Ingen jul utan en ny Sunefilm

Summary: Sune har återfötts – igen. I nya filmen ”Sune vs Sune” spelas äldste sonen i galna familjen Andersson den här gången av Elis Gerdt som gör sin långfilmsdebut, precis som regissören Jon Holmberg. Och julen 2019 kommer ytterligare en film om Sune.

De sitter och tittar på varandra: gamla Sune och nya Sune. Vi möts på ett omskrivet lyxhotell i centrala Stockholm där de flesta av filmens skådespelare har samlats. Håkan Bråkan – Sunes busiga lillebror – springer bakom fåtöljerna där gamla och nya Sune sitter. – Det är en ny värld för Sune, en ny familj och nya skådespelare. Vi fick sätta en egen ton på den här filmen, det var jättekul, sammanfattar Elis Gerdt: 2018 års inkarnation av Sune. I filmen “Sune vs Sune” förändras allt hastigt för huvudkaraktären. När han ska börja fjärde klass finns det helt plötsligt ytterligare en Sune i klassen. Själv dubbas han till “Sune två”. Nya Sune (John Österlund) börjar snabbt ta över gamla Sunes liv: han blir coolast i klassen och gammel-Sunes bästa kompis Sophie (Lily Wahlsteen), som han är kär i, börjar intressera sig för den nya Sune. Snart inser gamla Sune och hans lillebror Håkan (Baxter Renman) att klassens nya Sune inte är allt som han låtsas vara. De ger sig ut på ett äventyr för att återställa ordningen i klassrummet. Läs DN:s recension av filmen ”Sune vs Sune” – Sune är väldigt sprallig och rolig. Men i den här filmen börjar han tänka mycket på vad folk tycker om honom. Hur han borde vara för att vara cool och populär i klassen, berättar Elis Gerdt. – Den nya Sune – som är en rolig kille – vill gärna ha uppmärksamhet och många vänner. Han vill inte vara ensam, säger John Österlund som gestaltar den nya Sune. Han har tidigare bland annat spelat i “Billy Elliot” på Kulturhuset Stadsteatern. – Båda vill vara i rampljuset. Det skapar konkurrens mellan dem, konstaterar Gerdt om karaktärerna. Med ”Sune vs Sune” långfilmsdebuterar de båda unga skådespelarna – precis som regissören Jon Holmberg. Han har skrivit manuset till filmen tillsammans med Daniella Mendel-Enk som är baserat på karaktärerna från Sören Olssons och Anders Jacobssons folkkära böcker om den tokiga familjen Andersson. – Jag har vuxit upp med Sune. Sören och Anders var med hela tiden i bakgrunden och har godkänt det jag gör. Eller så har de sagt: ”det där är inte tillräckligt Sune”. Så man kan säga att filmen är “Sune-certifierad”, säger Holmberg. Han har tidigare regisserat och skrivit manus för en rad tv- och teaterproduktioner. Tv- serier som “Swedish dicks”, “Vita lögner” och “Partaj” finns i hans cv. – Jag närmade mig de här karaktärerna genom att ta dem på allvar, framför allt Sune. Filmen ska inte handla om en pappa som är galen och jag satte mig själv i Sunes situation. Allt är frid och fröjd tills man börjar komma upp i den här mellanstadieåldern. Plötsligt kan det finnas helt nya regler. Man kan komma tillbaka från sommarlovet och allting är helt nytt. Än en gång har familjen Andersson fått nya ansikten. Sedan den klassiska julkalendern ”Sunes jul” sändes 1991 har skådespelarna bytts ut flitigt. Den här gången spelas Pappa Rudolf av Fredrik Hallgren (känd från “Bonusfamiljen”), Sissela Benn porträtterar mamma Karin och Tea Stjärne gestaltar storasyster Anna. När filmen inte följer det vardagliga livet eller föräldrarnas galna äventyr utforskas barnens mer fantasifulla värld. I den nya filmen besöker de både fjärran planeter och medeltida slagfält. Med rymdskepp, troll och lasersvärd blir deras lekar episka – trots att barnen egentligen befinner sig i en öde lekpark. – Mycket av filmen utspelar sig i en hemmamiljö: karaktärerna är för det mesta i skolan eller i sina hem. För att det inte skulle kännas instängt behövde vi komma in i barnens huvuden och också uppleva deras fantasier. Jag har själv barn i Sunes och Håkans ålder så det var inte så svårt att sätta sig in i deras värld, säger regissören Jon Holmberg och berättar att han just nu sitter och skriver på filmens uppföljare som förväntas ha premiär nästa jul. Den ska handla om Sune som rymmer hemifrån och har arbetsnamnet ”Sune i Sunne”. I en scen säger Sunes lillebror Håkan ”Jag är ett barn, jag är inte sinnessjuk”. Är det lätt att vuxna misstror barn för att de har en sådan livlig fantasi? – Jag tror verkligen att det är så, svarar Holmberg. Som vuxen var det så länge sedan man var i den åldern. Man har inte tid i dag att sätta sig in i eller komma ihåg hur allt var då. Och som vuxen finns det en saknad och avundsjuka på att barn har en sådan levande fantasi. Den där repliken om att inte vara sinnessjuk är en typisk Håkan-replik. Det pågår en kamp om att ha kvar Sune i ”lekvärlden”, men i den här filmen är han på väg ut ur den. Så fort karaktärerna inte är sig själva går det snett för dem. Kan man säga att budskapet i ”Sune vs Sune” är att våga vara sig själv? – Det finns något lögnaktigt i tanken att ”var dig själv så löser sig allting”, för det finns inget ”dig själv”. Och när man är i Sunes ålder börjar man ställa frågor om sin existens, det pågår någon sorts identitetskris. Då är det lätt att gå vilse, funderar han högt och fortsätter: – Jag vill att barn som ser den här filmen ska känna att det är okej att inte veta säkert vem man är – för ingen har faktiskt en aning om det. Barn som vuxna brottas med de här frågorna.  ”Sune vs Sune” Biopremiär: 30 november. Regi: Jon Holmberg. Manus: Jon Holmberg och Daniella Mendel-Enk. Baserat på karaktärer från Sören Olsson och Anders Jacobssons böcker om Sune. Författarna har sedan 1984 skrivit 49 böcker om tjejtjusaren. I rollerna: Elis Gerdt, John Österlund, Fredrik Hallgren, Sissela Benn, Marie Robertson, Tea Stjärne, Baxter Renman, Lily Wahlsteen och William Spetz.  Fem frågor till Baxter Renman som spelar Håkan Bråkan. Har du lika livlig fantasi som filmens Håkan? – I verkligheten? Ja det har jag faktiskt. Ibland lever jag mig in i sådana fantasivärldar, men inte alltid. Tycker du det är tråkigt att vuxna inte gör det? – Ja, faktiskt. Fast ibland gör vuxna det rätta i att inte göra det. Om man tänker på någonting som inte vuxna ska bry sig om, då ska de inte bry sig om det här. Men barn kanske ska det. Varför? – Barn har ju egna världar och vuxna har sina egna också. Har du något gemensamt med Håkan? – Han är busig och det är jag också. På en busighetsskala mellan ett och tio är jag en åtta. Men han är tio! Har du en favoritreplik? – ”Det ska du få fan för”. Såklart.


Johannes Nyholms ”Koko-di Koko-da” uttagen till Sundance filmfestival

Summary: Johannes Nyholms nya spelfilm ”Koko-di Koko-da” och Henrik Georgssons Stieg Larsson-dokumentär ”Mannen som lekte med elden” är uttagna till filmfestivalen i Sundance i januari.

Johannes Nyholm är tillbaka på Sundance filmfestival. För sex år sedan gästade han Robert Redfords independentfestival i Utah med den virala megasuccén ”Las Palmas” där hans ettåriga dotter demolerade en restaurang. Om en dryg månad får hans nya film ”Koko-di Koko-da” världspremiär i Park City. – Sundance är min absoluta önskefestival för ”Koko-di Koko-da”. Efter närmare åtta år av grävande i leran och kylan för mig och resten av teamet känns det som en värdig premiär, säger Johannes Nyholm som vann Guldbaggen för bästa film med ”Jätten” 2017. Läs mer: Intervju med Johannes Nyholm om ”Jätten” Nya filmen, ”Koko-di Koko-da” tävlar i sektionen World Cinema Dramatic Competition och beskrivs bland annat som ”en malström av psykologisk terror och förnedrande slapstick”. Handlingen kretsar kring ett par som ger sig ut på campingsemester för att hitta tillbaka till varandra – men terroriseras av en varitéartist och hans skumma entourage som dyker upp ur de mörka skogarna. Även Stieg Larsson-dokumentären ”Mannen som lekte med elden” är uttagen till den prestigefyllda independentfestivalen i Utah. – Vår berättelse om Stieg Larssons kamp för ett öppet demokratiskt samhälle är högst relevant på ett internationellt plan, och det känns därför väldigt roligt att den nu kommer att visas på Sundance, säger Henrik Georgsson som tävlar i i sektionen World Cinema Documentary Competition. Sundancefestivalen pågår mellan 24 januari och 4 februari 2019. Läs mer: Intervju med Henrik Georgsson


Lotta Olsson: Behöver dagens barn lära sig att steka äldre kvinnor i glesbygdsmiljö?

Summary: ”Hans och Greta” är en sällsynt läskig gammal saga om att sätta ut barn i skogen för att dö. Har den något värde i dag? Pröva, den har just kommit ut i nyutgåva.

Stackars alla barn i dag, som så fullständigt tycks sakna förmåga att läsa symboler, tänker jag sorgset när jag läser Margareta Sörenson i Expressen den 26/11. Hon recenserar där den gamla sagan ”Hans och Greta”, som just kommit i nyutgåva på Brombergs, med nya fantasieggande illustrationer av Alexander Jansson. Varpå Margareta Sörenson läser ”Hans och Greta” högt för en fyraåring. Här talar vi inte vardagslek i trygg svensk förskolemiljö där alla vet att våld, snabbmat och oövervakade skogspromenader är fel, här talar vi om två ungar som föräldrarna sätter ut i skogen för att dö. Två gånger, för säkerhets skull, för de fiffiga ungarna lyckas leta sig hem första gången. Som vuxen har man satt i halsen redan där, förstås, för just den biten minns man ju inte från när man var barn. Som vuxen läsare tänker man sig nu skräckfilmsscenen: föräldrarnas blickar när barnen har hittat hem, de förstulna viskningarna om att försöka i kväll igen, hur ska vi nu göra för att bli av med ungarna för gott? Hemskt, eller hur? Varpå Hans och Greta förirrar sig till häxan i pepparkakshuset, som lockar in dem för att göda dem för framtida slakt. Vilket hon misslyckas med, för all del. Det är verkligen en skräckberättelse. Men fyraåringen som Margareta Sörenson läser den för reagerar inte alls på att barnen är oönskade. I stället engagerar sig barnet bekymrat i den stackars häxan som Hans och Greta så småningom lyckas steka, bokstavligt talat. Intressant! Det tyder ju på att den där gamla sagan fortfarande lyckas förmedla att barnen inte alls är hjälplösa offer för illvilliga vuxna, och att fyraåringen helt riktigt tolkar sagan som att den kretsar kring barnens sätt att lösa situationen. Flera andra gamla sagor har i höst omtolkats av vår tids bilderbokskonstnärer, och Margareta Sörenson nämner Pija Lindenbaums fina ”Bidde det då?” om mannen som går med ett tyg till en skräddare och vill ha en kostym. Den är en osedvanligt vacker omtolkning, där Pija Lindenbaum låter tyget bli drömmen om ett bättre liv, en allt mer krympande dröm. Själv har jag läst och läst om Maria Jönssons roliga ”Valdemar i Stora Skogen”, som är Rödluvan och vargen i en påfallande självklar nutidsversion, med en liten vargunge som ska gå med mat till farfar men måste akta sig för den läskiga jägaren. Låt dagens barn slippa ”Hans och Greta”, säger Margareta Sörenson, och det är väl inte en särskilt provocerande uppmaning i dag. ”Hans och Greta” innehåller inga specifika ord som man kan strida om, som ”Pippi Långstrump”, utan är bara en grym berättelse om vuxna som hatar barn. Det kommer inte att bli någon större debatt om huruvida ”Hans och Greta” tillhör vår kulturskatt. Nej, förskolebarn behöver förstås inte nödvändigtvis läsa ”Hans och Greta”. Det handlar, som alltid när det gäller läsning, om vilket barn det gäller, om sagan passar just då och just där, och vem den vuxne som läser är. Men de gamla sagorna kanske fortfarande har ett värde? Nya sagor blir ofta bara utslätade Hollywoodvärldar med endimensionella superhjältar och extremt fantasilösa fantasymiljöer. De gamla sagorna är grovhuggna, men annorlunda, och det går att göra dem något mindre bloddrypande för mindre barn. Ändå är just det livsfarliga viktigt. Sagorna handlar om liv och död, om omedelbar överlevnad och om att lära sig hantera det omöjliga. ”Det-är-bara-en-saga-trams”, kallar Margareta Sörenson det när hon ska förklara för fyraåringen att det inte handlar om att bokstavligen plåga ihjäl äldre glesbygdskvinnor i köksspisar. Men det är faktiskt inte så bara. Sagornas symbolspråk ger utrymme för det omöjliga, och det behöver alla generationer. Läs fler texter av Lotta Olsson, till exempel om nio bra relationsböcker.


Männens filmer får kosta flest miljoner

Summary: Män får i genomsnitt sex miljoner mer i budget för att göra en långfilm än vad kvinnor får. Det visar en ny genomgång som Svenska Filminstitutet gjort.

Jämställdheten ökar i den svenska filmbranschen, men det lönar sig fortfarande bäst – vilket kanske inte kommer som en chock – att vara man och göra filmer om pigga 100-åringar (Robert Gustafsson), män som heter Ove (Rolf Lassgård) och Tårtgeneraler (Mikael Persbrandt). Män får större budgetar att filma för än kvinnor (6 miljoner kronor mer i genomsnitt), vilket leder till fler biosalonger att visa sina filmer i och mer publik. Manliga skådespelare får i sin tur fler roller i de dyrare filmerna och har generellt sett sex år längre karriär än sina kvinnliga kollegor. Svenska Filminstitutets färska jämställdhetsrapport ”Han, hon och pengarna”, baserad på 91 filmer under 2013–2017 som fått produktionsstöd, visar att jämställdheten totalt sett är bäst när filmerna är relativt billiga att göra. Den stora ojämlikheten råder i de filmer som har de stora publikframgångarna. Filmer med en manlig huvudroll har i genomsnitt 9 miljoner högre budget än filmer med kvinnor i fokus. Bland de 15 filmer i urvalet som kategoriseras som högbudgetfilmer (kostar mer än 35 miljoner kronor) är fyra regisserade av kvinnor. Minst jämställt är det för totalt sett för manusförfattarna (67 procent män, 13 procent kvinnor, 20 procent blandat). Möjligen är trenden med mansdominerad publikfilm på väg att vända med verk som kommande Fredrik Backman-filmatiseringen ”Britt-Marie var här” där Pernilla August syns i titelrollen och Tuva Novotny står för regin. Svenska Filminstitutets vd Anna Serner sade dock vid presentationen av den nya rapporten att hon fortfarande ser ett års kvotering, det vill säga en öronmärkning av marknadsstödet (det som går till kommersiella projekt med hög kvalitet och publikpotential) till enbart kvinnliga filmskapare som en möjlighet. – Den ojämlika fördelningen av de stora pengarna är inte enbart vår angelägenhet. Hela branschen måste hjälpa till, men sedan jag gjorde mitt utspel om kvotering i våras på filmfestivalen i Cannes har jag hittills fått noll förslag från branschens organisationer om hur jämställdheten ska öka i den här frågan. – Men naturligtvis måste vi ta reda om det är lagligt att genomföra en sådan möjlig kvotering först, sade hon.


Konsertrecension: Uriah Heep är ljudet av ett airbrushat fruset vattenfall

Summary: Veteranhårdrockarna i Uriah Heep spelar låtar från sin nya skiva och väldigt gamla klassiker, och lite överraskande verkar till och med bandet tycka att de gamla är bättre.

Uriah Heeps traditionella version av hårdrock karakteriseras av nästan operaliknande sång i kombination med stora vågor extatisk orgel, som ett Rainbow med diskreta medeltidsreferenser, som ett lättlyssnat Black Sabbath, som ljudet av ett airbrushat fruset vattenfall som flyger genom rymden. Bandet bildades 1969 och nu precis släppte de skivan ”Living the dream”, en gnutta retro och med referenser som påminner om ultrahitten ”Easy livin’” från 1972. Under den nuvarande turnén är låtlistan fylld med musik från just de två perioderna: ”Living the dream” och den tidiga storhetstiden. Under alla dessa år har bandet haft så många olika medlemmar att de mer börjar likna ett fotbollslag, men i texten som presenterar konserten i Stockholm poängteras att gitarristen och grundaren Mick Box självklart är med. Resten av gänget har tillkommit i mer eller mindre modern tid, och minst en av de nyare musikerna är på fritiden med i ett coverband som bland annat spelar Uriah Heep-låtar. Mick Box kliver ut på Fryshusets scen i svart, glittrig t-shirt, snabba solglasögon och långt, tjockt hår i en vacker, vit nyans. Han vinkar sympatiskt mot publiken. Den kanadensiska sångaren Bernie Shaw bär matchande skjorta och ett lårhölster som jag tror är till för en mick. Hans röst är hes och stark. ”Vi är fortfarande kvar, otroligt nog. Och det är ni också!” säger Shaw till en publik som till stor del borde minnas när debutskivan släpptes 1970 – bredvid mig i publikhavet står en man som är förvillande lik Mr Miyagi. Konsertens första halva består av nya snabbare låtar, samt några klassiker. ”Rainbow demon” börjar med långsam, olycksbådande orgel, sångharmonier och färgad rök. Det är inte dåligt för de vithåriga männen att sänka tempot. Balladens sakrala mässande och oron för högst verkliga demoner får symboliken att djupna. Under konsertens andra halva fokuserar bandet på tidigt 70-tal, och Mick Box tar över micken för att presentera de gamla låtarna som resten av bandet inte från början var med på. Men kanske också för att det skulle kunna uppfattas som stötande om en kanadensare uttalade albumtiteln ”…Very ’eavy… very ’umble”. Det är en traditionell publik på plats, så alla har pliktskyldigt lärt sig texterna från nya skivan, men det blir uppenbart att en gammal låt som ”July morning” är som gjord för att spelas live, ett långt, vindlande, jammigt epos som utvecklas och förändras medan det spelas. Och det enda som kanske är lite överraskande är att till och med bandet – tvärtemot hur det brukar vara – faktiskt verkar tycka att de gamla låtarna är roligare och bättre. Läs fler musikrecensioner av Elin Unnes, till exempel om hur Jex Thoth framför ockult rock till doften av aromatiskt, brinnande trä.


Katarina Frostenson anlitar toppadvokat i kontakten med Svenska Akademien

Summary: Advokat Per E Samuelson är juridiskt ombud för poeten och ledamoten Katarina Frostenson med anledning av den nya utredning som Svenska Akademien startat kring misstänkta stadgebrott.

– Jag kan bara bekräfta att jag är hennes ombud i den frågan du nämner. I övrigt har vi för dagen inga kommentarer, säger Per E Samuelson till DN. Kan du säga något om hur ni ser på utredningen? – Nej. Vi har för dagen alltså inga kommentarer annat än att jag kan bekräfta att jag är hennes ombud i den frågan du nämner. Per E Samuelsons huvudområde som advokat är brottmål med specialisering på ekobrott. Han har lång erfarenhet och har arbetat med flera uppmärksammade fall, däribland som ombud för Julian Assange och för en av de åtalade i The Pirate Bay-målet. Arbetet med Svenska Akademiens nya utredning startade i början av november sedan Katarina Frostenson motsatt sig en resolution som en majoritet av ledamöterna röstat igenom tidigare i höst. I resolutionen uppmanades hon att självmant lämna sin stol. Den ständige sekreteraren Anders Olsson sade i en intervju med TT att den nya utredningen kan ta ett par månader att genomföra. Han uppgav att Katarina Frostenson inte hört av sig personligen till Akademien utan meddelar sig via det juridiska ombudet. Katarina Frostenson lämnade arbetet i Akademien i april, tidigare i år, samma kväll som den dåvarande ständiga sekreteraren Sara Danius lämnade sin stol. Veckorna dessförinnan hade ledamöterna röstat om att utesluta Frostenson, alternativt att införa inskränkningar i ledamotskapet. Båda dessa förslag röstades ned. Uppgifterna om misstänkta stadgebrott framkom i en första advokatutredning, som handlade om ledamöternas koppling till kulturprofilen Jean-Claude Arnault. Han är gift med Frostenson och enligt utredningen ska han vid sju tillfällen ha känt till och spridit namnet på vem som ska få Nobelpriset i litteratur. Den första advokatutredningen startades i november förra året, efter DN:s granskning av kulturprofilen där 18 kvinnor anklagade honom sexuella övergrepp och trakasserier. Arnault, som tillbakavisat alla anklagelser, dömdes tidigare i höst i Stockholms tingsrätt till två års fängelse för våldtäkt, begången mot en kvinna år 2011. Domen har överklagats till Svea hovrätt, som meddelar dom i målet på måndag den 3 december. Läs mer: Krisen i Svenska Akademien – detta har hänt


Röstningssystemet i Melodifestivalen ändras inför 2019

Summary: Röstningssystemet ändras inför Melodifestivalen 2019. Det bekräftar tävlingsproducenten Christer Björkman. Syftet är att göra telefonrösterna mer jämbördiga med gratisrösterna i appen.

De senaste åren har det framförts kritik mot SVT:s röstningssystem i Melodifestivalen. Precis som tidigare har man mot en avgift kunnat rösta via telefon och sms, men 2016 infördes också en app där tittarna gratis kan rösta upp till fem gånger på varje bidrag. Det har sammanfallit med att tittarnas röster i finalen spridits väldigt jämnt över startfältet – 2018 skilde till exempel bara 1,1 procentenheter mellan tittarnas etta och femma – vilket ger den internationella juryn stor makt över resultatet. Nu bekräftar tävlingsproducenten Christer Björkman att man tänker ändra röstningssystemet inför 2019. – Ja, det är förändringar planerade, men jag kan inte svara på när de kommer att förmedlas. Men absolut, det görs justeringar. Däremot menar Christer Björkman att förändringarna inte görs för att avhjälpa det jämna resultatet i finalen. – Det hävdar jag beror på att i takt med att vi har en jämnare låtkvalitet, blir resultatet också jämnare. Folk röstar på det de tycker om, och de tycker om olika saker. Förändringen i röstningssystemet görs i stället för att komma åt ett annat problem, säger Christer Björkman, även om han inte vill precisera exakt hur ändringen ser ut. – Det vi riktat in oss på när vi gjort om systemet är att varje röst ska vara lika mycket värd. Det ska inte vara mer värt att köra fem röster i appen. Jämfört med telefonröster, alltså? – Exakt. Det kommer att bli justeringar som kommer att göra jätteskillnad. En annan nyhet är att SVT nu kommer att kunna kartlägga vem som röstar på vad, berättar Christer Björkman – Vi kommer att kunna döda snacket om att det är barn som styr tävlingen. Vi vet redan att de äldre röstar i princip likadant som de yngre, bara för att man blir äldre slutar man inte rösta på ung musik. Det kommer vi att kunna visa nu. Läs mer: Så fungerar (inte) röstningssystemet i Melodifestivalen


Publiksuccén på Nationalmuseum håller i sig

Summary: Publiktrycket på Nationalmuseum visar inga tecken på att avta. Fortfarande sex veckor efter nyöppningen vill 5.000 personer dagligen besöka museet på helgen.

Den 13 oktober nyöppnade Nationalmuseum efter att ha varit stängt i fem år för ombyggnad och renovering. Ljusinsläppet, färgerna och den nya presentationen av museets stora samlingar uppmärksammades stort och hyllades av en nästan enig kår av konstkritiker. Nu visar det sig att omgörningen av det dryga 150 år gamla museet också är en publiksuccé som håller i sig. Helgen då museet nyöppnade för sex veckor sedan var besöksantalet 7.000-8.000 per dag och därefter har inte skett någon dramatisk minskning. Nu är det omkring 5.000 personer som dagligen vill besöka Nationalmuseum från fredag till söndag. Vid öppningstid i söndags var kön så lång att den ringlade runt hörnet mot gamla ingången till restaurang Atrium. Flera besökare valde att vända och några lämnade kön efter en tids väntan. Även på vardagar brukar det vara kö vid öppningstid klockan 11, berättar Lena Eriksson, chef för pedagogiska enheten. – Det känns som att vi är i intressets mittpunkt just nu. Vi har kö vid öppning i stort sett alla dagar. Det är både folk som vill besöka oss och folk som kontaktar oss och vi får massor av mejl, samtal och bokningar, säger Lena Eriksson. Museet hade räknat med ett ökat publiktryck, men inte i den här nivån. Det företag som anlitats för att hjälpa till med köhanteringen har fått fortsätta. Helgdagar kan det vara upp till en och en halv timmes kötid för att komma in i museet för de som anländer på förmiddagen. Den som vill förkorta väntetiden gör bäst i att komma efter lunch. – Har man möjlighet att styra sitt besök är det bäst att komma på eftermiddagen och framåt kvällen, då köerna vanligtvis har minskat. Köerna är längst strax efter öppningstid på helgerna. De 400 låsbara skåp där besökare kan förvara kläder och väskor räcker inte till, utan delar av matsäcksrummet har fått göras om till en bemannad garderob. För att hantera det stora besöksantalet krävs en större personaltäthet än museet hade räknat med. – Att det kommer jättemycket folk är otroligt roligt, men det tar resurser. Fler besökare ger ökade kostnader i allt från städning till personaltäthet. Vi vill att besöket ska bli så bra som möjligt trots trängseln. Inne i museet kan det vara extra trångt vid 1500- och 1600-talskonsten, eftersom många besökare vill ta sig igenom den nya så kallade tidslinjen i kronologisk ordning. Ett nytt populärt inslag på museet är barnutställningen Villa Curiosa, där besökaren får stiga in i ett förunderligt hem och leta ledtrådar som leder vidare ut till konsten i andra delar av museet. För att komma in i Villa Curiosa på helgerna får man numera hämta ut en gratisbiljett till ett halvtimmeslångt tidsintervall då maximalt 36 personer vistas i utställningen samtidigt. Där får besökarna också bekanta sig med sex förmågor som är bra att ha med sig i konstens värld – något som också lockat många vuxna in i barnutställningen: – Vi har fått införa en begränsning om max en vuxen per barn. Vi vill att det ska kunna vara en bra familjeupplevelse, men riktar oss framför allt till barn i åldrarna 6-10 år. Ytterligare en förändring som genomförts efter öppningen är att de guidade grupperna minskats från 30 till 25 personer för att inte skapa problem med trängsel. Guidningen sker också med hjälp av hörlurar för att alla deltagare ska höra ordentligt. På vardagar är det många skolelever som kommer till Nationalmuseum och tills vidare undanber sig Nationalmuseum vuxna grupper som kommer med egen guide. – Vi kan tyvärr inte tillåta egna guidade grupper. Det är helt enkelt för mycket folk för att det ska fungera när folk står och pratar spontant i större grupper, säger Lena Eriksson. Nationalmuseum är ett av statens museer med gratis inträde. Den fria museientrén återinfördes 2016 och ledde då till en besöksökning med 50 procent på merparten av de centrala museerna. Nationalmuseum Nationalmuseum ritades av den tyske arkitekten Friedrich August Stüler och invigdes 1866. Efter renoveringen 2013–2018 kan byggnaden ta emot dubbelt många besökare, maximalt 2.000 personer samtidigt. De publika ytorna har ökat med nästan 2.000 kvadratmeter. Källarplanet som inte var tillgängligt för besökare tidigare har byggts om för serviceytor som förvaringsskåp, matsäcksrum och toaletter. Tre gånger fler föremål visas nu i museet än innan renoveringen, från ca 1.700 till över 5.000. Antalet toaletter har ökat från 7 stycken innan renoveringen till 23 och antalet förvaringsskåp från 217 till 409. Den totala konstaden för renoveringen, exklusive inredning, blev cirka 1,2 miljarder kronor. Över 700.000 föremål finns i Nationalmuseums samlingar, från 1500-talet fram till i dag: målningar, skulpturer, teckningar, grafiska blad, fotografiska porträtt, konsthantverk och design.


Bergmanår även 2019 – enligt budgeten

Summary: I övergångsbudgeten har regeringen avsatt 8 miljoner kronor – för att fira Bergmanåret även nästa år.

På måndagsförmiddagen uppmärksammade Ekot-journalisten Fredrik Furtenbach en udda detalj i övergångsbudgeten. Regeringen har avsatt 8 miljoner kronor för att fira det just nu pågående Ingmar Bergman-året – även nästa år. Boris Vasic som är presskommunikatör på Kulturdepartementet bekräftar att det är sant. – Det stämmer faktiskt. Principen för övergångsbudgeten är att förlänga 2018 års budget för 2019, så långt det är möjligt. Det finns undantag, saker som är så brådskande att man inte kan vänta till en ny regering, men i de allra flesta fall har man bara förlängt anslagen till nästa år. Bergmanfrågan anses alltså inte så brådskande? – Inte i jämförelse med kustbevakningen och försvaret! Men att budgeten ser ut så här betyder inte att det blir så, vi avvaktar vad riksdagen säger. Riksdagsbehandlingen är i december, så det kan komma att ändras. Kan Bergmanstiftelsen välja att bara köra på och börja jobba för ännu ett Bergmanår? – Nej, de får nog vänta till i december. Det är så pass ovisst än. Ingmar Bergman skulle ha fyllt 100 år i år, något som firats och omskrivits intensivt. Under 2018 har Ingmar Bergman omnämnts 7.266 gånger i svenska medier, visar en sökning i pressarkivet Retriever. Frågan är nu om det som väntar oss är en demonregissörens motsvarighet till ”Groundhog day”. Behöver alla som tröttnat på Bergman vara oroliga för att det blir ett evigt Bergmanår? – Det är svårt att säga innan riksdagsbehandlingen, säger Boris Vasic.


Stig Björkman om vännen Bertolucci: ”Han skapade en perfekt syntes mellan realism och poesi”

Summary: Filmaren och författaren Stig Björkman kände Bernardo Bertolucci sedan sextiotalet. Han minns en vän och en regissör med ett smittande leende, stor nyfikenhet och förmåga att blanda politik och poesi.

Stig Björkman och Bernardo Bertoluccis vägar korsades på filmfestivalen i Venedig under sextiotalet och de har haft regelbunden kontakt sedan dess. Så sent som för ett år sedan åt de middag tillsammans i Rom. – Många av hans filmer är stora favoriter för mig, från den tidiga ”Före revolutionen" till ”Den skyddande himlen”. Den lite sagoaktiga Borges-filmatiseringen ”Spindelns strategi" från 1970 tycker jag är väldigt speciell. Den svenska regissören, senast aktuell med dokumentären ”Jag är Ingrid”, var med ett par dagar på inspelningen av den episka ”1900”, en av Bertoluccis mest kända filmer från 1976 med Robert De Niro, Donald Sutherland och Gérard Depardieu i huvudrollerna. – Jag såg bland annat när han gjorde några scener med de Niro. Hans entusiasm på inspelningsplatsen var verkligen smittande. Det jag ser framför mig när jag tänker på honom är framför allt hans leende. Det fanns alltid med, både privat och professionellt. Han hade en grundläggande öppenhet och nyfikenhet på livet och konsten som lade grunden för mycket, berättar Björkman och fortsätter: – Jag har alltid varit imponerad och inspirerad av hans förmåga att skapa en perfekt syntes mellan realism och poesi. Den poetiska ådran hade ju Bertolucci ärvt från sin far, som var en känd poet. Realismen och politiken fick han bland annat med sig från Pier Paolo Pasolini som han började jobba med som tjugoåring under inspelningen av ”Snyltaren”. – Jag känner stor saknad i dag.


The Cadillac Three låter som rocken nycountryn lyssnat på

Summary: Nashvillebandet The Cadillac Three befinner sig mycket nära countrybranschen, men satsar i stället på att göra helhjärtad tradrock – och låter då precis som den rockmusik som influerat det moderna Nashville.

På den tiden livealbum blev legendariska gjorde Motörhead ”No sleep ’til Hammersmith”, nu kallar The Cadillac Three sin turné för ”No sleep ’til London”. Skulle någon missa det förklarar sångaren Jaren Johnson att de flugit direkt hit från USA, sen gick de på konsert med kompisarna i The Magpie Salute i stället för att gå och lägga sig, så de har verkligen sovit rätt lite. Det är både Europapremiär och mitt i turnén, så The Cadillac Three är uppvärmda. De är ett gammaldags rockband av den sort som verkligen ser ut att leva sin kallelse, där åtminstone varannan låt handlar om partaj och referenserna står betydligt tätare än de unika idéerna. Å andra sidan sitter de inte alls ihop som sådana rockband gjorde förr. Till att börja med är uppställningen trummor, gitarr och en fuzzad steelgitarr som både agerar riffmotor och – bara ibland – bas. Vilket gör soundet lite buffligt och sällan riktigt fett, ens när de drar i med rena Led Zeppelinriff. Dessutom kommer de från Nashville och befinner sig så nära countrybranschen att Jaren Johnson har skrivit låtar åt Keith Urban och Tim McGraw. Och de hade gäster som Florida Georgia Line och Dierks Bentley på singatursingeln ”The South”. Har man någon gång reagerat på hur mycket sentida country som egentligen låter som halvgammal tradrock är det fascinerande hur The Cadillac Three gång på gång lyckas låta som den andra sidan av saken, alltså spela exakt den sorts riff-, boogie- och sydstatsrock som det moderna Nashville influeras av. Med texten förpackad i långa, rytmiska haranger som både är bra för allsång och kan ligga förvånansvärt nära hiphop. Det handlar naturligtvis om en mer intrikat växelverkan än så, men det är tydligt att det här bandet har fler dimensioner än man först märker. Dessutom saknar de den bredbenta stöddighet som nästan ofelbart kommer med territoriet, oavsett om det handlar om en rockstämplad Zakk Wylde eller en countryklassad Eric Church. The Cadillac Three var förband till den senare vid förra Sverigebesöket, men på egen hand framstår de mest som så sköna, obesvärade dudes att det är förlåtligt om man inte märker vilket häng de hela tiden får till, trots att det låter så simpelt. Eller att Jaren Johnson i all sin anspråkslöshet faktiskt är en rätt strålande sångare. Läs fler musikrecensioner av Nils Hansson, till exempel om hur Uncle Acid & the Deadbeats för in poppen i Black Sabbath-traditionen.


Suzanne Brøgger: Världen hålls uppe av människors vänlighet

Summary: Danska Suzanne Brøgger tror inte att essäboken om Norge som hon skrivit blev vad norrmännen hade tänkt. DN:s Maria Schottenius har träffat författaren och undrat om hon inte skulle ge sig i kast med en bok om Sverige.

Ingen missar hennes guldstövlar. De glittrar för varje steg hon tar. Man missar över huvud taget inte Suzanne Brøgger, hon är som alltid anslående. Turban och sotade ögon. Lång och stilig. Välklädd och vänlig. Svarar på blickar hon får längs vägen med varma leenden. En mognad celebritet. Vi ska tala om hennes essäbok, ”Norsk omelett”, som med lätta tag vänder upp och ned på alla möjliga fördomar om Norge. På uppdrag och med praktisk hjälp av ett norskt förlag har hon rest kors och tvärs i Norge och träffat människor i jakt på de kulturbärande lagren. Och vilka fördomar som än finns om Norge har hon funnit så många intressanta personer som representerar kulturen att hon tycker att man kan tala om ett kulturland. Läs DN:s recension av ”Norsk omelett” Boken består av miniessäer, personliga, tankeväckande, underhållande. Läsaren möter Norge, det historiska, det omoderna, det moderna, det politiska, det nyrika och som sagt, det kulturella Norge. Men framför allt möter man Suzanne Brøgger. En skarp och beläst person som reflekterar över det hon ser, över sin samtid, sin läsning, sitt grannland. Vi har hittat en lugn vrå och talas vid över en lunch i Göteborg. Suzanne Brøgger har god aptit. Hon är ingen kalorirädd dam som petar i maten, däremot åker en liten flaska med antiseptisk gel fram. Det blir inte omelett, norsk eller svensk, för hon älskar och vill absolut ha en räksmörgås. Samma här, så i konkurrens med två berg räkor, ägg och majonnäs drar vi i gång samtalet. Hon känns lugn och samtidigt nyfiken. Norsk omelett, bokens titel, är fransmännens smeknamn på den egna paradefterrätten glace au four, med sockerkaka, glass och ett marängtäcke med vita toppar som kan likna norska fjäll. Suzanne Brøgger arbetar efter ett liknande recept i sitt projekt. Hon förmedlar en luftig, läcker blick på Norge. Det var ett ovanligt grepp du tog. Blev boken som du trott? – Ja, det blev en lustvandring. Med den genre jag valt kunde jag förhålla mig helt fritt och ta upp det jag kände för. Men jag var inte säker på att jag skulle kunna få det att hänga samman. Och jag är inte heller säker på att man i Norge känner att landet hänger samman, säger Suzanne Brøgger. Nordnorge var ju aldrig representerat i författningen. Och i Finnmarken känner man inte heller att deras historia är berättad. Det blev den klassiska Hurtigruten, båtlinjen som sedan slutet av 1800-talet går mellan Bergen och Kirkenäs, som band ihop Norge. Vad fann du som överraskade dig särskilt? – När jag åkte buss tillsammans med flyktingar, ungdomar, som aldrig varit i Norge och inte kunde norska, inte engelska och mötte den positiva stämning som fanns i Nordnorge. Där stod människor beredda med psykologer och språklärare; det fanns en mycket större gästfrihet än man kunde uppfatta i huvudstadens retorik. I Danmark har ni Dansk folkeparti sedan 25 år, ett parti som präglat Danmark djupt. I Sverige har vi nu Sverigedemokraterna. Hur möter man sådana partier? – Man ska inte ge Sverigedemokraterna för stor makt. Den danska erfarenheten säger att de aldrig blir nöjda. De vill ha mer och mer och mer. Och de kommer sällan med lösningar på någonting. Men man måste lyssna på dem. På vilket sätt? – Se till att inte landsbygden avfolkas och dör. Många som bor där uppfattar att det finns en elit som bara struntar i att de blir över. För inte länge sedan var norrmännen så fattiga att Danmark skickade förnödenheter till Norge, nu badar landet i pengar. Det nyrika Norge, vad överraskade dig där? – Det gäller oss alla att vi vänjer oss fantastiskt snabbt vid rikedom och privilegier. Och har väldigt svårt att göra avkall på sådant vi fått. Det är ju nu svenskar som arbetar i fabriker och som överallt är servicepersonal. Sedan skäms norrmännen lite för att det just är olja, av alla energikällor, som gjort dem rika. De vill ju gärna utveckla andra teknologier. Har de blivit otrevliga? Fått later? – Nej, men de är liksom oss alla upptagna av sig själva. Det gäller i Norge, som i alla länder i globaliseringens tid, att man blir provinsiell. Stänger om sig själv. Så norrmännen vill helst läsa om sig själva. Vad tyckte de om det du skrev? – Jag tror inte precis det var den bok de hade beställt. Men skriver du någonsin vad någon beställer? – Nej. Suzanne Brøgger skrattar. Hon är i boken inne på att Norge ”hoppade över det moderna”. Och därmed slapp problematiken med att vantrivas i det moderna. – Det är sant att Norge inte har erfarenheten av den moderna desorienteringen, rådvillheten, förfrämligandet, identitetsförlusten. Det måste vara rätt skönt för dem? – Ja, men de framstår ju lätt som lite naiva och blåögda. Det är kanske därför de riskerat att aldrig bli tagna på allvar. När jag i Sverige berättade att jag höll på med en bok om Norge. ”Hahahaha”, skrattade folk. ”Skriver du en bok om Norge, det kan man väl inte göra?” Kan man prata så om länder, att de är sådana och sådana? – Nej, men … det gör vi ju …. Ja. Nu har många undrat om du inte kan komma till Sverige och skriva en bok. Komma hit och titta på oss? Landsbygden, som avfolkas? Eller är det för jobbigt? – Ja, det är för jobbigt. Det tar faktiskt lång tid. Det tog mig ett par år, med research, resa och skriva. Författaren Karl Ove Knausgård finns med i din bok. Hans mamma läste dina böcker, sedan läste han dem och du läste hans. Upplever du att du har fått en arvtagare i honom? – Ja, det tycker jag. Det är modigt av honom att skriva om intimsfären och alla de ”triviala kvinnliga sysslorna” och plötsligt hoppa till en filosofisk essä om Paul Celan. På så vis lyfter han den kvinnliga sfären och ger den en betydelse som jag inte tror kvinnor skulle kunna ge den. Och varför kan vi inte det? – För att kvinnor inte är lika mycket värda som män. Men nu får det vara slut på det. Din turban, dina sotade ögon, är det en rustning, kopplad till den offentliga personen Suzanne Brøgger? – Det är åtminstone sant att jag aldrig skulle ställa mig på en scen som privatperson. Jag har gjort mitt fältarbete i alla de erotiska miljöerna med en dubbel blick. Som en observatör, inte bara deltagare. Jag har kunnat intervjua personer, även mina föräldrar, för att få galenskapen objektiverad. Vad skördade du? Ett sammanhang, en mening? – Ja, min samlade erfarenhet är att världen hålls uppe av människors vänlighet. Och jag är glad att så många unga människor överallt i världen verkar förstå det och engagera sig. Det är det viktigaste som hänt i mitt liv. Vi ska skiljas. – Vet du vad, jag står inte ut med att ha de här stövlarna på. Fast de var snygga. – Men nu har de gjort sitt.  Suzanne Brøgger Född: 1944. Familj: Man och en dotter. Bor: På Själland på landet. Böcker i urval: Debuterade 1973 med ”Fräls oss från kärleken”; vidare ”Crème fraîche”, ”Tone”, ”Transparence”, ”Jadekatten” och ”Sejd”. Aktuell: Med essäsamlingen ”Norsk omelett”, i översättning av Nina Wähä på Norstedts förlag. I februari kommer Suzanne Brøgger till Stockholm och Internationell författarscen, i samband med att hennes nästa bok på svenska ges ut, romanbiografin ”Koral”. Läs mer: Femton utländska författare till Stockholm DN väljer: Här är höstens tio hetaste böcker Umgänge på Suzanne Brøggers egna villkor


Konsertrecension: Emil Jensens alla ord tenderar att ta ut varandra

Summary: Det är aldrig regelrätta konsertturnéer Emil Jensen gör, utan någon sorts revyer med långa mellansnack, där musiken mest blir en sorts pauser och han ibland hamnar farligt nära en peppig livscoach.

Var tid har sin Emil Jensen, och vi får den Emil Jensen vi förtjänar. På 60-talet var det nog Povel Ramel, på 70-talet Tage Danielsson och under senare decennier kanske Robert Broberg och Mark Levengood. I svensk offentlighet ska det alltid finnas en jovialisk ordsmed. Men just denna inkarnation säger kanske att vi just nu har ett lite överdrivet behov av värmeljus och apolitiskt mys. I sina glittriga och färgglada tights och sin unisextunika framstår Emil Jensen som både radikal och normbrytande, men egentligen inte mer än sina föregångare. Eftersom varje tid har sina normer blir den som bryter mot dem också i någon mån förutsägbar och mainstream. Skivan med titeln ”En gemensam galning” kom för en månad sedan och nu är han ute på turnén med samma namn. Jensen gör aldrig regelrätta konsertturnéer, snarare något slags revyer med låtar från en aktuell skiva, långa mellansnack och lite poesi. Nu är han är också aktuell med en bok där han samlat sina texter från Sommar i P1, kåserier i ”God morgon, världen!” och betraktelser i ”Tankar för dagen”. Han pratar mycket, alltid med inslag av rim, ordvitsande och estradpoesi. Det är ett ständigt vridande och vändande på varje ord och begrepp. Är det verkligen dåligt med ”sandlådenivå” – det är ju en så kreativ miljö! ”Livet går sin gilla gång och jag gillar hur det går”. Och vet ni vad, ”en mur är ju en bara en bro på högkant”! Han ligger farligt nära en peppig livscoach ibland. Sen kommer det en låt. Med sig har Jensen tre musiker, och själv spelar han gitarr eller piano. Han är bra på båda instrumenten, men musiken känns ändå inte särskilt viktig, mer som något slags pauser mellan mellansnacken. Just den där vändningen har jag nog lånat från honom förresten. Det är givetvis väldigt trevligt och fint, och publiken skrattar gott i mörkret. Men alla ord har en tendens att ta ut varandra, särskilt eftersom han ständigt relativiserar deras innebörd. Jag går ifrån konserten med två tydliga medskick. Det är dåligt med rasism och fint med demokrati. Fast det framgår å andra sidan av FN-stadgan också, sen rätt länge. Lite vassare får det gärna vara, eller mer popmusik. Det här är för mysmjäkigt. Emil Jensen ”En gemensam galning” Scen: Södra teatern, Stockholm 2 Läs fler musikrecensioner av Po Tidholm, till exempel om americanabandet Mipsos konsertturné genom den svenska landsbygden.


Jesper Högström: Två författare som behövs i den ängsliga svenska kulturen

Summary: Rachel Cusk och Karl Ove Knausgård sneglar inte ängsligt åt olika håll. De ser därför verkligheten med skarpare ögon än många svenska författare.

I ”Transit”, den nyöversatta andra delen av Rachel Cusks romantrilogi, har berättarjaget oturen att flytta in bredvid några sällsynt vidriga grannar. De trakasserar henne, bultar i väggen för minsta knyst fast de själva lever i obeskrivlig misär: deras lägenhet är en stinkande soptipp full av skitiga filtar och tomflaskor, kvinnan i familjen är ”kraftigt byggd och sjukligt fet… Den stora slappa kroppen bar på en omisskännlig kärna av våld, som jag fick en glimt av när hon plötsligt vred på sig och lappade till den skrumpna hunden – som hade skällt utan uppehåll sedan jag kom in – med ett brutalt slag som skickade den tvärs över rummet. -Håll käft, Lenny! röt hon.” Det är vid den punkten i beskrivningen läsaren inser: detta är inte skrivet av svensk författare. Den svenske författaren skulle – i synnerhet i en roman som, likt Rachel Cusks, kan tolkas självbiografiskt – ha svept in sina reaktioner på grannarna i ordalag som skulle ha signalerat medvetenhet om deras utsatthet, om deras underprivilegierade position, om det faktum att berättaren egentligen bara hade sig själv att skylla för de aggressioner hon väcker. I den svenska kulturen vill människor att det ska bli rätt. Det är det fenomenet Karl Ove Knausgård talar om när han intervjuas i senaste New Yorker (sjätte och avslutande delen av ”Min kamp” har just kommit ut i engelsk översättning). Han minns fortfarande reaktionerna i Sverige på andra delens Karl Ove, som deklarerar hur förnedrad han är av att köra barnvagn och att sitta i ring på Stadsbibliotekets sångstund för bebisar. Det uppfattades som åsikter förespråkade av romanen snarare än ärlig gestaltning av en frustrerad huvudperson. I Sverige, säger Knausgård, uppfattades ”Min kamp” som ett uttryck för ”provokativ manlighet”. Men: ”det är nästan omöjligt att diskutera de här sakerna utanför litteraturen”. Man kan naturligtvis påpeka att Knausgård själv har en del utomlitterära syrligheter att säga om Sverige – ”där integrationen har misslyckats fullständigt, så man har en generation som lever i samhällets marginaler”, som han formulerar det för New Yorker. Men grundpoängen kvarstår: den svenska kulturen blir nervös av hans grunduppfattning, att litteraturen kan komma närmare livet än någon politisk terminologi tillåter. Det är i sin tur det som gör honom så fascinerande att läsa. Skribenten i New Yorker, Joshua Rothman, talar om Knausgårds ”selflessness”. Det finns en nästan religiös hängivenhet i hans ambition att försätta sig i ett tillstånd där man ser verkligheten tydligare än annars. Det gör att behållningen av att läsa honom – för att återigen citera Rothman – inte har så mycket med intellektuella ämnen att göra: inte med politik, inte med estetik, inte med det postmoderna tillståndet. Knausgård får en, precis som Rachel Cusk, att se närmare på sig själv, att se verkligheten med skarpare ögon. Det är vad litteraturen kan göra när den inte vill att det ska bli rätt.


Nicholas Ringskog Ferrada-Noli: Dagens hiphopproducenter har blivit varumärken

Summary: När hiphopproducenterna Metro Boomin, Swizz Beatz och Mike Will Made-It ger ut nya soloalbum är ingen av dem rappare i första hand, eller har ens producerat allt själva.

Förr i tiden var hiphopproducenter tvungna att själva greppa mikrofonen för att bli riktigt framgångsrika, exempelvis Dr Dre, Puff Daddy och Timbaland. Idag är dock hiphop så stort och etablerat att en hiphopproducent kan slå igenom utan att också vara vokalist. Producenten Metro Boomins debutalbum ”Not all heroes wear capes” gick förra veckan omedelbart in på den amerikanska skivförsäljningslistans förstaplats. Det är stort. Metro Boomin ligger bakom gigantiska hitlåtar som Futures ”Mask off” och Migos ”Bad and boujee” och har spelat en viktig roll i trap-soundets utveckling och popularisering. Till sitt eget album har han sympatiskt nog inte slagit knut på sig själv för att anlita varenda känd artist som finns, utan gästerna består till största delen av en liten skara vapendragare som 21 Savage, Travis Scott och Swae Lee. Det ger skivan en tajt, homogen känsla. Det som verkligen imponerar och överraskar med ”Not all heroes wear capes” är att skivan är konstruerad som ett album, en helhetsupplevelse med smidig dramaturgi, inte bara en samling låtar. Precis som Travis Scotts ”Astroworld” från i somras försöker ”Not all heroes wear capes” föra trap in i nästa fas, ett mjukare och mer mångbottnat sound. Genom att sampla samma Wendy Renée-klassiker som en gång i tiden inledde Wu-Tang Clans ”Tearz” visar Metro Boomin också att han vördar hiphopens historia. En mer erfaren hiphopproducent, Swizz Beatz, är aktuell med ”Poison”, hans första album sedan 2007 års ”One man band man”. På den skivan skötte han nästan all rap själv, men han har på senare år insett att han låter bättre när han nöjer sig med att hojta lite i bakgrunden medan andra rappar. Vid millennieskiftet gav Swizz New York-hiphopen en vitamininjektion med sina syntetiska och blytunga Ruff Ryders-produktioner. I dag är han ironiskt nog nästan en New York-traditionalist, som hellre gör en låt med ett par gamla The Lox-medlemmar än med autotune-mumlande 90-talister. Men ”Cold blooded” är kreativ och fin – Swizz har tagit bort alla trummor från låten (som tidigare hörts i en reklamfilm) och visar att hiphop kan låta rå och svängig med bara rap och instrumentloopar. En annan stor hiphopproducent är Mike Will Made-It, mannen bakom Rae Sremmurd, Kendrick Lamars ”Humble” och Beyoncés ”Formation”. Hans soundtrackalbum till boxingsfilmen ”Creed II” är ett komplement till själva filmmusiken, som skapats av årets svenska musikexport Ludwig Göransson. Hiphopsamlingar som soundtrack till filmer är inget nytt, men ”Creed II” ska ha cred för att ta sin tematik på ovanligt stort allvar – många av låtarna handlar om boxning, eller åtminstone om slagsmål, kamp och seger. Tyvärr är soundet ofta lite för fläskigt för att funka på dansgolvet lika bra som i träningslokalen eller i ringen. En gemensam sak för dessa tre album är att huvudpersonen faktiskt inte har producerat alla låtar på sin skiva själv. Det visar att en hiphopproducent i dag visserligen erkänns som musiker och kompositör, men ännu mer som varumärke. Bästa spår: ”Only you” med Metro Boomin, ”Cold blooded” med Swizz Beatz, ”Runnin” med Mike Will Made-It. Läs fler texter av Nicholas Ringskog Ferrada-Noli, till exempel om att Lil Peeps första postuma album inte gör honom rättvisa. Hiphop Metro Boomin ”Not all heroes wear capes” (Republic/Universal) Swizz Beatz ”Poison” (Epic/Sony) Mike Will Made-It ”Creed II: the album” (Interscope/Universal) Betyg: 4/3/3


DN:s Matilda Gustavsson fick Stora journalistpriset

Summary: DN:s Matilda Gustavsson fick på torsdagen Stora journalistpriset för sitt avslöjande om den så kallade Kulturprofilens övergrepp mot kvinnor. Ett avslöjande som i förlängningen har skakat hela Svenska Akademien och Nobelpriset i litteratur.

Artikeln slog ned som en bomb. Nästan på dagen för ett år sedan publicerade DN intervjuer med 18 kvinnor som alla anklagade en central person i svenskt kulturliv för sexuella övergrepp och trakasserier. I dag är Jean-Claude Arnault dömd för våldtäkt mot en av kvinnorna och Svenska Akademien en institution som genomgått en djup kris. Bakom artikeln som fick en av Sveriges äldsta kulturinstitutioner i gungning stod DN:s reporter Matilda Gustavsson som på torsdagen fick Stora journalistpriset i kategorin Årets avslöjande. Juryn konstaterar att ”genom 18 kvinnors vittnesmål avslöjade hon en uppburen mans övergrepp och en anrik institution föll i bitar inför en hel värld”. Matilda Gustavssons avslöjande, som hon arbetade med under en månads tid, gav den svenska metoo-debatten bränsle som kom att sträcka sig långt bortom övergreppen mot de enskilda kvinnorna. Ett Nobelpris har ställts in. Kunde du se detta när du började gräva i något som var anklagelser om sexuella övergrepp? – Nej, jag kunde inte se det. Men jag kände att det var en så enorm historia med förgreningar in i kulturvärldens maktcentrum som borde få konsekvenser – men jag gjorde mig inga förställningar om vad som skulle hända efter publiceringen. Hur tänker du kring Akademiens sätt att reagera på detta? – Jag kunde inte föreställa mig hur den skulle reagera. Svenska Akademien är inte som andra, hade det varit ett vanligt företag så hade de sparkat vd:n. Vad har avslöjandet betytt för metoo-rörelsen? – Den visade att man kunde göra journalistik som verkligen höll om detta. Det gav en tyngd som också bar ända in i rättssalen. Det fanns ju rätt mycket kritik om att en del anklagelser var lite lättvindiga, detta visade att det inte var det. Vad är det viktigaste med ditt avslöjande? – Att den maktposition som mannen hade inte finns längre. Det kanske har förhindrat nya övergrepp och det har blivit en upprättelse för många, inte enbart kvinnorna i artikeln. Nu skriver du på en bok. Vad ska den handla om? – Den tar upp hela berättelsen om kulturvärlden och Sverige, vad som gjorde att det kunde hända. Men också om kvinnorna som bröt tystnaden och Akademiens roll i detta. Den kommer nästa år. Och hur känns det nu? – Jag är fruktansvärt glad! Och tack till de kvinnor som bröt tystnaden. I förlängningen kom de 18 kvinnornas berättelser att starta en diskussion som fick Svenska Akademien att drabbas av sin största kris hittills och som nu gör att det inte kommer att delas ut något Nobelpris i litteratur 2018. Hittills har en rad ledamöter antingen avgått eller meddelat att de inte tänker delta i Akademiens arbete. DN:s chefredaktör Peter Wolodarski var en av många stolta DN-medarbetare på Bonniers konsthall, där priset delades ut, på torsdagen: – Det är en historisk journalistisk prestation som ligger bakom priset, Matilda Gustavsson är så värd detta erkännande, sa han strax efter det att Matilda Gustavsson fått ta emot priset. Förutom Matilda Gustavsson var DN:s journalister Anna Gustafsson och Lisa Röstlund nominerade i kategorin Årets avslöjande för sina många avslöjanden om Nya Karolinska, ett sjukhus som drabbats av skenande kostnader, svåra tekniska problem och jäv. Juryn skriver: ”Genom envist grävande blottade de ödesdigra beslut, bristande fakturahantering och jäv på ett av världens dyraste sjukhus.” – Vår granskning har fått stora konsekvenser, ett antal höga personer har slutat och styrelsen har avgått. Och det vi har sett är att detta kan inträffa också i vården i stort, sa Anna Gustafsson och Lisa Röstlund när de presenteras. – Det känns som att man har tappat bort dem som borde stå i fokus, de anställda och de som söker vård. Den totala kostnaden för Nya Karolinska, som har kallats ”världens dyraste sjukhus”, beräknas sluta på omkring 61 miljarder kronor. Övriga nominerade till Årets avslöjande var en grupp journalister som arbetade med den så kallade Paradisläckan, 13 miljoner läckta dokument: SVT:s Kristina Lagerström, Linda Larsson Kakuli och Johan Zachrisson Winberg, TT:s Ola Westerberg samt Uppdrag gransknings Sven Bergman, Joachim Dyfvermark, Fredrik Laurin och Karin Mattisson. Priset för Årets berättare gick till Robert Barkman och Daniel Velasco på Sveriges Radio för Hästgården. Priset för Årets förnyare gick till Aftonbladets Jenny Svenberg Bunnel för sitt livetecknande i samband med stora nyheter. Priset för Årets röst gick till David Baas för att han ”med en imponerande uthållighet jagar rätt på anonyma hatare och möter dem öga mot öga när de avslöjas som odemokratiska makthavare”, skriver juryn i sin motivering. Baas, som har samarbetat med Expo, har bland annat jobbat med att avslöja ett stort antal SD-politiker som tidigare nazister. 14 av dem har avgått. DN:s Alexander Mahmoud var nominerad i kategorin Årets röst för att han i text och bild lyft fram 37-åriga Iryna som miste sitt ena ben när hon kördes över av Rakhmat Akilov under terrordådet på Drottninggatan i Stockholm den 7 april 2017. – Det är ganska jobbigt att både fotografera och skriva, sa Mahmoud under presentationen innan han avslutade med ett typiskt Alexander Mahmoud-citat: – Efter detta så ska jag åka till alla som är med i reportagen och tacka dem och fira. Sedan ska jag jobba. Stora journalistpriset Stora Journalistpriset är ett pris som Bonnier AB delar ut för att främja goda yrkesprestationer inom journalistiken. Årets avslöjande: Matilda Gustavsson, DN. Årets berättare: Robert Barkman och Daniel Velasco på Sveriges Radio för Hästgården. Årets förnyare: Aftonbladets Jenny Svenberg Bunnel för sitt livetecknande i samband med stora nyheter. Årets röst: Expressenmedarbetaren David Baas som bland annat jobbat med att avslöja ett stort antal SD-politiker som tidigare nazister. Lukas Bonniers Stora journalistpris: Mats Nileskär, Sveriges Radio. DN


Horace Engdahl: ”Inga tvivel” om Nobelpris nästa år

Summary: Ledamoten Horace Engdahl är säker på att Svenska Akademien kan dela ut Nobelpriset i litteratur nästa år. – Det verkar som att det är fullkomligt klart att vi kommer att göra det, säger han till DN.

På torsdagen samlas Akademien till en av höstens sista sammankomster, några dagar efter beskedet att en ny Nobelkommitté inrättas. Fem ledamöter och fem externa sakkunniga ingår i kommittén, som har fått ett tvåårigt uppdrag. – Det är godkänt och vi kommer sätta igång med det här, sannolikt redan före nyår. Så vitt jag vet är det så, säger Horace Engdahl till DN:s reporter utanför Börshuset. Vet du när ni får reda på om ni kan dela ut ett Nobelpris nästa år? – Det verkar som att det är fullkomligt klart att vi kommer att göra det. Det kan jag inte säga att det står i minsta tvivel, vad jag vet i alla fall. Det är vår utgångspunkt nu när vi fortsätter arbeta, säger Horace Engdahl. Att priset kan delas ut nästa år har dock inte bekräftats av Nobelstiftelsen, den paraplyorganisation som ansvarar för Nobelpriserna. Vd Lars Heikensten sade i ett uttalande häromdagen att det ”under början av nästa år” behövs fattas ett beslut om Nobelpriset i litteratur ska kunna delas ut för 2018 och 2019. Horace Engdahl säger sig vara nöjd med de externa ledamöter som ska ingå i kommittén och menar att de tagits fram efter diskussioner med hela Akademien. På DN:s fråga om det förekommit diskussioner om att avhopparna, Kjell Espmark, Peter Englund och Sara Danius kunde ingå i kommittén svarar han så här: – Nu ställer du för svåra frågor... Jag tror vi har skilt på hundar och katter där faktiskt, det tror jag, säger Horace Engdahl. Samtidigt som Akademien vill starta arbetet med en ny Nobelkommitté fortsätter diskussionerna kring hur man ser på Katarina Frostensons framtid. En ny utredning om misstänkta stadgebrott ska ha startat och beräknas ta ett par månader att genomföra. Horace Engdahl säger att han inte har någon inblick i det arbetet. – Det där är något som i väldigt hög grad får behandlas i fortsatta samtal mellan henne och Akademien, jag är inte personligt inblandad i det alls, säger han.


Rebecca Corbett avslöjade Harvey Weinstein: Vi ville göra storyn skottsäker

Summary: Rebecca Corbett är så mycket stjärna som en redaktör kan vara. Förra året ledde hon New York Times granskning där filmmogulen Harvey Weinstein anklagades för sexuella trakasserier och övergrepp – ett jobb som tog många månader och i slutändan ledde till den globala metoorörelsen.

Rebecca Corbett, redaktör och chef för grävjournalistik på New York Times, hade arbetat med Harvey Weinstein-avslöjandena i ett halvår tillsammans med reportrarna Jodi Kantor och Megan Twohey. Den 5 oktober 2017 var det dags att publicera. De jobbade in i det sista. Reportrarna hade gått hem vid midnatt, men Rebecca Corbett stannade hela natten på redaktionen i New York, jobbade igenom texten om och om igen, tog en snabb dusch på hotellrummet (hon bor i Baltimore och pendlar) på morgonen och gick sedan direkt tillbaka till jobbet. Weinstein hade fått en absolut deadline för att svara på deras frågor, fem minuter sent trillade hans mejl till slut in. Frenetiskt dikterade Corbett från mejlet för att de skulle hinna färdigt. Så tryckte de på publiceringsknappen. – Vi kan ha slappnat av under några ögonblick direkt efteråt, säger hon och skrattar. – Men sedan började reportrarna ringa samtal igen. Historien om hur filmmogulen Harvey Weinstein inte bara utsatt kvinnor för övergrepp och trakasserier systematiskt i många år, utan också betalat vissa av dem för att hålla tyst, blev en världsnyhet. Ett par veckor senare startade metookampanjen på Twitter. När vi träffas är det är förmiddag och Rebecca Corbett har flugit hela natten. ”Jag har mina reskläder på mig”, säger hon lite urskuldande, men visar inga tecken till trötthet. Hon är i Stockholm inbjuden av Stora journalistpriset för att tala under prisutdelningsceremonin. En av de nominerade i kategorin Årets avslöjande är DN:s Matilda Gustavsson. Det är exakt ett år sedan DN publicerade hennes reportage där 18 kvinnor anklagade Kulturprofilen för övergrepp och sexuella trakasserier – ett fall som på många sätt liknar det med Weinstein. Rebecca Corbett har följt historien med stort intresse, berättar hon. Tidigare under året har hon bjudits in till evenemang i Norge och Danmark, och hon uttrycker viss tillfredsställelse med att ha lyckats med ett skandinaviskt hattrick. Hon har jobbat med många stora nyhetshändelser tidigare i sin karriär, men ingen som startat en global rörelse. Weinsteinhistorien kom rätt i tiden, säger hon. De senaste åren hade flera stora maktmän anklagats för sexuella övergrepp eller trakasserier: Bill Cosby, Roger Ailes och Bill O’Reilly på Fox News. För att inte tala om Donald Trump. Rebecca Corbett och några kolleger diskuterade om det fanns fler liknande historier. Reportern Jodi Cantor nämnde ryktena kring Weinstein. – Jag och flera andra kände starkt att vi inte bara skulle titta på elityrken eller Hollywood, utan på låginkomstbranscher. Så vi drog samtidigt i gång en undersökning av Fords bilfabrik i Chicago, säger Rebecca Corbett. I många av de här historierna verkar många ha känt till männens beteende, men något måste falla på plats för att folk ska börja berätta öppet om det. Hur skedde det i Weinsteinfallet? – Det hade florerat rykten om honom, och flera nyhetsmedier hade gjort ett försök med den här storyn, men ingen hade fått fram något som gick att publicera. Många i branschen visste en del av vad han gjort, men hade inte insett att det var värre än att han hade många kvinnor eller var otrogen mot sin fru. Vissa hade insyn i ett specifikt fall, men visste inte att det var ett mönster. Jodi och Megan är otroliga reportrar, som är bra på att få folk att prata. Tiden var nog rätt för att titta på saken med nya ögon, men vi jobbade också hårdare på det än någon hade gjort tidigare. Det är svåra jobb för en nyhetsredaktion att ta sig an. De bygger på enskilda utsagor, det finns ofta inga vittnen. Hur tacklade ni det? – Det är en kliché, men de här historierna är ofta ”han sade, hon sade”, och det är så de rapporteras i medierna. Men vi försökte använda undersökande journalistik. Vi letade efter dokument, avtal, mejl. I varje case vi använde, hittade vi minst en person som kvinnan anförtrott sig till långt innan vi kom och frågade om saken – en manager, en vän, en förälder. Vi byggde inte artikeln kring ett fall, utan etablerade ett mönster. Och vi gjorde bakgrundskontroller på alla kvinnorna, vi ville inte plötsligt upptäcka att någon var en vanemässig lögnare. Det var också ett sätt att skydda kvinnorna. Flera vittnesmål ströks ur artikeln för att det fortfarande fanns frågetecken kring historierna, vissa i allra sista sekund, berättar Rebecca Corbett. Ett par av dem var högprofilerade kända kvinnor som senare dök upp i andra mediers rapportering om Weinstein. – Tro mig, det var svåra beslut! Men vi ville göra storyn skottsäker. Harvey Weinstein visste tidigt om att tidningen arbetade med reportaget. Det blev senare känt att han anlitat säkerhetsfirman Black Cube för att stoppa New York Times och The New Yorker, som grävde i samma fall samtidigt, från att rapportera – det kände inte Rebecca Corbett och reportrarna till, men i efterhand förstod de att det var en av firmans agenter som kontaktat Jodi Kantor. Dagen före New York Times publicering fick tidningen brev med hot om stämning från Weinsteins advokat, och Weinstein själv meddelade också att han tänkte stämma tidningen. Men det gjorde han aldrig. Rebecca Corbett säger att hon var relativt trygg med att deras journalistik kring Weinstein var så solid att ingen skulle kunna sticka hål på den. – Man oroar sig alltid innan publicering. Men jag hade inte ont i magen eller så, vi kände oss alla väldigt säkra. I Sverige har mediernas rapportering kring metoo diskuterats mycket. Hur tycker du att amerikanska medier skött sig? – Det har gjorts mycket bra journalistik kring metoo. Men det har också funnits historier där jag inte riktigt kunnat avgöra hur allvarliga anklagelserna var, där de inte tycktes så grova, och där nästa steg plötsligt var: ”Av med hans huvud!” – Metoorörelsen och journalistik är två olika saker. Som nyhetsorganisation måste vi upprätthålla journalistiska principer, vara rättvisa, rapportera båda sidor. Metoorörelsen skapades som ett forum för kvinnor som utsatts för sexuella övergrepp att hitta styrka i gemenskap – det fanns inga krav på att de inte skulle namnge någon, ingen granskade det de berättade. Är du optimistisk eller pessimistisk om journalistikens framtid? – Väldigt optimistisk, för det finns en otrolig hunger efter information. Den verkliga kampen handlar om att vem som helst kan skriva något och få det accepterat som nyheter och vida spritt. Hur kan utbildade journalister som ärligt försöker manövrera i en faktabaserad värld framhärda, när det finns så mycket skräp och desinformation där ute? Det är en stor utmaning. Så vad är svaret? – Jag vet inte. Vårt land är djupt splittrat, och en president som varje dag attackerar medierna är en undergrävande faktor. Hur många faktakollar vi än gör, så läser hans väljarbas inte New York Times. Jag har inte svaret. Men jag är ändå optimistisk, säger Rebecca Corbett. Hon är så mycket stjärna som någon med ett så undanskymt yrke som redaktör kan vara. En karaktär i tv-serien ”The wire” är döpt efter henne, och hon gjorde själv en kort cameo i det allra sista avsnittet. Och i våras köpte två produktionsbolag filmrättigheterna till Weinsteinavslöjandet. Om det blir en film, kommer Rebecca Corbett vara en av huvudkaraktärerna tillsammans med de två reportrarna. Hon skrattar när jag frågar. – Jag var med i ungefär 10 sekunder i ”The wire”, och jag är säker på att om det blir en film kommer min redaktörskaraktär vara med ungefär lika mycket. Jag har flera gånger fått frågan om vem jag skulle vilja spelade mig, och jag har inget bra svar på det. ...Emma Thompson? – Jag älskar Emma Thompson! Någon annan jag verkligen gillar är Kristin Scott Thomas. De har båda en kylig vibb, och jag är definitivt på den behärskat kyliga sidan av spektrumet. Rebecca Corbett Jobbar som assistant managing editor på New York Times. Har tidigare bland annat jobbat på Baltimore Sun, där hon var chef för David Simon som senare skapade tv-serien ”The wire” och namngav en av rollfigurerna efter Corbett. Var redaktör för New York Times rapportering om filmmogulen Harvey Weinstein som anklagades för sexuella trakasserier och övergrepp. Fick tillsammans med reportrarna Jodi Kantor och Megan Twohey Pulitzerpriset för avslöjandet.


George RR Martin: En del har vänt sig mot mig

Summary: Vintern dröjer men ”Game of thrones”-skaparen George RR Martin tar oss i den nya boken ”Eld och blod” åter till Västeros, nu med den draktämjande ätten Targaryen i fokus. – Jag tycker egentligen inte om att skriva, förklarar succéförfattaren när TT träffar honom i New York.

När George RR Martin i veckan släppte sin nya bok ”Eld och blod” var det en världshändelse. Förhandssnacket kring boken har dock handlat lika mycket om vad boken inte är som vad den är. Den är nämligen inte den uppföljare i ”Sagan om is och eld”-serien som den amerikanska författarens fans väntat på, våndats över och tjatat om i sju långa år. Den nyutkomna ”Eld och blod” tar oss visserligen åter med till Västeros, det medeltidsinspirerade rike som miljontals människor världen över har bekantat sig med antingen genom "Sagan om is och eld" eller ”Game of thrones”, tv-succén som bygger på bokserien. Läs mer: Då kommer sista säsongen av Game of Thrones Men i ”Eld och blod” återser vi varken Jon Snow, Cersei Lannister eller Arya Stark, i stället görs ett hopp 300 år bakåt i tiden och en djupdykning ner i draktämjaren Daenerys Targaryens släkt. Legenden om den nobla Targaryen-dynastin är ärorik men här ryms även galenskap, grymhet, syskonäktenskap och tragedier. ”Eld och blod” är inte en roman, förklarar George RR Martin när han har slagit sig ner framför de internationella journalister som samlats på förlaget Bantams kontor i New York. – Om folk förväntar sig ett traditionellt berättande så blir de besvikna, säger Martin, för dagen klädd i en mörk tredelad kostym med diskreta ljusgrå ränder. Huvudet pryds som vanligt av en skepparmössa och på näsan vilar ett par stålbågade glasögon. George RR Martin beskriver ”Eld och blod” som ett “imaginärt historieverk” där ärkemästare Gyldayn, utifrån böcker och historiska dokument, berättar om Targaryen-ätten och de människor som omgav dem. – Formatet tillät mig att vara lekfull – som att presentera två eller tre olika versioner av samma händelseförlopp. Läs mer: George RR Martin arbetar på ny ”Game of thrones”-spinoff För sju år sedan gavs ”Drakarnas dans”, den senaste boken i serien ”Sagan om is och eld”, ut. Då fanns ingen anledning att tro att det skulle ta mer än två–tre år för Martin att färdigställa nästa bok. Men datumet har fortsatt att flyttas fram och i dag finns bara en titel, ”Winds of winter”. Tv-serien ”Game of thrones” ligger nu före böckerna. Hur kommer det sig att ”Eld och blod” nu finns ute men inte ”Winds of winter”? – ”Eld och blod” utspelar sig över 150 år och innehåller tusentals figurer så skrivandet är inte enkelt – men det är enklare eftersom det är linjärt. Jag börjar med Aegons erövring. “Här var det första slaget, det här var det andra.” Jag väver inte samman det med vad som hände samtidigt i Yi Ti, Qarth eller de nio fria städerna. Har det varit mer njutbart att jobba med ”Eld och blod”? – Jag skulle säga lättare. Jag tycker egentligen inte om att skriva. Att skriva är arbete. Jag tycker om att ha skrivit. När ”Eld och blod” var klar, när jag skrivit ut den, gjort en sista redigering och skickat iväg den till mina redaktörer, det var verkligen en enorm kick. Men när jag fortfarande höll på att skriva… Quiz: Vad kan du om Game of Thrones? Det finns njutbara ögonblick, förklarar han, där han känner att ”det där blev bra”. – Men sedan finns det andra dagar då det känns som att allt är skitdåligt. “Jag hatar det här. Hur kunde jag någonsin tro att jag hade talang? Jag kommer aldrig mer att skriva klart något. Kanske kan jag byta namn och gömma mig på Antarktis?” Det är tufft. – När jobbet är klart väntar en enorm kick, särskilt i fallet med ”Eld och blod” eftersom det gått så lång tid och jag är så sen med ”Winds of winter”. Jag har inte fått en sådan kick på länge, inte sedan ”Drakarnas dans”, därför var det fantastiskt skönt att få bli klar med ”Eld och blod”. Men det håller inte i sig länge, det dröjer bara någon dag sedan undrar folk: ”Var är nästa bok? Vilken blir det?” Det kommer alltid att finnas en nästa. George RR Martin har hängivna läsare, men en del anser att författaren svikit dem genom att inte spotta ur sig fortsättningen på ”Sagan om is och eld”. – En del har vänt sig mot mig av en eller annan anledning eller är mindre tålmodiga. Det är sådant man får räkna med. Jag antar att det beror på böckernas framgång. Människor är motsägelsefulla och det går inte att generalisera. Vissa stöttar dig, andra inte. George RR Martin lyckades ganska snabbt göra sitt skrivande till ett heltidsjobb som han kunde försörja sig på. Men som många andra hade han en tung period där livet kunde ha tagit en annan vändning. – Jag gick några kurser för att bli fastighetsmäklare. Så hade jag inte börjat skriva ”Game of thrones” så hade jag kanske visat er en trevlig lägenhet på Upper West Side nu, haha.


Malin Ullgren: Alla som känt svartsjuka borde läsa Johanna Frids roman

Summary: Johanna Frids roman ”Nora eller Brinn Oslo brinn” ska ni inte missa. Frid injicerar briljant nog ett ohämmat och storsvenskt raseri i prosan. Det handlar förstås om svartsjuka – och då gäller inga normala regler.

Jag tror att jag nu har läst årets roligaste svenska roman: Johanna Frids ”Nora eller Brinn Oslo brinn” (recenserad av Anna Hallberg i DN 16/11). Den är extremt rolig, därför att Frid briljant nog injicerar ett barnsligt, ohämmat storsvenskt raseri i sorg och besatthet. Romanen lyckas dessutom förgöra de bisarra uttrycken ”hål” och ”trasig”, som klistras på människor som inte är psykiskt fulländade – en liten välgärning i sig. Den autofiktiva berättelsen skildrar hur svenska Johanna drabbas av fatal svartsjuka på sin danska pojkvän Emils norska ex-flickvän Nora. En dag visar det sig att Emil och Nora ska fika. Oskyldigt nog, och formellt sett inte mycket att tjafsa om. Men för Johanna är detta ett första kliv nerför helvetets branta trappa: hon blir våldsamt svartsjuk i en tid som erbjuder intensiva digitala stimuli för självskadebeteende. Internet är fullt av bilder på underbart vackra Nora, beskriven ungefär som en ung Liv Ullmann, med rödblont hårsvall och generöst leende. Johanna hamnar i det särskilda tillstånd av nätstalking som till slut blir svårt att skilja från njutning: tillfredsställelsen när man hittat en ny kran som kan leverera knarket; i det här fallet Noras mammas Instagramkonto. Snart börjar Johanna dela sitt intresse mellan ursprungsfixeringen Nora och Noras mamma. Så uppstår skandinavismen, den spottloskande versionen. För i Johannas huvud pågår ett flöde av aggressiva översättningar till danska och norska: När Emil berättar om den förestående fikan med Nora, har han både egna repliker och ett inre danskt flöde, som Johanna föreställer sig det: ”’Jag är icke nødt til at mødes med hende.’ Men jeg vil rigtig gerne bolle hende i røven, sufflerade jag mentalt. ’Jeg har bare lyst til det’. Noras røv er jo så dejlig stram.” Hatobjektet Nora växer till hela Norge, det lilla löjliga landet med det osexiga språket, landet utan djupare insikter om den besvärande löjligheten, vars huvudstad uttalas ungefär som svenskans ”arsle” och som sedan genomgående och utan citattecken får heta just Arsle. Det finns ett par beståndsdelar i svartsjukestudien som gör ont att påminnas om, samtidigt som de är självklara smärtpunkter: hur svartsjuka blir till en helhetsupplevelse av den egna värdelösheten och hur det kvinnliga skönhetskapitalet alltid spelar roll. Johannas sorg och vrede handlar bland annat om det obestridliga faktum att Nora är vacker och hon själv inte är det, i alla fall inte på det sättet. Kvinnors svartsjuka förstärks av ren kännedom om villkoren. Det finns en måttstock, och i skarpt läge tvingar man sig själv att förhålla sig till den, som en del av ett stoiskt intellekt som inte försöker smita från verklighetens tvingande omständigheter: på en skala, vem är snyggast? Och om skalan är svårläst, kan man alltid slänga in faktorn ”snyggast på högstadiet”, för då är de flesta överens om vad som gäller, då gäller inga finstilta egenskaper som ”spännande drag”, eller ”sensuell”. Den andra särskilt berörande beståndsdelen i svartsjukan som skildras är just hur inte bara smärtan i sig finns där, utan hur den dessutom förstärks av terapins beklagande analys av Johannas reaktioner: hon är ”trasig”, har ett ”hål” i själen: ”Eller hade jag ett stort inre tomrum att fylla? Det var en smaklös metafor. Varför pratade man alltid så? Som att lidande människor har en brist, som nästan tar sig ett fysiskt uttryck.” Det är verkligen sant, det är smaklösa metaforer. Även om det man talar om är trygghet mot otrygghet, förnöjsam mot kreativ läggning, är ”trasig” och ”hål” inga särskilt upplysande ord. För alla som någon gång känt sig underlägsna, känt svartsjuka, råkat vara psykologiskt och socialt ofulländade, kallats ”trasiga” eller drabbade av ”inre tomrum”, är ”Nora eller Brinn Oslo brinn” en mycket salt och god tröstkaramell. Läs fler texter av Malin Ullgren, till exempel om hur barn blir offer för Moderaternas aggressioner.


Maja Ratkje: ”Konsten sponsrar multinationella oetiska företag”

Summary: Den 22 november börjar festivalen Sound of Stockholm för nutida klassisk och experimentell musik. DN:s Johanna Paulsson har träffat norska röstkonstnären Maja S K Ratkje som låter musik och miljöengagemang gå hand i hand.

”Stopp oljesponsing av norsk kulturliv”, står det på Maja S K Ratkjes t-shirt. Den norska tonsättaren, noisemusikern och röstkonstnären är inte rädd att ta sig ton. Även kring sådant som inte rör själva musiken. Men vi återkommer till det. – Att ha en röst handlar inte bara om att kunna sjunga, utan också om att ha något att säga, förklarar hon när vi ses en söndagsmorgon i Stockholm. Kvällen innan har hon gjort en soloimprovisation för röst och elektronik på Konserthuset tvärs över torget från hotellobbyn när föreningen Kvast (Kvinnlig anhopning av svenska tonsättare) firade tioårsjubileum. – Det du såg i går är en väldigt tacksam grej att boka. Men det verkligt viktiga för mig är att andra spelar min komponerade musik, till exempel en stråkkvartett eller babyopera. Det är ofta så att jag nästan står i vägen för min egen musik eftersom performancerollen är mer efterfrågad och det irriterar mig lite, säger hon. Ratkje är vad man brukar kalla en composer/performer, en tonsättare som även uppträder live – ensam eller som solist tillsammans med orkester. Hennes vokala instrument är samtidigt helt främmande från de skolade röster man normalt hör inom den klassiska musiken. En stämma som ena stunden låter som tjutande bromsar och i nästa likt en kvidande violin. I år kommer nionde upplagan av festivalen Sound of Stockholm för nutida klassisk och experimentell musik att ge en bredare presentation av Ratkjes mångsidiga skapande. Det blir förstås ännu ett soloframträdande (”som säkert blir helt annorlunda”). Men även ett uruppförande av ett drygt tjugo år gammalt körverk. Dessutom kommer norska ensemblen Cikada att spela stycket med Shakespearetiteln ”And sing while thou on pressed flowers dost sleep”. Det är ett verk där Ratkje undersökt hur hennes sätt att använda rösten också kan ingå i hennes komponerande. Genom att spela in rösten och analysera ljudets beståndsdelar har hon kunnat överföra materialet till instrumentstämmor. Inspirationen att arbeta med ljuden fysikaliskt kommer från den franska spektralskolan, som utgår från klangfärgernas övertonsspektra. Men också från musique concrète-traditionen. – Där tar man ett ljudobjekt och undersöker vad ljudet är. Det var ett resultat av att man kunde spela in ljuden och använda dem i musik, fritt från associationer till objektet. Den tankegången har jag med mig i instrumentalkomponerandet och när jag använder min egen röst. Jag arbetar inte som en skådespelare med känslor och associationer till det mänskliga, utan tänker på ljuden jag åstadkommer som rena ljud, förklarar hon. På nittiotalet studerade Ratkje komposition vid musikhögskolan i Oslo och började improvisera tillsammans med andra musiker. Det blev gruppen Spunk, vars namn är hämtat från Pippi Långstrump. – Jag har alltid sjungit. När jag var liten var jag fascinerad av ljuden omkring mig. Vissa är väldigt bra på att uppfatta nyanser i färger och ljus, för mig var det ljudet och det som sker i det auditiva rummet. Men jag tänker på valet att använda just rösten. Visst finns det en dubbelhet i det eftersom en röst kan vara ett instrument i musik, men också ett demokratiskt verktyg? – Ja, det är sant. Jag var ansvarig för en konsertserie vid festspelen i Bergen som hette ”Voices that matter” och det var precis den dubbelheten jag tänkte på där. Att använda rösten betyder att du har ett ansvar att förmedla något. Det har man ju alltid som konstnär, men när man arbetar med rösten blir det väldigt konkret. Det var för övrigt i samband med just festspelen i Bergen 2012 som Ratkje bestämde sig för att protestera mot en av festivalens huvudsponsorer, dåvarande Statoil (nu Equinor). Hon fick arrangören att ta bort företagsloggan från hennes programpunkt och kanaliserade småningom motståndet i aktionsgruppen Stopp oljesponsing av norsk kulturliv. Därav texten på Ratkjes tröja. – Miljödebatten är inte så stor bland norska konstnärer och det beror bland annat på att oljebranschen sponsrar en väldigt bred del av kulturlivet. Det har lett till konsensus om att det är greit. Det är inte alls sant att pengar som man får genom sponsring skulle vara detsamma som statliga medel. Genom sponsring ingår man ett samarbete, där man bygger varandras varumärken. Det borde vara självklart för folk, men det är det inte. Tycker du att en konstnär har ett extra stort ansvar? – Ja, en konstnär ska ju vara synlig och de yttringar du gör i samhället betyder något. Det får folk att tänka, men kan också legitimera problematiska saker. Det är viktigt att konstnärer förstår att det är allvar. Företagen betalar nästan ingenting för att få väldigt mycket goodwill tillbaka. De köper sig till kredibilitet. Det är nästan som om konsten sponsrar dessa stora multinationella, oetiska företag, säger Ratkje. Nyligen tackade hon nej till att spela på en stor festival sponsrad av Red Bull, läskedryckstillverkaren som breder ut sig alltmer inom såväl det kommersiella som experimentella musiklivet. – Jag kom fram till att det inte fanns några positiva associationer alls. Varför ska det företaget då använda mig för att göra reklam för en energidryck? Man kan också fråga sig på vilket sätt näringslivet tar ansvar för det offentliga kulturlivet. Stora privata aktörer som Red Bull har ingen långsiktighet eller program för att utveckla kultur. De använder den bara som galjonsfigur. Ditt miljöengagemang sträcker sig långt tillbaka. Vad kan konstmusiken göra för klimatet? – Musiken och konsten är mer komplex än en politisk fråga, men konsten kan ju sätta temat på agendan, säger Ratkje och berättar om sitt orkesterstycke ”Paragraf 112” som fått sitt namn efter miljöparagrafen. Beställningsverket skrevs till 200-årsjubileet av den norska grundlagen 2014 och framfördes av landets symfoniorkestrar. – Miljöparagrafen säger att alla medborgare har rätt till en hälsosam miljö och att myndigheterna ska se till att bevara den. Hela texten stod tryckt på noterna så att musikerna hade den framför sig. Det är en ganska fin tanke. Och så trycktes den i programbladet vid alla konserter så det blev en god spridning av miljöparagrafen. Maja Solveig Kjelstrup Ratkje Internationellt uppmärksammad tonsättare, noisemusiker och röstkonstnär född 1973 i Trondheim. Numera bosatt i Svartskog utanför Oslo med maken (dragspelaren Frode Haltli) och två barn. Debutalbumet ”Voice” (Rune Grammofon, 2002) belönades med det prestigefulla Prix Ars electronica. En stor del av hennes kompositioner finns inspelade och utgivna på flera olika skivbolag. Ingår även i improvisationskvartetten Spunk och samarbetar med trion Poing. Har gett ut boken ”Eksperimentell kvinneglam. Erfaringer fra avantgarde-musikken”. Aktuell med solokonsert på Fylkingen, artistföredrag på Kungliga Musikhögskolan och framföranden av andra verk under Sound of Stockholm, en festival för nutida och experimentell musik som äger rum den 22–24 november på olika scener i stan.


Kattis Ahlström blir årets julvärd i SVT – kommer sända live

Summary: Kattis Ahlström blir årets julvärd i SVT. – Jag vill särskilt att de som sitter alldeles ensamma ska kunna känna att de har något slags sällskap, säger hon till DN. Årets julaftonsprogram blir livesänt.

Under presskonferensen där det avslöjades att programledaren Kattis Ahlström blir årets julvärd i SVT sade hon att hon ville fokusera på ”värme och medmänsklighet” i sitt värdskap. – Det är ett hårt klimat just nu, det finns en oro, och människor mår inte bra av att vara oroliga. Om man kan fokusera på saker som faktiskt fungerar, och inspirera till medmänsklighet, vill jag gärna bidra till det. Under året har jag varit ute och rest mycket, och träffat många människor som har inspirerat mig. Det har fått mig att förstå att som individ kan man göra ganska mycket, även om det är små saker, säger Kattis Ahlström till DN. Hon kommer, till skillnad från förra årets julvärdar Lotta Lundgren och Erik Haag, att sända live på julafton. – Jag tycker själv att det är härligt att man vet att det sitter någon där, här och nu, på just julafton. Man kommer att kunna känna någon slags trygghet i att programmet kommer att vara ganska traditionellt. Jag tror att människor mår bra av det, att det är ungefär som det brukar vara. Är du nervös? – Jag brukar inte bli så nervös, mer samlad, skulle jag säga. Det är en viktig dag för många, på väldigt många olika sätt. Jag vill särskilt att de som sitter alldeles ensamma ska kunna känna att de har något slags sällskap, säger Kattis Ahlström. Kattis Ahlström blir den 19:e julvärden i ordningen. 2003 slog nyheten ned som en bomb: Arne Weise skulle pensioneras efter 30 år som julvärd. Sedan dess har SVT presenterat en ny julvärd per år, förutom i fjol då man plötsligt gjorde det djärva draget att utnämna två personer, som fick det traditionstyngda uppdraget att guida svenska folket in i julstämning. En av julvärdens främsta uppgifter är förstås att tända ljuset i rutan precis innan Kalle Anka visas. När det stod klart att Lotta Lundgren och Erik Haag tänkte fira julen hemmavid och spela in sändningen i förväg var det många som ifrågasatte julvärdarnas funktion. Förra årets ”Kalle Anka och hans vänner önskar god jul” sågs av 3.859.000 tittare, vilket är den näst högsta siffran för programmet under 2000-talet. Däremot såg bara 2,5 miljoner tittare Lundgrens och Haags inslag som sändes strax innan. Drygt 350.000 fler slog på teven då Sanna Nielsen var värd 2016. Läs mer: Årets julklapp är det återvunna plagget Tidigare julvärdar i SVT 1959–1971: Bengt Feldreich 1972–2002: Arne Weise (utom 1979, 1988, 1989 och 1990) 2003: Lotta Bromé 2004: Ernst Kirchsteiger 2005: Blossom Tainton 2006: Ingvar Oldsberg 2007: Anne Lundberg 2008: Lasse Kronér 2009: Lisbeth Åkerman 2010: André Pops 2011: Kalle Moraeus 2012: Sarah Dawn Finer 2013: Petra Mede 2014: Henrik Dorsin 2015: Gina Dirawi 2016: Sanna Nielsen 2017: Lotta Lundgren och Erik Haag


Dagens skiva: Teodor Currentzis ger årets symfoniska käftsmäll

Summary: För dirigenten Teodor Currentzis är Mahlers sjätte symfoni som en antik tragedi, där han med sin orkester MusicAeterna ger publiken en livsbejakande känsla av katharsis.

”Det är hopplösheten som skänker trösten”, säger den grekiske dirigenten Teodor Currentzis om Mahlers sjätte symfoni och liknar den vid den antika tragedin och dess förmåga att ge åskådarna en känsla av rening, katharsis. För honom är Mahler en sårad som ger till de sårade. Slutet är också helt sanslöst i denna tolkning där allt verkar vara oavgjort ända in i det sista. Och aldrig har väl ett från början omöjligt och därför misslyckat uppror mot det tragiska i livet låtit så fruktansvärt livsbejakande. Currentzis har hyllats i flera år men nu är det dags att också lyfta fram hans ryska orkester MusicAeterna. Etthundratrettioen musiker på en oerhörd konstnärlig och teknisk nivå som enskilt och i lag får det här att bli årets symfoniska käftsmäll. Bästa spår: Finale Läs fler musikrecensioner av Martin Nyström, till exempel om Jörg Widmanns stora oratorium ”Arche”.


Trippen till Indien som förlöste The Beatles kreativitet

Summary: I dagarna är det 50 år sedan The Beatles gav ut det ”The white album”. Något liknade hade aldrig hörts tidigare. Johan Åsard berättar historien om låtarnas tillkomst i Indien – och hur meditationsresan påverkade bandet som ledde 60-talets popmusikaliska revolution.

Den 22 november 1968 släpper världens mest berömda popband en dubbel-lp som slår världen med häpnad med sin musikaliska variation. Här fanns countryinspirerade berättelser om svartsjuka och rivalitet, raka rocklåtar, ljuva ballader, bagatellartade visor, blytung hårdrock och – inte minst! – ett drygt åtta minuter långt ljudcollage fyllt av melodifragment, loopar och gåtfulla röster. Till detta kom den chockerande minimalistiska utformningen av skivomslaget – som saknade titel och var helt vitt! Något liknande hade aldrig setts eller hörts tidigare. Med ”The white album” hade The Beatles på nytt överträffat sig själva som kreativa ledare av 1960-talets popmusikaliska revolution. Samtidigt var det ett under att det över huvud taget blev en skiva. Ett drygt år tidigare hade gruppen uppnått vad många trodde var höjdpunkten i deras karriär. Lp:n ”Sgt Pepper’s Lonely Hearts Club Band”, som släpptes i juni 1967, förförde hela världen med sin fantasirika utformning och musikaliska nyskapande. Samtidigt hopade sig orosmolnen. John Lennon hade gått in i ett djupt lsd-missbruk, förödande för hans kreativitet. Turnéerna som svetsat samman bandet hade ersatts av tålamodskrävande studioarbete. Under inspelningen av ”Sgt Pepper” hade McCartney egenmäktigt tagit på sig rollen som ledare för bandet, vilket väckte allt mer irritation hos de andra. I augusti 1967 hittades bandets manager, Brian Epstein, bara trettiotvå år gammal, död i sin lägenhet i London efter en troligen oavsiktlig överdos av barbiturater. Förlusten av Epstein var förlusten av en sammanhållande kraft. Det var Epstein som hade lotsat dem hela vägen från Liverpool till det första skivkontraktet med producenten George Martin i London och genom de världsomspännande turnéerna. Vem skulle nu ta hand om dem? Kunde de över huvud taget hålla ihop? Svaret blev den indiska gurun Maharishi. I februari 1968 reste beatlarna till Rishikesh i norra Indien tillsammans med sina fruar och flickvänner. Bland de uppåt hundra deltagarna på meditationskursen fanns också Mike Love från Beach Boys, popsångaren Donovan och skådespelerskan Mia Farrow. Beatles hade med sig sina akustiska Martin D-28-gitarrer och började komponera mellan meditationspassen. Den avslappnade atmosfären – långt från ringande telefoner och det hektiska bruset i London – var välgörande för kreativiteten. Välgörande var också frånvaron av droger, åtminstone tyngre sådana. Lennon upphörde helt med lsd-tripperna och återfick sin enastående skaparkraft. Flera av Lennons kompositioner blev också direkt inspirerade av upplevelser under vistelsen i Rishikesh. Den självironiska ”I’m so tired” handlar om att han till följd av de långa meditationspassen på dagarna inte kunde sova om nätterna. ”I wonder should I get up and fix myself a drink”, sjunger han och svarar sig själv med ett ”no, no, no!” Den ömsinta ”Dear Prudence” beskriver Lennons omsorg om Mia Farrows syster Prudence, som gick så hårt in för meditationen att hon i början av vistelsen i Rishikesh blev närmast katatonisk. Den lunkande boogien ”Revolution 1” skrevs av Lennon i Rishikesh men är framför allt intressant för att den säger något om vilken politisk betydelse Beatles kunde ha vid den här tiden. Låten var – tvärtemot vad man kanske kan tro om Lennon – en kritik mot vänsterrörelsens revolutionära ideal. ”You can count me out”, sjöng han i singelversionen som gavs ut som b-sida till ”Hey Jude” i augusti 1968. Detta vid en tidpunkt då Vietnamkriget, rasmotsättningar i USA och studentuppror i Europa orsakade våldsamma sammandrabbningar. Lennon anklagades för att vara en småborgerlig förrädare. Själv försökte han förklara att han var emot våld och gärna skulle delta på barrikaderna, men bara med en blomma i handen. På albumversionen lade han till ordet ”in” efter ”count me out …”, vilket dämpade kritiken men knappast gjorde hans ståndpunkt tydligare. McCartneys ”Back in the USSR” retade gallfeber på konservativa amerikaner. Det rådde kallt krig mellan stormakterna och The Beatles anklagades för att hylla Sovjetunionen. Men McCartneys idé med låten var i grunden inte politisk. Inspirerad av Mike Love i Rishikesh ville han parodiera Chuck Berrys hit ”Back in the USA” från 1959, som är en hyllning till den amerikanska livsstilen. McCartney vände på perspektivet och skrev om en ryss som återvänder till Sovjet för kvinnornas skull (”the Ukraine girls really knock me out, they leave the West behind”). Låtens körer i doo wop-stil är en blinkning till Mike Love och Beach Boys. Flera av låtarna från Rishikesh framförs med fingerplockande teknik på akustisk gitarr, en teknik som får ackorden att klinga längre utan elförstärkning (vilket saknades) och som även inspirerades av jammandet med Donovan. ”Julia” och ”I will” är två exempel. En låt som helt bärs fram av plocktekniken är McCartneys utsökta ”Blackbird”. När Beatles återvände från Rishikesh hade de drygt 30 låtar med sig hem. Över hälften kom med på albumet. Utflykten till Indien hade förlöst kreativiteten – men knappast stärkt sammanhållningen. När inspelningarna startar i slutet av maj i EMI:s studio på Abbey Road präglas de av de enskilda individernas behov av egna uttryck, kombinerat med en tilltagande spänning inom gruppen. Det främsta exemplet är det åtta minuter och tjugotvå sekunder långa avantgardistiska ljudcollaget ”Revolution 9” som Lennon satte ihop tillsammans med Yoko Ono samtidigt som McCartney befann sig i New York. När McCartney kom tillbaka till London blev han rasande eftersom han själv hade experimenterat med ljudcollage en tid. Den låt som framför allt har förknippats med Rishikesh är ”Sexy Sadie”. Låten handlar om Lennons besvikelse efter att han fått veta att Maharishi gjort sexuella närmanden mot en kvinnlig deltagare. Upprörd över guruns svek beslutade sig Lennon för att lämna Rishikesh. Maharishi själv ställde sig oförstående till det hastiga uppbrottet. ”Om du är så kosmisk som du påstår, borde du veta varför”, sade Lennon sarkastiskt till honom. Enligt Cynthia Lennon var de påstådda övergreppen ett rent påhitt av en annan deltagare. Men oavsett detta hade Lennon skäl att överge Rishikesh. Strax efter hemkomsten lämnade han Cynthia för att gå in i ett symbiotiskt och starkt erotiskt förhållande med Yoko Ono som därefter satt som klistrad vid hans sida i studion, vilket inte bidrog till att minska spänningarna i gruppen. Långt ifrån alla låtar på ”The white album” håller normalhög Beatlesklass. Producenten George Martin förordade förgäves en enkel-lp. Albumet mottogs med blandad kritik och är framför allt intressant för att tillkomsten skedde i en brytningstid för The Beatles. Ett drygt år senare splittrades gruppen efter en sista kraftansträngning med det i alla avseenden mer genomarbetade mästerverket ”Abbey Road”. För den som är intresserad av Beatles historia är Rishikesh värt ett besök. Jag hade själv tillfälle att resa dit när jag befann mig i Indien förra året. Det var en sällsam upplevelse att vandra omkring i Maharishis gamla ashram, vackert beläget invid Ganges. Övergivet sedan länge har djungeln tagit över vad som i dag närmast liknar en ruin och som är en vallfärdsplats för Beatlesfans. Johan Åsard är TV-producent och författare