Nu ska vi krossa patriarkatet – igen!

Summary: Patriarkatet är tillbaka. Feminister, antirasister, rappare och till och med statsminister Stefan Löfven är överens om att det ska störtas. Men vad är egentligen patriarkatet i dag? Författaren Annika Persson har pratat med tre feminister om deras visioner våren 2015.

Rapdrottningen Silvana Imams röst dånar i min sexåriga dotters sovrum när vi kör godnattsång i stället för godnattsaga. ”Hur vi än försöker kategorisera, gruppera och ordna faller vi ändå utanför ramarna Vem spände de här ramarna? Det finns inga ramar Allt är en konstruktion Patriarkatet måste störtas Det enda äkta vi har är våra drömmar.” Silvana Imam har sagt att hennes mål för 2015 är att krossa patriarkatet. Och det låter onekligen som om det är slagordet för dagen. Teveproducenten Agnes Lo Åkerlind skickade en hälsning till Kristallen-galan när hennes ”Jills veranda” prisades: ”Krossa patriarkatet. Krossa rasismen.” Och ingen lär ha missat Grön ungdoms kampanj ”Tack patriarkatet!” där de uppmärksammar en rad dåliga saker som nämnda maktsystem skapat för kvinnor. På årets Oscarsgala brandtalade Patricia Arquette för kvinnors rätt till lika lön och arbetsvillkor ivrigt påhejad av kollegerna Meryl Streep och Jennifer Lopez. Och den 1 mars skaldade självaste statsminister Stefan Löfven: ”Länge leve Rättviseförmedlingen – ned med patriarkatet”. Det förvånade många många när de Geergymnasiets chef Claes Göransson nyligen bannlyste skolans feministiska förening från gymnasiets föreningshemsida, för att de ville krossa patriarkatet – det kunde tolkas som om skolledningen stod bakom åsikten. Dessutom var ordet onödigt starkt. Motarbeta vore lämpligare, ansåg skolchefen. Men vad är patriarkatet egentligen? Vill man spåra de feministiska rötterna så var det 1970 som den amerikanska litteraturvetaren, aktivisten och skulptören Kate Millett lyfte in ordet patriarkatet i kvinnokampen. I sin 543 rasande sidor tjocka doktorsavhandling ”Sexualpolitiken” anklagade hon bland andra sin tids machoikoner Norman Mailer och Henry Miller för att använda sexualiteten för att förminska kvinnor. – Hennes teori var en milstolpe, säger Lena Gemzöe, genusvetare vid Stockholms universitet och författare till standardverket ”Feminism”. Millett satte ett ord på att det finns ett maktförhållande mellan könen och att det är ett politiskt förhållande. Det är självklart för många i dag, men det var det inte då. Kate Millett förespråkade en sexuell revolution, familjens och äktenskapets död, och i förlängningen – patriarkatets – och hon nådde ögonblicklig stjärnstatus. Time Magazine kallade henne kvinnorörelsens Mao Tse Tung och många ville göra henne till en ledargestalt inom feminismen, men själv var hon inte ett dugg intresserad av den rollen, skriver författaren Leslie Crawford i en artikel på Salon.com och förklarar att för Kate Millett skulle det ha varit emot rörelsens väsen att imitera patriarkatets hierarkier. I stället köpte hon mark för royaltypengarna och startade ett kvinnligt separatistiskt konstnärskollektiv. Men begreppet omfamnades av radikalfeministerna. Och därför blir det redan tidigt lite kontroversiellt. – Under 70-talet anammar den breda allmänheten gradvis tanken på jämlikhet som något bra. I Sverige får vi till exempel vår jämställda föräldraförsäkring 1974. Men samtidigt finns det krafter som menar att tanken på patriarkatet är extremistisk. Och om en skolledare i dag har invändningar mot formuleringen att krossa patriarkatet, så hänger det nog ihop med gamla föreställningar om radikalfeminismen, säger hon. Själv tycker Lena Gemzöe att ordet patriarkatet är helt grundläggande. Men det försvann ändå ur forskningen på åttiotalet för att ersättas av ord som skulle vara mer neutrala, som ”genussystemet” och ”könsmaktordningen”. – Men de betecknar i princip samma sak. Den viktiga tanken är ju att det finns en systematisk struktur av underordning och det är ju precis vad Millett säger. Och även om patriarkatet är ute i forskningen, så är Milletts teori inte helt passé. Hon omfattar många av de perspektiv vi har i dag. Hon startar i sexualiteten men relaterar den också till den ekonomiska underordningen och hur kvinnligt och manligt skapas. Det är inte en så dålig teori. Kritiken mot den är ju att den antar att patriarkatet ser likadant ut genom hela historien och i alla kulturer – det är en för statisk syn. Gemzöes standardverk ”Feminism” har just kommit i en utökad nyutgåva. Inför den tittade Gemzöe återigen på statistiken över ojämlikheter mellan män och kvinnor i Sverige, för att se vad som hänt på de tio år som gått sedan originalutgåvan. Svaret? I princip ingenting. Den politiska representationen är ungefär densamma. Välfärden sköts fortfarande av kvinnor i vård, skola och omsorg. Lönegapet har minskat några procentenheter sedan 1990-talet. Det obetalda arbetet fördelas fortfarande ojämlikt. I medie- och kultursfären är kvinnor fortfarande underrepresenterade. Och omfattningen av kvinnomisshandel har inte minskat. – Nästan ingenting har blivit bättre under det senaste decenniet. Alla de skäl Kate Millett hade att tala om ett patriarkat finns kvar. Trots att vi uppfattar att vårt sätt att tänka förändrats mycket, inte minst när det gäller queer och identitet, så finns strukturerna som feministerna identifierade på 70-talet kvar. Ändå är nästan hälften av Sveriges befolkning feminister enligt opinionsundersökningarna inför höstens val. Feministiskt initiativ har nått in i EU-parlamentet och Sverige fått sin första uttalat feministiska regering. När Maria Sveland i sin livetalkshow på Kägelbanan i Stockholm nyligen frågade kulturminister Alice Bah Kuhnke om hennes feministiska utopi, svarade hon: ”Att vi ska uppnå jämställdhet”. Det borde vara bäddat för reell förändring. Men på samma gång verkar den feministiska rörelsen spretigare än någonsin. Att säga ”Vi kvinnor” som Mona Sahlin på 80-talet ser ut som en dödssynd. För jämställer problemformuleringen verkligen vita medelklasskvinnor med transkvinnor eller rasifierade? Diskussionen efter Patricia Arquettes glödande feministiska tacktal på Oscarsgalan härom veckan gick het. Förminskade hon inte alla andras kamp för mänskliga rättigheter genom att säga att de kvinnliga skådespelarna kämpat för andras rättigheter men nu var det kvinnornas tur? I den nyutkomna antologin ”Utvägar”, redigerad av idéhistorikern Edda Manga och utbildaren i normkritik Rebecca Vinthagen, samsas feministiska perspektiv på krig och fred, på det ekonomiska systemet och på aktivismen i sig. Där talar Kommunalarbetarnas ordförande Anneli Nordström om lön och dåliga arbetsförhållanden medan antirasistiska aktivisten Foujan Rouzbeh drömmer om en värld där alla får röra sig fritt. Konstnärerna Evamarie Lindahl och Lisa Nyberg tvivlar på konsten och jublar över den medan genusvetaren Ulrika Dahl citerar Marilyn Monroe och konstaterar att ”Kvinnor som önskar jämställdhet med män saknar ambition.” I den intersektionella feminismen finns en lång rad av individuella jag som möter olika kombinationer och typer av maktstrukturer. Patriarkaten blir fler och otydligare, om man vill kalla det så. Inbegriper mått av kapitalism, rasism, heteronormativitet och cisnormativitet. – Jo, patriarkaten är många och det gör att man måste undersöka dem i varje enskild grupp eller situation. Men de har grundläggande likheter, säger Rebecca Vinthagen. En viktig likhet är att de ger somliga stor plats och gör andra osynliga. Men är det inte svårt att föra en politisk kamp när man varken har en enhetlig vision, ett enhetligt vi eller en tydlig fiende? – Nej. Inte om man kan hålla flera tankar i huvudet samtidigt. Statistiken visar att det finns stora socioekonomiska skillnader mellan män och kvinnor. Och för att bekämpa dem behöver vi använda könskategorier. Men vi måste samtidigt se att det kanske finns de som exkluderas när vi kategoriseras. Då måste vi undersöka det i sin tur. Man kan inte motarbeta ett förtryck genom att skapa ett annat. – Att synligöra hur rasism, sexism och homofobi hänger ihop erbjuder ett motstånd i sig i det skarpa läget där nationalismen och fascismen växer i Europa och de väpnade konflikterna rasar. Den är fascismens motsats med sitt krav på att varje människa ska bli sedd och respekterad. På sjuttiotalet, när Kate Millett bröt mot heteronormen och kom ut som lesbisk, tog hennes tid som feminismens Mao Tse Tung hastigt slut. Time Magazine tvärvände och skrev nu att ”avslöjandet måste misskreditera henne som företrädare för sin sak”. Att en lesbisk hade invändningar mot manlig sexualitet var väl ändå inget som kunde angå den breda massan? Normfeministerna övergav Millett, och gayrörelsen gick samma väg med förklaringen att hon dröjt så länge med att komma ut, konstaterar Leslie Crawford. Men konstnärskollektivet i Poughkeepsie har hon fortfarande kvar. Feminismen fortsätter ta ett steg fram och ett tillbaka. Silvana Imam är förresten också lesbisk. Men ingen skulle komma på tanken att det ”misskrediterar hennes sak”. På de Geer-gymnasiet finns inte den feministiska föreningen med längre bland elevföreningarna på hemsidan. Men ”krossa patriarkatet” står det ändå – nu på förstasidan – på en bild som illustrerar teaterettornas kommande kabaré. Tre feministers visioner, våren 2015: Tove Folkesson, författare till den hyllade romanen ”Kalmars jägarinnor” 2014 och kommer i vår med uppföljaren ”Sund”. Varför pratar vi om patriarkatet? – För att kunna ringa in och rikta kritik mot en maktstruktur som vi inte vill ha. Det är en struktur vi förstår och kan använda för att analysera fler typer av makt. Nu är det också många som pratar om patriarkatet för att banka in att vi faktiskt lever i ett ojämställt samhälle. Men det vet väl alla nu. Hur har ordet förändrats med intersektionalitetsdebatten? – Idag ser vi att patriarkatet inte behöver representeras av en biologisk manlig kropp. Det finns många exempel på kvinnliga kroppar som tagit patriarkens roll. Och det fungerar precis lika bra. Ibland har feminismen själv haft en tendens att klä på sig patriarkatets uniform, genom hålla på med den formen av maktspråk där man ska krossa, förinta och kriga. Det är något vi måste vara vaksamma på hela tiden. Behöver patriarkatet krossas? – Det behöver en motkraft. Att skapa en ny värld handlar inte nödvändigtvis om att döda den gamla världen, utan om att ta med sig så många som möjligt in i det nya, tills den gamla inte längre gäller. Vi måste göra oss fria från den här viljan att störta något och tendensen att stirra oss blinda på det vi vill störta – och istället kliva över till en annan plats där vi kan börja skapa något tillsammans. Det håller redan på att hända. Och ju fler som går över till den aktiviteten desto mer ljuvt kommer det att bli. Vad händer sedan? – Den tiden är redan här. Det är en patriarkal tanke att det finns ett före och ett efter och att det däremellan måste utkämpas en strid. Det andra finns redan i massa olika grupper, organisationer och familjer, överallt där människor känner sig fria, känner sig lyssnade på och accepterade i alla roller och positioner. Det syns inte lika tydligt, för patriarken är en så karismatisk figur, vi är uppväxta med att rikta våra blickar mot de starka och mäktiga, oavsett om de är demoner eller goda Gandalf-figurer. Det vore fint att sluta uppmärksamma patriarkatet. Lukas Romson, feminist, samhällsdebattör, mångårig transaktivist, transman och jämlikhetskonsult. Tycker du att man kan prata om ett patriarkat i dag? – Ja, patriarkatet lever. Män och manlighet har mer makt än kvinnor och kvinnlighet. Men mansnormen hänger ihop med en massa andra maktordningar som kolonialism, kapitalism, cisnormen och heteronormen. Så man kan inte prata om patriarkatet ensamt. För gör vi det så blir feminismen bara något för ciskönade, heterosexuella, vita medelklasskvinnor och utesluter alla andra. Behöver det krossas? Och i så fall hur? – Den måste avvecklas, absolut. Sen kan man välja olika metoder. Jag tror på traditionellt påverkansarbete. Den mer radikala feminismen får mycket medieutrymme, men det tråkiga nötandet skrivs det ofta ingenting om. Samtidigt ger det ofta rejäla resultat, se på regeringens krav på jämställdhetsintegrering på alla myndigheter till exempel. – Sen tror jag på samarbete. När feminismen inkluderar transaktivismen får den ny kraft. Det finns ju till exempel ingenting som hotar patriarkatet mer än en gravid man. Särskilt om han är framgångsrik, vit och heterosexuell. Det sätter hela systemet i gungning eftersom patriarkatet inte får förtrycka en sådan. Fjolliga män kan det förtrycka, eller kvinnor, men inte den hegemoniske mannen. Transpersoner är ett så tydligt hot mot patriarkatet och viktiga allierade för feminismen. Vad händer sedan? – Människor får lov att vara sig själva. De tillåts använda en massa ny energi till andra saker än att bara försöka passa in. I det större perspektivet tänker vi inte i vi och dom, utan delar på resurserna, respekterar olikheter och respekterar vår miljö. Fattigdom, svält, analfabetism och krig är problem vi prioriterat och löst eftersom de drabbar dem hårdast som har minst makt: kvinnor, barn, homo- och bisexuella, transpersoner, ickevita eller personer med funktionsnedsättningar. De rika länderna tar ansvar för sin konsumtion och för den verksamhet de bedriver i fattigare länder. Vi ser att vi alla är del av samma mänsklighet. Nasim Aghili, regissör och manusförfattare. Skrev och regisserade förra året pjäsen ”Marken brinner” som slutade spelas till följd av rasistiska reaktioner, och kabarén ”Europa Europa”. Ett utdrag ur den senare finns med i antologin ”Utvägar”. Varför pratar vi så mycket om patriarkatet i dag? – Om vi gör det är det för att det behövs. Det patriarkala våldet ligger till grund för så mycket som begränsar våra liv och i många fall till och med dödar oss. Jag tänker bland annat på krig och den kapitalistiska ordning som säljer illusionen om att tillväxt är bra när allt tyder på att vi lever på lånade resurser och vissa med ett överflöd på bekostnad av andra människors liv. Det är på grund av att vi accepterar den patriarkala ordningen som vi inte sätter stopp för väpnade konflikter, fattigdom, sexuellt våld, miljöförstöring, våldsam migrationspolitik som leder till människors död för att ta några exempel. Den patriarkala ordningen värnar inte om alla människors lika värde utan tjänar på att vissa anses vara mindre värda. Hur blir det när det är borta? – Vi ser redan fler och fler feministiska och antirasistiska samhällen och formuleringar växa fram. I Sverige fick vi nästan in ett feministiskt parti i riksdagen och även om den fascistiska strömningen har större fanskara finns det en potentiell framtid som bygger på alla människors lika värde och kärleken som drivkraft. Jag är helt övertygad om att en feministisk framtid är möjlig. En framtid som erbjuder en värld utan gränser, utan väpnade konflikter, utan fattigdom, utan rädsla. Många av dem som har makt påstår att den inte är möjlig. Men vem kan påstå att det är nödvändigt att våra barn dör eller säljs till högstbjudande? Vem kan påstå att det ligger i människans natur att döda sin partner? Vem kan påstå att vissa måste svälta när det finns resurser som kan ge alla ett drägligt liv? Eftersom den feministiska maktkritiken har potential att förändra saker i grunden är det också feminismen som kan ta oss ur det helvete vi fastnat i. Om femtio år (om inte kortare tid) har vi medborgarlön (för precis alla), mat och bostad till alla, massa könskategorier, en queer förståelse av sexualitet, fri rörlighet för människor, mindre självstyrande samhällen men med en stark global solidaritet som värnar om allas människovärde och fria, trygga liv. Annika Persson är journalist och författare. Samt feminist sedan 1990. I boken ”Jag vill ju vara fri” (2013) har hon skildrat skådespelaren Lena Nymans kamp mot patriarkatet.  Ordlista Patriarkat: ett familje- eller samhällssystem där den politiska och ekonomiska makten, både inom hushållet och i den offentliga sfären, innehas av äldre män, och där följaktligen varken kvinnor eller yngre män deltar i det formella beslutsfattandet. Inom samhällsvetenskapen är patriarkat en allmän benämning på sociala system inom vilka kvinnor är underordnade män. Patriarkatet är en djupt liggande samhällsstruktur som kan manifesteras på många sätt: män har t.ex. ofta högre lön än kvinnor för samma arbete, och arbetsdelningen i hemmet leder till att kvinnor utför obetalt arbete. Även våldtäkt, pornografi, kvinnlig prostitution o.d. kan ses som former av manligt förtryck och effekter av en patriarkalisk struktur. Feminist: En person som anser att kvinnor är underordnade män i vårt samhälle och att det bör ändras. Intersektionalitet: En teori som används för att studera hur olika former av diskriminerande maktordningar, som kön/genus, etnicitet, sexualitet, ålder, klass eller funktionalitet samverkar. Könsmaktordning/Genussystem: De strukturer och processer som ligger till grund för mäns samhälleliga dominans över kvinnor, en hierarkisering av män och kvinnor på samhällets olika nivåer, till exempel på arbetsmarknaden eller inom politiken. Transperson: Ett paraplybegrepp för personer som bryter mot samhällets normer för kön och könsidentitet, vars könsidentitet eller könsuttryck inte stämmer överens med det juridiska kön hen tilldelades vid födseln och som bestämdes av hur hens kropp såg ut och tolkades då. Cis-person: Person som inte är en transperson utan vars juridiska, biologiska kön, könsidentitet och könsuttryck hänger ihop enligt normen. Heteronormen: Den norm i samhället som förutsätter att alla är intresserade av motsatt kön. Kärnfamiljen är ett exempel på den här normen. Liksom att allt som inte är hetero benämns, som t ex homoäktenskap. Cis-normen: Den norm i samhället som förutsätter att man tillhör och identifierar sig med det kön man ser ut att tillhöra. Rasifierad: Någon som på grund av sitt utseende förknippas med stereotypa karaktärsdrag som hör ihop med föreställningar om ras. Queer: Kan betyda flera olika saker men i grunden är ett ifrågasättande av heteronormen. Många ser sin könsidentitet och/eller sin sexualitet som queer. Queer kan innebära en önskan att inkludera alla kön och sexualiteter eller att inte behöva identifiera/definiera sig. En lägesrapport Ekonomi & politik • Kvinnor är fortsatt underrepresenterade i politiken. I riksdagen är det 42 procent kvinnor, i kommunfullmäktige 43. Landstingen ligger bättre till med 48 procent. • Andelen kvinnliga kommunstyrelseordföranden är 29 procent. • Antalet kvinnliga statsministrar i Sveriges historia är 0. • Andelen kvinnor i börsstyrelser är 23 procent. Andelen kvinnliga styrelseordföranden är här 4 procent. Andelen vd:ar är 5 procent. • Av alla kvinnor som sitter i styrelsen för ett aktiebolag är 61 procent suppleanter. • Kvinnor tjänar 86 procent av männens löner och har lägre lön än män inom alla yrkesgrupper. • 53 procent av alla förvärvsarbetande kvinnor anser att arbetsbelastningen har ökat de senaste fem åren. Dubbelt så många kvinnor som män är långtidssjukskrivna. Kultur & medier • Kvinnor är underrepresenterade som producenter, regissörer, dramatiker och tonsättare. • Kvinnor utsätts oftare för anonymt, sexualiserat hat och hot om våld på nätet. • Kvinnor är underrepresenterade i nyhetsmedier, andelen kvinnor ligger still kring 30 procent. • Var femte sjuårig flicka upplever sig för tjock. Familj • Kvinnor utför i genomsnitt en timme mer obetalt hemarbete per dag än män. • Kvinnor tar ut 76 procent av föräldraledigheten. • Merparten av omsorgen om äldre i hemmet faller också på kvinnor. Våld & sexualiserat våld • Omfattningen av kvinnomisshandel minskar inte, trots att samhällets insatser ökar. Det dödliga våldet ligger på en konstant nivå sedan 1990-talet. • Antalet våldtäktsanmälningar har mer än fördubblats sedan mitten av 1990-talet. Forskarna tror att det vid sidan av en ökad anmälningsbenägenhet också innebär en faktisk ökning. • Tjej- och kvinnojourer har inga ekonomiska garantier för sin verksamhet och måste avvisa hjälpsökande på grund av platsbrist. • Nästan 30 procent av de unga kvinnorna är oroliga för att utsättas för våld när de vistas ute. Källa: ”Feminism” av Lena Gemzöe Tidslinje 1845 Lika arvsrätt för kvinnor och män införs. 1864 Mannen förlorar laglig rätt att aga sin hustru. 1884 Ogift kvinna blir myndig vid 21 år. 1919 Kvinnor får allmän rösträtt och blir valbara till riksdag. 1931 Moderskapsförsäkring införs, vilken ger sjukpenning 30–42 dagar samt ersättning för barnmorska. 1939 Trolovning, giftermål, havandeskap eller förlossning kan inte längre användas som skäl för att avskeda kvinnor i statlig tjänst. 1946 Rätt till lika lön inom alla statliga tjänster (utom präst- och militärtjänster). 1955 Förstatligande av sjukförsäkringen – rätt till 90 dagars mammaledighet. 1958 Kvinnor får rätt att bli präster. 1960 Införs lika lön för lika arbete för kvinnor och män. 1964 P-piller godkänns i Sverige. 1968 Den feministiska organisationen Grupp 8 bildas. 1974 Föräldrar får rätt att dela på ledigheten vid barns födelse genom att föräldraförsäkring införs. 1975 Ny abortlag införs. Kvinnan bestämmer själv om abort till och med 18:e havandeskapsveckan. 1989 Alla yrken öppna för kvinnor – även inom försvaret. 1994 Det feministiska nätverket Stödstrumporna bildas. Sveriges riksdag blir världens mest jämställda, av 349 ledamöter är 144 kvinnor. 1998 Lag om förbud mot köp av sexuella tjänster och lagen om kvinnofrid träder i kraft. 2005 Partiet Feministiskt initiativ bildas.


Wolfgang Tillmans får Hasselbladspriset

Summary: Den tyske bildkonstnären Wolfgang Tillmans får Hasselbladsstiftelsens internationella pris i fotografi. Från sin studio i Berlin berättar han hur allting började med en kopieringsmaskin.

En kvinna svarar i telefonen och lägger ifrån sig den. I några minuter låter ett myller av ekande röster på tyska och engelska. Platsen är en studio i Berlin och personen som dröjer med att plocka upp telefonen är årets vinnare av Hasselbladspriset. Fotografen och konstnären, Wolfgang Tillmans, är glad att ha blivit tilldelad priset. Han tycker särskilt om att det inte avgörs genom en tävling. – Pris som avgörs i tävlingsform skapar ett medieintresse, men det är samtidigt lite ovärdigt. Jag tycker det är bra att Hasselbladsstiftelsen gör på detta sätt: en presentation, en stor ceremoni och sedan utställning. Han föddes i Remscheid i Tyskland. Som utbytesstudent i London på åttiotalet började han intressera sig för ungdomsscenen och subkulturerna i bland annat klubb- och gayvärlden. Han slog igenom på nittiotalet när hans fotografier började publiceras i magasin som i-D och Prinz. På senare år har han gjort serier med rent abstrakta verk. Wolfgang Tillmans tycker själv att det är missvisande att enbart kalla honom för fotograf. – Mitt arbete sker i en större kontext än fotografiets medium. Jag hade lika gärna kunnat kalla mitt arbete för installationskonst. I dag finns fotografiet i många människors vardag genom mobilens tekniska möjligheter. Vad är då hemligheten bakom en bra bild? – Fotografin är ett tekniskt mirakel som går att förklara. Vad som däremot inte går att förklara är den riktiga gåtan bakom fotografiet – det som sker i en bild. Det är fantastiskt att miljoner människor använder snarlik utrustning och att det blir så olika resultat. Det är ett så specifikt språk. Det går att se på mils avstånd när ett fotografi är taget av Nan Goldin eller Jeff Wall. Wolfgang Tillmans väg till kameran skedde via en kopieringsmaskin. När han var ung experimenterade han med olika konstnärliga uttryck: han målade, sydde kläder och sjöng i ett band. När han insåg kopieringsmaskinens möjligheter kände han att han hittat uttrycket som han hade letat efter. Han klippte ut bilder, kopierade upp dem och experimenterade med ljus och olika vätskor. – Jag såg hur den omvandlade bilderna till gråskala, alla linjerna som uppstod och misstagen som kom fram. Jag kunde arbeta både med slump och med kontroll. Det fångade mig helt. Han är, enligt juryns motivering, ”en av de mest originella och nyskapande konstnärerna i sin generation som ständigt driver ”det fotografiska mediet i nya riktningar”. – Ska jag vara helt ärlig så håller jag med om den motiveringen, men det borde jag inte säga. Då låter jag högljudd och inte särskilt intressant. Å andra sidan har jag arbetat med detta i 30 år nu. Han blir förvånad när han sagt siffran högt och insett att den faktiskt stämmer – på året. – Ja, just det! Jag började ju 1985. Det är 30 års arbete, och mycket arbete. Men i det arbetet ingår det att varje dag ifrågasätta mig själv. Det är mycket tvekan, sedan måste jag våga tillåta den tvekan och ifrågasätta den på nytt. Nästa dag börjar det om igen. Tvekan verkar vara en viktig faktor i Wolfgang Tillmans konstnärskap. För honom är det viktigt att få känna sig dålig ibland. – Det kommer ur en öppenhet och då gäller också att vara mottaglig inför misstagen. Hade jag inte observerat misstagen och försökt lära mig av dem hade jag inte upptäckt saker och förvandlat dem till bilder. Jag har aldrig skapat någonting när jag sagt att jag ska skapa något. Han tystnar och verkar tänka igenom vad han nyss sagt och återkommer till juryns motivering. – I detta ögonblick säger jag att jag är personen som Hasselbladsstiftelsen beskriver – och motsäger allt jag precis har sagt. Det blir tyst. Ekot av röster gör sig gällande igen. – Men det är nog när konstnärer börjar tro på sina egna pressmeddelanden som de blir ointressanta, säger han efter en stund och skrattar. Wolfgang Tillmans har under sitt konstnärskap alltid tyckt om känslan att befinna sig i en klättrande fas, alltid vidare uppåt, förklarar han. – Det ögonblicket du känner att du är framme finns det ingen mening längre. Det är en stor, filosofisk utmaning. Han är 46 år gammal, en relativt ung ålder för att tilldelas Hasselbladspriset. Det händer att människor påpekar för honom hur ung han är. – Jag vet att jag inte är gammal. Men för två år sedan tänkte jag att de viktigaste av mina verk kanske redan är gjorda. Det kändes svårt att säga men samtidigt skönt. Jag kan inte göra om ”Concorde grid” (en samling av 56 fotografier tagna vid flygplatsen Heathrow i London), men jag är glad att jag gjorde den. Han är i dag bosatt i både Berlin och i London. Dagarna verkar bestå av ett ständigt skapande och tiden tycks knapp. Samtidigt låter Wolfgang Tillmans inte det minsta besvärad över att behöva prata med en journalist. – Jag antar att jag försöker lösa gåtan om att kombinera konst och liv. De har, mer eller mindre, sammanfogats till ett. Jag accepterar och älskar det, men ibland skulle jag bara vilja gå hem, laga mat och kolla på tv. Just nu är Wolfgang Tillmans inne i en ”utställningsfri period” som ska pågå fram till juli. Han håller på att undersöka sin kärlek till musiken och hur han ska arbeta med den. Om några veckor åker han till Färöarna för att bevittna en total solförmörkelse. Den 30 november kommer Wolfgang Tillmans till Göteborg för att ta emot Hasselbladspriset. Wolfgang Tillmans Född 1968 i Remscheid i Tyskland. Han har haft stora utställningar runt om i världen, bland annat på Moderna museet i Stockholm 2012/2013. Hans senaste verk heter "Neue welt" (New world) som bygger på bilder som han tagit på sina resor runt om i världen. Hasselbladspriset är ett internationellt pris i fotografi. Det delades ut första gången 1980 till Lennart Nilsson. Den 1 december öppnar en utställning med Tillmans verk i Hasselblad Center i Göteborg. Hasselbladsstiftelsen bildades 1979 enligt makarna Victor och Erna Hasselblads testamente. Stiftelsens syfte är att främja vetenskaplig undervisning och forskning inom fotografi och naturvetenskap. Priset består av ett belopp på en miljon svenska kronor, en guldmedalj och ett diplom.


Schibbyes utrikesjournalistiska sajt blir verklighet

Summary: Martin Schibbyes utrikesjournalistiska sajt ”Blank Spot Project” blir verklighet. En miljon kronor från 1.700 finansiärer räcker till en sajt, ett reportage och ett gräv. Medlemskapet till den ”inre pulsen” ska sedan finansiera sajten.

– Det var en fantastisk känsla att vakna i morse och se att vi var nära att målet. Det är dröm som går i uppfyllelse, samtidigt som det är en hoppfull signal för journalistiken, säger Martin Schibbye. För tre veckor sedan berättade Martin Schibbye, frilansjournalist, att åtta initiativtagare startar reportagesajten ”Blank Spot Project.” Tanken är att erbjuda breddad och fördjupad utrikesbevakning från världens ”vita fläckar”, länder och platser som sällan förekommer i traditionella medier. ”Blank Spot Project” finansieras inledningsvis genom gräsrotsmodellen crowdfunding. Läsarna själva bidrar till och betalar för de projekt de vill se publicerade. På onsdagen uppnådde ”Bland Spot Project” över en miljon kronor i insamlade pengar. Summan överstiger målsättningen på 982.000 kronor som krävs för att projektet ska bli verklighet. Vid skrivande stund har nära 1.700 personer bidragit med pengar. Insamlingen pågår till midnatt på torsdagen. De som valt att stödja projektet med över 500 kronor – ett okänt antal i nuläget – blir medlemmar i ”Blank Spot Project.” Hur långt räcker pengarna? – Det räcker till att bygga en sajt, samt att göra ett reportage och ett gräv fram till september. Tanken är att vi då kan gestalta vår idé på ett tydligare sätt. Och att genom medlemskapet som finansieringskälla starta en folkrörelse för utrikesjournalistik, säger Martin Schibbye. På måndag sjösätts en redaktion med de åtta initiativtagarna, berättar Schibbye. Kontakter kommer att tas med frilansande journalister, fotografer och digitala utvecklare. De journalistiska berättelserna från ”Blank Spot Project” ska publiceras på en öppen sajt, berättar Schibbye. Medlemskapet öppnar för inloggning till den ”inre pulsen”: en plats där läsarna kan ge synpunkter på pågående projekt, föreslå reportageidéer och få inbjudningar till evenemang. Vilka kommer att arbeta för er? – Vi vill arbeta med de bästa svenska frilansjournalisterna och fotograferna som redan nu gör ett otroligt viktigt arbete. Projektet tillhör samtidigt alla dem som efterlyser berättelser från vår omvärld. Vi hoppas att det här växer i takt med att medlemmarna, och antalet frilansjournalister som bidrar, ökar, säger Martin Schibbye. Hur ska ni arbeta med säkerheten för journalisterna? – Jag har tänkt mycket på hur man blir den arbetsgivare man som frilansjournalist alltid velat ha. Vi ska se till att våra frilansjournalister har de bästa resurserna; försäkringar, utbildningar och kunskap för första hjälpen, kidnappningsscenarion och digital säkerhet. Lokala nyhetssajten Burlövs Nyheter har också börjat med crowdfunding. Tror du att fler medier kommer att följa ert exempel och satsa på medborgarfinansierad journalistik? – Det har kommit många förfrågningar om ”Blank Spot Project” kan göra reportage i lokala delar av Sverige, på platser där tidningarna lagt ner. Jag tänker inte att ”Blank Spot Project” ska täcka Sverige. Men jag tror att modellen är utmärkt för lokaljournalistik. Det är billigare eftersom vi klipper alla mellanled. Vi har inga chefer med miljonlöner och inga kostnader för uppvärmning av stora mediehus grundade på 1800-talet. Pengarna går direkt till journalisterna på fältet.


Fotografiska får kulturpris – ”Vi vill visa foto i världsklass”

Summary: Bröderna Jan och Per Broman, grundare till Fotografiska i Stockholm, får Natur & Kulturs stora kulturpris på 300.000 kronor.

”Omvärlden ska inom fem år förstå allvaret med en fotografisk satsning i Stockholm”, sade Per Broman i en radiointervju vid öppningen av Fotografiska, en majdag 2010. Nu får bröderna Per och Jan Broman ett kvitto på att satsningen gått vägen: Fotografiskas grundare tilldelas Natur & Kulturs stora kulturpris 2015. – Galet kul. Det är ett av de tyngre priserna inom kulturvärlden från en organisation vars grundvärderingar påminner mycket om våra. Dessutom är det ett pris som delas ut för själva kulturen, säger Jan Broman. De har fått andra priser förut, men har aldrig riktigt haft tid att fira. – Vi har bara fokuserat på morgondagen. Det här är definitivt det mest statusfyllda, säger Per Broman. Fotografiska har blivit en stor framgång. Nära 2,5 miljoner besökare har passerat genom entrédörrarna sedan starten. Uppemot hundra utställningar har visats. Finns det något ni hade velat göra annorlunda? – Det skulle vara marginella förändringar. Vissa rum hade kanske kunnat ritas lite annorlunda. På det stora hela gjorde vi mycket rätt. Vi tvivlade aldrig på att vi skulle lyckas, säger Jan Broman. Hur vill ni utveckla Fotografiska? – Vi ska fortsätta visa foto i världsklass och bibehålla vår variation. Många kommer hit för en utställning men blir berörd av en annan. Vi har lyckats få människor att uppskatta konst de inte hade tänkt sig, säger Jan Broman. – Allt blir svårare. Det är lätt att man blir lite ”fat and happy”. Framgången till trots har det knorrats en del om privatägda Fotografiska. Kritiska röster menar att utställningarna anländer som paket, att entreprenörsbröderna Broman driver museet i vinstintresse – att kommersialismen urholkar konsten. – Det är ett vanligt missförstånd – framför allt bland kulturskribenter – att vi inte kurerar våra utställningar själva, säger Per Broman. – Nittio av våra utställningar har varit helt gjorda i huset. Samtidigt, vid de stora utställningarna, måste man vara fler som samarbetar. Det är så konstvärlden fungerar, säger Jan Broman. Biter kritiken? – Det har aldrig funnits fog för den. Att kulturen inte skulle få tjäna pengar är befängt. I min värld kommer kritiken från ett avundsjukt perspektiv av människor långt ut på vänsterkanten. Vi betalar betydligt högre arvoden till våra konstnärer, vilket möjliggör att de också kan leva ett gott liv, säger Jan Broman. – Man kan vända på kritiken: vi har inte velat söka en enda krona i bidrag. Vi har skapat en verksamhet som sköter sig själv, som inte är en kostnad för skattebetalare. Det finns ingen som belastas av Fotografiska, säger Per Broman. Ni har som mål att vara angelägna, att vara nära människor i deras vardag och öppna för fler grupper. Hur går det ihop med att ta ut över hundra kronor i inträde? – Du öppnar inte för människor genom att ta bort entréavgiften – det är inte tröskeln. Det handlar om vad du gör, att skapa en mötesplats för kultur där människor känner sig inkluderade, säger Jan Broman. Har ni förtroende för kulturpolitiken? – I vissa avseenden, men jag kan tycka att det är lite tramsigt av kulturminister Alice Bah Kuhnke att hon inte ville träffa oss. Vi är den största kulturplatsen i Sverige, men när jag skrev till dem och bad om ett möte visade departementet inget större intresse, säger Jan Broman. Vad ville du diskutera? – Fria entréer. Jag tycker att det är ett övergrepp mot kulturen. Det är att säga att kultur och konst inte är värt något. Priset är den viktigaste konkurrensfaktorn. Ett sådant beslut kommer att drabba oss. Man riskerar framtiden för Fotografiska som är en av Stockholms stora publikdragare, säger Jan Broman. – Det lät inte alls bittert, kommenterar brodern. – Nej, men det är fascinerande. Det bottnar i okunskap. För att bredda kulturen och locka människor måste man börja i rätt ände. Natur&Kulturs kulturpris Kulturpriset delas ut årligen sedan 1974. Prissumman är 300 000 kronor och ges till en eller flera personer som har gjort en väsentlig insats på kulturområdet. Förutom pengarna och äran får varje vinnare bronsskulpturen Kunskapens träd av konstnären Ernst Nordin. Förra årets pristagare var Marie-Louise Ekman.


”Vi vill visa foto i världsklass”

Summary: Bröderna Jan och Per Broman, grundare till Fotografiska i Stockholm, får Natur &  Kulturs stora kulturpris på 300 000 kronor.

”Omvärlden ska inom fem år förstå allvaret med en fotografisk satsning i Stockholm”, sade Per Broman i en radiointervju vid öppningen av Fotografiska, en majdag 2010. Nu får bröderna Per och Jan Broman ett kvitto på att satsningen gått vägen: Fotografiskas grundare tilldelas Natur & Kulturs stora kulturpris 2015. – Galet kul. Det är ett av de tyngre priserna inom kulturvärlden från en organisation vars grundvärderingar påminner mycket om våra. Dessutom är det ett pris som delas ut för själva kulturen, säger Jan Broman. De har fått andra priser förut, men har aldrig riktigt haft tid att fira. – Vi har bara fokuserat på morgondagen. Det här är definitivt det mest statusfyllda, säger Per Broman. Fotografiska har blivit en stor framgång. Nära 2,5 miljoner besökare har passerat genom entrédörrarna sedan starten. Uppemot hundra utställningar har visats. Finns det något ni hade velat göra annorlunda? – Det skulle vara marginella förändringar. Vissa rum hade kanske kunnat ritas lite annorlunda. På det stora hela gjorde vi mycket rätt. Vi tvivlade aldrig på att vi skulle lyckas, säger Jan Broman. Hur vill ni utveckla Fotografiska? – Vi ska fortsätta visa foto i världsklass och bibehålla vår variation. Många kommer hit för en utställning men blir berörd av en annan. Vi har lyckats få människor att uppskatta konst de inte hade tänkt sig., säger Jan Broman. – Allt blir svårare. Det är lätt att man blir lite ”fat and happy”. Framgången till trots har det knorrats en del om privatägda Fotografiska. Kritiska röster menar att utställningarna anländer som paket, att entreprenörsbröderna Broman driver museet i vinstintresse – att kommersialismen urholkar konsten. – Det är ett vanligt missförstånd – framför allt bland kulturskribenter – att vi inte kurerar våra utställningar själva, säger Per Broman. – Nittio av våra utställningar har varit helt gjorda i huset. Samtidigt, vid de stora utställningarna måste man vara fler som samarbetar. Det är bara att titta på Moderna museet, vars senaste utställning kommer direkt från Paris. Det är så konstvärlden fungerar, säger Jan Broman. Biter kritiken? – Det har aldrig funnits fog för den. Att kulturen inte skulle få tjäna pengar är befängt. I min värld kommer kritiken från ett avundsjukt perspektiv av människor långt ut på vänsterkanten. Vi betalar betydligt högre arvoden till våra konstnärer, vilket möjliggör att de också kan leva ett gott liv, säger Jan Broman. – Man kan vända på kritiken: vi har inte velat söka en enda krona i bidrag. Vi har skapat en verksamhet som sköter sig själv, som inte är en kostnad för skattebetalare. Det finns ingen som belastas av Fotografiska, säger Per Broman. Ni har som mål att vara angelägna, att vara nära människor i deras vardag och öppna för fler grupper. Hur går det ihop med att ta ut över hundra kronor i inträde? – Du öppnar inte för människor genom att ta bort entréavgiften – det är inte tröskeln. Det handlar om vad du gör, att skapa en mötesplats för kultur där människor känner sig inkluderade, säger Jan Broman. Har ni förtroende för kulturpolitiken? – I vissa avseenden, men jag kan tycka att det är lite tramsigt av kulturminister Alice Bah Kuhnke att hon inte ville träffa oss. Vi är den största kulturplatsen i Sverige, men när jag skrev till dem och bad om ett möte visade departementet inget större intresse, säger Jan Broman. Vad ville du diskutera? – Fria entréer. Jag tycker att det är ett övergrepp mot kulturen. Det är att säga att kultur och konst inte är värt något. Priset är den viktigaste konkurrensfaktorn. Ett sådant beslut kommer att drabba oss. Man riskerar framtiden för Fotografiska som är en av Stockholms stora publikdragare, säger Jan Broman. – Det lät inte alls bittert, kommenterar brodern. – Nej, men det är fascinerande. Det bottnar i okunskap. För att bredda kulturen och locka människor måste man börja i rätt ände. Kulturpriset delas ut årligen sedan 1974. Prissumman är 300 000 kronor och ges till en eller flera personer som har gjort en väsentlig insats på kulturområdet. Förutom pengarna och äran får varje vinnare bronsskulpturen Kunskapens träd av konstnären Ernst Nordin. Förra årets pristagare var Marie-Louise Ekman.


”Madonnas röst är nästan skrämmande välbevarad”

Summary: Recension. ”Rebel heart” handlar alltså om Madonnas sökande efter den perfekta femtiosexåriga kvinnliga popartisten. Hon gör ritningen, hon har inga föregångare.

Genre: Pop Artist: Madonna Album: ”Rebel heart” Skivbolag: (Interscope/Universal) Betyg: 3 Det intressanta med Madonnas omtalade dratta på ändan-fadäs under hennes uppträdande på Brit Awards förra veckan är att det är så extremt ovanligt att denna megastjärna gör något som går fel, och att när hon väl gör det förvandlas hon till någon annan i betraktarens ögon. För även om hon avslutade showen med bravur hade något hänt: gudinnan Madonna blev människan Madonna, med blåmärken och darrig röst. Den artisten hörs väldigt sällan på Madonnas skivor. Hennes konstnärliga ärende är inte att gräva i jaget och blotta svagheter, istället är hon intresserad av att konstruera en perfekt modern popartist – en roll spelad av henne själv, men med ett manus som ändras lite grann för varje ny skiva – och perfekta moderna poplåtar. ”Rebel heart” handlar alltså om Madonnas sökande efter den perfekta femtiosexåriga kvinnliga popartisten. Hon gör ritningen, hon har inga föregångare. Ingen femtiosexårig kvinnlig artist före henne har haft en sådan konstnärlig frihet (läs: pengar och makt) i kombination med en genuin nyfikenhet på samtidens popmusik. Ingen manlig heller för den delen. Hennes medproducenter denna gång – bland annat Diplo och Avicii – skapar ljudkostymer som är sprakande och snärtiga men som är tillräckligt luftiga för att ge utrymme åt klassiskt poplåtskrivande. Och Madonnas röst är nästan skrämmande välbevarad – det låter som att den länge har längtat efter så här starka melodier, en miljö där den inte pressas undan av gapiga beats, vilket har varit fallet på Madonnas senaste skivor. Problemet är bara att låtskrivandet på skivan är av högst varierande kvalitet. ”Inside out” och ”Best night” är två sexfokuserade poplåtar som håller sig på rätt sida om pinsamhetens gräns – Madonna borde ha nöjt sig med dem och skippat den parodiskt fantasilösa ”S.E.X.” och den kvasiprovokativa ”Holy water” (som liknar lubrikation vid vigvatten och har den utstuderat busiga textraden ”Jesus loves my pussy best”). ”Joan of Arc” skildrar utsattheten och den sårade självkänslan som följer på näthat, men här liksom i ”Living for love” och i titellåten sjunger Madonna om svaghet utan att låta svag. I slutändan är budskapet alltid att allt kommer bli bra, antingen via tuff självkänsla eller kärlek från en stöttande partner. Det är frustrerande att Madonna nästan visar sig skör men inte går hela vägen. Hon har inte sjungit på ett naket innerligt sätt sedan 1995 års Marvin Gaye-cover ”I want you”. På succéalbumet ”Ray of light” från 1998 var allt som inte var ultraproffsigt och välregisserat i hennes röst borttvättat för gott. På samma sätt är ”Iconic” ett förlorat tillfälle att sjunga om sin egen ikonstatus: hon klarar inte av att bli personlig, så istället gör hon en käck förljugen pepplåt om att alla kan bli en ikon. Och ”Messiah” har ett tema som helt slarvas bort i en banal kärlekstext och trist pianoklinkande, istället för att behandla Madonnas religiositet och eventuella Jesuskomplex. Mer övertygande låter Madonna när hon i ”Veni vidi vici” sjunger att hon kom, såg och segrade, ackompanjerad av uppriktiga gitarrackord och sprattlande trummor, dessutom med en ovanligt inspirerad Nas som gästrappare. Och den muntra ”Body shop” med sin studsande melodi är en söt fantasi om att träffa en sexig kille som jobbar i en bilverkstad. I låtar som dessa blir Madonna subjekt, inte bara symbol. ”Rebel heart” kanske inte kommer ta världen med storm, men tills Beyoncé släpper skiva som femtioplussare är den en unik fyrbåk för popartister. Den säger: detta går. Bästa spår: ”Living for love”, ”Inside out”. Lyssna här .. Fem viktiga producentsamarbeten i Madonnas karriär Nile Rodgers. Chic-gitarristen, som hade skapat succéer åt alla från Diana Ross till David Bowie, togs in som producent när Madonna gjorde sitt andra album ”Like a virgin”. Skivan sålde i 25 miljoner exemplar och gjorde Madonna till en superstjärna. Daft Punk gjorde Rodgers till en nyckelfigur på sitt senaste album. Shep Pettibone. Han kom från den DJ-baserade housekulturen och fick remixa Madonnas ”Into the groove” som blev början på Madonnas närmande till den moderna dansmusiken. Efter antal fler remixer lät stjärnan Pettibone producera den epokgörande ”Vogue” vilken följdes av ett pärlband av fantastiska dansanta popsinglar. Nellee Hooper. I mitten av 90-talet attraherades Madonna av den brittiska triphopscenen. Hon lät den coola trojkan Björk, Marius de Vries och Nellee Hooper fixa titellåten till albumet ”Bedtimes stories”. Hooper och Madonna gjorde därefter flera låtar ihop, bland annat ”I want you” där även Massive Attack var inblandade. William Orbit. I slutet av 80-talet och i början av 90-talet skapade han ambient och arrangerade raves. När Madonna fiskade upp honom och lät honom producera ”Ray of light” var han något av en fördetting, men det hindrade inte duon för att skapa en monstersuccé som bestod av rocklåtar förklädda till elektronisk dansmusik. The Neptunes. Denna duo producerade fantastisk nyskapande hiphop i början av 00-talet. De producerade också Justin Timberlake, vars sound Madonna älskade så mycket att hon lät sitt album ”Hard candy” uteslutande bestå av produktioner från The Neptunes samt från hittrion Timbaland, Danja och Justin Timberlake själv.


Summary: Abba återförenas – som silikonavbildningar av medlemmarna på 1970-talet. Miljonprojektet beskrivs som Abba The Museum största satsning sedan öppnandet. På tisdagen flögs figurerna till museet med helikopter.

Abba-låten ”Arrival” strömmade ur högtalarna. Samtidigt flög en helikopter – med en låda hängandes undertill – in mot Djurgården och Abba The Museum, vid halv tretiden på tisdagseftermiddagen. Med en kedja hissades lådan ner på museets tak, där den togs emot av värdarna och bars in i museet för avtäckning. Vad som fanns i lådan? Fyra silikonavbildningar av Abba-medlemmarna från bandets glansdagar under 1970-talet. – Första gången jag befann mig i ett rum med en person, som inte sett ABBA-figurerna i silikon förut, avgjorde känslan. Han spärrade upp ögonen och skrek rakt ut! Wow! Det är det bästa betyg man kan få i vår bransch. Då förstod jag direkt att våra ABBA-kloner kommer att göra succé, säger Mattias Hansson, vd på Abba The Museum i ett pressmeddelande. Det beskrivs som Abba The Museums största satsning sedan öppnandet 2013. Den exakta kostnaden är inte offentliggjord, men överstiger enligt museet flera miljoner kronor. – Redan för ett par år sedan, innan vi öppnade, bestämde sig museet för att göra det här. Det är en pusselbit som har fattats. På det här viset ser det ut som att medlemmarna finns där på riktigt: de är så otroligt lika. Det är nästan som den gamla drömmen från fansen; att de någon gång kan återförenas, säger Catarina Falkenhav, operativ chef vid Abba The Museum, till DN. Arbetet med silikonfigurerna har varit beroende av att förankras hos de fyra Abba-medlemmarna: Benny Andersson, Frida Lyngstad Reuss, Agneta Fältskog och Björn Ulvaeus. Detaljerade mått och bilder har tagits av dem alla fyra, för att slutprodukten ska vara så lik som möjligt. Läs mer: Han har skapat Abba-figurerna – Alla fyra var inte pigga på det från början. Det har varit en liten process, eftersom de behövde var aktivt deltagande själva i mötet med Göran Lundström (skaparen bakom figurerna, reds. anm.), säger Catarina Falkenhav. Att involvera huvudpersonerna själva i skapelseprocessen beskrivs som världsunikt. Jämförelsevis, när vaxkabinetter såsom Madame Taussad gör sina avbildningar, är detta ovanligt. Materialet silikon har enligt skaparna både för- och nackdelar: Hållbarheten är längre, men eftersom materialet inte går att modifiera i efterhand – vilket är möjligt med vax – är ändringar omöjliga att göra. Halvvägs i processen presenterade Göran Lundström och hans team ett testhuvud, som såväl medlemmarna själva som museet fick se och godkänna. – Genombrottet var när vi fick se testhuvudet av Björn. Då kände vi att det här kommer att bli bra, säger Catarina Falkenhav. På museet kommer de fyra Abba-figurerna att placeras sida vid sida framför en vägg med silvriga och lila berg, den scenografi som användes under turnén 1979. Figurernas kläder är replicas av scenkostymerna från samma år i design av Owe Sandström. Vid utställningen visas också filmen ”The making of...!” som beskriver hur arbetet med figurerna gått till. Abba-figurerna Silikonfigurerna av Abba-medlemmarna beskrivs som Abba The Museums största satsning sedan öppnandet 2013. Idéarbetet för figurerna påbörjades 2011. Två år senare rekryterades Göran Lundström och EffektStudion AB. Tillsammans med ett 27 personer stort team från flera europeiska länder har de arbetat på figurerna i nio månaders effektiv arbetstid. De före detta Abba-medlemmarna har själva medverkat i arbetet med mått, bettprov, fotografier, feedback och look. Besökare till museet kommer att ha möjligheten att själv fotograferas tillsammans med silikonfigurerna.


De värnar nätets frihet med lagen på sin sida

Summary: San Francisco. När Edward Snowden släppte sina dokument om USA:s nätavlyssning drog han också uppmärksamhet till dem som drivit samma kamp. DN har mött Electronic frontier foundation, organisationen som har dragit NSA och Silicon Valley-jättarna inför rätta.

Edward Snowden hade just släppt de första dokumenten om NSA:s ofantliga övervakningsapparat. Den 9 juni 2013 framträdde han med namn och bild för första gången. I samma stund gjorde han sig till fiende med USA:s mäktiga underrättelseverksamhet. I många amerikaners ögon var han en förrädare. På ett av de första fotografierna som dök upp sitter han klädd i grå skjorta med sin svarta laptop i knät. Zoomar man in på datorn ser man ett rödfärgat klistermärke: ”EFF. I support digital rights.” Bilden skapade en hel del nervositet i ett hus på Eddy Street i centrala San Francisco, Electronic frontier foundations huvudkontor. Organisationen hade över en natt fått världens blickar mot sig, i det mest kontroversiella sammanhang man kan tänka sig. – Vi blev riktigt nervösa, säger Danny O’Brien, internationell chef på EFF när DN besöker kontoret. – Vi visste inte hur det skulle utveckla sig. Om Snowden skulle pekas ut som förrädare. Om regeringen skulle plocka in alla misstänkta. Vi var genuint oroliga för alla som öppet hade deklarerat sig som EFF-medlemmar. Att Snowden gillar EFF borde inte förvåna. De har i snart 25 år drivit kampanjer och rättsfall för vad man kallar ”digitala medborgerliga rättigheter”, som ett nätets Amnesty International med en lite punkigare framtoning. Udden riktas omväxlande mot underrättelsetjänster som NSA och storföretag med sin egen agenda för hur nätet ska användas. Danny O’Brien pekar på ett fotografi på väggen. Det visar en blekgul dörr med texten 641A. – Det här är dörren till ”NSA-rummet”. Anledningen till att vi kände till det här före Edward Snowden är att vi hade vår egen visselblåsare. Han var anställd på telekombolaget AT&T i San Francisco och berättade att det fanns ett rum där som bara NSA hade tillgång till. Visselblåsaren heter Mark Klein. Hans avslöjande ledde till att EFF stämde NSA för otillåten massavlyssning, sju år innan Snowden började läcka dokument. Det allra första avslöjandet bekräftade i allt väsentligt det NSA hade anklagats för, men då var målet redan förlorat. Då och då gör EFF spektakulära aktioner, som när de i somras gjorde gemensam sak med Greenpeace och flög ett 40 meter långt luftskepp över NSA:s datacenter i delstaten Utah. Farkosten bar texten ”Illegal spying below” – olagligt spionage pågår här under. Men att driva rättsfall, ”jobba inom systemet” som Danny O’Brien säger, är organisationens främsta vapen. Av de 60-talet anställda är majoriteten advokater. Till stor del fungerar EFF som en ideell advokatbyrå. – Många organisationer försöker hitta sitt eget sätt att förändra världen. För oss är det enkelt. Vi stämmer folk, säger Danny O’Brien. EFF har drivit flera hundra rättsfall. Ett urval av motståndarna ger en spretig bild: • Apple, som försökte tvinga prylbloggare att avslöja källor som läckte kommande produkter. EFF vann och fick igenom att bloggare har samma rätt att skydda källor som vanliga journalister. • USA:s justitiedepartement, som klassade krypteringsprogram under vapenexportlagar, vilket gjorde det förbjudet att sprida dem utanför landets gränser. Genom att trycka källkoden i en bok lyckades EFF få datorkod att omfattas av yttrandefriheten, precis som skriven text eller tal. ”Code is speech” har sedan detta fall, som ägde rum redan 1995, blivit något av ett mantra. • Blizzard, företaget bakom datorspelet World of warcraft, som ville stoppa oberoende programmerare från att skapa egna spelservrar. EFF förlorade dock målet. Bakom rättsprocesserna kan man skymta EFF:s värdegrund. Den är tydligt inspirerad av ett klassiskt hackar-etos, om än inramat i juridisk korrekthet: rätten att använda teknik utan inskränkning. Motstånd mot censur och annat som förhindrar fri informationsspridning. En grundskepsis mot auktoriteter och makthavare, i form av såväl stat som kapital. Och framför allt ett kategoriskt nej till övervakning, och därför ett starkt stöd för kryptering som hjälper människor att kommunicera privat. När EFF grundades 1990, innan webben ens existerade, såg få att det fanns en medborgarrättslig aspekt av teknikutveckling. I dag är det ett okontroversiellt påstående. NSA-avslöjandena har gjort det än mer påtagligt i människors vardag. – Folk är mer oroliga nu. För fem eller tio år sedan så var det som att företag som Google och Facebook inte kunde göra något fel. De var spännande, som symboler för framtidstro. Men de senaste två åren har uppfattningen om företagen, och Silicon Valley som helhet, förändrats. Det är svårt att mäta, men man kan inte hävda att de har samma förtroende i dag, säger Danny O’Brien. – Samtidigt slåss vi nu mot ett slags integritetsfatalism. Folk tar sig halvvägs genom diskussionen – förstår att alla dessa hemska saker händer, men säger ”det finns väl inget jag kan göra”. Gör företag som Google och Facebook något för att bättra sig? – Det pågår en intern kamp på företagen. Teknikerna delar ofta våra värderingar om integritet och yttrandefrihet. För dem är det svårt att svälja att de själva skulle vara medskyldiga till en enorm integritetskränkning, säger Danny O’Brien. Om teknikerna är allierade så är det de kommersiella krafterna som står för motståndet. Inte på grund av ideologi, utan ren marknadslogik. Att införa säkerhet kostar pengar, att exploatera användares privata data ger affärsmöjligheter. Ändå händer det en del: Google och Yahoo har båda trappat upp sin kryptering. Twitter har tagit strid för att skydda användare mot krav från staten. Just nu är det NSA som är på tapeten, men Danny O’Brien är mån om att inte bara fokusera på det dagsaktuella. Det gäller att ge sig på en fråga långt innan den blir allmängods. När EFF 1995 gjorde det möjligt att sprida krypteringsmjukvara utan vapenexportlicens var det en obskyr fråga, men fallet påverkar än i dag. En sådan fråga är vad som händer när 3d-skrivare kan printa fungerande skjutvapen, vilket redan är ett faktum. Ska det krävas vapenlicens för att ladda hem ritningarna? Eller för att äga en 3d-skrivare? – Mycket av det vi pratar om verkar konstigt nu. Men om tio år kommer folk förstå vad det handlade om. Folk är mer oroliga nu. För fem eller tio år sedan så var det som att företag som Google och Facebook inte kunde göra något fel. Grateful Dead-koppling. Electronic frontier foundation grundades 1990. En av grundarna var John Perry Barlow, även känd som textförfattare till Grateful Dead. Våren 1990 besöktes han av en FBI-agent som ställde frågor om stulen mjukvara. Irriterad på den låga kunskapen om digitala frågor inom rättsväsendet skapade han organisationen samma år. Sex år senare skrev han ”A declaration of the independence of cyberspace”, ett teknikutopiskt, lätt anarkistiskt manifest där han beordrar den gamla världens auktoriteter att släppa den digitala världen fri: ”Era lagkoncept om egendom, uttryck, identitet, förflyttning och sammanhang gäller inte oss. De är baserade på materia. Här finns ingen materia.”


Jenny Nordberg. ”De utklädda flickorna hittar en frihet i förtrycket”

Summary: Flickor i Afghanistan har under lång tid förklätts till pojkar för att rädda sina familjers heder, ekonomi och vardagsliv. Men först när Jenny Nordberg skrev om dem för The New York Times blev företeelsen internationellt känd. Nu kommer hennes bok om flickorna på svenska.

– Om detta har legat under ytan utan att någon har upptäckt det – trots de senaste årens ändlösa satsningar på att lära känna det afghanska samhället – då måste allt vi gör i Afghanistan omvärderas. Jenny Nordberg låter så bestämd, och menar med ”vi” representanter för till exempel välvilliga biståndsorganisationer, forskningsprojekt, journalistiska och fredsbevarande insatser, som har lagt miljontals kronor och stor möda på att försöka förstå och hjälpa det söndertrasade landet på fötter och förbättra inte minst kvinnors situation. Och hon säger: — Vad är det i så fall mer som vi har missat? För Jenny Nordberg tog det månader av enträgna efterforskningar och tvivel innan hon på allvar trodde att vad hon upptäckt under sina resor i Afghanistan faktiskt inte tidigare var känt utanför landets gränser: flickor i många afghanska familjer uppfostras och kläs som pojkar, under flera år. Föräldrarna väljer att göra det i syfte att slippa skammen att stå utan son, men också för att underlätta en vardag i ett samhälle där flickor helt saknar frihet. Medan en flicka är låst i hemmet kan en pojke springa ärenden, jobba extra, gå i skolan. Han kan dra in pengar och hjälpa till. För barnet innebär en skepnad i kort hår och byxor, med ett självsäkert kroppsspråk och ett tonläge som bottnar i magen och inte vispar i bröstet, inte bara en förnekelse av ett flicknamn utan också rörelsefrihet och utbildning. Tills puberteten sätter in. Då måste ”bacha posh”, som Nordberg valt att transkribera hur man på dari kallar dessa förklädda flickor, överge sin falska identitet och sin frihet och fälla ned slöjan. Journalisten Jenny Nordberg kom historien på spåren och skrev en artikelserie om den 2010 för The New York Times. Hon hade rest till Afghanistan under fyra års tid och rest runt, letat och rekat. – Drömmen för en journalist är ju att hitta något som är helt nytt, och här var jag – men jag gick mellan stunder av eufori och en stigande känsla av galenskap: jag kunde ju ha helt fel. Var det verkligen möjligt att detta inte var känt? Hon frågade sig fram, gick från hus till hus enligt obskyra landmärkesvägbeskrivningar och sökte genom rykten, tips och hörsägen tills hon kunde belägga fenomenet. Resultatet blev en artikelserie, men nu också en bok, ”De förklädda flickorna i Kabul”, som är skriven som en upptäcktsfärd där läsaren lotsas till svar på fråga efter fråga: stämmer detta? Finns det flera sådana flickor? Sedan länge? Varför då? Och hur går det sedan? För en journalist i Afghanistan kretsar oron, menar Jenny Nordberg, runt den omedelbara säkerheten. Just för att det är svårarbetat är fasan att man kommer hem utan tillräckligt med material som håller. — Jag skulle gärna ha stannat längre i research-stadiet, jag tycker egentligen inte om att skriva, men sedan satt jag där på min stjärt med massor av bitar. Hon pekar in mot arbetsrummet, ett av tre rum i hennes lägenhet i Soho. Trappan upp från porten är smal och brant, därinne löper mörka bjälkar över taket. Utanför ligger restauranger och trendiga butiker tätt. Hon har bott i New York sedan 2002 och har inga planer på att lämna stan. – Men att skriva på engelska hör till det svåraste jag har gjort i hela mitt liv. På svenska inbillar jag mig att jag behärskar språket, men på engelska … kämpar jag för att skriva korrekt. Och att göra sig förstådd är inte samma sak som att skriva vackert. Om jag någon gång lyckades med en mening kunde jag dansa runt här, helt vild. Hon skrattar. Någon vidare hjälp fick hon (ärligt talat) inte från sitt amerikanska förlag, som konstaterade att de trodde på hennes historia och med ett uppmuntrande ”hur många ord skriver du?” inväntade ett manus. Inte som på The New York Times, där fem, sex personer (inklusive chefredaktören) är inblandade i en text innan den publiceras. Jenny Nordberg beskriver sig själv som undersökande journalist och det är just rotandet som attraherar henne. – Det är det allra barnsligaste som driver mig: jag förstår inte det här. Hur kommer det sig, till exempel, att det fortfarande är krig i Irak? Eller att folk på myndigheter i Sverige, där vi talar så vackert om yttrandefrihet, är rädda? Den nyfikenheten, den vetgirigheten, driver henne, och den har funnits där sedan hon var mycket ung. Ett tag ville hon bli jurist, men när hon insåg att den makt en journalist kan ha att förändra är stor och omedelbar, ändrade hon planer. Hon kom in på Journalisthögskolan i Stockholm (en miljö hon muntert beskriver som kultstämplad och smått sektartad), där den största behållningen var kontakterna hon fick på SVT:s grävredaktion. Många år senare ser hon i dag pessimistiskt på framtiden för journalister. Få redaktioner betalar vad den kvalificerade journalistiken kostar och ”här i USA är journalistik på väg att bli en sidosyssla och något de privilegierade kan ägna sig åt, de som har sin försörjning tryggad av en förmögenhet eller en partner”. De mest intressanta journalistiska initiativen sker i USA online men verkar inte främst på affärsmässiga grunder, och trots att efterfrågan är stor är journalistik – undantaget public service – i allt högre grad något som kräver mecenater. Men det går att vara frilans, vilket Jenny Nordberg själv bevisar. Även om projektet kring de förklädda flickorna är avrundat håller hon kontakt med flera av de afghanska kvinnor hon lärde känna. Som Azita, som med hjälp av progressiva föräldrar själv har lyckats skapa ett aktivt liv och har suttit i det afghanska parlamentet och som låtit en av sina fyra döttrar växa upp som pojke. ”Bacha posh” har funnits i flera hundra år, men att kvinnor klär sig som män är förstås inget unikt för Afghanistan utan något som har existerat i många länder i skilda men ofta extrema situationer, som krig. – Efter kanske ett par års arbete befann jag mig hos en grupp kvinnor som nog började bli trötta på alla mina frågor, och sa: ”Jenny, lägg av, vad skulle du själv välja för din dotter: spärra in henne eller sätta på henne byxor och låta henne vara fri?” Hon fäller ut händerna i en serverande, menande gest. – Det handlar inte om genus, det handlar om frihet och förtryck. Det handlar om att hitta sätt att överleva och skapa motstånd i ett omöjligt, dysfunktionellt samhälle. Journalist och författare, bosatt i New York. Uppvuxen i Uppsala och Saltsjöbaden och utbildad på Journalisthögskolan i Stockholm och på Columbia University, New York. Skriver för bl a The New York Times, The Atlantic och Svenska Dagbladet. Tidigare bl a Sveriges radio. Belönad med det prestigefyllda Pulitzerpriset för sin medverkan i en artikelserie om livsfarliga tågövergångar för NYTimes 2005. Tidigare skrivit romanen ”Välgörarna” tillsammans med Nuri Kino, baserad på bedrägerihärvan kring Tvindrörelsen och biståndsorganisationen UFF. Aktuell med boken ”De förklädda flickorna i Kabul” (Albert Bonniers förlag), som kom på engelska i höstas och nu kommer på svenska. Mer information om företeelsen finns även på theundergroundgirlsofkabul.com (som skapats av Nordberg i syfte att också skapa kontakter flickorna emellan).


Tv-serien ”Duck Tales” gör comeback

Summary: Den tecknade Disneyserien ”Duck Tales” kommer tillbaka år 2017. Det skriver Disney på sin hemsida.

”Duck Tales”, som på svenska kallats ”Ankliv” eller ”Knatte, Fatte och Tjatte på äventyr”, är en av Disneys mest framgångsrika tv-serier och sändes ursprungligen under slutet av 80- och i början av 90-talet. Serien var mycket populär och har till och med vunnit pris på den amerikanska tv-galan Emmy Awards. Och år 2017 är serien alltså tillbaka i rutan. ”Duck Tales har en speciell plats i Disneys tv-animationshistoria och inspireras av Disneylegenden Carl Barks serietidningar. Vår nya serie kommer föra samma energi och äventyrliga anda vidare till en ny generation”, säger programchefen Marc Buhaj till Disneys hemsida. Den tecknade tv-serien utspelar sig i Ankeborg och huvudkaraktärerna är de välkända ankorna Joakim von Anka samt Knatte, Fnatte och Tjatte.


”Birdman” Oscarsgalans stora vinnare

Summary: ”Birdman” flög högst på Oscarsgalan. Förutom tungviktsklasserna bästa film och regi, vann dramakomedin också för originalmanus och foto. Även Wes Andersons "The Grand Budapest Hotel" belönades med fyra Oscar.

Den 87:e Oscarsgalan blev ett bevis på att Hollywood ändå har en viss självironi. En knivskarp satir över vår tids celebritetskult, narcissism och fåfänga blev den stora vinnaren. I ”Birdman” spelar Michael Keaton en svårt egocentrisk gammal superhjälteskådespelare som desperat försöker väcka liv i sin karriär genom att sätta upp en seriös pjäs på Broadway. Det går så där. I filmen tvingas han bland annat löpa gatlopp bland stjärnögda fans på Broadway i bara kalsongerna sedan han blivit utelåst av misstag. – Michael jag har på mig dina små vita ikväll, de är tajta, de luktar, men nu står jag här, förklarade en frenetiskt tuggummituggande Alejandro González Iñárritu och passade på att önska en bättre regering för hemlandet Mexiko. Under årets Oscarsgala fanns det inte en selfiepinne i sikte. Istället var det alltså två allvarliga komedier som dominerade glitterfesten. På papperet är det oavgjort med fyra Oscars var för Alejandro González Iñárritus ”Birdman” och Wes Andersons ”The Grand Budapest Hotel”, men det var Iñárritus briljanta dramakomedi som tog hem tungviktsklasserna. Wes Andersons visuellt magiska drömbakelse vann fyra Oscar i kategorierna bästa makeup, scenografi, kostym och originalmusik. Galans stora förlorare blev Richard Linklaters episka kritikerälskling ”Boyhood” som bara fick en av sex möjliga Oscar – Patricia Arquette för bästa kvinnliga biroll. I övrigt bjöd glitterpartyt på få verkliga överraskningar. Storfavoriterna stod pall för trycket. Som väntat vann lågoddsaren Julianne Moore sin första Oscar på femte försöket. I det lågmälda dramat ”Still Alice” spelar hon en språkprofessor som drabbas av alzheimer redan vid 50 års ålder – Det sägs att man lever 5 år längre om man får en Oscar. Om det är sant så tackar jag Oscarsakademin eftersom min man är yngre än jag. Min förhoppning är att filmen ska synliggöra dem som drabbats av alzheimer så att vi kan hitta ett botemedel, sa en mycket rörd Julianne Moore i sitt tacktal. Även Eddie Redmayne vann en huvudrolls-Oscar för sitt sympatiska porträtt av det ALS-drabbade snillet Stephen Hawking i ”The theory of everything”. Den brittiska skådespelaren lyckades knipa statyetten mitt framför näbben på Michael Keatons megalomana egocentriker i ”Birdman”. – Jag är en mycket lycklig man. Wow, detta är en Oscar! Den hör också till alla där ute som slåss mot en sjukdom som heter ALS och särskilt Stephen Hawkings och hans familj, förklarade Eddie Redmayne i blå smoking. Läs mer: De gjorde årets allra sämsta filmer Om man jämför med Tina Fey och Amy Poehlers sylvassa inledning på årets Golden Globe-gala, så framstod Oscarsvärden Neil Patrick Harris som en slö nagelsax. Efter sin storslagna musikalöppning – med avancerade visuella effekter – kom han i skymundan med sina lite för slätkammade stil som nog passar bättre på Tony-galan. Harris många halvlama och otajmade skämt skulle få J K Simmons pennalistiska bandledare i ”Whiplash” att kasta trumcymbaler och väsa ”Not my tempo!”. Också J K Simmons var en väntad vinnare för sin briljanta biroll som psykopatisk maestro i det rafflande indiedramat ”Whiplash” som var fjolårets utropstecken. Lika otippat var att Lady Gaga skulle göra en hyllning till Julie Andrews genom ett helt oironiskt potpurri på ”Sound of music” – naturligtvis följt av en livs levande Fröken Julie på scenen. Till skillnad från ”Whiplash” var galan en ojämn tillställning. Just när partyt började sjunka ner i ett slags paltkoma i halvtid – ständigt sönderhackad av reklaminslag - så började den politiska temperaturen stiga i salongen. Patricia Arquette banade väg genom att kräva lika lön och rättigheter för amerikanska kvinnor – något som applåderades förtjust av bland andra Meryl Streep - tidernas stamgäst på galan. Webb-tv: Se Patricia Arquettes politiska tacktal Årets Oscarsgala har anklagats för att vara ”whitewashed”, vittvättad, med få nomineringar för svarta skådespelare och andra filmarbetare. I USA har många menat att David Ovelowo borde ha nominerats för sin roll som Martin Luther King i det välspelade medborgarrättsdramat ”Selma”, liksom filmens regissör Ava DuVernay. Ett av galans starkaste inslag var när John Legend (John Stephens) och rapparen Common (Lonnie Lynn) framförde sin låt ”Glory” från Selma. Strax därefter höll duon det mest känslosamma tacktalet när de fick ta emot en Oscar för den moderna kamplåten: ”One day, when the glory comes/ It will be ours, it will be ours”. – Selma är nu – för kampen för rättvisa pågår just nu. Det finns fler svarta män i fängelse än det fanns slavar 1850. Vi tänker på er, sa John Stephens i sitt tacktal som mötte av stående applåder och tårar från bland andra Ophrah Winfey och David Oyelowo som både hade roller i ”Selma”. Även Laura Poitras, som fick ta emot statyetten för dokumentären ”Citizenfour” om visselblåsaren Edward Snowden, passade på att göra ett politiskt utspel. – Övervakningen är inte bara ett hot mot våra privatliv utan också mot demokratin. Tack Edward Snowden och andra visselblåsare för att ni exponerar sanningen, sa Laura Poitras och fick starka applåder från Hollywoods högadel. Den brittiska manusförfattaren Graham Moore rev ner applåder för sitt tacktal som påminde lite om transpersonen Saga Beckers känslostarka tacktal om identitet på årets Guldbaggegala. Moore vann en Oscar för manuset till ”The Imitation game” där Benedict Cumberbatch spelar mattesnillet Alan Turing som knäckte nazisternas Enigma-kod men som begick självmord i mitten av 50-talet efter att ha åtalades för homosexualitet och tvingades genomgå kemisk behandling. – När jag var 16 år försökte jag också ta livet av mig för att jag kände mig utanför och annorlunda. Men alla har sin plats. Mitt råd till alla som känner sig annorlunda: Stay weird, stay different! sa Graham Moore. Ett annat känslosamt ögonblick i svenskt avseende var när Malik Bendjelloul, Anita Ekberg och Tom Rolf nämndes i minnesstunden över dem som gått bort under året tillsammans med bland andra Lauren Bacall, Samuel Goldwyn Jr, Alain Resnais, Mickey Rooney, Bob Hoskins och Mike Nichols. En av nattens roligaste scener utspelade sig på röda mattan redan innan galan ens hade börjat. Det gick inte att ta miste på den spända familjestämningen när Melanie Griffith förklarade att hon inte tänkte se ”50 shades of grey” där dottern Dakota Johnson spelar huvudrollen. – Men mamma, det är bara en film, sexet i "50 shades of grey" är inte på riktigt, förklarade Dakota Johnson. Vinnare på Oscarsgalan 2015: Bästa film: ”Birdman” Bästa regi: Alejandro González Iñárritu - ”Birdman” Bästa kvinnliga huvudroll: Julianne Moore - ”Still Alice” Bästa manliga huvudroll: Eddie Redmayne - ”The theory of everything” Bäst manliga biroll: JK Simmons – ”Whiplash” Bästa kvinnliga biroll: Patricia Arquette - ”Boyhood” Bästa originalmanus: Alejandro González Iñárritu, Nicolás Giacobone, Alexander Dinelaris, Jr and Armando Bo - ”Birdman” Bästa manus efter förlaga: Graham Moore ”The Imitation Game” Bästa utländska film: ”Ida” av Pawel Pawlikowski Bästa dokumentär: ”Citizenfour” av Laura Poitras Bästa animerade långfilm: ”Big hero 6” Bästa foto: Emmanuel Lubezki – ”Birdman” Bästa klippning: Tom Cross ”Whiplash” Bästa ljudklipp: Alan Robert Murray och Bub Asman – ”American Sniper” Bästa visuella effekter: Paul Franklin, Andrew Lockley, Ian Hunter och Scott Fisher – ”Interstellar” Bästa originalmusik: Alexandre Desplat ”The Grand Budapest Hotel” Bästa makeup: Frances Hannon och Mark Coulier – ”The Grand Budapest Hotel” Bästa kostym: Milena Canonero – ”The Grand Budapest Hotel” Bästa produktionsdesign: Adam Stockhausen och Anna Pinnock ”The Grand Budapest Hotel” Bästa låt: ”Glory” i ”Selma” (John Stephens och Lonnie Lynn, framförd av Common och John Legend) Bästa kortdokumentär: ”Crisis Hotline: Veterans Press 1” Bästa kortfilm: ”The Phone Call” Bästa animerade kortfilm: ”Feast”


Staty av slående dam för våldsam

Summary: Det verkar inte bli någon staty av en dam som slår mot en nazist med sin handväska. Kultur- och fritidsnämndens arbetsutskott i Växjö tycker att konstverket signalerar våld.

Förra veckan sade arbetsutskottet nej till konstnären Susanna Arwins förslag om en staty utifrån Hans Runessons berömda fotografi, enligt Smålandsposten. Fotografiet visar en dam vars familj suttit i Auschwitz, som slår mot en nazist med sin handväska under en nazistdemonstration. Nämndordföranden Eva Johansson (C) skriver i en debattartikel i Smålandsposten att Växjö ska värna det fria ordet. ”Jag anser att det i den tanken är viktigt att möta oliktänkande med ord och samtal, inte med tillhyggen (...)”. Konstnären Susanna Arwin tycker inte att en handväska är ett tillhygge. –Hon är en snarare en symbol för antivåld och att ”nu får det vara nog”. I hennes väska låg hela hennes samlade erfarenheter av hemskheterna i Auschwitz, säger konstnären. Enligt Susanna Arwin har flera andra kommuner visat intresse för statyn och hon håller öppet för möjligheten att den hamnar någon annanstans. –Det är synd eftersom det var i Växjö det hände. Det var här hon gick ut på stan och fick uppleva sin värsta fasa. Det slutgiltiga beskedet tas under kultur- och fritidsnämndens sammanträde nästa vecka.


Politikens kulturchef: Svaret på terrorismen är vår stora utmaning

Summary: En persons skjutande kan inte hota den danska rättsstaten. Islamister övertygar inte så många tvivlare. Terrorns styrka är att den vänder principen om öppenhet emot demokratin själv, skriver Politikens kulturchef Rune Lykkeberg.

Det sägs att det var ett attentat på demokratin. Det hävdas att det verkliga målet för skotten i lördags i Köpenhamn varken var de två män som dödades eller de fem poliser som sårades. Det verkliga målet påstås vara själva det danska samhället och de principer vi bekänner oss till. Men terrorister kan inte utplåna det öppna samhället och inget attentat kan underminera demokratin i Danmark eller på några andra platser. Terrorismen är skräckinjagande och för de konkreta offren är allt redan över. Det är uppenbart att det finns goda grunder till sorg, fruktan och vrede just nu. Men terrorister kan inte utplåna vår demokrati eller underminera de principer vårt samhälle bygger på. Det kan bara vi själva göra. ”Hela västvärlden och i synnerhet USA har övervärderat terrorismens betydelse”, hävdade den amerikanske statsvetaren Francis Fukuyama i oktober 2014 i tidskriften New Statesman: ”Den är ett stort problem som inte kommer att försvinna under den närmaste framtiden, men den innebär inget existentiellt hot”. Det finns ett allomfattande stöd för uppfattningen att Danmark skall vara en rättsstat och en demokrati med organisations- och yttrandefrihet, och det hotas inte av en enskild persons skjutande i Köpenhamn. De fanatiska idéerna och den islamistiska ideologin har inga möjligheter att vinna kampen om hur vårt samhälle skall inrättas och vilka principer vi vill leva enligt. Islamister övertygar inte så många tvivlare att de kan bli ett politiskt hot, och de inspirerar inte så många upplysta medborgare att det överhuvudtaget kan leda till en seriös diskussion. Eller som Fukuyama konstaterade: ”För de allra flesta människor är dragningen till den sortens radikalism lika med noll”. Den stora frågan är inte om Danmark kommer att fortsätta vara en liberal demokrati. Det kommer vi självklart att vara även om tio och tjugo år. Den stora frågan är på vilket sätt vi vill vara det. Och det är här något står på spel. För vårt samhälle kännetecknas av tre principer som de allra flesta tar för givna. Vi vill ha frihet, säkerhet och öppenhet. Det kränker vår föreställning om vad vi har rätt att göra, om vi inte kan trycka teckningar som driver med en profet, eller inte kan träffas i en möteslokal för att samtala om hur vi skall leva tillsammans. Vi kan inte acceptera att islamiska doktriner som påtvingas med våld och vapen hindrar våra samtal. Och det upplevs som kraftigt begränsande om vi skall behöva vara rädda för att bevista politiska möten och samtidigt överväga om de är värda att offra livet för. I slutändan vill medborgarna veta vad som sker i samhället. Även här upplevs det som kraftigt inskränkande om vi inte tillåts bli informerade om förbrytelser och terrorattentat bara för att det kan skrämma oss eller sprida terroristernas budskap. Vi kräver öppenhet. Det handlar inte om blott paragrafer i grundlagen, som våra institutioner manar oss att acceptera och som polisen upprätthåller. Det handlar däremot om principer, som har blivit del av vår gemensamma medvetenhet om vilka vi är och hur vi vill leva. I regel tar vi för givet att vi kan få frihet, säkerhet och kunskap utan kostnad. Att vi kan säga vad vi vill, röra oss hur vi vill och få olika perspektiv på allt som händer utan att det på något sätt skulle utgöra ett hot mot oss. Men redan den engelske filosofen Isaiah Berlin insåg att den liberala demokratins principer inte utgör någon sorts högre system. Om vårt samhälle skall fungera måste vi balansera mellan våra egna förväntningar på vad vi har rätt att göra, och vår hänsyn till samhällsgemenskapen. Frihet är både den enskilda individens frihet att följa idéer och drömmar, och den gemensamma friheten att komma överens om regler som gäller oss alla. Våra principer kommer, enligt Berlin, alltid att befinna sig i konflikt och i varje enskild situation måste vi avgöra vilka ideal vi sätter högst. Det vi brukar kalla mångfald eller pluralism är inte bara friheten att äta kinesisk mat, se amerikanska filmer och gå i danska skolor. Det är också acceptansen för det faktum att det finns inbyggda motsättningar i våra grundläggande principer och att vi ideligen måste välja mellan frihet, säkerhet och öppenhet. Det är därför som USA, Danmark och Sverige alla tre är uppenbara liberala demokratier, men också olika sorters samhällen. Det som kan vara rimligt och rättfärdigt i Danmark kan vara skandalöst och oacceptabelt i Sverige och USA. Det som gör terrorismen så ohyggligt effektiv är att den blottar konflikten mellan våra principer. Det blir omedelbart tydligt att vi inte på samma gång kan få maximal frihet, maximal säkerhet och maximal öppenhet. Så har det alltid varit, men det hamnar sällan i hetluften i form av konkreta val. Om vi insisterar på rättsstatens skyddande av den enskilda individen, måste vi leva med att de människor som är kända av säkerhetstjänsterna och misstänks vilja ont, inte kan spärras in och hållas internerade utan dom. Vi kan inte fängsla människor för ett brott de kanske kommer att begå. Friheten för samhällets goda och rättskaffens medborgare innebär också friheten för dem som kanske inte är goda och rättskaffens. Antingen måste vi acceptera platser som Guantánamo, där människor fängslas utan rättssäkerhet, eller också får vi leva med att möjliga terrorister kan röra sig fritt ibland oss i samhället. Och om vi håller fast vid att vi vill veta allt som händer och sker, och få så många perspektiv som möjligt, måste vi acceptera att vi kommer att gå terroristernas ärenden. Det är ju inte själva attentaten som terroriserar oss. Det är fruktansvärt att en människa blir skjuten på en paneldebatt och det är skrämmande att en vakt vid en synagoga mördas. Men det är först de ständiga bilderna från brottsplatserna, blåljusen över gatorna och reportagen från en skräckslagen stad som sänder rädslan in i hundratusentals danska hem, på samma sätt som det var tv-bilderna från Frankrike som gjorde terrorismen konkret för en global publik. Det är en påtaglig kvalitet hos ett upplyst samhälle att medborgarna vill veta vad som händer, men konsekvensen blir att våra medier fungerar som enorma förstärkare som gör konkreta förbrytelser till globala terrorattentat. Det skrämmer inte bara tittarna, det riskerar naturligtvis också att inspirera potentiella terrorister. Vi har sett hur de som genomför ett bestialiskt attentat som det i Paris fördöms från alla håll. Men de kommer också att spela huvudroller i vad som liknar en global spänningsfilm. De kommer i tv som en sorts fördömda hjältar, villiga att dö för en högre sak. Det kostar dem livet, men de får mer än femton minuters världsberömmelse. Detta är just terrorns styrka, att den vänder vårt samhälles principer mot oss själva. Vår frihet missbrukas till att skada oss, de använde amerikanska trafikflygplan till att förinta amerikanska symboler och de använder våra medier till att sprida rädslan. Det är samtidigt terrorismens svaghet, att den inte kan annat än att förstöra. Den tyske filosofen Jürgen Habermas skrev efter 11 september 2001, att terrorn är det enda sättet att bekämpa en fiende som inte kan besegras. Och det gäller fortfarande. Det är därför inte terroristerna som är den stora faran för oss. Det är vår reaktion på terrorismen som är det största hotet mot friheten och säkerheten i vårt samhälle. Fjorton år senare kan vi se att det inte var terrorn som på allvar pressade den amerikanska rättsstaten. Det var amerikanernas reaktion på den. Och på samma sätt kommer det att vara vårt eget val hur hårt vi vill skadas av attentaten i Köpenhamn. Vi har skäl att vara rädda i den konkreta situationen, och det kommer att begränsa oss. Men vad som verkligen kan skada vårt samhälle är om vi låter behovet av säkerhet underminera vår frihet och vårt krav på kunskap. Det är den kampen som nu står för dörren. Rune Lykkeberg Rune Lykkeberg (född 1974) är Politikens kulturchef sedan 2013. Dessförinnan var han länge knuten till tidningen Information. 2008 kom Lykkeberg ut med boken ”Kampen om sandhederne” (”Kampen om sanningarna”), som handlar om den kulturradikala borgerlighetens uppgång och fall. 2011 fick han ta över i Ebbe Kløvedal Reichs demokratistafett, efter författaren Carsten Jensen. Stafettpinnen innebär att han förväntas göra en särskild insats för demokratin.


DN:s Paul Hansen får nytt pris i stor fototävling

Summary: Andra pris i prestigefulla POY-tävlingen i kategorin ”Årets fotograf” tilldelades på måndagen DN-fotografen Paul Hansen. – Det är ett bra betyg på DN:s satsning på bildjournalistik, säger han på telefon från Kiev.

Pictures of the Year är världens näst viktigaste fototävling. DN:s Paul Hansen är en av få svenskar som vunnit en kategori i den tidigare – två gånger dessutom, 2010 och 2013 ("Årets fotograf"). I år var det dags igen – han premierades på måndagen med andra pris för sin bildsvit på nästan 50 bilder, i kategorin ”Årets fotograf”. Paul Hansens portfolio sträcker sig från bråtens-, ruinernas- och kropparnas Gaza och Ukraina, till bröllopsförberedelser i Haiti, Stefan Löfvens segerval – och till vardagen med ett hoppigt barn för en blind mamma i Bromma. – Ett år som detta när det varit så extremt många nyhetshändelser ute i världen, och så visuella – Gaza, Ukraina – och där alla världens fotografer varit på plats, då är jag djupt ödmjuk inför att ha fått det här priset, säger Paul Hansen, på telefon från Kiev. Han är där för att bevaka Ukraina-konflikten för DN:s räkning. Paul Hansen tycker också att det är ett gott på betyg på DN:s satsning på bildjournalistik, att vi är på plats med egna fotografer vid stora nyhetshändelser. – Det här är andra gången redan som jag är i Ukraina i år, konstaterar Paul Hansen. POY räknas som världens näst största tävling för pressfotografer, efter World Press Photo. Den tävlingen, den finaste, vann Paul Hansen 2013 – Photo of the Year.


Halshuggen drottnings porträtt funnet

Summary: Porträtt av Anna Boleyn upptäckt. En av historiens kontroversiella. Anne Boleyn har raderats ur historien men nu hittar forskare ett porträtt.

Anna Boleyn är en av den engelska historiens mer kontroversiella personer. Hon var kungen Henrik VIII:s andra hustru och bidrog till brytningen mellan England och påvestolen. Nu tror forskare vid University of California att man hittat ett porträtt av henne, enligt The Guardian. Efter att Anna Boleyn dömts till döden genom halshuggning försökte man att radera henne ur historien. Hittills har det bara funnits ett enda känt porträtt av drottningen, på en blymedalj i British Museum i London. Men forskarna använde ett digitalt igenkänningsprogram för ansikten och jämförde bilden på medaljen med ett stort antal tavlor från perioden. Ett porträtt i Bradford Art Galleries and Museums visade sig matcha. Kvinnan bär de smycken som anses ha tillhört Anna Boleyn och som hon bär på medaljen. Samma igenkänningssystem har tidigare bland annat identifierat Michelangelo i en målning av Caravaggio.


”Veronica Nygren. Textil konst och radikal design.” på Thielska galleriet

Summary: Nygren vävde fram sin vardag. Thielska galleriet visar den första retrospektiven om textilkonstnären Veronica Nygren. Hon är mest känd för ett radikalt unisexmode men skapade också nydanande bildvävar.

I en av salongerna på Thielska galleriet konverserar Veronica Nygrens textila väv ”Haren om hösten” med Bruno Liljefors oljemålning ”Vinterharen”. I Munchsalen muntras Edvard Munchs allvarsamma Nietzsche-porträtt upp av Nygrens färgstarka och sex meter höga textila installation ”Stilla flyter Don”. Utställningen ”Veronica Nygren. Textil konst och radikal design” är den första retrospektiven om konstnären, mönsterformgivaren, modedesignern, professorn och Grupp 8-medlemmen Veronica Nygren, som gick bort 2006. Platsen är väl vald. Inte bara för att Nygren var barnbarnsbarn till Ernest Thiel. Utan framför allt för att hon livet igenom arbetade för att den textila konsten skulle få samma plats i konsthierarkin som måleriet. Bland de manliga sekelskiftsmålarnas nationalromantiska naturmotiv på Thielska galleriet får den lika naturvurmande Nygren en välförtjänt revansch. 1966 grundade Veronica Nygren tillsammans Stina Torsson och Helena Henschen klädvarumärket Mah-Jong, och det är nog radikalt unisexmode de flesta förknippar henne med. Men det är de nydanande bildvävar som hon skapade både före och efter Mah-Jong-tiden som museichefen och curatorn Patrik Steorn valt att lägga fokus på. Redan ”Flagga. För fritt fram” från 1964 speglar med sin blandning av broderi och applikationer av vitt skilda tygkvaliteter den experimentlusta och frihetslängtan som då präglade inte bara Nygren utan en hel generation. På Etnografiska museet 1974 upptäckte hon navajoindianernas sätt att väva på sniskan, med blixtliknande zick-zackmönster som resultat, en teknik hon sedan utvecklade till fulländning i sina bildvävar. ”Med navajotekniken befriade sig Veronica från oviktiga dogmer om vävteknik, som att kanterna alltid måste hållas raka.” Det konstaterar Fatima Svendsen, textilkonstnär och ateljékollega, i den läsvärda och känsligt formgivna bok som ges ut i samband med utställningen (med samma titel). Veronica Nygren vävde sin vardag, och i den ingick allt ifrån kvinnorörelsen till svenska hantverkstraditioner och globala influenser. I väven ”Skynda” knyter hon an till 1970-talskonstens realism, väl rustad med Mah-Jong-tygtrasor. På ett bord står några övergivna kaffekoppar och en telefon med avlagd lur – enligt konstnären för att de kvinnliga aktivister som tagit emot samtalet gått iväg för att demonstrera. Vardagshumor finns även i exempelvis ”Travesti på trasmatta” från 1988, en avsiktligt oavslutat navajogobeläng vävd på tvärs av textila containerfynd. Starkast är ändå de tredimensionella vävarna av senare datum. Tofsar av tagel, glipor och öppningar skapar associationer till utelämnande nakenhet. När det sista cancerbeskedet kom 2005 navajoväver Nygren ”Kropp 05”. Den är livskraftigt turkos men har hotfulla håligheter och ett elakt grin av mässingständer. Med den heltäckande utställningen på Thielska Galleriet skrivs Nygren in både i en tradition av svenska landskapsskildringar och som en textil föregångare till bland annat Åsa Jungnelius snippor i glas. Som den jämställdhetssträvande och ständigt experimenterande konstnär Veronica Nygren var är hon lika aktuell i dag som på 1960-talet.


Kärleksförklaring till strykrädd hund

Summary: En hemlös greyhound tar sig plötsligt in i Gina Bellamys liv – trots att hon inte vill ha någon hund. Sakta växer förtroendet fram, i en klassisk kärlekshistoria som rör till tårar.

Lucy Dillon ”Hundra omistliga ting” Övers. Ann Björkhem Forum De senaste åren har brittiska Lucy Dillons kärleksromaner givits ut på svenska varje år lagom till Alla hjärtans dag. Ibland har det varit roliga böcker, ibland lite mer dystert, som förra året när ”Tango för vilsna själar” visade sig sakna den viktigaste ingrediensen: hunden. Jag är ingen hundmänniska mer än i fantasin, men det är något med Lucy Dillons sätt att berätta om kärleken till hundar som gör mig alldeles lycklig. Detaljrikt beskriver hon hundens rörelsemönster, blickar, sätt att äta, leka och sova – och framför allt, förstås, hur hunden förhåller sig till människan. En stillsam relation, men alla som någonsin har haft en hund känner igen den. Huvudpersonen i nya ”Hundra omistliga ting”, Gina Bellamy, vill visserligen inte alls ha någon hund. Hon var lyckligt gift, trodde hon, och hade tillsammans med maken varsamt renoverat ett charmigt hus där varje inredningsdetalj var genomtänkt. Vackra saker överallt. Exakt hur många vackra saker hon hade skaffat upptäcker hon när hon efter skilsmässan flyttar in i en lägenhet som visserligen verkar rätt spatiös, men bara tills flyttlådorna anländer. Sen bor hon i ett hav av lådor, med smala gångar till säng och kök. Alltså börjar hon rensa bland allt det där som byggde upp hennes gamla liv, och någonstans under rensandet tillkommer en strykrädd greyhound, som plötsligt sitter i hennes hall. Gina måste motvilligt ta hand om hunden några dagar tills hemmet för hemlösa hundar har plats. Meh! En greyhound? De är inte direkt de charmigaste hundarna som finns, magra krakar som ser dystra ut redan från början. Men Lucy Dillon berättar om Buzz rädsla och det gradvisa förtroendet som växer fram mellan honom och Gina så att jag får tårar i ögonen. Det är en sån fin relation! Ingen av dem tror sig egentligen om att ha något att ge, ingen av dem tror sig behöva den andra. En klassisk kärlekshistoria, alltså, men Lucy Dillon gör den mycket trovärdig. Jodå, det finns en mänsklig kärlekshistoria också, men den är inte alls lika spännande. Snarare blir jag lite orolig för att Gina kanske bara hade en kort period av riktig lycka där, mellan två rätt trista karlar och två rätt jobbiga husrenoveringsprojekt. 4 x nya kärleksromaner. John Green ”Katherineteorin” Övers. Kristoffer Leandoer Bonnier Carlsen En ungdomsbok, men nu kan ju dessbättre även vuxna läsa sånt. John Green är oslagbar på kärlekshistorier, och lyckas även med denna något krystade berättelse om det före detta underbarnet Colin Singleton, som konsekvent förälskat sig i flickor med namnet Katherine. Han ger sig ut på en resa och landar i en knäpp liten håla, där han försöker utarbeta en matematisk teori om kärleken. Marian Keyes ”Kvinnan som stal mitt liv” Övers. Katarina Jansson Norstedts Stökig berättelse om irländska Stella Sweeney som drabbas av en svår sjukdom. Efter lång tid på sjukhus återvänder hon till sitt gamla liv, men ger sen ut en självhjälpsbok, separerar från maken och flyttar till New York. Intrigen är så krängig att man blir nervös, men Marian Keyes är rolig, självironisk och då och då mycket klok. Det giftiga porträttet av den amerikanska bokindustrin är en extra bonus. Sara Kadefors ”Hon som älskade honom” Piratförlaget Den här kom i höstas, men jag hann inte läsa den förrän nu – och blev förtjust. Känslig och ändå sträv berättelse om den psykiskt sköra Malena som hyr ett hus på landet och snart förälskar sig i hyresvärden Nathan. Han är en så bra och pålitlig man: en god make åt sin fru Pia och en bra pappa som är fantastisk med struliga ungdomar. Men om han paradoxalt nog lämnar sin fru, kan han ändå vara bra och pålitlig? Akli Tadjer ”Paradisbaden” Övers. Alexandra Dumas Sekwa Adèle fyller trettio år och är ensam: alla män drar sig tillbaka när hon berättar att hon har en begravningsbyrå. Dessutom är hon tjock och inte särskilt vacker. Men så träffar hon den blinde massören Léo. Jag funderar mycket över maktrelationer när jag läser, eftersom Léo är mörkhyad. Kanske just därför ser jag en annan berättelse också, där hudfärg och ekonomi inte behöver förbli oöverstigliga gränslinjer. 4 x äldre kärleksromaner. Jojo Moyes ”Sista brevet från din älskade” Övers. Emö Malmberg Printz Publishing Vacker, nostalgisk berättelse om den brittiska journalisten Ellie som hittar några gamla kärleksbrev i arkivet på sin tidning, och får i uppdrag att göra en artikel av dem. Jennifer Stirling var olyckligt gift när hon träffade journalisten Anthony O’Hare 1960, men vad hände sen? Fick de någonsin varandra? Mycket tidskänsla och miljöskildring, med fokus på kontrasterna mellan sextiotalets kvinnoroll och dagens. Hilary Boyd ”Handen på hjärtat” Övers. Carla Wiberg Norstedts Det finns en återhållsamhet i Hilary Boyds böcker som jag gillar: folk är varken storslagna, rika eller förtrollande vackra. Flora är en lågmäld, anspråkslös sjuksköterska som bor i källarlägenheten hos sin syster i London och jobbar heltid åt en döende gammal dam. Det var inte tänkt att bli så, men Flora blev övergiven av sitt livs kärlek. När han kommer tillbaka utvecklar sig saker inte alls som man tror. Nicolas Barreau ”En engelsman i Paris” Övers. Victoria Johansson Ramirez Forum Oemotståndligt knäpp historia, det är som att läsa en film. Restaurangägaren Aurélies sambo har stuckit med en annan, och i tomheten efter mannen råkar hon läsa en bok av en engelsk författare, Robert Miller. Hon blir närmast besatt och tar kontakt med förlaget för att få träffa författaren. Den ohövlige förläggaren gör allt för att undvika att de träffas, men verkar mer intresserad av Aurélie själv. David Levithan ”Liten parlör för älskande” Övers. Elisabeth Helms Gilla förlag Ett förhållande beskrivet som ett lexikon, med uppslagsord från aberrant, avvikande, till zenith, zenit. För varje ord finns ett kortare eller längre stycke text, en ögonblicksbild ur förhållandet. David Levithan bygger skickligt upp detaljerna till en sammansatt bild av det unga paret som förälskar sig, flyttar ihop och jämkar ihop sina liv. Uppslagsorden går från allmängiltiga till djupt personliga.