Stefan Amirell: Världen blir obegriplig när andra kulturer förminskas

Summary: Det är inte bara Grekland och Rom som ryker om Skolverket får som de vill. Även större delen av världens historia försvinner i grundskolan. Det förminskar de ungas bild av andra kulturer, skriver historikern Stefan Amirell.

Skolverkets förslag att stryka momentet ”forna civilisationer, från förhistorisk tid till cirka 1700” ur grundskolans kursplan för historia har fått massiv och rättmätig kritik. Ledar- och kulturskribenter, lärare och forskare har alla pekat på det orimliga i att svenska skolbarn i framtiden inte ska få lära sig något om de klassiska grekiska och romerska civilisationerna och deras betydelse för den senare europeiska historien, kulturen och dagens samhälle. En central aspekt av den föreslagna förändringen har dock hittills i stort sett förbisetts i kritiken, nämligen att momentet som ska strykas innefattar betydligt mer än de antika Medelhavskulturerna. Det är alltså inte bara Grekland och Rom som ryker, utan även exempelvis Egypten, Mesopotamien, Induscivilisationen, de kinesiska Han-, Tang- och Songdynastierna, den islamska guldåldern, de nord- och sydamerikanska högkulturerna före 1492 och samtliga förkoloniala afrikanska riken som Ghana, Benin och Stora Zimbabwe. Därmed ska undervisningen om världens historia börja, som det heter i utkastet, med ”upptäcktsresor samt europeisk kolonisation och slavhandel” kring 1500. Det är självklart en omöjlighet att gå in på alla världens länder och kulturer på de få timmar som historieämnet förfogar över på högstadiet. Detta problem var också de som utformade den nu gällande kursplanen medvetna om. Därför står det i den nuvarande kursplanen att jämförelser ska göras mellan några högkulturers framväxt, till exempel i Afrika, Amerika och Asien. Det handlar om att skapa en medvetenhet om att det över huvud taget fanns framstående kulturer och samhällen i världen utanför Europa före Columbus och Vasco da Gama. På samma sätt kan man komma till rätta med århundraden av eurocentrisk historieskrivning och att skapa en förståelse för hela världens historia – inte bara den svenska eller europeiska. Tvärtemot vad Skolverket tycks anse handlar den äldre historien inte bara om kuriosa och antika ruiner. Det finns en tydlig samtidsnytta med att svenska elever ska lära sig om världens historia även före den europeiska expansionen. I de länder som i modern tid har upplevt kolonialt förtryck och exploatering fyller den förkoloniala historien viktiga existentiella och identitetsskapande funktioner. Dessa är inte sällan djupt problematiska, exempelvis när man försöker återupprätta ett kalifat i Mellanöstern, eller när det hävdas att en kinesisk flotta upptäckte Amerika 1421, eller när militanta hinduiska nationalister vill återskapa en förmodad förislamisk guldålder i Indien. Att i en sådan situation – när de långa globalhistoriska linjerna kastar en allt större skugga över vår samtid – ge upp alla försök att förstå stora delar av världens historia gör nästa generation sämre rustad än dagens att förstå sin omvärld, att skilja fakta från fiktion och att möta människor från andra länder och kulturer. Det mest beklämmande med den nya kursplanen är att den präglas av en kolonial syn på världens historia som man inom historieforskningen har övergett för länge sedan. Redan på 1930-talet påpekade den holländske historikern J C van Leur att stora delar av den utomeuropeiska världens historia var skriven från ett skeppsdäck. Från 1960-talet och framåt har såväl nationell som eurocentrisk historiesyn kritiserats grundligt, och särskilt från 1990 har de globalhistoriska perspektiven, som betonar ömsesidigt utbyte och påverkan mellan olika kulturer i historien, slagit igenom på bred front. Sedan minst 20 år tillbaka präglas grundkursen i historia vid samtliga svenska universitet och högskolor av de långa globalhistoriska perspektiven. Att mot den bakgrunden betrakta den utomeuropeiska världens historia som intressant endast i det koloniala sammanhanget från 1500-talet och framåt är ett misstag och ett stort kliv bakåt. Det står i strid med kravet på att skolans undervisning ska vila på vetenskaplig grund, och det gör svenska elever påfallande dåligt förberedda för att möta en värld som i dag, mer än någonsin tidigare i historien, präglas av globala kontakter och utbyten. Läs mer: Peter Englund: ”Gör om, Skolverket, och gör rätt!” Läs mer: Utan antikens historia riskeras Sveriges konkurrenskraft


Backa teater förlorar sin ledare: ”Vi är i chock”

Summary: Efter 13 år på Backa teater i Göteborg flyttar Mattias Andersson till Stockholm och Dramaten. – Grattis Stockholm! säger skådespelaren och kollegan Kjell Wilhelmsen. Mattias lever teater 24/7. Men för oss är det sorgligt. Vi är i chock.

På Backa teater pågår just nu repetitionerna av ”Vi som fick leva om våra liv”, ett drama skrivet och regisserat av Mattias Andersson, med premiär om två veckor. Men på torsdagens övningar är regissören frånvarande. Han är i Stockholm med anledning av sitt nya uppdrag som konstnärlig ledare för Dramaten. – Det är en jättekonstig känsla, säger skådespelaren Kjell Wilhelmsen som kom kom till Backa teater samtidigt som Mattias Andersson och haft honom som vän mycket längre. – Vi började för 30 år sen på samma teaterkurs på TBV i Göteborg. Första gången vi stod på en scen, gjorde vi det ihop. Vad har varit bra med hans ledarskap på Backa teater? – Vi är numera en välkänd ungdomsscen i hela Europa tack vare honom. Han borde få en förtjänstmedalj för sin förmåga att belysa ungas liv och utsatta människors liv, säger Kjell Wilhelmson. Mattias Andersson har under många år pendlat mellan sin familj i Stockholm och sitt arbete i Göteborg. När han börjar på Dramaten den 1 mars nästa år kan han samla sitt liv i en och samma stad. Vännen Kjell Wilhelmsson förstår att det lockar. – Men som kollega känner jag sorg. Han kan verkligen människor, Mattias, och har ett stort hjärta. Grattis Stockholm! Julia Dufvenius: ”Han är i mina ögon genuint intresserad av människor”


Mattias Andersson ny teaterchef på Dramaten

Summary: Dramatikern och regissören Mattias Andersson blir ny teaterchef på Dramaten. Han kommer närmast från Backa teater i Göteborg. – Det är ett jätteprivilegium att få det här uppdraget och förtroendet från alla som jobbar här, säger Mattias Andersson.

Efter turbulens avgick i april den tidigare vd:n och teaterchefen Eirik Stubø från sin post. Dramaten valde då att dela upp ledningstjänsterna. Maria Groop Russel tog över som vd och samtidigt inleddes processen att hitta en ny teaterchef. Rekryteringsarbetet är nu klart. Ny teaterchef och konstnärlig ledare på Dramaten blir dramatikern och regissören Mattias Andersson. Han kommer senast från jobbet som konstnärlig ledare på Backa teater i Göteborg.  Mattias Andersson säger till DN att uppdraget är oerhört inspirerande. – Det är ett jätteprivilegium att få det här uppdraget och förtroendet från alla som jobbar här. Sedan är det bara att hoppas att man kan leverera när det är dags, säger han med ett skratt. Han är även positiv till Dramatens nya uppdelning av vd- och teaterchefstjänsten. – Så har vi arbetat i Göteborg och att en person ska hantera en sådan här stor arbetsplats med alla frågor känns närmast omänskligt, och den förändringen var en stor anledning till att jag blev mer intresserad av jobbet. Det har varit en turbulent tid på Dramaten. Hur såg du på den perioden? – Jag vill absolut inte kommentera eller recensera det som hänt tidigare. Jag kommer att ta hundra procent ansvar i mitt ledarskap för Dramaten när jag tillträder. Alla beslut som jag fattar då och allt som händer då kommer jag ta ansvar för, men det som hänt tidigare vill jag inte tala om. På frågan hur man ska nå ut till nya målgrupper svarar Andersson att det är en fråga om att sätta sig i dialog med publiken. – Jag tar med mig tanken från Backa teater att verkligen få ungdomar från alla delar av stan att komma till teatern, och att göra scenkonst som är relevant i vårt polyfona och segregerade samhälle. Det fins en stor kärnpublik på Dramaten men också grupper som aldrig satt sin fot här. Man vill veta vad de vill se gestaltat här på scenen. Hur skapar man trygg arbetsplats? – Det handlar om att man visar själv att man inte behandlar människor olika, att allas röst och åsikt är välkommen. Jag anstränger mig även verkligen för att olika perspektiv ska komma till tals i scenkonsten. Det är väl den grundläggande saken för alla världsreligioner och all humanism: att behandla andra så som du vill bli behandlad själv, det kommer man rätt långt med. Ulrika Årehed Kågström, styrelseordförande på Dramaten, säger att man redan innan sommaren inledde diskussioner med Andersson, och att han var en av de 50 personer som var tänkbara för tjänsten. – Mattias haft otroligt intressanta tankar kring vad innebär det att vara en nationalscen i dag: vad innebär det för teaterkonsten, och i ett publikt perspektiv, och i ett skådespelarperspektiv. Hon berömmer även hans sätt att leda arbetet. – Han har en nolltolerans mot alla former av trakasserier, han har ett öppet, transparent, inkännande och tillgängligt ledarskap med en tydlighet som också krävs. Det är allt som krävs i ett modernt ledarskap, och jag tror att Mattias och Maria Groop Russel kommer att bli en jättebra kombination, säger Ulrika Årehed Kågström. Groop Russel, som tillträdde som vd i början av året, berättar vidare hur man kommer jobba tillsammans för att förbättra arbetsmiljön på Dramaten. – Stora delar av arbetsmiljön fungerar utmärkt bra, sedan finns en rad händelser som präglar berättelsen om Dramaten. Det jobbar vi mycket med nu… vi har rutiner och folk på plats, så det är upp till bevis nu. Som på vilket företag som helst, säger hon. Hur kommer det arbetet med Mattias konkret att se ut? – Förhoppningsvis är det ordning och reda i lådan när Mattias kommer, så han kan ägna sig åt verksamheten utifrån konstens perspektiv. Men han kommer också behöva jobba med arbetsmiljön, för det gäller hela teatern. Men vi har basstruktur och rutiner för att få det att fungera. Mattias Andersson föddes 1969 i Göteborg och är utbildad skådespelare. Han har en lång karriär som dramatiker och regissör bakom sig, är flerfaldigt prisbelönad och har även sedan tidigare regisserat flera uppsättningar på Dramaten. Mattias Andersson tillträder som ny teaterchef på nationalscenen den 1 mars 2020. Mattias Andersson Andersson är en svensk skådespelare, dramatiker, regissör. Han utbildade sig till skådespelare på Teaterhögskolan i Göteborg 1990-1993 och medverkade därefter i pjäser som Ibsens ”Peer Gynt” och von Goethes ”Faust” på Backa teater. Han har även satt upp bland annat ”The mental states of Sweden” samt ”Idioten” på Dramaten. Sedan 2006 har han varit konstnärlig ledare på Backa teater och i mars 2020 tillträder han sin nya tjänst på Dramaten.  Tidigare chefer på Dramaten 1963–1966: Ingmar Bergman 1966–1975: Erland Josephson 1975–1981: Jan-Olof Strandberg 1981–1985: Lasse Pöysti 1985–1985: Ingvar Kjellson 1985–1997: Lars Löfgren 1997–2002: Ingrid Dahlberg 2002–2008: Staffan Valdemar Holm 2009–2014: Marie-Louise Ekman 2015–2019: Eirik Stubø 2019– nu: Maria Groop Russel


Meghan stämmer brittisk tabloid

Summary: Meghan, hertiginnan av Sussex, och prins Harry har fått nog av klimatet i brittiska tabloider. Nu stämmer hon tidningen The Mail on Sunday och prins Harry ryter ifrån i ett offentligt uttalande där han tar upp sin mamma, Diana.

Nyligen publicerade den brittiska tabloiden The Mail on Sunday ett privat brev som Meghan, hertiginnan av Sussex, skrivit till sin pappa Thomas Markle. Tidningens beslut att exponera Meghans trasiga relation till sin pappa genom att publicera brevet fick bägaren att rinna över för prinsparet – som nu ryter ifrån både rättsligt och offentligt. Meghan stämmer The Mail on Sunday för att missbrukat privat information om henne, samt brutit mot lagen om upphovsrätt och dataskyddsförordningen GDPR, uppger BBC. Samtidigt tar maken prins Harry ställning i ett offentligt uttalande där han hävdar att den brittiska pressen fört ”en hänsynslös kampanj” mot Meghan under det senaste året – som har eskalerat efter att deras fem månader gamla son Archie föddes. Prins Harry fortsätter i uttalandet att dra referenser till hur brittisk press rapporterade om hans mamma prinsessan Diana och menar att det är hans ”största rädsla att historien upprepar sig”. ”Jag förlorade min mamma och nu ser jag min fru falla offer för samma kraftfulla makt”, säger prins Harry och fortsätter: ”Det kommer en punkt där det enda du kan göra är att stå upp mot den här typen av beteende, då det förstör människor och människors liv. Det är enkelt uttryckt mobbning, vilket skrämmer och tystar människor.” Mail on Sunday säger att de kommer att försvara sin publicering ”med näbbar och klor”. Katrine Marçal: Britterna har svårt att hantera en kunglighet som vill vara politisk


JK utreder inte förtalsanklagelser mot Josefin Nilsson-dokumentär

Summary: SVT:s dokumentär om Josefin Nilsson, ”Älska mig för den jag är”, anmäldes för förtal. Justitiekanslern har nu beslutat att inte inleda förundersökning i ärendet.

I beslutet från Justitiekanslern (JK) som DN tagit del av står det: ”Uppgifterna i anmälan ger inte underlag för bedömningen att åtal är påkallat från allmän synpunkt. Förundersökning ska därför inte inledas”. I september anmälde Josefin Nilssons tidigare pojkvän, som omtalas i programmet, dokumentären för förtal. Mannen har tidigare anmält programmet till Granskningsnämnden, då han säger sig ha blivit felaktigt utpekad som ansvarig för Josefin Nilssons död. Mannens namn nämns inte i dokumentären. Hans advokat Sargon de Basso har dock ansett att tittarna får ”successivt pusselbitar” som lyfter fram mannen och gör att ”det inte krävs ett utpekande med namn och bild för att tittaren ska förstå vem som avses i dokumentären”. JK är ensam åklagare när det gäller tryck- och yttrandefrihetsbrott, men ska endast i undantagsfall väcka åtal. Det görs ”om det anses påkallat från allmän synpunkt”. Normalt sett ska åtal i förtalsmål i stället väckas enskilt av den som anser sig vara utsatt för brott. – Det var inte ett helt oväntat beslut. Det är endast i undantagsfall som JK driver förtalsmål. JK:s beslut är inget ställningstagande i förtalsfrågan utan endast en passning tillbaka till oss att eventuellt driva saken som enskilt åtal, skriver advokat Sargon de Basso i ett mejl till DN. Överväger ni att väcka enskilt åtal? – Det är inget bestämt. Det är en fråga vi kommer diskutera närmare efter Granskningsnämndens beslut. Det är många aspekter som måste vägas in innan man väljer att driva ett enskilt åtal. Läs mer: Skådespelare förtalsanmäler SVT för Josefin Nilsson-dokumentär


Konsertrecension: Christian Lindberg svingar sig glatt mellan århundradena

Summary: Under gästspelet med Israel NK Orchestra uppträder Christian Lindberg i alla sina skepnader, som tonsättare, trombonist och dirigent. Och han gör det med ett program som lockar fram både charm och orkesterglans. DN:s Johanna Paulsson var där.

Mot fonden av flygskam har nyttan med internationella turnéer på senare tid börjat ifrågasättas. Att resa kors och tvärs över världen med hela orkestrar för att bara byta Beethoven med varandra kan ju knappast kallas kulturutbyte. Men Christian Lindberg har aldrig varit mannen som gör saker på rutin, varken som tonsättare, trombonist eller chefdirigent. Under sitt gästspel med Israel NK Orchestra uppträder han i samtliga tre roller. Och nog är det ett sällsynt program man satt samman på temat ”Bridges and friendship”, även om det handlar mer om att stärka familjebanden och vänskapsrelationen mellan Sverige och Israel än om brobyggen i stil med Daniel Barenboims Väst-östliga divanorkester. Efter paus kvittrade Andrea Tarrodis impressionistiskt prunkande ”Paradisfåglar” i kapp med pappa Lindbergs egen ”Black hawk eagle”. En postmodernt präglad konsert för trombon och orkester som bredde ut sina vingar med en jordisk fanfar och tog höjd mellan det lyriska och larmande. Men den verkligt udda fågeln i symfonisammanhang var mandolinen som fick kliva fram i ”Piut”, Oded Zehavis konsert för mandolin och orkester med Shmuel Elbaz som solist. En medelhavsglittrande mellanösternmusik som skickligt svingade sig fram genom såväl århundradena som olika folktraditioner – företrädesvis marockansk – mot en fond av västerländsk konstmusik med dragning åt det nyromantiskt filmiska. Per Eglands variationer över den judiska folksången ”Hava nagila” för trombon, mandolin och orkester bjöd därefter på underhållande klezmerkomik och virtuosa tempoväxlingar som snabbt fick publiken att ge upp försöken att klappa takten. Men konserten började och slutade lydigt med klassiska hits. Först Mozarts operamässiga symfoni nr 34, framförd med sjungande schvung, och sist Sergej Prokofjevs symfoni nr 1, ”Den klassiska” med sin Haydn-förklädda neo-klassicism. Verk som tillsammans med extranumren lockade fram helkroppsdirigenten i estradören Lindberg och gav orkestern chansen att matcha hans glansiga skjortor med både finlir och humoristiska instrumenthybrider. Läs fler av DN:s konsertrecensioner här, och fler texter av Johanna Paulsson här.


Så hanterar du en närståendes dödsfall i sociala medier

Summary: Sociala medier har inte bara förändrat vårt sätt att sörja dem som går bort, de har också medfört praktiska frågor som anhöriga behöver ta ställning till. Här är tipsen på hur man kan tänka kring och hantera sociala medier i samband med en närståendes dödsfall.

När sociala medier har blivit allt vanligare har efterlevande fått nya saker att tänka på när någon går bort. Det märker Ulf Lerneus, förbundsordförande för Sveriges auktoriserade begravningsbyråer. – Det blir ganska många frågor om de här sakerna, eftersom så många finns på sociala medier. Det är inte det första man tänker på, men vi kan framför allt se att det är aktuellt när det gäller yngre personer vars föräldrar också finns i sociala medier, säger han. Om en närstående går bort finns två sätt att hantera personens sociala medier: antingen kan man ta bort kontot, eller om det gäller Facebook eller Instagram göra om det till en minnessida. Men för att kunna göra det behöver man kunna verifiera att personen är avliden, till exempel genom att skicka in en dödsattest eller dödsannons. – Det är många gånger begravningsbyråer som hjälper till med den delen, säger Ulf Lerneus. Han berättar att allt flera väljer att spara sina anhörigas Facebooksidor som minnessidor. Då kan närstående gå in och skriva kommentarer efter ett dödsfall. Det viktiga är i sådana fall att någon har kontroll över kontot och kan gå in och bemöta kommentarer från människor som vill skriva av sig. För en del blir det en svår fråga hur de ska hantera kontot, eftersom det finns så mycket information sparad där. – Ibland tar man bort hela kontot eftersom det finns en osäkerhetsfaktor som gäller vad som finns där. Det kan vara jättesvårt för anhöriga att ta ställning till hur mycket de vill veta av det som finns på kontot. För att en avliden persons sociala medier ska kunna hanteras väl hjälper det att personen själv har utsett någon som har inloggningsuppgifter till kontot. – Då kan den hålla kontot levande och gå in och svara på frågor eller göra om kontot till en minnessida - som också går att ta bort sedan när man vill. Om ingen gör något med kontot i sociala medier så fortsätter det att finnas kvar. Något som ibland kan leda till svåra situationer. – Jag har själv några personer på min Facebook som är avlidna där ingen har agerat. Det blir en väldigt speciell känsla när man kände en person och så dyker det upp en notis som säger ”passa på att gratulera din vän på födelsedagen”. Det blir ju en obehagskänsla, säger Ulf Lerneus. Läs mer: Så förändrar sociala medier vårt sätt att sörja Så här kan du hantera olika konton vid ett dödsfall: Facebook Ett konto på Facebook kan göras om till en minnessida. Förändringen görs enligt Facebooks policy när en familjemedlem eller nära vän informerar om dödsfallet. Som aktiv användare kan man välja en efterlevande kontaktperson som får uppdraget att hantera minnessidan. Verifierade familjemedlemmar kan begära att ett konto ska tas bort helt. Det kan bland annat göras genom att tillhandahålla en kopia av den närståendes dödsattest. Google Genom Googles så kallade ”Inactive account manager” kan man låta en utvald person bli informerad eller få tillgång till vissa delar av kontots information i händelse av att man varit inaktiv en längre tid. Google skriver att man hjälper nära familjemedlemmar att stänga kontot till en avliden person, men att det viktigaste uppdraget är att se till att personens information är säker och privat. Beslut kring vad som ska ske med avliden persons konto tas enligt Google efter en noggrann genomgång av ärendet. LinkedIn Enligt LinkedIn kan man efter begäran och noggrann genomgång besluta om att ta bort en profil så att den inte syns. Den som anmäler dödsfallet måste då delge flera uppgifter: användarnamnet, URL-adressen till profilen, vilken relation man har till den döda, mejladressen, vilken dag personen avled, en länk till en dödsannons och vilket företag personen senast arbetade på. Instagram Instagram, som ägs av Facebook, kan göra om kontot till en minnessida. Det görs genom en anmälan till tjänsten som kräver bevis på att personen inte är i livet, exempelvis en länk till en dödsannons eller nyhetsartikel. ”Vi försöker förhindra förekomsten av hänvisningar till minnessidor på Instagram som kan uppröra personens vänner och familj”, skriver tjänsten. Nära släktingar kan begära att kontot ska tas bort. Då behövs den avlidne personens födelsebevis, dödsattest och ett myndighetsutfärdat bevis på att man är laglig företrädare för den avlidne personen eller dödsboet. Twitter Twitter uppger att de försöker samarbeta med nära familjevänner till den avlidne i händelse av att man vill att kontot ska inaktiveras. När dödsfallet meddelas vill plattformen ta del av särskilda uppgifter för att verifiera informationen. Däribland en kopia av anmälarens id-kort och en kopia av den avlidne personens dödsattest. Detta för att undvika falska rapporter om att en person gått bort. Twitter vägrar oavsett relation att ge någon annan tillgång till en avliden persons konto.


Så förändrar sociala medier vårt sätt att sörja

Summary: Ett dödsbesked på Facebook? Anhörigas agerande på sociala medier kan upplevas som okänsligt. Samtidigt menar forskare att sociala medier kan ge sörjande en ny sorts tröst i situationer där vänner eller kollegor känner sig obekväma.

För några veckor sedan berättade en vän om hur han mottagit sin mosters dödsbesked. På Facebook läste han ett öppet inlägg skrivet av sin kusin. Kusinen frågade om råd hur man bäst ordnar med att städa ur ett dödsbo. Vännen blev en aning chockad och frågade: ”Är min moster död?” En stund senare kom bekräftelsen: jo, det var hon. Det var lättare för kusinen att skriva digitalt, än att rakt ut säga vad som hänt. Jag berättar det här för Ylva Hård af Segerstad, docent vid institutionen för tillämpad it på Göteborgs universitet. Hon har forskat om hur sociala medier används av människor i sorg och har hört liknande historier. Berättelser om när dödsbesked spridits öppet och brett av sörjande människor som saknat ord för att säga vad som hänt över telefon eller ansikte mot ansikte. – I de lägena finns också ofta personer som känner att de egentligen står närmare den avlidne än andra, men trots det har de fått beskedet senare och på ett sätt som de själva upplever som ”fel”. Man kanske inte ville se det på Facebook, utan tycker att personen skulle ha ringt eller kommit för att berätta det, säger Ylva Hård af Segerstad. För några år sedan började hon intressera sig för sociala mediers roll i sorgeprocessen. En kollega till henne hade förlorat sin pappa och berättade att stödet från vänner i vardagen var ganska ”stelt”. Många vågade inte närma sig ämnet och det som väl uttalades var i mångt och mycket urmodiga fraser. I sociala medier däremot upplevde kollegan stödet som starkt, engagerat och genuint. – Sociala medier beskylls ofta för att vara ytliga och meningslösa. Men de kan paradoxalt nog också fungera så att folk vågar göra mer. Det blir en brygga till att både berätta om och ge mer stöd i existentiella kriser. I dagens samhälle har människor ofta svårt för att prata om döden. Många upplever att vi inte riktigt har språket eller formen för hur man gör, och med bättre levnadsstandard och vård möter vi inte heller döden så ofta i vår vardag. Så har det inte alltid varit, men man kan säga att vi har blivit ovana vid döden, säger Ylva Hård af Segerstad. Mer än åtta av tio svenska internetanvändare är aktiva på sociala medier. Facebook är, trots en stagnerande tillväxt, den mest populära tjänsten, enligt undersökningen Svenskarna och internet 2018. Sorg som känsla kan vid en första anblick inte tyckas passa in i plattformens ofta välmodererade flöde där människor vill visa sina bästa sidor. Men trots det har sociala medier tydligt påverkat hur vi sörjer. Kyrre Kverndokk, professor i kulturvetenskap vid universitetet i Bergen, beskriver sociala medier som performativa i sin karaktär. – De finns till för att vi ska visa vår vardag. Vad vi äter och upplever, våra stora och små framgångar och även vår sorg, för en publik bestående av vänner, bekanta, kollegor och andra. Sociala medier gör det möjligt att nå ut brett och snabbt för att upplysa om ett dödsfall och det gör att långt fler sänder kondoleanser till de drabbade än vad som annars skulle vara fallet, säger Kyrre Kverndokk. – Det här gör den privata sorgen mer offentlig i den meningen att den sörjande visar sorgen i ett semioffentligt rum. På ett sätt trivialiserar det också sorgen. Det ska inte mycket till för att sända sina kondoleanser i en Facebooktråd. Bekanta i periferin väger kanske inte sina formuleringar mer än när man gratulerar Facebookvänner på födelsedagen. Men samtidigt kan det vara något bra för den sörjande att bara få uppmärksamheten. Charlotte Frycklund, präst i Svenska kyrkan och den första i landet med huvudfokus på sociala medier, beskriver den omsorg som snabbt kan komma från många håll som ”ett slags kudde”, något som gör att människor går vidare i sorgen en aning skyddade. När orden saknas kan man alltid skicka emojis av hjärtan, medan vi i den fysiska verkligheten kanske hade korsat gatan för att slippa träffas när vi saknar något att säga, menar Frycklund. – Jag tror att sociala medier är ett komplement, men ännu mer än så: en hjälp för att stödja varandra i ”riktiga livet”. Om någon gjort en uppdatering på Facebook, så vet alla. Det betyder att när jag träffar min sörjande vän, så har samtalet emellan oss redan börjat, säger hon och fortsätter: – Jag behöver inte fundera över, ”Vet hon att jag vet? Vad ska jag säga? Vad ska jag göra?” eftersom jag redan skickat ett hjärta på sociala medier. Det är alltid lättare att fortsätta ett samtal än att börja ett. Så i stället kanske jag säger: ”Vad fint du skrev på Facebook, jag har tänkt så mycket på er.” Fokus i Ylva Hård af Segerstads forskning har legat på föräldrar som förlorat barn. Hon har studerat en sluten Facebookgrupp, djupintervjuat sörjande och gjort enkätundersökningar för att se vilken roll sociala medier fyller i personernas sorgehantering. Många av medlemmarna, berättar hon, ser den slutna gruppen som en livlina. En digital fristad som överbryggar tid och rum, där någon annan alltid är tillgänglig för att ge stöd och kan ge ett stöd som är baserat på egna liknande erfarenheter av sorg och förlust. – Utanför den slutna gruppen har många upplevt att de känner sig dömda. Det ordet återkommer: ”dömda”. Att andra dömer dem för hur de sörjer och vad de skriver. Många känner också att det finns en tidsbegränsning. En tydlig förväntan från omgivningen att man efter en tid, som är ganska kort, ska vara ”klar” med sin sorg, säger Ylva Hård af Segerstad. I sociala medier är antalet följare, interaktioner och kommentarer hårdvaluta. Jag frågar Ylva Hård af Segerstad om detta har inneburit en kvantifiering av sorgen. Hon berättar att en viktig uppgift för den slutna gruppens moderatorer har varit att alla ska känna sig sedda. Ingen ska få förbli ensam och osedd, och det får inte bli för ojämnt när människor öppnar upp med sina djupaste tankar. – Man vill undvika att en person får 150 likes och en massa kommentarer samtidigt som en annan person som delar en liknande händelse i gruppen nästan inte får någon respons alls. Det hänger så klart ihop med hur intensivt gruppens flöde har varit och vilka individer som varit inne. Men det kvantifierade stödet blir väldigt tydligt, och det gör moderatorernas roll väldigt viktig. Det är hemskt och intressant på samma gång, säger Ylva Hård af Segerstad. Med tanke på utvecklingen har frågor väckts kring hur väl utformade de sociala medierna är för att människors sorg ska hanteras just där. I en kritisk artikel konstaterade nätmagasinet Slate förra året att plattformarna i slutändan inte finns till för att underlätta människors sociala liv. De är skapade för att gå med vinst, och tjänar på vårt ökade behov av att befinna oss där. Magasinet tog bland annat exemplet med Washington Post-journalisten Gillian Brockell, som i sociala medier berättade öppet om att hennes son dog vid födseln. Även efter dödsfallet fortsatte hennes flöde att fyllas av reklam för bebissaker. Brockell skev även ett öppet brev till plattformar som Facebook, Twitter och Instagram. ”Snälla techföretag, jag ber er: Om ni är smarta nog att inse att jag är gravid, att jag har gått igenom en födsel, då är ni säkerligen också smarta nog att inse att mitt barn dog och kan ge mig reklam därefter, eller kanske, bara kanske, inte alls.” Och trots den upplevda tryggheten i en sluten stödgrupp på sociala medier kan det ändå hända att någon som inte är den de utger sig för att vara kommer in, berättar Ylva Hård af Segerstad. En förutsättning för att stödet kring så här svåra och känsliga saker ska fungera är nämligen att ingen utomstående som inte delar erfarenheten av att ha förlorat ett barn tar plats. Känslan av stöd kan upphöra om personer känner att någon ”spionerat” på dem. – Flera har sagt: ”Folk vill bara gotta sig i vår sorg.” Man kan fråga sig varför andra skulle vilja gotta sig i människors största tragedi, men det har hänt. Det har kommit in personer i grupperna som uppgett att de är föräldrar i sorg. Medlemmar och moderatorer har sedan pusslat ihop små bitar av information och förstått att något inte stämmer och kunnat utesluta infiltratören och bibehålla tryggheten i gruppen, säger Ylva Hård af Segerstad. Kyrre Kverndokk har främst studerat hur sociala medier använts i lägen av kollektiv sorg, i synnerhet efter terrorattacken på Utøya 2011. Han lyfter fram känslan av gemenskap som sociala medier kan skapa. Samtidigt användes plattformarna för att effektivt samordna omfattande manifestationer i den fysiska verkligheten. Efter Utøya, samt även efter flera andra terrordåd åren därpå, omformades även retoriken och symbolspråket utifrån användarnas uttryck i sociala medier, berättar Kverndokk. Det var ord som ”Når en mann kan forårsake så mye ondt – tenk hvor mye kjærlighet vi kan skape sammen” (twittrat av en norsk tonåring 2011) och hashtaggar som #jesuischarlie (som användes sju miljoner gånger efter attentatet mot satirtidningen Charlie Hebdo) eller #PrayforManchester. – Med en välkänd form eller fras, som har använts vid tidigare terrorhändelser, påminns publiken i sociala medier om att det här skett gång på gång. Det uttrycktes också genom hashtaggen och plakaten med orden #jesuissickofthisshit som cirkulerade efter terrorattentaten i Bryssel 2016, säger Kyrre Kverndokk. Sorgeyttringar i sociala medier kan förvisso innebära en typ av identifiering mellan drabbade och människor långt därifrån. Men samtidigt, menar Kyrre Kverndokk, kan en massiv användning av sociala medier efter terrorattacker också ses som ett fullbordande av själva terrorhandlingen. – Scenen och tajmningen vid ett terrordåd väljs med syftet att nå ut till en publik. Publiken är därmed en del av själva händelsen. Utan publiken skulle terrorn inte bli känd. Den skulle vara misslyckad. Ur det perspektivet kan inläggen och delningen av bilder och slagord betraktas som inkorporerat i terrorn, och den teatrala och performativa våldshandlingen, säger Kyrre Kverndokk. I en artikel i Mashable 2017 diskuterade skribenten Brett Williams frågan: ”Att posta eller inte posta på sociala medier?”, med bakgrund i personliga tvivel efter hans 102-åriga mormors död. Han bestämde sig för att inte lägga upp något, delvis eftersom han inte ville dra uppmärksamhet till en djupt personlig händelse. Kort därpå blev han dock rundad av en familjemedlem som lade upp ett minnesinlägg och taggade honom. Brett Williams telefon fylldes snabbt därefter med kondoleanser. Allteftersom började han ändra åsikt. Kommentarerna i sociala medier var ju mycket mer personliga och intima, skriver han: ”Vi hanterar alla döden och sorgen som följer av den på vårt eget sätt – att skapa en elektronisk hyllning är lika mycket värt som att lämna blommor vid en gravsten”. För min vän fungerade det inte riktigt på samma sätt. Det ursprungliga inlägget om dödsboet togs bort av kusinen, men min vän berättar ändå att beskedet gav släktingar och vänner möjlighet att dela fina minnen av mostern i sociala medier. Saker de inte hade berättat för varandra annars. Prästen Charlotte Frycklund, som ofta träffar personer i sorg, menar också att hon aldrig har träffat någon som ångrat ett sociala medier-inlägg där de berättat om ett dödsfall, eller när de gjort om en Facebooksida till en minnessida. – Nej, för mig verkar det som att de flesta spontant känner att sociala medier är ett bra sätt att berätta om att en anhörig gått bort. På det sättet informerar man alla på en gång, och får respons från dem genast. Det kan värma i sorgens kyla. Läs mer: Så hanterar du en närståendes dödsfall i sociala medier


Josefin och Florin – så gick det sedan för sexbarnsmamman och tiggaren

Summary: Hon: en sexbarnsmamma från Halmstad. Han: en ung tiggare från Rumänien. Deras osannolika kärlekshistoria går nu att följa i den bioaktuella dokumentären ”Josefin & Florin”. Men hur gick det för paret efter att kamerorna hade stängts av? Höll kärleken? DN har talat med Josefin och Florin.

Historien kan inte börja någon annanstans än utanför Willys i Biskopsgården våren 2015. Florin Serban sitter utanför butiken med en pappmugg framför sig. Josefin Karlsson har nyligen flyttat till höghuset mittemot affären efter sin skilsmässa och passerar honom nästan dagligen. – Jag gjorde som alla andra svenskar och vandrade förbi. Jag har egentligen social fobi så jag gillar inte ögonkontakt med främmande människor. Jag tittade inte på honom, sa hej och sen snabbt in i butiken. Men det finns ett intresse hos henne. Hon har hört tiggeridebatten och vill veta vem han är och varför han har kommit till Göteborg. Hon skickar först sina barn med gåvor – frukt, en gammal filt, ett paraply – innan hon samlar modet att gå fram själv. – Han var nyfiken på Sverige och jag var nyfiken på Rumänien så vi började snacka. Precis varenda dag. När barnen hade gått till skolan, de minsta fick följa med, så drack vi kaffe med honom. Folk stirrade så klart, det var jättekonstigt men vi hade så himla kul. Florin lämnar sin plats vid Willys allt oftare och de börjar göra utflykter på kvällarna. – Vi åt glass ihop, åkte båt, han bjöd upp en att dansa på spårvagnen... Han bjöd på sig själv så mycket. Det är det spontana som jag föll för: Här kommer jag, vill jag dansa så gör jag det. Och våra samtal, vi ställde mycket frågor till varandra och hade så roliga diskussioner. Vänskapen övergår till en kärleksrelation som sedermera har skildrats både i media och i den bioaktuella dokumentären ”Josefin & Florin”. Recension: ”Josefin & Florin” uppmanar tittarna att se människan Det är mycket man kan snubbla på i den här berättelsen. Florin är 21 år gammal och Josefin är 37 när de träffas. De kommer från helt olika bakgrunder och dessutom har Josefin sex barn från ett tidigare äktenskap. Det kommer en del elaka kommentarer från omgivningen. En del menar att Josefin blir utnyttjad, andra menar att hon utnyttjar honom. Ingen tror att relationen kommer att hålla. – Det var mycket folk som tyckte. Men vi själva kände inte så. Vi hade så kul och fick så mycket utbyte av våra samtal. Vi brydde oss inte. Filmteamet följer dem i flera år och kommer riktigt nära. Deras kemi går inte att ta miste på och i början är allt lekande lätt. De inser att de har mycket gemensamt. Till exempel vill båda bo på landet, nära djur och natur. Kulturkrockarna och missförstånden är många men oftast något de kan skratta åt. Som att Florin blev förvånad över att Josefins barn gick utan skor på sommaren – han trodde alla barn i Sverige hade skor. Och när Josefin, innan de hade blivit ihop, chockades över hur mycket ljusare i ansiktet Florin plötsligt hade blivit. Då hade han i själva verket duschat på Göteborgs centralstation. – Jag hade inte förstått att han hade varit smutsig. I efterhand fattar jag inte hur jag tänkte, han levde ju på gatan och sov i sin bil, säger hon. Inget av det avskräcker Josefin. Hon tycker det är kul att få komma in i hans värld och bli en del av den. Särskilt kvällarna tycker hon är roliga. – När alla hade tiggt färdigt samlades alla släktingar vid hans bil och började leka med barnen. Alla bjöd på sig själva. Någon spelade fotboll med min son och en annan lekte med minstingen. De var välkomnande. Det blev som en stor familj. Med tanke på att jag inte haft någon stor familj när jag växte upp så var det en jättehärlig känsla. Så kommer sommaren och Florin åker ner till Rumänien. Men han kan inte hålla sig borta och kommer tillbaka efter bara en vecka. De bestämmer sig för att flytta ihop och det faller på Josefin att hitta en bostad där de kan få plats. Hon hittar ett hus i Oskarström utanför Halmstad och har bara en vecka på sig att fixa allt innan Florin flyttar in. – Det var stressigt. Jag ville ju göra ett gott intryck. När man blir ihop med någon som bor i ett annat land kan man inte dejta som vanligt. Det går inte att ringa och ses på fika på fredag. Man måste bo ihop med en gång och lära känna varandra allt eftersom. Det är väldigt intensivt. ”Hej, vem är du? Ska vi sova tillsammans nu?” I december 2015 står Josefin i en röd klänning och blommor i håret bredvid Florin iklädd finkostym och med hatten på sned. Kameror smattrar och mikrofoner trycks upp i hennes ansikte. Journalister är på plats och bevakar detta ovanliga bröllop. Till och med förbipasserande som inte förstår vad som pågår fotar paret. Josefin tar det hela med ro. Hon hade just sagt ja till Florin i rådhuset och är lycklig. Festen fortsätter i huset i Oskarström. De dansar till manele, rumänsk-romsk pop med rötter i folkmusiken, och gästerna sjunger på både svenska och rumänska tills sent på natten. September 2019. Josefin Serban går in i trädgården med maskrosblad i händerna och gässen rusar mot henne snattrande och flaxande med vingarna. Ovanför entrén till huset hänger Rumäniens flagga. Mittemot står ett hemsnickrat hönshus som Florin hade byggt. Där bor höns och ankor. Ofta låter Josefin djuren springa fritt mellan husen. – Det är något jag har fått med mig från mina besök i Rumänien. Där har de inte grisen för sig och kaninen för sig, utan alla djur tillsammans. Så det har vi gjort här också, ankorna och gässen springer tillsammans. När vi hade grisar var de här ute. Jag lekte med min 200-kilosgris i trädgården och så stod grannarna och stirrade, säger Josefin och skrattar. I de olika husen har Florins släktingar bott i omgångar. Hans pappa bor här men är just nu i Halmstad och tigger. Nästan fyra år har gått sedan bröllopsdagen. Inne i huset hänger uppförstorade foton på Josefins barn och andra familjemedlemmar men inga bröllopsbilder. Florin syns bara på ett gruppfoto med hennes mormor. De är inte gifta längre. – Det blev väldigt tyst när Florin försvann. Men han är som han är och jag är som jag är. Det gick liksom inte. Han kunde inte klara ett liv i Sverige. Han brukade säga till mig att han hade kidnappat mig och tagit mig till Rumänien om det inte hade varit för barnen. Men det blev för mycket krav och stress för honom här. Dokumentären ”Josefin & Florin” ger lite ledtrådar. Florin försöker. Han går till arbetsförmedlingen. Han går på Svenska för invandrare, SFI, och man får se honom våndas i närbild när läraren diskuterar substantiv, verb och adjektiv. – Han kom från ett barnhem med knappt någon skolgång alls. Då är det inte så lätt. Det tar han upp i filmen också: ”Vad ska jag med svenskan till när jag jobbar i skogen eller med djur?” Det var en väldig chock för honom. Man ska gå på utbildning, man ska gå på SFI och ta körkort. Det är sån skillnad mot Rumänien och andra länder han jobbat i. Där behöver du inte utbildning för att plocka potatis. Hans familj kommer från Tama?oaia, en liten by med några hundra invånare utanför staden Bacau, i Rumänien. Släktingarna lever fattigt och många kommer till Sverige, bor med Josefin och Florin och försöker försörja sig. I deras ögon har Florin vunnit på lotto och förväntas hjälpa alla. Själv kämpar han med att leva upp till förväntningarna. Det sliter på relationen, speciellt när släktingar ber om pengar. Josefin är lugn och tålmodig men säger nej. De har knappt så att de klarar sig själva. – Det ledde till massa konflikter mellan oss. För alla frågar. Är det en släkting, så är det 20 släktingar. Det är bättre att ge saker än att skicka pengar. Men det var svårt för honom att se hur de hade det och inte kunna hjälpa. När det blev för mycket åkte Florin till Göteborg för att tigga. Ibland stack han till Rumänien i flera veckor. – Jag blev så klart ledsen. Men jag kunde inte hålla honom inlåst heller. Han klarade inte riktigt det här livet. – Det var mer det att han tänkte att mannen ska ha ett jobb och försörja familjen. Sen ska han kunna skicka pengar till Rumänien, köpa hus, köra bil, han ska ha mycket pengar... och så lever vi här. Det var inte lätt för honom att jag var försörjaren och hade en ekonomi. Han förlorade sin roll och blev frustrerad. I filmen berättar en uppenbart ledsen Florin för sin syster att problemet var familjen. ”För att vi hjälpte dem och tog dit dem. Vi behöver tid för oss själva. Ingen familj, inga bröder, inga släktingar, inga vänner. Stressen fick oss att göra slut.” När DN får tag på Florin är han åter i hemlandet. Han jobbar inom skogsindustrin utanför Bukarest och säger att han helst inte vill tänka på Sverige. – Det är vissa saker jag ångrar men jag vill bara lägga allt bakom mig. Nu mår jag bra. Jag är hemma i min by, rensar i trädgården och tar hand om hästarna. Så klart hade jag önskat att vi kunde leva ihop. Men det är ingen idé att älta det som varit. Josefin säger också att hon har det bra. Hennes yngsta har börjat i skolan och nu kan hon fokusera på sig själv. Hon vill ta körkort till våren. Men hon fortsätter hjälpa. – Jag har blivit någon slags kontaktperson för utsatta rumäner. Det kan ringa nån stackars kvinna och gråta. Hennes man har försvunnit, polisen tog honom någonstans i Sverige för flera veckor sedan och hon vet inte var han är. ”Kan du ringa?” Det finns många tingsrätter, vem ska jag ringa? Men så gör jag det ändå. Varför gör du det? – Jag vet inte. Jag tror att det är min mormor som har gjort mig sån här. Det är henne jag är uppväxt med, det är henne jag har lyssnat på. Hon berättade hur fattig hon var när hon var barn och det har följt med mig. Hon var snäll och aldrig dömande. Jag ville alltid vara som hon. Hon gör också insamlingar för andra från Florins by. Just nu samlar hon in kläder till hans systerson som väntar barn. – De är väldigt fattiga och har ingenstans att sova. Det är väldigt fattigt i byn, där skickar man runt bebiskläder och lånar av varandra. Då har jag tänkt att jag ska samla ihop kläder till både bebisen och föräldrarna så de åtminstone har egna kläder. Om Florin säger hon att han är en god vän. – Vi hörs fortfarande ibland. Jag brukar säga till honom att man får vara glad för det man har. Och vi är nog vänner för livet. Livet blev inte som hon tänkte att det skulle bli på bröllopsdagen. Betyder det att cynikerna fick rätt? Det tycker inte Josefin. – Jag har fått så mycket av det här. Jag har blivit mer spontan och öppen. Från att ha haft svår social fobi, jag kunde knappt åka buss och gå handla, höll jag mikrofonen för 340 personer i Stockholm när trailern för filmen presenterades. Det menar hon är tack vare Florin och hans familj. – De är ju såna. ”Kom som du är”. Det spelar ingen roll om du har hål i kläderna och är smutsig. Ut och dansa och laga mat tillsammans och bjud på dig själv. Vi älskar varandra och har jättekul.


Bokrecension: Skotten i Ådalen 1931 blir akut allmängiltiga

Summary: I Ådalen 1931 öppnade svensk militär eld mot fredliga demonstranter, varav fem dog. Serietecknaren Mats Jonsson skriver om minnen, skam och kanske även förlåtelse.

Ungdomsbok Mats Jonsson ”Blod i gruset” Alfabeta, från 9 år. En ny bok av Mats Jonsson är alltid en speciell händelse och ”Blod i gruset” är inget undantag. I en stark och välskriven bok om Ådalen 31-händelserna, då svensk militär kommenderades ut och sköt ihjäl fem fredliga demonstranter, lyckas Jonsson med bedriften att nyansera bilden av händelserna i sig och samtidigt berätta en gripande historia om minnets bedräglighet, skam och kanske även förlåtelse. Händelserna den 14 maj 1931 har naturligtvis präglat Ådalen på många sätt. En av dem är oviljan att prata om det förflutna, viljan att gå vidare trots att såren på många sätt finns kvar. De flesta inblandade i Lunde; poliserna, de unga rekryterna, stenkastande kommunister och fredliga demonstranter, ja nästan samtliga berörda var ju lokalt folk från Ådalen. Man kände varandra. Hur hanterar man detta faktum? Man håller tyst och vänder blad. Det är i en sådan miljö som huvudpersonen Mats (naturligtvis), femteklassare i Stensätter utanför Bollstabruk i början på 1980-talet får som skoluppgift att lära sig mer om sitt lokalsamhälles historia. Intervjua en gamling helt enkelt. Ganska snart kommer han händelserna 1931 på spåren och börjar gräva. Det visar sig vara lättare sagt än gjort. Alla är inte lika benägna att berätta om sina upplevelser, för såren finns kvar och verkligheten är mer komplex än den enklast använda: höger mot vänster, arbetare mot kapitalister. I ”Blod i gruset” sitter serietecknaren och illustratören Mats Jonsson i baksätet och låter istället den renodlade författaren ta ratten. Och det blir verkligen lyckat. Jonsson har en väldigt attraktiv prosa, lågmäld matter-of-factness men samtidigt isbergsintensiv. Hans många ytterst träffsäkra tidsmarkörer kanske är att elda lite för kråkorna. Moderna kids går nog miste om en hel del berättargodis; rostiga Crescent-cyklar med hackande kedjor, villaområdet där alla har bastu på övervåningen och att man alltid går in via tvättstugan, aldrig huvudingången, matrummet som bara används till jul, falukorvsring i ugn och potatis (inga grönsaker). ”Har hon ytterdörren låst? … Hur ska då grannarna kunna gå in utan att knacka först?”. Jag gillar verkligen Mats Jonssons böcker. Främst kanske för att igenkänningsfaktorerna för mig personligen är så starka men också för hans autofiktion, hans självbiografiska huvudtematik som aldrig blir narcissistiskt kletig. Det finns heller inget förskönande eller för den delen överdrivet hemhatande (alla som varit i Bollsta vet ju att det finns en Hel Del Att Önska). ”Blod i gruset” är totalt superlokal och samtidigt akut allmängiltig och som sådan hans klart bästa bok hittills.


Konsertrecension: Hypnotisk ormtjusarkraft när Philip Glass tolkas på Malmö Live

Summary: Dirigenten Karen Kamensek leder Malmö Symfoniorkester i ett framförande av Philip Glass fjärde symfoni som jag aldrig riktigt kommer att återhämta mig från, skriver DN:s Johanna Paulsson om konserten från Malmö Live.

Dirigenten Karen Kamensek kommer oväntat in med fusklapp i halvtid och meddelar publiken att det står 3-0 till Malmö FF i Skånederbyt. Sedan leder hon ett framförande av Philip Glass fjärde symfoni som jag aldrig riktigt kommer att återhämta mig från. Det beror framför allt på att Kemensek utnyttjar tolkningsutrymmets möjligheter på ett sätt som är självklart när det kommer till gamla stötar som Beethoven, men sällsynt när det gäller mer samtidsnära musik. Glass fyra är komponerad 1996 och hämtar inspiration från det andra albumet ”Heroes” i David Bowies (och Brian Enos) Berlintrilogi. Men detta är förstås något helt annat än när dagens popartister sjunger Bowielåtar kompade av symfoniorkester. De sex satserna bär namn efter spår på skivan, men Glass har på ett betydligt mer abstrakt sätt arbetat in fragment och idéer i den musikaliska väven och den egentliga förebilden är snarare Bruckner. Inte minst öppningssatsen bär något av den österrikiske senromantikerns harmoniska signatur och i sina memoarer ”Words without music” berättar Glass att han upplevde att hans musik fick rätt sound först när han hörde den framföras av Bruckner Orchestra Linz. Nog är det underligt att exempelvis Kungliga Filharmonikerna i Stockholm aldrig lär har spelat någon av Glass symfonier. Särskilt som det är modern musik som så elegant anknyter till såväl en populärkulturell ikon som en senromantisk konserthusfavorit. Men precis som när Brahms avfärdade Bruckners musik som ”symfoniska boaormar” finns alltid en viss kvävningsrisk i det cirkulärt spinnande flödet som lätt kan infinna sig hos Glass. Ändå är det just denna omslutande egenskap som Kamensek vänder till musikens fördel. Inte minst när hon låter Malmö Symfoniorkester ta sig an den febriga exotismen i ”Abdulmajid”-satsen med hypnotisk ormtjusarkraft. Att det episka och svällande draget är överordnat den amerikanska minimalismens monotona fotarbete blir tydligt för att hon låter instrumentgrupperna frilägga musikens många skiftningar och skikt på ett sätt som suddar bort den cykliska déjà vu-känslan. Med runt 45 minuters så här väldisponerad speltid kan Glass utan tvekan ta upp kampen med repertoarens förhärskande 1800-talsgiganter. Camille Pépin (född 1990) får samtidigt ovanligt mycket sagt på bara tio minuter. ”Vajrayana” från 2015 är fransyskans genombrottsverk och omsätter den buddhistiska lärans fem element – jord, vatten, eld, luft och rum – till lika många satser med skiftande temperament. Musiken rör sig mellan det skira och det upptrissat kraftfulla i en högst personlig syntes mellan impressionismens drömska stämningar och minimalismens pådrivande rytmer med distinkta accenter och ett surrande sus. Som om en insektssvärm plötsligt drog fram likt en wagnersk valkyrieritt. Med klassicistiskt decimerad styrka, spänst och dynamiskt detaljarbete lyfte MSO därefter fram Mozarts flöjtkonsert nr 2 ur skuggorna med välmeriterade flöjtdiplomanden Chloë Vincent som solist. Verket skrevs ursprungligen för oboe och framförs så pass sällan att det kändes som en frisk 1700-talsfläkt före paus. Läs fler recensioner av Johanna Paulsson.


Masha Gessen: Därför är Greta Thunberg anti-Trump

Summary: Greta Thunberg är Trumperans nya politiska ledare just för att hon på alla sätt är hans motsats. Hon är uppriktig och han är en van lögnare. På bara ett år har hennes ensamma skolstrejk mot klimatkrisen förvandlats till en global massrörelse, skriver författaren Masha Gessen.

Hon är ung och han är gammal. Hon är uppriktig och han är en van lögnare. Hon förlitar sig på vetenskap och han förlitar sig enbart på magkänsla. Hon fokuserar på en framtid som går att förutse, medan han lever i ett imaginärt förflutet. Greta Thunberg är Trumps motsats. Andra unga människor har engagerat sig i den här striden längre än Thunberg, som låg bakom den globala klimatstrejken förra fredagen i New York och talade på FN:s klimatmöte i måndags. Andra unga människor har yttrat den självklara sanningen: att de regeringar som röstats fram av deras föräldrar, mor- och farföräldrar har avsagt sig ansvaret att garantera att dagens tonåringar får ärva en planet. Kelsey Juliana, från Eugene, Oregon, är nu 23 och har varit en trägen och uppfinningsrik klimataktivist sedan hon var tonåring. När hon var 15 stämde hon guvernören i Oregon och som 19-åring blev hon den ledande målsägaren i rättsfallet Juliana v. United States, som har kämpat sig upp genom domstolarna i fyra år, förhalat av motstånd från såväl Obama som Trumps administration. De 21 unga målsägarna hävdar att statens tröghet mot klimatkrisen är ett brott mot deras konstitutionella rättigheter. Sunrise-rörelsen, som drivs av unga, startades 2017, ett år innan Thunberg började skolka från skolan för att protestera utanför Sveriges riksdagshus i Stockholm. Medlemmar i Sunrise-rörelsen konfronterade Kalifornien-senatorn Dianne Feinstein tidigare i år, vilket fick henne att tillrättavisa en 16-åring: ”Du röstade inte på mig!” I måndags anslöt sig Thunberg till 16 andra barn för att leda en stämningsansökan mot de länder som står för de värsta utsläppen; en av målsägarna, New York-aktivisten Alexandria Villaseñor, kritiserade nyhetsmedier för att ägna för lite uppmärksamhet åt de andra barnen i stämningsansökan: ”De andra målsägarna har namn, erfarenheter och berättelser.” Villaseñor har rätt i att Thunberg fått betydligt mer uppmärksamhet i medier och mer respekt från politiker än kamraterna i klimatrörelsen. Hon är den enda som lyckats fånga våra kollektiva fantasier. Viktigare är att hon inspirerat sina jämnåriga: på ett år har hennes ensamma skolstrejk och veckoprotest vid Sveriges riksdag förvandlats till en global rörelse. Hon är Trump-erans politiska ledare just för att hon på alla sätt är hans motsats. Thunberg tänker och talar på logikens sätt. Hennes aktivism inspirerades av en motsägelse: planeten höll på att dö, men de vuxna betedde sig inte som om det var en kris. Detta var absurt, otänkbart och ohållbart – och det var verkligheten. Varje gång Thunberg talar gör hon ett obestridligt argument för handling, mot hyckleri. Hon poängterar att vuxna säger åt barn att känna hopp och drömma om en storslagen framtid, samtidigt som de själva agerar som om det inte finns en morgondag och att det är acceptabelt. Hon säger att vuxna uppmanar barn att gå i skolan och studera medan de själva medvetet ignorerar frukterna av den bästa forskning som finns. Hon blottlägger den grundläggande motsägelsen i västerländsk politik: att det är omöjligt att bekämpa klimatkrisen samtidigt som nationell framgång mäts med ekonomisk tillväxt. Det ena är inte kompatibelt med det andra och den som hävdar motsatsen är en lögnare. ”Vi är i början av en massutrotning och det enda ni kan tala om är pengar och sagor om evig ekonomisk tillväxt”, sade hon i FN i måndags. En del av Thunbergs fraser är enkla och förutsägbara: ”Vi ska se till att de hör oss”. Andra är poetiska: ”[Vår framtid] har stulits från oss varje gång de vuxna sade att himlen är den enda gränsen och att du bara lever en gång”. Alla hennes formuleringar har verb och substantiv, början och slut och de beskriver en sanning vi känner igen. Trump talar genom att skapa högar av ord som rör sig allt längre bort från fakta ju längre han talar. Han associerar fritt, eskalerar, upprepar, snedvrider, faller in i det obegripliga och slår vilt omkring sig. Han skapar känsla men aldrig argument. Logiken är hans fiende. Syftet med Trumps tal är att förmörka och grumla. Även när han läser upp ett tal som uppenbart förberetts av någon annan, som han gjorde i tisdags i FN, ägnar han sig oundvikligen åt det retoriskt dunkla. Medan Thunberg talade på klimatmötet (Trump tittade förbi en kort stund) höll presidenten tal på ett evenemang om religionsfrihet. Mannen som började sin tid som president med att införa ett förbud för hitresande muslimer och som fortsatte med att reducera flyktingmottagningen till rekordlåga nivåer gav nu ett tal om USA:s engagemang för att hjälpa folk som förföljs för sin religiösa tro, oavsett var det händer. Thunberg och Trump har motsatta världsbilder. Hon ser universum som moraliskt. Han anser att det är ruttet. Hon tror på begreppen rätt och fel. Han är nihilist. När hon talade i FN sade Thunberg: ”Om du verkligen förstod situationen men ändå fortsatte vägra agera så skulle du vara ond och det vägrar jag att tro”. En dag tidigare hade Trump talat med reportrar i Vita huset om visselblåsarens rapport om telefonsamtalet med Ukrainas president. ”Konversationen jag hade var mestadels gratulerande, handlade mest om korruption, all korruption som äger rum, handlade mest om att vi inte vill att vårt folk, som vicepresidenten Biden och hans son, bidrar till korruptionen som redan finns i Ukraina”, sade Trump. I den mån formuleringarna kan tolkas som meningsfulla tycks de spegla Trumps förståelse av världen som full av korruption, styrd av korruption och dömd till korruption. För att lyckas måste man vara ännu mer korrupt än andra. Logiken i Thunbergs budskap och den grundläggande övertygelsen om att människor är moraliskt kapabla får sådant genomslag just för att vi lever i en tid som domineras av en man som konstant fläker ur sig nonsens utifrån premissen att världen i grund och botten är härsken. Thunberg får mig alltid att tänka på de sovjetiska dissidenter som skar igenom dimman av sen-totalitär propaganda genom att insistera på att ord som för länge sedan förlorat sin innebörd måste tas på allvar. De krävde de rättigheter som garanterats i Sovjets konstitution, som rätten till mötesfrihet. Alla omkring dem hade länge förstått att lagen bara var ord, men dissidenterna började agera som om orden hade betydelse. De slängdes i fängelser och mentalsjukhus eller kastades ut ur landet, men ändå fortsatte de och deras vänner, för det var så du gjorde i ett universum som var moraliskt. De hade inga bevis för att universum var moraliskt, men genom att insistera på att agera som om det vore det lyckades de med viljekraft få till stånd en bättre framtid. Deras moraliska auktoritet kom från den enkla heroismen i att agera logiskt och konsekvent. Så är det även med Thunberg. Hon flyger inte. Hon seglade till USA. Hon har tagit tåget till destinationer i Europa. Hemma i Stockholm cyklar hon. Hon köper begagnade kläder. Hon ser mindre och yngre ut än sina 16 år; med sina flätor påminner hon om en flicka från sagoböcker, där hon säkerligen skulle synas i naturen. Hennes motsats är mannen i den för stora, skinande italienska kostymen – allt med honom är för mycket, inklusive längden på hans slips. Han ser äldre ut än sin ålder, eller som en dålig reklamfilm för solkräm. Att bara titta på honom och lyssna på honom känns genant. Trump har upprepade gånger anklagats för att agera som ett barn (orättvist, för barnen). Ballonger med Trump som bäbis har använts för att trolla presidenten över hela västvärlden. Thunberg är ett barn. Till skillnad från andra unga aktivister varken klär hon sig, beter hon sig eller talar hon som en vuxen i miniatyr. När Sunrise-rörelsen konfronterade Dianne Feinstein tilltalade de henne med den existerande politiska processens språk. ”Jag hör vad du säger men det var vi som röstade på dig så du borde lyssna på oss”. Feinstein tillrättavisade omedelbart tonåringarna för att låtsas vara vuxna. Thunberg är ett barn som tillrättavisar vuxna för att de misslyckats och för att de tvingat barnen att agera. Hon ser igenom varje politisk slogan som bygger på att barn är människor som måste skyddas. Hennes aktivism är inte ett försök att få delta. Det är en intervention. I FN i måndags var Thunbergs tal logiskt obestridligt, men hennes tonläge var ovanligt känslosamt. Många av hennes formuleringar – ”Det här är helt fel!”, ”Hur vågar ni?” – följdes av en blick som utstrålade avsky. Trump uppträder ofta med avsky: han visar att han avskyr de han ser som mindre människor. Thunberg verkade visa avsky för att våra politiska ledare – vuxna! – vägrar uttrycka sig begripligt. Thunberg har diagnostiserats med Aspergers syndrom, vilket hon refererat till som en ”superkraft”. I en tidig intervju jag gjorde med henne sade hon att diagnosen gör det möjligt att koncentrera på ett ämne under en lång period och det ämnet är klimatkrisen. Det gör det även omöjligt för henne att acceptera felaktig information, ologiska uttryck och beteenden eller oförmågan att förutse konsekvenserna av en handling – alla kännetecken för Trumpismen. I en BBC-intervju i april, när hon besökte London och talade till parlamentet, sade Thunberg: ”Jag faller inte så lätt för lögner. Jag kan se igenom saker”. Senare i samma intervju sade hon att hon inte har några förhoppningar om att förändra Trumps syn på klimatkrisen – där sätter till och med hennes egen vision stopp. Precis som med argumentet om ekonomisk tillväxt så gör hon valet tydligt: vi kan inte rädda planeten och behålla Trump; vi kan inte applådera Thunberg och tolerera en president som kommer att fördöma hennes generation till en obeboelig planet. Det är det ena eller det andra. Övers. Martin Gelin Texten är först publicerad i The New Yorker


Konsertrecension: András Schiff är briljant som pianist, men lite sömnig som dirigent

Summary: Pianisten András Schiff spelar helt briljant. Här är han i full kontroll, han är ett med musiken, Beethoven sjunger genom honom. Men som dirigent är han inte lika vass, enligt DN:s Nicholas Ringskog Ferrada-Noli som skriver att han ger Schubert och Haydn en kompetent men lite väl artig, för att inte säga sömnig, inramning.

Det är begripligt att en musiker, efter att ha bemästrat sitt instrument, vill ge sig på att dirigera. Det är lika logiskt som att en skådespelare vill testa att regissera. Men det är inte ett självklart steg att ta – det rör sig trots allt om helt olika kompetenser – och det är inte självklart att musikern kommer att vara lika vass som dirigent som han eller hon är som instrumentalist. András Schiff, född 1953, är en av världens bästa pianister. Senast han besökte Stockholm, hösten 2016, gav han en magisk pianorecital i Konserthuset med sena sonater av Mozart, Haydn, Schubert och Beethoven. Nu är det dags för ett besläktat men ändå helt annorlunda program: Schiff dirigerar Kungliga Filharmonikerna i Schuberts ”Rosamunda”-uvertyr, Haydns symfoni nr 97, Bachs klaverkonsert nr 1 och Beethovens pianokonsert nr 1. Solist i de två sistnämnda verken är givetvis Schiff själv Som pianist är Schiff inte bara djupt kunnig och nyanserad utan också ytterst känslig och personlig. Hans inspelningar av Bachs soloklavermusik är det enda sällskap man behöver för att överleva höstens mörker. Men som dirigent är Schiff inte lika fantastisk. Han ger Schubert och Haydn en kompetent men lite väl artig, för att inte säga sömnig, inramning. Schiff är i samma ålder som Haydn var i när denne på 1790-talet kom till London och fick publiken att baxna med sina fräscha och spirituella symfonier, bland annat just nummer 97. På pappret gör Schiff samma sak, han för med sig underbart sofistikerad centraleuropeisk musik till en kulturtörstande huvudstad utanför kontinenten, men eftersom framförandet är så tamt och tråkigt uteblir sensationen. När Schiff efter paus dirigerar från flygeln går det både sämre och bättre. Under Bachkonserten skänker han knappt musikerna en blick. I den osäkerhet som uppstår spelar orkestern ytterst försiktigt, och inte på ett delikat inkännande sätt, snarare vagt och stelt. Även Beethovens första pianokonsert låter ovanligt kraftlös i orkesterpartierna (förutom i finalsatsen), det är långt från den eld som en duktig dirigent kan locka fram ur detta verk. Men det kompenseras av solokadenserna, där Schiff spelar helt briljant. Här är han i full kontroll, han är ett med musiken, Beethoven sjunger genom honom. Synd att inte hela konserten är lika stark som dessa partier. Läs fler recensioner av Nicholas Ringskog Ferrada-Noli.


SVT sänder minnesprogram om Arne Weise

Summary: SVT kommer inom ”den närmsta tiden” att sända ett minnesprogram om den folkkäre programledaren Arne Weise. Det berättar programdirektören Jan Helin i ”Morgonstudion”.

På onsdagen kom beskedet att Arne Weise är död. Han var under nästan tre decennier julvärd i SVT och nu arbetar public service-bolaget på ett minnesprogram om programledaren. I nuläget är det inte beslutat vilket datum det ska sändas. – Vi har ett minnesprogram på väg ut. Det är lite oklart nu i talande stund när vi har det färdigt, men inom den närmsta tiden kommer det sändas ett minnesprogram, säger Jan Helin i SVT:s ”Morgonstudion”. Förutom uppdraget som julvärd var Arne Weise i drygt 15 år också programledare för naturprogrammet ”Ett med naturen” och ledde även ”Minnenas television”. Arne Weise blev 89 år.


Jan Eklund: Är Hilary Mantels ”Wolf hall” 2000-talets bästa bok?

Summary: Brittiska The Guardian har valt 2000-talets bästa böcker. Hilary Mantels historiska roman ”Wolf hall” toppar listan.

Vilken är den bästa bok du har läst under 2000-talet? Hopplös fråga, men svaren börjar ticka in när redaktionerna världen över börjar räkna ned till 2020. The Guardian lista med de 100 bästa böckerna publicerades i helgen. Och amerikanska Literary Hub ställer frågan vilken bok från de senaste tio åren som fortfarande läses 2030 (toppas i skrivande stund av Claudia Rankines ”Citizen: An american lyric”). I London är det inte helt oväntat Hilary Mantels historiska roman ”Wolf hall” som får äran att placeras etta. Följd av andra kända namn som Marilynne Robinson, Svetlana Aleksijevitj, Kazuo Ishiguro och WG Sebald. Elena Ferrante (11) och Karl Ove Knausgård (29) skulle förmodligen hamna högre upp om nordiska läsare får välja (bara en svensk får plats, Stieg Larssson). Den anglosaxiska dominansen är direkt pinsam. Inte en skymt av säg Michel Houellebecq eller Nina Bouraoui. Annars känns det bra att Tony Judts ”Postwar” och Cormac McCarthys ”Vägen” får hyfsade placeringar. Läs mer: The Guardian väljer 2000-talets bästa böcker


Nya biljetter släpps till Håkan Hellströms Ullevikonserter

Summary: Inom loppet av några timmar sålde Håkan Hellströms fyra konserter på Ullevi nästa sommar slut. Nu släpps fler biljetter till samtliga konserter.

Nästa år firar Håkan Hellström stort. Göteborgaren fyller då 20 år som soloartist, vilket han firar med fyra konserter på Ullevi. Med det är han historisk som den första artisten att göra fyra Ullevikonserter på en sommar. Intresset för hans konserter var så stort att biljettförsäljarens sajt brakade ihop, och alla biljetter sålde slut. Nu meddelar arrangören att ytterligare biljetter släpps till samtliga konserter. Läs mer: West Pride tvingas byta helg på grund av Håkan Hellström-konserter Biljetterna som släpps är ståplatser och även sittplatser till olika sektioner på arenan, alla med bra sikt. – Efterfrågan har överträffat alla förhoppningar, både för oss och för Håkan. Det känns otroligt mäktigt och kul att få både inleda och avsluta sommaren med Håkan på Ullevi, och vi är väldigt glada att redan nu kunna släppa upp extrabiljetter, säger Sulekha Daar hos arrangörerna Woah Dad Live och FKP Scorpio i ett pressmeddelande. Biljetterna till samtliga konserter (12 juni, 13 juni, 28 augusti och 29 augusti) släpps på lördag 28 september kl 10.00.


Stefan Larsson: Kanske är det dömt att misslyckas efter ”Linje Lusta”

Summary: Den amerikanske 50-talsdramatikern Tennessee Williams tycktes länge passé för teaterregissören Stefan Larsson. Men efter succén med ”Linje Lusta” med Livia Millhagen i huvudrollen ger sig de två nu på ”Katt på hett plåttak”.

Regissören Stefan Larsson och skådespelaren Livia Millhagen var ytterst delaktiga i vårens stora kritiker- och publiksuccé ”Linje Lusta” av Tennessee Williams på Dramaten, som hittills har gått för utsålda hus. Och vad gör Stefan Larsson då? Jo han ger sig på ytterligare en av Tennessee Williams pjäser. – Haha, ja det kanske är dömt att misslyckas att göra ”Katt på hett plåttak” efter ”Linje Lusta”, säger Stefan Larsson. – Nej, inte misslyckas, men det är ju en helt annan sorts pjäs, säger Livia Millhagen. – Det är en helt ny undersökning, säger Stefan Larsson. – Och varenda gång är man helt ny och naken och vet inte alls hur man ska gå eller prata. Det är ju inte så att vi har knäckt någon kod en gång för alla, nu måste den knäckas en gång till, säger Livia Millhagen. De filmatiserade versionerna av de båda pjäserna satte djupa avtryck när de kom 1951 och 1958. Marlon Brando gjorde t-tröjan om inte salongsfähig så åtminstone rumsren. Men vad har dessa pjäser med 2010-talet att göra? Stefan Larsson tänkte så under under många år, hade inte tiden sprungit ifrån Tennessee Williams? – Jag hade gjort Eugene O’Neill, Arthur Miller och Sam Shepard men undvikit Williams. Enligt min fördom var han för amerikansk och lite mossig. – Men så såg jag en uppsättning av ”Katt på hett plåttak” i London i regi av Benedict Andrews. Jag blev helt knockad och kunde inte förstå hur jag kunnat förbigå honom, säger Stefan Larsson. Så han gav sig till att läsa allt som fanns att läsa om Tennessee Williams, varenda biografi och text han kunde hitta. Och dränkte sig i honom under ett par år, i hans liv, hans konstnärskap, hans homosexualitet, hans missbruk och hans våldsamma kärleksrelationer. – Plötsligt förstod jag att Stanley och Stella i ”Linje Lusta” är Williams själv och hans älskare. De två bråkade också, slog halvt ihjäl varandra, och förenades igen i sexualiteten. – Blanche, hon har transvestitens utstrålning med sina lösögonfransar och extravaganta kläder. Hon gör sig själv illa och söker sig till destruktiva relationer, precis som Williams. – Och Brandos Kowalski är nästan en Tom of Finland-karaktär, ett onaniobjekt. När Stefan Larsson insåg det här blev han plötsligt fri i sin tolkning. Han och ensemblen fick en queer-ingång in i pjäsen, vilket gjorde att Tennessee Williams plötsligt framstod som den mest moderna dramatiker han läst på många år. Resten är teaterhistoria. Det är ofta så han arbetar, Stefan Larsson, han ägnar sig åt dramatiker i svit. Han har gjort tre Ingmar Bergman, tre Jon Fosse och fyra Shakespeare, till exempel. – Så jag tänkte att jag borde fortsätta den undersökningen av Tennessee Williams när jag har så mycket av hans tragedi inom mig. – Dessutom tycker jag att Williams befriar och synliggör kvinnan. Hon får stå där i egen rätt med sina skavanker, sitt åldrande och sin längtan efter ömhet. Det är så vackert. För Livia Millhagen medförde arbetet med ”Linje Lusta” en helt ny syn på Tennessee Williams. I sin ungdom läste hon flera av hans pjäser och hon såg filmatiseringen men förstod nog inte tillräckligt, tror hon. – Jag hade inte levt tillräckligt länge för att inse vad allt betydde. Så jag var lite tveksam, faktiskt, inför arbetet med ”Linje Lusta”. Men ganska snabbt i vårt arbete så förstod jag att det inte blir så mycket bättre än så här, den här kombinationen av kött och ande. – Pjäsen är otroligt matig för en skådespelare, den har poesi som kommer i små explosioner ibland, så att man bara hajar till. Men nu måste vi börja om, att börja repetera en ny pjäs är som att lära sig ett nytt språk, säger Livia Millhagen. I familjedramat ”Katt på hett plåttak” gör Livia Millhagen rollen som Maggie, gift med en av bröderna till patriarken vars födelsedag de och deras hustrur ska fira. En födelsedag alla, utom fadern själv, vet kommer att bli hans sista. Och det finns ett stort arv att slåss om. Maggie är gift med brodern Brick, som har en högst komplicerad relation till sin far och inte är intresserad av arvet, han är upptagen av skuld. Det är Maggie som får slåss för arvet, medan Brick hetssuper sig till det där klicket i hjärnan som gör att ångesten och skulden släpper. – Maggie liknar Blanche på ett sätt och det är att de är barnlösa båda två. De är också desperata i sin längtan efter bekräftelse, kärlek och sex. Men annars agerar de utifrån två olika lägen. Blanche är destruktiv och mer gränslös, hon är redan förbi, livet har sprungit ifrån henne. – Maggie däremot har ljusare stråk och en starkare överlevnadsinstinkt. Men hur gestaltningen kommer att se ut vet jag inte ännu och jag vill inte låsa mig i en formulering så här tidigt. Jag vill vara blank när vi väl börjar repetera, säger Livia Millhagen. Vi möts under en fotodag på Södermalm. Själva repetitionerna börjar inte förrän den 25 november. Uppsättningen är en produktion av Maximteatern och Kulturhuset Stadsteatern i samarbete med Dramaten. – Det ska bli så stimulerande att spela med Peter Andersson, Cilla Thorell och Andreas Kundler från Stadsteatern, och med Erik Ehn. Jag har ju spelat med Marie (Göranzon) tidigare och vi känner varandra väldigt väl och det är underbart att få göra det igen. Och Stefan och jag har jobbat tillsammans i flera produktioner. Hur är Stefan Larsson som regissör? – Han är modig och ställer höga krav. Han är en av väldigt få som kan regissera skådespelare i dag. Han kan osäkra skådespelarna så att det lyfter, han får dem att känna sig fria, säger Livia Millhagen. – Kanske beror det på att han går in väldigt naken själv i processen. Han låtsas inte att han är något annat än en människa som står nära oss, och då vågar vi också vara det, fortsätter hon. Även Marie Göranzon har en lång arbetsrelation med Stefan Larsson, i pjäser som ”Höstsonaten” och ”En familj”. – Det är ingen tvekan om att han är den största teaterregissör vi har i landet i dag, och jag har jobbat med de flesta, säger Marie Göranzon. – Han kan det essentiella i skådespeleriet och han kan förmedla det till skådespelaren. Det är så sällsynt att det nästan är chockerande. Vad är din relation till Tennessee Williams? – Jag såg ju filmerna som ung, och det var en författare man gärna ville spela. Han har den där svärtan, som Lars Norén, men samtidigt finns det en livslust och en humor i hans pjäser. Man får skratta mitt i eländet, säger Marie Göranzon. Hon har spelat de flesta andra amerikanerna, Miller, O’Neill och Albee, men aldrig tidigare Tennessee Williams. I ”Katt på hett plåttak” spelar hon modern. – Jag blev förvånad över att han är så kvick. Jag är jätteglad att jag äntligen, på ålderns höst, får göra honom. Det här kanske blir något av det sista jag gör, så det känns underbart roligt att få göra det med Stefan och Livia. Stefan Larsson hade sin tidiga skolning som skådespelare på Teater Galeasen, en av 90-talets mest expressiva fria grupper under ledning av Rickard Günther. – När jag gjorde ”Linje Lusta” var det första gången jag fick med mig min bakgrund från Galeasen, det fysiska, sexualiteten, det nakna och brutala. Det var roligt att kunna använda den stilen igen. – Jag är visserligen benhård som regissör, men inte lika brutal som man kunde vara på Galeasen då. Det får man inte vara på en svensk teater längre.  ”Katt på hett plåttak” Premiär: Den 14 februari 2020. Uppsättningen: ”Katt på hett plåttak” är en produktion av Maximteatern och Kulturhuset Stadsteatern i samarbete med Dramaten. Scen: Maximteatern. Regi: Stefan Larsson. Medverkande: Marie Göranzon, Livia Millhagen och Erik Ehn från Dramaten, Peter Andersson, Cilla Thorell och Andreas Kundler från Kulturhuset Stadsteatern. Pjäsen: Sattes upp första gången 1955, Pulitzerbelönades samma år och filmatiserades av Richard Brooks 1958 med Elizabeth Taylor och Paul Newman i huvudrollerna. Övrigt: Nyligen var det även premiär för Arthur Millers pjäs ”Häxjakten” på Dramaten i Alexander Mørk Eidems regi. Den hade urpremiär 1953.


Språkkrönika: ”Sverige” ett exkluderande namn

Summary: Sverige, som vårt land heter, är språkhistoriskt ett namn som exkluderar stora delar av befolkningen. Det hävdar Anders Svensson i språkkrönikan.

I somras fick Stefan Löfven ett brev från tioåriga Wilma i Sunnansjö. Hon skrev att statsministern borde byta namn på Sverige. Hennes förslag var Blandland. Hon tyckte att det namnet bättre signalerade att invånarna har olika ursprung. Stefan Löfven svarade att tanken var god, men att namnet Sverige har en lång historia och därför bör bevaras. Förslaget väckte starka reaktioner bland en del självutnämnda Sverigevänner. Somliga hävdade att tanken på att avskaffa namnet Sverige var ett sätt att osynliggöra svenskarna. Men faktum är att Sverige språkhistoriskt sett är ett namn som exkluderar stora delar av befolkningen. Den fornsvenska namnformen Svearike är bildad till svear och rike. Svear betyder ”de egna, vi själva”. Det rörde sig alltså om ett folk som utgick från sig själva när de namngav sitt rike. Svearna bodde runt Mälaren. De tros ha haft en ledande roll i det enade Svearikes tillkomst. Exakt hur enandet gick till är oklart. Men strax efter vikingatidens slut – troligen någon gång under 1100-talet – finns för första gången ett samlat svenskt rike. Då har namnet Svearike använts i åtminstone ett par hundra år. Det första säkra belägget är från den fornengelska hjältedikten ”Beowulf” där det talas om Swiorice. Genom inflytande från danskan och inhemska ljudförändringar blir Svearike med tiden till Sverige. Mälardalen är under tidig medeltid inte bara centrum för den politiska makten. Här utvecklas bland de högre stånden så småningom också det språk som kommer att definieras som rikssvenska, den variant av svenska som uppfattas som stilneutral och fri från dialektala inslag. Redan som ungt rike var Sverige ett blandland som inte enbart befolkades av svear. Namnet Svearike bär dock inga synliga spår av gutar från Gotland eller götar från Götaland – trots att de tillhörde det enade riket. Stefan Löfven hade lagen och traditionen på sin sida när han svarade att det var bäst att hålla fast vid Sverige. Ortnamnslagen säger att etablerade namn inte ska ändras utan starka skäl. Men hade svearna velat vara lika inkluderande som Wilma hade de kunnat tala om Blandland i samma ögonblick som Sverige blev till. Anders Svensson är chefredaktör på Språktidningen. anders@spraktidningen.se Gör veckans språktest: Vad betyder orden? 2 frågor om språket Ett kollektiv av småkakor Varför heter det en småkaka och inte en lillkaka? Det är ju en kaka man menar, inte flera. Anna Svar: Oftast används små- tillsammans med substantiv i plural och liten med substantiv i singular; hur kan det då bli småkaka i singular? Vi vet inte säkert, men det kan finnas två förklaringar. Den ena är att man först bildat sammansättningen småkakor och sedan börjat tala om en enskild kaka som då blivit en småkaka. Småkakor har en kollektiv betydelse, de bakas och förekommer ofta i en mängd. Den andra förklaringen är att man har använt ett små-förled som finns i äldre svenska och isländska och som återfinns till exempel i ordet smärre. Då skulle man kunna tänka sig ordbildningen smärre kaka, ungefär. Men nu var det länge sedan man använde den formen för att bilda nya ord och småkaka är ett ganska nytt ord ändå (första belägget är från sent 1800-tal), så jag tror på den förra förklaringen. Sofia Tingsell Svenskt skrivsätt för engelskt lån Vad är egentligen ett lifehack och hur böjs ordet i plural? Sigge Svar: Ett lifehack är ett enkelt tips eller knep som ger ett oväntat användningsområde för en pryl eller en funktion, och som förenklar vardagen. Från början var lifehack en dataterm. Vi rekommenderar ett lifehack, det där lifehacket, flera lifehack, de där lifehacken. En annan variant är s-plural: flera lifehacks, de där lifehacksen. Lifehack är en typ av ord som kan få s-plural utan att det blir svårt att lägga till bestämd form, liksom till exempel ordet fans. Som med de flesta engelska lånord finns stor variation i hur man böjer och skriver ordet på svenska. Vår rekommendation visar hur ordet kan användas med svensk böjning, och eftersom det är enklare att böja ett sammansatt ord rekommenderar vi också att det skrivs som ett enda ord. Det där lifehacket är mer i enlighet med svenskt skrivsätt än det där life hacket eller det där life-hacket. Karin Fries Veckans språkfrågor publiceras i samarbete med Språktidningen och Språkrådet. Du kan få svar på många andra språkfrågor i Språkrådets Frågelådan. Där finns även kontaktinformation till Språkrådet.


Skivrecension: Bror Gunnar Jansson tar ytterligare ett litet steg mot samtiden

Summary: Snarare än förkrigsblues måste man nu sortera Bror Gunnar Jansson som rockmusik, när han på sitt sammanbitna, hyperspända sätt sjunger om en rad autentiska mordfall.

Eftersom Bror Gunnar Jansson så envist har uppehållit sig i uråldriga bluesidiom tänkte jag att hans temaskiva om autentiska mordfall skulle vara svårt och patinerat historisk. Men de fall han tar upp är färskare än hans musikaliska influenser, inklusive ett par från hans egna hemmakvarter bara häromåret. Därtill har han tagit ytterligare ett litet steg mot samtiden rent musikaliskt, så att man nu måste sortera det som rockmusik snarare än någon sorts förkrigsblues. Även om hans sammanbitna, hyperspända sätt att sjunga är detsamma, och så intensivt att det sällan spelar roll om om det handlar om pastisch eller ej. Eller om han gestaltar förövare eller offer. Två långa låtar är också instrumentala, den längsta tillägnad drone metal-bandet Earth, och visar att det går att tråla efter besläktade bråddjup även på andra håll. Bästa spår: ”Stay out all night long”, ”Body in a bag”  Läs fler musikrecensioner av ils Hansson, till exempel om hur Lisa Lystam Family Band är minst lika mycket americana som blues.


Konsertrecension: Svanskönt och läckert glödande när Borisova-Ollas musik öppnar säsongen

Summary: Fantasifulla Victoria Borisova-Ollas, som satt fart, fläkt och färg på orkestermusiken här i landet, öppnar Konserthussäsongen med en läckert glödande ryskromantisk violinkonsert.

Med nya möbler och matserveringar, med gratisbubbel i pausen av ett högromantiskt program öppnade Kungliga Filharmonikerna sitt nya spelår. En säsong som – surprise! surprise! – kommer att domineras av Beethovens musik. Alltså efter nyår, när den tyske kompositören fyller 250 år. Men nu var det 2019 som bjöd en 138 år gammal österrikisk symfoni samsad med en sprillans ny violinkonsert. Ändå kändes Bruckner bitvis modernare än Borisova-Ollas. Denna fantasifulla kompositör, som satt fart, fläkt och färg på orkestermusiken här i landet, påminde oss nu om sin ryska uppväxt. Eller vad sägs om titeln på hennes nya violinkonsert: ”A Portrait of a Lady by the Swan Lake”. Victoria Borisova-Ollas, kvinnan bakom operan ”Dracula”, har tagit med sig en hel del klingande gotisk rekvisita in i den orkestrala fonden för violinens förmänskligade svandrottning. Här med en rysk tradition av förtrollad vattenmusik utöver Svansjön: som Rachmaninovs mörka tonvågor i ”Dödens ö”, Rimskij-Korsakovs havssvall i ”Sheherazade” och Ljadovs ”Förtrollade sjön”. Just en sådan mörk molltonalitet bär genom Borisova-Ollas nya violinkonsert, harmoniskt lite enahanda, men i en läckert glödande klangpalett av bästa rysk-romantiska märke. Baiba Skride, den fina solisten, lät violinen studsa och rugga upp sig mellan svansköna kantilenor. Därefter Bruckners pompösa riddarromantik med sina stolta hornsignaler, oändliga stråktremolon och kvittrande träblås. Den fjärde symfonin är dock hans älskligaste, stundom gränsande till kitsch som i scherzots trio. Andandets omständliga långpromenad frestade på publiken som svarade med ihärdigt hostande. Men finalen är suggestiv och fascinerande oberäknelig. Särskilt som Sakari Oramo betonade dess disparata uppbyggnad – som fick Bruckner att kännas överraskande postmodern och fräsch. Läs fler recensioner av Camilla Lundberg.


Södra teaterns grannar: ”Kraftigt överstigande bullernivåer”

Summary: I ett överklagande av antalet beslutade konserter på Södra teatern beskriver en av grannarna störningarna från Södra teatern som ”eskalerande”. För SVT uppger en granne att fönstren skallrar och att barn måste använda hörselkåpor hemma.

I måndags skrev Södra teaterns vd ett öppet brev där han uppmanade till protest mot de grannar som klagar på hög musik och överklagar antalet beslutade konserter. Miljö- och hälsoskyddsnämnden har beslutat att 21 konserter ska tillåtas på Mosebacketerrassen nästa sommar, men beslutet har överklagats. I en inlaga skickad till miljöförvaltningen menar en granne att utomhuskonserterna ger upphov till ”skadande buller i våra hem”. Mätningar ska ha visat på ”kraftigt övertigande bullernivåer”. ”De flesta som bor här har ett extremt tålamod med alla de störningar som Södra teaterns övriga verksamheter innebär. Därtill kan läggas sena sprängningar från Slussenbygget som får saker att trilla ner från hyllor. Att vi inte hör av oss till kommunen varje gång vi ligger sömnlösa ska inte tolkas av opportunistiska politiker som att det är fritt fram att tänja på alla gränser”, skriver grannen. Miljöförvaltningen har mottagit ett flertal klagomål på hög musik från Södra teaterns grannar sedan i somras. Den boende som har överklagat beslutet om antalet beviljade konserter nästa sommar har avböjt att kommentera fallet. SVT har intervjuat boende i området inför en debatt i Opinion Live. En av dem menar att ljudnivån från konserterna på utomhusscenen och Kägelbanan ibland varit så hög att fönster och element skallrar och att barn haft hörselkåpor hemma på kvällen. Enligt SVT har Miljö- och hälsoskyddsförvaltningen i Stockholm mätt upp 60 decibel inne i en lägenhet under en konsert på Södra teatern, att jämföra med riktvärdet från Folkhälsoinstitutet på 25 decibel. Läs mer: Södra teaterns vd trött på grannarna: ”Hjälp oss”


Säverman: Prägel som prygel i flygbussen

Summary: Kåseri. Jag har aldrig känt mig så avskydd, ja hatad som under den där bussturen till stan. Jag hade ju rätt att sitta där.

Varje person som en resenär möter på flygplatsen sätter sin prägel på resan, kunde man läsa i denna tidning häromdagen. Nu landade planet strax efter midnatt. Meningen var att åka med Arlanda Express in till stan. Men tåget hade just avgått. Det var en halvtimme till nästa. Köpte biljett till buss. Gick ut till hållplatsen. Där stod en buss full med passagerare, redo för avgång. Steg ombord, placerade väskan bland andra väskor och letade efter en sittplats. Det fanns ingen. Ställde mig längre bak. Då kom en bussfunktionär och frågade chauffören om han hade flera platser. Busschauffören trodde inte det. Funktionären steg ombord och fick se mig stå där jag stod. – Man får inte stå i bussen, sa han. – Det finns ingen sittplats, sa jag. – Det finns det nog, mumlade han och genomsökte bussen tills han stannade upp. – Här, sa han, här finns en plats. Och det fanns det. En fönsterplats belamrad med väskor och påsar tillhörande en herre som inte såg glad ut när han tvingades resa sig och kliva undan med sina saker för att jag skulle komma in till den innerplats vid fönstret där han tydligen inte ville sitta. – Så där ja. Nu är det bara att tuta och köra, sa bussfunktionären till chauffören som morsade tillbaka och startade bussen. Jag nickade kanske tacksamt åt mannen som fått flytta sina saker. Han nickade inte tillbaka, tvärtom. Jag har i själva verket aldrig känt mig så avskydd, ja hatad som under den där bussturen till stan. Jag hade ju rätt att sitta där. Jag hade betalt för platsen, det hade inte hans väskor. Men det hjälpte inte. Jag förstår att det finns värre hat, att den sociala medievärlden för närvarande svämmar över av hat, men det här hatet kände jag nära, kroppsligt, långt in i märgen, som om han ville tränga ut mig genom bussväggen. Vid S:t Eriksplan reste han sig utan en blick, tog sina saker och steg av. Luften blev lättare att andas. Kanske hatade han mig inte alls. Kanske var han bara trött. Men likafullt satte han sin prägel på min nattliga resa från flygplatsen till Cityterminalen.


Skivrecension: Två tolkningar av Schuberts ”Winterreise” som är mil från varandra

Summary: Peter Matteis sätt att tolka Schuberts ”Winterreise” med en fullskalig röst är en smärre sensation, samtidigt som Ian Bostridge hittar rätt röst hos den unge Bob Dylan.

Att Peter Mattei, en av världens främsta barytoner, gav sig ut på en turné runt Sverige förra året med Schuberts sångcykel ”Winterreise” var en smärre sensation. Men än större var hur han tolkade den. Med en ”fullskalig röst”, långt ifrån det gängse sättet, som Camilla Lundberg skrev i DN efter öppningskonserten i Grünewaldsalen. Att detta nu kommit på skiva är bara att jubla över. Tillsammans med pianisten Lars David Nilsson gör Mattei en ”Winterreise” som går för fulla segel. Stormande passionerad i sin förtvivlan, dramatiskt förkrossad i sina uttryck för förlust. Men hela tiden med så många nyanser att spänningen hålls vid liv. Ända till den allra sista sången, ”Der Leiermann” då diktjaget för första gången möter en annan, och där Mattei klär av sin röst. Det ögonblicket, då det måste ske något särskilt med rösten, är också i fokus i tenoren Ian Bostridges bok ”Schuberts Winterreise” från 2017. Och han berättar att han fann den rösten hos den unge Bob Dylan. Nu kommer Bostridge med sin tredje inspelning av ”Winterreise”, med Thomas Adès på piano. Och de gör en närläsning som är mil ifrån Mattei och Nilsson. Det är oerhört skört och ibland skrämmande nollställt, men med en teatral nerv som får en att tänka på Samuel Beckett. Mycket fascinerande. Bästa spår ”Krähä” (Matttei), ”Wasserflut” (Bostridge)  Läs fler musikrecensioner av Martin Nyström, till exempel om när Malin Broman och Soimon Crawford-Phillips spelar både Fanny och Felix Mendelssohn.


David Dencik: ”Det är en genuint obehaglig berättelse”

Summary: Thomas Quick var Sveriges värsta seriemördare genom tiderna. Fram till att journalisten Hannes Råstam började gräva i fallet. Det som i dag kallas för den största skandalen i svensk rättshistoria har nu blivit film.

Journalistthrillern ”Quick”, baserad på Hannes Råstams omtalade bok ”Fallet Thomas Quick”, går den 20 september upp på vita duken. Thomas Quick erkände under 1990-talet över tjugo mord. Han dömdes för åtta av dem i sex olika domstolar – trots att det saknades teknisk bevisning. Men i Råstams dokumentär ”Thomas Quick - att skapa en seriemördare” från 2008 ändrar sig den dömde plötsligt och säger att han är oskyldig. I dag är han frikänd från samtliga mord. Bakom filmen ”Quick” står ett namnkunnigt team. Den norske författaren Erlend Loe har skrivit manus, Jonas Karlsson spelar Hannes Råstam, Alba August gestaltar researchern Jenny Küttim och Mikael Håfström är för första gången sedan succén med ”Ondskan” från 2003 tillbaka på svensk mark för att regissera långfilm. Ett prestigeprojekt. Thomas Quick, eller Sture Bergwall som är hans dopnamn, spelas av David Dencik. 44-årige svensk-dansken som också tolkade seriemördaren John Ausonius i tv-serien ”Lasermannen” (2005). – Jag trivs kolossalt mycket i sådana här roller. Man får vara våldsamt kreativ och göra mycket research. Jag vet inte om det talade till min fördel att jag hade gjort just ”Lasermannen”, men när jag är död och borta kanske man på någon bensinmack kan köpa en dvd-box med de här två rollerna i, säger han. Det är tydligt att projektet ligger Dencik varmt om hjärtat. När han pratar om ”Quick” låter han som en upptäcktsresande som funnit en djuphavsgrav, full av oändliga mysterier och gåtor. – Det här är en berättelse om Sverige och om våra demokratiska institutioner, påminner han. – Psykologer, rättsväsende, journalister och advokatsamfund, förenade av Thomas Quick, förmådde skapa det jag skulle vilja påstå blev ett nationellt trauma. Sex domstolar dömer alltså en man för åtta mord som han inte har begått. Det känns som något som inte ens händer i de mest brutala av diktaturstater. Sedan händer det i Sverige, vi som har en självbild av att vara världens rättvisaste land, säger Dencik samtidigt som han flyttar närmare DN:s diktafon på bordet och fortsätter: – Det är en genuint obehaglig berättelse. Jag förstår inte varför Thomas Quick erkände, jag förstår inte heller varför de ansvariga trodde på honom och varför alla plötsligt slutade tänka kritiskt. Hur kan man dömas som skyldig när det finns så mycket som pekar åt det motsatta hållet? – Det är därför jag brinner för historien, den är så unik. Rollen som Quick är så mycket mer än bara en titelroll för Dencik. Tillsammans med producenten Helena Danielsson köpte han redan 2012 filmrättigheterna till Hannes Råstams postumt utgivna bok ”Fallet Thomas Quick” som filmen baseras på. Dessutom är David Dencik exekutiv producent för långfilmen. – Det är en titel jag själv har kommit på bara för att jag har sett så många amerikanska filmer där skådespelare är exekutiva producenter. Men jag har tagit en annan plats kreativt i det här projektet än vad jag har gjort i andra roller. Det har varit en ny slags resa för mig och jag har själv känt ett slags ägande för filmen. I filmens gestaltning av Thomas Quick framstår han som oerhört komplex: i ena sekunden en försynt, samlad man som pratar klingande dalmål, i andra partier en drogad galning med rullande ögon och häftiga raseriutbrott. – Den stora utmaningen med rollen är hans avsaknad av trovärdighet, understryker Dencik. – Han ljuger ju hela tiden. När är han nykter och när är han onykter? När han vallas runt i skogen av poliserna spelar han teater eller är det på riktigt? Filmens ryggrad är mötena mellan Hannes Råstam och Thomas Quick på Säters rättspsykiatriska klinik. Scener som kan liknas vid ett kammardrama. De har inneburit livliga och intensiva diskussioner mellan David Dencik, Jonas Karlsson och regissör Mikael Håfström. Jonas Karlsson börjar i rollen som den envise murveln Hannes Råstam att gräva i Quickfallet tillsammans med researchen Jenny Küttim. De har en enkel princip som utgångspunkt: ”Vi fortsätter till vi ser att han är skyldig, sedan lägger vi av.” Men de hittar inte någon övertygande teknisk bevisning över huvud taget. Duon inser snart att de har att göra med ett systematiskt haveri från både polisen, psykiatrin och rättsväsendet. Deras arbete får därmed plötsligt ett nytt syfte – jakten på sanningen. – Det är viktigt att komma ihåg att när historien börjar är Thomas Quick sedd som Sveriges, kanske Europas, värsta seriemördare genom tiderna, säger Jonas Karlsson. – När jag växte upp var han en sådan vi skrämde varandra med: ”Akta dig, annars kommer Thomas Quick och tar dig.” Så när han tog tillbaka sitt erkännande var i alla fall jag ganska skeptisk. Hur förberedde du dig inför att spela Hannes Råstam? – Jag läste många av böckerna, antagligen fler än jag behövde. Däremot inte Quicks bok ”Bara jag vet vem jag är”. Jag fick ett utdrag från den, ögnade igenom det och tänkte: ”Nej, det här är Stures bild av Hannes, jag ska försöka tänka ur Hannes egen synvinkel”, förklarar han och understryker samtidigt att Jenny Küttim har varit till stor hjälp i arbetet med att gestalta Hannes Råstam. – Vi tillät oss ibland att tänka de stora konspiratoriska tankarna om hur det kan gå så fruktansvärt illa, men på en begränsad tid, säger Jenny Küttim och utvecklar: – Vi hade en äggklocka inställd på fem minuter där vi bara körde på och tillät oss att spekulera. Men när klockan sedan ringde var det back to basics med fakta som grund. – Detaljen med äggklockan tog vi direkt in i manuset. Det är precis en sådan detalj som man verkligen vill ha med i en film, flikar Jonas Karlsson in. Vad tror ni att Hannes Råstam hade tyckt om filmen? – Jag tror att han hade varit väldigt nöjd även om han kanske inte hade identifierat sig med hjälterollen – det var han lite för motvalls för, svarar Küttim. Hannes Råstam drabbades av cancer och avled under slutskedet av arbetet med boken om Thomas Quick. Han fick aldrig se honom i frihet. – Han ville verkligen att historien om Thomas Quick skulle bli ihågkommen. Det var därför han arbetade så hårt med boken och det är därför det är så fantastiskt att filmen bygger på den, säger Jenny Küttim och ler brett. "Quick" Biopremiär: 20 september. Baserad på: Hannes Råstams postumt utgivna bok ”Fallet Thomas Quick” I huvudrollerna: David Dencik (Sture Bergwall), Jonas Karlsson (Hannes Råstam) och Alba August (Jenny Küttim) Regi: Mikael Håfström Manus: Erlend Loe


Skivrecension: Chelsea Wolfe ligger kvar i spänningen före utbrottet

Summary: Chelsea Wolfe låter mer jordnära än någonsin, som om skogen tagit sig in i hennes låtar, men i den hypnotiserande värmen finns också något konstant hotfullt.

Det märks att ”Birth of violence” spelades in i en ödslig stuga i North Carolina. Chelsea Wolfe, som alltid pendlat fram och tillbaka mellan skimrande folkmusik och dånande drones, låter den här gången mer jordnära än någonsin. Det är som att skogen själv tagit sig in i de avskalat akustiska låtarna. Med ett skrivande i skärningspunkten mellan Nick Cave, Burzum och Hank Williams – mellan skandinaviskt och amerikanskt – sveper hon in lyssnaren i en hypnotiserande värme som också är konstant hotfull. Man gör sig hela tiden redo för det stora utbrottet, men stiligt nog kommer det aldrig. I stället mässar hon lugnt vidare. Den avslutande inspelningen av ett fjärran åskmuller, illavarslande men än så länge på tryggt avstånd, blir en smått genialisk sammanfattning. Bästa spår: ”Preface to a dream play”  Läs fler musikrecensioner av Noa Söderberg, till exempel om hur Slipknot vägrar att fira sitt jubileum med nostalgi.


Kulturbudgeten: Nationalmuseum får extramiljoner för att klara besökstrycket

Summary: Från och med 2020 kommer regeringen att tillföra Nationalmuseum 11 miljoner kronor extra för att klara den stora publiktillströmningen. Det framgår i höstbudgeten som presenteras under onsdagsmorgonen.

Nationalmuseum begärde i juni tillåtelse att överskrida årets budget med nära 49 miljoner kronor. Orsaken var ökade kostnader som följd av den stora publiktillströmningen efter nyöppningen den 13 oktober förra året. Under de första 2,5 månaderna kom det 311 000 besökare, nästan lika många som under ett helt år innan museet stängde. Nationalmuseum fick inga nya pengar i vårbudgeten, men nu tillför regeringen 11 miljoner kronor extra till det populära museet från och med 2020. Dessutom får Nationalmuseum en tilläggsbudget på 52 miljoner kronor för detta år för att täcka nuvarande underskott. – Vi är väldigt nöjda, säger pressansvariga Hanna Tottmar, i ett mejl till DN. Många aktörer har väntat på höstbudgeten. De av filmbranschen efterlängtade produktionsrabatterna för filminspelningar har inte tagits upp i budgeten. Det är en väl utredd fråga, Tillväxtverket har tidigare räknat på att 300 miljoner kronor i en särskild fond skulle behövas för att göra Sverige lika konkurrenskraftigt som de flesta andra länder i Europa. – Det är beklagansvärt att regeringen med kulturministern i spetsen ideligen utlovar detta utan att något händer. Varför har man så svårt för att satsa på den breda kulturen? Det behövs både kredd och bredd. Med bakgrund av den höjda biomomsen blir frågetecknen allt fler kring om man verkligen förstår värdet av svensk film och drama, säger Åsa Sjöberg, innehållsdirektör på TV4 och C More, i ett mejl till DN. Men Eva Hamilton, ordförande för Film- och tv-producenterna konstaterar uppgivet att det inte funnit utrymme för produktionsrabatterna i budgeten. – Det är verkligen bekymmersamt, Sverige halkar efter när vi tappar både kompetens och chanser till arbete och skatteintäkter i vårt land, till andra länder där man nu bygger upp ”svenska” miljöer för att det är mer ekonomiskt försvarbart, säger Eva Hamilton till TT. I kulturbudgeten återinförs också det statliga stödet till kulturskolorna. 100 miljoner kronor avsätts till de kommuner som bedriver kulturskoleverksamhet - något som kulturminister Amanda Lind (MP) presenterade för två dagar sedan. Kulturbudgeten ökar med sammanlagt 292 miljoner kronor.