gått fyra år sedan Peter Høegs förra bok och ytterligare tio sedan den förrförra. Mellan bokutgivningarna håller han sig undan. Han deltar aldrig i den offentliga debatten. – Jag älskar mångtydigheten. En roman är en lekplats där allt är tillåtet. Jag kan låta personer ha åsikter som jag inte alls delar, men ändå visa förståelse för varför de har dem. Som samhällsdebattör måste man ta ställning på ett mycket tydligt sätt som inte passar ihop med mitt författarskap. Har Danmark förändrats sedan du gav ut din första bok 1988? Peter Høeg tänker länge innan han svarar. – Hela världen har förändrats och Danmark är bara en liten prick i den världen. För 22 år sedan var det fullständigt otänkbart att Danmark skulle delta i ett angreppskrig utan FN-mandat. Fullständigt otänkbart! Att vi gick med i kriget mot Irak är en mörk sida i Danmark. – Till den ljusa sidan hör att vi har ett fantastiskt välstånd i Skandinavien och en nästan obegripligt stor frihet. Jag har levt en stor del av mitt liv på Kuba, i Brasilien och i Afrika. Där ser det fullständigt annorlunda ut. – Jag känner sorg över att ord som medkänsla och solidaritet sällan hörs i den offentliga debatten i Danmark. I den nya boken finns en liten sidohistoria som utspelar sig för hundra år sedan om en fattig tolvbarnsfar som dog. De manliga släktingarna träffades för att dela upp barnen. När en av männen kom hem till sin fru och sina sju barn sade han: – Jag tog alla tolv. Så nu har vi 19 barn. – Det var bra, så frun. Då behöver syskonen inte skingras. Är den historien en hälsning till dansk utlänningspolitik? Peter Høeg undviker att direkt svara på frågan. – Det är en konkret, sann historia som har hänt. Jag tycker inte att vi behandlar våra invandrare bra i Danmark. Det fyller mig med sorg. Ole Rothenborg ole.rothenborg@dn.se


Ozzy Osbourne på Globen, Stockholm

Summary: Barnsligare sextioettåring än Ozzy Osbourne ser man sällan. Han är i kanonform på Globen. Visst är rösten sargad, men det är fortfarande han som bär låtarna, skriver Nils Hansson

Det sägs ibland att män inte blir vuxna, det är bara deras leksaker som blir större. Ozzy Osbourne har till exempel en vattenkanon med tillräckligt stark stråle för att nå ut till hela främre tredjedelen av Globens parkett. Den drar han i gång redan i tredje låten, medan fotograferna fortfarande står kvar i båset nedanför scenen (tre låtar är standard för hur länge fotografering tillåts) och han ger dem en präktig dusch av skumvatten. Sen riktar han strålen mot sig själv, som för att visa att detta är kul – inte elakt. Och buspojken i honom fullkomligt lyser, vattenkanonen ska få jobba i kväll. Barnsligare sextioettåring ser man sällan. Oddsen var annars rätt dåliga för att han ens skulle bli så gammal. Få nu levande människor har levt rockstjärnelivet lika grundligt som hårdrockveteranen John Michael Osbourne från Birmingham och när han väl hade överlevt det välte han med sin fyrhjuling häromåret så att han nästan dog. Dessutom gjorde förra decenniets MTV-såpa om hans familj – ”The Osbournes” – att många tog honom för ett uträknat, sluddrande ringvrak. Sådan är inte den Ozzy Osbourne som nu möter publiken på Globens scen. Att hans ständiga utrop ”let’s go fucking crazy” och ”I can’t hear you” blir lite tjatiga beror inte på problem med korttidsminnet, så har han alltid hållit på. Viktigare är att han är i form, fullt närvarande, med en orealistiskt välbevarad hårman och en långrock så sladdrig att hans fysiska utspel ser yvigare ut än det är. Visst är rösten sargad, och ibland tar han genvägar, men det är fortfarande han som bär låtarna. Med charm och entusiasm som förstärkning till rösten. Bandet är en mer komplicerad historia. Fyra man av hallstämplad virtuosklass, där gitarristen Gus G utmärker sig genom att ”modernisera” klassiska tungriff och spela gräsliga snabbfingersolon, medan trummisen Tommy Clufetos gör ett hästjobb med att spela på jättemånga olika trummor samtidigt. Själva bandkemin är det si och så med, svänger på riktigt gör det bara här och där – och oftare i syntfluffiga 80-talslåtar än i gamla, mer samspelsberoende Black Sabbath-nummer. Sen kan man också konstatera att Ozzy Osbourne har ett nytt album ute, bara tre år efter det förra. Pliktskyldigt drar han en låt från det som andra nummer. Något säger mig att den är skrotad nästa gång han kommer tillbaks. Näst nyaste låten är från 1991. Så har han också en lång och rik katalog bakom sig med bland annat tio soloalbum och åtta med Black Sabbath. Fast större delen av konserten hämtas från blott tre av dem: Black Sabbaths genombrott ”Paranoid” från 1970, solodebuten ”Blizzard of Ozz” från 1980 och den kommersiella triumfen ”No more tears” från 1991. Och något av det mest imponerande med denna konsert är hur obesvärat han kan gå mellan dessa olika epoker – med sina väldigt olika stilar – utan att det känns splittrat. Fast allra mest anmärkningsvärt är det enkla faktum att han fortfarande står där med en närmast oförstörd scenglädje och precis lika igenkännlig som sångare.


Robyn: ”Body talk pt 2”

Summary: Nu släpper Robyn ”Body talk pt 2”, den andra skivan i en utlovad trilogi. Det är en spretig blandning av pop, hiphop, r’n’b och techno – men med omisskännligt Robynsound.

Förra sommaren stod Robyn på en av Way out wests scener och gjorde en sista konsert innan hon skulle in i studion. Det var en rätt trevlig tillställning i Slottsskogen i Göteborg, med lite otippade gästartister, en och annan överraskande cover och en Robyn som i sig var lika imponerande som alltid på scen. Men det var också, om man skrapade på ytan, en ganska mätt konsert. Hur mycket Robyn den där kvällen än mixat om, vridit runt och skruvat till låtarna från det självbetitlade albumet från 2005 började det märkas att hon allteftersom att ”Robyn” började göra allt större ringar på vattenytan åkt världen runt och spelat samma material om och om igen under de senaste fyra åren. Det var hög tid för något nytt. Att det skulle bli en rappt utgiven trilogi, den tredje och avslutande delen kommer före årets slut, var kanske inte det mest väntade, men väldigt logiskt när man hör resultatet. För ”Body talk pt 2” låter som ljudet av uppdämd kreativitet som inte längre kan hållas tillbaka av något. Ett nödvändigt sätt att komma tillbaka med en smäll, att visa att det hela tiden har funnits mängder av nya idéer, men inte tillräckligt med tid att förverkliga dem mellan alla talkshow-framträdanden och turnéer. ”Body talk”-trilogin hade i ivern att återerövra världen lätt kunnat bli överambitiös. Men ”Body talk pt 2” är snarare motsatsen – väldigt rak och chosefri. Robyn fortsätter bara på den inslagna vägen och rusar energiskt igenom ännu en på papperet väldigt spretig blandning av pop, hiphop, r’n’b och techno, men som ändå har ett omisskännligt Robynsound. ”Love kills” är stenhård, kylig uppdaterad Giorgio Moroder-disco där hon återanvänder Ice Cubes ”Check yo self”. ”We dance to the beat” är lika delar Kraftwerk och acid house, lite som en vokal uppdatering av Bomb the Bass ”Beat dis”. I ”Include me out” och ”Criminal intent” närmast Left-Eye Lopes-rappar hon över hypereffektiva danslåtar. Ska man invända gör man det lättast mot det väl uppsluppna, närmast glättiga Snoop Dogg-samarbetet ”U should know better”. Möjligen känns också den avslutande sobra stråkballaden ”Indestructible” lite apart i sammanhanget. Att ”Body talk pt 2” så tydligt är en uppföljare, utan några större avvikelser från grundkonceptet, gör den kanske en aning mindre angelägen än den väldigt efterlängtade föregångaren. Här finns heller ingen ny ”Be mine” eller ”Dancing on my own”: den där stora hitten som välter allt i sin väg. Men jag vet inte riktigt om man kan begära det, sådana låtar växer verkligen inte på träd. ”Hang with me”, här i en kraftfullare version än den akustiska på del ett, kommer ju dessutom bra nära. Ännu en typiskt bitterljuv Robynlåt där melodin rinner in i örongångarna som tårar nedför en kind på ett annars lyckligt dansgolv. Bästa spår: ”Hang with me” Uppträder på MTV music awards Snoop Dogg medverkar på ”U should know better”. Det är rapparens andra samarbete med Robyn, efter att den svenska sångerskan hjälpte hans ”Sexual seduction”. Söndagen den 12 september ska Robyn framföra ”Dancing on my own”, från ”Body talk pt 1”, tillsammans med houseartisten DeadMau5 på årets amerikanska MTV music awards. Precis som den första delen av ”Body talk”-trilogin består ”Body talk pt 2” av åtta låtar. Det finns än så länge inget bestämt datum för släppet av den tredje, avslutande delen.


Roslund & Hellström får jättechans i USA

Summary: Quercus Publishing, som ger ut Stieg Larsson Millennium-triologi i England, startar en inprint i USA. Första bok blir deckarduon Roslund och Hellströms bok ”Tre sekunder”.

I går blev det klart att Quercus publishing slår sig in på den amerikanska bokmarknaden. I januari startar de sin imprint ”Silver Oak” ihop med ”Sterling Publishing” världens största bokhandel ”Barnes & Noble”. Quercus står bakom Millenium-triologins succé i England. Som första bok i USA släpper de svenska deckarduon Roslund och Hellströms ”Tre sekunder”, ”Three seconds”. Det är jättestort, viskar en superförkyld Niclas Salomonsson, Roslund och Hellströms agent på Salomonsson Agency, på telefon. – Det är... vad heter det? Unprescendented, fast på svenska, fortsätter han. Boken kommer att få samma framträdande roll som författare som James Patterson eller John Grisham i bokhandeln. Nej, det har aldrig hänt förr att en svensk deckare hamnar på en sådan plats och blir ett förlags första satsning. – Visst är det fantastiskt? säger Anders Roslund, en delen av duon. Att de använder vår bok som spets i ett helt nytt sätt att lansera böcker känns helt overkligt. Att Quercus samarbetar med världens största bokhandelskedja, Barnes & Noble, är naturligtvis avgörande. Barnes & Noble var väldigt imponerade av hur Quercus lyckades lansera Stieg Larsson, berättar Tor Jonasson, pressansvarig på Salomonsson Agency. De insåg att det var smart att låta Quercus sköta lanseringen i USA, snarare än att lägga på ett led till. John Riley, chefsförläggare på Quercus, och Niclas Salomonsson är gamla bekanta. Riley blev väldigt förtjust i Roslund och Hellström. – De blandar det som folk älskar med skandinaviska deckare, de socialrealistiska, med en vilja att underhålla, som kanske är mer amerikansk, säger Jonasson. – Nu är författarskapet tryggat, men jag är glad att vi inte är 22. Vi vet att det går upp och ner, säger Anders Roslund. Tove Leffler tove.leffler@dn.se 08-738 10 00


Palmebiografi blir dokumentärfilm

Summary: Henrik Berggrens bok om Olof Palme ska bli dokumentär. Kristian Petris produktionsbolag St Paul Film ska producera fyra entimmesavsnitt och en långfilm. Premiären är planerad till 2012.

I dag recenseras Henrik Berggrens ambitiösa biografi över Olof Palme i DN. Nu är det också klart att boken ska bli film. Eller ja... nästan, säger producent Fredrik Heinig, St Paul Film. – Alla papper är inte påskrivna, men det är 99 procent klart. Är det säkert att det blir av? – Vi är övertygade om det, så ja, det blir en film. Den prisbelönta dokumentärfilmaren Maud Nycander, som bland annat gjort ”Nunnan” och ”Sluten avdelning” för SVT, regisserar tillsammans med SVT-journalisten Kristina Lindström. De har börjat göra research och även en del intervjuer. Kristian Petris bolag St Paul Film är de som står bakom. Diskussionen mellan Berggren och Petri har pågått länge. – Vi är gamla bekanta. Jag har känt honom sedan jag var tre, säger Berggren. I februari är det 25 år sedan Olof Palme mördades på Svevägen i Stockholm. Då hade han varit del av den svenska politiken i nästan 30 år och regerat Sverige i sammanlagt 11 år. Ändå har det skrivits förvånansvärt få böcker om statsmannen. För två år sedan kom Kjell Östbergs biografi i två delar över Palme, ”I takt med tiden” och ”När vinden vände”. 2006 gav Timbro ut Claes Arvidssons mer kritiska granskning ”Olof Palme: med verkligheten som fiende” och statsvetaren Anna-Maria Ekengren har tittat på honom som utrikespolitiker. Fokus har oftast legat på dödsfallet och det ouppklarade mordet, snarare än på hans liv och gärningar. Åtskilliga granskande program och dramadokumentärer om det taffliga polisarbetet eller konspirationsteorier har producerats. Dödsorsaken har stått i vägen för eftervärldens berättelse om honom. Men nu kommer det alltså en ambitiös satsning: fyra entimmesavsnitt för tv och en långfilm, enligt producent Heinig. – Den är ju inte baserad på Berggrens bok, eftersom det är en dokumentär, utan inspirerad. Vad som är fantastiskt med ”Underbara dagar framför oss” är att den sätter in Palme i ett tidsperspektiv och en tidsanda, säger Heinig. Det hoppas vi också kunna göra. Dokumentären och serien har premiär 2012. Tove Leffler tove.leffler@dn.se 08-738 10 00


Inspirerad av prins Charles

Summary: Serietecknaren Liv Strömquist vrider och vänder på kärleken i det nya albumet ”Prins Charles känsla”. Genusteorier blandas med samtida komiker och kända kulturmän. Hon säger att hon vill rucka på våra invanda föreställningar.

– Är ni kära? När prins Charles, på en presskonferens i samband med offentliggörandet av förlovningen mellan honom och den blivande prinsessan Diana, fick frågan tvekade han en stund innan han svarade: – Ja … Vad nu kärlek betyder. Denna replik, som kan tolkas som ärlig eller enbart blasé beroende på vem man frågar, blev startskottet för serietecknaren Liv Strömquists nya album ”Prins Charles känsla”. Den brittiske prinsen, Diana och hans nuvarande hustru Camilla, dyker upp lite här och var i boken som lotsar läsaren genom kärlekens stundtals grumliga vatten. – Jag ville undersöka kärleken som en samhällskonstruktion men också som ett kulturellt fenomen med biologisk och historisk förankring. Prins Charles fråga är fundamental: Vad är kärlek, egentligen? säger Liv Strömquist, när vi efter några om och men sätter oss ner för lunch. Livs skånska ställer till det. När hon ber om smör och bröd tittar expediten på det lilla Södermalmsfiket osäkert på henne. En stund senare kommer föreståndaren för kaféet fram. – Vilket kaffe sa du att du ville ha, nu igen? Liv Strömquist talar om vad hon vill ha och fortsätter: – I dag handlar allt om att piska i gång sexlivet, hålla passionen vid liv och så vidare … Det är en enorm apparat. Äktenskapet är baserat på en idé om livslång kärlek medan det till exempel i romarriket, av moraliska skäl, snarare var en synd att älska sin fru för passionerat. Sådant tycker jag är intressant att resonera kring. Till ”Prins Charles känsla” har Liv Strömquist samlat material i nästan tre år. Idén föddes parallellt med att ”Einsteins fru”, ett album som stärkte hennes ställning som en av Sveriges skarpaste serietecknare och satiriker, nådde bokhandeln. Och visst är researchen diger. Genusteorier av bland andra Lynne Layton varvas med statistisk och populärkulturella nedslag, från tv-serien ”Tummen mitt i handen” med Tim Allen till Mia Törnbloms bok ”Självkänsla nu” och ett tidningsurklipp med programledaren Gry Forssell där hon deklarerar att hon och maken Alex minsann ”vet precis var gränsen går” i ett äktenskap. I serien ”De fyras gäng” drar Liv Strömquist paralleller mellan Tim Allen och tre andra amerikanska komiker – Jerry Seinfeld, Ray Romano och Charlie Sheen. Förutom att de är vita män i ungefär samma ålder och har avlöst varandra på listan över de bäst betalda tv-komikerna så har de har ett likartat förhållande till kvinnor. I deras respektive världar har kvinnan i egenskap av flickvän, mamma eller fru en hämmande funktion. – De har ett ambivalent förhållande till kvinnor. Hon framställs som en begränsning, en boja som de hela tiden försöker att undvika. Men om de verkligen känner så, varför flyttar de då inte ut i skogen och startar ett mansseparatistiskt samhälle som Nalle Puh och Christoffer Robin? – Jo, därför att mansrollen blir extremt bräcklig utan den sortens bekräftelse. För att kunna leva självständigt och förverkliga sig själv måste mannen hämta kraft någonstans ifrån. Det sker via tillfälliga sexuella förbindelser. I seriesviten ”Vårda en man-VM”, en sorts Nobelpris i omvårdnad, fortsätter Liv Strömquist i samma tankebanor. Här får läsaren möta de kvinnor som tagit hand om Ernest Hemingway, Ronald Reagan och Charlie Chaplin på ålderns höst. – Det behövs en villkorslös kärlek och en solid grund för att våga kasta sig in i kreativa projekt. Det är inget fel med att vara kärleksfull eller visa omsorg – det jag däremot saknar är fler 60-åriga kvinnor som är fulla och odrägliga och pissar på Dramatens fasad. Kvinnor som tas om hand av inoljade män som är tjugo år yngre än dem själva. Inte tvärtom (skratt). Liv Strömquist pratar fort, gestikulerar mycket mellan tuggorna och binder ihop sina resonemang plötsligt – med verbala smashar. Någonting som inte bara lyser igenom i hennes seriestrippar utan också i humorprogrammen ”Tankesmedjan” och ”Pang Prego” i Sveriges Radio där hon regelbundet medverkar. Förklaring återfinns, enligt henne själv, vid middagsbordet i Ravlunda på Österlen där hon växte upp. – Jag kommer från en stor familj med jättemånga syskon. Jag är dessutom tvilling. I vår familj var det den som skrek högst och tänkte snabbast som fick en syl i vädret. Det är en ganska jobbig egenskap egentligen, men i radion är den perfekt, säger Liv Strömquist. Jag frågar henne om hon är en romantiker eller mer av en cyniker. – Häromdagen skrev Mats Jonsson i sin serieblogg att ”en anledning till att göra en bok kan vara att man inte längre vet vem man är och vill att boken ska berätta det för en”. Så är det för mig. – Jag håller med prins Charles i hans förvirring – jag vet inte heller vad kärlek är. Jag gjorde boken för att reda ut det för mig själv. Men det här är inget facit till hur livet fungerar, det primära för mig är att hitta intressanta teorier – att få tänka – och vända på de invanda föreställningar som finns. Serietecknare och programledare Liv Strömquist är född 1978 och aktuell med serieboken ”Prins Charles känsla” (Galago). Kan också höras i P 3:s ”Tankesmedjan”. Yrke: Illustratör, serietecknare och programledare på Sveriges Radio. Bakgrund: Seriealbumen ”Hundra procent fett” (2005) och ”Einsteins fru” (2008). Manus till ”Drift” (2007), första delen i Kolik förlags serie med feministiska sexserier. Två pjäser har dessutom baserats på hennes manus: ”Jag är din flickvän nu”, som även bygger på serier av Nina Hemmingsson. ”Om nu kärnfamiljen är så jävla fet – varför behöver den då så mycket propaganda?” med ”Einsteins fru” som förlaga. Liv Strömquist är liksom många andra serietecknare bosatt i Malmö. Hon har gått Serieskolan vid Kvarnby folkhögskola. Bland tidigare elever vid skolan märks Loka Kanarp, Nanna Johansson, Coco Moodysson, Sara Granér, Sara Hansson, Karolina Bång, Fabian Göransson och Sofia Olsson. Seriestudion i Mazettihuset, där Liv har sin ateljé, grundades 2005 och är, med sina tio serietecknare, Sveriges största ateljé.


Bång gör ”I lönnens skymning” högst modern

Summary: Tonsättaren Malin Bång har för DN.se remixat Wilhelm Stenhammars sång ”I lönnens skymning” från 1918 som ingår i DN:s samling ”25 klassiska mästerverk”.

Tonsättaren Malin Bång är född i Göteborg men sedan länge bosatt i Stockholm. Hon har utbildat sig i komposition på Kapellsbergs folkhögskola i Härnösand, på musikhögskolorna i Piteå, Stockholm och Göteborg samt i Berlin. Attraktionen till komponerande föddes redan på musikgymnasiet där Malin Bång bland annat fick kontakt med modernisten Sven-Eric Johannsons musik. Senare inspiratörer är bland andra Brian Ferneyhough, Helmut Lachenmann och Salvatore Sciarrino. Viktiga vändpunkter i sitt tonsättarskap har varit verken ”Faces and Moon Splinters” från 2005 och ”Turbid Motion” från 2010. Nu har Malin Bång remixat Wilhelm Stenhammars sång ”I lönnens skymning” från 1918 (till en text av Verner von Heidenstam) som ingår i DN:s samling ”25 klassiska mästerverk. Vilken är din relation till Stenhammars musik? – Egentligen ingen djupare men det som lockade mig var koncentrationen, den starka texten och den melankoliska pianostämman som bara rullar på, nästan som vore den självspelande, säger Malin Bång. – Sen ville jag också göra något med röst. Jag har alltid fascinerats av röst, hur den kan uttrycka en närhet och något djupt personligt samtidigt som den klassiskt skolade rösten i hög grad är ett instrument. Vad har du gjort med Stenhammars romans? – Jag ville gå ifrån det sofistikerade och sätta in sången i en vardaglig kontext. Texten handlar om en nyss bortgången person som ser tillbaka på sitt liv, vilka intryck som varit viktigast för henne. Och det är ju ett tidlöst ämne. Därför gick jag ut och spelade in ljud kring Mariatorget i Stockholm som är en plats där det historiska och det moderna finns närvarande samtidigt: fontänen och den klassiska parken som samsas med och kaféerna och pubarna runt omkring samt människor i alla åldrar. Hur vill du beskriva förloppet i din remix? – Det är en promenad, både drömlik och realistisk, som börjar på gatan och går vidare in i parken och som slutar på ett av kaféerna. Och den beskriver en röst som uttrycker en saknad som dyker upp mitt i det vardagliga bruset, när man egentligen inte är beredd. Och som gör sig påmind igen och igen. Det handlar om dörrar till det inre som öppnas och stängs.


Rekordsvenskt i Toronto

Summary: Torontos filmfestival gillar svensk film. ”Snabba cash”, ”Ond tro” och ”Himlen är oskyldigt blå” är uttagna till årets festival.

”Ond tro” av regissören Kristian Petri har legat klar sedan i våras och väntat på att någon av de stora festivalerna skulle tända på den. I somras hörde Toronto av sig. – Det är väldigt roligt. Toronto har seglat upp som en av de viktigaste festivalerna efter Cannes, säger han. Filmen är en psykologisk thriller om en kvinna som blir vittne till ett mord och därefter blir besatt av det. Det har varit en lång och tung väg till färdig film för regissören, som har haft projektet i tankarna i ett tiotal år. – Min pappa dog under efterarbetet med filmen. Jag gick mellan klippningen och radiumhemmet. Det var så tungt att jag var tvungen att lägga ner arbetet under en period. Men produktionsbolaget var schyst och lät mig ta en paus. Kristian Petri fick det glädjande beskedet från Toronto i somras, men fick inte säga något innan tisdagen. – Det var inte lätt när vänner och kolleger frågade varför ingen festival ville ha min film. ”Ond tro” visas i klassen Contemporary world cinema. Det är samma klass som ”Himlen är oskyldigt blå”, som är Hannes Holms nya drama, med svensk premiär den 15 oktober. – Det känns roligt på två sätt. När jag gjorde filmen hade jag inte någon tanke på att det skulle vara en festivalfilm, därför är det en riktigt stor bonus som jag inte hade räknat med. Dessutom är jag trots min ålder grön i festivalsammanhang och med åren har filmfestivalerna blivit allt viktigare, så därför är det extra kul att vara med. I ”Himlen är oskyldigt blå” spelar Bill Skarsgård huvudrollen, tonåringen Martin som får sommarjobb i Sandhamn. Året är 1975 och han blir involverad i en affär med knarklangare som i svensk kriminalhistoria kallas Sandhamnsligan. – Det är ett drama, men jag kommer från en komeditradition, så tonen är lätt. Vad som är underbart med att visa sina filmer utomlands är att publiken ser filmen utan förutfattade meningar om vad man väntar sig, säger Hannes Holm. Svenska brott är ju hett i dessa Millenniumtider. Torontofestivalen har också fastnat för den svenska filmatiseringen av ”Snabba cash” – trots att den amerikanska filmatiseringen med Zac Efron i huvudrollen är på gång. Daniel Espinosas film visas i sektionen Vanguard, en sektion för nyskapande film. Torbjörn Ivarsson torbjorn.ivarsson@dn.se


”Hell on earth” på Göteborgsoperan

Summary: Den hyllade argentinska koreografen Constanza Macras, för första gången i Sverige, ställer tjugo personer på scen i Göteborg: en rusigt koreograferad dans om tyskt förortsliv.

Att höra kommunstyrelseordföranden Anneli Hulthén inviga 2010 års Göteborgs dans- och teaterfestival, som är den nionde sedan början av 1990-talet, med hycklande stolthet kalla den för ”Sveriges största scenkonstfestival” – efter att kommunen skurit ner anslagen med hälften, var kanske en idealisk början. Redan från start väcktes ett akut sug efter ett sant ord. Och ett uttryck mera väsenskilt från politikens inställsamhet än invigningens ”Hell on earth” får man leta efter. En föreställning som på ett storartat sätt dels för vidare traditionen efter festivalens favoritgrupp genom åren, belgiska Les ballets C de la B, med sitt flerstämmiga och simultana scenspråk, sina autentiska berättelser och sitt kaotiska humör. Och som dels anknyter till Mattias Anderssons och Backateaterns pågående serie av föreställningar (bland annat den omtalade ”Mental States of Gothenburg”) som bygger på intervjuer med unga människor utifrån frågan: ”Vad i ditt liv skulle du kunna tänka dig bli teater?”. Det är en föreställning som tar avstamp i de senaste decenniernas performancerelaterade dans och teater. Men vars relevans är helt nutida när den möter politikens enstämmighet med en kakafonisk polyfoni på tyska, engelska, spanska, turkiska, arabiska och koreanska som i finalen formar sig till ett unisont: ”Vi vet allt om er. Don’t fuck with us!” Med ”Hell on earth” besöker nu den överallt hyllade berlinbaserade argentinska koreografen Constanza Macras och hennes dansteatergrupp Dorky Park för första gången Sverige. Och det är lätt att förstå entusiasmen. Föreställningen som ställer tjugo personer på scenen, med den underbara peruanskan Carmen Mehnert i spetsen, berättar med en rent rusig koreografisk och musikalisk energi om livet och drömmarna, barriärerna och utopierna hos unga människor, framför allt kvinnor, i den berlinska förorten Neukölln. Som hos Les ballets C de la B kan här ett kollektivt slagsmål förlösas med en stilla koral och en historia om ouppnådd kärlek övergå i spastisk akrobatik. Rörelseuttrycket är rått och samtidigt mycket artistiskt. Men framför allt möter vi ett myller av identiteter, tvingande eller befriande. Alltifrån pojken som ”blir någon” genom att bli stungen av en skorpion till flickan som tar sig rätten att bli en manlig Hollywoodstjärna – ”som kvinna”. Frågor som får sitt mest hänförande uttryck i en lång sekvens där hela ensemblen formerar sig till tio identiska par – innan dansen och musiken ser till att förvandla denna perfekta spegelordning till en livets och identiteternas tombola som leder till att alla blir till en kaotisk version av alla andra.


Duon Sidén/Hedman kliver in i Beethovens magiska värld

Summary: Tonsättarna Eva Sidén och Jens Hedman har för DN.se remixat Largo ur Beethovens Trippelkonsert från 1805 som ingår i DN:s samling ”25 klassiska mästerverk”.

Pianisten och tonsättaren Eva Sidén är från Risinge utanför Norrköping men har sedan länge Stockholm som hemstad. Hon är särskilt inspirerad av den moderna franska musiken, från Claude Debussy och framåt. Som konsertpianist har hon bland annat samtliga verk av den franske klangvirtuosen Tristan Murail på repertoaren. Eva Sidéns höst är fullspäckad. Hon släpper cd:n ”Re:origo” med egna verk för piano, slagverk och elektronik, har premiär för ett musik/dans/performance-verk i Paris samt uruppför ”Expanding Grand Piano” för flygel och elektronik i Stockholm. Jens Hedman är elektronmusiktonsättare, född i Norrköping, utbildad på Kungliga Musikhögskolan i Stockholm, men numera bosatt i Sandviken. Hedman är sedan länge ett internationellt erkänt namn inom elektroakustiskt musik. Hans musik spelas på festivaler världen runt. Inte minst det prisbelönade stycket ”Relief” från 2004. Eva Sidén och Jens Hedman har för DN.se remixat Ludwig van Beethovens Trippelkonsert för piano, violin och cello i C-dur från 1805 som ingår i DN:s samling ”25 klassiska mästerverk”. Vad var det som lockade i Beethovens Trippelkonsert? – Beethoven har alltid varit en husgud för mig och jag har spelat honom sedan jag var barn, säger Eva Sidén till DN.se. – Det som fick oss att fastna för Trippelkonserten var Largot, konsertens andra sats, med sitt vackra vemod och meditativa mystik. Dessutom var den hanterbar med med sitt tydliga känslomässiga uttryck. Det är en typisk andrasats för sin tid eftersom den verkligen blommar ut. Titeln på er remix, ”La ruine envahie”, har också med växtlighet och romantiken att göra? – Ja, den betyder ”Den överväxta ruinen” och syftar på hur fantasin kan sättas igång av att vandra in i ett skogslandskap och se spåren efter sånt som är överväxt. Att ta in hur tiden har täckt över och förvandlat det förgångna. Hur har ni gått till väga? – Det enda vi har samplat är stråkarna som dock är bearbetade. Resten är digitalt transformerade pianoljud och ett nytt tonmaterial som är taget från en skalsekvens i originalet - för att ge remixens harmonik och melodik en annan och mera nutida karaktär. Har ni har kommit Beethoven närmare eller att ni har avlägsnat er från honom? – Jag tycker nog att vi har gjort både och . Ju tätare man kommer Beethovens musik inpå livet desto mer främmande kan den också tyckas vara. Och det är väl den dubbelheten som vår remix vill förmedla. En frihet att fantisera på ett nytt och samtida sätts kring något förgånget och redan känt, säger Eva Sidén.


Malin Crépin spelar Bengtzon

Summary: Malin Crépin ska göra huvudrollen som journalisten Annika Bengtzon i sex nya spelfilmer om Liza Marklunds deckarhjälte.

Skådespelaren Malin Crépin ska praktisera på en tidningsredaktion i höst. Hon behöver det för rollen som Annika Bengtzon, kvällstidningsjournalisten i författaren Liza Marklunds deckarserie. I början av 2010 provfilmade Crépin och i påskas fick hon frågan om ville ha huvudrollen i sex nya spelfilmer. Ett arbete som kommer att absorbera henne fulltständigt under nästa år. – Det är klart att jag funderade innan jag svarade ja. Jobbet är ju stort. Men Annika Bengtzon är en varm, besvärlig och trubbig karaktär – allt på en gång. Hon är hudlös och har skinn på näsan, och hennes passion för arbete och familj känner jag igen hos mig själv, säger Malin Crépin, själv mor till en ettårig dotter. – Men jag är mycket blygare. På onsdagens pressträff klädd i pumps, läderbyxor, tröja och halssmycken gav hon intryck av att vara yngre än sina 32 år. Hon berättade att hon inte känner sig styrd av Helena Bergströms tolkning av Annika Bengtzon, att hon sett de två första filmerna av Colin Nutley och att hon läst de första Marklundböckerna. Tre filmer spelas in på våren och tre på hösten 2011. Danske Peter Flinth (Arn-filmerna) regisserar den första, ”Nobels testamente”, som görs för biograferna. Det följande fem släpps först på dvd. Den sammantagna budgeten är på 100 miljoner kronor, Yellowbird och Nordisk film producerar. Varje film har ytterligare fem bärande roller, som ska tillsättas i höst. Malin Crépin stod högt på listan som den nya Annika Bengtzon redan vid provfilmningarna. – Det var inte ett medvetet val att ta en mindre känd skådespelare. Men Malins kompromisslöshet, fokusering och kantighet tilltalade oss, säger Jenny Gilbertsson, producent på Yellowbird. Även Liza Marklund, som skriver på sin nionde Bengtzon-deckare (det ska bli totalt elva), ser valet av Crépin som självklart. – Hon har samma frekvens som Annika Bengtzon. I början av 90-talet när första boken kom ut fanns inga deckarhjältinnor med de här egenskaperna. Både intelligent, ambitiös, obehaglig och gråtmild. För kvinnor är ju också människor även om vi inte behandlas som sådana, säger Liza Marklund. Fredrik Söderling fredrik.soderling@dn.se 08-738 12 07


Exklusiva spelningar på Way Out West

Summary: Håkan Hellström, Lykke Li, Anna Ternheim och Jens Lekman – fyra av Sveriges största popartister gör exklusiva festivalspelningar på Way Out West i år.

– Det är svåra bokningar, men folk gillar att spela på vår festival, säger Joel Borg på Way Out West. De flesta artister brukar släppa en skiva och sedan ge sig ut och spela den. Och festival-Sverige har fyllts till bredden av band som levererat plattor under våren och sommaren. Kent, Robyn och The Ark är bara några exempel på artister som varit bokade till flera av landets största festivaler i år. Men Way Out West går mot strömmen och har till årets fest i Slottsskogen bokat artister som inte varit skivaktuella på ett bra tag. – Vi vill att riktigt bra artister ska spela hos oss och det är förstås rågrymt att de väljer att göra något exklusivt och speciellt just här, men det har varit lite knepigt att få hit dem så klart, säger Joel Borg. Förra året gjorde Robyn en exklusiv spelning på Way Out West flera månader innan nya plattan dök upp. I år spelar Håkan Hellström, Lykke Li, Anna Ternheim och Jens Lekman på Göteborgsfestivalen. Alla fyra håller på att jobba på nya plattor. Håkan Hellström släpper en ny skiva i oktober, men kommer att spela debuten "Känn ingen sorg för mig Göteborg" från början till slut på Way Out West. Även Lykke Li håller på med nytt material som enligt henne själv kommer att låta som "speedad slowmotion". Anna Ternheim spelar in i New York och Jens Lekman är också han mitt uppe i en skaparprocess. – Folk tycker om vår festival och det är nog därför de väljer att spela här trots att de egentligen är mitt uppe i sitt musikskapande. Vi jobbar verkligen på att man ska trivas när man är på plats och det har gjort att vi har hög status även bland utländska artister. Vad är det ni gör för att de ska trivas? – Egentligen handlar det om smågrejer som schysta toaletter, att det finns ett bra vegetariskt utbud, vi är dessutom den enda kravmärkta festivalen. Sen är vi mycket noga med ljud och ljus också. Det ska vara en toppupplevelse att vara här.


”Det kan aldrig bli för mycket”

Summary: Den svenska designern Ida Sjöstedt utmanar den skandinaviska enkelheten med glittrande spets och tyll. På måndag är det premiär för hennes vårkollektion under Stockholms modevecka.

Spets, tyll, paljettgnister och symaskinsdunk. Aktiviteten i Ida Sjöstedts sprängfyllda källarateljé i Högdalen söder om Stockholm är frenetisk så här dagarna före visningen. I ett hav av guldskimrande tygrullar, sagolika inspirationsbilder, skira spetsar, böljande volanger och rader av provplagg lägger Ida Sjöstedt och hennes medarbetare sista handen vid vårens kollektion. På måndag är det premiär på catwalken i Stockholm. – Det är helt galet egentligen. Vi arbetar stenhårt i ett halvår med kollektionen, och sedan är visningen över på åtta minuter, säger Ida Sjöstedt, ett av frontnamnen på den svenska modescenen – med en signaturstark estetik som utmanar idén om det skandinaviskt enkla. Hon brukar själv beskriva sin designfilosofi som ”smakfull kitsch”. – Jag har alltid dragits till det som glittrar. Jag tror att den superfeminina rysch- och pyschstilen har en speciell lockelse på oss som växte upp under 1970-talet. Det var lite förbjudet med prinsesslooken då, det var bara unisex, pottfrilla och jeans som gällde … Ida Sjöstedt lanserade det egna glitterstarka märket 2001. Då som ett udda inslag på en begynnande svensk modescen som domineras av det enkla, avskalade och funktionella i dämpade färger. – Jag kommer ihåg hur jag såg mig omkring på tunnelbanan och undrade vem som egentligen skulle kunna ha mina kläder, säger hon. Det var få svenska märken som hade kommit i gång då, i början av 2000-talet, och ännu färre butiker som vågade köpa in oprövade svenska märken. Looken var streetig och sportig med jeans och huvtröjor, ofta med välkända italienska namn i etiketten. Men i dag är modeklimatet som bekant ett helt annat. Svenskdesignat har fått status, klänningen har blivit ett basplagg, och Ida Sjöstedt har sakta men säkert skaffat sig en stor och trogen skara fans. – Den stora skillnaden började märkas runt 2004/2005. Flera svenska modeskapare med egna idéer och visioner slog igenom på allvar, det etablerades en modevecka i Stockholm för designbaserade märken och ”svenskt mode” började bli ett begrepp, säger Ida Sjöstedt. Sedan dess har utvecklingen gått snabbt, på gott och ont. – Kedjorna har blivit större och starkare, och hela industrin har vuxit. Det finns så mycket mer av allt i dag. Nästan lite för mycket. Jag hade en period i vintras när jag var lite less på kläder. Det finns ett sådant överflöd av allt, säger hon. Ur den känslan föddes en idé om att skapa handgjorda, måttbeställda kläder, och i mars i år lanserades Ida Sjöstedt couture. Det droppade in ett tjugotal beställningar redan första veckorna, de flesta av blivande brudar. – Det är en jättekick för mig, att få arbeta för hand med speciella plagg som jag kan ägna stor omsorg. Modellerna jag erbjuder som coutureplagg har alla varit en del av tidigare kollektioner, men de har aldrig nått ut i butikerna, eftersom ingen vågat köpa in dem. Det känns bra att de kan få ett eget liv nu, säger Ida Sjöstedt. I likhet med många andra framgångsrika fristående modeskapare har hon gärna ett antal projekt på gång vid sidan av huvudkollektionen. – Det har blivit betydligt svårare att nå ut i dag jämfört med när jag startade. Man måste synas mer för att göra ett avtryck, säger hon. För Ida Sjöstedts del innebär det att hon nyligen designat en brudklänning för Ikea, specialdesignat en kreation för modellen Helena Christensen i Coca-Cola Lights Nordenkampanj, och att hon stolt kan berätta att hon skapat klänningen sångerskan Agnes bär på omslaget till den officiella kungliga bröllopsskivan. I början av november har hon dessutom premiär för en minikollektion för JC. Fyra festplagg i typisk Ida Sjöstedt-anda, men i en prisklass som passar JC-kunderna. – Det är kul att få skapa kläder för hela spannet, från ung tjej till huvudkollektionen och den handgjorda couturen, säger hon. Till skillnad från de flesta andra svenska modeskapare, som lägger störst vikt vid höstkollektionen med ytterplagg och stickat, ligger tyngdpunkten i Ida Sjöstedts produktion på vårkollektionen, inför bröllop och studentfester. Designmässigt utgår hon alltid från en idé om en egen fantasivärld när hon skapar sina kollektioner. Den här säsongen har också couturen influerat till en mer arbetad, hantverksbaserad känsla. Färgskalan går i guld, vitt och puder, med inslag av ögonbedövande blått och turkos. Titeln på kollektionen är ”Secret garden”. En hemlig trädgård befolkad av exotiska sagoväsen och surrealistiska fantasifigurer där åtta olika typer av spets samsas med handbroderad tyll, fjärilsapplikationer, leopardmönster, färgglada blommor och ett par varianter av genombruten, guldglänsande vaxduk. – Jag har alltid älskat det dekorativa, och ju fler material och tekniker jag får in i en kollektion, desto bättre blir helheten. Det kan aldrig bli för mycket, säger Ida Sjöstedt som ser varje kollektion som ett nytt tillfälle att översätta förbjudna prinsessdrömmar till relevanta modeuttryck, samtidigt som hon utforskar gränsen mellan det kitschiga och det bärbara. Lanserade sitt eget märke 2001 Ida Sjöstedt, 34, kommer från Enskede. Bor på Södermalm i Stockholm. Har ateljén i Högdalen och nystartad coutureverksamhet på Birger Jarlsgatan. Bakgrund: St Görans gymnasium i Stockholm, förberedande designutbildning på London College of Fashion, BA i fashion design från University of Westminster. Praktik hos modeskaparna John Richmond och Dai Rees i London och på Stadsteaterns kostymavdelning i Stockholm. Lanserade det egna märket i Stockholm 2001. Har gjort ett par kollektioner för butikskedjan Monki. Aktuell med: Vårkollektionen 2011 som premiärvisas på catwalken på måndag, under Stockholms modevecka. Gästspel med festkollektion för JC i november.


Vitabergsparken full av dans och musik

Summary: Det blir modern dans, balett, streetdance med mera när Parkteatern avslutar säsongen med en dans och konsertmånad i Vitabergsparken i Stockholm.

– Många tror att dansen är en svår konstform. Vi vill uppmana människor att komma hit och titta och njuta och uppfatta det de uppfattar, på sitt sätt, säger Linda Zachrisson, konstnärligt ansvarig för Parkteatern och ansvarig för teaterns dans- och konsertmånad som börjar på torsdag den 12 augusti med breakdansorgien SuperJAM och avslutas i slutet av augusti med gästspel av Kungliga Baletten och Kungliga Operan. Dansen har lång tradition inom Parkteatern – Cullbergbaletten dansade här första gången alldeles efter att den bildats 1967 och har blivit en tradition, säger Linda Zachrisson. – När Parkteatern gick samman med Stockholms stadsteater 1996 drog Benny Fredriksson i gång dansmånaden. Linda Zachrisson säger att denna dansmånad i samklang med Dansens hus som invigdes några år tidigare utvecklat en stor och bred publik för dans i Stockholm. – Internationella ensembler som kommer hit är imponerade av att Stockholm har en så stor danspublik, säger hon. När hon valt verken till dansmånaden har hon arbetat väldigt öppet och nyfiket: – Jag ser mycket både av gamla favoriter och det allra nyaste. Sedan gäller det att finna en bra balans. Att spela utomhus i en park ställer ju också speciella krav, föreställningar som till exempel arbetar mycket med ljuseffekter trillar ju bort av naturliga skäl. – Sedan grundar sig urvalet på min upplevelse, det är det enda jag har, säger Linda Zachrisson. Bland de mer etablerade koreograferna frågade hon tidigt Kenneth Kvarnström med Helsinki dance company, Eva Lundqvist med Vindhäxor samt Helena Franzén. – Vindhäxor har funnits länge och det är säkert många unga som inte sett dem. När jag såg deras ”Om en viskning” i vintras kände jag direkt att den vore fin i parken, säger Linda Zachrisson. Vidare tillfrågades Cullbergbaletten som sagt, Virpi Pahkinen och Kungliga Baletten. – Och alla kunde och ville. Kenneth Kvarnström kommer med Helsinki dance company med ”XPSD” med refernser till 1600-tal, glamrock och disco. Virpi Pahkinen dansar utdrag ur tre av sina föreställningar, två solon och en duett tillsammans med Pontus Sundset. Helena Franzén framför ”Trigger point” tillsammans med tre dansare och Cullbergbaletten framför två koreografier av Mats Ek och Crystal Pite. Kompaniet är dessutom värdar för Beijing contemporary dance theatre, Kinas enda moderna kompani grundat 2008. Kompanierna fann varandra under Cullbergbalettens gästspel i Kina i våras och ville fortsätta ett samarbete. Och Kungliga Baletten dansar de stort upplagda ”Bolero” och ”Les Noces” den 27 augusti, och dagen därpå sjunger solister från Kungliga Operan in sin nya säsong. ”No more Lullabies” under två kvällar är en del av ett långsiktigt poesi- och musikprojekt skapat på initiativ av Ane Brun och Johan Rutherhagen. Man samlar artister som vill använda sin konst för att föra och fördjupa samtal om jordens kritiska tillstånd och om vårt gemensamma ansvar. Första gången artister samlades under titeln ”No more lullabies” var på Södra teatern 2009 i samarbete med Tällberg Foundation som fortfarande finns med som samarbetspartner. ”Club killers” är ett sextonmannaband och också en klubb, som hållit till på Debaser och Strand och som Linda Zachrisson följt i flera år. – De lyfter taket. Det är lekfullt, det är fest och det verkar som om det är fest för dem också, säger hon. Parkteatern i Vitabergsparken SuperJAM 12–13 augusti Helsinki dance company 14–15 augusti Vindhäxor 17 augusti No more lullabies 18–19 augusti Club killers 20 augusti Cullbergbaletten 21–22 augusti Virpi Pahkinen 24–25 augusti Helena Franzén 26 augusti Kungliga Baletten 27 augusti Kungliga Operan 28 augusti


”Life during wartime”

Summary: Becksvart humor vi sett förr. I sin nya komedi återvänder Todd Solondz till den dråpligt sorgliga familjen Jordan som han skildrade i succén ”Happiness”. Men mörkret är inte lika svart i uppföljaren.

Ibland kan en film ligga så exakt rätt i tiden att det känns som om den redan har gjorts fastän den är blänkande ny. Todd Solondz ”Happiness”, om den dråpligt sorgliga medelklassfamiljen Jordan, var lite sådan. Överrumplande i sin fysiska pinsamhet, men ändå en bekräftelse på en redan existerande världsbild snarare än en utmaning. Alla karaktärer fanns i det allmänna medvetandet: den beskäftiga systern, den filantropiska losern, de plågsamt osexiga männen, pedofilen, telefonsexmissbrukaren, den förpubertala pojken: de hade valsat runt ett tag: i tragisk form, i komisk form, i kriminalstoryform, i dramaform, i komediform. Solondz plockade bara ut de bästa, slipade dem till diamanter och satte ihop dem i en perfekt, avslöjande ordning som skulle vara självmordsinducerande om inte de exakta replikerna och bilderna hade fått oss att skratta konstigt i stället. Som man skrattar när man får en slimey innanför tröjan. Varför Solondz vill återvända elva år senare och klottra över sin gamla succéfilm med nya historier är ganska svårt att förstå. Systrarna Joy, Trish och Helen är visserligen fascinerande. Så oförmögna att kommunicera eller handskas med relationer att de skulle framstå som sinnessjuka om det inte vore för att man dessvärre känner igen sig i dem. Deras tendens att lägga sig i varandras liv på sämsta tänkbara sätt med sämsta möjliga tajmning gör ont. När Solondz regi fungerar, när absurda repliker uttalas på fullt allvar, utan minsta blinkning till publiken att det är dags att skratta, så kan han fortfarande utvinna ren, becksvart humor ur familjen Jordan, i synnerhet ur Alison Janneys Trish. Men lukten av återföreningsträff är ändå svår att skaka av sig. ”Life during wartime” följer systrarna ungefär tio år senare, nu spelade av andra skådespelare. Den splittrade ”pedofil”-familjen har flyttat till Florida och Joy flyr från sitt sönderfallande äktenskap för att hälsa på dem. En del karaktärer har åldrats mycket, andra bara något år. En del har bytt hudfärg. Många har blivit sämre. En stackare har blivit Paul ”PeeWee” Reubens. Men den mest kännbara förändringen är pedofilen Bill, ”Happiness” utan tvekan mest berömda karaktär. Baker Dylan riskerade sin karriär för den rollen. Om man vill nämna något annat som han har gjort måste man alltid förklara vem det är med ”pedofilen i ’Happiness’ ”. Med sina egendomligt färglösa drag, sin stora, formlösa mun och sina bleka fiskögon var han materialiseringen av hela filmens fumliga, glidande, omedvetna perversion. Slimeyn själv. Den orakade Ciáran Hinds som äter ett geléhallon i sin fängelsecell är motsatsen. Karismatisk, med skarpa drag, lysande ögon och klar över vem han är. Han går omkring i downtown Miami i stekande hetta och Edward Hopper-liknande kompositioner som en vacker antihjälte, en Franz Biberkopf i svart, vintageromantisk kostym (som Bill 1 aldrig skulle ha burit). Hans möten med en åldrad vamp på hotellbaren (Rampling, som också verkar komma ur ett annat filmdecennium) och med sonen Billy i studentkorridoren är briljanta med Hinds i Albert Finney-form. En riktig skådespelare av kött och blod mitt bland de tafatta pappersdockorna. Det är ett egendomligt stilbrott, men det är underhållande. Lika egendomligt och mindre kul är det att se spöken och drömsekvenser i Solondz hyperrealistiska värld. Stackars vänliga Joy, nu i Shirley Hendersons sköra form, blir ihärdigt uppvaktad av en självmördares spöke och vandrar planlöst i Floridas månskensnatt i nattlinne till tonerna av Devendra Banharts ”Heard somebody say”. Henderson gör ingen rättvisa alls åt Joy och Solondz verkar inte ha valt filmstil. Han är attraherad av mer känslor, han drar åt melodramen, men kan inte ta steget fullt ut eftersom han har att göra med så explosivt stoff. ”Happiness” var en exakt slipad diamant där alla episoder belyste varandra. ”Life during wartime” är dimmig som en déjà vu-upplevelse som aldrig får sin förklaring.


Leonard Cohen i fin form

Summary: Mörk, lugn och felfri. Leonard Cohen uppträder som en gentleman i kostym och Sinatra-hatt under den tre och en halv timmar långa konserten på Malmö Arena.

musik Leonard Cohen Scen: Malmö Arena. ”But you don’t really care for music, do you?” sjunger Leonard Cohen i sin numera emblematiska ”Hallelujah”. Och jag får – stundtals, under den drygt tre timmar långa konserten – lust att slänga den där raden i ansiktet på honom. Cohen är en fullkomligt glimrande låtskrivare och textförfattare. Det finns inte mycket mer att säga om det. Men hans val av musiker, producenter och estetisk inriktning tycks alltid ha präglats av godtycke. Men så var han ju också poeten som motvilligt blev artist för att rädda sin ekonomi. Musik har kanske egentligen aldrig varit något stort intresse. De makalösa sångerna till trots är ju hans katalog bitvis omöjlig att lyssna på. På sätt och vis får man kanske vara tacksam för att de många sångerna han gör under konserten i Malmö stöps i samma form, även om den är rätt intetsägande. Leonard Cohen gjorde comeback som turnerande artist för två år sedan efter ett femton år långt uppehåll. Denna turné är egentligen bara en fortsättning på den förra. Han har med sig samma musiker och spelar i stort sett samma låtar. Han varierar sig ytterst lite mellan spelningarna. Förutom några soloinsatser – framför allt från gitarristen Javier Mas – låter Cohens band som en såsig men kompetent underhållningsorkester. Det har ju funnits ett sådant ideal: stora sångare skulle uppträda med slätstruken fond. Nu framstår det som rätt märkligt. Jag hade hellre sett Cohen kompas av Tindersticks eller varför inte Arcade Fire. Som det är nu skaver det ingenstans, det finns inget motstånd. Själv gör han inga fel. Han uppträder som en gentleman i sin kostym och Sinatra-hatt. Hans röst är mörk, lugn och otroligt uttrycksfull. Han pratar inte mycket mellan låtarna, blundar under större delen av konserter. Utlevelse står i motsats till inlevelse i Cohens värld, och han tycks hämta allt inifrån sig själv. Tidigare i sitt liv drack han två flaskor vin före varje konsert för att kunna leva sig in i sångerna. Hur han jobbar nu för tiden är oklart, men han är där – i texten. Efter ett timslångt första set är det paus. Det har börjat en aning trevande och tagit sig mot slutet. Efter uppehållet följer en regelrätt hitparad. Han radar upp ”Tower of song”, ”Suzanne”, Sisters of mercy” och ”Hey, thats no way to say goodbye”. Det är närmast överväldigande, men vad som slår mig är hur mycket av Leonard Cohens distans som går förlorad i den här superkonventionella inramningen. ”Tower of song” är ju egentligen väldigt rolig. Cohen har den språkliga exakthet som krävs för att vrida till verkligheten. Det absurda och det bokstavliga trängs i samma rum. Det är poesi, inte samtidskommenterande rocklyrik. I ”I’m your man” skjuter han tillbaka hatten lite och bligar på publiken. Det är första gången man ser ironin blixtra till i hans ögon. Det är väl så med Cohen att han vet vilken roll han ska spela. De flesta av oss vill ju gärna tro att det är det existentiella som gör livet svårt att leva; döden, kärleken och de stora frågorna. När det mesta i slutändan handlar om logistik. Poeterna arbetar för dem som vill skänka lite tyngd åt livet, som vill ha det besvärligt på ett lite mer märkvärdigt sätt. Leonard Cohen står gärna till tjänst. Slutet blir trots allt rätt uppsluppet. Han dansar av scenen efter ”Take this waltz” (dedikerad till vännen Göran Tunström) och återkommer tre gånger för omfattande extranummer. Tre och en halv timme ger han oss. Cohen fyller 76 om några veckor. Han är onekligen i bra form. Po Tidholm musik@dn.se Leonard Cohen spelar på Globen i Stockholm söndag den 8 augusti.


Stefan Klaverdal får Mozart gå i loop

Summary: Mozarts 40:e symfoni var det första stora klassiska verk tonsättaren Stefan Klaverdal hade på CD. För DN.se remixar han nu symfonins förstatemat.

Tonsättaren Stefan Klaverdal är född i Stockholm, har bott fjorton år i Malmö och har nyligen flyttat till Ängelholm. Han är utbildad på kompositionslinjen i Malmö och har den romantiska känslan hos Wilhelm Stenhammar och lekfullheten hos den amerikanske elektronmusiktonsättaren Paul Lansky som tidiga inspirationskällor. Förra året gjorde han oratoriet ”Levande vatten” till texter som kretsade kring dopet av Christine Falkenland på beställning av Svenska Kyrkan, ett verk som turnerades runt i Skåne. Han var också med och remixade Joseph Haydns 104 symfonier för kammarorkester och elektronik till en Haydn-hyllning på Palladium i Malmö. I år har han släppt cdn ”Revelations” med egna verk samt arbetar på ett verk för stor brassorkester som skall uruppföras till hösten. För DN.se har nu Stefan Klaverdal remixat W A Mozarts symfoni nr 40 i g-moll från 1788 som ingår i DN:s samling ”25 klassiska mästerverk”. Vad betyder Mozarts 40:e symfoni för dig? – Det var det första stora klassiska verk som jag hade på cd och jag har lyssnat väldigt mycket på det, säger Stefan Klaverdal. Och det gjorde mig också lite ambivalent. En sån här musik kan lätt kännas lite uttjatad. Vad gav dig kicken att ändå arbeta med det verket? – Jag letade länge bland symfonins tema och så hittade jag möjligheten att göra en loop av förstatemat i första satsen. Ungefär som om Mozart hade levt i 1970-talets USA och tillhört den första generationen minimalister. Det var min startpunkt. Efter det var det som om remixen komponerade sig självt, nästan lite slumpmässigt och överraskande även för mig själv. Inte minst slutet. Ja, vad har du gjort där? – Först tänkte jag att hela remixen skulle var som en enda accelerering där det händer mer och mer men så råkade det ligga kvar ett ljud mot slutet som jag glömt av. Det är frekvenser av sidotemat som jag analyserat på datorn och som spelas på en celesta och som jag kände skulle fungera som en andningspaus för lyssnaren efter att ha blivit översköld av intryck, ungefär som eftertexterna till en film. Ja, din remix kan påminna mig om den skräckfilmstunnel som jag gick igenom på Universal Studios i Los Angeles där jag hela tiden i mörkret hade en grupp skrikande kinesiskor bakom mig. Ville du också skrämmas?. – Ha ha ha – nej inte direkt men jag ville ta fram en råare känsla hos Mozart, plocka fram känslorna mer än logiken, även om strukturen till slut påminner om sonatformen i symfonin. Därför valde jag också att ha med ett avsnitt ur den dramatiska genomföringen - så rent och obearbetat som möjligt. Vad vill du säga med din remix? – Nyckelorden för den är nog ”lek” och ”förändring”. Något som har med min nuvarande livssituation att göra.


En fin kväll i promenadtakt

Summary: På Storsjöyran ger skotska Teenage Fanclub prov på sin digra låtkatalog. För dynamikens skull ger de även de tråkiga låtarna plats. Resultatet blir en fruktansvärt snygg konsert.

Musik Teenage Fanclub Storsjöyran, Östersund Skottlands finaste popband arbetar inte ihjäl sig. En skiva ungefär vart femte år, och en liten turné på det. Det första och enda Sverigebesöket på länge äger rum i Östersund när det precis har slutat regna och månen skymtas bakom björkarna och molnen. Festivalen pågår runt omkring och en inte allt för imponerande skara människor (konserten krockar delvis med Kent) har samlats för högtidstunden med Teenage Fanclub. På en festival finns alltid gott om referenser, och på något sätt blir det extra tydligt hur avvikande det här bandet verkligen är. Deras musik är märkligt befriad från självhävdelse och manligt adrenalin och äger rum i något slags samtalston. Det har med de öppna, rena harmonierna att göra, men också med tempot. Många av Teenage Fanclubs låtar framförs i ett lätt framåtlutat och väldigt sympatiskt promenadtempo. De blandar och ger från de senaste tjugo årens skivor – en katalog som i sammanlagd kvalitet överträffar det mesta – men aktar sig för att göra en hitparad av konserten. Även de tråkiga låtarna, påfallande ofta skrivna av Raymond McGinley, måste få plats för dynamikens skull. Helheten blir ändå överväldigande. Norman Blake, i jeans och kofta, sköter publikkontakten. Basisten Gerard Love gör några av sina allra mest romantiska låtar. Det är charmigt, vemodigt, rörande och framför allt fruktansvärt snyggt. Kompositionerna är perfekta, stämsången sitter som den ska. Teenage Fanclub är inte alltid bra live, men det här är en mycket fin kväll. Synd bara att så få tog chansen att se dem. Po Tidholm musik@dn.se


Isak Eldh jobbar i blindo med Sibelius

Summary: Isak Eldh har tidigare fått gurkor att nynna och morötter att sucka. Nu ger han sig på Sibelius 2.a symfoni som han remixat för DN med en ”tecknings-sequenzer”.

Konstnären Isak Eldh är född och bosatt i Göteborg, har gått Valands femåriga utbildning i fri konst och arbetar lika mycket och gärna samtidigt med ljud och bild.I videor, installationer och olika performenceverk. Vida uppmärksammad blev han tillsammans med Daniel Skoglund i duon 8 tunnel 2 när de i SVT:s ”Mat med Tina” mickade upp grönsaksdisken på Domus Avenyn och fick gurkor, blomkål och morötter att nynna, skrika och sucka. Isak Eldh söker ofta samarbeten med andra kostnärer och författare som Lotta Antonsson och Pamela Jaskoviak. Till hösten ger han ut ett cd-album tillsammans med poeten Kennet Klemets som fick Gerard Bonniers poesipris 2010. Nu har Isak Eldh för DN.se remixat Jean Sibelius 2:a symfoni från 1903 som ingår i DN:s samling ”25 klassiska mästerverk”. Vad tänkte du om att remixa Sibelius 2.a symfoni? – Innan jag hade lyssnat hade jag bara en vag känsla för Sibelius men blev fort väldigt nyfiken på att skapa ett möte med hans musik som var utan förpliktelser, säger Isak Eldh. Och sen tog jag emot den ungefär som när man sätter på radion och låter något läcka in. Jag fastnade för ett dynamiskt avsnitt ungefär sjutton minuter in i symfonin som växlar mellan ett tassande lugn och ett explosivt tryck. Och lät mig därefter bli ett offer för denna passage genom att ta emot den via min maskin. Du kallar din maskin för en ”tecknings-sequenzer” – vad är det? – Det är en ganska primitiv apparat som jag byggt själv med vilken jag kan påverka och nyskapa ett ljudförlopp genom att rita på ett papper med blyerts. Och som i det här fallet kan välja hur mycket av Sibelius som tränger igenom. Den har något obönhörligt och slumpmässigt över sig som jag gillar. Som gör att man inte helt råder över den konstnärliga processen. En stor del av det mönster som du ritat, som också går att se på videon till remixen, har du gjort med bindel för ögonen. Varför då? – Att jobba i blindo blev viktigt för mig när jag inför remixen rådfrågade den kortlek, ”Oblique Strategies” som Brian Eno och konstnären Peter Smith gav ut 1975 och fick upp ett kort som sa: ”In total darkness, or in a very large room, very quietly”. Men hur hade det med Sibelius att göra? – Det finns en hotfull dimension i hans musik och det är lätt att föreställa sig ett mycket stort rum fullt av en mörk oro. Men där också magiska saker händer, förvandlingar som sker som utav ett trollslag och som är vansinnigt medryckande. Kanske har det med tiden för symfonins tillkomst att göra, det starka utbrottet av nationalism i Finland och spänningarna i Europa som ledde fram till första världskriget. Har det hänt något med ditt förhållande till Sibelius? – Jag känner nog att jag kommit nära något hos honom. Att tidsavståndet mellan oss inte spelar så stor roll. Och att min maskin, som bara kräver lite elektricitet, faktiskt skulle kunna vara från Sibelius egen tid.


Nu kommer böcker om unga tjejers sexualitet

Summary: Det är viktigt att vi vågar prata om unga tjejers sexualitet och lust. Det tycker författarna Maria Sveland och Mian Lodalen, som båda är aktuella med var sin roman om tjejer i tonåren.

Böckerna beskriver den unga, nyvaknade lusten, men även hur alla kvinnor påverkas av den patriarkala sexualiteten. Under hösten åker de på turné ihop för att prata om sina böcker. – Den heterosexuella manligheten kommer in som en käftsmäll i allas våra liv, säger Maria Sveland. Svelands kommande bok, ”Att springa”, handlar om vännerna Emma och Julia under sommarlovet mellan sexan och sjuan. – Det är en magisk period i livet. Man står med ena foten i vuxenvärlden och den andra i barndomen. Det är nästan som att man leker med Barbie, samtidigt som man har sex med killar. Svelands berättelse är brutal och ganska svart. Det är övergrepp och våldtäkter. I Mian Lodalens ”Tiger” porträtteras 70-talets Sverige och 14-åriga Connie och Anna som blir förälskade i varandra. Lodalen säger att hon ville skriva om hur svårt det var att komma ut som lesbisk under den tiden och hur lite det pratades om kvinnlig homosexualitet. – Det är därför den heter ”Tiger”. Samtidigt var det viktigt för henne att beskriva hur det är att lära känna sin sexualitet som kvinna. Det finns alltid ett problematiserande kring tjejers lust, säger hon. Hon ville visa på den nyväckta spirande känslan som finns när allt är nytt. – Den handlar om att upptäcka sin sexualitet själv. Inte speglas i en kille. Anna och Connie är väldigt kåta och glada, säger Lodalen. Det var ganska sent i processen som Sveland och Lodalen insåg att deras böcker hade väldigt många beröringspunkter. Båda två tycker att det är viktigt att det skrivs om sex utifrån flickors perspektiv. – Vi vet ju alla att kvinnor är bi-litterära – de läser både manliga och kvinnliga författare. Många män har skrivit om sina pojkår, men vuxna kvinnor har inte skrivit om sin ungdomssexualitet, säger Maria Sveland. Och det vi får är Stephanie Meyers ”Twilight”?’ – Ja, men Gud! Där får de inte ens kyssas. I ”Att springa” ville Sveland skildra en period i livet som formar vår framtida relation till sex. Men det är ingen upplyftande historia. – Mötet med sexualiteten är brutal för väldigt många av oss, säger Sveland. Lodalen tycker också att det är viktigt att uppvärdera och våga tala om unga tjejers lust. – När det kommer till tonårstjejer och sex är det bara förmaningar. ”Gör inte så, gå inte där.” I ”Tiger” finns flera onaniscener. – Jag hoppas att jag kan inspirera, säger Mian Lodalen. Jag vill att fler tjejer ska ta kommandot över sin egen sexualitet och att tjejer världen över som har förmågan att känna attraktion till en annan tjej kan se det som en gåva. – Onaniscenerna är skitschysta och positiva, säger Sveland lyriskt. Hade Mian varit Björn Ranelid hade hon sagt: ”Det här är helt unikt i svensk litteratur!” Det har aldrig gjorts förut. Tove Leffler tove.leffler@dn.se 08-738 10 00


Lisa Nordström remixar Grieg

Lisa Nordström är född och bosatt i Göteborg och är medlem i electronicaduon Midaircondo som gett ut två kritikerhyllade album. Hon är klassiskt skolad flöjtist men lämnade den klassiska banan för den elektroniska musiken för att hitta en ”egen spelplan som inte var så förutbestämd och frusen, där jag hade möjligheten att härja som jag ville både som flöjtist och som sångerska”. Som främsta inspiratörer till sitt konstnärskap räknar hon sina föräldrar, arkitekten och socionomen, som tidigt vande henne att tänka i form, komposition och sociala miljöer. I höst väntar en turné till Italien med Midaircondo och arbetet med ett nytt album. För DN.se har Lisa Nordström nu remixat Edvard Griegs Pianokonsert i a-moll från 1868 som ingår i DN:s samling ”25 klassiska mästerverk”. Kände du till Griegs Pianokonsert sen tidigare? – Ja, många av melodierna hade jag redan i mig och jag tror att jag har spelat den en gång med en orkester, säger Lisa Nordström. Det är en mycket dynamisk och passionerad musik med en nordisk klang som jag kan känna igen mig i. En klang som är djup och mörk men också transparent och luftig. Och som har en resonans i hur man låter när man sjunger för sitt barn eller hur ens mamma lät när hon sjöng för en. Jag har faktiskt gått och sjungit på Grieg under hela arbetets gång. Hur gick du tillväga med din remix? – För att ta mig in i musiken samplade jag ett flertal ställen ur den första satsen som jag tyckte om och så började jag improvisera fram remixen.över några olika temperament. Det är ett sätt för mig att befria mig från det duktiga och få nya tankar att dyka upp. Jag ville ju inte redovisa ”Grieg” utan ge mig hän och sväva iväg. Från början var remixen två timmar lång, men det gick ju inte, så jag har stramat åt den lite, ha ha ha... Hör du Grieg på ett nytt sätt nu? – Ja, han var bara 26 år när han skrev sin Pianokonsert och det hörs att det är en ung man som vill hävda sig. Där finns en del av det utåtriktat pampiga och folkmusikaliskt struttiga som jag inte alls kan relatera till. Jag tyckte exempelvis mycket om den inledande pukvirveln men vänder den och låter den gå baklänges när den når sin klimax för att få musiken att gå inåt. Bli en resa mot det utlämnande, sårbara och bitterljuva. Mot den där nordiska klangen som både är min och Griegs.


Lars von Trier gör undergångsfilm

Summary: Lars von Triers nya film handlar om en planet som är på väg att krocka med jorden. Den danska regissören har tröttnat på lyckliga slut.

Lars von Trier spelar just nu in sin nya film ”Melancholia” i Trollhättan. När den nyckfulla danska regissören presenterade sina skådespelare Kirsten Dunst, Charlotte Gainsbourg, Kiefer Sutherland, Stellan Skarsgård, John Hurt, Udo Kier, Jesper Christensen och Charlotte Rampling på en presskonferens på inspelningsplatsen så var han sin vana trogen mycket förtegen om filmens handling. – Den kommer att se ut som skit. Lite skitigare än de jag gjort innan, säger Trier. – Jag hade kunnat sitta här och berätta vad den handlar om, men … nej, det tänker jag inte, förklarar von Trier. Trier menar att han valt film som sitt verktyg till historieberättande och att då sitta och förklara manuset muntligt förtar det hela. Sedan tidigare är det dock känt att ”Melancholia” är von Triers version av en katastroffilm. En främmande planet är på väg mot jorden och därmed är det bara att börja räkna ned till mänsklighetens befarade undergång. I stället för hjältar som räddar världen, vanligt i genrens Hollywoodproduktioner, så ger Lars von Trier en inblick i vad ett sådant scenario skulle göra med människor och deras psykiska hälsa. Filmen får inte något lyckligt slut. Något överraskande påstår Lars von Trier att alla hans tidigare filmer, bland annat ”Breaking the waves” och ”Antichrist”, har lyckliga slut. – Det blir intressant för mig att göra en film utan lyckligt slut, säger han med betoning på just en. ”Melancholia” beräknas ha premiär på 2011 års Cannesfestival. Kiefer Sutherland, som kommer från avslutningen av tv-serien ”24”, tvekade inte att tacka ja till sin roll i filmen. – Vi pratade ganska kort innan jag fick manuset och jag sa redan då att jag kan göra vilken roll som helst bara jag får vara med, säger Sutherland. Manuset fångade huvudrollsinnehavaren Kirsten Dunst, känd för ”Spindelmannen”-filmer och ”Marie Antoinette”. Lars von Triers kvinnosyn blev ifrågasatt i samband med senaste filmen ”Antichrist”. Kirsten Dunst ser poesi i von Triers kvinnoporträtt. – Lars har ett unikt sätt att porträttera kvinnor. Jag upptäckte mer och mer poesi i manuset efter hand jag läste. Det är även poesi i sättet han … torterar kvinnor, förklarar hon med ett snett leende. – Jag tror att jag behandlar kvinnor okej. Kanske inte bra men i alla fall okej, säger von Trier. I ”Melancholia” blir det även dubbelt Skarsgårdskt. Alexander, Hollywoodkändis efter ”Generation Kill” och ”True blood”, medverkar som Kirsten Dunsts blivande make. – Men jag är inte hans pappa i filmen utan hans best man, säger Stellan Skarsgård. Fast en best man som bara råkar vara lik honom antar jag. Men det är roligt under inspelningen, varje gång han säger ”pappa” i någon replik så blir jag: ”Va? Ja!” CHRISTIAN EGEFUR kultur@dn.se


Arvikafestivalen: ”Vi behöver hjälp”

Summary: Efter två förlustår står Arvikafestivalen inför ett hårt ultimatum: hitta hjälp eller gå i konkurs. Trots att arrangörerna har skulder på flera miljoner vägrar de ge upp.

Hultsfredsfestivalen var äldst och föll först. Nu ser det ut som om Sveriges andra festivaldinosaurie är på väg mot utrotning. Efter två katastrofala år har arrangörerna bakom Arvikafestivalen skulder på flera miljoner. Vid en presskonferens i Arvika på tisdagen redovisade arrangörsföreningen Galaxen resultatet för årets festival. Tio dagar efter festivalen kan ledningen konstatera att Galaxen dragit på sig runt två miljoner i skulder. Bara några dagar efter årets festival meddelade föreningen att de tvingats ställa in alla betalningar till leverantörer. Nu framträder en dyster bild av Galaxens ekonomi. – Vi drogs med ett negativt resultat från förra årets festival som naturligtvis belastar oss. Enligt bokslutet för hela föreningen gick vi back fem miljoner kronor förra året, säger Olov Hallberg, festivalansvarig i Arvika. Sammanlagt uppgår alltså skulderna till runt sju miljoner kronor. Gänget som driver Arvikafestivalen inser att de inte kan ta sig ur situationen själva. De artister och företag som väntar på att få betalt kan få vänta länge. – Vi behöver tid för att lösa det här. Som det ser ut nu har vi två alternativ: rekonstruktion eller konkurs. Vi försöker hitta en tredje väg, men då behöver vi hjälp från vara samarbetspartners. Vi behöver hjälp med ekonomin om vi ska kunna minska våra skulder och ta oss vidare, säger Olov Hallberg. När Hultsfredsfestivalens skulder var som störst uppgick de till runt 15 miljoner kronor. Trots ackordsuppgörelser med fler än 100 fordringsägare och flera miljoner i stöd från kommunen lyckades inte festivalen komma på fötter. Så sent som på måndagen satt ledningen för Galaxen i diskussioner med Arvika kommun. Men några konkreta förslag till hjälp finns inte och kommunen är en av festivalens största fordringsägare. – Dialogen fortsätter, men det är för tidigt att säga vad vi kan ge för stöd. Totalt har vi fordringar på en miljon kronor. Antingen kan vi gå in med mer pengar eller efterskänka den fordringen, men då måste festivalen uppvisa en ekonomiskt plan som vi tror på, säger kommundirektör Gunnar Tideman. Även om Arvikafestivalens situation påminner om den i Hultsfred hoppas Olov Hallberg på en lösning. Men trots optimism vågar han inte lova att det blir någon Arvikafestival nästa sommar. – Vi tror på festivalen och vi tror att den har en framtid. Det är många i Festivalsverige som har det tufft nu och även om det kommer mycket folk på festivalerna kämpar många med ekonomin. Om vi tar oss igenom det här kan vi bygga något bra i framtiden, säger han. Festivalledningen sitter fortfarande i samtal med kommunen och banken. Inom två veckor måste de fatta ett beslut om det blir en Arvikafestival 2011. – Jag kan inte säga ett exakt datum. Det är ett pressat läge och det kan komma påtryckningar från våra fordringsägare. Men även om de skulle få ihop alla pengar är allt inte frid och fröjd. Nu måste vi få tillbaka förtroendet hos våra leverantörer och bokare, säger festivalens informationschef Jonas Linné. Fakta/Arvikafestivalen Den första Arvikafestivalen arrangerades 1992. Två år senaste tog föreningen Galaxen över som arrangör. Föreningen driver fortfarande festivalen och andra verksamheter som kulturhuset Ritz i Arvika. Festivalen hamnade fick problem efter sommaren 2004. Trots stora bokningar som Kraftwerk, Skinny Puppy, och Broder Daniel lockade man inte tillräckligt stor publik och tvingades förhandla med sina fordringsägare. Förra sommaren stoltserade festivalen med Depeche Mode, den största bokningen dittills. Nytt publikrekord sattes med 22 500 besökare, men festivalen gjorde en förlust på närmare fem miljoner kronor. Av ekonomiska skäl var årets festival var något nedbantad, men festivalledningen hade ändå räknat med fler än de 15 200 besökare som tog sig till Arvika.


Pacifisten von Heidenstam

Summary: Verner von Heidenstams novellsamling ”Karolinerna” var länge obligatorisk läsning i folkskolan. Den berättar om ädelmod och svenska hjältar på slagfälten. Men egentligen skildrar författaren krigets grymhet och meningslöshet, menar Johan Svedjedal.

Verner von Heidenstams ”Karolinerna” (1–2, 1897–1898) kombinerar egenskaperna att vara en klassiker och numera egendomligt okänd. Ambivalenser och paradoxer omger detta verk. ”Karolinerna” svävar mellan novellcykel och roman, mellan fakta och fiktion. Den har fått rykte av att vara heroiserande och krigsförhärligande, men samtiden såg den som närmast oförsynt i bilden av Karl XII. För generationer av bokläsare var den självklar eller påbjuden läsning, inte minst i skolorna, men nu har den försvunnit från läslistor och ur bokhandeln. Dess största litterära inflytande syns på ett ställe som nog överraskar de flesta: som förebild och klösbräda för den Ivar Lo-Johansson som skrev sin novellcykel ”Statarna” som ett äreminne över vad han kallade de proletära karolinerna. ”Karolinerna” kommer till oss lastad full av historiskt bagage. En del i novellerna kan te sig främmande och föråldrat. Där finns etniska stereotyper, olika typer av underordning som inte ifrågasätts av berättare eller huvudpersoner. Där finns heroisering av regenten och av folkets lidande, en sorts mytologisering av den energi för uppoffringar som tycks radieras av kungen. ”Karolinerna” är Verner von Heidenstams betraktelse över den svenska fattigdomens betydelse, det som han liksom Almqvist såg som det svenska folkets unika egenskap. Kortast summeras tanken i den sista novellens sista ord, uttalade av en gammal karolin: ”Älskat vare det folk, som i sin storhets fall gjorde sin fattigdom ärad inför världen!” Kriget är det gissel vars slag driver folket samman. Verket tycks skrivet för generationer av läsare som har studerat detaljerna i dåtidens krig med samma uppmärksamhet som vi nu kanske ägnar andra världskriget. Under tiden har legenderna om Bender, Poltava och Fredrikshald blivit allt mattare i skolornas undervisning, bortbleknade som färgen på en plansch som hängt alltför länge i solen. Och ändå. Under allt detta finns en annan ”Karolinerna”, en där berättelserna talar med andra tungor än författaren kanske hade tänkt sig. Det har sagts att gestalten Karl XII i verket bär mycket av Heidenstam själv i sig och att han själv alltså på sätt och vis skulle vara huvudperson. Och det har sagts att den verkliga huvudpersonen skulle vara det svenska folket eller kanske den svenska armén. Allt är förstås riktiga observationer. Men novellerna har också en annan huvudperson – den ödesdigra närvaro som heter Kriget. Kanske var Heidenstam ute efter att idealisera och heroisera det. ”Karolinerna” berättar om detta – men den berättar samtidigt andra historier, sådana som handlar om krigets meningslöshet och grymhet. Läst så är ”Karolinerna” ett dagbrott för pacifistiska argument. Den ingår i det övergripande mönstret för författarskapet, ett där pacifism och heroism hela tiden tvinnas samman, som Staffan Björck har uttryckt saken. Verner von Heidenstam betonade själv att ”Karolinerna” inte borde läsas som enkla hjälteberättelser. Han såg Karl XII som en tragisk hjälte, ett offer för sin egen ärelystnad som jagade en ära som alltid vek undan. Han deklarerade att han i ”Karolinerna” velat undvika att kostymera ”krigets olyckor och allvar till en gosselek” – tvärtom ville han skildra dess ”svåra prövningar”. Och han noterade att verket skaffade honom fiender eftersom den gamla högern inte fick ”sina småtrevliga historier om muntra äventyr och hyggliga pager”, medan socialisterna förblev blinda för att kriget skildrades som ett ”martyrium”. Det har sagts att en bok är en maskin att tänka med. Så också ”Karolinerna” – men främst är den en maskin att döda med. I novellerna introducerar Heidenstam hela tiden nya huvudpersoner, ger dem liv i sin prosa, bara för att strax ta dem av daga. Novellerna lägger lik till lik, offer till offer, tills också kungen och kriget är förlorade. Efter tre upptaktsnoveller, där döden mest finns med i ögonvrån eller i det förflutna, sätts mönstret för berättelserna i ”Karolinerna” i ”Högsommarleken”. Där har kriget börjat. Novellen inleds ute på landet i sömnig stämning. Det är Axel Fredriks tjugoårsdag. Han har besök av sin fästmö, ”den förskrämda lilla Ulrika”. Själv sitter han lat och halvsovande på en sten. Så långsam och domesticerad är upptakten att Heidenstam tar sig tid att nämna namnen på oxarna som plöjer i närheten. Så dyker en ryttare upp och kallar samman regementet. Axel Fredrik är inskriven men inte särskilt intresserad och förresten klen till hälsan. Hans morfar börjar bygga upp hans stridsvilja – han talar om det försvagade riket, minns forna tiders uniformer och går noga igenom den nya. På vägen ner mot Danmark träffar Axel Fredrik oväntat Karl XII. Axel Fredrik kastar av sig pälsen, som han vekligt har slöat i där han åker i sin vagn, och lyssnar till kungens ord om att törsten kan vara den värsta plågan i en batalj. ”Om herren någon gång möter mig i stridstumlet”, säger kungen, ”så stig fram och låna mig sin vattenflaska.” Några dagar senare återvänder Axel Fredriks dräng Elias till gården. Han har gått bredvid den övertäckta långvagnen och framme vid huset drar han bort seglet och avtäcker ”en lång, smal, hopspikad låda”. Slutpoängen kommer i Elias replik som berättar att Axel Fredrik ”fick kulan i bröstet, när han sprang fram och räckte kungliga majestät sin drickesflaska”. Fredrik Böök sammanfattar novellen som att Axel Fredrik ”skakas upp ur sin dvala och vaknar till ynglingadåd”. Kanske det. Men det är inte svårt att se att novellen rymmer möjligheten till en motsatt tolkning. Axel Fredriks död är onödig, grym, orsakad av en överilad replik från kungen – överilad åtminstone för den som menar att döden är värre än törsten. I själva verket bär ”Högsommarleken” en oväntad last av frön i sig. Historien om ynglingen som skickas ut i kriget av en stolt familj och sedan bärs hem i en kista, skulle berättas många gånger senare – nämligen till gitarr och munspel av sextiotalets protestsångare, alltid med djup avsky mot kriget. Man kan kalla en sådan association för en vantolkning, orsakad av att ”Karolinerna” nu måste läsas genom senare krig och krigsskildringar. Man kan också se den som ett utslag av vad den franske litteratursociologen Robert Escarpit har kallat ett skapande förräderi – den sorts översättning som en modern läsare gör av ett gammalt verk inom en ny tids referensramar. Det är då viktigt att minnas att ”förräderiet” bygger på möjligheter i verket. Varje sant klassiskt verk förblir en klassiker just genom att det bär frön till skapande förräderi i sig. På ytan är ”Karolinerna” berättelser om svenskt ädelmod och hjälteinsatser, men under ytskiktet talar den mest om förstörelse, fattigdom och övergrepp. Det finns glimtar av våldföranden och kränkningar som bär otäcka likheter med vad som kommit fram i moderna rättegångar kring krigsförbrytelser. Visst förövas de här uteslutande av fienden – men kan förstås ses som en inventering av vad krig gör med människor. En särskild analys kunde göras av kvinnornas utsatta ställning – ibland som hjältinnor, men oftare som oroligt väntande mödrar eller potentiella sexuella krigsbyten. Att så mycket i ”Karolinerna” låter sig tolkas som kritiskt mot kriget beror på berättartekniken, särskilt då berättarens hållning. ”Karolinerna” är nämligen på många sätt förbluffande behavioristisk i sin personskildring. Visst är berättaren allvetande i den meningen att han kan ge inblickar i huvudpersonernas tankar och känslor. Och visst berättar personerna i monologer och dialoger om vad de tänker och känner. Men berättaren värderar sällan deras handlande. Och den så kallade allvetande berättaren är ganska återhållsam om huvudpersonernas inre drivkrafter, deras inre liv vid avgörande tillfällen. Typiskt nog får vi inte veta hur Axel Fredrik i ”Högsommarleken” reagerade på kungens uppmaning, utan kan bara ana oss till det. Det heter att han ”aldrig älskat eller hatat, aldrig ängslats eller hänryckts” men att han efter mötet med Karl XII ”grubblade på konungens ord”. Sedan lämnar berättaren hans inre och låter oss se hans avfärd med flottan med Elias ögon, sedan Elias hemkomst med kistan med släktingarnas ögon. Heidenstams tillvägagångssätt beror förstås på att det finns ett underförstått kontrakt mellan författare och läsare om värdet av nationalism, heroism och kungatrogenhet. Det beror också på att personer som Axel Fredrik lär sig att leva efter detta kontrakt, stimulerade av energin från kungen. Men de händelser som Heidenstam berättar om, är samtidigt så förfärliga att bokstäverna på kontraktet tycks rinna bort. Bilderna av förödelsen varierar mellan det nästan banalt vardagliga och det magnifikt symboliska. Som i den sista novellen, ”Skeppet”, där folk samlas på Korsö för att hålla värn mot ryssarna. Men allt de har är två gistna roddbåtar mot den ryska flottan. Då kommer mitt i sommarnatten ett tyst skepp, en brigantin utan segel och rigg men med en lykta tänd. Det är ett svenskt fartyg, ”Svenska Lejonet”. Folket bordar det och finner bara döda besättningsmän runt vilka skeppsråttorna springer fritt. En gammal karolin får utreda den symboliska betydelsen av fartyget – ”Detta förhärjade skepp liknar Sverige, som med sin sista skara och sina fallna bärgar sig bakom sina skär.” För honom bär skeppet hopp och stolthet. Men återigen kan läsaren se något annat: ett land som kriget har förvandlat till ett roderlöst fartyg, lastat av död. En annan av dessa bilder av kriget finns i ”En snygg vit skjorta”, där Bengt Geting ligger sårad och redo att dö. Nu ska han få tala om sin ångest. Den kommer sig av att han ser vad som kallas Svarta bataljonen: Har du aldrig hört trosskarlarna och förposterna berätta, hur de i månljuset se sina ihjälskjutna kamrater flockvis linka efter hären och hoppa kring på sina stympade ben och ropa: Hälsa hem till mor! – De kalla dem Svarta bataljonen. – Det är i Svarta bataljonen, som jag nu skall in. Novellen utvecklar sig sedan efter ett av de dominerande färgmönstren i ”Karolinerna” – Bengt Geting genomgår en sorts omvändelse till mod och har som sin sista önskan att han ska bäras av soldaterna på sin gamla plats i ledet och som död iklädas en snygg, vit skjorta. Vit ställs alltså mot svart. Men läsaren vet, att hur vit hans skjorta än är, blir han en del av Svarta bataljonen – den bataljon om vars obönhörliga tillväxt ”Karolinerna” berättar. Vem dödar i ”Karolinerna”? Två svar är uppenbara – kriget som fenomen och soldaterna som aktörer. Men också berättaren är med om att döda, även om det först inte är lika uppenbart. Berättarens roll i mannamånen har att göra med berättartekniken i novellerna. Ett narrativt grundmönster i ”Karolinerna” är nämligen att döden drabbar nästan alla personer vars tankar och känslor berättaren ger läsaren tillgång till. Vi lär först känna dem och får sedan se dem dö. Ett exempel är ”Marodörernas drottning”, där en präst först räddar en ung flicka genom att bära henne i en likkista genom Narva. Vi följer honom inifrån när han ängslig går bland soldaterna – tills ansträngningen får det att svartna framför hans ögon och han dör. Efter ett berättartekniskt mellanspel hos en rysk general blir Lina Andersdotter, som flickan heter, perspektivistiskt berättelsens huvudperson. I slutet av novellen får hon dö hjältedöden som anförare för en grupp kvinnor som svenskarna lämnat som byte åt kosackerna. Den fänrik vars tankar vi tidvis får följa i ”Det befästa huset” fryser så småningom ihjäl på sin post. Och Ehrensköld, med vars blickar och tankar vi genomkorsar novellen ”Bland svenska skären” skjuts så snart han går i land i Sverige. Främst bland offren för denna berättarteknik är naturligtvis kungen själv, vars tankar och känslor berättaren har givit glimtar av genom hela novellcykeln. Kungen kanske förblir en gåta i Heidenstams version. Men han är en person vars gåtfullhet vi känner inifrån. I ”Karolinerna” gäller alltså följande: den berättaren ser in i, den riskerar att dö. Naturligtvis finns det undantag – berättaren ger inblickar i personer som överlever, människor dör utan att vi fått se in i dem – men mönstret är tillräckligt tydligt för att skapa en särskild sorts tragik genom massverkan. De som dör är personer vars inre vi har fått tillgång till. Det är ett litterärt grepp vars kraft inte ska underskattas. Inblickarna i huvudpersonerna föder identifikation, identifikationen föder medkänsla, medkänslan får oss att sörja deras död. Vi känner det hårda regn som faller över dem, ser Svarta bataljonen växa. Och ju mer den växer, desto mer fruktar vi kriget och avskyr det. Johan Svedjedal kultur@dn.se Johan Svedjedal är författare, professor i litteraturvetenskap samt kritiker i DN. Den 6 juli tilldelades han Övralidspriset. Artikeln är ett utdrag ur talet han höll vid prisceremonin.


Porträtt av en mor: Karin Bergman

Summary: Karin Bergman, mor till regissören Ingmar Bergman, skrev 30 dagböcker om sitt liv som strävsam och engagerad prästfru. Men i den hemliga dagboken ”Min bok” ger hon också uttryck för sina innersta tankar och tvivel.

Dagböcker är ett vanskligt sanningsmaterial. Somliga ”intima” noteringar kan i själva verket vara skrivna för eftervärlden, för att publiceras. Samma sak gäller brev och då inte minst när avsändaren är en känd politiker eller despotisk kunglighet med ett starkt behov av att påverka eftervärldens bild av sig själv. Men motsatsen finns förstås, självutlämnande tankar och känslor har nedtecknats i hemliga dagböcker och undansmusslade brev. Karin Bergman, född 1889, mor till regissör Ingmar Bergman och hustru till Erik Bergman, pastor och hovpredikant, skrev dagbok. Trettio stycken mellan åren 1907 och 1966. När Erik Bergman efter sin hustrus död fick tillgång till dagböckerna insåg han att han aldrig hade känt den kvinna som han levt med i mer än femtio år. I de trettio dagböckerna skrev Karin om sina egna och familjens göromål, om stretandet genom livet; om julfirande, sjukdomar, barnfödslar, om rollen som närvarande och engagerad prästfru – även i hällregn och med värk. Men det fanns också en annan dagbok. En hemlig vari hon skrev inte det utifrån sedda, utan det inifrån upplevda. Den dagboken kallade hon ”Min bok” och i den kommer en helt annan Karin Bergman fram. En tvivlande, förtvivlande, förälskande och ensam Karin. En som väger sitt äktenskap med Erik, fram och åter. Skuld och frihetslängtan i ena vågskålen, plikt och tålamod i den andra. ”Min bok” är hennes ventil och tillflykt i ett äktenskap satt i känslomässig tvångströja. Redan tidigt hade Karin haft sina tvivel om och i äktenskapet. Paret gifte sig 1913 då hon var 24 år och han 27. Hon kom från en högborgerlig intellektuell familj, han växte upp faderlös under rätt knappa förhållanden. Upprepade gånger skriver Karin Bergman om deras olikheter, och om längtan efter en djupare relation. Med facit i hand kan man se att denna saknad bäddade för den kärleksrelation som hon senare inledde med en tio år yngre teolog, Thomas N, som hon också kände en stark andlig gemenskap med. Men lämna familjen? Nej. I en tid då diskussionerna om ”köttets lust och själens obotliga ensamhet” och om den nya fria kvinnan snirklade sig runt aperitifglasen i de borgerliga salongerna, och den kvinnliga rösträtten äntligen röstats igenom, var kvinnans situation i vardagen oftast en helt annan. Kärleksrelationen bryts, och ansatt av skuld berättar Karin för Erik allt, men också om viljan att stanna kvar hos honom och barnen. Den goda viljan, som sonen Ingmar Bergman senare skulle kalla den. Den som både Karin och Erik besitter, den att härda ut, att ha tålamod. Men känslan av utanförskap blir Karin inte kvitt, krisen tycks konstant även om familjefasaden utåt hålls blankpolerad. I ”Min bok” 1927 skriver Karin: ”Det är detta med Thomas. Han kom in i mitt lif för flera år sedan, och så småningom blef han lifvet i mitt lif.” Vad är det då med Karin Bergmans dagböcker och brev som är så fascinerande? Märkliga äktenskap har porträtterats förr, som berättelsen om det excentriska paret Harold Nicolson och Vita Sackville-West (”Porträtt av ett äktenskap” av Nigel Nicolson) eller Ted Hughes 88 dikter om livet med Sylvia Plath (”Brev på födelsedagen”). Kanske är det inte så mycket Karins och Eriks äktenskap som fascinerar utan kvinnoporträttet Karin Bergman. Människan. Komplexiteten och tidsskildringen. Karins livsberättelse är ett stycke borgerlig samhällshistoria, där hon speglar sig i tiden och tiden i henne. Och ingenting är riktigt vad det ser ut att vara. Det handlar i stället om den man vill vara, den man tror sig kunna lära sig vara, och den man är. Hade man inte funnit ”Min bok” så hade vi haft en annan bild av Karin. Den som de trettio dagböckerna ger: Karin från utsidan. Men med ”Min bok” blir Karin Bergman en levande människa. Kan man då säga att Karin Bergmans dagböcker är sanna? Och hur förhåller sig hennes sanning till Eriks sanning och livsberättelse (han skrev en ”levnadsbeskrivning” avsedd för dottern Margareta)? För att nu inte tala om sonen Ingmar Bergmans sanning i den självbiografiska ”Laterna magica” eller i ”Den goda viljan” och ”Enskilda samtal”. Parallelläser man Karins och Eriks anteckningar med Ingmars berättelser så kan man konstatera att Ingmar dramatiserat historien här och var. Och varför inte? Ingen äger sanningen, sägs det, inte ens sanningen om sig själv. Karin Bergmans dagböcker och brev är en del av en möjlig sanning, Eriks levnadsbeskrivning en annan och Ingmars berättelser ytterligare en. Men egentligen tror jag dagboksskrivande handlar om något helt annat än behovet av sanning. Skrivandet är, som drottning Kristina uttrycker det i inledningen till sin ofullbordade självbiografi, vägen till självkännedom. Mot slutet av sitt liv skrev Karin Bergman allt mindre om sina innersta tankar och tvivel. Men kanske insåg hon att hon trots det utanförskap och den ensamhet hon känt genom livet varit delaktig. Något år före sin död skriver hon i ”Min bok” : ”...det blir ju mer och mer så att min historia är hela familjens historia eller kanske egentligen tvärtom”. Fakta Karin Bergman Vad: "Karins liv, Karin Bergman i dagböcker och brev 1907-66" av Birgit Linton-Malmfors, När: Utgiven 2003 på Carlssons förlag Hur: "Människor säga om mig, att jag ser lycklig ut. Kanske är jag det också. Inom mig brusar det af frågor och tvifvel. Det enda jag riktigt längtar efter att veta, är om jag handlat rätt." Gladys, Jennie och Sibylla – här är fler mammabiografier ”Elvis and Gladys” av Elaine Dundy. Elvis första hit var som bekant ”That’s all right, Mama” – biografin över Gladys Smith Presley lär också vara en av de bästa böckerna om rockikonen och morsgrisen. ”Mammas Selma”, red. Ying Toijer-Nilsson. Samling av Selma Lagerlöfs brev till modern Louise 1879–1915, som visar att mamman hade minst lika stor inverkan på hennes utveckling som den sönderpsykologiserade fadersrelationen. ”American Jennie” av Anne Sebba. Om den äventyrliga och sexuellt frigjorda Jennie Jerome, societetsdamen från Brooklyn som blev mamma till Winston Churchill. Dog vid 67 års ålder efter att ha snubblat på sina höga klackar. ”Sibylla. En biografi” av Roger Lundgren. Intervjubok om den tyska prinsessan – kungens mamma och Victorias farmor – som efter att ha blivit änka 1946 varken fick gifta om sig eller flytta hem, och livet ut omgavs av nazistrykten.


Svenska gör succé i italiensk tv

Summary: Svenska Filippa Lagerbäck är Sveriges mest kända ansikte i Italien. Hon är presentatör i ett pratprogram på tv med över sex miljoner tittare.

Milano. Svenska Filippa Lagerbäck är presentatör i ett av Italiens mest sedda tv-program med otaliga politiker, filmstjärnor och kulturpersonligheter som gäster varje vecka. Hon skrattar när DN påpekar att hon i dag är den mest kända svensken i Italien. – Ja, det känns ju trevligt, men Anita Ekberg finns ju fortfarande. Jag hoppas att jag representerar Sverige på rätt sätt. Vi sitter på hennes favoritkafé i centrala Milano och klämmer i oss bakelser och en sammetslen espresso. Det dröjer inte många minuter förrän en äldre dam stannar upp, kommer fram och säger ”Men är det inte du” och kramar om henne. – Tanterna är min största publik, säger Filippa Lagerbäck och ser det som ett kvitto på att hon har en bra stil och inte är en av de många sexexploaterade flickor som syns i italiensk tv. Efter att ha jobbat i ett decennium som modell och gjort en uppmärksammad ölreklam fick hon erbjudanden om att göra film och vara med i tv-program. Men hon har aldrig varit en av dessa halvnakna tjejer, ”veline”, som hoppar och skuttar runt för att tittarna skall hänga kvar när ett reklaminslag bryter sändningen. Filippa Lagerbäck presenterar gästerna i det otroligt populära talkshow-programmet ”Che tempo che fa” (Vad blir det för väder?). Det har hon gjort nu i sex år. Programmet med journalisten Fabio Fazio har en rekordpublik med toppar på över sex miljoner tittare. Programmet sänds på RAI 3, som är den enda av de stora rikstäckande kanalerna som premärminister Silvio Berlusconi inte kontrollerar. Programmet är en väl avvägd mix av aktualitet, kultur och politik. Både höger- och vänsterpolitiker blir inbjudna, men som alltid så dominerar vänstersympatisörerna inom kulturvärlden. Berlusconi har blivit inbjuden flera gånger, men har alltid tackat nej. Filippa Lagerbäck berättar att hon träffat Berlusconi på Milans stora fest när laget vann Champions League 2007. – Berlusconi gick runt och hälsade och visste precis vem jag var för han sade: ”Hälsa din programledare.” Då frågade jag: ”Vad skall jag hälsa?” ”Att han skall hålla sig på mattan”, svarade Berlusconi. Den italienska televisionen är otroligt styrd av politiken. När Berlusconi kom tillbaka till regeringskansliet försökte han stuva om även bland cheferna på RAI 3. Ny nyhetschef gick igenom, men bytet av kanalchef misslyckades eftersom denne överklagade och fick rätt i en administrativ domstol. Det senaste året har Filippa Lagerbäck även setts i TV 4 och ”Drömmen om Italien”, där fem par skulle komma ner till en liten by i Italien och driva ett bed & breakfast. – Det var ett snällt program som jag är stolt över. För svensk tv är på god väg att bli som övriga världen. Det är sex och svordomar överallt. Vilken är den stora skillnaden mellan svensk och italiensk tv? – I Italien är det mycket större produktioner. Men den största skillnaden är att det i Italien är en enda man – Berlusconi – som kontrollerar hela medie- och tv-världen. Och det känns rätt läskigt. Filippa Lagerbäck tillägger att även om RAI 3 har ett visst oberoende så är ”Che tempo che fa” producerat av bolaget Endemol som till stora delar ägs av Silvio Berlusconi. Han skulle kunna släcka ner programmet och avskeda Fabio Fazio precis när han vill. Fast det skulle antagligen bli folkstorm. Bland den senaste säsongens favoritgäster som Filippa Lagerbäck presenterat nämner hon Russell Crowe när ”Robin Hood” hade premiär. ”Han var otroligt cool och avspänd.” Condoleezza Rice ”var spännande och jättetuff och hävdade att Barack Obamas politik inte alls var så olik George Bushs”. PETER LOEWE nyheter@dn.se