Från de rosa skogarnas land

Summary: Ann Jäderlund har idkat litterär grundforskning i sin nyöversättning av Emily Dickinsons poesi. Det är en tolkning som frilägger moderniteten i ett av 1800-talets märkligaste författarskap, skriver Anders Cullhed.

”For Emily, whenever I may find her” – så hette en vacker sång av Paul Simon jag älskade för länge sedan. Faktum är att det var den som ledde mig till Emily Dickinson, ett av 1800-talets märkvärdigaste författarskap. Denna Emily framlevde hela sitt liv i föräldrahemmet på den nordamerikanska östkusten, i Amherst, Massachusetts. Hon var definitivt ingen kändis när hon gick ur tiden, femtiofem år gammal, år 1886. Men hon skulle bli! När Emilys lillasyster Lavinia gick igenom hennes kvarlåtenskap fann hon över 1 700 dikter, som skulle göra epok i nordamerikansk litteraturhistoria. Under sin livstid hade hon låtit ynka tolv (12) gå i tryck. Grannarna i Amherst hade känt henne som den ensamma kvinnan i trädgården, klädd i vitt. Nu, efter sin död, kom hon ut som en djupt originell poet, med en hantering av det engelska språket ingen tidigare sett. Medan hennes landsman, den tio år äldre Walt Whitman, lät raderna expandera över sidorna i en böljande sång om sig själv, städerna, prärien och den nya demokratin, komprimerade Emily Dickinson starkt. Om Whitman i grunden – trots inbördeskriget som lämnade blodspår i hans lyrik – såg ljust på den unga nationens framtid, såg Emily Dickinson desto mörkare på vad man kunde kalla människans lott. Men den här svartsynen balanserade hon mot ett både intimt och sakligt tonfall, ibland rent galghumoristiskt, sällan eller aldrig sentimentalt. Ofta kom det stötvis, i små ordgrupper som bara mödosamt hakar tag i varandra över tankstreck och radslut. Den närmaste eftervärlden skulle dels romantisera den sorgsna solitären i vitt (vars brevväxlingar i själva verket vittnar om ett rätt hyggligt nätverk), dels låta trycka hennes dikter i lätt friserade versioner. Först 1955 kom en stor samlingsvolym som gjorde rättvisa åt egenarten i Emily Dickinsons manuskript, följd tjugofem år senare av en faksimilutgåva. De ligger nu till grund för Ann Jäderlunds omsorgsfulla översättningar till svenska i ”Gång på gång är skogarna rosa”. Att de är omsorgsfulla betyder inte att de är självklara, eftersom Jäderlund ändrar en del i sina versioner av Emily Dickinson. Hon kan byta ut en del ord – till exempel ”Plaything” mot ”Docka” – och hon kan köra en alldeles egen radindelning som hon kommenterar så här: ”Jag har avdelat dikten på eget bevåg. Jag tänker att dikten kanske skulle ha avdelats på ett annat sätt om utrymmet tillåtit det.” Det innebär att hon presenterar en ställvis ny Dickinson, bland annat mot bakgrund av de tidigare tolkningar som finns av poeten på svenska. Då kan det se ut så här (i dikten, ”There is a pain – so utter”, vanligen tryckt i åtta jämnlånga rader): Det finns en smärta – så total – Att den slukar all substans – Höljer därefter avgrunden i Trans – Så att Minnet kan gå Runt – över den – ovanpå – Som man i ett Svimningsanfall – går säker – där ett öppet Öga – Skulle släppa en – Knota För Knota – Här kan trogna Dickinsonläsare möjligen känna sig skeptiska, och somliga kan nog sakna den välkända strukturen i denna poesi, vanligen satt i prydliga fyrradingar som får härbärgera all denna våldsamma inre sprängkraft. Jäderlund har emellertid sina goda skäl till att göra som hon gör. I ett efterord förklarar hon att hon i själva verket vill ”försöka vara mer trogen originalmanuskripten än vad som tidigare varit vanligt”. Så urskiljer hon till exempel en allt friare strofindelning genom manuskripten, som lockat henne att själv gå vidare ”eller längre” i den riktningen. Det blir ofta riktigt bra. Särskilt fäster man sig vid hur Jäderlund kan frilägga Dickinsons modernitet. Tänk bara på hur dikten här ovan slutar i ett streck – där suggereras en öppenhet, någonting oavslutat, som mycket väl svarar mot diktens tema, såväl smärtan utan slut som upplösningen knota för knota. Men som också får en svensk läsare att tänka: ”är det inte Gunnar Björling”? Nej, det är det förstås inte. Emily var Emily, men Jäderlund har hittat henne i såväl Björlings som – gissar jag – sin egen närhet. Hon idkar översättning som litterär grundforskning och tar oss med på flera överraskande turer genom kollegans rosa skogar (där det inte alls är säkert att rosa är någon särskilt gullig färg).


Hanna Fahl: Jag gillar inte apor. De är oartiga, plockar loppor och ligger med varandra helt öppet

Summary: De senaste åren har jag följt apan Crystals Hollywoodkarriär. Hon fick sitt genombrott i ”Baksmällan 2” där hon spelade en knarklangande kedjerökande maffiamedlem.

Jag har aldrig tyckt om apor. Den hobbypsykologiska förklaringen till detta är naturligtvis att apan representerar vårt eget evolutionsförflutna och därmed speglar våra allra mest djuriska och instinktiva sidor; dem vi genom årtusenden av civilisationsutveckling tränat bort för att kunna umgås på ett vettigt sätt. Mest tycker jag illa om apor för att de är så oartiga. Plockar loppor och ligger med varandra helt öppet i naturen, skriker rakt ut. Äter bananer, vilket vi alla vet är djävulens egen kvalmiga illaluktande frukt (nu kommer någon att påpeka att bananen egentligen är ett bär, en ört, en nöt, grön- eller rotsak, men denna klassificeringsförvirring förstärker bara min tes – om Satan manifesterade sig i ätbar form så skulle hen självklart välja att vara en förklädd ört). Så det är med kluvna känslor – till hälften missunnsamhet, till hälften fascination – jag de senaste åren följt skådespelarapan Crystals Hollywoodkarriär. Kapucinen Crystal debuterade tre år gammal i rollen som babyapa i äventyrskomedin ”Djungel-George” 1997, och sedan dess har hennes stjärnstatus bara vuxit. Hennes talanger som karaktärsskådis etablerades 1998 då hon spelade gravt alkoholiserad i ”Dr Dolittle”. Hon har varit med i ”American pie”, ”Natt på museet”, och gästspelat mot David Hasselhoff i ”Hopp”. Men det riktigt stora genombrottet kom med ”Baksmällan 2”. Där har Crystal en av huvudrollerna, en knarklangande kedjerökande maffiamedlem. Ken Jeong, som spelat mot Crystal i både ”Baksmällan 2” och tv-serien ”Community” (där Crystal porträtterar en liten apkleptoman vid namn Annie’s Boobs) har kallat henne ”den bästa skådespelerska jag arbetat med”. Crystal är den mest kända apan sedan Michael Jacksons livspartner Bubbles. På filmpremiären för ”Baksmällan 2” poserade Crystal på röda mattan i blekrosa hellång klänning och pärlhalsband. På prisgalan Teen Choice Awards i somras valde hon en mörkt cerise byxdress i siden och hånglade med Justin Bieber backstage. Mingelbilderna på Crystal fyller mig med ett vagt obehag (och då menar jag inte obehaget i att fundera över hur kul en kapucinapa egentligen tycker att det är med pärlhalsband och folkmassor). De påminner mig om Will Selfs ”Apornas planet”-inspirerade roman ”Stora apor”, där huvudpersonen efter en intensiv festnatt vaknar i en värld befolkad av chimpanser, intelligenta men med typiska apbeteenden intakta, och hans insisteranden på att han egentligen är människa avfärdas som en psykos. Boken är menad som satir, men jag har alltid läst den som skräck. Blotta tanken på att tvingas kommunicera med mina medprimater genom att visa röven fyller mig med fasa. Den uppmärksamma läsaren kanske minns att jag riktade liknande kritik mot delfiner tidigare i år, och drar nu slutsatsen att jag hatar djur. Det stämmer inte; det är bara intelligenta djur som är obehagliga. Jag har exempelvis inget alls emot världens just nu hetaste kattunge – Karl Lagerfeldts Choupette – vars korkade och tomma små ögon plirar bedårande från glossiga fotoreportage i Harper’s Bazaar. Men så är också Choupettes största intresse att sova i högar av antik spets, inte att ge sig in i människodominerade domäner såsom skådespeleri. Vart vill jag komma med det här? Egentligen vill jag bara meddela att tv-serien ”Animal practice”, där Crystal spelar veterinär i pytteliten läkarrock, lades ned i veckan efter bara fem avsnitt. Crystals stjärna har börjat dala. Det kanske bara är bra för henne. Vi minns ju alla vad berömmelsen gjorde med Bubbles – han fick psykiska problem, försökte begå självmord och gömdes undan på ett aphem i Florida.


Netflix använde pirat-undertexter

Summary: Streamingtjänsten Netflix, nyss lanserad i Sverige, har utan tillåtelse använt sig av undertexter från communityn DivX Finland. Nu ber man om ursäkt.

I veckan lanserade amerikanska Netflix sin streamingtjänst i Sverige och Finland. Men i vårt östra grannland stötte företaget på problem. Utan tillåtelse från rättighetsinnehavarna använde de sig av så kallade fansubs, alltså undertexter skapade av fans, från den populära communityn DivX Finland. Ett tilltag som lett till stor munterhet i kommentarsfält och på bloggar. Felet upptäcktes när det i en Netflix-film kom upp en textremsa med formuleringen "Även denna undertext har levererats av WWW.DIVXFINLAND.ORG". ”Det är trevligt att texterna duger, men de hade åtminstone kunnat be om lov”, skriver DivX Finland på sin Twitter. Netflix har bett om ursäkt och lovar bättring. Till finländska tidningen Helsingin Sanomat säger man att de berörda filmerna har plockats bort medan man utreder hur det här har kunnat ske. DivX Finland-medlemmen Jarmo Hakala berättar för tidningen att han har skickat ett meddelande till Netflix och begärt återkoppling. – Men jag har ännu inte fått något svar, säger Jarmo Hakala.


En modern och burlesk Vilhelm Moberg

Summary: Mo Yan är en pristagare som kommer att bli läst och uppskattad. Liksom Vilhelm Moberg väver han en magisk 1900-talsvärld av byar och bönder som skildrar Kinas förvandling.

Det är inte mer än tolv år sedan Nobelpriset i litteratur gick till den kinesfödde Gao Xingjiang, ett val som inte kändes särskilt naturligt ens efter ha läst honom. Mo Yan däremot, är en författare som kommer att bli läst och uppskattad. Han är en historieberättare, en modern kinesisk Vilhelm Moberg, fast magisk och mer burlesk. Liksom Moberg tar han ett grepp om ett 1900-tal där Kina genomgår en genomgripande förvandling. En period som rymmer tiden före den röda armén, den långa marschen, folkrepubliken Kina fram till dagen ekonomiska stormaktstid och expansion. Liksom Vilhelm Moberg utgår han från en urplats i världen. Hans Ljuder socken i Småland ligger också i en värld av byar och bönder. ”Gaomi” i Shandong är en trakt, som han själv i romanen ”Det röda fältet” betecknar som ”den vackraste och fulaste, ovanligaste och vanligaste, heligaste och mest depraverade, hjältemodigaste och uslaste, mest stordrickande och hetast älskade platsen i världen”. Han växte upp i denna by, gick fem år i skolan innan han var tvungen att börja arbeta på gården. Som ung tog han värvning i Folket befrielsearmé och från militärtiden tog han sig vidare till universitet och till arbete som lärare. År 1987 fick han sitt internationella genombrott med romanen ”Det röda fältet”, som också blev film. Mo Yan skapar i ”Det röda fältet” en gruvlig historia kring ett brännvinsbränneri, där en änka får ta över när hennes man blir mördad under den japanska ockupationen. En våldsam och skräckinjagande värld som man som läsare snabbt och brutalt dras in i. Bilderna av de japanska soldaterna som med våld förnedrar en gammal man, farbror Luohan, bränner sig fast. Det gör ont att läsa när han i vansinne hackar ner sina åsnor med en spade. Och det svider när huvudpersonens starka, fritänkade farmor står blodig och lamslagen och speglar sig i spritkaret i familjens bränneri. Ska livet någonsin bli som vanligt igen? Ska hon bli tokig för gott? Det finns över huvud taget stora dramatiska skeenden i Mo Yans böcker, som i sig skapar en gestaltning av Kinas hårda och brutala historia där vanliga, fattiga människor får huka sig under maktens olika herrar. Men mellan dem löper vardagens mänsklighet, så fantastiskt finkänsligt och egenartat iakttagen. Barnbarnet, som är berättarrösten i ”Det röda fältet”, är verkligen ett barn och iakttar alla de udda detaljer som barn ser. Detta skapar en tät och gungande berättelse, rik på liv och död. I Mo Yans böcker finns sällan en enda central gestalt, tvärtom finns ett myller av olika personer, i alla åldrar, djur och människor om vartannat och de betyder lika mycket. En liten blind 8-årig flicka i ”Vitlöksballaderna” (1988), skär igenom skildringen när hon springer ut efter sin pappa som just blivit gripen av japanska soldater. Hallucinatoriskt, säger Svenska Akademien i sin motivering och just hallucinatorisk och magisk är Mo Yans författarskap. Plötsligt lyfter en vardaglig scen till en annan dimension. Så är det till exempel i scenen ur ”Vitlöksballaderna”, en roman om en grupp bönder som gör uppror mot den kinesiska byråkratin. Staten har uppmuntrat dem att odla vitlök, men så visar det sig att den är osäljbar. I en scen går huvudpersonen Gao Yang intet ont anande ut på sin förstutrapp, utropad av byåldermannen. Och pang. Där får han ett slag mot sin högra fotled. Han slås till marken och man kopplar handklovar på honom. Men händelsen beskrivs inifrån, små fragment i medvetandet plockar ihop vad som sker, och hos läsaren registreras upplevelsen med alla sinnen. Författaren skaffar sig tillgång till läsarens hela register av receptorer. Han tar sig helt enkelt in i våra kroppar. Mo Yan är en pseudonym som betyder Tala inte, vilket i sin tur kan tala för att det finns ett hemligt budskap i det hans skriver. Från Svenska Akademien sida talar man om en kontrarevolutionär litteratur, möjligen för att förekomma kritiken för att man ger pris till en person som fortfarande är medlem i kommunistpartiet. Själv säger Mo Yan att ”det skulle väcka onödiga frågor och uppseende om han gick ur”. Frågan är i vilken utsträckning man kan läsa hans böcker som hemliga meddelanden, som en subversiv kraft. Förmodligen kommer just detta att bli en livlig diskussion de kommande dagarna. Upproriskheten är hyllad i Mo Yans böcker, det kommer man inte ifrån. I den roman som i år kom på svenska, ”Ximen Nao och hans sju liv”, finns just en sturig och envis bonde som vägrar inordna sig i något som helst kollektivt sammanhang. Det är en stor och ymnig krönika som utspelas på den vanliga platsen i provinsen Shandong och sträcker sig från 1949 och framåt. I denna stora socialrealistiska saga som han berättar – om bönder och partifunktionärer – har han rotat sin berättelse i folksjälen. Mo Yan är inte svår eller krävande att läsa, varken experimentell eller sofistikerad. Han är en bred och generöst berättande författare från 1900-talet. På ett enastående sätt får han oss att tro att det han skriver är sant, även de scener och episoder som övergår i magisk realism. De tysta åren under folkrepubliken har blivit litteratur. Och jag tror inte att den är oskyldig. Mo Yans liv 1955. Mo Yan, en pseudonym för Guan Moye, föds i en jordbrukarfamilj i Gaomi i Shandong-provinsen söder om Peking. Barndomen är hård och svältdrabbad. Han lämnar skolan efter bara fem år, i samband med kulturrevolutionen, och börjar arbeta på fälten. 1976. Ansluter sig till Folkets befrielsearmé och börjar skriva. Går på universitet i Peking och börjar arbeta som lärare i marxism-leninism på en fabrik. 1987. Regissören Zhang Yimou filmatiserar genombrottsromanen ”Det röda fältet” som utspelar sig under 30-talet vid tiden för kinesisk-japanska kriget med Gong Li i en av huvudrollen. Filmen får en Guldbjörn på filmfestivalen i Berlin. Boken översattes till svenska tio år senare. 1988. Ger ut ”Vitlöksballaderna” (på svenska 2001). 1995. Det mäktiga romanbygget ”Big breast, wide hips”, som kretsar kring hans mor, blir förbjuden i Kina. Lämnar militären och börjar bland annat arbeta med manus för undervisningsfilmer i juridik och moralfrågor. 2000. Zhang Yimou gör dramakomedin ”Hotell Lyckan” baserad på en novellsamling av Yo Man om en åldrad ungkarl som låtsas vara rikare än han är för att få gifta sig med sina drömmars kvinna. 2006. Publicerar ”Ximen Nao och hans sju liv” (på svenska i år). 2012. Får den 11 oktober Nobelpriset i litteratur av Svenska akademien.


Starka rykten om läckor

Summary: Ryktena om att Mo Yan skulle få litteraturpriset har läckt ut sedan en längre tid i Kina. Ett av hans förlag uppges till och med ha hunnit förbereda nytryck av hans verk innan nyheten offentliggjordes på torsdagen.

Allt började när den statliga televisionen, China Central Television (CCTV), gått ut med att man för första gången fått en inbjudan, tillsammans med två andra utländska tv-bolag, att komma till Sverige för att bevaka Nobelpriset och även få en exklusiv intervju med pristagaren Mo Yan själv. Detta slog ned som en bomb i Kina och man började tala om Nobelfeber men också om Nobelkomplex. Nyhetsbyrån Wantchinatimes berättar att ryktena i Kina om att Mo Yan skulle kunna vara årets pristagare lett till att förlaget Shanghai Literature and Art Publishing Group hade långt framskridna planer på att trycka 16 av hans mest framträdande verk innan det blev officiellt klart att Mo Yan skulle få priset. Under flera år har man i Kina talat om Nobelkomplexet. Enligt den kinesiske litteraturkritikern Bai Ye, som refereras i den kinesiska nyhetsbyrån China News Service, så är detta komplex mer ett socialt än ett litterärt problem. – Folk vill att den kinesiska litteraturen ska vara lika stark som vår ekonomi, det vill säga bäst i världen. Det är som om kineser saknar självförtroende och att det är först när vi blir erkända av omvärlden som vi vågar tro på oss själva, säger Bai Ye. Nättidningen Peoples Daily frågade Mo Yan om Nobelkomplexet, innan han tilldelades priset, och så här svarade han då: – Varje år gör de kinesiska medierna en stor sak av det här med Nobelpriset i litteratur och påstår ironiskt att vi författare skulle lida av en Nobelprisångest. Det har dock mycket lite med verkligheten att göra, sade Mo Yan. Wang Lixig, chefredaktör för Yilin Press och tidigare chef för den kinesiska tidskriften för utländsk litteratur ”Translation” menar att de kinesiska författarnas självsäkerhet har utvecklats enormt efter den tio år långa kulturrevolutionen mellan 1966 och 1976. – Den utländska litteraturen har haft en stor betydelse för de kinesiska författarna från 1976 och framåt. Det började med att våra författare försökte efterlikna de utländska som man tyckte bäst om. Steg för steg upptäckte man sedan den egna styrkan. Nu vågar de kinesiska författarna att skriva på sitt unika sätt utifrån den kinesiska litterära traditionen, säger han till tidningen China Daily. Eva Ekeroth är kulturråd på den svenska ambassaden i Peking. Hon hade också hört talas om att den kinesiska televisionen var specialinbjuden till Stockholm för att bevaka Nobelpriset och intervjua litteraturpristagaren. – Ja, ryktena har gått här ganska länge. Min man, som är kines, har följt den kinesiska motsvarigheten till Twitter. Och han menar att man i de sociala medierna verkar ha insett att något var på gång, men jag visste inte något förrän det offentliggjordes klockan ett på torsdagen, säger hon. Finns det något Nobelkomplex i Kina? – Ja, så är det. Därför uppfattas priset som ett välkommet stöd för Kina och den kinesiska kulturen. En del kinesiska journalister som har ringt till mig om litteraturpriset har också frågat om det också innebär att Sverige ställer nu sig bakom Kina i konflikten om de öar som man tvistar om med Japan. De tror att det är den svenska staten som delar ut Nobelpriset. Vad betyder priset för den kinesiska självkänslan? – Enormt mycket. Först fick man OS sedan Världsutställningen och nu Nobelpriset. Nu tror jag att de kan slappna av. Hur stor är Mo Yan i Kina? – Här är han en av de stora. Och de första reaktionerna på internet är att han är rätt person att få litteraturpriset. Jag hoppas nu att de svenska förlagen få upp ögonen för de kinesiska författarna. Hoppas att priset blir en nystart för kinesisk litteratur även i Sverige. Översättaren: ”Han skriver om den lilla människans plats i historien” 2000. Gao Xingjian, Kina (bosatt i Frankrike). ”För ett verk av universell giltighet, bitter insikt och språklig sinnrikhet, som öppnat nya vägar för kinesisk romankonst och dramatik.” 1994, Kenzaburo Oe, Japan. ”Som med poetisk kraft skapar en imaginär värld, där liv och myt förtätas till en skakande bild av människans belägenhet i nutiden.” 1968, Yasunari Kawabata, Japan. ”För hans berättarkonst, som med fin känsla uttrycker japanskt väsen i dess egenart.” 1913, Rabindranath Tagore, Indien. ”På grund av hans dikters djup och höga syftning samt den skönhet och friskhet, som på ett lysande sätt införlivat han skaldeskap i dess egen engelska dräkt även med den västerländska vitterheten.” Stockholm: Förlaget Tranan plockar fram champagnen Anna Gustafsson Chen har översatt en rad kinesiska författare, och ur Mo Yans produktion har det hittills blivit ”någon novell” samt tre romaner. – Han kom till Sverige på ett kort besök i samband med att ”Vitlöksballaderna” gavs ut, men vi har träffats i Kina flera gånger också. Han är en väldigt trevlig person, ganska tystlåten, men också humoristisk. Vad är karaktäristiskt för hans stil? – Han är ganska ordrik och använder också talspråk. Jag tror att han blir lätt att ta till sig för de svenska läsarna. Han är inte svår utan en sagoberättare, en historieberättare, som fabulerar ganska vilt. Det finns också vissa drag av magisk realism. Min mamma jämförde honom med Selma Lagerlöf. Det är inte en så dum liknelse, lite saga, lite folklig tradition. Finns det några teman som återkommer? – Ja, den lilla människans plats i historien, men där människan inte bara är ett offer utan ganska aktiv. Han är bra på att skildra människor som komplexa. De kan vara både grymma och elaka, men också roliga och varma. Det är ofta vanliga liv som skildras, men alltid med dramatiska inslag, som krig och uppror. Hur skulle du beskriva Mo Yans politiska position? – Han var mer kontroversiell som yngre. ”Vitlöksballaderna” handlar om bondeuppror och armén ville ju bli av med honom. Det var samma sak när han arbetade på åklagarämbetets tidning där han skrev saker som de inte gillade. I dag är han nog ganska brett accepterad. Som författare i Kina måste man försöka lära sig att navigera och undvika att ta ställning för eller emot. Men det betyder inte nödvändigtvis att man tar ställning för regimen, säger Anna Gustafsson Chen. Vad tror du att detta Nobelpris betyder för litteraturen från Kina? – Att folk kan få upp ögonen för den. Gao Xingjian (som tilldelades Nobelpriset 2000) är en ganska svår författare i jämförelse. Frankfurt: Kinesiska förläggare tagna på sängen av nyheten Det doftar ljuvligt på bokförlaget Tranan, en blandning av böcker och damm. Förlaget är litet och består av bara ett mindre rum nära Mariatorget på Söder. Böcker ligger överallt och kärleken till litteratur känns i det bohemiska stöket. En halvtimme efter att Nobelpriset tillkännagivits hade bara några medier hunnit till Tranan och något bubbel syntes inte till. Till sist skakas en flaska fram och fotograferana får ta sina jubelbilder. Eftersom personalen bara består av tre personer ryms alla på bilderna. De ger ut ett trettiotal översatta skönlitterära verk om året och fick 2009 Svenska Akademiens Karin Gierows pris för sin utgivning från Asien, Afrika, Latinamerika och försummade europeiska språkområden. – Vi visste att Mo Yan blivit hajpad i olika sammanhang, men vi hade lagt upp andra av våra författare i skyltfönstret. Det är outgrundligt vem akademin väljer till slut, säger förläggaren Styrbjörn Gustafsson. Förlaget har tre titlar av Mo Yan, den senaste, romanen ”Ximen Nao och hans sju liv”, hade en upplaga på bara tusen exemplar. – När jag får en chans ringer jag tryckeriet för att få fram fler böcker. Våra författare får inte det utrymme i medierna som de förtjänar. Senaste boken har bara recenserats av en enda svensk dagstidning. Styrbjörn Gustafsson träffade Mo Yang för tio år sedan på ett fik i närheten av förlaget. – En sympatisk, men tystlåten tillbakadragen människa. Förlagets hemsida kraschar. Tre telefonlinjer räcker inte till. Allt fler reportrar väller in i det lilla rummet. Av doften i lokalen återstår knappt något alls. Några av de svenska förläggarna har samlats i monter A905 på bokmässan i Frankfurt för att invänta beskedet från Stockholm. En bricka med bubbel står uppdukad för dem som till äventyrs vill utbringa en skål. När namnet Mo Yan ropas ut är det som om ingen kommer på något att säga. – Men det är kul för Styrbjörn, utbrister till sist en ung man och avser Mo Yans svenske förläggare Den stora kinesiska avdelningenligger inte långt ifrån den svenska. Runt ett av borden sitter några kinesiska förläggare och äter mellanmål. Det blir DN som kommer med nyheten. – Åh, det visste jag inte, säger Lei Ou, en ung kvinna, och berättar vad som hänt för de andra, de skiner upp och fortsätter sedan att prata. – När? frågar hon. – I dag för en kvart sedan. – Great news, det är sällan en kines får Nobelpriset. Hur känd är han? – Mycket. Han skrev manus till en väldigt berömd kinesisk film, ”Det röda fältet” av Zhang Yimou. Men jag har inte läst något av honom. Lei Ou plockar fram sin telefon för att googla fram de sidor som visar hur kinesiska tidningar redan för några dagar sedan spekulerade i att Mo Yan kunde få priset. – På Weibo, Kinas Facebook, har det också diskuterats, berättar hon. Den tidigare så svarta storbildsskärmen är nu upplyst med en bild på Mo Yan, men framme vid informationsdisken kammar vi noll. Mo Yan är inte här, hans böcker finns inte någonstans och inte heller hans förläggare är på plats. – Kom i morgon, säger den unge studenten i grön skjorta. När vi återvänder efter en halvtimme har saker och ting förändrats. En kvinna har hittat ett 37 sidor långt utdrag ur Mo Yan-novellen ”Isens och snöns skönhet” som finns publicerad i en lärobok – kinesiska för utlänningar. – Att en av hans noveller finns i just den här boken visar vilken betydande författare han är, säger hon.


”Mo Yan är ingen dissident”

Summary: Handelsminister Ewa Björling tror att Mo Yan som årets nobelpristagare i litteratur kan ge de svensk-kinesiska affärsförbindelserna en skjuts. Förre Kina-ambassadören Börje Ljunggren är också positiv.

Ewa Björling tror att det faktum att årets Nobelpris i litteratur går till en kinesisk författare kan hjälpa de svenska affärerna med landet på traven. – Nobelpriset är ett oerhört starkt varumärke och oavsett till vem det delas ut stärker det kännedomen om Sverige, därmed ökar också affärsmöjligheterna, säger handelsministern. – En erkänd författare, folkkär kan man säga, och kanske det första litteraturpriset till Kina som kommer att väcka positiva kommentarer bland det officiella Kina, säger Sveriges förre Kina-ambassadör Börje Ljunggren. – Han har skrivit väldigt satiriskt om pampväldet i landet, bland annat i romanen ”Vitlöksballaderna”, men är inte alls någon dissident likt flera tidigare pristagare, han är en utpräglat episk författare och skriver i en fantasifull tradition, närmast latinamerikansk, säger Börje Ljunggren. Kinakännaren Tom Hart, verksam vid Handelshögskolan i Stockholm, tror inte att årets litteraturpris kommer att ha någon effekt på relationerna mellan Kina och Sverige. Åtminstone inte på det sätt som de norsk-kinesiska relationerna påverkades 2010 då priset delades ut till aktivisten Liu Xiaobo. – Eftersom det här inte har någon politisk innebörd så tror jag inte att det har någon som helst påverkan. Liu Xiaobo var en person som regeringen starkt ogillade, så det är klart att det hade negativa konsekvenser. Det finns ingen som helst risk för det nu, tror jag, säger Hart. Han tror inte heller på positiva effekter, som till exempel stärkta handelsförbindelser. – Det handlar om mer solida faktorer i det här sammanhanget. Men Hart utesluter inte att många kineser kan bli nöjda med att priset i år går till Mo Yan. – Det är naturligtvis alltid positivt att de egna får ett fint pris, då det inte är politiskt laddat.


Marcimain försvarar Palme-filmen

Summary: Det är en månad till premiär, men Mikael Marcimains "Call girl" skapar redan kontrovers. Olof Palmes familj överväger polisanmälan, men regissören försvarar sin film.

Den 9 november har "Call girl" premiär. Filmen baseras på 70-talets Geijer-affär och har redan väckt ont blod. I berättelsen förekommer en statsminister, som på många sätt påminner om verklighetens Olof Palme, och i explicita scener gestaltas hur denne har sex med en minderårig prostituerad. "I filmen 'Call girl' anklagas min far Olof Palme för att mot betalning ha haft sex med en minderårig - så kallad pedofili. Det är ett mycket allvarligt brott och skulle rendera ett långt fängelsestraff. Han nämns inte vid namn, men i filmen lämnas andra uppgifter som gör karaktären entydigt identifierbar. Anklagelsen är totalt grundlös", skriver Olof Palmes son Mårten Palme i ett mejl. "Call girls" regissör Mikael Marcimain har hyllats för tv-serier som "Upp till kamp" och "Lasermannen". Han vill inte svara på frågor om filmen, men i ett sms försvarar han sitt verk: "Vi har gjort en spelfilm, en fiktion. En thriller. Det är ingen dokumentär. Vi berättar ingen sanning. Det är ett konstnärligt verk. Har inga fler kommentarer", skriver han. Filmskaparna har inte kontaktat familjen Palme under arbetet med "Call girl" och familjen har ännu inte sett filmen. Mårten Palme tar illa vid sig vid tanken på att hans far beskrivs som sexköpare. Han nöjer sig inte med förklaringen att "Call girl" är ett konstnärligt verk och överväger att polisanmäla filmen för förtal. "Även om filmen är en fiktiv berättelse utgör den ett djupt kränkande förtal av en avliden - en brottslig handling. Stämmer uppgifterna om filmen avser jag att polisanmäla den", skriver Mårten Palme i sitt mejl. Juridisk expertis gör bedömningen att om det finns tillräckliga likheter mellan filmens statsminister och verklighetens Olof Palme så skulle brottsrubriceringen förtal av avliden kunna vara aktuell. "Call girl" får svensk biopremiär 9 november. Geijer-affären + I maj 1976 greps en kvinna i Stockholm, misstänkt för grovt koppleri. Det blev starten på den så kallade bordellhärvan. Polisen hade spanat på bordellen en längre tid och upptäckt att flera av kunderna var kända politiker. + I en stort uppslagen artikel i november 1977 hävdade Dagens Nyheter att den tidigare justitieministern Lennart Geijer var en av kunderna. Bakgrunden till uppgifterna var en promemoria där rikspolischefen Carl Persson ska ha berättat för statsminister Olof Palme om politikernas besök på bordellen. + Olof Palme dementerade kraftfullt uppgifterna och anklagade DN för grovt förtal. Tidningen tvingades ta tillbaka uppgifterna och be Geijer om ursäkt. Det visade sig senare att journalisten Peter Bratt i stort sett hade rätt i sin artikel, även om vissa detaljer inte stämde. + Genom åren har det spekulerats i vilka politiker och andra kända personer som besökte bordellen. Källa: TT


Intima tidsbilder med humor

Summary: Den tyske fotografen Wolfgang Tillmans ställer ut både sexuellt laddade och mer vardagspoetiska bilder på Moderna museet. Dessa starka tidsdokument från 1990-talet är fortsatt vitala, skriver Bo Madestrand.

Hur såg 90-talet ut? Ett svar får man på Moderna museets omfattande retrospektiv med den tyske fotografen Wolfgang Tillmans. Hans bilder på svettiga, rusiga klubbkids, halvdöda krukväxter, kyssande män och supermodellen Kate Moss är lika starka tidsdokument som någonsin Oasis eller Blurs 90-talsalbum. Det betyder inte att de åldrats dåligt. Tvärtom är hans skenbart dokumentära bilder fortsatt vitala och angelägna snapshots från ett nyss förflutet nu. Tillmans har förmågan att fånga de små ögonblicken och ge dem en tidlös, emblematisk kvalitet. Den ickehierarkiska hängningen, där bilder från olika tidpunkter nålats eller tejpats upp direkt på väggen, förstärker bilden av Tillmans fotografiska projekt som en pågående process där vitt skilda motiv kontrasterar och kommenterar varandra. Här finns såväl explicita sexbilder och stilleben av blommor i petflaskor som astronomiska bilder, naturmotiv och kändisporträtt. Men oavsett motiv präglas Tillmans fotografier av en informell estetik som ger bilderna en autentisk, vardaglig känsla. Det är förstås ett högst medvetet val, de till synes spontana bilderna är ofta – om inte alltid – noggrant komponerade och iscensatta. Tillmans slog igenom som fotograf för popkulturella tidningar som i-D och Index men har gradvis etablerat sig även i konstnärliga sammanhang. År 2000 fick han det prestigefulla Turnerpriset och räknas sedan dess som en av sin generations (han är född 1968) mest intressanta fotografer. På Moderna museet visas såväl välkända, ikoniska 90-talsbilder som mer abstrakta undersökningar av det fotografiska mediets möjligheter och material, från blanka fotopapper till enkla digitala utskrifter. Bland de förra sticker porträtten av det unga paret Alex och Lutz ut, som den ofta publicerade bilden där de iklädda enbart regnrockar klättrat upp i ett träd. De senare, som de hopskrynklade, monokroma fotopapperen, känns mer sökta och självrefererande. Här finns också flera intima, sexuellt laddade fotografier, som en närbild av en vagina, en erigerad penis halvt dold av en flygplansmåltid samt en naken man som urinerar på en grön kontorsstol. Särskilt den senare väcker påtaglig munterhet bland museets yngre besökare – vilket inte är så märkligt, även när de närmar sig porrens bildspråk präglas Tillmans nakenbilder av en försonande humor. I andra projekt finns en lågmäld, vardagspoetisk ådra, som i serien med underifrånbilder av flygplanet Concorde, tagna från parkeringsplatser, bakgårdar och fält i närheten av flygplatsen Heathrow. De suddiga, gryniga bilderna liknar mest av allt en amatörornitologs bildbevis av någon ovanlig fågelart. Men det är framför allt Tillmans skildringar av 90-talets hedonistiska klubbkultur som biter sig fast. Känslan att allt är möjligt, ruset, den svävande tidsuppfattningen. Men också ångesten och misären dagen efter, bäst gestaltad i en interiör från en ateljé full av tomma glas, flaskor, skräp och fimpar.


Avicii till Norrköpingsfestivalen

Summary: Rammstein, Green Day och Avicii. Där har ni de tre stora dragplåstren till den nya Bråvallafestivalen i Norrköping nästa sommar.

Under onsdagen presenterade Hultsfredsarrangörerna FKP Scorpio sina planer för festivalsatsningen vid Bråvalla flygfält i Norrköping nästa sommar. Och förhandsspekulationerna kring de största artisterna visade sig delvis stämma. Det blir tyska industrimetalbandet Rammstein, amerikanska punkbandet Green Day och svenska houseundret Avicii som ska agera de stora publikdragarna till satsningen som fått namnet Bråvallafestivalen. Det lär säkert behövas eftersom FKP Scorpio siktar på att festivalen ska locka upp till 40 000 besökare. Där har man satt gränsen för antalet besökare det första året. Området har dock en kapacitet på runt 100 000 besökare. För Avicii, eller Tim Bergling som han egentligen heter, blir det den enda spelningen i Sverige under 2013 och han spelar under festivalens sista dag, lördagen den 29 juni. Green Day är inbokade att spela på fredagen. Billie Joe Armstrong och hans mannar släppte nyligen plattan "Uno" som är det första av tre planerade albumsläpp det kommande året. Tyska Rammstein, som spelar på festivalens första dag, är sedan tidigare klara för två av FKP Scorpios tyska festivaler nästa sommar och är även inbokade till brittiska Download-festivalen. Senast den karismatiske frontmannen Till Lindemann och hans band besökte Sverige var i februari i år då man spelade i Globen i Stockholm. Festivalen hålls 27-29 juni, vilket är samma helg som den krisande festivalen Peace & Love i Borlänge. Biljetterna släpps under torsdagen och priset för en tredagarsbiljett landar på 1 595 kronor men då tillkommer 300 kronor för campingen. Endagsbiljetten kostar 595 kronor.


CD-skivan fyller 30 år

Summary: Från sent 80-tal ända fram till i fjol dominerade formatet musikindustrin. På måndagen fyllde cd-skivan 30 år.

Förra året tog den digitala musiken över den globala försäljningen av musik. Men fram till dess dominerade fortfarande cd-skivorna, skriver sajten NPR Music. Imponerande, med tanke på att cd-skivan på måndagen fyllde 30 år? Snarare helt naturligt. – Om man tittar på de senaste 110, 115 åren så har de största formaten alla dominerat under 20–30 år, säger Sam Brylawski, tidigare chef på USA:s kongressbiblioteks ljudavdelning, till NPR Music. Mycket handlar om att musikindustrin tjänar stora pengar på att sälja ny hårdvara, säger Sam Brylawski. – När 78-varvarna blev gamla och lp-skivorna tog över så kunde skivbolagen åter sälja saker som de redan hade sålt en gång. Och när cd-skivorna ersatte lp-skivorna på 90-talet så sålde man samma saker igen. Det är en kassako på det sättet, säger Sam Brylawski. Det var i Japan den 1 oktober 1982 som Sony presenterade den första cd-spelaren för hemmabruk, CDP-101, tillsammans med det första musikalbumet på cd-skiva – Billy Joels ”52nd Street”. Egentligen var den första cd-skivan med pop svensk, Abbas ”The Visistors”, men Billy Joel fick förtur ut på skivhyllorna. Den första tanken om det nya formatet formades av nederländska elektronikföretaget Philips, enligt sajten What Hifi?; så tidigt som 1974 hade Philips tagit fram idén om att använda en optisk disk för att lagra musik. De kommande åren slopade man dock tankar om fyrkanalsljud och en 20 centimeter bred skiva för att allt mer närma sig den cd-skiva vi känner i dag. Samtidigt började Sony ta fram en egen ”kompakt skiva” och oron för ett formatkrig växte allt större. Men i stället för att konkurrera om konsumenterna beslutade sig Sony och Philips för att samarbeta, och på en gemensam presskonferens 1980 presenterade man en gemensam CD-standard: CDDA (Compact Disc Digital Audio). Skivan skulle vara 12 centimeter i diameter, bestämde man. En teori om anledningen till detta ska ha varit att Sony ville att den skulle ha tillräckligt med utrymme för att Beethovens symfoni nr 9 skulle få plats. Den längsta kända versionen av ”Beethovens nia” var vid den tidpunkten Wilhelm Furtwänglers tolkning från Bayreuthfestspelen 1951 – 74 minuter lång – och fick precis plats på en 12 centimeter bred skiva. Anmärkningsvärt är att se hur mycket en cd-spelare kostade ett år efter lanseringen. Oavsett om man köpte Philips, Marantz, Sonys eller Hitachis variant så fick man räkna med att lägga ut runt 500 brittiska pund. Det motsvarar i dag ungefär 1.400 pund, nästan 15.000 svenska kronor.


Lödig och ledig lyrik för alla

Summary: Hur låter den store irländske poeten Paul Muldoon på svenska? Som en korsning mellan Malte Persson, Göran Sonnevi och Gunnar D Hansson. Anna Hallberg läser en formidabel översättning.

Översätta eller inte översätta? På förra årets bokmässa deltog jag i ett nordiskt seminarium som kretsade kring den frågan. Just när diskussionen började luta åt en konsensus kring hur sorgligt det är att vi inte längre läser våra grannländers litteratur på originalspråk, från svensk horisont: åtminstone danska och norska, höjde P O Enquist stämman. ”Översätt!” Jag kommer att tänka på det när jag läser Lars-Håkan Svenssons formidabla översättningar av den irländske poeten Paul Muldoon. Eller om man ska benämna honom amerikan. Muldoon bor sedan länge i USA och det är just spannet över det iriska, brittiska (jo, han har varit professor i Oxford också) och amerikanska som gör hans poesi säregen och intressant. I en behändig volym presenteras ett mindre urval av Muldoons hittills elva utgivna diktsamlingar, samt två nyskrivna dikter och avslutningsvis ett utförligt efterord. Naturligtvis bör man läsa Muldoons språkspänstiga poesi i original, på engelska, vilket inte borde vara så svårt för vår anglifierade samtid. Men i praktiken är det sällan som översättning och originalspråkläsning står i motsättning till varandra. Snarare tvärtom. ”En hare på Aldergrove” påminner mig om Muldoons författarskap, ger mig lust att återvända till ursprungsböckerna men gör mig också nyfiken: Hur låter Paul Muldoon på svenska? Ett svar skulle kunna vara: som en korsning mellan Malte Persson (känslan för rim och rytm, det goda humöret), Göran Sonnevi (det vardagligt narrativa, ett politiskt allvar som ibland ger sig till känna) och Gunnar D Hansson (kärleken till anekdoten, det specifika, kunskapen och beläsenheten). Muldoon skriver lödigt och ledigt, som i dikten ”Något annat”: När din hummer lyftes upp ur vattentanken för att bli vägd kom jag att tänka på vejde, på krapprot, på flyktigt indigo- bläck, på hur Nerval tyckte om att ta en hummer på promenad i en florstunn tråd, hur när ett passande antal dagar hade förlöpt (son front rouge encor du baiser de la reine) och hans förhoppningar om Adrienne gått i stöpet, han fann för gott att hänga sig med en kedja i en lyktstolpe, vilket fick mig att tänka på något annat och så på något annat igen. Dikten, liksom associationerna, rinner fram. I originalet också med hjälp av ljudlikheterna i ord som ”Nerval”/”interval” eller ”Adrienne”/”again”. Det fina med Muldoons dikter är att de håller både för petnoga närläsning och följsamt medglidande. Man kan fastna vid färgerna. Vejde: gul. Krapprot: röd. Indigo: djupblå. Eller fördjupa sig i den franske 1800-talspoeten Gérard de Nerval, som brukade promenera med sin hummer, döpt till Thibault, i koppel i Paris parker. Man kan fundera över relationen mellan diktens jag och du. Finns det några paralleller till Nerval och hans drömda kärlek ”Adrienne”? Vars ljudlikhet med Ariadne för övrigt får mig att tänka på den grekiska myten där det röda garnet – ariadnetråden – räddar Theseus ut ur Minotaurus labyrint. Hur dikt, galenskap, kärlek, dröm, vardag och död hänger samman. Om det är vi som tänker eller om det är myterna, trådarna, rimflätorna och orsakskedjorna som tänker åt oss. Om man vill trassla in sig i den härvan eller rulla vidare och tänka ”på något annat igen”. När det gäller Paul Muldoons poesi kan man välja den läsart som passar. Och, jag brukar inte säga det här, men hos Muldoon finns faktiskt något för alla. Vilket är en av förklaringarna till att han är så överöst med priser. Lars-Håkan Svenssons översättning är noggrann och sensibel. Kanske hade jag, när Muldoon beskriver en regnskur som ”hejdat sig just framför Golightlys gränd/så att det verkade som om en glasvägg/fallit omkull” valt att skriva ”så att det verkade som om en glasvägg/rasat ner” för att bevara bilden i liknelsen. Men det är petitesser. På det stora hela är ”En hare på Aldergrove” en fröjd att läsa.


Homer Simpson ger sin röst till Mitt Romney

Summary: Republikanernas presidentkandidat Mitt Romney får oväntat stöd av Homer Simpson. Det framgår av ett Youtube-klipp som tv-bolaget FOX lagt ut.

I varje USA-val får presidentkandidaterna stöd av ett stort antal kändisar. Barack Obama har flest namnkunniga supportrar med bland andra Jay-Z och Beyonce i spetsen. Men nu får Mitt Romney hjälp från oväntat håll. Seriefiguren Homer Simpson röstar på republikanen i ett Youtube-klipp som publicerades i fredags av tv-bolaget FOX. I videon bestämmer sig Homer för att rösta på Romney eftersom han uppfann ”Obamacare”. När Homer Simpson har röstat färdigt får han se Mitt Romneys skatteunderlag, vilket leder till att han genast vill skvallra till pressen. Men när han försöker ta sig från vallokalen sugs han in i en maskin som dumpar honom i en kinesisk fabrik. Även i valet 2008 sögs Homer in i en maskin. Han försökte då rösta på Obama, men varje röst gick i stället till republikanen John McCain.


Koreanska poptåget har nått Sverige

Summary: Den koreanska popmusiken har vuxit till en storindustri, och nu slår den stort även i västvärlden. Alla dansar ”Gangnam style”, och på fredag är det premiär för den första svenska k-popklubben.

Det är lördag den 22 september, klockan är två, och på Sergels torg i Stockholm framför 300 personer den bredbenta cowboyinspirerade koreografin till PSY:s låt ”Gangnam style”. En världshit med välproducerat dansgolvsbeat och oemotståndligt klistrig refräng – på koreanska. Sedan låten släpptes i juli har videon setts över 262 miljoner gånger på Youtube, PSY har gästat David Letterman och lärt Britney Spears koreografin i ”Ellen DeGeneres show”, toppat listor i Finland och Danmark och legat elva i USA. Evenemanget på Sergels torg är en av hundratals liknande flashmobbar världen över: Paraguay, Berlin, Polen, Bergen i Norge och Times Square i New York. Den sydkoreanska popmusiken, k-pop, är plötsligt överallt. Fyra av dem som dansar på torget är Felix Wo, Katarina Vlassova, Xinga Li, och Julyssa Diaz. På fredag startar de Sveriges första nattklubb för k-pop i Stockholm, och ett par dagar innan flashmobben träffas vi på en koreansk restaurang där de har planeringsmöte. – Jag har velat ha en k-popfest i ett par år, men då var tiden inte inne, säger Julyssa Diaz. Hon har lyssnat på k-pop i sex år. I början var hon ganska ensam om sitt intresse, men nu uppskattar hon att det finns runt tretusen svenska fans. Intresset för klubbkvällen har varit enormt. Folk kommer att flyga till Stockholm från andra länder, till och med från Sydkorea, bara för att gå dit. Klubben har varit planerad ända sedan i våras, men tajmningen har råkat bli osannolikt bra. – I början när vi kontaktade folk om klubben fattade de inte riktigt. Så kom ”Gangnam style”, och alla bara ”Jahaaa!” Vi har verkligen haft tur, säger Xinga Li. Historien om k-pop börjar för ungefär tjugo år sedan. Sydkoreas musikscen hade dittills mest handlat om folksångare, men plötsligt dök det upp band som influerats av amerikansk popkultur, rap och techno. 1995 bildades skivbolaget SM Entertainment, en lokal musikindustri började ta form, och en alldeles säregen popestetik växte fram. Den humoristiske rapparen PSY och hans monsterhit ”Gangnam style” är egentligen inte representativa för genren, som oftare är sockersöt, färgglad, befriad från sex och nakenhet – och oerhört genomtänkt. – När vänner frågar vad det är jag gillar med k-pop säger jag att det är pop som låter som om den är hög på kokain. Det är pop med mer av allt, inte bara musiken utan koncepten, kläderna, danserna – allt görs till ett paket som är väldigt flashigt och planerat in i minsta detalj, säger Julyssa Diaz. SME och de övriga skivbolagen som snabbt följde nöjde sig inte med att ge ut skivor – de blev talangagenturer och startade skolor för att skapa popstjärnor. Skivbolagen dammsuger landet på jakt efter barn med potential, och om de antas till skolorna får de en hård träning i sång, dans och mikrofonteknik vid sidan av den vanliga skolgången. De bästa får så småningom göra sin debut. Oftast sätts grupper ihop med upp mot ett dussin bandmedlemmar, alla med sina egna fans och sina egna stunder i rampljuset. Skivbolagen är popfabriker som matar ut unga, vackra, medietränade och otroligt professionella popstjärnor på löpande band. Och allt med dem är påkostat – videor, styling och konserter. Pelle Lidell är A & R-chef på Universal, och första gången han såg en k-popkonsert i Seuols arena tappade han andan. – Det är den största liveproduktion jag någonsin sett, det var som Coldplay plus U2. Jag har aldrig sett en publik gå så fullständigt i taket. Allt är hi-tech, glossigt, det är datoranimerat och otroligt koreograferat. Det är som att kliva in i ”Blade runner”, som att kliva in i framtiden! Det är overkligt. Jag har aldrig sett något liknande, och då har jag sett en jävla massa spelningar under min karriär, säger Pelle Lidell. Konserten han såg var med de största av skivbolaget SME:s artister. Pelle Lidell var nämligen tidig att hoppa på k-poptåget, och för sex år sedan inledde han och Universal ett samarbete med SME. Sedan dess har skandinaviska låtskrivare haft flera k-popmonsterhits, bland annat Girls Generations ”Hoot” och DBSK:s ”Mirotic” som båda sålt i ett par miljoner exemplar. Pelle Lidell fick tidigt in en fot på en mångmiljonmarknad – men när han inledde samarbetet med SME var det inte alla som förstod vad han sysslade med. – När jag berättade att en av mina låtskrivare haft en jättehit, sålt två miljoner och haft 45 miljoner visningar på Youtube sade folk bara: ”mm, eller hur”. Och jag var väl inte särskilt mån om att berätta mer. Varför bjuda in konkurrens, säger Pelle Lidell och skrattar. Men allt har förändrats snabbt. Det senaste året har Pelle Lidell blivit intervjuad om k-pop av tidningar som brittiska The Guardian och amerikanska Wall Street Journal. K-popen har vunnit mark i Europa och USA, inte minst med ”Gangnam style”, och skepsis har bytts mot försiktig respekt i branschen. – K-pop har fortfarande lite jönsstämpel bland musiksnobbar som inte har koll eller som är fördomsfulla mot asiater. Men jag brukar jämföra med hur vi såg på Hyundai på åttiotalet eller hur vi tänkte att ”made in Korea” betydde dålig kvalitet. I dag skulle jag köpa Samsung om jag letade efter en platt-tv. Lite samma grej kommer hända med popmusiken, även om det kommer att ta lång tid, säger Pelle Lidell. Nybyggarandan i Sydkorea smittar också av sig på musiken och k-popestetiken, och är en av sakerna som är så lockande med genren. – Det finns en positiv underton i allting som genomsyrar hela det Sydkoreanska samhället. En stor framtidstro som avspeglar sig i musikvideorna, säger Pelle Lidell. På den koreanska restaurangen där klubbplanerandet pågår finns det också framtidstro. Efter premiären hoppas gänget kunna fortsätta regelbundet, det ska kännas som att gå ut och festa i Seuol, säger Felix Wo, Julyssa Diaz, Katarina Vlassova och Xinga Li. Medan vi pratar kommer restaurangägaren fram och presenterar en sydkoreansk man som visar sig arbeta på handelskammaren; han får en klubbflyer. Han får sitta vid vip-bordet, skrattar klubbarrangörerna, där hela Sydkoreas ambassadpersonal redan är inbokade. De sydkoreanska myndigheterna har de senaste åren insett potentialen i k-pop som handelsvara och ekonomi, och satsar nu stort på den inhemska musikbranschen. Men det internationella genombrottet för k-pop är inte enbart positivt. Efter de senaste årens k-popexplosion börjar marknaden bli övermättad, säger Julyssa Diaz. Fler och fler skivbolag startas i Sydkorea, fler och fler band manglas ut. Hittills i år har över femtio k-popgrupper debuterat. – De flesta nya band kommer att försvinna snabbt. Jag tror att vågen kommer att mattas av lite nu, för att förhoppningsvis ta fart igen, säger Julyssa Diaz. Artikeln har tillfogats en rättelse. K-pop Non Stop tipsar om fem låtar för nybörjaren H.O.T – ”Candy” SNSD – ”Gee” Big Bang – ”Haru haru” DBSK – ”Mirotic” J J Project – ”Bounce” K-pop Det första och största k-popskivbolaget SM Entertainment startades 1995. Sedan dess har även bolag som YG Entertainment och DSP Entertainment startat k-popartistagenturer. 2011 startade Billboard en egen lista för koreansk pop, Korea K-Pop Hot 100. Den första ettan var Sistars ”So cool”. Bandet Wonder Girls var de första att ta sig in på den vanliga topp-100-listan i USA. De har också turnerat tillsammans med Jonas Brothers. K-pop är stort i Japan och Kina, och de sydkoreanska artisterna släpper ofta skivor på japanska. Bandet EXO finns i två versioner – EXO-M för Kina och EXO-K för Sydkorea – där två uppsättningar sångare gör samma låtar och samma videor samtidigt på olika språk. Klubben K-pop Non Stop är den första svenska nattklubben för sydkoreansk musik. Premiären är på fredag på Studion, Kulturhuset, Stockholm.


Tomt malande testosteronrock

Summary: I kanadensiska storsäljarna Nickelbacks småjobbiga och grabbiga bärsrock finns försonande drag i melodierna, och framför allt i allsångsrefrängerna. Men det är också allt.

Betyg 2. Rockmusik är ingen exakt vetenskap. Rockmusik är inte matematik. Summan av ett plus ett blir inte nödvändigtvis två. Det kan bli väldigt mycket mer, men också långt mindre. Kanadensiska Nickelback tar de två minst tilltalande sidorna hos två genrer som i grund och botten är varandras diametrala motsatser – och skapar något om möjligt ännu mindre tilltalande. Å ena sidan växte kvartetten runt nittiotalets mitt fram i något slags post-grunge, även om genombrottet dröjde till efter millennieskiftet. Chad Kroeger har den där gutturala vibratorösten som var och varannan amerikansk rocksångare e.EV (efter Eddie Vedder) siktat mot och riffen i de tyngre låtarna är precis så där trögflytande, tomt malande och sega som de bara är i riktigt tradig uddlös grungerock. Å andra sidan saknar Nickelback helt grungens introverta allvar (inte nödvändigtvis en dålig sak i och för sig), utan ligger textmässigt och i framtoning närmre den åttiotalistiska hårdrock som grungen var en reaktion på. Kroeger sjunger (och mellansnackar) hellre om brudar och bärs än ångest och mobbning. Även rent musikaliskt – särskilt misslyckat ironiska ”Rockstar”, genombrottshitten ”How you remind me” och de flesta balladerna – finns spår av hårsprejad melodiös hårdrock.Däremot saknas helt den androgyna sida som fanns i flertalet av de glammigaste åttiotalsbanden på den amerikanska västkusten och som dämpade eller balanserade upp det testosteronstinna. Kroeger och gitarristen Ryan Peake har i stället en småjobbigt rå, grabbig ton mellan varandra på scen. Ofta mynnar den på papperet omöjliga blandningen mellan grunge och åttiotalshårdrock ut i en kompetent och väldigt logisk radiorock. Med ett möjligen försonande drag i melodierna: säga vad man vill om allt det andra, men Nickelback kan faktiskt sno ihop allsångsrefränger. Särskilt spännande är det ju dock inte.


Malin Ullgren: Det är som om Joyce Carol Oates inte själv väljer när romanerna är färdiga

Summary: Det finns skäl till att Svenska Akademien inte tilldelar Joyce Carol Oates Nobelpriset. Hennes superproduktion nämns ofta. Men man kan också se den som generositet.

Ni känner till uttrycket ”läshunger”. Det beskriver ett barns upptäckt av text, som leder vidare till böckerna. Hungern är så stark och så allomfattande, att även om böckerna är det bästa, kan vid bokbrist vilken text som helst duga. Vilhelm Moberg, till exempel, har skrivit om hur han desperat läste på barndomshemmets tidningstapetserade väggar. Det finns en annan hunger, i andra änden av den här textkedjan, som handlar om ett omättligt behov av att skriva. Skrivhungern, skämtsamt kallad ”grafomani”, uppfattas dock inte som lika gullig eller behjärtansvärd som barnets läshunger. En vuxen författare som inte kan sätta stopp för sin lust till ord och fiktion kan faktiskt förebrås sin stora produktivitet. En som ständigt avfärdas som grafoman är Joyce Carol Oates, vars senaste roman på svenska, ”Dykvinnan”, recenserades i förra veckan. Inte sällan anför de som i grunden uppskattar Oates att hennes superproduktion gjort det omöjligt för henne att få Nobelpriset. Jag har också tänkt ungefär så; det är ju naturligt att någon som så snabbt och så ofta släpper verk ifrån sig, inte kan hålla den höga klass som krävs för ett Nobelpris. Ur ett marknadstekniskt perspektiv kan man lugnt säga att Oates inte värnar sin exklusivitet, inte bygger någon laddad efterfrågan, eftersom läsarna mättas innan de ens hunnit känna lusten till en ny roman. Av det skälet hyser jag en växande respekt för Joyce Carol Oates. Hon kanske skriver därför att hon annars inte vet vad hon ska göra, vem hon är, inte vet hur hon ska tänka och känna om hon inte kan kanalisera sitt medvetande i romanen. Det är väldigt frestande att lägga hennes persona på analyssoffan. Har man läst Oates självbiografiska texter, framstår hennes kontrollbehov som en intressant kontrast till hennes romaner – som om de är det enda utflöde hon har för det fula och det svällande. Om jag släpper mina fantasier om hennes inre, tror jag i vilket fall att hennes romaner bättre bedöms som en helhetlig fantasi än som enskilda titlar. Något som inte enbart ska förstås inom två pärmar, utan som ett ännu oavslutat verk – vars punkt kanske inte sätts förrän Oates dör. Så kunde man resonera kring alla författarskap. Men jag tror att det i Joyce Carol Oates fall är viktigare och mer påkallat. Varför det är mer påkallat sammanfattades nyligen bra av brittiska författaren Rose Tremain: ”De som kritiserar henne för att skriva ’för mycket’ underskattar den energi som förs över från den ena boken till nästa.” (The Guardian, 7/9, min övers). Så är det. Hos Oates finns ett tryck, en rörelse, som inte upphör när en bok är slut, utan som tvärtom vidarebefordras mellan verken. Fram växer ett parallellt USA, en djupt komplicerad nation, och många decenniers amerikanska kvinnoliv. Det finns också något läsartillvänt i hennes generösa utgivning – som om Oates inte själv väljer när romanen är tillräckligt noggrant paketerad för att få läsas, utan som om vi läsare bjöds in att stå vid hennes sida, för att själva ta hand om arken som spiller från skrivaren och ut över golvet. Vår vana att se det tydligt bearbetade och behärskade som lite vackrare utmanas. Jag förstår om Svenska Akademien inte tycker att hon håller fullt ut för att belönas. Men om den någon gång ville dela ut priset till en oavslutad muralmålning, som beskriver något som fortfarande händer, finns ju Joyce Carol Oates.


På väg att spränga nya gränser

Summary: I ”Den goda människan i Sezuan” gör Lo Kauppi två huvudroller i en: som kvinna och som hennes alter ego, en man. Jag kan misslyckas, men jag kan inte skylla ifrån mig. Rollen är fantastisk, texten är fantastisk, teater när den är som roligast.

Lo Kauppi, alltid upptagen med att spränga gränserna för kvinnorollen på scenen, har huvudrollen i ”Den goda människan i Sezuan” på Dramatens stora scen den 13 september. Egentligen är det två huvudroller. En ung kvinna som skaffar sig ett manligt alter ego för att försvara sina tillgångar och sitt barn: ”Gudarnas befallning att vara god och ändå leva, klöv mig som en blixt i två hälfter.” En pangroll, som regissören Eva Dahlman uttrycker det. Den passar dig som handen i handsken. Och att få spela två sidor av samma person? – Ja, i Evas uppsättning är det faktiskt en drömroll. Jag kan misslyckas, men jag kan inte skylla ifrån mig. Rollen är fantastisk, texten är fantastisk, teater när den är som roligast. Hon är en skådespelare med alldeles egen profil, ofta när hon står på scenen har hon själv skrivit och regisserat. Hon har spelat Ofelia i Lars Noréns ”Hamlet”, ”Jösses flickor – återkomsten”, men framför allt de egna produktionerna: ”Bergsprängardottern som exploderade”, ” Undercover” och ”Bergsprängardöttrar”. – Jag tycker bäst om när jag är medskapare. Men här behöver jag inte vara orolig för helheten. Jag gillar verkligen Evas Dahlmans politiska sätt att läsa pjäsen: Går det att vara god i dagens samhälle? Hur styr de ekonomiska villkoren vår moral? På Dramaten täcker enorma buntar av jeanstyg Stora scenen, i mitten står en liten boaserad tobaksbutik. Eva Dahlman har byggt vidare på Bertolt Brechts historia. Här sitter barn och syr jeans för billig export till väst. Vi går bokstavligen på deras fingrar, många av oss har mattor knutna av barn, som Eva Dahlman uttrycker det. – Och jag sitter här i H&M-linne och vet att när man köper något billigt då är det mycket dåliga arbetsvillkor i andra ändan, säger Lo Kauppi. Författaren gör den goda människan till kvinna och den hårda kusinen till en man? – När hon är tjejen Shen Te kör de bara över henne. Det är när Shen Te blir kille som hon sätter gränser, folk lyssnar. Jäkligt bra skrivet. Brecht har levererat ett antal stora kvinnoroller: Shen Te, mor Courage, Johanna från Slakthusen, bärare av pjäsens dilemma och inte i första hand någons fästmö eller på väg mot döden. Inte en Ofelia. – Problemet är att man så ofta ska komma in och vara vacker, piga, hora eller passopp. Bertolt Brecht var en stor teaterman och till hans talanger hörde att liera sig med smarta och karaktärsstarka kvinnor, både i kreativa och fysiska förbindelser. I arbetet med ”Den goda människan i Sezuan” hade han två medförfattare, först Margarete Stettin och sedan också Ruth Berlau. Hela tiden var han gift med skådespelerskan Helene Weigel, som bidrog starkt med sina rolltolkningar. Brecht beskriver det vilda kapitalistiska samhälle som präglade världen 1939. Västvärlden hade sett en rad enorma ekonomiska kriser som krossat många, Europa var på väg mot ett världskrig. Vad de ekonomiska villkoren gör med vår moral, den frågan känns aktuell nu också. – Det har gått långt, säger Lo Kauppi. Fram till 1980 minskade inkomstklyftorna i Sverige stadigt från 50-talet. Men från 1980 svängde kurvan och de senaste tio åren har de 10 procent som är rikast ökat sin inkomst med 88 procent. Vi borde tala mer om vad samhället tjänar på att det är så. Blir det verkligen fler jobb för att några tjänar väldigt mycket ? – Jag ser fler och fler utslagna, i ett sådant samhälle blir man rädd och girig. I pjäsen har klagomål om orättfärdigheter strömmat in till gudarna. De beger sig ned till jorden för att undersöka om någon följer deras bud. Om de hittar en enda god människa, slipper de ändra på det system som vår värld vilar på. De söker nattlogi, den enda som tar emot dem är Shen Te, prostituerad. Gudarna belönar henne med en summa pengar för att hon ska köpa en affär och leva ett godhjärtat liv. Men den nya tobaksaffären utnyttjas genast av hennes fattiga grannar. – Hon har sagt det mest för att skrämmas: Jag har en tuff manlig kusin, Shui Ta. När grannarna börjar supa och ha sönder affären blir hon desperat: Neej, nu går jag in och låtsas att jag är den där kusinen. Hon klipper av håret, gör en mustasch och sätter på en pälsmössa för att försvara sin affär. Shui Ta är en hänsynslös företagsledare som sätter folk på bar backe om det behövs. Ju mer sviken och utnyttjad Shen Te blir, desto hårdare blir kusinen. – Så växer situationen, jag har inte alls planerat att jag ska bli fabriksägare. Jag vill bara trygga mitt barns framtid. Shui Ta är en klättrare, en som själv har blivit ganska illa behandlad och tycker att han har rätt att roffa åt sig. Lo Kauppis Shui Ta bryter på finska och vet hur man dealar. Lite som männen hon hade runt sig när hon växte upp. – Shen Tes behov blir så starka, för att skydda sitt barn måste hon roffa åt sig. Till slut begår hon handlingar som är onda. Samtidigt har Shen Te sin egen kärna, därför blir hon kär i en arbetslös flygare. Han spelar medvetet på hennes behov av värme och hon finansierar hans drömmar. Kärleken som handelsvara: flygaren använder sin kärlek som en vara, precis som Shen Te när hon var prostituerad. – Hur ska man leva i den här världen? Jag tror att Brecht menade att den fria kapitalismen inte fungerar för individen. I dag är det faktiskt en modig pjäs. Jag hoppas att den når fram ... trots allt det här guldet, säger Lo Kauppi och sveper med handen genom luften. Bertolt Brechts världsrykte grundlades med ”Tolvskillingsoperan” , en enorm succé vid premiären 1928 i Berlin. När Hitler kom till makten 1933 lämnade Brecht, hans hustru Helene Weigel och deras medarbetare Tyskland. När pjäsen började skrivas 1939 bodde de i Sverige. 1954 fick Brecht och Weigel ett eget teaterhus för sin Berliner Ensemble i Östtyskland.


Evita är Perrellis drömroll

Summary: Hon vill fortsätta jobba brett med musik. Men rollen som Evita är Charlotte Perrellis livs val. Det säger stjärnan inför premiären av Andrew Lloyd Webbers klassiska musikal på Malmö opera på fredag.

"Evita" på Malmö opera är något av en succé redan innan den börjat. Biljettförsäljningen har slagit rekord. Flera föreställningar i är redan slutsålda. Och nu hungrar uppsättningens stjärna, Charlotte Perrelli, efter applåderna. – Allt sitter inte i ryggmärgen. Vi har inte kört 50 föreställningar, och jag måste hela tiden påminna mig om vad jag ska göra. Men vi har ändå kommit så långt att jag börjar längta efter publik, säger hon. Berättelsen om den argentinska skådespelaren Eva Duarte, som gifter sig med politikern Juan Perón och blir den kontroversiella presidenthustrun Evita Perón har fascinerat. När hon dog i cancer 1952, 33 år gammal, var hon redan en ikon. När Malmö opera och regissören Linus Tunström sätter upp Andrew Lloyd Webbers klassiska musikal om Evitas öde fästs extra uppmärksamhet på hennes fattiga bakgrund, hennes resa från smutsen, och hennes rädsla att falla tillbaka. Skräp och sopor blåser omkring på scengolvet, och repstegar och hänger ner från taket för att symbolisera hennes resa. Charlotte Perrelli har övat inför rollen i två månader och på fredag, den 14 september, är det premiär. – Jag andas Evita, jag läser Evita, det känns som hela mitt liv kretsar kring denna människa. Uppvuxen på landet, i småländska Hovmantorp, med en karriär som började med en talangjakt i det lokala köpcentret Köplusten, och som fortsatte via dansband till bred tv-underhållnig och succé som schlagerartist, delar Charlotte Perrelli och Evita erfarenheten av att komma från en enkel bakgrund. – Jag känner igen kämparandan och glöden, allt det där med att komma från ett litet samhälle och ha en passion efter att lyckas och nå ut. Men jag är alldeles för snäll och skulle inte kunna klampa på människor som hon gjorde. Perrelli upplever heller inte sin bakgrund som ett hot på samma sätt som Evita gjorde. – Att bli bortpetad är jag inte orolig för. Jag har ett inre lugn. Det tror jag inte att hon hade. Och jag skulle lätt kunna bo i Hovmantorp igen. Det vore inte ett förfall för mig. Programledarjobb, turnera med "Diggiloo", flera album, och nu prestigefull musikalroll. Charlotte Perrelli jobbar brett. Men det finns en gemensam nämnare. – Nästan allt jag gör handlar om sången. Jag är sångerska och jag gillar musik, och det är därför jag är i den här branschen. Att spela Evita är ett drömjobb. Men det betyder inte att den nu 37-åriga Charlotte Perrelli kommer att koncentrera sin karriär till musikaler. – Det här var mitt livs val. Det tror jag att jag kommer att känna även när jag blickar tillbaka, hur den än mottas. Jag har en drömroll till som jag vill göra, men jag kan inte avslöja vilken. Jag kommer göra andra saker emellan. Jag vill spela in ett nytt album och det finns programledarförfrågningar och sådant som hänger i luften. Det är det som är fantastiskt med mitt arbete, att jag får möjligheten att göra olika saker. Charlotte Perrelli Ålder: 37. Bor: Stockholm. Familj: Sönerna Angelo och Alessio med tidigare maken Nicola Perrelli. Aktuell: Spelar Evita Peron i musikalen "Evita" på Malmö opera, 14 september 2012 till 20 januari 2013. Tidigare musikalroller: Belle i "Skönheten och Odjuret" på Göta Lejon i Stockholm 2006, och Maria Magdalena i West Ends turnerande uppsättning av "Jesus Christ Superstar" 2003. Karriär: Dansbandssångare mellan 1987 till 1999 i bland annat Wizex. Vinnare av schlager-EM 1999 med "Take me to your heaven". Segrare i Melodifestivalen 1999 med "Tusen och en natt" och 2008 med "Hero". Utslagen i "Melodifestivalen" 2012 med låten "The girl". Medverkat i flera tv-produktioner, som "Super troupers", "Talang" och "Vem tror du att du är?". Turnerat med "Diggiloo" och "Rhapsody in Rock". Har spelat in sju soloalbum, varav det senaste, "The girl", släpptes i mars 2012. Charlotte Perrelli om... ... att medverka i Melodifestivalen en fjärde gång: "När jag gick in i tävlingen för tredje gången kände jag att det var för tidigt. Jag trodde aldrig jag skulle vinna, jag hade aldrig den ambitionen. Jag bara kände att jag ville göra det en gång till. Nu är det inte aktuellt inom de närmaste åren. Sedan vet man aldrig hur det blir om tio år." ... dansband: "Det funkar inte så bra med dansband i dag. Det känns som om den tiden tyvärr har peakat. Och jag säger verkligen tyvärr, för jag tycker det var kul att det fanns en musikform som var en kulturell folkfest för vårt folk, där vi fick ta i varandra." ... nackskadan efter bilolyckan tidigare i sommar: "Den är okej, till och med ganska bra. Men jag kan känna att det knakar ibland och det har det inte gjort förut. Men jag är inte orolig och går inte omkring och har värk."


Bonniers firar Cage med ljudkonst

Summary: John Cage fyller 100 år och det ger Bonniers konsthall anledning att fira. Det gör man med utställningen ”Mer än ljud” som tittar på hur musik används i samtidskonsten.

Titeln ”Mer än ljud” antyder att det i höst handlar om musik på Bonniers konsthall. Alltså inte bara konst som hörs utan som faktiskt spelar musik. Den klassiska ljudkonsten har tonats ner, och i stället handlar det om olika sätt att använda och skapa musik i samtidskonsten. Utställningen är ett led i att konsthallen tidigare lyft in filmen, teatern och litteraturen. Nu är det musikens tur. Folkmusik, Kraftwerkssyntar, Beethoven och en orkester av obskyra möbler ingår. Ytterligare en anledning till att musiken får ta plats just nu är att den världsberömde amerikanske tonsättaren John Cage, just i dag skulle ha fyllt 100 år. Hans inflytande på den samtida konstmusiken och ljudkonsten går inte att överskatta. Cage fick exempelvis omvärlden att lyssna på ljuden omkring musiken, de naturliga ljuden, de vardagliga. Flera av de konstnärer som medverkar i ”Mer än ljud ” erkänner influenserna, var och en med sin egen hållning till Cage. – Oavsett om man känner till John Cage eller inte har han betydelse för alla som håller på med ljudkonst och musik, även experimentell pop, säger Carl Michael von Hausswolff, som skrattar när jag kallar honom den största inom svensk ljudkonst i dag. Åtminstone har han hållit på längst och deltar på utställningen med inspelade röster från andevärlden i ett nyskrivet verk. För Ayse Erkmen, stjärna på den internationella konsthimlen, är John Cage en ljudskulptör. – Jag känner igen mig i det men även i hans sätt att bygga samman små delar i repeterande mönster, säger hon. Ayse Erkmen står i sin ljudinstallation ”Ghost”, ett verk byggt på en kanon av Beethoven reducerat till bara sopranstämmorna. På Venedigbiennalen i fjol byggde hon ihop ett vattenreningssystem, där vattnet hämtades från stadens kanaler och slutade som drickbart. En skulptur av ledningar. Britten Scanner anknyter medvetet till Cage i sitt verk ”Hiss concrête”, vars titel anspelar på 1950-talets musikstil music concrête och består av inspelade hissljud, klockor, grindar och röstmeddelanden. Verket spelas i konsthallens hiss. – Du hör Cageinfluenserna i hans musik, men för en hiphopmusiker som Timbaland betyder Cage ingenting om du frågar honom. Det är snarare den teknologiska utvecklingen som gett dagens musiker möjligheten att göra musik av vilka ljud som helst, säger Scanner som arbetat inom reklam, film och med popmusiker som Brian Ferry och Radiohead. En dj, ett par tonsättare, flera som verkar både inom bildkonsten och konsertvärlden – den unge curatorn Theodor Ringborg har fått ihop en varierad skara konstnärer att samsas om utrymmet på Bonniers konsthall. Det puttrar, pyser och knäpper, men det låter som musik. I kväll inleds utställningen ”Mer än ljud” med en stor jubileumskonsert till minnet av John Cage, som skulle ha fyllt 100 år i dag, på Drottningsholms slottsteater. Skådespelaren Stina Ekblad, ljudkonstnären Carl Michael von Hausswolff och popartisten Anna von Hausswolff är några av dem som framträder. Konstnärerna som ställer ut på Bonniers konsthall: Ayse Erkmen, Istanbul. Haroon Mirza, London. Susan Philipsz, Glasgow. Scanner, Storbritannien. Susan Hillers elektroniska klockor spelar i Vasaparken. Till utställningen skapas ett soundtrack av Hans Berg, house- och electromusiker som bland annat gjort musiken till konstnären Nathalie Djurbergs animationer.


Alla spelar franska på Musikaliska

Summary: Trots en tuff ekonomisk situation har -publiken lärt sig hitta till det nya konserthuset Musikaliska i Stockholm. Höstens ”Vive la musique” går i franska toner.

Än så länge är Musikaliskas konstnärlige ledare Fredrik Österling optimistisk. Han ser en konstnärlig energi, men frågetecknet är hur politikerna ser på verksamheten. – Vi hade kulturlandstingsrådet Anna Starbrink på invigningen i september 2011. Hon framhöll kulturgärningen, men också att Musikaliska inte byggde på ett politiskt beslut. För konserthuset har vi ingen offentlig finansiering, som exempelvis konkursdrabbade Barnpalatset hade, trots att vi i vår organisation möter 45 000 barn årligen. Muskaliska vid Nybroviken har alltsedan den pampiga öppningsveckan i september 2011 haft nästan dagliga konserter. Sammantaget har man nått en publik på över 100 000 personer. – Det är jättebra att vi har lyckats öppna huset, men alla som följer med i medier om turer runt nya konserthusprojekt vet att det behövs investeringar. Musikaliskas ekonomi är oerhört pressad. Orkestern har en finansiering som täcker lönerna och knappt mer. Fredrik Österling tycker att det är bisarrt att Blåsarsymfonikerna som enda professionella orkester i Sverige tvingas dra in pengar för att göra det möjligt att engagera dirigenter och solister. – Att vi anmodas lösa våra egna ekonomiska problem är helt i linje med dagens kulturpolitiska linje. Bra, men verksamheten måste ändå balanseras gentemot offentliga bidragsgivare. Även staden borde visa lite ansvar. Stockholm har ändå den största svarta marknaden för musiker. Men till hösten är det franskt som gäller på Musikaliska. ”Vive la musique” invigs i helgen i nära samarbete med franska ambassaden. – Med Frankrike som utgångspunkt vill vi ta reda på vad som gör livet värt att leva. Musiken står givetvis i fokus men vi öppnar med Marianne Ströms fotoutställning om Maraiskvarteren. Trumpetaren Håkan Hardenberger träder i höst fram som dirigent för Blåsarsymfonikerna. Stockholm early music festival fortsätter också med sina kuddkonserter. När de prestigeladdade Nordiska musikdagarna inleds den 10 oktober sker det på Musikaliska. Där blir det också barhäng varje dag. – Vår ambition är att ge Musikaliska ett helhetskoncept. Därför kommer bistron numera att ha öppet varje kväll med en kompletterande öppen scen, säger Fredrik Österling, som just har beslutat att den franska satsningen också ska fortsätta i vår.


Moderna gör festival för litteratur

Summary: Moderna museet startar en litteraturfestival. Det är helt i linje med museichefen Daniel Birnbaums ambitioner att få saker att hända mellan konstarterna.

I förrgår kunde DN berätta att Stockholm ska få ett internationellt litteraturens hus inom några år. Ett projekt som hyllas mangrant i stadens litterära liv. Men Stockholms litteraturscen växer även på andra håll. En riktigt stor händelse är en tre dagar lång internationell litteraturfestival på Moderna museet nästa höst. Festivalen ska vara inriktad på samtiden, på aktualiteter och bjuda in representanter från alla kontinenter. Den ska ha utblick mot andra konstarter och vetenskap. Ambitionen är helt i linje med Moderna museets chef Daniel Birnbaums intentioner att föra samman konst av olika slag. Fusioner som han under sina år utomlands ofta stött på, bland annat i Frankfurt am Main, Tyskland, där Birnbaum var rektor på konsthögskolan. – Det mest spännande inom kultur händer mellan konstformerna. Därför ska museet vara en plats där konstarterna kan mötas. Redan i dag har vi ett antal sådana aktiviteter vi är mycket nöjda med, säger Daniel Birnbaum. Moderna museet samarbetar för närvarande med Södertörns högskola, som förlagt öppna föreläsningar till museet. Det ger något extra när en väl insatt forskare eller författare står framför det konstverk föreläsningen är förknippad med. Ett annat exempel är de offentliga samtal museet ordnade med flera rockstjärnor, bland andra Patti Smith och Marianne Faithful, vilka spelade på den nystartade festivalen Stockholm Music & Arts i början av augusti. Om Oslos litteraturhus varit en inspiration för det som ska bli Stockholms motsvarighet, så har den nyligen avslutade tredje litteraturfestivalen i Louisiana, den danska konsthallen, varit en förlaga för Modernafestivalen. Under fyra dagar i förra veckan tog den danska festivalen emot 12 500 besökare. Dess familjära prägel med närhet till de gästande författarna har lovordats. De som tagit sin idé till Moderna museet är konstproducenten Margareta Petersson och översättaren Stefan Ingvarsson. De menar att det finns klara poänger med att plocka in litteratur och böcker på ett konstmuseum. – Lyfter man ut litteraturen från de rum där den vanligtvis befinner sig når man en ny publik, särskilt när det gäller festivaler, säger Stefan Ingvarsson som i höst träffar förlag och kulturinstitutioner för att få ihop ett startkapital. Moderna museet upplåter sina lokaler men har i övrigt inga medel att finansiera festivalen. De två stora redan befintliga samlingspunkterna för litteratur i Stockholm är Kulturhuset och ABF. Ingemar Fasth, producent för Kulturhuset, välkomnar både en ny festival och ett litteraturhus. – Det behövs flera arenor för det intelligenta samtalet. Ju fler spelplatser det finns som uppmuntrar till läsning och samtal kring litteratur desto bättre. De lyfter fram litteraturens betydelse, säger Ingemar Fasth. Kulturhusets litterära scen står på egna ben och växer. Ingemar Fasths mångåriga koncept ”Internationell författarscen” har varit så framgångsrikt att Malmö och Köpenhamn kopierat det. Nästa vår introduceras en ”release-scen” för nya böcker. Hösten på Kulturhuset och ABF Kulturhusets ”internationell författarscen” tar i höst emot Jeanette Winterson, Lydia Davis, Colm Tóibín, Rosa Liksom, Linn Ullman, Alan Hollinghurst, Lizzie Doron, David Foenkinos och Karl Ove Knausgård. Barbro Lindgren, Åsa Larsson, Jonas Gardell, Nina Björk och Lena Andersson deltar i ”På djupet”, Kulturhusets fördjupande samtal kring pågående författarskap. ABF har flera dagliga arrangemang runt om i Stockholm. I höst anordnas samtal och föreläsningar med bland andra Göran Greider, Clarence Crafoord, Johan Fornäs, Tiina Rosenberg, Bengt Göransson, Henning Mankell, PC Jersild, Inger Alfvén, Mikael Niemi, Sverker Sörlin och Nina Lekander.


”Börk ehula hula” är norska, inte svenska

Summary: Är den ”svenska” kocken i Mupparna verkligen svensk? Nej, han är norsk, tycker en enig svensk expertkår i tidskriften Slate, som bestämt sig för att reda ut frågan en gång för alla.

Om en amerikan möter en svensk är sannolikheten stor att vederbörande frågar vad svensken tycker om antingen Abba, Ikea, Stieg Larssons deckare, offentlig sjukvård eller den svenska kocken i Mupparna. Det konstaterar Jeremy Stahl i den amerikanska tidskriften Slate. Han är själv gift med en svenska, och han berättar att just kockfrågan var en av de första han ställde till sin blivande hustru. – Jag förstår inte vad det är som är roligt, svarade hon kyligt. Nu kallas ju den vimsiga figuren i barnprogramsuccén Mupparna för ”The Swedish Chef”. Men det faktum att kockens babbel beskrivs som svenskt är både förvirrande och irriterande för de flesta svenskar, menar Stahl, som bestämt sig för att gå till botten med frågan. ”Vad som alltid slagit mig är att kockens förlaga troligen är den sjungande norskan snarare än svenskan”, svarar filmprofessorn Maaret Koskinen vid Stockholms universitet i ett mejl till Stahl. Även om många svenska dialekter ligger nära de dominerande norska dialekterna i sin sjungande diktion är skillnaderna tillräckligt stora för att svenskar ska lyssna in mer norska än svenska i kockens gafflande, konstaterar Stahl. Det gör till exempel Cecilia Browning, föreståndare för House of Sweden i Washington, där den svenska ambassaden är inrymd. – Jag tycker det låter mycket mer norskt, säger hon i Slateartikeln. Browning berättar att hon får frågan om den svenska kockens minst två gånger om året, och hon har åtminstone tio gånger ombetts översätta vad det är han säger. Amerikanen Michael Moynihan har bott länge i Sverige och grundade en engelskspråkig tidning i Stockholm. Hans erfarenhet är densamma som artikelförfattaren Stahls: att många svenskar blir djupt irriterade när de får frågor om spånskivemöbler, ”Dancing Queen” och innebörden av ”börk, börk, börk”. Britt-Marie Forslund på svenska ambassaden i Washington bekräftar för Stahl att de tre ämnena Ikea, Abba och kocken toppar listan över de vanligaste ämnena amerikaner vill avhandla kring Sverige. Hon är oftast stolt över Abba, säger hon, men hon protesterar lite när kocken kommer på tal. – Han låter inte svensk i mina öron. Vad är det då kocken säger? Det kan låta ungefär så här: ”Börk Börk Börk. Ehula Hule de Chokolad Muus”. Det är också rubriken på en briljant nördig artikel i Språktidningen av lingvisten och ledamoten i Svenska Akademien Tomas Riad. Han gör där en uttömmande akademisk utredning om vad det är för betoningar och lexikala toner som gör att man uppfattar kockens börk börk som ett skandinaviskt lingo. Riad skriver att svenskar ofta uppfattar att det kocken pratar – om än obegripligt – är något slags norska på grund av hans stigande och fallande toner. Tillfrågad i Slate om vad han själv tycker svarar Riad: – Jag kan se var det kommer ifrån, men det låter inte som svenska i mina öron. Det är inte roligt för oss, det är roligt för andra. Det finns faktiskt en svensk person som tidigt hävdade att han själv var förlaga till Mupp-kocken, Lars ”Kuprik” Bäckman. En 16-årig Bäckman gjorde 1969 ett katastrofalt framträdande i en tidig version av tv-programmet ”Good Morning America”. Han skulle tillaga lax och fick sådan nervös tunghäfta att han bara fick fram gutturala läten, inte olika Mupp-kockens. Bäckman har i dag en cateringfirma som han kallar ”The Swedish Chef”. Men denna historieskrivning dementerades redan 2001 av Jerry Juhl, en av Mupparnas manusförfattare. Juhl berättade då att han och Mupparnas skapare Jim Henson suttit i timmar och fnittrat medan de mejslade ut kockfiguren, och inte en enda gång hade Henson nämnt någon verklig svensk kock. Nej, Henson hade lyssnat på ett band med en snabbkurs i svenska medan han pendlade till och från jobbet och härmat ljuden gång på gång tills han tyckte han fått fram ett tillräckligt kul babbel. Senare skrev Juhl faktiskt in babblet i manus. Varken Juhl eller Henson lever i dag. En annan sak som talar emot Bäckmans teori är att han kommer från Dalarna. Tomas Riad konstaterar i sin artikel att dalmål är en av de svenska dialekter som kockpratet definitivt inte kan vara mallat efter. Om nu hurly-burly-börk-börk-muppen trots allt skulle anses vara en svensk kan man ju också ställa sig frågan: Varför är han kock?  (För den som vill höra fler drifter med svenska: Redan 1968 gjordes en parodi på Ingmar Bergmans filmer med ”svenskklingande” tal, ”De Düva”.)


Suzanne Brøgger: ”Brev till prinsen av Mogadonien. Jag har sett den gamla världen försvinna – var är mina örhängen?”

Summary: Suzanne Brøgger gör upp med Danmark, tidsandan och hela världen i ”Brev till prinsen av Mogadonien”. Malin Ullgren läser en uppslagsrik författare med livserfaren gestik.

”Bekännaren frågar sig vem hon blev, memoarförfattaren berättar vem han mött”, skrev Ingrid Elam på dessa kultursidor i veckan när hon recenserade Per Wästbergs nyutkomna ”Ute i världen. En memoar”. Elam skiljer bekännelsen och memoaren åt delvis med hjälp av författarens kön – chansen/risken att det är en man som minns sitt liv ökar exponentiellt om genren är ”memoar”. Sant. Och genast pockar undantaget på uppmärksamhet: Suzanne Brøggers ”Brev till prinsen av Mogadonien”. Hennes nu översatta uppgörelse med Danmark, tidsandan och hela världen (på danska 2010) är visserligen konstruerad som en brevberättelse men är intressant i sin brist på just bekännelse och i sitt överflöd av ”betydelsefulla människor jag mött”. Denna brevskildring skrivs av en ”fru Z” och vänder sig alltså till en prins av landet Mogadonien, uppkallat efter sömnmedlet Mogadon. Prinsen är förmodat prins Henrik, som fru Z mött på en bal på slottet. Brøgger skriver en essäkonst på speed, en stil jag uppskattar, med all dess vindlande bildnings- och associationsrikedom. Dessutom underhåller hon nu med en salongston, en sirlig gestik i meningarna som understryker hela bokens grundton: kulturvärlden har gått under; här kommer ett vittnesmål om dess forna storhet, en brevskildring i upplysningens anda! Madame de Staël beskrivs som ett tidigt ideal, och något av hennes värld skymtar också i Brøggers danska tappning. För att vara en bok om förfallet och den mänskliga andens tillbakaveckling, tycks fru Z vara tryggt omgiven av förfinade typer; gräddan av skandinavisk och internationell kulturelit. Där finns ett provocerande drag i boken, ett främlingskap för vanligt fôlk, helt enkelt. Men massan i Brøggers tappning är snarare en liknöjd, kvartslitterat ekonomisk medelklass än den utfattiga analfabeten. Man kan anta att Suzanne Brøgger och fru Z delar världsbild – ändå duger inte ”Prinsen av Mogadonien” som enda bevis. Här pågår naturligtvis också en rollek. Fru Z är muntert amper, det tunga hon själv upplevt i livet hemlighålls uttryckligen. Hon uttalar sig med samma självklarhet om världslitteraturen som hon använder ordet ”neger” utan en vidhängande kommentar till ordets problematik. Det är inte många kvinnliga författare som tar på sig en författarroll med den här sortens grandeur, till synes trygg med att den egna stämman är intressant i allt den kommenterar – utan att bekänna. Det är en av anledningarna till att gilla ”Prinsen av Mogadonien”; den stora, livserfarna gest som den spelar med. Också för att den är så uppslagsrik i sin världsbild. Det är lätt att hålla med fru Z om den danska politikens tragikomik, om bristen på faktisk kunskap om flyktingars situation i ett asylsnålt land, om det kvävande arabhatet, om bildsamhällets attack på det skrivna. Ibland önskar jag att Brøgger använde sin skarpsyn till att fokusera i stället för att svepa över alltet. Vad skulle hon komma fram till om hon uppehöll sig längre vid till exempel den danska, statligt sanktionerade främlingsfientligheten? Ibland gnäller hon för osorterat och är för kokett kring alla framstående människor hon möter, för blind för sina privilegier. I nästa stund naglar hon fast en karaktärsbeskrivning på första försöket. Om Susan Sontag: ”Om medkänsla inte var hennes starka sida hade hon som alla stora narcissister en utvecklad förmåga till delaktighet.” Eller den här, ett annat vikt öra i mitt exemplar: ”Döden är ett tolkningssammanbrott, som vissa kallar G-d”. Strålande!


Många britter vill spela Dickens i Stockholm

Summary: Över 600 brittiska skådespelare vill spela Dickens i Stockholm i december. I veckoslutet har uttagningarna gjorts

– Jag älskar Dickens och hans figurer, säger Lewis Rae. Han är en av 638 brittiska skådespelare som konkurrerar om sex roller i uppsättningen av Charles Dickens ”A Christmas carol” på Maximteatern veckorna före jul. Nu sitter Lewis Rae och väntar på sin tur att få visa upp sig inför föreställningens regissör Pernilla Isedal. ”A Christmas carol” håller på att bli en jultradition på Maximteatern. Det här blir fjärde året som Dickens julberättelse spelas – på originalspråk och med många engelska julsånger. – Dickens skrev på sitt sätt, på sitt språk. Det skulle inte fungera lika bra på svenska, säger regissören Pernilla Isedal. Pjäsens barnroller görs av svenska 9–11-åringar. Men i vuxenrollerna är det brittiska skådespelare. Några fortsätter flera år, som Ted Merwood som gör huvudrollen som Ebenezer Scrooge, och Clive Marlowe. Men föreställningens övriga sex skådespelare plockas ut det här veckoslutet. I år är det tre gånger fler än någonsin tidigare som skickat in ansökningar. – Ryktet om Dickensuppsättningarna i Stockholm har spridit sig, konstaterar Pernilla Isedal. Men kanske finns det en förklaring till. I år är det 200 år sedan Dickens föddes. Jubileet har uppmärksammats stort, inte minst i England. – Många engelska skådespelare vill spela Dickens. De älskar hans berättelser och språk, säger Pernilla Isedal. Alla 638 som sökt rollerna kallades inte till veckoslutets uttagning. Nu i slutfasen återstår 38. Lewis Rae, som är frilansande skådespelare, har förberett sig varje dag i två veckor, berättar han. – London 1843. En bittert kall, dimmig, mörk december – på julafton! får Lewis Rae läsa ur manuskriptet när det är hans tur. Han får pröva på flera rollfigurer, med Ted Merwood och Clive Marlowe som sparringpartner innan Pernilla Isedal är nöjd och släpper honom. Om en vecka får han och de andra som var med på helgens audition besked.


Maria Schottenius: ”Han stjäl min bil, han stjäl min bil” tjöt jag det gällaste jag kunde

Summary: Det var helt okej att vara tillbaka i stan och jag började packa ur bilen. Men efter ett par vändor med påsar stannar jag utanför porten. Det sitter en främmande man på förarplatsen i min bil.

Vi älskar Saab. Vi älskar bilar. Trots allt, vi måste ställa upp för Saab i dag!” De blå overallklädda Saabanställda sjunger och gungar och vägrar tappa sugen, mot alla odds. Jag njuter av de halländska hemlandstonerna i tv-sändningen av Falkenbergsrevyn på Vallarna. Det hade varit en lång körning från kust till kust, Saaben var fullpackad och på taket låg en matta från Kasthalls fabriksförsäljning. En enorm gulgrå rulle på 3x3 meter, som sköt ut framtill. Bilen såg ut som en hemvävd kanon. Eftersom familjen höll till på annat håll och jag var ensam med mattan hade jag funderat mycket på hur jag skulle få in den, men tänkte att det löser sig. Och var skulle jag ställa bilen på den överfyllda gatan? Det skulle väl också lösa sig. Det långsamma, tillitsfulla lantlivet hade ännu inte gått ur kroppen och det var ljummet och skönt i sommarkvällen. Helt okej att vara tillbaka i stan. Jag började med att packa ut blommorna. Fyra långa, gängliga pelargoner, som skulle få några månaders övertid på fönsterplats. Efter ett par vändor med påsar stannade jag utanför porten och trodde att jag såg i syne. Det satt en främmande man på förarplatsen i min bil. Det första jag tänkte var: Är han förbannad för att jag parkerat fel och ska rätta till bilen? Det andra. Han snor min bil! Jag flög fram som en projektil, slog ursinnigt på vindrutan och upplyste honom skrikande vems bilen var. Men han rivstartade och vägrade titta upp på den vilda kvinna som hängde sig på rutan och bankade. ”Han stjäl min bil, han stjäl min bil” tjöt jag det högsta och gällaste och hemskaste jag kunde. Han bara fortsatte. Då hängde jag mig på karmen på bilen och sprang bredvid och skällde och bankade; illvrålande, rasande. Bara en sådan sak. Han kunde mejat ner mig hur lätt som helst. Men plötsligt gjorde han en gir åt andra hållet och slängde av mig, som ramlade i gatan, medan han på tjutande däck for i väg. Jag slog mig bara lite men var fortfarande topp tunnor rasande. En hel hoper medlidsamma vittnen kom från alla håll. Några sa till mig på skarpen att jag var vansinnig som hade hängt mig på bilen, och det kan man verkligen hålla med om. Men man blir kanske värre av sin sort i krislägen, och jag vägrar uppenbarligen att gå med på att någon tar mina grejer. Offrar hellre livet. Till saken hör att biltjuven körde ner på en gata som var en återvändsgränd. Två obegripligt snälla människor, som utgick från att han skulle komma farande tillbaka, blockerade vägen med sin bil, så att han i så fall skulle damma rakt in i den. En annan ringde polisen, som snabbt var på plats med två patruller. Medan adrenalinet fortfarande pumpade i min kropp, försökte en kvinnlig polis att få ur mig ett signalement och rapportera vad som hänt, ringde den andra patrullen som nere i backen hade hittat en tom Saab med en stor matta på taket. Jag skulle gärna ha bjudit alla snälla vittnen på tårta, men vi hade ju annat för oss, poliserna och jag. Niklas hade befälet, och befallningen blev att bilen skulle bärgas för att säkra fingeravtryck. Mörket föll. Jag fick låna en filt att svepa in mig i. Medan bilen bärgas i natten vandrar Niklas och jag gatan upp med den långa mattan mellan oss, in i huset, upp i lägenheten. Ha. Det löste sig med både mattan och parkeringen. Och jag känner mig som en buskiskvinna ur Falkenbergsrevyn. ”Vi älskar Saab. Vi älskar bilar. Trots allt, vi måste ställa upp för Saab i dag!”


USA:s videojätte satsar på Sverige

Summary: Den stora amerikanska video on demand-tjänsten Netflix kommer till Norden. Men lanseringen oroar inte de svenska nätfilmsaktörerna Voddler och SF Anytime.

Allt fler svenskar hyr sina filmer på nätet. I går berättade den amerikanska video on demand-tjänsten Netflix att även den satsar på den nordiska marknaden. Innan året är slut hoppas företaget kunna erbjuda sina tjänster till svenska kunder. Netflix är en av världens största prenumerationstjänster för internetdistribuerad film och har 27 miljoner betalande prenumeranter i USA, Kanada, Latinamerika, Storbritannien och Irland. I exempelvis USA kan en kund se företagets filmer för motsvarande 54 kronor i månaden. Företaget skriver i ett pressmeddelande att de ska erbjuda ”ett stort utbud av inhemska och internationella tv-program och filmer” till sina nordiska kunder. Men den amerikanska filmjättens intåg på marknaden oroar inte de svenska nätfilmsaktörerna. – Vi sysslar med hyrfilm av de senaste dvd-släppen och de sysslar med månadsabonnemang av filmer som redan släppts på dvd. Så om de fortsätter arbeta som de gör i USA och England så kommer de bara ha de äldre Batman-filmerna när vi visar den senaste, ”Dark knight rises”, säger Voddlers Anders Sjöman. Voddler menar att den största konkurrensen förblir den från pirater och att fler lagliga aktörer kan hjälpa varandra att etablera betalvanor på nätet. – Vår inställning är att det här är bra för hela branschen, ju fler lagliga tjänster desto bättre, säger Anders Sjöman. Samma förhoppning har SF Anytimes vd Jonas Dahllöf. – Man kan vända och vrida på det här på olika sätt. Vod-marknaden är liten i dag, men i stark tillväxt. Jag tror att en viktig positiv effekt med Netflix intåg är att man får in ytterligare ett legalt alternativ som kan lära konsumenten att se på film legalt, säger han. SF Anytime ökade sin omsättning med 52 procent förra året och Jonas Dahllöf tycker att bilden av en marknad där olika aktörer äter upp varandras intäkter inte är relevant. – Det är viktigt att se att olika typer av affärsmodeller inte nödvändigtvis kannibaliserar på varandra, säger han. Förutom att de svenska tjänsterna erbjuder hyrfilm, medan Netflix är en prenumerationsbaserad tjänst som erbjuder äldre filmer, har de svenska företagen en annan fördel. Tiden. – Netflix måste börja fiska efter licenser i samma rättighetspool som alla andra. När de nu går in på en ny marknad har de ingen fördel av att ha många titlar i USA. De börjar från scratch, säger Anders Sjöman. Kommer Netflix intåg på marknaden att pressa priserna? – De har som sagt mest äldre filmer att erbjuda så det påverkar inte hyrpriset för nyare filmer. Vår analys är att 37 kronor för en ny film inte ses som mycket pengar.


Bonniers stoppar Herman Lindqvist-bok

Summary: Herman Lindqvists memoarbok ”Mitt i allt” har stoppats av Albert Bonniers förlag, meddelar förlaget i ett pressmeddelande.

”Vi har blivit uppmärksammade på fel i Herman Lindqvists kommande memoarbok Mitt i allt. Vi har beslutat stoppa leveransen av boken och göra nödvändiga korrigeringar i texten” står det i pressmeddelandet. Under måndagen kritiserades ”Mitt i allt” i DN Kultur av Henrik Arnstad med anledning av att Herman Lindqvists ska ha pekat ut före detta professorn i ekonomisk historia vid Uppsala universitet, Karl-Gustaf Hildebrand, som medlem av extremhögern. ”Verket är ingen bok utan en makulatur. Åtminstone om Albert Bonniers förlag har heder i kroppen” skrev Henrik Arnstad i sin kommentar. Förläggaren Eva Bonnier säger till DN.se att förlaget beklagar att de brustit i sin faktagranskning och att de ska göra allt de kan för att tydliggöra att Karl-Gustaf Hildebrand inte hade nazistanknytningar. – Det är ett misstag hos oss, det händer tråkigt nog ibland. Jag kan bara säga att vi tar på oss att vi inte riktigt läst igenom boken lika noggrant som DN:s journalist, säger hon. Hur har Herman Lindqvist tagit beslutet? – Han vill inte heller att något ska vara otydligt. Hildebrand var inte på något vis nazistiskt anstruken och det måste framgå i boken, säger Eva Bonnier. Det är inte första gången som Herman Lindqvist har kopplat samman Hildebrand med extremhögern. År 2000 drog hans dåvarande förlag Norstedts in en del av hans svenska historia för att inte riskera att stämmas för ärekränkning. Vid den tidpunkten levde Karl-Gustaf Hildebrand. I dag kan han inte längre försvara sig eftersom han avled år 2005. Herman Lindqvist själv säger till Aftonbladet att anklagelserna mot honom är överdrivna och att det är olyckligt att de tar fokus från resten av boken. – Det är absolut inte ett påhopp på honom, däremot har jag blivit påhoppad. Allt handlar om en olycklig formulering i slutet av boken, som förlaget nu har bestämt sig för att ändra, säger han. Albert Bonniers förlag kommer att ge ut ”Mitt i allt” så snart som faktafelen har korrigerats. Enligt Eva Bonnier rör det sig om sju sidor i boken som förlaget kommer att skriva om tillsammans med Herman Lindqvist. Leveransstoppet innebär att det kommer att dröja en bit in i september innan boken går att köpa i affärerna.


Vaccin hittat mot ”Contagionvirus”

Summary: Forskare har hittat ett vaccin som gör apor immuna mot det virus som stod som förebild i filmen Contagion.

I filmen ”Contagion” från hösten 2011 sprids ett virus snabbt över världen och hotar att utrota mänskligheten. Fullt lika allvarligt har inte verklighetens Contagionvirus slagit. Men det finns inslag av verklighet i filmen. Ett existerande virus har legat till grund för filmen med bland andra Gwyneth Paltrow, Matt Damon och Kate Winslet i rollerna. 1998 upptäcktes för första gången Nipah virus (NiV) i en by i Malaysia. Precis som i filmen drabbas de smittade av hosta, feber och svaghet, följt av döden. Sedan dess har viruset årligen drabbat delar av Bangladesh och Indien. Samtidigt har en släkting till Nipahviruset, Hendraviruset, hittats i Australien 1994, och fall av sjukdomen har inträffat nästan varje år sedan dess. Dessa två virus kommer ursprunglingen från en speciell sorts fruktfladdermus. Förra året hittade forskare vid Health Sciences in Bethesda, Maryland, ett vaccin som gjorde apor immuna mot Hendraviruset. Nu har man kommit fram till att samma vaccin även skyddar mot Nipahviruset som legat till grund för filmen Contagion, skriver vetenskapsmagasinet New Scientist. Forskare hoppas nu framöver kunna utveckla vaccinet till att fungera på människor. Detta för att kunna vaccinera de människor som har stor risk att komma i kontakt med viruset framöver och på så sätt hindra virusets spridning.