Han gjorde bara bra möbler

Summary: Poul Kjærholm var en av 1900-talets stora formgivare. Ändå är han ganska okänd. - Kjærholm ville inte vara en rockstjärna, han ville göra så bra möbler som möjligt, säger curatorn Michael Sheridan. Nu öppnar det danska konstmuseet Louisiana en stor utställning om hans verk.

Poul Kjærholm var bara 22 år gammal när han ritade stolen "PK 25" i början av 1950-talet. Stolen, som bestod av uppspända flagglinor på en ram av stål, var Kjærholms examensarbete på Kunsthåndværkerskolen i Köpenhamn. Men den skulle bli grunden för hela hans karriär. I 25 år förfinade han grundidén med en bärande stålram och sitsar av flätade linor, skinn eller trä. En sparsmakad, elegant kombination av högteknologi och traditionellt hantverk som kännetecknade Kjærholms person och verk. - Kjærholm var enkel och opretentiös, men han hade en sammansatt personlighet. Det finns en motsägelse i att han både var radikal och konservativ. Han hade en hantverkares världsbild, men experimenterade med nya, industriella material. Det säger den New York-baserade arkitekten Michael Sheridan, som varit curator för danska Louisianas stora sommarutställning om Poul Kjærholm. Utställningen, som öppnar på midsommarafton, är den första seriösa granskningen av Kjærholms verk sedan hans död 1980, och följer i spåren av museets stora utställningar om de danska formgivarna Arne Jacobsen och Jørn Utzon. - Han var en av 1900-talets mest begåvade möbelmakare, säger Sheridan och ställer själv följdfrågan: Vem mer finns det? Jacobsen, Alvar Aalto, Charles och Ray Eames, kanske Hans Wegner. Det är en ganska kort lista. Trots att hans stolar går för höga belopp på auktioner har Kjærholm hamnat lite i skuggan av mer välkända landsmän som Wegner och Jacobsen. - Man kan inte påstå att Kjærholm är okänd, men han är underskattad. Särskilt i Danmark är man snabb att påpeka att han bara är en nordisk variant av Mies van der Rohe. Man behöver knappast försvara Kjærholm, men det kan vara värt att påpeka att design inte är det samma som skulptur eller måleri. Poul Kjærholm såg design som en evolutionsprocess. En stol är ett bruksobjekt, som bygger på flera tusen år gamla traditioner. - Han såg inte sig själv som en konstnär, han var utbildad i en hantverksmiljö och kände sig fri att bygga vidare på historiska förebilder. Hans fällstol bygger på en 4 000 år gammal egyptisk pall - och inflytandet från Mies van der Rohe. Samtidigt som Kjærholm arbetade i en lång tradition, så var han öppen för nya material och tekniker. Han såg tidigt makarna Ray och Charles Eames stolar av glasfiber, och experimenterade själv med formpressat trä, gjuten aluminium, ståltråd och betong. Ett av hans första uppdrag var att rita bord och sittplatser till rastställen längs de danska motorvägarna - kopior av de bemålade betongmöblerna kommer att visas på Louisianas gård i sommar. Men det var stålet som skulle bli hans viktigaste uttrycksmedel. - Kjærholm hittade sin metod med "PK 22", och arbetade inom den metoden resten av livet. På senare år förnyade han trämöblerna med samma tekniker som han använt i stål. Han brukade säga att det var viktigare att uttrycka materialets karaktär än sin egen karaktär - men det är klart att hans personlighet lyste igenom. Det finns en anekdot om hur den unge Poul Kjærholm erbjöds att jobba på företaget Fritz Hansen, som bland annat tillverkar Arne Jacobsens möbler. Kjærholm experimenterade under ett års tid med formpressat trä, och ritade en svart stol för massproduktion. Företaget sa att visst, den var ju fin, men vi har just tagit fram en stol som heter "Myran". - Då sa Kjærholm att ni måste välja - min stol eller hans. Fritz Hansen hade redan tillverkat verktygen för att producera Jacobsens stol, och sa hej och lycka till. I stället började Kjærholm arbeta med Kold Christensen, som än i dag tillverkar hans möbler. De är inte billiga att köpa - Kjærholm samarbetade med Danmarks bästa tapetserare, och var mer intresserad av kvalitet än massproduktion. - Kjærholm ville inte vara en rockstjärna, han ville göra så bra möbler som möjligt - för sig själv, och för dem som delade hans värderingar. Han skapade inte "design" i dagens mening, han var inte ute efter effekter - som Philippe Starck eller Karim Rashid. Han tänkte mer som en arkitekt, på funktionen och möblernas plats i rummet. Vad betyder han för dagens unga formgivare? - Jag tror knappt de vet vem han är. Han är så lite visad. Och hans möbler finns i ganska begränsade mängder. Jämför med Eames, vars stolar tillverkades i hundratusentals exemplar. Kjærholm kunde aldrig acceptera den kvalitetsnivån, han arbetade bara med de bästa hantverkarna. Den nivån går inte att återskapa i dag, de stolar som ännu finns i produktion är bara en vanilj-version av originalen. Och hur står han sig mot Arne Jacobsen? - Kjærholm är mer exklusiv, både prismässigt och estetiskt. "Myran" och "Sjuan" finns i alla danska hem och kostar en tiondel av Kjærholms stolar. De har olika språk, Kjærholm är enklare, hans möbler är vackra och asketiska, medan Jacobsen är gulligare, mer organisk. De är helt olika, fast de arbetar på samma plats under samma tid. Poul Kjærholm dog av lungcancer 1980, 50 år gammal. Utställningen på Louisiana visas till och med den 24 september.


Äckligt bra på Moderna

Summary: Paul McCarthy är en legend i konstvärlden. Nu gör Moderna museet äntligen en retrospektiv utställning. Det är kladdigt, det luktar och hans burleska kritik av det västerländska samhället når ända in i märgen, tycker Milou Allerholm. Utställning

Paul McCarthy ” Head shop/Shop head” Moderna museet, Stockholm Visas t o m 3/9 Han kletar in genitalierna i senap och låter gosedjur sätta på varandra. Det saknas inte laddade ord när man ska skriva om Paul McCarthy: sex, våld och avföring, stympningar, övergrepp och arslen, konsumtion och patriarkat, George Bush och Michael Jackson. Ketchup blir blod, majonnäs ett slags sörja som symboliserar hela det västerländska samhällets undanträngda medvetna. Nu är han alltså här, den 60-åriga amerikanska västkustlegenden som inspirerat o taliga yngre konstnärskolleger. Utställningen diskuterades redan under David Elliotts tid på Moderna museet, men fick bordläggas när museet stängdes för mögelsanering. Frestande alltså att säga: det var på tiden. Utställningen skulle kunna ha gjorts för tio år sedan, när McCarthy verkligen var het. Museet har redan tidigare fått kritik för att vara långsamt med att ta hit de stora samtidsnamnen. Men det som till slut blev resultatet är en mäktig retrospektiv som anstår en mäktig institution. Stor till antal kvadratmeter, ännu större till antalet verk. Förutom hans storskaliga filminstallationer från senare år, tillsammans med en rad skulpturer och fotografier, rymmer utställningen en värdefull sammanställning av hans tidiga video- och performanceverk. Spelet med det spektakulära återkommer i hela Paul McCarthys konstnärskap. Man kan säga att det bygger på ett grundrecept: det mest vardagliga och till synes gulliga och oskyldiga blir rekvisita i en akt där förväntad anständighet ställs på huvudet. De mest amerikanska middagsingredienserna – hamburgare, ketchup, korv, majonnäs – utgör i McCarthys verk grunden för utdragna och kväljande aktioner. Chokladsås blir avföring som rinner ner i munnen på en medaktör. Djurdräkter och billiga utklädningsmasker, till exempel från en klassisk barnsaga som Pinocchio, formar ett slags mardrömmarnas Disneyland. Det är kladdigt. Ser man på hans val av material och handlingar är det hela egentligen väl förutsägbart. Genom det anala och kletiga, genom att sätta ett gosedjur i händerna på en tyrannisk och vaselinkladdig fadersgestalt, pekar han på ett rätt enkelt sätt på det mest förbjudna eller undanträngda, det som äger rum under den rationellt skinande eller oskuldsfulla ytan. Man fattar budskapet. Det som gör verken så starka är deras malande repetitiva karaktär. Där finns den kritiska potentialen i hans arbeten: det som antyder att dessa händelser just inte är häpnadsväckande undantag. Det är en föga vacker värld där ursinnig könsdrift, konsumtion och patriarkalt förtryck i stället framstår som samhälleliga fundament. Det är klart att hans arbeten är retoriska i sin ensidighet. Äkta kärlek – som en medbesökare på utställningen påpekade – är inte ämnet här. Hans konst handlar inte egentligen om att bryta mot någon borgerlig inskränkt moral på klassiskt avantgardistiskt maner. Hans fokus på våld och sex har ett vidare mål. Det går en linje från den egna kroppen till en större social och samhällelig kropp. Det är det märkvärdiga med hans konst när den fungerar som bäst: hur han iscensätter ett samhälleligt trauma så att det når ända in i märgen. Den som tar sig tid på Moderna museet har ett enastående tillfälle att få en helhetbild av Paul McCarthys konstnärskap. De tidiga verken från 1960- och 1970-talen måste ses mot en konsthistorisk fond med Jackson Pollocks ”action paintings” och Yves Kleins kroppsmålningar som oundvikliga referenser. Liksom popkonsten. Även om han inte alltid var först – man kan till exempel jämföra McCarthys ”Penis painting” från 1971 med Shigeko Kubotas ”Vagina painting” från en Fluxusperformance 1965 – blev hans performance en viktig del av den koncept- och performancekonst som tog form då. Fler än en har påpekat att det är omöjligt att tänka sig McCarthys verk utan Los Angeles-vardag med Hollywood och Disney. Så småningom börjar han föra in mer utarbetade scenografiska rum i sina verk, och slutar samtidigt att framträda inför publik. Verken spelas i stället enbart in på video. 1991 gör han sin omtalade ”Bossy Burger” , där han agerar som en infantil och långsamt mer förtryckande barnprogramsvärd. Efter det börjar han att ställa ut de scenografiska konstruktioner där performancerna spelats in. Ofta stora husliknande kroppar med en rad rum och mellanrum. Denna arkitektoniska inramning är viktig: den understryker de ramar hans karaktärer har att förhålla sig till. De tycks alltid hopplöst fast i dess strukturer. En styrka med Modernas utställning är hur man lyfter fram arkitekturens roll. Förutom scenografiernas ofta roliga historia, några träd är till exempel hämtade från ”Bröderna Cartwright” , betonar de betraktarens roll. Med en klart voyeuristisk impuls ser jag mig själv försöka kika in genom öppningarna i hans ”hus” för att få en bild av vad som utspelat sig där. Ett avhugget ben – oj då! Verken utgår ofta från populärkulturella myter och från underhållningsindustrin. Med åren blir kritiken av kolonialism och kapitalism mer explicit genom cowboys och pirater som våldtar och exploaterar till synes för sitt höga nöjes skull. När Paul McCarthys stormagade sjörövare i ”Caribbean Pirates” pissar i munnen på en av sina fångar, eller skär av näsan på en annan, går tankarna otvetydigt till samtida exempel på tortyr och förnedring. Sistnämnda verk är en hysterisk installation, både i intensitet och storlek. Å ena sidan blir den ett slags burlesk b-skräckis. Å andra är det svårt att inte projicera grymheterna mot tidens nyhetsbilder av lemlästade kroppar. Det är djupt obehagligt att se någon slita sönder ett ben, även om man tydligt ser att det är fejk. Detta är förstås mycket medvetet. Men jag undrar ändå om inte konstnären blivit för förtjust i det uppblåsta formatet, de roliga specialeffekterna och snygga bikinibrudarna. McCarthy har upprepade gånger påpekat att om man tycker att hans konst är hemsk ska man nog först ta en närmare titt på verkligheten. Ja, men någonstans blir det nödvändigt att fundera över vad de egna bilderna tillför. Jag är McCarthy-konservativ, för att välja en olycklig formulering. Jag föredrar hans tidigare verk. Missa inte hans minimalistiska kub där glasskivor varvats med ketchup, det amerikanska samhällets fundament, här i nordisk tillverkning. Jag säger bara: Det luktar. Milou Allerholm konst@dn.se


John Irving fann sin far till slut

Summary: Saknaden efter pappa har präglat hans författarskap. Under hela hans uppväxt var fadern ett förbjudet samtalsämne. DN:s Åke Lundqvist har träffat John Irving.

John Irvings barndom liknar inledningskapitlet i en Dickensroman. En gosse föds och döps efter fadern: John Wallace Blunt jr. Föräldrarna skils, fadern avstängs från all kontakt med barnet, mamman gifter om sig och lille John får ett nytt namn: John Windslow Irving – Windslow är mammas flicknamn, Irving är adoptivfadern. Wallace Blunt sr går upp i rök, som om han aldrig existerat. Och så förblir det. Under hela barndomen och uppväxten är Johns biologiske far ett förbjudet samtalsämne, en stängd dörr. ”Om jag frågade fick jag inget svar” , säger han. ”Inte ens om obetydligheter. Vi gick och badade och jag kunde ivrigt fråga: Mamma, var pappa bra på att simma Inget svar. Forbidden subject.” Kring detta förbjudna samtalsämne kretsar nästan hela John Irvings författarskap, och i allra högsta grad hans senaste roman, ”Tills jag finner dig” . Den har just kommit på svenska, Irving är i stan och ger intervjuer på löpande band: kort möte på hotellrum, nästa journalist väntar i foajén, förlagets representant ger tecken att tiden är ute. En absurt opersonlig inramning för samtal om så personliga ting, absurd på ett Irvingskt sätt. Att oförenligheter kolliderar är just det som kännetecknar John Irvings värld. 1978 utkommer ”Garp och hans värld” , om en faderlös pojke dominerad av sin mamma. Det är Irvings fjärde roman, de tre första har gått tämligen spårlöst förbi. Men ”Garp” blir en internationell succé och upptakten till ett megabästsäljande författarskap av idel miljonupplagor, översättningar, filmatiseringar. Och John Irving minns att han tänkte: – Nu när jag är berömd får min far syn på mig, och läser vad jag skrivit. Nu hör han av sig. Men det gjorde han inte. Ingen läsarreaktion har någonsin gjort mig så besviken som detta uteblivna gensvar. Ett par år senare, när Irving själv låg i skilsmässa, fick han av sin mamma en bunt brev som hans far skrivit till henne. Där fanns också fotografier av fadern och lille Wallace Blunt jr tillsammans. – Mamma sa inte ett ord, hon bara gav mig dem. Och jag frågade inte. Du vet, när man så länge har levt med en fantasi, blir fantasin till sist en trygghet. Man blir rädd att få veta, att bli besviken. Men breven läste han. Av dem framgick med all tydlighet att den 22-årige Wallace Blunt inte ville vara gift med Johns mamma. I stället anmälde han sig som pilot i världskriget, blev nedskjuten i Burma, som ockuperades av japanerna, tog sig under stora strapatser till Kina och låg på sjukhus i fem månader. Om allt detta berättar han i breven. Men också hur gärna han vill träffa sin son. I nästa roman, ”Ciderhusreglerna” , utnyttjar Irving breven. En sorglös yngling (Wallace heter han! gör en flicka med barn, tar värvning som pilot, blir nedskjuten i Burma. Hela historien är ett kontaktanrop från John Irving till sin far: Hallå där, jag vet vem du är! – Nu! tänkte jag. Nu ser pappa att jag har läst hans brev, att det är honom jag skriver om. Nu kan han inte längre tiga. Men det gjorde han. I romanen därefter, ”En bön för Owen Meany” , hittar den faderlöse gossen till slut sin pappa. Det visar sig vara en obetydlig, narraktig figur som han inte vill ha kontakt med. En hämnd på Wallace Blunt sr för hans tystnad efter ”Ciderhusreglerna” . I sin nya bok, ”Tills jag finner dig” , tillför Irving ytterligare en självbiografisk pusselbit. Den lille gossen Jack Burns är inte bara faderlös, han är också sexuellt utnyttjad. Jack är ett älskligt barn, allas kelgris – och en erotisk leksak för några tonårsflickor och en vuxen kvinna. – När jag var elva år blev jag förförd av en kvinna i tjugoåren, säger Irving. Den erfarenheten präglade, deformerade min sexualitet. Jag drogs till äldre kvinnor, jag var mer attraherad av mina flickvänners mammor än av flickvännerna. Och jag skämdes för det, kände mig onormal. I Irvings fall gick det över när han fick egna barn. När de var 10–11 år berättade han för dem vad som hänt honom, för att de skulle se upp. Men för Jack Burns går det inte över. Han stannar i växten. Av det ljuva gossebarnet blir en man som berövats inte bara sin far och sin barndom, utan också sin identitet. Han är fången i en tom, perverterad sexualitet, ömsom utnyttjad, ömsom utnyttjande, aldrig ansvarig. ”Tills jag finner dig” är den förfärligaste roman John Irving skrivit. Boken har lanserats som självbiografisk. Men är denne Jack Burns verkligen ett porträtt av John Irving – Som barn och tonåring är han det, sedan skils våra vägar. Jag håller honom borta från barn och familjeliv. Han förblir ett offer för sin barndoms erfarenheter. Jag skrev hela romanen, 800 sidor, i första person för att komma honom inpå livet. När den var klar – genomskriven flera gånger, lämnad till förlaget, färdig för tryckning – tog jag tillbaka manus och skrev om det, i tredje person. Min förläggare var livrädd att jag skulle fördärva boken. Men jag var tvungen, för att få distans till Jack, och befria mig från honom. ” Tills jag finner dig” har fått snäva, delvis nedgörande recensioner, både i USA och Sverige. Hur är ditt förhållande till kritikerna frågar jag. Irving slår ut med armarna, en avvärjande gest som tycks betyda: Måste vi tala om detta Han verkar först oberörd. Visst läser han recensioner, men bryr sig inte särskilt. Det är mycket viktigare vad hans författarkolleger anser, än kritiker som inte kan skriva romaner. Men medan han talar växer upprördheten. – Vad är det kritikerna invänder Alltid att det är för mycket! ”Ciderhusreglerna” handlar om en abortklinik. Då var det för mycket om vaginor och skrapningar och kirurgiska instrument. ”En bön för Owen Meany” utspelas under Vietnamkriget – då ”föreläste” jag för mycket, om de politiska lögnerna, om hur amerikanska folket fördes bakom ljuset. Allt det där vet vi, sa kritikerna, det behöver vi inte höra. Och hur är det i dag, i Irak Samma krig, samma lögner! Men de behövde inte höra! – ”Tills jag finner dig” handlar om en mans förstörda sexualitet, och vad får jag höra För mycket sex! – Du frågar vad jag tycker om kritiker Jag har mycket låga tankar om dem! John Irving talar om sig själv som hantverkare, inte konstnär. Mina romaner, säger han, är inte nyskapande, experimentella, originella. De bygger på beprövad erfarenhet – ”jag har lärt av Dickens, Thomas Hardy, Herman Melville” . Och han betonar sin professionella kontroll över tillverkningsprocessen. – Innan jag börjar skriva vet jag vad som ska hända, vem som ska dö, och när, och vilka som kommer på begravningen. Jag har ritning, en vägkarta som jag följer. Jag misstänker att detta är en självbild som Irving söker skydd i. Om kritiken angriper hans konstnärliga brister, så har han en annan stolthet – den yrkesskickliga hantverkarens. Men Irvings främsta kvalitet är av ett helt annat slag: en vild, grotesk, anarkistisk fantasi. Vad som helst kan hända i hans romaner, livet är grymt och likgiltigt och minst av allt kontrollerbart. Romanhantverkaren Irving liknar hundägaren på kvällspromenad. Husse håller i kopplet, släpper efter och stramar åt efter behag. Men det läsaren ser och fångas av är hunden, som blixtsnabbt far fram och tillbaka, nosar och vädrar, plötsligt rusar eller vägrar röra sig ur fläcken. Hunden äger en värld som den kontrollerande hussen inte har en aning om. – Jo, säger Irving, det där stämmer också, och det är ingen motsägelse. Ju bättre jag behärskar strukturen i berättelsen, desto friare blir jag. Jag vet i förväg vilka som kommer på begravningen – men inte vad som händer när de kommer dit. Jack Burns finner till sist sin far. Han är en framstående organist, åldrad, med söndervärkta händer och trasigt psyke, intagen på mentalsjukhus. Men varje vecka spelar han på stadens orgel, alltid samma stycken, och folk strömmar till för att lyssna. Musiken fyller honom, han är besatt, slutar inte spela förrän smärtan i fingrarna blir så outhärdlig att han mister kontrollen, slår an fel tangenter, och till slut bryter samman, sliter av sig kläderna och står naken inför orgeln. Jacks fader spelar samma stycken på orgeln, Irving skriver gång på gång samma roman, och läsarna strömmar till. – Jag märker det inte själv. Jag tror varje gång att nu gör jag något helt nytt. Först efteråt upptäcker jag: Herregud, är jag där nu igen! Var det därför han inte frågade sin mamma, den gång hon gav honom breven Ville han skydda det hemliga rum som är drivkraften för hans skapande fantasi – Inte medvetet, men jag tror den tanken fanns där. Det var en stor gåva min mamma gav mig när hon teg i alla år. Också John Irving fann sin far. En dag fick han telefonsamtal från en man som var hans bror. – Herregud, i alla år hade jag undrat över min far men aldrig tänkt på att jag kunde ha syskon. Självklart hade jag det, min pappa gifte om sig, fick fyra barn, jag har träffat dem alla. Men då var pappan redan död, han dog på ett mentalsjukhus. Irving vet inte om pappan någonsin läste hans romaner. Åke Lundqvist litteratur@dn.se


John Irving fann sin far till slut

Summary: Saknaden efter pappa har präglat hans författarskap. Under hela sin uppväxt var fadern ett förbjudet samtalsämne. DN:s Åke Lundqvist har träffat John Irving.

John Irvings barndom liknar inledningskapitlet i en Dickensroman. En gosse föds och döps efter fadern: John Wallace Blunt jr. Föräldrarna skils, fadern avstängs från all kontakt med barnet, mamman gifter om sig och lille John får ett nytt namn: John Windslow Irving - Windslow är mammas flicknamn, Irving är adoptivfadern. Wallace Blunt sr går upp i rök, som om han aldrig existerat. Och så förblir det. Under hela barndomen och uppväxten är Johns biologiske far ett förbjudet samtalsämne, en stängd dörr. "Om jag frågade fick jag inget svar", säger han. "Inte ens om obetydligheter. Vi gick och badade och jag kunde ivrigt fråga: Mamma, var pappa bra på att simma? Inget svar. Forbidden subject." Kring detta förbjudna samtalsämne kretsar nästan hela John Irvings författarskap, och i allra högsta grad hans senaste roman, "Tills jag finner dig". Den har just kommit på svenska, Irving är i stan och ger intervjuer på löpande band: kort möte på hotellrum, nästa journalist väntar i foajén, förlagets representant ger tecken att tiden är ute. En absurt opersonlig inramning för samtal om så personliga ting, absurd på ett Irvingskt sätt. Att oförenligheter kolliderar är just det som kännetecknar John Irvings värld. 1978 utkommer "Garp och hans värld", om en faderlös pojke dominerad av sin mamma. Det är Irvings fjärde roman, de tre första har gått tämligen spårlöst förbi. Men "Garp" blir en internationell succé och upptakten till ett megabästsäljande författarskap av idel miljonupplagor, översättningar, filmatiseringar. Och John Irving minns att han tänkte: - Nu när jag är berömd får min far syn på mig, och läser vad jag skrivit. Nu hör han av sig. Men det gjorde han inte. Ingen läsarreaktion har någonsin gjort mig så besviken som detta uteblivna gensvar. Ett par år senare, när Irving själv låg i skilsmässa, fick han av sin mamma en bunt brev som hans far skrivit till henne. Där fanns också fotografier av fadern och lille Wallace Blunt jr tillsammans. - Mamma sa inte ett ord, hon bara gav mig dem. Och jag frågade inte. Du vet, när man så länge har levt med en fantasi, blir fantasin till sist en trygghet. Man blir rädd att få veta, att bli besviken. Men breven läste han. Av dem framgick med all tydlighet att den 22-årige Wallace Blunt inte ville vara gift med Johns mamma. I stället anmälde han sig som pilot i världskriget, blev nedskjuten i Burma, som ockuperades av japanerna, tog sig under stora strapatser till Kina och låg på sjukhus i fem månader. Om allt detta berättar han i breven. Men också hur gärna han vill träffa sin son. I nästa roman, "Ciderhusreglerna", utnyttjar Irving breven. En sorglös yngling (Wallace heter han!) gör en flicka med barn, tar värvning som pilot, blir nedskjuten i Burma. Hela historien är ett kontaktanrop från John Irving till sin far: Hallå där, jag vet vem du är! - Nu! tänkte jag. Nu ser pappa att jag har läst hans brev, att det är honom jag skriver om. Nu kan han inte längre tiga. Men det gjorde han. I romanen därefter, "En bön för Owen Meany", hittar den faderlöse gossen till slut sin pappa. Det visar sig vara en obetydlig, narraktig figur som han inte vill ha kontakt med. En hämnd på Wallace Blunt sr för hans tystnad efter "Ciderhusreglerna". I sin nya bok, "Tills jag finner dig", tillför Irving ytterligare en självbiografisk pusselbit. Den lille gossen Jack Burns är inte bara faderlös, han är också sexuellt utnyttjad. Jack är ett älskligt barn, allas kelgris - och en erotisk leksak för några tonårsflickor och en vuxen kvinna. - När jag var elva år blev jag förförd av en kvinna i tjugoåren, säger Irving. Den erfarenheten präglade, deformerade min sexualitet. Jag drogs till äldre kvinnor, jag var mer attraherad av mina flickvänners mammor än av flickvännerna. Och jag skämdes för det, kände mig onormal. I Irvings fall gick det över när han fick egna barn. När de var 10-11 år berättade han för dem vad som hänt honom, för att de skulle se upp. Men för Jack Burns går det inte över. Han stannar i växten. Av det ljuva gossebarnet blir en man som berövats inte bara sin far och sin barndom, utan också sin identitet. Han är fången i en tom, perverterad sexualitet, ömsom utnyttjad, ömsom utnyttjande, aldrig ansvarig. "Tills jag finner dig" är den förfärligaste roman John Irving skrivit. Boken har lanserats som självbiografisk. Men är denne Jack Burns verkligen ett porträtt av John Irving? - Som barn och tonåring är han det, sedan skils våra vägar. Jag håller honom borta från barn och familjeliv. Han förblir ett offer för sin barndoms erfarenheter. Jag skrev hela romanen, 800 sidor, i första person för att komma honom inpå livet. När den var klar - genomskriven flera gånger, lämnad till förlaget, färdig för tryckning - tog jag tillbaka manus och skrev om det, i tredje person. Min förläggare var livrädd att jag skulle fördärva boken. Men jag var tvungen, för att få distans till Jack, och befria mig från honom. "Tills jag finner dig" har fått snäva, delvis nedgörande recensioner, både i USA och Sverige. Hur är ditt förhållande till kritikerna? frågar jag. Irving slår ut med armarna, en avvärjande gest som tycks betyda: Måste vi tala om detta? Han verkar först oberörd. Visst läser han recensioner, men bryr sig inte särskilt. Det är mycket viktigare vad hans författarkolleger anser, än kritiker som inte kan skriva romaner. Men medan han talar växer upprördheten. - Vad är det kritikerna invänder? Alltid att det är för mycket! "Ciderhusreglerna" handlar om en abortklinik. Då var det för mycket om vaginor och skrapningar och kirurgiska instrument. "En bön för Owen Meany" utspelas under Vietnamkriget - då "föreläste" jag för mycket, om de politiska lögnerna, om hur amerikanska folket fördes bakom ljuset. Allt det där vet vi, sa kritikerna, det behöver vi inte höra. Och hur är det i dag, i Irak? Samma krig, samma lögner! Men de behövde inte höra! - "Tills jag finner dig" handlar om en mans förstörda sexualitet, och vad får jag höra? För mycket sex! - Du frågar vad jag tycker om kritiker? Jag har mycket låga tankar om dem! John Irving talar om sig själv som hantverkare, inte konstnär. Mina romaner, säger han, är inte nyskapande, experimentella, originella. De bygger på beprövad erfarenhet - "jag har lärt av Dickens, Thomas Hardy, Herman Melville". Och han betonar sin professionella kontroll över tillverkningsprocessen. - Innan jag börjar skriva vet jag vad som ska hända, vem som ska dö, och när, och vilka som kommer på begravningen. Jag har ritning, en vägkarta som jag följer. Jag misstänker att detta är en självbild som Irving söker skydd i. Om kritiken angriper hans konstnärliga brister, så har han en annan stolthet - den yrkesskickliga hantverkarens. Men Irvings främsta kvalitet är av ett helt annat slag: en vild, grotesk, anarkistisk fantasi. Vad som helst kan hända i hans romaner, livet är grymt och likgiltigt och minst av allt kontrollerbart. Romanhantverkaren Irving liknar hundägaren på kvällspromenad. Husse håller i kopplet, släpper efter och stramar åt efter behag. Men det läsaren ser och fångas av är hunden, som blixtsnabbt far fram och tillbaka, nosar och vädrar, plötsligt rusar eller vägrar röra sig ur fläcken. Hunden äger en värld som den kontrollerande hussen inte har en aning om. - Jo, säger Irving, det där stämmer också, och det är ingen motsägelse. Ju bättre jag behärskar strukturen i berättelsen, desto friare blir jag. Jag vet i förväg vilka som kommer på begravningen - men inte vad som händer när de kommer dit. Jack Burns finner till sist sin far. Han är en framstående organist, åldrad, med söndervärkta händer och trasigt psyke, intagen på mentalsjukhus. Men varje vecka spelar han på stadens orgel, alltid samma stycken, och folk strömmar till för att lyssna. Musiken fyller honom, han är besatt, slutar inte spela förrän smärtan i fingrarna blir så outhärdlig att han mister kontrollen, slår an fel tangenter, och till slut bryter samman, sliter av sig kläderna och står naken inför orgeln. Jacks fader spelar samma stycken på orgeln, Irving skriver gång på gång samma roman, och läsarna strömmar till. - Jag märker det inte själv. Jag tror varje gång att nu gör jag något helt nytt. Först efteråt upptäcker jag: Herregud, är jag där nu igen! Var det därför han inte frågade sin mamma, den gång hon gav honom breven? Ville han skydda det hemliga rum som är drivkraften för hans skapande fantasi? - Inte medvetet, men jag tror den tanken fanns där. Det var en stor gåva min mamma gav mig när hon teg i alla år. Också John Irving fann sin far. En dag fick han telefonsamtal från en man som var hans bror. - Herregud, i alla år hade jag undrat över min far men aldrig tänkt på att jag kunde ha syskon. Självklart hade jag det, min pappa gifte om sig, fick fyra barn, jag har träffat dem alla. Men då var pappan redan död, han dog på ett mentalsjukhus. Irving vet inte om pappan någonsin läste hans romaner. Han är 64 år, född i Exeter, New Han är 64 år, född i Exeter, New Hampshire 1942. Där, och i grannstaten Maine i USA:s nordöstra hörn, har hans romaner sitt centrum - det är Irvingland. Han debuterade 1969, skrev tre romaner som gick obemärkt förbi. Men "Garp och hans värld", 1978, blev en kultbok för en hel generation i Västerlandet. Därefter har han utgivit: "Hotel New Hampshire", 1981. "Ciderhusreglerna", 1985. "En bön för Owen Meany", 1989. "Cirkusens son", 1994. "Änka i ett år", 1998. "Den fjärde handen", 2001. "Tills jag finner dig", 2005. Flera av hans böcker har filmats ("Ciderhusreglerna" i regi av Lasse Hallström och med manus av Irving själv). Irvings passion vid sidan av skrivandet är brottning. I 20 år tävlingsbrottades han, i ytterligare flera år var han tränare. "Brottning var min säkerhetsventil. Det var det första jag var bra på."


En månad mitt i USA:s fattigdom

Summary: Morgan Spurlock från filmen ”Super size me” och hans fästmö Alex lämnar allt de äger och lever som låglönearbetare i 30 dagar.

En månad med bara snabbmat från McDonald’s gjorde Morgan Spurlock fet, deprimerad och impotent. Efter den Oscarsnominerade dokumentären ”Super size me” tar han nu 30-dagarskonceptet vidare och försöker stöpa om reality-tv till en socialt engagerad variant. Idén med ”Morgan Spurlocks 30 dagar” är enkel: Ta en person ur sitt vanliga liv och placera henne eller honom bland människor i en miljö hon aldrig har upplevt förr. Filma det nya livet under en månads tid och visa alltihop i tv. Mamman till en hårt festande tonårsdotter ger sig själv in på en spritdrypande månad där fyllor avlöser bakfyllor. Två storkonsumenter av bensin och elektricitet flyttar till en eko-by för att uteslutande leva av förnyelsebar energi. Men mest förtjust verkar Morgan Spurlock vara i att omplacera kristna män. Ryan Hickmott, en 24-årig kristen homofob, delar lägenhet med en bög i San Franciscos gaykvarter och David Stacy, som är troende kristen, praoar som muslim i Michigan. Först ut att byta liv är Morgan Spurlock själv och hans fästmö Alex Jamieson. I kvällens program ger de upp sitt trygga New York-liv och ger sig ut på fattigdomssafari i den amerikanska mellanvästern. De fryser sina bankkonton och spärrar kreditkorten för att under 30 dagar försörja sig som 1,9 miljoner andra amerikaner – på lågt kvalificerade arbeten med minimilönen 5,15 dollar, motsvarande 38 kronor, i timmen. Kontrasten mellan Morgan Spurlock omgiven av pressfotografer utanför Oscarsgalan och paret sittande på golvet i sin iskalla och omöblerade lägenhet kunde inte vara mycket tydligare. Men mötena mellan låtsasfattiga kändisar och människor som lever på minimilön på riktigt påminner om att det vi ser är ett experiment, nästan fiktion. När Morgan Spurlock och Alex Jamieson arbetar som byggarbetare respektive diskare får de bara nätt och jämnt ekonomin att gå ihop, trots att Morgan hittar ett jobb som ger något högre timlön än miniminivån. De vänder på varje dollarsedel och Alex Jamieson promenerar till jobbet för att spara in de få dollar som bussresan kostar. När både Alex och Morgan tvingas uppsöka sjukhus ser ekonomin ut att helt braka ihop. Här övergår också programmet från lätt voyeuristisk reality-tv med ett samvete till politiskt brandtal om dubbelarbete, sjukförsäkring och USA: s arbetande fattiga. Den nationella minimilönen i USA har inte höjts sedan 1997, men i vissa delstater och städer har man däremot satt en egen, något högre nivå. Högst är den i Santa Fe där det inte är tillåtet att anställa någon för mindre än 9,50 dollar i timmen. Men i Ohio, där kvällens avsnitt av ”Morgan Spurlocks 30 dagar” utspelar sig, gäller den lägre nationella nivån. Linus Larsson linus.larsson@dn.se 08-738 15 24 Morgan Spurlocks 30 dagar TV 4 Plus 20.00


"Viktigt att inte ställa konst mot vetenskap"

Summary: Forskningen kring konstnärligt arbete är helt marginaliserad. De menar de sex rektorerna på Stockholms konstnärliga högskolor, som nu vädjar till Kulturdepartementet.

Konsten behöver en egen arena för forskning. Det anser de sex rektorerna för Stockholms konstnärliga högskolor. De har vänt sig till utbildnings- och kulturminister Leif Pagrotsky. I en skrivelse begär de att disponibla medel för konstnärlig forskning inom Vetenskapsrådet ska ges till en utvecklad forskning i konst som kan ge nya insikter i konstnärens metoder och processer. - Forskning kring förståelsen av vad konstnären söker i sin process är tyvärr helt marginaliserad. Analyser brukar bara befatta sig med verket eller det färdiga konstnärliga resultatet. Allt medan forskning om konst bedrivs av konstnären, men lämnar verket orört, säger Efva Lilja, rektor för Danshögskolan, som tillsammans med rektorn för Dramatiska institutet Per Lysander, Konstfacks rektor Ivar Björkman, Konsthögskolans Marie-Louise Ekman, Operahögskolans Birgita Svendén och Teaterhögskolans rektor Olle Jansson står bakom brevet till Pagrotsky. - Om och om igen frågar vetenskapen om en samverkan med konsten. Men om konsten inte får stå på en egen forskningsbasis kan det aldrig bli en riktig dialog. Brevet refererar till Henk Borgdoff vid Amsterdams universitet. Han säger bland annat följande om konstnärlig forskning: "Forskning i konst skiljer inte subjekt från objekt Det är utifrån den definitionen vi nu arbetar med en utveckling av begreppet konstnärlig forskning." Eva Lilja anser att det är viktigt att inte polarisera, att inte ställa konst mot vetenskap, men beklagar att konstnärlig forskning inte har något givet utrymme i dag och betonar att de konstnärliga högskolorna, de som utbildar utövarna, aldrig har haft egna forskningsavdelningar och att man inom Vetenskapsrådet ständigt får slåss med humaniora och andra områden. - Vi kommer ständigt till korta, eftersom den konstnärliga forskningen inte tillämpar vetenskaplig metod och praxis, säger Efva Lilja.


Författare med glöd

Summary: Filmaren Anders Wahlgren har gjort en kortfilm om Nobelpristagaren Harry Martinsons tid som eldare till sjöss.

”Varför återvänder jag så gärna i tanken till eldrummen? Kanske därför att det är min grund. Där har jag mina ynglingaår; drömska, hårdnävade år. De stodo på post på durkar och reste baklänges över oceanerna. Dessa år då överarmsmusklerna och muskeln i plexus solaris växte och hårdnade av det ändlösa skyffelspelet och spjutstriden med pannorna.” (Utdrag ur ”Resor utan mål” 1932.) På våren 1927 mönstrade 23-årige Harry Martinson av sin sista båt, S/S ”Monika”, efter sju år som eldare på ångare som tagit honom till bland annat Amerika och Afrika. I sin sjösäck hade han erfarenheter och tankar som tagit form i de heta eldrummen, material som han senare skulle använda i sitt författarskap vars klimax var Nobelpriset i litteratur 1974. Filmaren Anders Wahlgren gjorde 2004 inför 100-årsjubileet av Harry Martinsons födelse en 15 minuters film om Harry Martinson, eldaren. Där läser Reine Brynolfsson (som också spelade Harry Martinson i Wahlgrens film ”Moa” om Moa Martinson 1986) texter av Harry Martinson till bilder av två eldare som skyfflar stenkol in i en ångpanna på ett skepp. Det är enkelt gjort, men kombinationen av bild och text blir väldigt effektfull. Varför gjorde du denna kortfilm? – När jag gjorde filmen om Moa hittade jag massor med gamla papper i Moas torp i Sorunda. Utkast och annat som alla trodde att Moa hade eldat upp en gång, men så var det inte. Inför Harry Martinsons 100-årsdag ville jag göra en liten film där gamle Harry minns sin ungdom, säger Anders Wahlgren. – Harry slet ju väldigt hårt på sjön, han fick bland annat turbekulos och dåliga lungor. Men tiden på sjön betydde ändå mycket för honom, och han målade ett oljeporträtt av sig själv som eldare där man ser det skitiga ansiktet och miljön i eldrummet. – När jag spelade in korfilmen använde vi enbart ljuset från elden för jag ville få fram hur hårt och skitigt det var. Filmen om ”Moa” kan sägas börja där kortfilmen slutar. Att han kommer hem och Moa tar hand om honom. Träffade du Harry Martinson själv någon gång? – Nej, han hade varit död i fem år när jag började med filmen om ”Moa”. Däremot träffade jag Moas yngste son Erik som hade bott tillsammans med Harry. Jag fick en väldigt fin bild av Harry genom Erik. Harry var mycket filosofisk och den lilla kartong han hade med sig på sjön med en ljungkvist från Blekinge, där han var född, några insekter, en snäcka och lite annat, läste jag om i Moas torp. Kartongen var en viktig symbol för hans tid på sjön, menar Anders Wahlgren. Hans Kronbrink hans.kronbrink@dn.se 08-738 21 68 Eldaren SVT 1 18.15


"Nina Frisk" efter "Masjävlar"

Summary: Efter succén med "Masjävlar" är regissören Maria Blom redo för sin nästa film - "Nina Frisk".

Regissören Maria Blom följer upp den kritikerrosade lantisfilmen "Masjävlar". Den nya filmen "Nina Frisk" spelas in i sommar och utspelar sig i trendiga miljöer i Stockholm. Nästa vecka börjar inspelningen av Maria Bloms nya film "Nina Frisk". En "fräsch" film som ska spelas in på trendiga platser och i urbana miljöer. "Nina Frisk" är den sista i Maria Bloms singeltriologi. Hennes första film "Fishy", som var en övningsfilm som inte visats för publik, handlar om en singeltjej i Fisksätra utanför Stockholm. "Masjävlar" från 2004, var Maria Bloms officiella debut som manusförfattare och regissör. Filmen belönades med bra kritik, tre Guldbaggar för bland annat bästa film och var förra årets mest sedda svenska långfilm. Sofia Helin som spelar huvudpersonen Mia i "Masjävlar" gör även huvudrollen i "Nina Frisk". - När jag satt och skrev manuset till "Nina Frisk" tänkte jag inte på Sofia Helin i rollen som Nina, men ju längre jag kom in i manusarbetet, desto mer insåg jag att det var en roll för henne. Nina är så olik rollen som hon gjorde i "Masjävlar", säger Maria Blom. "Nina Frisk" är en kärlekshistoria som kretsar kring familjen, förväntningar och drömmar. Nina är flygvärdinnan som älskar sitt jobb och hon har ett spännande och innehållsrikt liv, men trassliga relationer till sin mamma, som spelas av Gunilla Nyroos och till sin bror (Sven Ahlström). I Marcus (Daniel Götschenhjelm) träffar Nina för första gången kärleken. När "Masjävlar" exporterades till ett tjugotal länder reste Maria Blom med för att tala om filmen. Manuset till "Nina Frisk" är baserat till stor del på de människor, händelser och platser som hon tagit del av under dessa resor. - Jag är fascinerad av yrken där personalen har ett tydligt yttre. De som är ansiktet utåt på ett företag. Det är roligt att skriva om motsatsen, hur en sådan person är privat. Nära 800.000 besökare såg "Masjävlar" på bio, men Maria Blom känner ingen press att uppnå samma framgångar med "Nina Frisk". Hon menar att det är en annan sorts film som vänder sig till en annan sort publik och hon är mer spänd på om "Nina Frisk" ska hitta fram till den där andra publiken. - Det är lugnande att ha varit där och gjort en sådan där rökare först, så nu kan jag ta det lugnt. När hon nu vet vad hon kan göra på film vill hon fördjupa det visuella uttrycket. "Masjävlar" var enligt Maria Blom väldigt naturalistisk. Det filmiska uttrycket i "Nina Frisk" blir mer tillspetsat. Filmmässigt var "Masjävlar" väldigt tätt berättad till skillnad från "Nina Frisk" som ska bli luftigare och andas mer. Filmen har ju ett flygtema. "Nina Frisk" beräknas gå upp på biograferna i slutet på januari 2007.


Dag 1

Summary: Självsäkert smattrande flamenco.. Ojos de Brujos spelar kantigt, krokigt och samtidigt pådrivande på ett sätt som är helt omöjligt om man inte är virtuos. Trots en brett smaksatt musik är dess inre väsen alltjämt flamencons. Stolt, hes, tvär, hetsig.

Någonstans kring halva konserten har fokus slutgiltigt förskjutits från vilka låtar som spelas till hur. I ett soloparti pumpar basisten Javi Martín idiotsnabba flamencorytmer ihop med bandets tre slagverkare - oregelbundna smatterserier varvade med korta mikropauser - och än en gång häpnar man över att något så krokigt och kantigt kan vara så pådrivande. Det är bara millimetrar från att bli en ren uppvisning i musikalisk teknik, men det är något i den sanslösa attacken som är starkare än så. Detta är en musik som är omöjlig att spela om man inte är virtuos, det hör till de självklara förutsättningarna och är inget Ojos de Brujo från Barcelona egentligen framhäver. Visst, här finns såväl strålande instrumentalister som utrymme för solon, men framför allt är Ojos de Brujo ett kollektiv. Som gör en grej av att inte ha någon ledare, även om den magnifikt hesröstade sångerskan Marina "La Canillas" Abad låter som en sådan så fort hon öppnar munnen. Man kan aldrig ens vara riktigt säker på exakt vilka medlemmar och hangarounds som ska ställa sig på scen en given kväll. Även om den inre kretsen är stabil. På Kägelbanan är de tio personer, inklusive en flamencodanserska vars hårdstampande fotarbete på den låga scenen är osynligt för nästan hela publiken. Men det hörs desto mer - som ännu ett av alla slagverken. I någon bemärkelse kan man säga att alla tio är slagverkare, till och med de akustiska gitarristerna och basisten. Och dj:n givetvis. Så är det ofta i flamenco, att nästan allt i första hand är rytm. Noga definierad och mycket komplex rytm. Och det kanske märkligaste med Ojos de Brujo är hur man genomgående tycker sig höra den genuina flamencon i deras musik, trots att den är så sammanfogad med allt möjligt annat att den lika gärna skulle kunna beskrivas som rena pyttipannan. Men hiphoppen, technon, funken, bhangran, reggaen, rocken - allt det där är i första hand smaksättningar, tillsatser. Som inte påverkar musikens inre väsen; dess hållning och rörelsemönster är alltjämt flamencons. Stolt, hes, tvär, hetsig. Någon enstaka gång låter Ojos de Brujo musiken bli lättflytande, mjukmelodisk. Så att man hör hur där också finns ett släktskap med The Gipsy Kings, även om det inte är någon direkt huvudspår. Lite som relationen mellan schlager och rock, kanske? Men mest står de på. Lika hårt som komplicerat. Med en självklarhet som egentligen borde vara omöjlig. Strax före har tunisiske Anouar Brahem spelat en musik som på många sätt är Ojos de Brujos totala motsats. Tre herrar som sällan tycks mer än nudda sina instrument, Anouar Brahem på oud och medmusikerna på piano respektive dragspel. Även hos dem finns en självklar virtuositet, men bara sällan yttrar det sig i sprinterlöpningar. I stället sitter de och känner av varandra, så återhållet som om ingen vill riskera att överrösta de andra. Anouar Brahems oudslingor för med sig en mild doft av Orienten, de båda andra låter ana ett belevat Europa fullt av konstmusik och ECM-jazz. Det är lika mycket ett möte mellan kulturer som Ojos de Brujo, men så diskret att man får skärpa hörseln för att alls höra några spänningar.


Åt helvete med musikens hjälp

Summary: Musik på film är toner som man inte alltid märker. Möt Adam Nordén, som har skrivit musiken till ett 20-tal svenska filmer och teveserier. DN frågade: Hur ger man Martin Beck en melodi?

Adam Nordén är Sveriges ledande filmmusikkompositör. Miljoner har hört honom. Sedan debutfilmen ”En häxa i familjen” år 2000 har han gjort musiken till tretton biofilmer och över 20-talet filmer och dramaserier för teve, till exempel ”Skenbart”, ”Stig Petré”, ”Kronprinsessan” och den hyllade ”Zozo”. Varje dag kan också SVT:s och TV 3:s tittare höra hans vinjetter mellan programmen. Adam Nordén har även gjort musiken till ”Wallander”-filmerna och tagit över efter Ulf Dageby i den senaste räckan av ”Beck”-filmer. Hur ger man Martin Beck en melodi? – Man tittar på Peter Haber och komponerar något behärskat, säger Adam Nordén och skrattar. Nej, framför allt gäller det att hitta ett tonläge. Wallanders tema har jag gjort mera dynamiskt och romantiskt. Men svårigheterna i både Wallander och Beck är att inte ta i för mycket. Att inte överrösta filmernas egen, ibland rätt blygsamma, spänningsnivå. Jag har varit starkt inspirerad av Jerry Goldsmiths musik till ”Basic instinct”. Att göra musik som får en att känna att något är på väg att gå åt helvete utan att det låter hotfullt. Adam Nordén, som är född 1971, startade som tonårig Bill Evans-wannabe vid pianot men upptäckte snart filmmusikens kraft och möjligheter. Vad var den avgörande upplevelsen? – John Williams musik till ”Jakten på den försvunna skatten”. Då förstod jag hur musiken kunde påverka. Sedan bildade jag mig, läste teori och studerade partitur – som Mussorgskijs ”Tavlor på en utställning” och Tjajkovskijs ”Romeo och Julia” – för att förstå hur man får fram vissa klanger och effekter. Det är lustigt hur rysk musik definierat det som vi inom filmen hör som det mest typiskt amerikanska. Sedan har jag tagit särskilt intryck av filmmusikkompositörer som Carty Burwell (Bröderna Cohens filmer) och Ennio Morricone (Sergio Leone). – Med musik kan man göra vad som helst. Men samtidigt är den till för filmens skull. Som filmmusikkompositör är man en av aktörerna i ett mångkonstverk. Hur uppfattar du respekten för filmmusik? – I Sverige finns en ganska vag och oprofessionell inställning från producenternas sida. Det är som att vem som helst kunde göra filmmusik. Och att den helst inte bör ta för sig. Under sextio- och sjuttiotalen raderade den svenska filmbranschen ut en massa kompetens. Det var inte politiskt korrekt med filmmusik. Och vi har inte hämtat oss än. Fortfarande domineras svensk film av diskret pianoklink och blanka syntmattor. Att göra musik till en film som Fares Fares ”Zozo”, som ena stunden visar hur en familj i Beirut slits i stycken och andra stunden låter en levande kyckling tala om att hitta brudar i Sverige, kan inte varit helt lätt? – Återigen handlade det om att hitta en ton. Som jag fann i ett armeniskt blåsinstrument. Ett sound av Mellanöstern som hade mycket blues och längtan i sig och som jag kunde få att glida mot ett svenskt läte. Mycket i musiken utgörs av dessa passager mellan det arabiska och det svenska. Men det svåraste med filmen var de djärva brytningarna mellan det realistiska och det magiskt övernaturliga. Jag hittade till slut ett slags körmusik, men för att inte göra Zozos drömvisioner för sagoaktiga kombinerade jag körklangen med en kaosorkester av slagverk och blåsare. I teveserien ”Stig Petré” skapar du en skruvad ”Twin Peaks”-känsla i en äktsvensk bruksbygd. – Regissören Harald Hamrell vill alltid börja med musiken. Här behövdes något speciellt som skildrade karaktärerna inifrån och ut. När man har en huvudperson som konsekvent undviker sanningen om sig själv måste man göra en musik hal som en tvål. Därav den glidande gitarren. Senast kunde tevetittarna höra din musik till teveserien ”Kronprinsessan”. Dominerad av en dovt haltande maktmusik som höll de flesta i spänning, trots att det inte var en thriller. Hur tänkte du? – Att hitta en rytm. En vals som är en marsch och som oavbrutet börjar om på ettan. Inte tretakt eller fyrtakt utan entakt. En känsla av att alltid vara på väg men inte komma ur fläcken. Som politiken! Vad gör du nu? – Nu arbetar jag med tevedramaserien ”Leende guldbruna ögon”, en historia om en adopterad svart kille från Norrland som vill bli dansbandssångare. Det blir mycket dansbandsmusik, men ruffigare och råare. Killen får inga jobb i vita orkestrar utan bildar ett eget med sina ”homeboys”. Det blir grymt. Martin Nyström martin.nystrom.@dn.se


"Kan vara kul om man spelar fel också"

Summary: Jazzlegenden Bobo Stenson har vunnit det finaste man kan som musiker, "Gyllene skivan". Nu får han också en medalj av kungen. "Jag blev faktiskt chockad", säger han.

Tidigare i år förärades Bobo Stenson utmärkelsen "Gyllene skivan", det finaste man kan få som jazzmusiker i Sverige. Ungefär samtidigt vann han jazzkategorin på Manifestgalan, också känd som "lilla Grammisgalan" och strax efter det knep han ett par priser när de svenska jazzartisterna hade sin årliga fest. Hans senaste skiva har väckt sådan uppmärksamhet att när han turnerade i USA i höstas fick han stanna kvar ett dygn extra för att hinna ställa upp på alla intervjuer. Och nu har till och med monarkin upptäckt en av svensk jazz främsta. I veckan får Bobo Stenson ta emot medaljen "Litteris et artibus" ur kungens hand. - Det är fan inte dåligt. Jag blev faktiskt chockad, säger Bobo Stenson om detta. Mustiga ord från en man som normalt är måttfull i sitt uttryck, både som musiker och privat. Så vad innebär allt detta för en artist i marginalen, det handlar trots allt om jazz? - Alla människor behöver bli sedda på något sätt och känna att det man har gjort har haft betydelse. Men man behöver inte bli rik, det är ingen idé att haka upp sig på för då kan man lika gärna göra något annat. Nej, rik har han inte blivit, men hans skivutgivning på statusbolaget ECM har gett honom en stadig påfyllning i plånboken. Med sin trio (Anders Jormin, bas, och Jon Fält, trummor) gör Bobo Stenson en tidlös, reflekterande musik. Lite som bolagskollegan Keith Jarrett, lite som populära Esbjörn Svensson Trio. I höstas kom Stensons senaste skiva med det ödesmättade namnet "Goodbye". - Det är många som har frågat om det, men det ska man inte ta så allvarligt. Det är inget avsked, det är en av låtarna på skivan bara. Gordon Jenkins skrev den till sin mor när hon avled. Skivan kunde också ha hetat "Music for a while" eller "There comes a time", den förra ett skirt stycke barock av den engelske 1600-talskompositören Henry Purcell, den senare i original en våldsam punkjazzattack av trumslagaren Tony Williams. Några exempel på de skiftande vatten som Bobo Stenson fiskar i efter låtuppslag. - Det blir aldrig som man har tänkt sig. Eller, rättare sagt, det är ingen idé att tänka sig hur det ska bli. Det är ingen idé att bestämma det. Det är bara att hänga med. Det är kul, för då är det en skapande process. Blir det aldrig misslyckat? - Nej, det kan vara riktigt kul om man spelar fel också. Det tycker jag man kan säga om dagens jazz: det ska vara så jävla perfekt. Alla är så duktiga och spelar så rätt. Det är lite tråkigt. Bobo Stenson kom från Västerås till Stockholm som 19-åring 1963, "upptäcktes" av saxofonisten Börje Fredriksson. Sedan dess har han blivit kvar där, trots att yrkeslivet har haft en mer internationell prägel. - Jag tyckte Stockholm var stora världen. Då räckte det för mig, Börje Fredriksson var stort. Det är bättre att komma som gäst till USA, då blir man lite exotisk. I mars uppträdde den exotiske Bobo Stenson på Birdland i New York. - Det var lite laddat, det kan man inte komma ifrån. Inte ens alla amerikanska musiker får spela där. Så lite stort var det, säger Stenson, trots att han har spelat i New York tidigare. - Den musik vi spelar är en utmaning varje gång. Vi nöjer oss inte med att bara dra igenom materialet, utan man vill ju göra någonting av det, så ingenting blir sig likt från kväll till kväll. Vilket är hans stoltaste ögonblick? Bobo Stenson har spelat med många av jazzens stora och man kan tänka sig att han behöver fundera, men svaret kommer direkt: - När min son Hugo blev antagen till två filmskolor i USA! Nu fick jag höra att han ligger på listan med de bästa studenterna på hela skolan i Pasadena. Och Hanna, min dotter som går på Rytmus. Hon gör egna låtar, hur bra som helst, säger han. Vad finns det kvar att göra? - Jag är ingen stor kompositör men det skulle jag gärna syssla lite mer med. Nu har vi något på gång med symfoniorkester på jazzfestivalen i Umeå. Har du tråkigt ibland när du spelar? - Tråkigt? Näe, jag tror inte det. Bo Gustav "Bobo" Stenson.Född i Bo Gustav "Bobo" Stenson. Född i Västerås 1944. Började spela piano som 7-åring och började spela jazz i olika band som 12-åring. Blev "upptäckt" av tenoristen Börje Fredriksson och hamnade i Stockholm. Var en av de första i Sverige att använda elpiano. Har spelat med bl a Sonny Rollins, Stan Getz, Gary Burton, Don Cherry, Charles Lloyd. Skivor i urval: "One long string", 1969 (med Red Mitchell). "Underwear", 1971, ur "Trollkarlens hatt", 1973 (med Bo Hansson). "Witchi tai-to", 1973 (med Jan Garbarek). "Rena Rama", 1973. "Fish out of water", 1989 (med Charles Lloyd). "Reflections", 1993. "Dona Nostra", 1993 (med Don Cherry). "Sweetie pie", 1993 (med Stan Getz). "Very early", 1997. "War orphans", 1998. "Serenity", 2000. "Bobo Stenson/Lennart Åberg", 2004, "Goodbye", 2005. Yrkesplanerna i unga år var att bli arkitekt. Spelar också tennis och har ett trumset. Ledamot av Kungliga Musikaliska akademien. DN-prenumerant i 40 år. Kallar sig ibland för Bobo Slacke, efter boxaren i Mosebacke Monarki.


Socialt foto med skärpa

Summary: Kulturhuset visar just nu en fantastisk fotoutställning. Svenske Sune Jonsson möter den legendariske amerikanen Walker Evans. Peder Alton ser två mästare inom 1900-talets fotografi.

”Sune Jonsson möter Walker Evans” Kulturhuset, Stockholm Visas t o m 3/9 Influenserna löper som heta trådar mellan fotografins toppnamn. Den franske sekelskiftesfotografen Eugène Atget går till exempel lätt att spåra i amerikanerna Paul Strands och Walker Evans fotografi, också i Sune Jonssons bilder och bland rader av svenska fotografer från sent 1900-tal. Men influenser är en sak, direkta likheter något helt annat. När Kulturhuset nu, med hjälp av Hasselbladsstiftelsens Hasse Persson, visar en utställning där ”Sune Jonsson möter Walker Evans” hamnar detta i fokus. Jag strövar runt i en utställning där bilderna handgripligt står mot varandra: det säregna i Jonssons dokumentationer från efterkrigstidens Västerbotten mot Evans skildringar från den amerikanska Södern på 1930-talet med fattiga bomullsarbetare och slitna interiörer. Det här är inget annat än kärnan i 1900-talets fotografiska bildskatt. Influenserna till allt som kommer därefter ger mig nästan svindel. Att Evans sett sig mätt på Atgets Parisskildringar från 1910- och 1920-talet råder det ingen tvekan om (kanske filtrerade genom Berenice Abbotts New York-fotografi) men han har också utövat ett avgörande inflytande på hela den amerikanska popkonstens intresse för reklambilder och gåtfulla tecken i det nya stadslandskapet. I dag har han växt till gigantiska proportioner och betraktas av konst- och fotohistoriker som något slags avgörande spindel inom den visuella konsten under 1900-talet. Hur det än är med den saken går hans betydelse för Sune Jonsson inte att ta miste på. Samma direkta tilltal och plana, frontala bilduppbyggnad. Allt är fotograferat så enkelt det bara går och med en detaljrikedom som närmar sig ett klassiskt museum. Bilder, tecken, tidningssidor, ansikten och kläder, allt spelar samma visuella roll och liknar ofta något slags fritt bildcollage. Men skillnaderna är också uppenbara. Walker Evans beskriver ett USA där människor svälter och lever under svår fattigdom. Samtidigt är han en av de mest ”behärskade” sociala och politiska skildrarna som går att se. Han arbetar med en mycket medveten fotografisk kyla för att inte hamna i enkel propagandaestetik och talar själv till och med om en ”dold politisk känsla” (influerad av Walter Benjamin). Det är också den fotografiska estetik som överlevt längst under 1900-talet och som på ett nästan magiskt sätt kommit att förknippas med amerikansk efterkrigsfotografi – en svart, hårdför bild av ett instängt och självbespeglande land med oändliga motorvägar och hav av villaförorter och uttjänta stadsmiljöer. De fotografiska namnen är självklara, Robert Frank, Lee Friedlander, William Egglestone, Gerry Winogrand. Sune Jonssons fotografi är av ett helt annat slag, mjukare, mildare och absolut inte anklagande. Han talar för de västerbottniska småjordbrukarnas rätt att leva som de alltid gjort. På klassiskt, fotografiskt vis vill han bevara det han ser, slåss mot tiden och mot en utflyttning som är obönhörlig. Titlarna på hans legendariska böcker säger det mesta: ”Byn med det blå huset” (1959), ”Bilder av nådens barn” (1963), ”Bilder från den stora flyttningen” (1964), ”Minnesbok över den svenska bonden” (1971). Styrkan är den totala bristen på sentimentalitet. Allt är avskalat och stilla. Ingenting är lämnat åt slumpen, människorna i Sune Jonssons bilder vilar i sig själva och avtecknar sig mot ett enformigt skogs- och jordbrukslandskap utan några försök att skapa dramatik. Ändå är detta en radikal fotografi, eftersinnande, koncentrerad. Men det går inte att komma ifrån att det är Evans som slår an den hårda tonen på utställningen. Hans bilder är fotograferade inom det omtalade FSA-projektet (Farm Security Administration) och skildrar fattigdomen bland jordbruksarbetare i den amerikanska Södern. Flera av bilderna har blivit historiska ikoner. Den sociala nöden är skriande samtidigt som skildringarna i dag betraktas som fria, estetiska dokumentationer med silvriga tonomfång och formell behärskning. Ekvationen går naturligtvis inte ihop. Åtminstone betraktat som social dokumentation med moderna ögon. Men för 1930-talet var de drivande i en politisk, estetisk process med sydstaternas jordbrukssituation i centrum. Och än i dag fungerar Evans fotografi som förebild och kritisk utmaning, inte minst i de karktäristiska, nästan abstrakta stadsskildringarna och i de enskilda porträtten. Varför är Walker Evans helt enkelt bäst? Främst handlar det om hans återhållna (dolda) indignation, om en fotografisk kyla som inte väjer för något svårmod och om ett erkännande av kamerans rent tekniska begränsningar, men också möjligheter. Han fotograferade helt enkelt det som gick att fotografera, inget annat, inga försök att komma bakom skinnet på människor, inga privata avslöjanden, inga överraskande iakttagelser. Visst finns invändningar: en modernist med begränsat språkbruk, en brist på espri, sluten i sin egen tid. Samtidigt dignar hans bilder av märkliga tecken och reklambudskap, öppnar sig för motstridigheter och blandar modernitet med social utsatthet och överblivna konsumtionsartiklar, inte minst med en bilism som redan tycks över. Nog har Walker Evans en hel del att säga också ett tidigt 2000-tal. Utställningsarkitekturen är ritad av Anders Wilhelmson och är kongenial med mötet mellan Sune Jonsson och Walker Evans. Längs hela utställningsrummet en ringlande gata med de två fotograferna på var sida mot olikfärgade bakgrunder, tydligt, kontrastrikt. En överdådig utställning men också lika återhållet tvär som en tidig jazzinspelning. Peder Alton peder.alton@dn.se


”Kan vara kul om man spelar fel också”

Summary: Jazzlegenden Bobo Stenson har vunnit det finaste man kan som musiker, ”Gyllene skivan”. Nu får han också en medalj av kungen. ”Jag blev faktiskt chockad”, säger han.

Tidigare i år förärades Bobo Stenson utmärkelsen ”Gyllene skivan”, det finaste man kan få som jazzmusiker i Sverige. Ungefär samtidigt vann han jazzkategorin på Manifestgalan, också känd som ”lilla Grammisgalan” och strax efter det knep han ett par priser när de svenska jazzartisterna hade sin årliga fest. Hans senaste skiva har väckt sådan uppmärksamhet att när han turnerade i USA i höstas fick han stanna kvar ett dygn extra för att hinna ställa upp på alla intervjuer. Och nu har till och med monarkin upptäckt en av svensk jazz främsta. I veckan får Bobo Stenson ta emot medaljen ”Litteris et artibus” ur kungens hand. – Det är fan inte dåligt. Jag blev faktiskt chockad, säger Bobo Stenson om detta. Mustiga ord från en man som normalt är måttfull i sitt uttryck, både som musiker och privat. Så vad innebär allt detta för en artist i marginalen, det handlar trots allt om jazz? – Alla människor behöver bli sedda på något sätt och känna att det man har gjort har haft betydelse. Men man behöver inte bli rik, det är ingen idé att haka upp sig på för då kan man lika gärna göra något annat. Nej, rik har han inte blivit, men hans skivutgivning på statusbolaget ECM har gett honom en stadig påfyllning i plånboken. Med sin trio (Anders Jormin, bas, och Jon Fält, trummor) gör Bobo Stenson en tidlös, reflekterande musik. Lite som bolagskollegan Keith Jarrett, lite som populära Esbjörn Svensson Trio. I höstas kom Stensons senaste skiva med det ödesmättade namnet ”Goodbye”. – Det är många som har frågat om det, men det ska man inte ta så allvarligt. Det är inget avsked, det är en av låtarna på skivan bara. Gordon Jenkins skrev den till sin mor när hon avled. Skivan kunde också ha hetat ”Music for a while” eller ”There comes a time”, den förra ett skirt stycke barock av den engelske 1600-talskompositören Henry Purcell, den senare i original en våldsam punkjazzattack av trumslagaren Tony Williams. Några exempel på de skiftande vatten som Bobo Stenson fiskar i efter låtuppslag. – Det blir aldrig som man har tänkt sig. Eller, rättare sagt, det är ingen idé att tänka sig hur det ska bli. Det är ingen idé att bestämma det. Det är bara att hänga med. Det är kul, för då är det en skapande process. Blir det aldrig misslyckat? – Nej, det kan vara riktigt kul om man spelar fel också. Det tycker jag man kan säga om dagens jazz: det ska vara så jävla perfekt. Alla är så duktiga och spelar så rätt. Det är lite tråkigt. Bobo Stenson kom från Västerås till Stockholm som 19-åring 1963, ”upptäcktes” av saxofonisten Börje Fredriksson. Sedan dess har han blivit kvar där, trots att yrkeslivet har haft en mer internationell prägel. – Jag tyckte Stockholm var stora världen. Då räckte det för mig, Börje Fredriksson var stort. Det är bättre att komma som gäst till USA, då blir man lite exotisk. I mars uppträdde den exotiske Bobo Stenson på Birdland i New York. – Det var lite laddat, det kan man inte komma ifrån. Inte ens alla amerikanska musiker får spela där. Så lite stort var det, säger Stenson, trots att han har spelat i New York tidigare. – Den musik vi spelar är en utmaning varje gång. Vi nöjer oss inte med att bara dra igenom materialet, utan man vill ju göra någonting av det, så ingenting blir sig likt från kväll till kväll. Vilket är hans stoltaste ögonblick? Bobo Stenson har spelat med många av jazzens stora och man kan tänka sig att han behöver fundera, men svaret kommer direkt: – När min son Hugo blev antagen till två filmskolor i USA! Nu fick jag höra att han ligger på listan med de bästa studenterna på hela skolan i Pasadena. Och Hanna, min dotter som går på Rytmus. Hon gör egna låtar, hur bra som helst, säger han. Vad finns det kvar att göra? – Jag är ingen stor kompositör men det skulle jag gärna syssla lite mer med. Nu har vi något på gång med symfoniorkester på jazzfestivalen i Umeå. Har du tråkigt ibland när du spelar? – Tråkigt? Näe, jag tror inte det. Måns Wallgren mans.wallgren@dn.se 08-738 23 19


Kvinnan som hjälte

Summary: Heroiska porträtt av kvinnliga stridspiloter, collage på temat ”patriarkatets död” och ”gudinnor” ångande av kroppsmystik. Dessa feministiska verk är aktuella i Malmö, i två av sommarens många utställningar med konst av kvinnor.

Simone Aaberg Kærn ”Open Sky” Malmö konsthall Visas till och med 20/8 Mary Beth Edelson Malmö konstmuseum Visas till och med 31/8 Kräver vi för mycket av våra hjältar? Kan man vara både förebild och jämlik? Simone Aaberg Kærns installation ”Open Sky” på Malmö konsthall börjar i en svängd korridor där en serie heroiska porträtt av kvinnliga stridspiloter hänger på rad medan ljuden från flygplansmotorer sveper förbi i högtalarsystemet. Jag minns att jag redan första gången jag såg verket ”Sisters in the sky” hade svårt att svälja dess märkliga blandning av feminism och pojkboksmilitarism. Vad står den för, egentligen? Jag var tveksam då, och är det fortfarande. Jag ska försöka att förklara varför. Men först lite historia. Samtidigt som Malmö konsthall fylls med flygromantik visar Malmö konstmuseum en intressant retrospektiv med en av den amerikanska konstfeminismens pionjärer, Mary Beth Edelson. Genom mer än fyra decennier har Edelson i allt från collage till aktioner utvecklat en mångfasetterad och personlig diskussion kring hur kvinnan och kvinnokroppen representeras i den västerländska kulturen. Men också förstås kring hur hon inte representeras. Mot kvinnokroppens suveräna status som objekt i både konst och populärkultur svarar som bekant en lika bedövande frånvaro av kvinnliga subjekt och förebilder. För Edelson och hennes generation (hon är född 1933) blev det en huvudsak att rätta till den obalansen; en uppgift som sen dess förts vidare av i stort sett alla feministiska konstnärer, från Guerrilla Girls till – tja, Simone Kærn, exempelvis. Utställningen i Malmö tecknar bilden av ett kompromisslöst, närmast könsseparatistiskt konstnärskap. Allt känns inte lika fräscht längre; en performanceserie där Edelson naken ikläder sig rollen som ”gudinna” ångar tungt av sjuttiotalistisk kroppsmystik. Och ett verk som enkätkartoteket ”Story Gathering Boxes” fungerade i sina tidiga versioner som ett subversivt arkiv för hemliga berättelser om till exempel kvinnors erfarenheter av manligt våld. Men att i dag sitta och fylla i ”vad min mamma lärde mig om kvinnor” eller ”vad jag anser om integration” känns mot bakgrund av vår tids interaktivitetskult mest av allt irriterande. Bättre hållbarhet är det i den serie collage på temat ”Patriarkatets död” där Edelson leker med kända historiska målningar – här är det karolinerna i Gustaf Cederströms ”Karl XII:s likfärd” som får sina huvuden utbytta mot kända kvinnliga konstnärers (bland annat Edelsons eget). Och i utställningens nyaste verk, ”Behind the Desk”, ger hon sig på ännu en manlig bildvärld. Edelson beskriver hur hon lagt märke till att män som intervjuas i teve ofta sitter framför ett porträtt av just en manlig förebild, medan kvinnor sällan utrustas med något liknande, symboliskt stöd. Hon kontaktade därför hundra kvinnliga konstnärskollegor och frågade: ”Om du skulle hänga ett porträtt av en kvinna över ditt skrivbord, vem skulle det i så fall vara?” Utifrån svaren hon fick har hon målat Patti Smith, Golda Meir, Ulrike Meinhof … Men också – även här – ett självporträtt. I verk som dessa smyger det sig in en ironi och en självdistans som tyder på att någonting har hänt. Saken är ju den att en sådan här katalog över radikala kvinnliga förebilder numera, efter åtskilliga decenniers feministisk konsthistoria, i sig blir ganska förutsägbar. Men bakom självklarheterna finns plötsligt plats för andra sorters frågor. Som: är denna maktens scenografi i sig något att eftersträva? Eller: vad händer när man själv blir förebild för andra? Hela denna problematik ligger och trycker under ytan hos Simone Aaberg Kærn. Precis som i Mary Beth Edelsons ”Behind the Desk” blir det klichémässiga i Kærns pilotporträtt en poäng i sig, och utställningens dominerande projekt, som handlar om en våghalsig flygresa som Kærn företog till Kabul hösten 2002, genomsyras helt och hållet av en tvetydig – men som jag ser det, rätt skakig – diskussion kring identifikation och gränsöverskridanden. Idén att flyga till Kabul i eget plan fick Simone Kærn när hon strax efter USA:s invasion läste i sin danska morgontidning om en sjuttonårig flicka, Farial, som ville bli stridspilot. Kærn blev genast besatt av att förverkliga drömmen. Hon skulle sätta Afghanistans första kvinnliga pilot i luften och på samma gång genomföra en konkret protest mot himlens militarisering. Med andra ord förena både hjältemod och jämlikhet. Hur gick det då? Jo, bra; filmen om resan har redan gått ett tag på biograferna och jag har svårt att se vad utställningen har att tillägga. Att fylla en hel konsthall med allt från kartor och överblivet filmmaterial till hotellkvitton och visumblanketter, dessutom släpa dit själva flygplanet och – som lök på laxen – rigga upp en enorm projektion av ”Google Earth” som ska göra det möjligt för besökaren att upprepa Kærns bedrift på elektronisk väg: det vittnar inte bara om en till publikföraktet gränsande egotripp. Det tar också effektivt udden av den koncentration som, trots allt, gör filmen sevärd. Men ett stort äventyr blir inte alltid stor konst. Och ännu ovanligare är att det dessutom fungerar som politiskt debattinlägg. Kærns konstnärliga metod är utpräglat spontan och det är lätt att ryckas med av bara kraften i den. Man förstår henne: flygningen till Kabul är en bravad, och det finns något närmast monstruöst fascinerande i hennes sätt att övervinna alla hinder och ro sitt projekt i land. Men precis som i pilotporträtten har jag svårt att få ihop slutresultatet med den idealistiska överbyggnaden. När Simone väl fått ge Farial hennes första flygtur och en plötsligt uppdykande morbror sätter p för både film och flygarkärriär landar hennes romantiska deviser om en fri himmel i en trist upprepning av de kvasifeministiska klichéer som gav ideologisk ammunition åt Afghanistans militära ”befrielse”. Och Kærn tycks aldrig riktigt märka det. Jag vet inte, kanske kräver jag för mycket, men filmens romantiska slutscen där hon tillsammans med sin lilla flygmaskin försvinner in i magen på ett amerikanskt transportplan blir för mig bilden av en alltför tidstypisk gestalt: en av alla dessa äventyrare och journalister som efter kriget drogs till Afghanistan med naiva idéer om att kunna sticka hål på imperialismen. Men som i stället hamnade i buken på den, som den nya världsordningens nyttiga idioter. Dan Jönsson konst@dn.se


Kaotisk hiphop för hipsters

Summary: Spank Rock från Baltimore rör sig i gränslandet mellan seriös avantgardistisk musik och vulgariteter. –Hipsters är min publik. De vill att kulturen ska röra sig framåt, säger Naeem Juwan.

I en recension på Digfi.com ställde Märta Myrstener den viktigaste frågan om Baltimorerapparen Spank Rock: ”Är det här kitsch, bitch?” Naeem Juwan, som Spank Rock egentligen heter, vet inte vad han ska svara på det. Å ena sidan överdriver han hiphopens rövfixerade estetik tills den blir en bisarr pastisch, omöjlig att inte skratta åt, likt de två dallrande skinkorna som på hans sajt illustrerar hitten ”Backyard Betty”. Att döpa ett debutalbum till ”Yoyoyoyoyo” är också svårt att se som annat än en ironisk kommentar till rapmusikens mest hjärndöda sidor. Å andra sidan försöker Naeem Juwan och hans producent Alex ”Xxxchange” Epton göra sant avantgardistisk musik – beats som sprattlar av acid, grime, soul och electro. Spank Rock ser sig som en seriös rappare. Men han blir smickrad när jag jämför honom med en annan kitschig snuskhummer från Baltimore: John Waters. – Åh, jag har sett flera av hans filmer. De är knäckande roliga. Jag känner mig inte tillräckligt kreativ för att jämföra mig med honom, men jag förstår vad vi har gemensamt. John Waters dök faktiskt upp på Baltimore Bass Connection, en av våra klubbar. Han satt i baren och pratade med min manager. Jag trodde att han skulle gå tidigt men han stannade och sa ”det här är vad den här stan borde handla om”. Spank Rock tillhör en eklektisk musikscen som de senaste åren bubblat upp i Baltimore och Philadelphia. Dess främsta stjärnor är dj-duon Hollertronix vars medlem Diplo i fjol nådde stora framgångar som producent till det brittiska stjärnskottet MIA. Spank Rock värmde upp publiken under hennes turné. – Folk gillar MIA eftersom hon är en stark, positiv kvinna med radikala åsikter. En god förebild, till skillnad från mig. Många av mina låtar är vulgära och handlar bara om att skaka på arslet. En del tjejer i publiken stirrade först på mig som om de ville att jag skulle försvinna. Men det gick bra. Jag fick många nya lyssnare på den turnén. Naeem Juwan började rappa under andra hälften av nittiotalet, när en våg av undergroundmusik sköljde över världen som en reaktion mot den kommersialiserade topplistehiphoppen. Redan i high school fick han kontakt med en producent som jobbade med hans idoler Black Star, en duo bestående av Mos Def och Talib Kweli. – Jag fick hänga med dem i en vecka. Jag var sexton år och besatt av underground-hiphop. En riktig ryggsäckshiphoppare. Jag lyssnade på all musik som släpptes på skivbolaget Rawkus. Förmodligen var jag outhärdlig men Mos Def och Talib Kweli var snälla mot mig. När man är i den åldern tror man sig ha förstått hur allt fungerar. Man är entusiastisk men inte speciellt öppensinnad. Numera hör Joni Mitchell, David Bowie och Lauryn Hill till favoriterna. Naeem kan tala länge om Fugees-sångerskans svårlyssnade unpluggedskiva som han tycker är underskattad. Han är också ett stort fan av producenten Rick Rubin, som fått en låt uppkallad efter sig på ”Yoyoyoyoyo”. I den ställer Spank Rock frågor om sin egen flippade musik: ”Is it some good shit, or is it just too slick? Or is it off key, is it just too hip?” Många tycker att han är just det: för hipp. Mycket som skrivs om Spank Rock handlar mer om den trendiga publik som intresserar sig för hans kaotiska hiphop än hur musiken faktiskt låter. Naeem har inga problem med det. – Folk som gillar rap är indelade i tre grupper. Dels undergroundhiphoparna med ryggsäck som inte tycker att jag är tillräckligt seriös. Dels mainstreamhiphoparna som gillar Jay-Z och TI. – De skulle kunna gilla mig men för att nå dem måste man synas i tv eller göra utomhusreklam. Sedan har du alla hipsters, de som faktiskt letar efter nya saker. Det är min publik. De vill att kulturen ska röra sig framåt och letar alltid efter det senaste. Så det stör dig inte att bli kallad ”hipster rap”? – Problemet med hipsters är att det viktigaste för dem är att vara hippa. Det är farligt att bygga sin karriär på hipsters. Nästan alla som lyssnar på mig är bloggare eller skriver i tidningar. – Det räcker att en av dem tröttnar och skriver ”okej allihopa, Spank Rock är inte cool längre” för att min karriär ska vara över. Hipphet är en både förrädisk och viktig drivkraft. ”Hip” är trots allt femtio procent av hiphop. – Det stämmer. Men jag tror att ”hop” är det som håller en på jorden. ”Hop” är det lugna och traditionella. ”Hip” får dig att upptäcka nya saker men gör det också svårt att älska något på riktigt. Fredrik Strage noje@dn.se Spank Rock uppträder i kväll på den hippa tidningen Rodeos fest på Stockholmsterrassen.


Kaotisk hip hop för hipsters

Summary: Spank Rock från Baltimore rör sig i gränslandet mellan seriös avantgardistisk musik och vulgariteter. Hipsters är min publik. De vill att kulturen ska röra sig framåt, Säger Naeem Juwan. Ikväll spelar de i Stockholm.

I en recension på Digfi.com ställde Märta Myrstener den viktigaste frågan om Baltimorerapparen Spank Rock: "Är det här kitsch, bitch?" Naeem Juwan, som Spank Rock egentligen heter, vet inte vad han ska svara på det. Å ena sidan överdriver han hiphopens rövfixerade estetik tills den blir en bisarr pastisch, omöjlig att inte skratta åt, likt de två dallrande skinkorna som på hans sajt illustrerar hitten "Backyard Betty". Att döpa ett debutalbum till "Yoyoyoyoyo" är också svårt att se som annat än en ironisk kommentar till rapmusikens mest hjärndöda sidor. Å andra sidan försöker Naeem Juwan och hans producent Alex "Xxxchange" Epton göra sant avantgardistisk musik - beats som sprattlar av acid, grime, soul och electro. Spank Rock ser sig som en seriös rappare. Men han blir smickrad när jag jämför honom med en annan kitschig snuskhummer från Baltimore: John Waters. - Åh, jag har sett flera av hans filmer. De är knäckande roliga. Jag känner mig inte tillräckligt kreativ för att jämföra mig med honom, men jag förstår vad vi har gemensamt. John Waters dök faktiskt upp på Baltimore Bass Connection, en av våra klubbar. Han satt i baren och pratade med min manager. Jag trodde att han skulle gå tidigt men han stannade och sa "det här är vad den här stan borde handla om". Spank Rock tillhör en eklektisk musikscen som de senaste åren bubblat upp i Baltimore och Philadelphia. Dess främsta stjärnor är dj-duon Hollertronix vars medlem Diplo i fjol nådde stora framgångar som producent till det brittiska stjärnskottet MIA. Spank Rock värmde upp publiken under hennes turné. - Folk gillar MIA eftersom hon är en stark, positiv kvinna med radikala åsikter. En god förebild, till skillnad från mig. Många av mina låtar är vulgära och handlar bara om att skaka på arslet. En del tjejer i publiken stirrade först på mig som om de ville att jag skulle försvinna. Men det gick bra. Jag fick många nya lyssnare på den turnén. Naeem Juwan började rappa under andra hälften av nittiotalet, när en våg av undergroundmusik sköljde över världen som en reaktion mot den kommersialiserade topplistehiphopen. Redan i high school fick han kontakt med en producent som jobbade med hans idoler Black Star, en duo bestående av Mos Def och Talib Kweli. - Jag fick hänga med dem i en vecka. Jag var sexton år och besatt av underground-hiphop. En riktig ryggsäckshiphoppare. Jag lyssnade på all musik som släpptes på skivbolaget Rawkus. Förmodligen var jag outhärdlig men Mos Def och Talib Kweli var snälla mot mig. När man är i den åldern tror man sig ha förstått hur allt fungerar. Man är entusiastisk men inte speciellt öppensinnad. Numera hör Joni Mitchell, David Bowie och Lauryn Hill till favoriterna. Naeem kan tala länge om Fugees-sångerskans svårlyssnade unpluggedskiva som han tycker är underskattad. Han är också ett stort fan av producenten Rick Rubin, som fått en låt uppkallad efter sig på "Yoyoyoyoyo". I den ställer Spank Rock frågor om sin egen flippade musik: "Is it some good shit, or is it just too slick? Or is it off key, is it just too hip?" Många tycker att han är just det: för hipp. Mycket som skrivs om Spank Rock handlar mer om den trendiga publik som intresserar sig för hans kaotiska hiphop än hur musiken faktiskt låter. Naeem har inga problem med det. - Folk som gillar rap är indelade i tre grupper. Dels undergroundhiphoparna med ryggsäck som inte tycker att jag är tillräckligt seriös. Dels mainstreamhiphoparna som gillar Jay-Z och TI. De skulle kunna gilla mig men för att nå dem måste man synas i tv eller göra utomhusreklam. Sedan har du alla hipsters, de som faktiskt letar efter nya saker. Det är min publik. De vill att kulturen ska röra sig framåt och letar alltid efter det senaste. Så det stör dig inte att bli kallad "hipster rap"? - Problemet med hipsters är att det viktigaste för dem är att vara hippa. Det är farligt att bygga sin karriär på hipsters. Nästan alla som lyssnar på mig är bloggare eller skriver i tidningar. Det räcker att en av dem tröttnar och skriver "okej allihopa, Spank Rock är inte cool längre" för att min karriär ska vara över. Hipphet är både förrädisk och en viktig drivkraft. "Hip" är trots allt femtio procent av hiphop. - Det stämmer. Men jag tror att "hop" är det som håller en på jorden. "Hop" är det lugna och traditionella. "Hip" får dig att upptäcka nya saker men gör det också svårt att älska något på riktigt.


1300-talsmord

Summary: I dag avtäcks Bockstensmannen. . På torsdagen står vi ansikte mot ansikte med Bockstensmannen, när hans ansikte avtäcks i Varberg. Han som mördades i Halland någon gång under 1300-talets första hälft.

I dag står vi ansikte mot ansikte med Bockstensmannen, när hans ansikte avtäcks i Varberg. Han som mördades i Halland någon gång under 1300-talets första hälft. Dockmakaren Oscar Nilsson har lagt på muskler och senor, hud, hår och ögon på en kopia av kraniet. Förutsättningarna för att ta fram den sanne Bockstensmannen har varit bättre än för många andra rekonstruktioner som gjorts i arkeologins eller rättsväsendets tjänst. Bockstensmannen hittades vid torvbrytning i Bockstens mosse den 22 juni 1936. Fjärdingsman och landsfiskal kallades till platsen och kunde konstatera att brottet, om det var ett brott, var preskriberat. Albert Sandklef, chef på Varbergs museum, insåg att man stött på arkeologiskt guld. Man hade en kropp och en välbevarad medeltida klädedräkt med mantel, kjortel, struthätta, hosor, fotlappar, tygpåse, skor, läderbälte, lädergehång och två knivar med knivslidor. Håret var helt bevarat och det fanns rester av bland annat hud och hjärna. Mannen hade mördats och hans lik pålats ner med tre pålar i mossen för att han inte skulle gå igen. Det har utvunnits mycket kunskap om medeltida mode och konfektion ur fyndet och ständigt nya vetenskaper har tagits i bruk för att lära mer. Nu har skelettet scannats med modern datateknik och kopierats i plast. Därefter har kraniet rekonstruerats av experter på Sahlgrenska i Göteborg. Uppdaterad version Under torsdagseftermiddagen kan du se bilder på och läsa mer om den avtäckta Bocktstensmannen. Våra utsända i Varberg, Göteborgskorrespondenten Peter Sandberg och fotografen Tommy Svensson, rapporterar. Länsmuseet i Varberg


USA:s aids-historia på Hildebrands film

Högtidlighållandet av aidsepidemins 25-årsdag i USA inleds med en svenskproducerad dokumentärfilm: "America and aids - a 25 year perspective". Staffan Hildebrand har dokumenterat sjukdomens spridning och de drabbades kamp för bromsmediciner och erkännande. Den 5 juni 1981 publicerades den första rapporten i USA om en mystisk sjukdom som tycktes drabba i första hand homosexuella män i Los Angeles. Inom några år stod det klart att det var en global epidemi som vuxit fram, utan botemedel och utan bra bromsmediciner. Staffan Hildebrand, kanske mest känd för kultfilmen "G som i gemenskap", har sedan mitten av 1980-talet byggt upp ett filmarkiv om aidsepidemin. När USA:s nationella institut för hälsa, NIH, nästa vecka samlar landets främsta aidsforskare till en konferens utanför Washington finns Staffan Hildebrand på plats med en specialproducerad dokumentärfilm som inleder konferensen. Filmen är en tillbakablick på 25 år i USA av tragisk död, mytbildning kring "bögcancern", forskning och inte minst protester. "Storm the NIH" stod det på plakaten när en folkmassa, uppretat av vad man såg som nonchalans från myndigheterna, försökte ta sig in det federala hälsoinstitutets lokaler. Tårgas och kravallpolis mötte demonstrationen, men den fick effekt och forskningen tog fart. När Staffan Hildebrands film nu visas sker det i samma lokaler som aktivisterna försökte storma. - Den amerikanska demokratin får bra betyg. Aktivismen fick utlopp och när aktivism och forskning möts, då händer det saker. Utan aktivismen hade det tagit tio år till att få fram bromsmediciner. Att anlita en svensk filmare för att berätta USA:s aidshistoria är inte okontroversiellt. "Men jag är ju europé", var Staffan Hildebrands första invändning. Trots det fick han uppdraget. - Jag ser dig inte som europé utan som aidshistoriens krönikör på film, minns han att svaret från NIH-chefen doktor Anthony Fauci löd. När uppgiften att dokumentera epidemins 30 första år är avslutad vill han i samarbete med Hans Wiksell vid Karolinska institutet göra arkivet tillgängligt på nätet för studenter, forskare och för allmänheten. När "G" och hans andra spelfilmer kommer på tal betonar han att han först och främst är dokumentärfilmare och aidsarkivet är hans verkliga livsuppgift. - Det är det här jag vill lämna efter mig när jag dör, det jag vill bli ihågkommen för. Filmklipp Se klipp från Staffan Hildebrands dokumentärfilm här under onsdagen.


VM-feber i bokfloran

Summary: Fotbollen har blivit litteratur. Men inte fin. Snarare återupprättas den berättande journalistiken. Mikael Löfgren läser några nya titlar inför VM.

Franklin Foer ”Fotboll förklarar världen. En (osannolik) teori om globaliseringen” (How soccer explains the world)Övers. Henrik Gundenäs Ordfront Thomas Bodström och Mats Holm ”VM-feber. Fotboll, vänskap, besatthet” Lind & Co Jesper Högström ”VM-boken” Statistik: Gunnar Persson Offside och Norstedts Något har hänt med svensk fotbollsjournalistik. Det hände inte nyss och inte med en gång, men betraktad i ett lite längre perspektiv är förändringen uppenbar. Enklast kan den uttryckas på följande lakoniska sätt: fotboll har blivit litteratur. Det låter inte roligt, jag vet. Är man av den fundamentalistiska övertygelsen att fotboll är fotboll och litteratur är litteratur, framstår ett sådant yttrande som motbjudande. Skälet är naturligtvis hemska upplevelser i ungdomen. Det är särskilt en bok som framkallar kalla kårar: den danske författaren Hans-Jörgen Nielsens roman, ”Fotbollsängeln” (1978, ny upplaga 2004). Den var ett grandiost – och enligt min mening katastrofalt – försök att omskriva fotbollen utifrån tidens vänsterradikala och inte så lite filosofiska utgångspunkter. Eftersom det var utgångspunkter som jag själv i mångt och mycket omfattade borde jag inte ha reagerat som jag gjorde. Men jag hade också spelat fotboll sedan unga år. Fotboll hörde till de få saker här i världen som jag tyckte mig veta något om. På riktigt. Inifrån. Därför slog jag bakut när en roman försökte sammanföra mina två världar, och påstod att de – som kropp och själ – berättade något om varandra. Ett skäl till att litteraturen under 1970-talet bemäktigade sig fotbollen var politiskt och bottnade i en önskan om att komma nära folkliga och kroppskulturella sysselsättningar. Ett annat skäl hängde samman med televisionens genomslag. Skrivande journalister behövde inte längre återberätta matchförlopp och dramatiska situationer. Dem hade läsarna redan sett på Sportspegeln. Det som återstod var känslorna efteråt, och fokuseringen på hjältar och olycksfåglar. Fotbollsjournalistiken bytte genre. Från epik och berättelse till lovsång och smädeskrift. Tendensen förstärktes under 80- och 90-talen. Möjligheterna att se – och se om – fotboll från världens alla hörn ökade exponentiellt. (Med tanke på dagens mediala hetsätningsmöjligheter väntar man bara på fotbollens egen ”Supersize me”.) Parallellt tunnades fotbollsjournalistiken i dagstidningarna ut och blev – i likhet med kulturjournalistiken – ett slags modifierad nöjesjournalistik, fokuserad på kändisar och profilerat tyckande. Tendenserna skapade ett snabbt växande tomrum som tidskriften Offside förstod att ta vara på. Där återuppstod den berättande fotbollsjournalistiken, vilken i sin tur – otippat och underbart – återverkade på sättet att skriva om fotboll i dagstidningarna. Det var inte Litteratur på det gamla sättet, man försökte inte med fiktionens hjälp göra fotbollen fin och filosofisk. Snarare knöt man an till en äldre journalistisk-litterär tradition med rötter tillbaka till klassiska skribenter som R:et Eklöw. Jesper Högström hör till de skribenter som återupprättat det berättande fotbollsreportaget. Han har tidigare skrivit fina saker om Trelleborgs FF och Assyriska i Offside. Mest känt är hans suveräna reportage om fotbolls-VM 1994. Nu kompletterar han det med berättelser om samtliga fotbolls-VM sedan det allra första, i dåvarande välfärdsstaten Uruguay 1930. Boken heter följaktligen kort och gott ”VM-boken”. Eftersom Högströms kunskapsrika texter åtföljs av en tabelldel (sammanställd av Gunnar Persson) behöver den fotbollsintresserade inte mycket mer för att klara sig förnämligt denna sommar. Det som gör Högström intressant är inte bara att han kan sina saker, inklusive att skriva. Han är – för att tala litteraturhistoria – en klassisk modernist i traditionen från Eliot, en som vet att det enda sättet att överskrida sina stora föregångare är att behärska dem till punkt och pricka. Det är ingen tillfällighet att Högström gillar att citera. Dessutom vet han att det inte räcker med att göra god research för att åstadkomma en läsvärd text. Då blir den på sin höjd läsbar. Man måste över-researcha. Riktigt läsvärd blir texten först när den låter ana bråddjup av obrukad kunskap. ”VM-feber” av de gamla kompisarna Thomas Bodström och Mats Holm är en annan sorts bok: en anekdotisk historieskrivning över livet och vänskapen med utgångspunkt i upplevda VM-turneringar. Utgivningsbeslutet har inte försvårats av att den ene författaren är justitieminister och före detta allsvensk fotbollsspelare. Mats Holm är journalist och har bland annat en bok om ”Estonia”-katastrofen bakom sig. Författarna skriver var sin text om VM-turneringarna från och med 1970, när de var åtta respektive tio. Upprepningar inträffar. In i Bodströms språk smyger sig ibland en byråkratisk, mästrande ton, som är rätt påfrestande. Holm är roligare, mer konkret. Sammantaget blir det rätt underhållande nedslag i närhistorien, den privata och den allmänna. Lustigt nog är det inte så mycket fotbollen som faller i ögonen som det som nämns i förbigående. Sommarhus, utlandsresor, vilken roll släkt och vänner spelar för yrkeskarriären. Så sett låter sig ”VM-feber” läsas som en tandembiografi av två av ödets gunstlingar från Stockholm som det går bra för här i livet, såväl yrkesmässigt som privat. I boken sätts framgången på pränt genom ”Vår VM-elva” – som enbart innehåller författarnas respektive familjer. Francis Foers ”Fotboll förklarar världen”, med underrubriken ”En (osannolik) teori om globaliseringen”, kan med behållning läsas av den som är ointresserad av fotboll i allmänhet och VM i synnerhet. Till vardags är Foer politisk journalist i Washington. Sedan ungdomen har han närt ett glödande fotbollsintresse utan att benådas med talang. För några år sedan fick han idén att koppla samman jobb och intresse. I globaliseringen, den omstridda, såg han länken. Det visade sig vara en lysande idé. Man kan säga att Foer undersöker i vilken mån fotbollen illustrerar Schumpeters utsaga om kapitalismen, av vilken globaliseringen är den senaste fasen: kreativ förstörelse. I allra högsta grad, visar det sig. I tio kapitel från olika hörn av den globala fotbollen berättar han om gangstervälde och huliganism, oligarker och fotbollspampar, judefrågan och islam. Och hur det kommer sig att det kryllar av svarta spelare i Karpaterna. Det är intelligent och välskrivet – även om översättningen inte alltid gör Foers kvickhet rättvisa. Ibland, i omdömet om en spelare eller en konkret match, kan man skönja en fyrkantighet i analysen, som jag gärna tillskriver det faktum att författaren trots allt är amerikan och politisk journalist utan bollkänsla. Jag kanske skulle ta och läsa om ”Fotbollsängeln” i alla fall … MIKAEL LÖFGREN kultur@dn.se


En Cherubino med tryck

Summary: Drottningholms slottsteater spelar ”Figaros bröllop” med en ungdomlig lekfullhet och rak ton nära Mozarts egna intentioner.

”Figaros bröllop” av W A Mozart och Lorenzo Da Ponte. Scen: Drottningholms Slottsteater Dirigent: Mark Tatlow Regi: Patrik Sörling Kostymer: Elisabeth Hamfelt Orkester: Uppsala Kammarorkester. Medverkande: Linus Flogell, Elisabeth Haglund, Robert Vetander, Sara Andersson, Ann-Kristin Jones, Fredrik af Klint, Karolina Storm, Alexander Niclasson, Michael Axelsson och Mette Adolfsson Häromdagen kom nyheten om ett hastigt inställt svenskt stjärnbröllop i Los Angeles mellan en känd musikproducent och en fotomodell. Och att brudklänningen, som kostat en halv förmögenhet, nu auktionerades ut på en nätsajt. Inför ett bröllop kan allt hända. Varje skede i planeringen, varje litet steg i ritualen är en potentiell fallucka, en katastrof. Det har den komiska teatern, operan och senare filmen alltid vetat. På scen är ett bröllop en ojämförbar krisutlösare och samtidigt ett samhällssymptom. Det visste Christoph Marthaler när han iscensatte Mozarts ”Figaros bröllop” i Salzburg för en del år sedan, den mest geniala och galet trovärdiga jag sett, där hela ensemblen till sist fick spela rollen av den övergivna bruden. Patrik Sörlings nya uppsättning av ”Figaros bröllop” på Drottningholms slottsteater är bra mycket oskuldsfullare. Men minst lika sevärd i sin ungdomliga lekfullhet, sin raka ton och sina oförskräckta känslodaddningar. Frånsett att man sjunger på italienska och att det saknas textmaskin, vilket ställer vissa krav på att läsa på i förväg, är det en idealisk föreställning för att möta Mozart första gången. Uppsala Kammarorkester har dessutom inspirerats till ett energiskt levande och växlingsrikt spel av dirigenten och tillika Drottningholmsteaterns blivande konstärlige chef Mark Tatlow. Med Elisabeth Hamfelts kostymer har operan fått en charmerande ledig och samtidigt lite eldig spansk touch. Ett drag av latino som fint förstärker huvudpersonen Figaros (sjungen av Linus Flogell) lättviktiga gatusmarthet och moraliska ihålighet. Figaro är ju operakonstens första moderna selfmade-man, ”hemlig agent för sig själv” och ”ingens barn” som det står i Beaumarchais pjäs som är förlaga till operan. Som operauppfinning innebar Mozarts ”Figaros bröllop” en dialogens triumf över det monologiska. Här är ingenting bara sig självt utan alltid på väg mot något annat. Och det sker mestadels med en oerhörd fart. Mitt i en replik kan det ske ett tonartsskifte som fullkomligt ändrar riktningen på dramatiken. Helt hänger kanske inte spelet med i dessa turer, tajmingen i några av ensemblerna kan bli mer sofistikerad, men föreställningen har en air som kommer Mozart mycket nära. Stor roll för denna vitaliet spelar den synnerligen unga solistensensemblen, flera av dem är fortfarande elever. Samtliga gör fina insatser, men det är svårt att inte särskilt fastna för Elisabeth Haglund som hos Susanna hittar en helt annan kvinna, en betydligt sårbarare, ombytligare och intressantare än den gängse så förnuftiga och förslagna. Eller för Ann-Kristin Jones vars Cherubino är en vacker tonårig fullblodsälskare. Trycket i utspelet och den klockrena laddningen i sången gör rollen till föreställningens själva hjärtpunkt. En explosivt bultande dynamo. Man kan lätt föreställa sig allt som skulle kunna hända inför det framtida bröllopet, om det nu skulle bli av, mellan Cherubino och Barbarina. Oj, oj oj! Martin Nyström martin.nystrom@dn.se