Allt fler vägrar betala för mobil

Summary: Nu växer antalet klagomål mot Radiotjänst i Kiruna från personer som vägrar betala tv-avgift för sin surfplatta eller smarta telefon. På Radiotjänst räknar man med att det första fallet inom kort ska prövas av Förvaltningsrätten.

Under 2012 hamnade 141 tvister om tv-avgiften hos Förvaltningsrätten i Luleå från folk som är missnöjda med att Radiotjänst tvingar dem att betala tv-avgift. Nu ser Radiotjänst ett ökat antal krav på omprövningar. – Vi vet ännu inte hur många det är som överklagat beslut hos Radiotjänst att deras läsplatta eller telefon betraktas som en tv-mottagare. Radiotjänst har dock kontaktat oss och förvarnat om att det är många sådana mål på väg, säger Eva Beselin, rådman på Förvaltningsrätten i Luleå. Alla klagomål på Radiotjänst hamnar hos Förvaltningsrätten i Luleå eftersom den ligger närmast Kiruna där Radiotjänst finns. Det har hittills funnits en väl utarbetad praxis om vem som ska betala tv-avgift, varför ytterst få fall har fått prövningstillstånd till en andra omgång i Kammarrätten i Sundsvall. Situationen har nu ändrats helt sedan Radiotjänst börjar med sina nya rutiner och avgiftsbelägger surfplattor och smarta mobiler. – Vi har aldrig tidigare prövat just den frågan. Det är helt nytt. Vi måste i så fall gå tillbaka till förarbetena till lagen. Jag antar att även våra domar kommer att överklagas och jag hoppas att frågan tas upp i högre instans för att skapa klarhet. Radiotjänst vill nu ta ut tv-avgift för all utrustning som är avsedd för att ta emot tv-sändningar, oavsett mottagningssätt och även om utrustningen också kan användas för annat ändamål. Därför kan till exempel en dator eller surfplatta vara avgiftspliktig. Läs mer: Mobilägare tvingas betala tv-avgift. ? Villkoret är att man har en utrustning som är avsedd att ta emot en utsändning eller vidaresändning av tv-program, ävetill lagen. Jag antar att även våra domar kommer att överklagas och jag hoppas att frågan tas upp i högre instans för att skapa klarhet.  ? Med utsändning avses en sändning som samtidigt och utan särskild begäran är tillgänglig för vem som helst. ? Med tv-program avses ett samlat schemalagt programutbud i form av hela programtjänster, till exempel hela SVT1 eller TV4. ? Man får ha hur många tv-apparater, datorer, surfplattor som helst i hushållet under samma radio- och tv-avgift.n om utrustningen också kan användas för annat ändamål. De här fick rätt mot Radiotjänst Några av de fall där enskilda personer tidigare har fått rätt i Förvaltningsrätten gentemot Radiotjänst: A delade studentbostad med en annan person som hade en tv som han betalade tv-avgift för. Radiotjänst krävde att A också skulle betala, men tvingades att dra tillbaka kraven efter en dom i Förvaltningsrätten. B köpte en tv åt det företag han arbetade på och påfördes då tv-avgift av Radiotjänst. Eftersom han använde företagets kreditkort vid köpte hävde Förvaltningsrätten beslutet att han skulle betala tv-avgift. C beställde en digitalbox och blir strax efter köpet uppringd av ”en synnerligen osympatisk medarbetare” på Radiotjänst som påför honom en avgift för apparatinnehav. C avanmäler efter en tid innehavet eftersom digitalboxen var avsedd som en julklapp till en vän. Förvaltningsrätten ansåg dock att C inte skulle betala någon avgift. D bekräftade tv-innehav med sin namnteckning. Hon hade dock ingen tv och protesterade mot tv-avgiften med motiveringen att hon ”inte kan svenska så bra” och ej förstod vad hon skrev på. Förvaltningsrätten gav henne rätt och hon slapp att betala. DN


Robin slog rekord på Spotify

Summary: Robin Stjernberg slår rekord på Spotify. Dagen efter schlagervinsten spelade musiktjänstens användare hans ”You” 649.000 gånger - ingen låt har någonsin spelats så många gånger under en dag i Sverige. ”Det är ett kvitto på att folk gillar låten och att många tycker att det var rätt låt som vann”, säger Robin själv.

När Robin Stjernberg i lördags vann Melodifestivalen skrev han in sig i historieböckerna som den första Andra chansen-deltagare någonsin att vinna tävlingen. Nu fortsätter han att skriva historia. Enligt unik statistik som TT Spektra tagit del av spelades Robin Stjernbergs ”You” 649.000 gånger på Spotify dagen efter segern. Det är nytt svenskt rekord - ingen låt i musiktjänstens bibliotek har någonsin spelats så många gånger under en dag. – Det är helt sjukt, jag fattar inte själv hur sjukt det är, säger Robin Stjernberg. Tvåan Yohio fick flest röster av svenska folket medan Robin vann tack vare den internationella juryn – något som diskuterats flitigt under veckan. Robin Stjernberg tycker dock att Spotifyrekordet visar att rätt låt vann. – Det är extremt roligt och det är verkligen ett kvitto på att folk gillar låten. Spotify ser alltid en ”Melodifestivaleffekt” dagen efter finalen då vinnarlåten drar iväg i antal spelningar. Det har dock inte varit lika markant som i år. – Robins låt sätter nu ribban för flest spelningar under en dag på Spotify i Sverige, säger musiktjänstens presschef Sofie Grant. Spotify vill inte avslöja hur många spelningar exempelvis Yohios ”Heartbreak hotel” hade under söndagen men uppger att Robin låg ”mycket högre” än övriga finalister. För Robin Stjernberg är det nu annars hårt arbete som gäller. Under veckan har han spelat in de sista låtarna till den ep som släpps i slutet av april och han har börjat finslipa sitt nummer inför Eurovision Song Contest. – Koreografen och dansarna har redan börjat repa. Jag vill förstärka numret så att det blir mer intimt och handlar ännu mer om känsla. Jag tror att det kommer att göra att vi sticker ut i Eurovision eftersom det är mycket plojgrejer där, mycket show, säger Robin Stjernberg.


Palmes familj ser klipp som ursäkt

Summary: Efter en överenskommelse med familjen Palme klipps filmen ”Call girl” ned. Mårten Palme väljer att se klippen som en ursäkt. Det är den så kallade hotellscenen som till stor del klippts bort.

– Vi är överens med filmbolaget om att hotellscenen är den som vi hela tiden varit kritisk till. Det är ju här som min pappa pekas ut som en pedofil och grov brottsling, säger Mårten Palme. Familjen Palme har även haft synpunkter på ytterligare scener. – Men de är inte av den arten att vi skulle vilja kalla det för förtal. Det får vi leva med. Mårten Palme säger att initiativet till att klippa ned ”Call girl” kom från filmens företrädare. Enligt ett förslag skulle klippen genomföras i utbyte mot att familjen Palme avstod från att stämma producenten för förtal. – Filmproducenten försäkrar samtidigt att det inte var deras intension att peka ut min far som brottsling. Vi tycker att det är en bra uppgörelse som sätter punkt för den här debatten, säger Mårten Palme. Tolkar du detta som en ursäkt? – Ja, det kan man säga. De har med detta uttryckt en förståelse för våra synpunkter. Lars Viklund säger att filmgruppen varit tillmötesgående. – Vi har haft en konstruktiv diskussion. De har förklarat att det inte finns någon grund för att påstå eller antyda att Olof Palme hade en sådan sexuell förbindelse, och för att förtydliga detta har man klippt i filmen. – Men det är alldeles självklart att detta har varit traumatiskt för familjen Palme, konstaterar familjen Palmes juridiska ombud Lars Viklund. Advokaten Poa Strömberg har företrätt filmgruppen, det vill säga regissören Mikael Marcimain, producenten Mimmi Spång och ansvarige utgivaren Malte Forsell. Poa Strömberg säger att hans klienter är nöjda med överenskommelsen. – Självklart. Annars hade vi aldrig ingått den. Hur har dina parter upplevt processen? – Det jobbiga var den tidiga delen när folk hade synpunkter på deras film som var av annan karaktär än filmkritik om jag uttrycker mig så. Nu är de lättade över att frågan är löst. Klippen i ”Call girl” omfattar framtida dvd-utgåvor, bioversioner och visningar i SVT. Risken för att de bortklippta scenerna kommer att spridas på nätet bedömer Poa Strömberg som liten. – Det är inte så många kopior i omlopp på biograferna just nu och det dröjer ett tag innan filmen ska släppas på dvd. Så överenskommelsen är vältajmad på så vis. DN sökte utan framgång Mikael Marcimain ett flertal gånger under onsdagen. Till SvD säger han dock att debatten kring vem karaktären ”Statsministern” föreställer har fått för stora proportioner. Han beskriver diskussionen som ”löjlig”. – Från första början har jag sagt att det är en symbolisk statsminister och inte en riktig person, sedan har vi lånat delar från verkligheten. Det tråkiga är att familjen Palme tagit sig illa vid, säger Marcimain till SvD. Att han nu ändå klipper om filmen säger han sker som en följd av ”mediedrevet och av respekt för familjen Palme”. Filminstitutets vd Anna Serner tror inte att filmklimatet kommer att påverkas av klippen. – Enskilda händelser påverkar inte det konstnärliga klimatet. Vi på Filminstitutet kan inte påminna oss att detta inträffat någon gång tidigare så jag tror inte att man ska dra några slutsatser alls av detta, säger Anna Serner.


Tillbaka med ny säkerhet

Summary: Justin Timberlake är tillbaka med ett nytt album och musikaliskt är Prince fortfarande den tydligaste referenspunkten.

Som så mycket annat i livet handlar popmusik ofta om tajmning: att släppa rätt skiva eller låt vid exakt rätt tidpunkt. Ett sådant tillfälle var när Justin Timberlake gav ut ”FutureSex/LoveSounds” 2006. Efter att han vuxit sig för stor för pojkbandet N’Sync hade Timberlake fått ur sig en framgångsrik och lovande solodebut, men hade fortfarande mycket att bevisa och en hunger att göra det. Samtidigt skrek världen efter en stor popstjärna, en arvtagare till 80- och tidiga 90-talens giganter i gränslandet mellan pop, soul och r’n’b. Ingen passade bättre in i rollen. Justin Timberlake blev pojken med guldbyxorna, killen som gick hem i alla läger: toppade listorna, men hade en lika självklar plats på de hippaste musikbloggarna. Jag såg honom starta en Europaturné i Belfast 2007 och just där och då kändes det som att 00-talets optimala popstjärna trippade, studsade och dansade fram över scenen. Den enda som skulle kunna hindra Justin Timberlakes framfart var han själv. Vilket var precis vad Timberlake gjorde. Under de följande åren lade han musiken åt sidan och koncentrerade sig på en alltmer lovande skådespelarkarriär. Att ta en så lång paus i ett sådant läge kan självklart vara riskabelt. Problemet med de perfekt tajmade ögonblicken i popvärlden är att de väldigt sällan händer samma artist två gånger. Särskilt inte med sju års mellanrum. När Timberlake återvänder med sitt tredje album förvaltar han mer än förnyar, finslipar mer än bygger nytt. Han leder inte utvecklingen på samma sätt som då och något annat var väl inte att vänta heller. Därmed inte sagt att han abdikerar från popens kungatron frivilligt. För där experimentlustan och den direkta popkänslan mattats något har en rutinerad säkerhet förstärkts, som om trettiotvååringen med viss rätt inte tycker sig behöva konkurrera med fjuniga ungdomar längre. Faktum är att ”The 20/20 experience” svajar som mest då Timberlake frångår sin grundplan – i ”Let the groove in”, med ett salsasväng som mest blir forcerat. Annars vågar Timberlake oftare låta låtarna växa fram långsamt än på den mer komprimerade ”FutureSex/LoveSounds”. Den enskilt största utvecklingen är att hitmakaren helt slutat bry sig om popmusikens strikta tidsramar: Med undantag för comebacksingeln ”Suit & tie” och söta soulpopbagatellen ”That girl” är alla låtar över sex minuter långa. Musikaliskt är Prince fortfarande den tydligaste referenspunkten, man hör det i den nämnda, stråkdrivna, något anonyma ”Suit & tie”, det gnissliga gitarrsolot i ”Spaceship coup” och inledande ”Pusher love girl”: utdragen, åtta minuter lång, soulig funk. Även om den sistnämnda, med trötta liknelser mellan kärlek och droger, sänks av en del onödigt banala textrader, precis som annars vassa ”Strawberry bubblegum”. Men allra mest hörs den fördjupade Prince-kärleken i albumets två sista, tveklöst starkaste låtar. Först poppiga singeln ”Mirrors” med en slö beatbox-rytm, handklapp och utsökt svulstig refräng som gjord för allsång. Sedan den drömska, närmast ambient techno-aktiga avslutningsballaden ”Blue ocean roar”, där förvridna ljud läggs i lager på lager. Där visar Timberlake varför han har varit så saknad. Få andra moderna popartister växlar lika bekymmerslöst och självklart mellan två diametralt olika uttryck. Bästa spår: ”Mirrors”, ”Blue ocean roar”


Robin var nära att missa finalen

Summary: Robin Stjernberg vann Melodifestivalen. Men han var bara 2 175 röster från att missa finalen.

Sett till röstningssiffrorna är i stället Yohio årets stora vinnare - han fick överlägset mest röster av alla tävlande i såväl deltävlingarna som finalen. När SVT nu offentliggör alla röstningssiffror från Melodifestivalen visar det sig att årets vinnare Robin Stjernberg höll på att röstas ut redan i Andra chansen. Robin ställdes där i duell mot Martin Roliniski och tog en mycket knapp seger - totalt fick Robin 98 105 röster medan Martin stannade på 95 930. Robin gick alltså vidare med bara 2 175 rösters marginal. I finalen gick det sedan bättre för Robin Stjernberg som fick näst mest tittarröster, 259 101 stycken. Finaltvåan Yohio kammade dock hem röstningen med 356 080 röster men Robin vann som bekant ändå Melodifestivalen då han blev en favorit hos den internationella juryn. Även under deltävlingarna var Yohio den stora vinnaren - när han gick direkt till final i Karlskrona fick han totalt 155 116 röster, klart flest av alla i årets upplaga av tävlingen. Robin Stjernberg fick i sin tur totalt 77 766 röster när han gick vidare till Andra chansen från deltävlingen i Malmö. Allra minst röster fick Jay-Jay Johansson. Han kom på sista plats i deltävlingen i Karlskrona med sina 5 526 röster. Totalt inkom drygt 4,2 miljoner röster under årets sex Melodifestivalveckor.


Andreas Nordström: Kvinnoförakt är alltid kvinnoförakt och det sprider sig som en infektion

Summary: Anne Hathaway är kylig och opersonlig, har för litet huvud och för många tänder. Allt enligt medierna som har höjt tonen i sin kändis- bevakning för att ge oss nya kickar.

Tiden efter Oscarsgalan har flera amerikanska tidningar ägnat märkligt mycket utrymme åt skådespelerskan Anne Hathaway. Men det är inte det faktum att hon fick en Oscar för sina insatser i filmen “Les misérables” som engagerar medierna. Inte alls. I stället har man konstruerat en fråga som man besvarar med stor omsorg, nämligen denna: Varför hatar alla Anne Hathaway? Det är svårt att föreställa sig att alla faktiskt gör det. Alltså att den breda allmänheten med blodet hett och rött hatar denna 30-åring. Bevisföringen är rätt risig. Det refereras till en handfull bloggar. En skribent på New York Magazine hänvisar till några kompisar. Snart blir det tydligt att det här egentligen handlar om att medierna hatar Hathaway. Det finns naturligtvis något sunt i att framburna människor och fenomen ifrågasätts. Särskilt det självupptagna Hollywood. Men när det gäller texterna om Hathaway är det svårt att läsa dem utan att få dålig smak i munnen. Skribenterna vänder och vrider på Hathaways personlighet. Hon är kylig och opersonlig, heter det. Omänsklig, rent av. En vacker robot. Att hon enligt uppgift ska ha tränat flitigt på sitt tacktal på Oscarsgalan tas som ett tecken på att hon är en självrättfärdig karriärist. Det innebär ju, hemska tanke, att hon i någon mån är medveten om sin begåvning. Men framför allt fokuserar man på hennes kropp. Som en samling hästhandlare i en cowboyfilm konstaterar skribenterna att hon har så många tänder. Och så är huvudet så litet. Just det, varför är hennes huvud så litet? Så där låter det. Flera tidningar bedömer det också som en publicistisk nödvändighet att, komplett med bildlänkar och allt, påminna oss om när hon fotograferades i en utsatt position på väg ut ur en bil vid en galapremiär tidigare i vintras. Om paparazzibilderna på Anne Hathaways underliv må vi berätta. Nättidningen Salon har lyckats skaka fram en professor i psykologi som forskat i estetiska preferenser beträffande kvinnliga filmstjärnor. Visste ni att vi i goda tider föredrar skådespelerskor med rundare ansikten? Det konstaterar i alla fall denna professor, som om klockan var kvart i 1943. Detta fungerar i sin tur som en förklaringsmodell till varför Hathaway, som har en markerad benstruktur i ansiktet, har det motigt just nu. Något som komplicerar hela den här historien för Anne Hathaway är att hon är Anne Hathaway. En renlevnadssjäl som är engagerad i ett antal välgörenhetsprojekt. Med andra ord, det är fullkomligt ofarligt att angripa henne. För vem vill ta strid för en duktig mes? Men kvinnoförakt är alltid kvinnoförakt. Även hippt kvinnoförakt. Och det sprider sig som en infektion. Det riktigt kusliga med all denna rapportering kring Anne Hathaway är att den trivialiserar ett dissekerande förhållningssätt till kända kvinnor i största allmänhet. Det märks tydligt i kommentarsfälten under artiklarna som är en svavelosande soppa av illvilja mot halva Hollywood. Ja, ni kan säkert gissa vilken halva. Manliga filmstjärnor avhandlas inte alls. För all del, Tom Cruise nämns. Men han får inte sin kropp recenserad. Någonstans finns det en djävulsk logik här. Kändisjournalistikens närgångna bevakning av kvinnliga stjärnor som gått upp i vikt, råkat visa tutten eller bara inte orkat sminka sig när de går och köper ekologisk avokado har pågått så länge att den inte kittlar oss längre. Vi har tröttnat på att hånskratta. Nu behöver vi nya kickar. Det är här hatet kommer in. Hatet har blivit vår nya förströelse.


Dödshotad mexikansk journalist: Kan inte vara tyst

Summary: Journalisten och författaren Anabel Hernández lever under dödshot. Hon sprider sin kunskap om våldets, korruptionens och knarkkartellernas Mexiko för att hon inte vill se sitt land gå under.

– ”Mexikofieringen” av ett samhälle bör ses som ett varnande exempel för alla andra länder i världen – även Sverige, säger Hernández. Det hände i lördags. Journalisten Jaime Gonzáles Domínguez var på väg till lokaltidningen i sin hemstad Ojinaga i norra Mexiko när han stoppades av ett gäng revolvermän. De sköt honom till döds med 18 kulor. Sedan tog de hans kamera. Anledningen tros ha varit att den 37-årige reportern hade tagit bilder av en person som tillhörde samma kriminella gäng som mördade honom. Anabel Hernández kände inte Gonzáles Domínguez personligen, men hör alltför ofta berättelserna om mördade kolleger. Det har blivit plågsam vardag. Hon tar fram sin mobiltelefon och går in på en sajt som uppdaterar de senaste dödstalen. – Gonzáles Domínguez är den förste som dödas under nye presidenten Enrique Peña Nieto. 56 journalister dödades och 13 försvann under Felipe Calderóns sex år vid makten. Under de senaste tolv åren är det över 100 och inga gärningsmän har hamnat i fängelse, konstaterar hon sakligt. Vi träffas i lobbyn på hennes hotell i Göteborg, där hon i dag, fredag, framträder vid Mediedagarna för att tala om sin bok ”Señores de narco” (Knarkbaronerna). Hernández betonar att siffran över hur många människor som dödats totalt de senaste sex åren som en följd av det upptrappade våldet i knarkkrigets och korruptionens Mexiko är än mer grotesk. Någon säger 50.000, någon säger 60.000, Anabel Hernández säger 80.000. Till det kan läggas alla kvinnor, män, barn, bröder och systrar som försvunnit utan spår. 40-åriga tvåbarnsamamman Hernández lever under dödshot och vet att hon kunde redan ha varit och riskerar att bli en i den hemska statistiken. – Att leva så här är inte att leva, men jag måste göra det här. Att vara tyst är inget alternativ, säger hon. Hernández kamp startade då hon personligen drabbades av våldet. 2000 blev hennes pappa, som var ingenjör, kidnappad och mördad. Fadern hade inget med knarkkriget att göra. Däremot var han en i raden av förhållandevis förmögna män som blev bortförda av kriminella, som försökte pressa familjen på pengar. – När vi frågade polisen hur det gick med utredningen frågade den lokale polischefen hur mycket vi var beredda att betala för att de skulle utreda fallet, berättar Hernández. Hur knarkbossarnas pengar korrumperar det mexikanska samhället på alla nivåer fick hon än mer klart för sig när hon ägnade fem år åt research för sin bok, som utkom 2010. Där berättar hon hur Mexiko förändrades i början av 80-talet när colombianska kokainligor började använda Mexiko som transitland för sin knarksmuggling till USA. De mexikanska drogbaronerna blev rika och deras inflytande korrumperade makten på alla nivåer, ända upp till regeringen. Boken beskriver hur våldet blossade upp när dåvarande presidenten Vicente Fox, enligt Hernández, ställde sig på samma sida som ”Chapo” Guzman, den ökände ledaren för Sinalogruppen, och gick i krig med andra drogkarteller. Anabel Hernández är övertygad om att om Fox valt att slåss mot samtliga knarkbaroner hade våldsspiralen i Mexiko kunnat undvikas. Sedan presidenten Felipe Calderón kom till makten 2006 och satte in miltär för att bekämpa kartellerna har våldet bara eskalerat. – Det beror på att regeringen är en del av knarkkartellerna, säger Hernández, som bygger sin bok på faktiska dokument och högt uppsatta källor inom miltären. Från en av dessa källor vet hon att det sattes ett pris på hennes huvud, men det är inte drogbaronerna som vill röja den grävande journalisten ur vägen. Enligt Anabel Hernández är det polisen. – Drogbaronerna bryr sig inte. Alla vet vad de håller på med. Men i boken berättar jag också om att landets mäktigaste polischef jobbade för knarkkartellen, och efter det sade han att han skulle döda mig, säger Hernández. Hon talar snabbt och engagerat och berättar att en av hennes poliskällor råkade höra vad som sades under ett möte mellan högt uppsatta poliser, där det utgick en order om att Anabel Hernández skulle vara med om en olycka. Sedan dess har hon alltid livvakter vid sin sida – i alla fall när hon vistas i hemlandet. En månad efter att boken kom ut hade hennes släkt en sammankomst. Hernández lämnade festen med sin dotter, son och livvakter i förtid. Strax efteråt trängde sig två män in i huset. – De sköt inte, de bara visade sina pistoler. Det var sådana pistoler som bara polisen och armén använder, säger Hernández. Vad säger dina barn om allt det här? – Min pojke är bara tre år, så han förstår det inte. Det är värre för min dotter som är 16. Hon kan inte leva som kompisarna gör, hon kan inte gå ut på bio en kväll. Hon är väldigt trött på det här. Det är jag också och alla i min familj. När du började undersöka knarkkartellerna, förstod du då vad du gav dig in på, hur farligt det var? – Ja, det gjorde jag och jag har alltid förväntat mig att det skulle bli så här. Mina källor inom militären sade: gör det inte, detta är inget jobb för en kvinna, det är inte ett jobb för någon, det är mycket farligt. Så varför gör du det? – För att jag vill förklara för folk vad som händer. Jag måste göra det som mexikan, som kvinna och som journalist. Som kvinna? – Som kvinna och mamma. Jag vill ge mina barn en bättre framtid. Knarkkartellerna har förstört Mexiko och jag vill inte att mina barn ska behöva leva i det Mexiko som jag lever i. Du lever med samma dödshot som din italienske kollega Roberto Saviano. Jag intervjuade honom i London strax när hans bok ”Gomorra” om italienska maffian kommit ut. Han sade att han inte ångrade att han skrivit boken, men det som gav honom dåligt samvete var att han dragit in sin familj i något utan deras tillåtelse. – Jag har träffat Roberto och jag kan bara hålla med. Jag känner mig skyldig. Du har satt ditt liv på spel för att avslöja maktmissbruket. Det finns många modiga journalister, men knappast alla skulle vara beredda att göra det du gör. – Jag känner mig absolut inte som en hjältinna. Om du bodde i Mexiko är jag säker på att du skulle göra detsamma som jag. För du kan inte bara stå där och se på hur allt faller samman. Jag tror också att ni i Sverige måste vara på er vakt för det här problemet. Ni tror att ni lever i himlen, men på något sätt kommer narkotikan in över de svenska gränserna. Den organiserade brottsligheten spinner sina nätverk. Menar du att det som hänt i Mexiko även kan hända i ett land som vårt? – Jag tror att den organiserade brottsligheten är den största faran för alla länder. Jag tror inte att andra länder förstår vad som hänt i Mexiko, hur det som vi nu kan kalla för mexikanifiering riskerar att bli en modell för hur den organiserade brottsligheten kan förstöra ett land. Hur har det kunnat gå så illa för Mexiko? – Det handlar bara om pengar. Om du intervjuar en knarkkung säger han att han kan sälja mjölk eller kakor, men knark ger större pengar och då säljer han det. Han säger att han egentligen inte vill döda någon, men om han måste mörda för att bli miljonär gör han det. I dag styr knarkkartellerna världens narkotikahandel. Så här är mitt budskap: När någon köper marijuana eller kokain köper de samtidigt en kula som kommer att döda någon i Mexiko. Tyvärr förstår folk inte det. Det är en mycket mörk bild som Anabel Hernández tecknar av sitt land. Hon säger att det inte bara är regeringen och myndigheterna som är korrumperade. Det handlar om ett helt samhälle, där knarkhandlarna till och med har egna popband och egna fotbollslag. Hon är inte utan hopp inför framtiden, men betonar att mexikanerna måste titta sig själva i spegeln och inse hur illa det är ställt. – Tyvärr är folket i Mexiko så tyst. Visst, de är rädda och har all anledning att vara det, men det handlar också om att man inte vågar sätta sig upp mot dem som styr. Folk måste ställa sig upp och säga: Stopp, vi vill ha en förändring. En revolution? – Jag är absolut emot våldsamheter, men det mexikanska folket måste agera. Vi har ansvar för vad som händer, men det har även resten av världen. Alla människor har lite ansvar och genom att bekämpa narkotikahandeln kan man hjälpa till, säger Anabel Hernández.  ”Señores de narco” har ännu inte översatts till svenska, men boken kommer på engelska i september.


Idérik och snygg återkomst

Summary: Utmanande lättsam, tilltrasslad och släpigt högstämd. David Bowies första album på tio år har en ny inriktning för varannan låt.

I efterhand kan hela upplägget se genialiskt ut, men hade han planerat saken i förväg skulle David Bowie nog ha dragit sig tillbaka på ett elegantare sätt. Som det nu blev fick han en hjärtattack på scen 2004, ställde in resten av turnén och gjorde sen bara små inhopp här och där under de närmast följande åren. Proklamerade ett sabbatsår 2006, som han bröt vid ett par tillfällen. När han sen visade sig ha tystnat helt var det märkligt svårt att sätta fingret på exakt när det skedde, men det är ett mått på hur liten nyfikenheten var på honom då att det kunde ske så pass obemärkt. Till skillnad från när han tvärt tog adjö som Ziggy Stardust 1973. Återkomsten är desto mer raffinerad. Tio år efter senaste albumet kommer en låt, utan förvarning. På hans födelsedag, med den kongeniala titeln ”Where are we now?” och ett anslag av dov nostalgi som – paradoxalt nog – låter som inget han gjort förut. En åldrad Bowie på minnesvandring i det Berlin där han bodde under en mytomspunnen period på 70-talet, med en video lika underligt teatral som någonsin ”Ashes to ashes”, fast långt mer nedtonad. Man undrar när en lika diskret låt senast gjorde så stor sensation. När albumet nu kommer, två månader senare, har förväntningarna hunnit slå i taket. Redan det faktum att han har kunnat ägna två år åt att i lugn och ro färdigställa detta album utan att några utomstående fått korn på saken är imponerande i dessa tider av ständig kommunikation om allt. För att göra det hela än ovanligare har David Bowie gjort klart att det inte blir något mer än musiken – inga konserter, inga intervjuer. Och så visar det sig att albumet inte alls liknar denna första singel. Eller för den delen albumet ”Heroes”, vars omslagsdesign han återanvänder på ett obetalbart ogenerat vis. Det är ganska hårt i anslaget och snabbt i steget, fast också så varierat att man kan hitta en ny sorts inriktning i varannan låt. Från den närmast utmanande lättsamheten i ”Dancing out in space” till den tilltrasslade konstrocken i ”If you can see me”. Från den studsiga energin och ivriga ordrikedomen i den inledande titellåten till den släpigt högstämda Scott Walker-rösten i avslutande ”Heat”. Eller ta bara tilltaget att styra ut den annars rätt stilrena ”How does the grass grow?” med ett barnsligt lallande på den gamla instrumentalhitten ”Apache” – som faktiskt lyfter låten. En ängslig artist gör inte så. Dessutom hörs oväntat många ekon av Ziggyerans Bowie, som i ”Valentine’s day”, ”I’d rather be high” eller den underbart svulstiga balladen ”You feel so lonely you could die”. Finns här en röd tråd handlar den snarast om koncentration och närvaro. Samt idérikedom. Albumets fjorton låtar må vara några för många, men här finns inget som går på tomgång. De tre extraspåren håller sig ännu kortare. Om en vanlig invändning mot David Bowies senare skivor kunde vara att han lät lite distanserad och att musiken saknade ett verkligt driv – trots att han fortsatte producera sig så enträget, så länge – låter det här som en artist som rastlöst vill framåt, vidare. Eftersom han har så mycket att säga just nu. Tjugonio låtar ska ha spelats in, enligt producenten Tony Visconti. Det finns skäl att hoppas på en fortsättning. Bästa spår: ”Valentine’s day”, ”How does the grass grow?”


Malin Olsson leder Sverigetävling

Summary: Efter succéprogrammet ”På spåret” satsar SVT på en ny bred familjeunderhållning. Malin Olsson leder ”Hela Sveriges fredag” där kändisar med hjälp av publiken tävlar i Sverigekunskap.

Blåa och gula lag, knäckebrödshjul, dalahästar, älgar, björkar och vikingahjälmar. Inramningen av den nya fredagsunderhållningen "Hela Sveriges fredag" är lite som en promenad genom turiststråket i Gamla stan. Humor är ett viktigt inslag och lagledare är komikerna Annika Andersson och Per Andersson. – Jag började gråta på riktigt av glädje minst en gång under varje inspelning vilket inte händer så ofta som programledare. Och det känns som att de som varit där verkligen har skrattat och tyckt att det har varit kul också, säger Malin Olsson. Förra året ledde hon tävlingsprogrammet "Minuten" som hon tog över efter Peter Settman och året innan det "Helt magiskt" tillsammans med Marie Serneholt, men mest känd är hon nog som barnprogramledare. Även om "Hela Sveriges fredag" också är familjeunderhållning var det en ny utmaning. – Jag har en ganska svår roll på ett sätt. Jag ska vara programledare samtidigt som jag är domare och ger poäng, men jag är också Malin Olsson och ger mig in i diskussioner och skämtar. Till sin hjälp i varje avsnitt har lagledarna tre kändisar och halva publiken var. Bland andra Hollywoodfrun Isabel Adrian, sångaren Nanne Grönvall och politikern Lars Ohly medverkar. Frågorna handlar om allt från musik och tv-program till sport och geografi. Till skillnad från "På spåret", vars sändningstid programmet ska fylla, är "Hela Sveriges fredag" tänkt för en bredare publik ur olika åldersgrupper. – För mig känns det inte som att vi ska fylla "På spåret"-kostymen. Det här är ett helt annat program där barn och ungdomar i större grad kommer att kunna hänga med. Finns det inte en risk att det blir en "överdos av Sverige" med alla traditionella symboler och Sverigefrågor? – Jo det är klart, men alla länder har ju sina riktmärken och saker att vara stolta över. För mig är det mer en rolig grej. Jag är ju själv från Dalarna och dalahästen har man ju sett sig trött på, men jag tycker att det är kul att vi gör lite parodi på oss själva också. "Hela Sveriges fredag" • Familjeunderhållning i åtta avsnitt med premiär 1 mars • Programledare är Malin Olsson. Lagledare är Per Andersson och Annika Andersson. • I varje avsnitt medverkar tre kändisar. Även publiken är uppdelad mellan de två lagen och delaktiga i tävlingen. • Medverkar gör bland andra Isabel Adrian, Nanne Grönvall, Lars Ohly, Magnus Hedman, Sofia Wistam, Fredrick Federley, Måns Möller, Elisabeth Höglund, Isabella Löwengrip, Emma Igelström och Kalle Moraeus. • Lagen är åldersindelade eftersom programmet är tänkt att nå en bred publik. Malin Olsson Ålder: 30 år. Bor: I Malmö, men född i Skattungbyn utanför Orsa. Familj: Sambon och programledaren Ola Selmén. Gör: Programledare i SVT. Bakgrund: Har varit programledare i Barnkanalen och lett "Sommarlov". Har även varit programledare för bland annat "Minuten", "Helt magiskt" och "Världens barn"-galan. Popstjärna i gruppen NG3 och fröken Sverige 2001. Aktuell med: "Hela Sveriges fredag" som sänds i SVT under våren, samt "Fredagkväll med Malin".


Svensk succé på Oscarsgalan

Summary: Svenske filmaren Malik Bendjelloul fick en Oscar för ”Searching for Sugar Man” i dokumentärfilmsklassen vid galan i Los Angeles. "Oh boy! Tack så mycket", jublade han. Ytterligare två svenskar vann en Oscar i ljudklassen. ”Argo” blev bästa film och Ang Lee bästa regissör för ”Berättelsen om Pi”.

Malik Bendjelloul tog emot Oscars-statyetten ur superstjärnan Ben Afflecks hand, 03.44 i morse svensk tid, tillsammans med sin brittiske medproducent Simon Chinn. – Oh boy! Tack så mycket. Tack till Akademin och tack till en av de bästa sångarna någonsin, Rodriguez, sade Malik Bendjelloul, som även passade på att tacka bland annat Sveriges Television och Svenska filminstitutet förutom sina vänner och familj, i sitt tacktal i Dolby Theater i Los Angeles. I sin första kommentar till medier efter sin historiska Oscarsvinst säger Malik Bendjelloul att han blev jätteglad när han hörde sitt namn ropas upp. – Jag tänkte också på att sätta fötterna rätt så att jag inte skulle snubbla eller ramla ner från scenen, säger han. Efter vinsten ska Malik Bendjelloul fira resten av kvällen på den hetaste festen i stan, kändistidningen Vanity Fairs party, men han skänker också en tanke till de andra nominerade, som han tycker har gjort viktiga och bra filmer, samt till sin egen huvudperson, Sixto Rodriguez. – Han kunde inte vara här i kväll för han har turnerat i Sydafrika och är trött. – Dessutom är han en ödmjuk man som inte vill stjäla fokus från Malik och filmen. Han sitter hellre hemma i soffan och tittar på tv:n, säger Simon Chinn, medproducent till ”Searching for Sugar Man”. Det var 29 år sedan en svensk film vann en Oscar. Då, 1984, var det Ingmar Bergmans ”Fanny & Alexander” som kammade hem hela fyra priser. En gång tidigare har en svensk långfilmsdokumentär vunnit en Oscar. Det var för den norsksvenska ”Kon-Tiki” som regissören Olle Nordemar 1950 tog hem priset. ”Searching for Sugar Man” berättar den osannolika historien om den amerikanske musikern Sixto Rodriguez som utan att veta om det var en superstjärna i Sydafrika. Filmen är regissören Bendjellous långfilmsdebut. 35-åringen från Ängelholm har bland annat tidigare arbetat för Sveriges Televisions kulturprogram ”Kobra”. Men det blev fler blågula priser i morse. Två andra svenskar fick varsin Oscar i ljudkategorin: Paul NJ Ottosson för ljudet i ”Zero dark thirty” och Per Hallberg för ”Skyfall”. Det är mycket ovanligt att det blir oavgjort i en omröstning i en Oscarskategori, men i de mindre kategorierna där inte så många röstar kan det hända. – Det var så lustigt, jag satt faktiskt och pratade med en kollega innan om vad som skulle hända om det blev lika i omröstningen, och så händer det. Det är ju exceptionellt, säger Paul NJ Ottosson. Även Per Hallberg är överlycklig över sin Oscar och hyllar Sam Mendes, regissören för ”Skyfall”. – Vi lyckades verkligen göra något nytt med Bond, samtidigt som vi lyckades tillfredsställa de gamla Bond-fansen. Båda herrarna har nu tre Oscar var, vilket tangerar det svenska rekordet. Ingrid Bergman har också vunnit tre Oscar. Övriga priser: Daniel Day-Lewis räddade äran åt ”Lincoln”, den tolvfaldigt nominerade filmen som dittills gått miste om alla priser utom ett. Britten infriade alla favorittipsen och fick sin Oscar för rollen som USA:s 16:e president. Jennifer Lawrence bjöd på dramatik när hon skulle ta emot priset för bästa kvinnliga huvudroll och ramlade på vägen upp på scen. Lawrence belönades för sin insats i den romantiska dramakomedin ”Du gör mig galen!”. Ang Lee korades till bästa regissör för sin film ”Berättelsen om Pi”. Det är Ang Lees andra regi-Oscar. Han vann en gyllene statyett för "Brokeback mountain" för sju år sedan. Christoph Waltz, som belönades för bästa manliga biroll i filmen ”Django unchained”. Det är andra gången österrikaren tar hem en gyllene statyett. 2009 belönades han med samma pris för ”Inglourious basterds”, även den regisserad av Quentin Tarantino. Michael Hanekes ”Amour” från Österrike vann som väntat en Oscar för bästa icke engelskspråkiga film. I den kategorin var även ”Kon-Tiki” från Norge och ”A royal affair” från Danmark nominerade. I de filmerna spelar Gustaf Skarsgård respektive Alicia Vikander biroller. Anne Hathaway fick ta emot priset för bästa kvinnliga biroll för sin insats i den nya versionen av ”Les misérables”. Quentin Tarantino fick priset för bästa manus för sin kontroversiella och våldsamma ”Django unchained”, som han regisserade. Det är regissörens andra manus-Oscar. Den första fick han för genombrottsfilmen ”Pulp fiction”, 1994. Chris Terrio belönades med priset för bästa manus efter förlaga för ”Argo”. Ledmotivet ur ”Skyfall” tog hem priset för bästa låt ur en film. Det är första gången hittills en låt ur en Bondfilm prisas på Oscarsgalan. Låten är skriven av Paul Epworth och Adele och sångerskan framförde låten under nattens gala. Priset för bästa filmmusik gick till ”Berättelsen om Pi” och kompositören Mychael Danna. Priset för bästa animerade kortfilm tilldelades ”Paperman”, medan motsvarande pris i långfilmsklassen gick till datoranimerade ”Modig”, filmbolaget Pixars första film med en flicka som hjälte. ”Anna Karenina” belönades med priset för bästa kostym. I den filmen spelar svenskan Alicia Vikander en biroll som Kitty. Ett annat kostymdrama, ”Les misérables”, vann statyetten för bästa make up och hår.


”Jag vill be drottningen om ursäkt”

Summary: Fotografen Elisabeth Ohlson Wallin ber drottning Silvia om ursäkt men ångrar inte sin satirbild ”Kungamiddagen”.

Drottning Silvias PO-anmälan tidigare i veckan blev för mycket för konstnären Elisabeth Ohlson Wallin. – Jag ångrar inte bilden – gör ingen pudel, men som privatperson vill jag be drottningen om ursäkt för att hon blev så ledsen, sa Elisabeth Ohlson Wallin på en hastigt sammankallad presskonferens på fredagen. Hon passade också på att säga förlåt till artisten Camilla Henemark för att hon inte frågat om hon fick använda Henemark i satirbilden. ”Kungamiddagen” med drottningen på knä upptagen med att skrubba bort ett hakkors på golvet och kungen, och flera offentliga personer ätandes pizza från Camilla Henemarks nakna kropp, har vållat konstnären mer huvudbry än flera andra av hennes kontroversiella verk. Elisabeth Ohlson Wallin har bland annat avbildat Jesus som homosexuell, och det är mer regel än undantag att hon attackeras för sin ofta provocerande konst. – Det kan tyckas konstigt att jag den här gången tagit extra illa vid mig. Jag räknade med att kungen och drottningen har en professionell stab omkring sig som kan berätta vad konstens roll i samhället är. Med förvåning ser jag att de inte har informerat drottningen. Nu ber jag staben att göra ett bättre jobb, sa Elisabeth Ohlson Wallin. Idén till ”Kungamiddagen” fick Ohlson Wallin i samband med att boken ”Den motvillige monarken” utgavs 2010 och tv-dokumentären samma år där Silvias far utpekades som nazistisk medlöpare.


Ohlson Wallin ber om ursäkt

Summary: Fotografen Elisabeth Ohlson Wallin ber drottning Silvia om ursäkt men ångrar inte sin satirbild "Kungamiddagen".

Drottning Silvias PO-anmälan tidigare i veckan blev för mycket för konstnären Elisabeth Ohlson Wallin. – Jag ångrar inte bilden – gör ingen pudel, men som privatperson vill jag be drottningen om ursäkt för att hon blev så ledsen, sa Elisabeth Ohlson Wallin på en hastigt sammankallad presskonferens på fredagen. Hon passade också på att säga förlåt till artisten Camilla Henemark för att hon inte frågat om hon fick använda Henemark i satirbilden. "Kungamiddagen" med drottningen på knä upptagen med att skrubba bort ett hakkors på golvet och kungen, och flera offentliga personer ätandes pizza från hennes nakna kropp, har vållat konstnären mer huvudbry än flera andra av hennes kontroversiella verk. Elisabeth Ohlson Wallin har bland annat avbildat Jesus som homosexuell, och det är mer regel än undantag att hon attackeras för sin ofta provocerande konst. – Det kan tyckas konstig att jag den här gången tagit extra illa vid mig. Men det känns outhärdligt och arbetsamt att bilden blivit PO-anmäld. Jag räknade med att kungen och drottningen har en professionell stab omkring sig som kan berätta vad konstens roll i samhället är. Men förvåning ser jag att de inte har informerat drottningen. Nu ber jag staben att göra ett bättre jobb, sa Elisabeth Ohlson Wallin. Även om konstnären utesluter en fällning av Pressens opinionsnämnd är hon orolig för ropen på censur. Hennes fotografier har censurerats förr. Exempelvis togs en bild på Kung Gustaf V med påmålad Hitlermustasch bort från en utställning på Forum för levande historia. Idén till "Kungamiddagen", som i början kallades "Pizzabilden" och nu "Drottningbilden", fick Ohlson Wallin i samband med att boken "Den motvillige monarken" utgavs 2010, och tv-dokumentären samma år där drottning Silvias far utpekades som nazistisk medlöpare. Bilden ingår i en större utställning där bland andra Statsminister Fredrik Reinfeldt utrustats med kissblöja och många andra officiella personer porträtteras i mer eller mindre komprometterande situationer. Redan då "Kungamiddagen" först publicerades i tidskriften Tiden för fyra månader sedan reagerade kungahuset och menade att bilden var "kränkande, sårande och illvillig". – Jag är inte ute efter att såra någon. Jag ville väcka satiren i Sverige, jag tyckte att den sov, sa Elisabeth Ohlson Wallin.


Samuelsson gör"La cage aux folles"

Samuelsson ska spela dragshowartisten Albin/Za Za, den roll som tidigare på svensk mark gjorts av bland andra Jan Malmsjö och Loa Falkman. I rollen som hans make Georges syns Hans Josefsson och regisserar gör Bo Hermansson. Mikael Samuelsson är för de allra flesta känd för insatsen i "Fantomen på operan", en roll han spelade i över tusen föreställningar på Oscarsteatern 1989-1995. Han spelade även redarsonen Rolf Dahlén i tv-serien "Rederiet" på 90-talet. "La cage aux folles" har premiär på Göteborgsoperan den 7 september och spelas fram till mars nästa år. Mikael Samuelsson är klar för huvudrollen i Göteborgsoperans uppsättning av "La cage aux folles".


Nya chefer på DN

Summary: Dagens Nyheter får två nya chefer. Caspar Opitz tar över rollen som redaktionschef och Johannes Åman blir chef för ledarredaktionen när Peter Wolodarski tillträder som chefredaktör inom kort.

Nu är det klart att det blir Caspar Opitz som efterträder Åsa Tillberg på posten som DN:s redaktionschef. - Han är en av tidningens främsta journalister som med sina breda kvaliteter ska leda arbetet med att stärka Dagens Nyheter i alla våra kanaler, säger Peter Wolodarski. Caspar Opitz har jobbat på DN i olika roller sedan år 2000, dit han kom efter att ha tilldelats priset Guldspaden för sin granskande journalistik tillsammans med två kollegor på Östgöta Correspondenten. På Dagens Nyheter började han som inrikesreporter och har sedan varit chef för Stockholmsredaktionen, utrikeskorrespondent i London samt nyhetschef på såväl DN.se som på papperstidningen. De senaste månaderna har Caspar Opitz varit ansvarig för samordningen mellan tidningen och dess digitala satsningar. - Jag har jobbat nära Åsa Tillberg, som gjort en mycket starkt arbete som redaktionschef. Med Peter Wolodarski fortsätter arbetet att befästa och utveckla DN som det mest innovativa, ledande kvalitetsmediet i Sverige, säger Caspar Opitz. Hur kommer Dagens Nyheter att förändras? -Det är för tidigt att säga men vad vi än gör, oavsett publiceringsform, så är det den kvalitativa samhällsjournalistiken som är vår styrka och det vi kommer att vara bäst på. Peter Wolodarskis efterträdare som politisk redaktör och chef för DN:s ledarredaktion blir Johannes Åman. - Jag är väldigt glad att Johannes blir ansvarig för ledaravdelningen. Han är en respekterad röst i alla läger, uppskattad internt och en av Sveriges mest profilerade debattörer i skolfrågor, säger Peter Wolodarski. Sedan han anställdes som ledarskribent på Dagens Nyheter 1989 har Åman haft flera olika uppdrag på tidningen, bland annat ordförande för DN:s journalistklubb och senare biträdande chef på ledarredaktionen. År 2010 medverkade han i Bonniers statsministerbox med en biografi om Louis De Geer. På uppdrag av Expertgruppen för studier i offentlig ekonomi (ESO) skrev han 2011 rapporten "Att lära av de bästa" som analyserar den svenska skolans problem utifrån internationell forskning. - DN:s ledarsidor ska vara en oumbärlig röst i det offentliga samtalet och fortsätta att driva de viktigaste frågorna i samhällsdebatten, säger Johannes Åman.


Catia Hultquist: Att ”skvallret är en kvinna” är så vedertaget att det ätit sig in i språket

I början av 90-talet fick jag mitt första kvällstidningsvikariat. Jag kom från ett stillsamt redaktörsjobb på en studenttidning och hamnade mitt i en testosterondoftande värld med traditionellt manliga förtecken. Både strukturer och tilltal tycktes kopierade från lumpen – det skreks efternamn och det lyddes order. Men ett par saker var radikalt annorlunda. För det första fanns det män som bantade med Nutrilett. Och för det andra fanns det män som skvallrade. Några av de manliga reportrarna pratade ogenerat om vilka som gjort bort sig på firmafesten och vem som absolut inte skulle få förlängt vikariat. Troligen använde de skvallret både som socialt smörjmedel och karriärstrategiskt maktmedel. Och just i kvällstidningsvärlden fungerade den här sortens privatinformation som ett imponerande kapital. Men det hade förstås inte landat i lika god jord på andra arbetsplatser, säg Försvarets forskningsinstitut. Att ”skvallret är en kvinna” är så vedertaget i vår kultur att det till och med ätit sig in i språket. Vi talar om ”skvallerkärringar” och ”kärringprat”. Att syssla med detta i offentligheten har tidigare stämplats som lågstatus och omoraliskt. Om vi tolkar skvallret som ett sätt för den maktlösa att skaffa sig mer makt är det på sätt och vis naturligt om det skulle vara en typiskt kvinnlig folksport. Men med kvällstidningsåren i färskt minne blir jag alltid lika full i skratt när någon vill göra skitsnackandet till en exklusivt kvinnlig angelägenhet. I dag kan jag konstatera att mina manliga kolleger helt enkelt var före sin tid. För nu, 2013, har den tidigare så föraktade skvallertanten fått en helt annan image. Hon är numera omgärdad av en doft av finkultur och högstatus. Fast vi kallar henne förstås inte för kärring, trots att själva skitsnacket är detsamma. Möjligen hänger det ihop med att skvallret allt oftare kommer från en man. För två veckor sedan skrev jag om ett antal manliga kompisduor som gjort succé med poddradio. Bland annat Alex Schulman och Sigge Eklund som ägnade ett helt program åt att tala om vilka människor de har sett ut till sina livsfiender. Men även om Schulman och Eklund ägnar sig åt det som i folkmun kallas skvaller riskerar de aldrig att tappa i status. Tvärtom. Samma vecka som programmet sänds pryder Schulman omslaget till det högprofilerade magasinet Vi. Jag får arga mejl (eftersom jag beskrivit ”Livsfiender”-avsnittet som obehagligt) från män som hyllar de två vännerna som yttrandefrihetens riddare. Programmets sponsor, försäkringsbolaget If, deklarerar att de minsann står bakom Schulman och Eklund. Men om man följer brödsmulorna bakåt så kan man se att programledarduon inte enbart har föregångare i det undergroundforum som kan sägas vara mansskvallrets eldorado: kändisskvallertråden på flashback. Det finns absolut mer statustyngda förebilder i genren. Exempelvis Lars Norén som för fem år sedan lämnade ut namngivna, kända personer i teatervärlden när han publicerade sin dagbok. Förra året var det dags för författaren Stig Larsson att krydda sin självbiografiska ”När det känns att det håller på ta slut” med privatinformation från hela kultursfären. Om man återigen tolkar skvallret som ett sätt att återta makten för dem som lider brist på den så är det egentligen logiskt. Nu har det blivit dags för männen att överta det osäkrade vapen som kallas skvaller.


Utan sanning ingen försoning

Summary: I dokumentären ”The act of killing” river han upp ett nationellt sår. Filmfredag har träffat Joshua Oppenheimer som låter förövarna gestalta folkmordet i filmade scener.

”Jag har inte sett en film som varit så stark, så surrealistisk och så skrämmande under det senaste decenniet. Det finns inget liknande inom filmhistorien.” Så sa Werner Herzog efter att ha sett ”The act of killing” i samband med världspremiären på Toronto filmfestival i höstas. Det är lätt att hålla med den excentriske tyske regissören. I dag har ”The act of killing” premiär på Berlins filmfestival som huserar vid Potsdamer Platz, en gång centrum för den nazistiska regimen. Filmen skulle kunna liknas vid en dokumentär om Himmler och där han själv medverkar i scener och visar hur han tar livet av sina offer. ”The act of killing” är ett gruppporträtt av gärningsmännen bakom folkmordet i Indonesien 1965–1966. Inom loppet av ett år mördades cirka en miljon kommunister, intellektuella och oliktänkande. I filmen lyckas regissören få gamla medlemmar ur dödspatrullerna att själva återskapa sina brutala och sadistiska avrättningar som om de vore scener i en Hollywoodfilm. Den bisarra huvudrollen spelas av Anwar Congo, en före detta svarta börs-haj, numera äldre playboygangster som älskar att klä sig som sina filmhjältar, Al Pacino, John Wayne och Marlon Brando. – Anwar var den 41:a massmördaren som jag träffade. I första scenen vi filmade med honom dansar han cha-cha med en strypsnara runt halsen på samma plats där han mördat hundratals människor. När han fick se filmscenen blev han mycket störd – inte för vad han gjort utan för att han kände sig felklädd. Det var som den ultimata allegorin för straffrihet. Och, förstås, mer än så. I det ögonblicket kände jag att det fanns en film som skulle handla om den här mannen, berättade Joshua Oppenheimer när DN träffade honom på ett fik i danska filmhuset i centrala Köpenhamn i höstas. Den amerikanska regissören bor just nu i den danska huvudstaden, tack vare den danska producent som hjälpt honom att färdigställa filmen. Han är trött efter att ha ägnat sju år åt att försöka förstå ondskans natur och hur normalitet kan byggas på massgravar. Idén till ”The act of killing” föddes när han intervjuade överlevare som vittnade om skräcken för gärningsmännen som fortfarande ser sig själva som hjältar. – Man kan förstås fråga sig varför Anwar ville vara med i filmen. Jag tror att det är en kombination av olika saker. Han ville känna sig som en storslagen hjälte och samtidigt rättfärdiga det han gjort genom att göra det han trodde skulle bli en vacker familjefilm. Men efterhand insåg Anwar att han måste offra ”skönheten” för att i stället teckna ett sant porträtt av sig själv. I slutet bryter Anwar ihop och kräks på en öde bakgård. Att komma dit tog lång tid. Oppenheimer pendlade fram och tillbaka under många år för att bygga upp förtroendet och kunna gräva djupare. – Jag dök alltid upp oannonserad för att förövarna inte skulle hinna förbereda sig. Tack vare en blandning av fåfänga och förvirring tackade de oftast ja. Jag bad dem berätta om vad de gjorde under sin ungdom och det slutade alltid med att de tog mig till mordplatser och introducerade mig för andra gärningsmän. Han bad dem att rekonstruera sina brott framför kameran på det sätt som de själva ville. Ett filmiskt grepp obehagligt att bevittna, men effektivt som psykologisk katalysator. – Dokumentärer låtsas porträtt- era en verklighet, men är ofta snarare ett slags nyckfulla och godtyckliga lögner. Genom att i stället låta gärningsmän teckna sina egna porträtt så försökte jag komma åt en sanning som annars hade varit svår att gestalta. Hur de själva vill bli sedda av omvärlden säger mycket. Ett fenomen som också berörs i Errol Morris-dokumentären ”Standard operating procedure” som skildrar hur amerikanska soldater poserar och gör ett slags performancekonst i Abu Ghraib-fängelset. – ”The act of killing” var också en reaktion på det som hände i mitt hemland, hur amerikanska soldater kan fira att de har torterat fångar. De som ser ”The act of killing” kanske inser att de ligger närmare förövarna än de egentligen vill erkänna. Tack och lov slipper de flesta av oss att hamna i dessa situationer. I Indonesien har filmen endast visats i begränsade kretsar och rört upp starka känslor, inte minst bland journalister, historiker, människorättsaktivister och konstnärer. En ledande tidning skickade till exempel reportrar över hela Indonesien för att kolla om uppgifterna från filmen stämde med verklig- heten. Resultatet blev en 75 sidor lång rapport med nästan lika många gärningsmän som skröt om sina mord. Till en början vägrade Anwar Congo att se den färdiga filmen, men ändrade sig när den blev en nyhetsstory. Joshua Oppenheimer arrangerade en privat visning för Anwar Congo i Jakarta. Efter filmen pratade de på Skype. – Anwar började gråta, sedan satt vi tysta, efter en stund började också jag gråta. Samtalet gjorde mig väldigt sorgsen. Det var en mycket märklig känsla. Jag skulle hellre vilja vara död än att vara Anwar. Han undslapp rättvisan, men inte straffet. Något dör inom alla som dödar. Han är en levande död som inte längre har något att leva för. Regissören vågar inte återvända till Indonesien under överskådlig tid. – Min film är som barnet i H C Andersen-sagan som säger att kejsaren är naken. Nu finns ingen återvändo – den nuvarande regimen och deras paramilitära stödgrupper är moraliskt bankrutta. När en tidning skrev ut deras namn i samband med filmen, lät de skicka en mobb på 500 personer som omringade tidningen och lynchade chefredaktören. Men snöbollen är i rullning, även om det kommer att ta lång tid. Utan sanning finns det ingen försoning. Den amerikanske regissören, författaren och producenten Joshua Oppenheimer föddes i Texas 1974. Han har gjort ett flertal dokumentärfilmer, bland annat ”The entire history of the Louisiana purchase” (1997) som han vann pris för vid internationella filmfestivalen i Chicago 1998, ”Muzak: A tool of management” (2004) och ”Show of force” (2007).


Artistbokaren överklagar dom

Summary: Artisterna Lotta Engberg, Martin Stenmarck och Magnus Carlsson friades, men artistbokaren Bruno Tillander döms till fängelse i rättegången om svarta arvoden. Tillander kommer att överklaga domen.

De tre artisterna Lotta Engberg, Martin Stenmarck och Magnus Carlsson friades i går i Stockholms tingsrätt. Däremot dömdes bokaren Bruno Tillander till fängelse i ett år och nio månader och dessutom näringsförbud. Tingsrätten friar artisterna för att det inte gått att bevisa ”bortom rimligt tvivel” att de åtalade tagit emot pengar utöver rena kostnadsersättningar. Storleken på utläggen har heller inte kunnat fastställas eftersom ord står mot ord. Bruno Til lander har påstått att Lotta Engberg tagit emot svart lön för 60 framträdanden. Lotta Engberg, som mottog beskedet om den friande domen på en strand i Thailand, har hela tiden förnekat att hon, utom i ett fall, mottagit svarta pengar. – En glädjande och väntad dom. Det enda stöd åklagaren hade för beloppen var arrangören Bruno Tillanders beskyllningar. Han å sin sida hade, som rätten också framhåller i sin dom, skäl att överdriva beloppen, säger advokat Per E Samuelsson, som representerade Magnus Carlsson, en av de nu friade. Engberg såväl som Martin Stenmarck och Magnus Carlsson upptaxerades 2011 för inkomster från icke redovisade framträdanden. Lotta Engberg med 1,4 miljoner kronor, Martin Stenmarck med 800 000 kronor och Magnus Carlsson med 750 000 kronor. – Min klient har alltså redan gjort rätt för sig, säger Per E Samuelsson, och håller det inte för helt otroligt att de redan inbetalda skatterna har varit en förmildrande omständighet när rätten har gjort sin bedömning. I artistbokaren Bruno Tillanders fall anses rätten det bevisat att hans verksamhet varit helt svart och utövades systematiskt och i skatteundandragande syfte. Därför döms han för grovt bokföringsbrott. Debiterad moms som skulle ha deklarerats har utövats i stor omfattning och till betydande belopp. Därför döms Tillander också för grovt skattebrott. Den 62-årige Bruno Tillander tycker att straffet på ett år och nio månaders fängelse samt femårigt näringsförbud är för hårt. Han är besviken över att rätten inte tagit hänsyn till hans samarbetsvilja. Han kommer att överklaga domen. Men Per E Samuelsson tror inte att förutsättningarna för ett annat domslut ökar i hovrätten. – Kan inte åklagaren komma med bättre bevis på beloppens storlek räcker det inte i nästa instans heller, säger Per E Samuelsson.


Även Picasso trivdes i Antibes

Summary: Under tre månader på ett slott i Antibes målade Picasso kvällar och nätter. Ofta struntade han i staffli och lade dukarna på golvet. Dessa verk blev grunden för det första Picasso- museet. Numera är hela slottet museum.

När Romuald Dor de la Souchère mötte Pablo Picasso på stranden i Antibes 1946 föreslog han att den redan då mycket kände konstnären skulle låna övervåningen på Chateu Grimaldi som ateljé. Några år tidigare hade Dor de la Souchère övertygat kommunen att köpa slottet mitt i stans fina gamla stadskärna. Picasso nappade på erbjudandet. Under tre mycket produktiva och troligen väldigt lyckliga månader skapade han massor. På fotografier ser man honom i arbete under kvällar och nätter. Han struntade i staffli och la dukarna och ibland betong- eller träskivor, direkt på golvet, där han skapade med en kraftig strålkastare lysande direkt mot duken som enda ljus. ”Vill man veta vad Picasso gjorde i Antibes får man resa till Antibes”, sa han och skänkte i stort sett allt han skapat under de tre månaderna till det museum som kom att bli det första i hans namn. Därefter kom han bara tillbaka till Antibes för att jobba vid ett enda tillfälle, trots att han bodde på Rivieran fram till sin död 1973. 1947 öppnade ett Picassorum på slottet, där de flesta av de 23 fantastiska målningar och 44 teckningar Picasso skänkt visades upp. Som en röd tråd – om nu en sån finns då Picasso jobbade i en rad olika stilar under den här tiden – kan man i många tavlor hitta den rara lilla uggla han tog hand om just då och en massa stiliserade sjöborrar (en riktig delikatess som såldes av kvinnor på marknaden i stan). Här finns också väldigt många lyckliga ansikten – konstnären väntade då barn med den mycket yngre Françoise Gilot, för övrigt den enda av alla hans kvinnor som lämnade honom i stället för tvärtom. I dag tar museet upp hela slottet och har förutom Picasso en fin samling av den ryske konstnären Nicolas de Staël och en hel del Picassoverk gjorda senare, bland annat i keramikstaden Vallauris, där Picasso fann intresset för att jobba med måleri på tallrikar, vaser med mera. Picasso är inte den enda stora konstnär som valt att måla i Antibes. Sedan några år finns en broschyr som man kan ta med på en promenad längs vattnet där en rad reproduktioner av konst av bland annat Claude Monet och Raymond Peynet finns uppsatta, mer eller mindre precis där de målades. Dessutom finns här även en fascinerande lekfull Picassomålning – ”Nattfiske i Antibes”. Målad 1939, men säkerligen inte just där den sitter utan i en ateljé. Tio moderna museer på Franska rivieran Musée Picasso, Antibes Inträde: 55 kronor antibes-juanlespins.com/les-musees/picasso Musée National Marc Chagall Nices mest besökta sevärdhet – ett museum specialbyggt för den ryskfödda konstnären Marc Chagalls religiösa motiv. En superb konstupplevelse, som förstärks om man ser filmen om hans liv. Inträde: ca 70 kronor musee-chagall.fr Le Musée Jean Cocteau Jean Cocteau skapade på eget initiativ en rad stora mosaiker i det lilla fortet i hamnen i Menton. Några år tidigare hade han dekorerat stadshusets bröllopssal. Musée du bastion invigdes tre år efter hans död. I november 2011 öppnade dessutom ett långt större museum som hyser Severin Wunderman – samlingen av Cocteaus konst och filmer – ett utsökt museum i en läcker byggnad. Inträde: 75 kronor menton.fr La Fondation de Maeght I den glesa tallskogen utanför den vackra bergsbyn St-Paul-de-Vence ligger Fondation Maeght. Det öppnade 1964 och visar konsthandlarparet Meaghts imponerande samling, plus specialutställningar. De var personliga vänner med många berömda konstnärer, bland andra Miró som gjort flera verk i trädgården. Inträde: 125 kronor fondation-maeght.com Musée Matisse I en vacker 1600-talsvilla i Nice-stadsdelen Cimiez finns ett fint urval av Matisses konst: stilleben, porträtt, karaktäristiska pappfigurer och skulpturer. Inträde: Gratis musee-matisse-nice.org Musée National Fernand Léger Légermusee i Biot – en liten stad känd för sitt konstglas – ligger på platsen för den ateljé som den berömde kubisten skaffade strax före sin död 1955. Inträde: 50 kronor musee-fernandleger.fr Musée d’art contemporain Mamac, Nices moderna museum, har en intressant samling fokuserad på 60- och 70-talet. Mycket Yves Klein och Niki de Saint Phalle, men de tillfälliga utställningarna håller också hög klass. Inträde: Gratis mamac-nice.org Musée National Picasso Pablo Picasso lärde sig keramikhantverket i Vallauris. Han var mycket produktiv och hann skapa tusentals målade keramikföremål, från enkla tallrikar till stora avancerade verk. Här finns också de kända målningarna ”Kriget” och ”Freden”. Inträde: 30 kronor musee-picasso-vallauris.fr Musée Renoir Impressionisten Auguste Renoir var först av de stora att upptäcka Rivierans unika ljus. Han kom i slutet av 1800-talet och slog sig ner i Cagnes-sur-Mer 1906. Hans hem är nu museum med elva av hans verk plus några av kända konstnärsvänners. Obs, renoveringsstängt till sommaren 2013. Inträde: 35 kronor. cagnes-tourisme.com Musée Bonnard Pierre Bonnard tillhör de stora franska konstnärerna men har förblivit ganska okänd i Sverige. I Le Cannet strax norr om Cannes finns ett museum med hans konst – bland annat flera av de så typiska färgstarka målningarna. Inträde. 45 kronor museebonnard.fr


Ord står mot ord i skattehärva

Summary: I dag faller domen i den så kallade artisträttegången. De folkkära artisterna Lotta Engberg, Magnus Carlsson och Martin Stenmarck riskerar att dömas för skattebrott i en uppmärksammad rättegång i Stockholms tingsrätt. De anklagas för att ha tagit emot sammanlagt 16,5 miljoner kronor utan att skatta för dem.

Fängelse för artistbokaren Bruno Tillander. Samhällstjänst för artisterna Lotta Engberg, Martin Stenmarck och Magnus Carlsson. Det yrkar åklagaren på i rättegången där Bruno Tillander står mot Lotta Engberg, Martin Stenmarck och Magnus Carlsson. Dom faller i dag i Stockholms tingsrätt. Bokaren Bruno Tillander kan straffas med tre års fängelse för grovt bokföringsbrott och grovt skattebrott. Åklagaren kräver också att Tillander beslås med näringsförbud i fem år. Han misstänks för att under flera år ha drivit en svart verksamhet där han fakturerat köpcenter och andra arrangörer för konserter och skivsigneringar med stora svenska artister. Efter uppträdandena ska Tillander ha gett de åtalade artisterna kontanter i kuvert. Pengar som aldrig redovisades och aldrig kom till Skatteverkets kännedom. Lotta Engberg, Magnus Carlsson och Martin Stenmarck ska ha fått flera hundra tusen kronor under bordet. Bokaren sade i rätten att han för varje konsert gett Lotta Engberg 23 000 kronor i ett kuvert. Av dem skall 20 000 kronor ha varit gage till Lotta Engberg medan 3 000 kronor var ersättning till den keyboardist hon hade med sig, skriver TT Spektra. Bruno Tillander har erkänt alla brott medan de tre åtalade artisterna helt eller delvis nekar till brott. Martin Stenmarck menar att de pengar de tagit emot har varit ersättningar för resor och andra utlägg i samband med engagemang de deltagit i. Magnus Carlsson har erkänt att han tagit emot svart betalning, men bara småsummor. Lotta Engberg nekar helt till anklagelserna. Rättegången avslutades för ett par veckor sedan, bitvis under en ganska hätsk stämning. Bruno Tillander kallade artisterna för lögnare. – Bruno Tillander är en person som kan ljuga för myndigheterna, för sin familj och för artisterna. Först när Skatteverket kommer kryper han till korset, sa Magnus Carlssons advokat Per E Samuelsson i sin slutplädering. 2010 börjar Ekobrottsmyndigheten utreda artisterna Lotta Engberg och Martin Stenmarck. Tillsammans med en rad andra artister misstänks de ha smitit från skatt. Alla har samma bokare, Bruno Tillander. En revision av Bruno Tillanders företag ger upphov till misstankar om brister i redovisningen. Bruno Tillander uppger i förhör att han betalat ut kontanter till totalt 19 artister som sedan upptaxerades. Även Tillander själv upptaxerades och riskerar nu att beläggas med näringsförbud. 2011 närmar sig åtalet som gäller skattebrott och kan ge två års fängelse. I november samma år döms sångerskan Anna Book för svartjobb. Lotta Engberg döms att betala 1,1 miljoner kronor i skatt för att hon inte betalat någon skatt på 58 framträdanden. Martin Stenmarck upptaxeras med 800 000 kronor och Magnus Carlsson med 750 000 kronor. Bruno Tillander har under rättegången erkänt allt, men de tre åtalade artisterna nekar helt eller delvis till brott.


Storslam för Gardell på Gaygalan

Summary: Jonas Gardell blev Gaygalans stora vinnare. Författarens utsågs till årets homo och hans serie ”Torka aldrig tårar utan handskar” var inblandad i ytterligare fyra priser.

Jonas Gardell dominerade måndagskvällens Gaygala. Hans roman- och tv-serie om 1980-talets aidsepidemi, "Torka aldrig tårar utan handskar", var nominerad i totalt fem kategorier och kammade hem samtliga priser. Författaren utsågs till årets homo och fick ta emot priset ur kronprinsessan Victorias hand. Kronprinsessans närvaro var inte förannonserad och hennes överraskande entré fick kvällens längsta och högsta applåd av publiken på Cirkus i Stockholm. – Victoria, du är vår kronprinsessa, men jag tror att jag i kväll är vår drottning, utbrast Jonas Gardell. "Torka aldrig tårar utan handskar" blev i höstas en enormt framgångsrik tv-serie på SVT med drygt 1,2 miljoner tittare per avsnitt. På Gaygalan vann den pris som årets tv-program och huvudrollsinnehavarna Adam Pålsson och Adam Lundgren utsågs till årets duo. Simon J Berger tog emot pris som årets tv-stjärna för sin flamboyanta biroll i samma serie. – Jag är väldigt glad, stolt och tacksam att få vara en del av det här, sade han i sitt tacktal och tillägnade priset alla de som delat med sig av sina berättelser om 80-tals hivepidemi och gjort serien möjlig. Kläddesignern och artisten Christer Lindarw fick se sig besegrad av Gardell i kategorin årets homo. Men hans dragshowgrupp After Dark kammade hem priser för både årets scen och årets drag. Även Lindarw hyllade Gardell: – Jonas Gardell, du har gjort det absolut viktigaste det här året, sa han när han tog emot ett av sina pris. 15-åriga stjärnskottet Zara Larsson, Darin och Loreen var bara några av dem som uppträdde på den glittriga festen. Liksom fotbollens förbundskapten Pia Sundhage och Mikael Wiehe som uppträdde tillsammans med "Mitt land är ditt land". Bakom galan står tidningen QX vars läsare har röstat fram vinnarna. Galan arrangerades för 15:e året. Komikern och radioprofilen Soran Ismail vann över både USA:s president Barack Obama och sångerskan Sarah Dawn Finer när han fick pris som årets hetero. Soran Ismail kallade utnämningen för "det absolut finaste han fått" och hyllade Sverige med orden: – Det är ett land för vem som helst. På lördag visar TV 4 godbitarna från Gaygalan Vinnarna på Gaygalan Årets homo/bi/trans: Jonas Gardell Årets hetero: Soran Ismail Årets duo: Adam Pålsson och Adam Lundgren, "Torka aldrig tårar utan handskar" Årets bok: Jonas Gardell "Torka aldrig tårar utan handskar: Kärleken" Årets artist: Darin Årets låt: Loreen: "Euphoria" Årets tv-program: "Torka aldrig tårar utan handskar" Årets tv-stjärna: Simon J Berger, "Torka aldrig tårar utan handskar". Årets film: "Cockpit" Årets scen: After Dark Årets drag: After Dark Årets gayställe: Bee Bar Årets hederspris: Ugandiska hbtq-aktivisterna Jimmy Sserwadda och Lawrence Kaala. Årets keep up the good work: Alf Kjeller, festivalchef Stockholm Pride.


Danny grät ut hos mamma före sändningen

Summary: Danny Saucedo var ordentligt nervös inför Melodifestivalens första deltävling. En timme före sändningen brast det. För att lugna nerverna ringde han sin mamma och lät tårarna flöda.

Danny Saucedos nerver ställde till det för honom under Melodifestivalens första deltävling. Vid ett tillfälle låste det sig sig för Danny som hakade upp sig och fick göra flera försök innan han lyckades stamma fram ordet "digital". – Det var framförallt en gång som jag hakade upp mig, men nu har jag lärt mig att det heter digital och inte digi-digi-digital, säger Danny direkt efter sändningen. Stjärnan har uppträtt i tävlingen tre gånger, men gjorde debut som programledare under lördagens direktsändning. På fredagens genrep stakade sig Danny Saucedo flera gånger när han läste från sina manuskort. Inför lördagens tävling var han så skärrad att han behövde stöd för att lugna nerverna. En timme före sändningens start slog Danny numret till sin mamma. – Jag var riktigt nervös i dag. Det här händer aldrig mig men jag var tvungen att ringa min mamma och gråta ut. Jag har varit gråtmild hela dagen för att jag skulle göra något som är lite obehagligt för mig. Jag ringde mamma och bara "hjälp", säger han när TT Spektra träffar honom på efterfesten i Karlskrona. Trots att Saucedo stakade sig var Melodifestivalens huvudproducent Christer Björkman nöjd med sina programledare. – Jag tycker att de är fantastiska. Han stakade sig lite en gång på en och en halv timme. Det gör alla första gången. Vem som helst skulle ha varit väldigt nöjd med det, säger han.


När Ernest Hemingway stod i zenit

Summary: Hemingways starka debutroman ”Och solen har sin gång” kom ut 1926. Kanske bidrog det till hans olycka senare i livet – att han var som bäst i sin första bok, skriver Anders Cullhed.

Första gången jag läste Ernest Hemingways roman ”Och solen har sin gång” var för över fyrtio år sedan. Då älskade jag boken, framför allt den där vemodiga slutsidan när huvudpersonerna Brett och Jake sitter i en taxi i Madrid, och de kommer ut på Gran Via, och Brett utbrister ”O, Jake, vi kunde ha haft det så förbannat fint tillsammans”. Nu är boken här i nyöversättning av Christian Ekvall, och den stora frågan blir förstås: Håller texten? Hur läsbar är denne machoförfattare, ”Papa Hemingway” som han kom att kallas, 2013? Det är inte lätt att berövas gamla idoler, och jag har läst om annat av Hemingway som känts svårt att ta till sig (framför allt när machon blir för sentimental eller för beskäftig, som då han ska undervisa om allt han kan: spritsorter och vapen och fiskedon och allt möjligt). Men ”Och solen har sin gång” är verkligen fortfarande bra. Vad Hemingway kom att kalla ”isbergseffekten” i sin prosa är på plats: Allt det viktiga i romanen är outsagt eller bara antytt, som kalla vågrörelser under den glättiga ytan. Kanske bidrog det till Hemingways olycka senare i livet: att han var som bäst i sitt förstlingsverk. ”Och solen har sin gång” utkom 1926, då Hemingway var bosatt i Paris, och den är i mångt och mycket att beskriva som en nyckelroman. Berättaren, nordamerikanen Jake Barnes, arbetar som reporter i den franska huvudstaden och berättar om turerna på kaféer, barer och nattklubbar i Montparnasse med omnejd. Han umgås mest med andra amerikaner eller engelsmän i frivillig landsflykt. Alla dricker flitigt, sover minimalt och lever sorglöst i denna bohemidyll, själva inbegreppet av det glada tjugotalet. Ser det ut som. Men skenet bedrar. Jake älskar den vidlyftiga Lady Brett Ashley, som gift sig adligt, skilt sig och tar sig den ene älskaren efter den andre. Den hon verkligen håller av är emellertid Jake, men en krigsskada har gjort honom impotent. Ambitiösa uttolkare av romanen har hänvisat till den samtida litteraturens fixering vid efterkrigscivilisationens sterilitet (som i T S Eliots dikt ”Det öde landet”). Det är nog att ta i. Men sällskapet bryter så småningom upp från Paris för att i omgångar bege sig ned till Pamplona i Spanien för den årliga fiestan San Fermín. Där utspelar sig huvudhandlingen i romanen. Jake fiskar uppe i bergen, bevistar och analyserar tjurfäktningarna, hjälper Brett att inleda en förbindelse med den finlemmade matadoren Pedro Romero (inte fyllda tjugo) och festar värre än någonsin med hela gänget. Mycket riktigt hade Hemingway först tänkt kalla romanen ”Fiesta”, och under den titeln kom den också att tryckas i England. I själva verket ekar dryckeslagen under fiestan rätt tomt, och Hemingway visste förstås vad han gjorde när han ändrade romanens titel till ”The sun also rises”, som det står i den bibliska Predikaren: ”och solen går upp, och solen går ned”, och allt är fåfänglighet. Så kunde det säkert kännas för många sedan det tidiga 1900-talets framstegsoptimism fått dödsstöten i kanonröken över Marne, Somme och de andra slagfälten från Det stora kriget. Ändå är inte Gud död i denna bok. Jake är i själva verket praktiserande katolik, men av hans religion återstår mest ritualen och bönen. Makten och härligheten lyser med sin frånvaro. Kort efter romanens utgivning skulle Hemingway själv konvertera till katolicismen, möjligen också han i ett behov av riten som ett motdrag till modernitetens slit- och slängvärld, i flera böcker förlagd till tjurfäktningsarenan där Döden och Människan går i ringen. ”Och solen har sin gång” är följaktligen rik på komplikationer. Till dem hör Jakes och de övrigas trakasserier av Robert Cohn, som inte passar in i sällskapet. Han tar kärleken på allvar, kan bli sentimental och förstår sig inte på tjurfäktning. Till allt annat är detta en roman om grupptryck. Samtidigt som Brett godkänner en av sina uppvaktare för att han är ”en av oss”, kan man vara säker på att Cohn inte är det. Så säkerställs gruppens sammanhållning: genom en syndabock. Den bortstötningen upplever jag som obehagligare vid den här omläsningen, eftersom den så tydligt förknippas med Cohns etnicitet: han är jude. Eftersom också han har en förlaga i levande livet, som Hemingway enligt egen utsago avsåg att ”slita i stycken” i romanen, är det väl föga troligt att författaren ville framställa sitt homogena gäng i ett kritiskt ljus (trots att Jake kan känna sig ”rutten” över trakasserierna). Men just därför är ”Och solen har sin gång” lärorik även i detta avseende: Antisemitismen äter sig ledigt, närmast friktionslöst, in hos dessa skrivande, drickande och älskande dropouts från England och USA. Tyvärr drabbas också den arme Cohn av missöden i den nya svenska översättningen: på sidan 14 får han heta John, och på sidan 54 förväxlas han med Jake. I övrigt har Ekvall – med några undantag – lyckats väl i sin nyöversättning mellan hårda pärmar, där en ung och leende Hemingway tronar på den främre. Så nu är det enda jag saknar från min Delfinutgåva 1965, sönderfallen i sex delar, omslaget: en skiss av en kvinna och en man i mörk tusch mot en brandgul botten. De hade ju kunnat få det så förbannat fint tillsammans.


George Lucas hyllar sin efterträdare

Summary: Star Wars-filmernas skapare George Lucas hyllar nu sin efterträdare som regissör, J. J. Abrams. Abrams kommer att ta sig an ”Star Wars 7”.

Abrams, med filmer som "Super 8" och "Mission impossible III" på sin långa meritlista, går nu från det ena sci fi-projektet till det andra; från Star Trek till Star Wars. Just nu lägger han sista handen vid "Star Trek: Into darkness". Men snart väntar alltså den sjunde flmen i Star Wars-sagan, något som Abrams ser fram emot och har tackat ja till: – Jag är nog ännu mera tacksam mot George Lucas nu än vad jag var som barn, säger han i en kommentar. Abrams, som är född 1966, var elva år när den första Star Wars-filmen hade premiär. Också George Lucas är nöjd med valet av Abrams som den som tar över en av filmhistoriens mest framgångsrika serier: – Jag har fortsatt att vara imponerad av J. J. både som filmmakare och som berättare. Han är det perfekta valet för att regissera den nya Star Wars-filmen och dess historia kunde inte vara i bättre händer, uppger Lucas i ett uttalande som återges i E!Online. Inte helt oväntat är också Lucasfilms vice vd Kathleen Kennedy positiv: – J. J. är den perfekta regissören att ta sig an detta, sa Kathleen Kennedy. Han förstår vad Star Wars handlar om och kommer att använda sin talang till att skapa en oförglömlig filmupplevelse. "Star Wars 7" kommer att ha biopremiär 2015. Enligt rykten i Hollywood ska en rad av de gamla Star Wars-stjärnorna finnas med i den nya filmen. Såväl Harrison Ford (som Han Solo), Mark Hamill (som Luke Skywalker) och Carrie Fisher (som prinsessan Leia) ska vara aktuella. Liksom Anthony Daniels som den gyllenglänsande och artiga roboten C-3PO.


Samhällstjänst yrkas för artisterna

Summary: I rättegången mot artisterna Martin Stenmarck, Lotta Engberg och Magnus Carlsson och bokaren Bruno Tillander yrkar åklagaren på villkorlig dom och samhällstjänst för artisterna. För Tillander yrkas på fängelse.

På onsdagen fortsatte rättegången mot bokaren Bruno Tillander och artisterna Lotta Engberg, Martin Stenmarck och Magnus Carlsson. I samband med slutpläderingen yrkade åklagaren på villkorlig dom och samhällstjänst för de tre åtalade artisterna, som misstänks för skattebrott. För bokaren Bruno Tillander yrkade åklagaren på mellan 2,5 och 3 års fängelse för grovt bokföringsbrott och grovt skattebrott. Dessutom yrkade han på fem års näringsförbud för Tillander. Onsdagsmorgonen tog dock först en oväntad vändning när åklagaren lade fram ny bevisning för rätten. Med sig hade åklagare Arne Fors cd-skivor med ljudinspelningar av ett samtal mellan artistbokaren Bruno Tillander och Martin Stenmarck. På inspelningen framgår att Bruno Tillander och Martin Stenmarck i samband med ett framträdande på Gröna Lund har diskuterat ett kontantuttag på 29 000 kronor. - Det är väldigt intressant bevisning, sade Bruno Tillander till TT Spektra precis innan rättegången inleddes. På inspelningen hörs Bruno Tillander säga att Martin Stenmarck ska ha 20 000 kronor i ersättning för en spelning. Stenmarck säger inte mycket, men har inga invändningar när Tillander diskuterar kontant betalning. Han har under rättegången hävdat att han under åren 2006 och 2007 betalat ut flera hundra tusen kronor till de tre artisterna som ersättning för framträdanden i samband med skivsigneringar. Magnus Carlsson har erkänt att han fått svarta pengar av Bruno Tillander, men inte i den omfattning som Bruno Tillander påstår. Martin Stenmarck har nekat till att han skulle ha fått svarta gager, men sagt att han fått ersättning av Tillander för resor och omkostnader. Lotta Engberg har helt nekat till att ha tagit emot pengar av artistbokaren. - Jag har hela tiden försökt säga sanningen och hjälpa till för att göra rätt för mig. De har ljugit hela tiden för att klara sig undan det här, sade Bruno Tillander innan förhandlingarna började på onsdagen.


SVT ska sända allt på nätet

Summary: På tisdagen meddelar SVT:s vd Eva Hamilton att bolagets samtliga kanaler kommer att sändas fritt på nätet. Beskedet är att det kommer att börja redan i februari. TV 4 frågar sig varför SVT inte låtit förhandspröva frågan.

”Vi vill fortsätta driva utvecklingen och kan i dag berätta att vi från och med nästa månad kommer att erbjuda SVT:s kanaler fritt över öppna internet” skriver SVT:s vd Eva Hamilton på tisdagens DN Debatt. Samtliga kanaler kommer då att sändas i sin helhet på SVT Play och kan ses på mobiler, surfplattor och datorer. Internt finns ett spikat datum för när SVT:s sändningar börjar sändas fritt via SVT Play, men utåt vill Eva Hamilton inte specificera närmare än ”i början av februari”. Det beror bland annat på att man måste säkerställa att tekniken fungerar. Några övriga förändringar av SVT Play är inte att vänta. Inte heller licensavgiften. – Lagstiftingen som den är i dag omfattar alla apparater som kan ta emot en kanals sändningar. Och har man en sådan är man skyldig att betala licens. Över 90 procent av hushållen har redan tv, så det här kommer inte innebära att det helt plötsligt blir en massa nya människor som kommer att betala, säger Eva Hamilton. Sedan drygt två år år gäller EU:s regler för förhandsprövning. Det innebär i korthet att SVT, SR och UR är skyldiga att anmäla nya permanenta tjänster som kan vara konkurrenshämmande på andra aktörer på mediemarknaden. Anmälan görs till Myndigheten för radio och tv som skickar sin mening till regeringen för beslut. Hittills har inget skickats för förhandsprövning i Sverige. Inte heller detta med att strömma ut alla kanalers sändningar via SVT Play. TV4 4 har sedan en tid gjort samma sak mot en månadsavgift på 99 kronor då kunderna också får tillgång till annat. Därför förstår bolagets kommunikationsdirektör Åsa Jamal att även SVT affärsmässigt vill göra det. – Nätet är ett naturligt sätt att nå tittare framöver. Det intressanta är förhandsprövningen. Nu är detta ett nytt utspel och vi vet inte hur SVT har tänkt gå vidare med det. Att de lanserar redan i början av februari är väl en signal om att man inte tänker låta förhandspröva det, säger Åsa Jamal. – Förhandsprövningen är uppenbarligen en stor fråga för public service-bolagen, men man kan fråga sig varför eftersom de aldrig har förhandsprövat någonting. Därmed finns heller ingen praxis vilket gör att man kan konstatera ett problem med själva systemet och det är synd att det inte fungerar. Eva Hamilton skriver också på att SVT och UR borde slås samman för att på så vis spara mellan 45 och 60 miljoner kronor. UR:s vd Erik Fichtelius vänder sig mot förslaget som han bland annat menar skulle rasera UR och dess betydelse för elever, studenter och folkbildningen. – Jag har inte sett hans kommentar, men förstår att han inte är nöjd. UR:s pedagogiska kompetens är otroligt värdefull och hela vitsen med detta är att använda den, alla bra program de gör och utvidga det med ett antal titlar som SVT gör, exempelvis Korrespondenterna, Mitt i naturen, Vetenskapens värld och dramaserier, säger Eva Hamilton som tar Danmarks Radios populära serie ”Borgen” som exempel. – Tillsammans tror jag att vi skulle kunna vidga utbudet, använda UR:s pedagogiska kompetens och därtill använda SVT:s genomslag. Som det sker i dag är det med dubbla kostnader för bland annat studior, produktionsteknik och ledning. VI föreslår att detta ska utredas. Tv-licensen är allmänna medel och ser jag en möjlighet att stärka utbudet är det min plikt att peka på det. Om regeringen säger nej, så säger jag okej, säger Eva Hamilton.


Förlusten liknar ingen annan

Summary: I maj 2002 omkom Lars Weiss son i en bilolycka på en dålig väg mot Amman. Nu har han skrivit en bok om sonen och om den sorg som hädanefter tar sin plats över allt.

Slukhål. Man förstår precis vad det betyder: ett djupsvart hål inombords, ett ansiktslöst något som tar tar tar, obönhörligt och utan kompromisser, sin andel av allt. Ett stycke av all energi, all kraft, all glädje ska hädanefter tilldelas slukhålet. Så märks sorgen livet ut, skriver Lars Weiss i slutet av boken om Jonas, hans förstfödde. Bara tanken på att förlora ett barn inger en känsla av svindel. Skräcken för att ett barn ska dö förenar alla föräldrar. Ett barn som dör är det mest onaturliga. En gång har jag varit på begravningen av ett barn. Klivet in i kyrkan, den lilla, vita kistan längst fram, det kändes som ett slag i magen. Det gick inte längre att gå upprätt. Och vid den tiden hade jag ännu inte några egna barn; i dag kan jag knappt föreställa mig hur det skulle gå att uthärda. Lars Weiss, mångårig och välkänd journalist, mediechef, numera egen konsult och författare, miste sin son i en bilolycka mellan Bagdad och Amman i maj 2002. Jonas Weiss låg i baksätet, magsjuk efter att trots avrådan av artighet ha druckit te bryggt på smutsigt vatten med guvernören i Basra. Bilen var på dåliga vägar mot flygplatsen i Amman, det var mitt i natten, det gick fort. Det kom en åsna i vägen. Weiss får ett telefonsamtal om att infinna sig på UD. När tjänstemannen träder in i rummet förstår fadern omedelbart, han frågar bara: ”Var hände det?” Marken gungar inte, den rycks bort. Allt förpackas med ens i bomull, armar och ben domnar, han kan knappt röra sig. Han tar sig till Jonas mors lägenhet, hon möter honom med ett skri. Tio år senare har Lars Weiss skrivit en bok om sorgen och sonen. Det är inte en bok av avgrunder. Till stor del handlar den om livet, sonens 33-åriga, och Lars Weiss eget, om än med ”Händelsen” som fasansfullt nav. Här finns sorgestadierna, och kronologin: hur man tar sig igenom de första veckorna, den första tiden (ja, hur gör man det?); hur sorgen förändras (men aldrig avtar) när månaderna blir år. I berättelsen om pojken och mannen Jonas ryms också ett självporträtt, även om Weiss envisas med att skriva i tredje person och kallar sig själv för han eller fadern. Ibland blir det förvirrande: jag läser så självklart med författarens jag i tanken att jag flera gånger undrar ”han?”, vem avses nu, är det Jonas eller kanske någon av alla hans diplomatkompisar eller ambassadörer? Förmodligen är det ett sätt att distansera sig; eller möjligen en gammal nyhetsreporters in-i-märgen-motvilja mot att skriva ”jag”. Man kan välja olika strategier för att ta sig igenom sorg. Behovet av att berätta om det barn som försvunnit är förmodligen lika naturligt som viljan att basunera om den nyfödde, världens underverk. Weiss är nästan tafatt konkret, fysisk. Det bär emot att anta det, men det känns som en övervägande manlig strategi. Man måste göra något. Ibland övermannas han, sorgen böljar. Han får ett behov av att gå tillbaka i tiden, hur var den egentligen, Jonas tid? Han går igenom och sorterar i högar sonens brev, liv, arkiv, och beskriver ett vetgirigt, vaket barn som får och tar de möjligheter han har till ett liv som passar hans person. Familjen flyttar mycket, Weiss är korrespondent och jobbar mest, men barnen lär sig flera språk och ges högkvalitativ utbildning. Som liten intresserar sig Jonas för smurfar, Asterix och Donkey Kong, som lite äldre för internationell politik. Han nosar på journalistiken men kommer in på UD och blir diplomat, vistas utomlands och fattar tycke för Balkan. Far och son har passionen för arbetet gemensam. I detalj redogörs för de politiska förloppen på de platser som Jonas verkar i: Kosovo, Ryssland, Vitryssland, Irak, ibland genom långa utdrag ur Jonas UD-rapporter, men också genom de privata konsekvenser storpolitiken fick för familjen. Lars Weiss har själv drivits av samma nyfikenhet och längtan till platser där det händer (jag minns hur han på Journalisthögskolan uppmanade studenterna att ”dunka i väg” och ”dimpa ned” någonstans. Vi mumlade att så enkelt att bli korre var det inte längre). Död är inte detsamma som död. Lemlästade främlingar i krig man bevakar går inte att jämföra med detta. Han var varit där, han vet hur man bygger distans – men inte här. Och han ältar sin egen skuld över att ha misslyckats i en förälders mest grundläggande uppgift: att skydda sitt barn. Borde han kanske inte ha varit så entusiastisk? Sagt sådant som: ”Javisst, Irak är perfekt” och ”Tjetjenien? Mycket att lära!” Han citerar ur kärleksbrev, konstaterar att om sonens kärlek visste han egentligen inte så mycket, men kan ändå beskriva en passionerad kärlekshistoria. Man kan irritera sig på det privilegierade liv som utgör en självklar fond: de fina skolorna, sommarhuset i Provence, pengar och dyksemestrar, ett exklusivt umgänge, skymtarna av Weiss egen karriär – men ändå: vad spelar det för roll om ett barn dör? Då återstår bara slukhålet. Weiss sköter om graven, han skottar och borstar, rensar och småpratar till sonen när han är där, men med tiden allt mindre. Han får grumlig blick, är frånvarande, men också en ny son med en ny hustru. Närmare än graven kommer han inte längre Jonas. Under begravningen håller han tal på två språk och säger, även om han knappt får fram det: Farewell my big, brilliant, beautiful boy. En vuxen människa är alltid ett barn för sin förälder, oavsett kistans storlek.


Bit läggs till bit i känd historia

Summary: Att nästan 99 procent av de danska judarna överlevde Förintelsen är känt, men berättelsen rymmer också såväl plundrade hem som ett begynnande välfärdssamhälle. Staffan Söderberg läser ett tillägg till historien.

Det är en dansk succéhistoria. Och den har med all rätt blivit världsberömd. Under några veckor flydde nästan 8 000 personer hals över huvud från det ockuperade Danmark till det neutrala Sverige. Danmark hade dittills, som ett enastående undantag i Europa, varit fredat från den nazistiska judepolitiken. Natten till den första oktober 1943 innebar en abrupt kursändring. De tyska myndigheterna utfärdade en order om att alla judar i landet skulle arresteras. Men när polisbataljonerna inledde sin operation hade de flesta judar hunnit gå under jorden och sätta sig i säkerhet eftersom planen blivit känd och spridd från mun till mun. Historien om räddningen av de danska judarna, deras hastiga flykt över Öresund, den nästan tvååriga exilen i Sverige och deras lyckliga hemkomst efter kriget är som en vacker saga, en besvärjelse mot krigets mardrömmar. Och den är byggd på verkligheten: nästan 99 procent av de danska judarna överlevde Förintelsen, även det ett enastående undantag i Europa. Den berättelsen får nu ett bedrövligt tillägg i ”Da krigen var forbi. De danske jøders hjemkomst efter besættelsen”. Där redovisar Sofie Lene Bak en tidigare outforskad del av historien om judarnas återkomst efter tiden som flyktingar i Sverige. Deras uppbrott hade varit brådstörtat. De flesta fick bara med sig sådant som kunde bekosta den illegala transporten över Sundet. Alla andra tillgångar, bostäder och affärsrörelser blev kvar. En del hann träffa improviserade avtal med vänner eller kolleger om att förvalta det kvarlämnade, många tvingades överge allt och kunde bara hoppas på det bästa. Det var förhoppningar som ofta kom på skam. Sofie Lene Bak uppskattar att minst hälften av de återvändande vid hemkomsten mötte traumatiska problem. Det var till exempel bostäder som var plundrade av grannar eller svekfulla bekanta, främlingar som hade tagit över deras lägenheter eller nya ägare som drev deras företag. Den efterlängtade hemkomsten innebar en plågsam oreda och svåra umbäranden. Är det tidigare helt okända skelett som nu har upptäckts i historiens garderob? Nja, fullt så enkelt är det kanske inte. Dessa beklämmande omständigheter var naturligtvis allmänt bekanta i sin samtid. Men det var en tid då man befriad från krigets ok av tragedier, obehag och samvetskval hellre blickade framåt än att gräva i det nyss passerade. Det bedrövliga mottagandet av judarna glömdes bort och gömdes undan i en tystnadsspiral så kraftfull att den gamla historien nu kan se ut som en fullständig nyhet. Baks undersökning hör hemma bland de många skildringar av andra världskrigets förlopp och följder som nu korrigerar våra bilder av epoken och av oss själva, i Sverige till exempel Göran Rosenbergs bok om sin uppväxt och sin pappa i ”Ett kort uppehåll på vägen från Auschwitz” och Elisabeth Åsbrinks ”Och i Wienerwald står träden kvar”. Men som den forskare Lene Sofie Bak är gräver hon några spadstick djupare i arkiven än Rosenbergs personliga vittnesbörd och Åsbrinks mera journalistiska dokumentär. Och samtidigt som hon reviderar den gamla berättelsen om hur danskarna samfällt räddade sina judiska landsmän hittar hon då en helt annan och ny dansk succéhistoria. Den handlar om det framväxande välfärdssamhället. Redan i oktober 1943 gjorde danska myndigheter, främst socialdepartementet och Köpenhamns kommun, betydande och systematiska ansträngningar att både registrera judarnas kvarlämnade tillgångar och att skydda dem, inte bara mot tyskar utan också mot danskar. De skaffade sig även mandat att gripa in mot en del kränkningar av de landsflyktigas egendom. Det räckte inte för att hejda all brottslighet, men utan sådana insatser hade förbrytelserna fått en helt annan omfattning – i andra delar av Europa var normen i de sammanhangen konfiskation eller vandalisering. Även i samband med den kaotiska hemkomsten gjordes ett stort arbete för att medla och lösa de personliga konflikter och ekonomiska tvister som blossade upp mellan återvändarna och de bofasta. Det var en verksamhet som bottnade i en ny syn på samhället som en gemenskap med ansvar för alla medborgares liv och rättigheter, menar Bak. Hon ser myndigheternas agerande som en tidig och betydelsefull markering av de värden som skulle bli grunden för efterkrigstidens välfärdsstat och starka samhälle. Bilden av danskarnas enastående medmänsklighet under kriget rämnar. Men statens och myndigheternas betydelse för att skapa ramar och spelregler för medborgerlig solidaritet blir desto tydligare. Också det är en historia som kan vara förtjänt av ryktbarhet. Staffan Söderberg är f d kulturchef på Sydsvenskan


Tom Hedqvist blir ny chef på Röhsska museet

Summary: Nestorn inom svensk design, Tom Hedqvist, blir ny chef på Röhsska museet i Göteborg, en ledande institution på formområdet.

Efter elva år lämnar Tom Hedqvist rektorsstolen på Beckmans designhögskola i Stockholm och blir chef för Röhsska museet i Göteborg. – Röhsska är ett unikt museum med många möjligheter. Förra gången de sökte en ny chef hörde de också av sig, men då passade det mig inte så bra. Nu känner jag att det är ett annat läge när jag har varit på Beckmans ett drygt decennium, säger Tom Hedqvist. Den tillträdande museichefen har länge stått i centrum inom svensk design. Redan på 1970-talet var han verksam i 10-gruppen, sedan professor på Konstfack och sedan 2000 rektor för Beckmans. När han nu byter stol en gång till blir det till Sveriges främsta design-, mode- och konstslöjdmuseum Hur stort är steget mellan skola och museum? – Röhsska berör ju formområdet och ligger därför i linje med sådant jag alltid gjort. Särskilt lockande är det att ligger väg i vägg med Högskolan för design och konsthantverk. Jag ser fram emot ett samarbete. Jag har begärt och fått klart att ett antal doktorandtjänster ska knytas till Röhsska. Tom Hedqvists framhåller vikten av att hålla kontakten med de yngre generationerna, och han har bland sina studenter märk ett nyvaknat intresse för föremålsmuseer. – Jag ser behovet av det handgripliga som en reaktion mot den digitala världen. Till sommaren tillträder Hedqvist sin nya chefstjänst, samma år som Röhsska museet fyller 100 år. Flytten till Göteborg bekymrar honom inte, tvärtom. – Jag gillar Göteborg. Staden har kvar en atmosfär som Stockholm inte har längre, och där finns mycket kultur, inte minst museer.


David Bowie släpper nytt album

Summary: Efter hjärtattacken 2004 trodde många att karriären var över. Men David Bowie gör det David Bowie gör - överraskar. Nu släpper han singeln ”Where are we now?” och ett nytt album väntas i vår.

"Allt flyter", konstaterade Herakleitos redan 500 år före Kristus. I dag gäller snarare "allt läcker". För alla utom David Bowie. På sin 66:e födelsedag släpper popveteranen bomben: en helt ny singel som i vår följs upp av ett nytt studioalbum. Skivan blir hans 30:e och den första han gjort på 10 år. Om någon artist bevisat sanningen i den försokratiske filosofens mest kända fragment är det David Bowie. Få har på samma sätt lyckats återuppfinna sig själva med varje ny skiva. Musikjournalisten Jan Gradvall var en av dem som tappade hakan när nyheten om Bowies nya skiva briserade. – Från väldigt initierade källor i skivbranschen fick jag höra att ryktet var att han aldrig mer skulle göra en skiva. Han har bara uppträtt en gång sedan hjärtattacken. Det är otroligt att han lyckats hålla det här hemligt, säger han. Bowie nya singel heter "Where are we now?". En video finns på artistens hemsida och låten går att köpa via Itunes. Skivan får titeln "The next day" och skall enligt Bowies skivbolag Sony släppas i mars. Jan Gradvall imponeras av David Bowies nya singel. – Jag tycker att den är fantastiskt bra. Inte bara för att den är så melankolisk och vacker, den säger något nytt. Det är en kommentar till de här sista tio åren och till att komma tillbaka till livet. Den innehåller också en parafras till "Space oddity", Bowies genombrott, så det är inte vilken låt som helst. David Bowie Är: 66-årig (fyller den 8 januari) musiker, låtskrivare, producent och skådespelare från England. Tidigare: David Bowie har släppt 29 studioalbum. Hans första "David Bowie" kom 1967, men genombrottet kom med nästa skiva, albumet "Space oddity" från 1969. Bowie har genom tiderna verkat inom ett stort antal genrer och har på scenen antagit olika gestalter. Hans senaste album, "Reality" kom 2003. 2004 drabbades Bowie av en hjärtattack som många trodde skulle innebära slutet för hans karriär. Aktuell: Den 8 januari släppte han singeln "Were are we now?" och albumet "The next day" kommer i mars.


Saltkråkan slipper miljonskadestånd

Summary: Astrid Lindgren-företaget Saltkråkan AB slipper betala skadestånd för kontraktsbrott för att man stoppade isshowen ”Pippi – ett äventyr på is”. En skiljedom ger Saltkråkan rätt mot Stories On Ice, som dock tänker gå vidare rättsligt.

Familjeföreställningen ”Pippi – ett äventyr på is” får inget miljonskadestånd för uteblivna intäkter. I stället ger en skiljedom Saltkråkan AB, företaget som förvaltar Astrid Lindgrens upphovsrättigheter, rätt för att ha sagt upp licensavtalet med bolaget som producerade föreställningen, eventbolaget Stories On Ice. Bakom den bittra striden mellan de två bolagen finns ett tioårigt kontrakt från 2010. ”Pippi – ett äventyr på is” var tänkt att turnera över hela världen under flera år. Den beräknades inbringa uppåt 100 miljoner kronor. Efter bara fyra föreställningar i Malmö och lika många i Stockholm vintern 2011 bröt Saltkråkan kontraktet. – Beskedet om att vi hade rätt att säga upp licensavtalet med Stories On Ice var väntat. Vi har in i det längsta ställt upp och investerat både tid och pengar för att stötta och hjälpa eventbolaget Stories On Ice. Jag kan bara önska att de hade lyssnat mer på våra råd och tagit del av våra och andras erfarenheter under produktionen, säger vd Nils Nyman på Saltkråkans hemsida. Formellt drog sig Saltkråkan ur samarbetet för att upphovsrättspengar inte betalats in till Saltkråkan. I själva verket levde inte föreställningen upp till Saltkråkans krav på hur Pippi och andra Astrid Lindgren-karaktärer får användas i offentliga sammanhang. Efter att Saltkråkan sa stopp har parterna försökt göra upp i godo i mer än ett år. Därefter har tvisten under hösten skötts av Skiljedomsinstitutet. Inte oväntat har Stories On Ice en syn på den färska domen som går stick i stäv med Saltkråkans. Just nu överlägger eventbolaget med sina jurister om hur man ska kunna gå vidare rättsligt. Bland annat kräver 30 personer kompensation för uteblivna arvoden. Därför vill Stig Edling, vd för Stories On Ice, vänta med att kommentera domen.