Den engelske patienten

Summary: Ben Watt är ena halvan av duon "Everything But The Girl". Han är också en av mycket få som har sjukdomen Churg-Strauss syndrom. Hans bok om kampen mot sjukdomen, "Patient", har just kommit på svenska. DN var med när Ben Watt för första gången träffade sin svenska förläggare, författaren Bodil Malmsten.

Det börjar med vanlig astma. Det är därför sjukdomen är så svår att upptäcka. Inflammationen i kroppens små blodkärl sprider sig därefter från lungor till resten av kroppen. Immunförsvaret reagerar med att attackera sina egna organ. Och patienten bryter ned sig själv. Churg-Strauss syndrom är en extremt ovanlig sjukdom. Enligt Socialstyrelsen beräknas cirka 100 vuxna svenskar ha den. Räknat per miljon invånare i världen drabbas endast 1-2 personer om året. En av dem var den engelske musikern Ben Watt, född 1962, som tillsammans med sin fru Tracey Thorn utgör duon Everything But The Girl. I den självbiografiska boken "Patient" från 1996 - som denna vecka nu ges ut på svenska på Bodil Malmstens eget bokförlag Finistère - skriver Ben Watt om sin kamp mot sjukdomen. Om nätter då hans anhöriga fick vet att det var 20 procent chans att han skulle överleva. - Ben ville absolut ha undertiteln "Den sanna berättelsen om en ovanlig sjukdom", säger Bodil Malmsten. Men det som intresserar mig är inte vad som beskrivs utan hur. Att det är skrivet med humor, svärta, stil. Att det är litteratur. Att boken är sann mellan pärmarna. Bodil Malmsten och Ben Watt träffar varandra första gången när bilden tas till den här artikeln. Bodil är lite nervös. Hon har tagit på sig extra fina skor för att hon läst att Ben tyckt att Tracey (hans fru) har så fina skor. "Men jag kan inte gå i dem". Bodil Malmsten, som läst "Patient" sex gånger, anser bestämt att musikern Ben Watt måste skriva fler böcker. Senare på kvällen sitter de och samtalar på en liten scen i bokförlaget Modernistas lokaler på Kvarngatan i Stockholm. - Jag hörde att du slängt ett utkast till en halvfärdig roman, säger Bodil till Ben. Det var mycket dumt gjort. Du kunde ha fortsatt, fast på ett annat sätt. Du måste helt enkelt utnyttja din talang och skriva mer. Tro mig, jag kan det här. Läsa böcker är det enda jag gör. När jag frågar Ben Watt om hans litterära influenser säger han först: "Inga". Men sedan kommer det fram att han pluggat engelsk litteratur och drama upp till universitetsnivå. Shakespeare, Dickens, Eliot. Han medger också att han gillar den "torra, sakliga, iakttagande" stilen hos författare som Philip Roth och Richard Ford. - Men jag var en mycket lat student, säger Ben. Jag är fortfarande en högst sporadisk läsare. Tracey är den som läser böcker av oss. Hon läser allt, klassiker, de senaste författarna. Ben Watt och Tracey Thorn träffades som studenter på University of Hull. Bandnamnet Everything But The Girl hämtades från en slogan till en möbelaffär i Hull. De kände sig båda som outsiders och upptäckte att de delvis hade identiska skivsamlingar. - Ja, jag kommer ihåg exakt vilka skivor vi både hade, säger Ben. Det var många singlar men bara två LP-skivor. Durutti Columns första album, "The return of the durutti column" och Vic Godard & Subwacy Sects "What"s the matter, boy?". Vad som inte berättas i Ben Watts självbiografiska bok "Patient" är hur Churg-Strauss syndrom även förändrade Everything But The Girls musik. Från att ha gjort jazzig och sofistikerad pop har duons musik efter sjukdomen blivit mer avskalad och naken. Först rena skelett i form av helt akustiska versioner. Därefter klädda med värmande elektroniska dansrytmer. Ben Watt beskriver i dag duons tidiga låtar som alltför duktiga. "Det var som om vi försökte knyta rosett på allting". Gruppens mästerverk "Walking wounded" från 1996, utgivet samma år som boken "Patient" kom ut i England, präglas i stället av kaoset, osäkerheten och friheten efter sjukdomen. Det är många som i likhet med Bodil Malmsten vill att Ben Watt ska skriva fler böcker. Men Ben säger själv att för honom har elektronisk dansmusik blivit ett sätt att berätta utan ord. - Vad housemusik handlar om för mig är gemenskap, säger Ben. Jag hörde djup själfull house första gången när jag kom ut ur sjukhuset. När det görs bra, i rätt miljö, med rätt ljudanläggning, med rätt skivor, förenas alla i det ögonblicket. Det blir som en ritual. - I rockmusiken, däremot, blir artisten på scen någon upphöjd som publiken tillber. Men inom house är ingen dyrkad på det sättet. Förhållandet mellan discjockey och dansare är jämlikt, närmast intimt. När Ben Watt beskriver housemusik låter det som han beskriver en nattvard, men han är själv övertygad ateist, en övertygelse han ärvt från sin far. När fadern dog i fjol gick Ben in i en depression. - Depressioner har präglat hela min släkt, säger Ben. Min syster drabbades svårt i 20-årsåldern. En av mina farbröder tog livet av sig. När depressionen kommer stannar den kvar i månader. Allt saktas ned till snigelfart. Varenda tanke är full av självförakt. Tracey har lärt sig leva med det. Vad som i fjol fick mig på fötter igen var arbetet med Buzzin" Fly. Everything But The Girl ligger just nu på is. Duon har inte gjort något riktigt album på åtta år. Medan Tracey Thorn i stället just har gett ut ett soloalbum - hennes första på 25 år - håller Ben Watt lägre profil genom att vara discjockey och driva ett skivbolag som ger ut house och techno. Sedan i november gör han också ett kärleksfullt radioprogram varje vecka som går att lyssna på via Buzzin" Flys hemsida. Via samma hemsida smyger han även ut utmärkta nya Ben Watt-låtar. Texten till "Old soul" reciteras av Philadelphia-rapparen Baby Blak men berättelsen är Bens egen. - Den handlar om min ena dotter, säger Ben. Redan när hon föddes sade sjuksköterskan att hon hade ögon som en gammal själ. Texten handlar om när hon två år gammal för första gången gick ut helt själv i trädgården. Hon vände sig sedan om och såg mig. Jag försöker beskriva känslan när våra blickar möttes genom glasfönstret. Varför gör du inte ett eget soloalbum? - Jag har tänkt på det, säger Ben. Alldeles nyligen skrev jag två tre låtar som är riktigt bra. Men jag orkar inte med tanken på att recenseras som popartist igen. Det är också därför vi inte gjort något nytt Everything But The Girl-album. Just nu trivs jag bättre med att verka precis så här, utanför radarn. Tog bandnamnet från möbelaffär Duons namn, Everything But The Girl, är från början en slogan från en möbelbutik i Hull. När Ben Watt och Tracey Thorn träffades i början av 80-talet hade de redan en del gemensamt. Båda hade gått på universitetet i Hull och de hade varsitt skivkontrakt med Cherry Red Records. De är nu gifta och har tre barn. Duons debutsingel, en cover av Cole Porters "Night and day" släpptes i juni 1982. De har också gjort covers av bland annat Pretenders "Kid", Patsy Clines "I fall to pieces, Rod Stewarts "I don"t want to talk about it" och Cyndi Laupers "Time after time". Det har bytt stilar flera gånger under den långa karriären. Från jazzigt sofistikerad pop via rockigare tongångar till låtdriven dansmusik. Det finns inga planer på ett nytt studioalbum med Everything But The Girl. Tracey Thorns nya soloalbum "Out of the Woods" är hennes första på 25 år. Ben Watt fortsätter att arbetar som dj.


Den engelske patienten

Summary: Ben Watt är ena halvan av duon ”Everything But The Girl”. Han är också en av mycket få som har sjukdomen Churg-Strauss syndrom. Hans bok om kampen mot sjukdomen, ”Patient”, har just kommit på svenska. DN var med när Ben Watt för första gången träffade sin svenska förläggare, författaren Bodil Malmsten.

Det börjar med vanlig astma. Det är därför sjukdomen är så svår att upptäcka. Inflammationen i kroppens små blodkärl sprider sig därefter från lungor till resten av kroppen. Immunförsvaret reagerar med att attackera sina egna organ. Och patienten bryter ned sig själv. Churg-Strauss syndrom är en extremt ovanlig sjukdom. Enligt Socialstyrelsen beräknas cirka 100 vuxna svenskar ha den. Räknat per miljon invånare i världen drabbas endast 1–2 personer om året. En av dem var den engelske musikern Ben Watt, född 1962, som tillsammans med sin fru Tracey Thorn utgör duon Everything But The Girl. I den självbiografiska boken ”Patient” från 1996 – som denna vecka nu ges ut på svenska på Bodil Malmstens eget bokförlag Finistère – skriver Ben Watt om sin kamp mot sjukdomen. Om nätter då hans anhöriga fick vet att det var 20 procent chans att han skulle överleva. – Ben ville absolut ha undertiteln ”Den sanna berättelsen om en ovanlig sjukdom”, säger Bodil Malmsten. Men det som intresserar mig är inte vad som beskrivs utan hur. Att det är skrivet med humor, svärta, stil. Att det är litteratur. Att boken är sann mellan pärmarna. Bodil Malmsten och Ben Watt träffar varandra första gången när bilden tas till den här artikeln. Bodil är lite nervös. Hon har tagit på sig extra fina skor för att hon läst att Ben tyckt att Tracey (hans fru) har så fina skor. ”Men jag kan inte gå i dem”. Bodil Malmsten, som läst ”Patient” sex gånger, anser bestämt att musikern Ben Watt måste skriva fler böcker. Senare på kvällen sitter de och samtalar på en liten scen i bokförlaget Modernistas lokaler på Kvarngatan i Stockholm. – Jag hörde att du slängt ett utkast till en halvfärdig roman, säger Bodil till Ben. Det var mycket dumt gjort. Du kunde ha fortsatt, fast på ett annat sätt. Du måste helt enkelt utnyttja din talang och skriva mer. Tro mig, jag kan det här. Läsa böcker är det enda jag gör. När jag frågar Ben Watt om hans litterära influenser säger han först: ”Inga”. Men sedan kommer det fram att han pluggat engelsk litteratur och drama upp till universitetsnivå. Shakespeare, Dickens, Eliot. Han medger också att han gillar den ”torra, sakliga, iakttagande” stilen hos författare som Philip Roth och Richard Ford. – Men jag var en mycket lat student, säger Ben. Jag är fortfarande en högst sporadisk läsare. Tracey är den som läser böcker av oss. Hon läser allt, klassiker, de senaste författarna. Ben Watt och Tracey Thorn träffades som studenter på University of Hull. Bandnamnet Everything But The Girl hämtades från en slogan till en möbelaffär i Hull. De kände sig båda som outsiders och upptäckte att de delvis hade identiska skivsamlingar. – Ja, jag kommer ihåg exakt vilka skivor vi både hade, säger Ben. Det var många singlar men bara två LP-skivor. Durutti Columns första album, ”The return of the durutti column” och Vic Godard & Subwacy Sects ”What’s the matter, boy?”. Vad som inte berättas i Ben Watts självbiografiska bok ”Patient” är hur Churg-Strauss syndrom även förändrade Everything But The Girls musik. Från att ha gjort jazzig och sofistikerad pop har duons musik efter sjukdomen blivit mer avskalad och naken. Först rena skelett i form av helt akustiska versioner. Därefter klädda med värmande elektroniska dansrytmer. Ben Watt beskriver i dag duons tidiga låtar som alltför duktiga. ”Det var som om vi försökte knyta rosett på allting”. Gruppens mästerverk ”Walking wounded” från 1996, utgivet samma år som boken ”Patient” kom ut i England, präglas i stället av kaoset, osäkerheten och friheten efter sjukdomen. Det är många som i likhet med Bodil Malmsten vill att Ben Watt ska skriva fler böcker. Men Ben säger själv att för honom har elektronisk dansmusik blivit ett sätt att berätta utan ord. – Vad housemusik handlar om för mig är gemenskap, säger Ben. Jag hörde djup själfull house första gången när jag kom ut ur sjukhuset. När det görs bra, i rätt miljö, med rätt ljudanläggning, med rätt skivor, förenas alla i det ögonblicket. Det blir som en ritual. – I rockmusiken, däremot, blir artisten på scen någon upphöjd som publiken tillber. Men inom house är ingen dyrkad på det sättet. Förhållandet mellan discjockey och dansare är jämlikt, närmast intimt. När Ben Watt beskriver housemusik låter det som han beskriver en nattvard, men han är själv övertygad ateist, en övertygelse han ärvt från sin far. När fadern dog i fjol gick Ben in i en depression. – Depressioner har präglat hela min släkt, säger Ben. Min syster drabbades svårt i 20-årsåldern. En av mina farbröder tog livet av sig. När depressionen kommer stannar den kvar i månader. Allt saktas ned till snigelfart. Varenda tanke är full av självförakt. Tracey har lärt sig leva med det. Vad som i fjol fick mig på fötter igen var arbetet med Buzzin’ Fly. Everything But The Girl ligger just nu på is. Duon har inte gjort något riktigt album på åtta år. Medan Tracey Thorn i stället just har gett ut ett soloalbum – hennes första på 25 år – håller Ben Watt lägre profil genom att vara discjockey och driva ett skivbolag som ger ut house och techno. Sedan i november gör han också ett kärleksfullt radioprogram varje vecka som går att lyssna på via Buzzin’ Flys hemsida. Via samma hemsida smyger han även ut utmärkta nya Ben Watt-låtar. Texten till ”Old soul” reciteras av Philadelphia-rapparen Baby Blak men berättelsen är Bens egen. – Den handlar om min ena dotter, säger Ben. Redan när hon föddes sade sjuksköterskan att hon hade ögon som en gammal själ. Texten handlar om när hon två år gammal för första gången gick ut helt själv i trädgården. Hon vände sig sedan om och såg mig. Jag försöker beskriva känslan när våra blickar möttes genom glasfönstret. Varför gör du inte ett eget soloalbum? – Jag har tänkt på det, säger Ben. Alldeles nyligen skrev jag två tre låtar som är riktigt bra. Men jag orkar inte med tanken på att recenseras som popartist igen. Det är också därför vi inte gjort något nytt Everything But The Girl-album. Just nu trivs jag bättre med att verka precis så här, utanför radarn. Jan Gradvall noje@dn.se


Tillbaka till de vilda förmödrarna

Summary: På 70-talet kom en våg av kvinnliga författare som skrev om sina egna erfarenheter. Erica Jong, Suzanne Brøgger och Marilyn French bespottades av kritikerna. Nu inspireras unga författare av deras uppkäftiga bekännelser.

Det kallades bekännelselitteratur - alla dessa böcker av kvinnor som på 1970-talet vågade lyfta fram egna erfarenheter, bundna till kvinnorollen, och påstå att detta var litteratur. Och politik. Böckerna bespottades, inte minst av manliga kritiker som gärna satte likhetstecken mellan det litterärt gestaltade och upphovskvinnans liv - och fördömde dem båda. Men trots rynkade näsor och trots att även många kvinnliga författare aktivt tog avstånd från dem på det intellektuella 1980talet så har de överlevt. 70-talsverk som Suzanne BrØggers "Fräls oss ifrån kärleken", Erica Jongs "Rädd att flyga", Marilyn Frenchs "Kvinnorummet", och så de svenska bekännelsesystrarna, Birgitta Stenberg och Kerstin Thorvall. Nya generationer bär dem med sig när det är dags att ta steget in i kvinnolivet och när de själva börjar skriva. För Maria Sveland, som i nyutkomna debutromanen "Bitterfittan" sopar till kärnfamiljen, betydde de mycket. - Jag råkade komma över "Kvinnorummet" när jag var 16 år och jag blev väldigt berörd, berättar hon. Den blev ett första steg mot ett feministiskt uppvaknande och den hjälpte henne att sätta ord på de orättvisor som hon redan sett runt omkring sig. French ledde vidare till BrØgger och Jong, två författare som också Svelands huvudperson Sara lever och brottas med. Hon läser "Rädd att flyga" på en charter till Teneriffa på flykt undan kärnfamiljen. Och det är just där, i upproret mot snävheten i kvinnorollen, som böckerna behåller sin relevans, 30 år efter att de skrevs. - De handlar om kvinnor som slutar spela lyckolögnen om tvåsamheten och försöker skapa sig ett nytt sorts liv. Det är i allra högsta grad relevant också idag, säger Maria Sveland. Ja, trots att det handlar om böcker som var en del av en tid, ett uttryck för en samhällsomvandling just där och just då, verkar det fortfarande finnas en sprängkraft hos Jong, BrØgger, Thorvall och Stenberg. Det handlar om att bara få vara som man är. - Det finns en gränslöshet och en frihet i deras böcker som inte är särskilt vanlig inom litteraturen - åtminstone inte inom den kvinnliga, säger Anna Jörgensdotter. - Birgitta Stenberg skriver att livet måste få vara allt möjligt. Det är en viktig tanke att bära med sig som kvinna, som människa: Jag får vara, jag behöver inte sammanfatta mig, jag måste inte anpassa mig efter någon mall. Det är jävligt svårt att ta för sig om man inte lärt sig hur man gör - eller ens att man får! Det är framför allt de som är födda på 70-talet som åberopar 70-talsikonerna, den generation som växte upp under kvinnorörelsens allra mest självförnekande decennium, 80-talet. - Jag tillhör en rotlös feministgeneration utan samhörighet, säger krönikören och författaren Belinda Olsson och fortsätter: - Jag slukade "Kvinnorummet" för att jag inte lärde mig något i skolan om feminism. De här böckerna blev min utbildning. Och dess författare blev en sorts äldre systrar, vildare, modigare och klokare. - Såväl Erica Jong som Suzanne BrØgger läste jag under en period i livet när jag kände mig oerhört instängd och dessutom levde ganska destruktivt, berättar författaren Anna Jörgensdotter. - De lärde mig att aptit och ett brett känsloregister inte bara är mänskligt utan dessutom nödvändigt för att känna sig levande. Jag hade nog inte fattat det riktigt innan, i stället skämdes jag över min lust och min hunger. Och så är det något med att våga blotta sig. Skådespelaren Lo Kauppi har redan turnerat landet runt med den bejublade och självutlämnande enmansföreställningen "Bergsprängardottern som exploderade". Ändå har det varit en skrämmande process att göra berättelsen mer beständig, att göra den till bok (ges ut i maj). Då blev det en sporre att läsa andra som gjort något liknande. Som Birgitta Stenberg. - Det var så skönt att hon var en hel människa. Hon knullade och knarkade och berättade öppet om sig själv och hon blev en förebild för mig. Ändå är det jätteläskigt när jag nu ska göra det själv. Samtidigt är det självutlämnande skrivandet knappast något som föddes med bekännelselitteraturen. Det nya var snarare att det var kvinnor som skrev om så laddade ämnen som könsroller, mammaångest och, inte minst, sexualitet. - Det är skitprovocerande när Kerstin Thorvall skriver att hon är så våt att hon tar upp en trasa från golvet att torka sig med. Men när Anders Paulrud skriver om hur han gnider in sig med korv för att inte lukta fitta reagerar ingen på det, säger Belinda Olsson. När kvinnor är ärliga blir det med automatik mer provocerande, menar Lo Kauppi. - Eftersom kvinnor i offentligheten alltid beskrivs så reducerat, de varken knullar eller äter eller är arga utan bara ler, är vackra och goda, så blir det mer självutlämnande för en kvinna att beskriva hela sig, säger Lo Kauppi. Men har inte det förändrats? Betydde 70-talslitteraturen inget för vad som blivit möjligt att skriva? Till viss del, tycker Anna Jörgensdotter. - Så klart är det enklare när det finns förebilder som också blivit respekterade författare. Respekt känns annars så knutet till distans, en "finhet"; det subtila och avskalade och det är så märkligt snett, tycker jag. Den största respekten borde det mest mänskliga få. Vi människor vill väl inte vara distanserade och subtila, eller vill vi det? Belinda Olsson är mer svartsynt. - Även om fler kvinnor i dag skriver om kvinnliga erfarenheter så har det inte uppgraderats. Det finns en outtalad regel om att vi ska hålla käft om dem. I tidningsvärlden kallas det för mensjournalistik när kvinnor skriver om sina erfarenheter. Men jämför med Strindberg, snacka om mensjournalistik. Samtidigt har det självutlämnande i dag blivit mer än accepterat, snarare norm. Att tala ut och klä av sig både bildligt och bokstavligt har blivit en genväg till berömmelse. - Men det är en sak att lämna ut sig själv och sitt liv för ett syfte, för att ger mer livsutrymme åt sig själv och åt andra kvinnor. Att fläka ut sig för utfläkandets skull kan ge motsatt effekt, säger Lo Kauppi. Och det är där 70-talssystrarna erbjuder något annat: ett särskilt syfte med att skriva om det mest förbjudna. - Jag både går i gång på och kan romantisera över att det fanns en helt annan vital, politisk diskussion som gjorde det möjligt att på allvar diskutera och ifrågasätta kärnfamiljen och tvåsamheten, säger Maria Sveland som menar att i dag politiseras inte tvåsamheten, den idealiseras. - Det märks i den överdrivna mängden inredningstidningar och bröllopsmagasin. Budskapet till kvinnor är: gift dig. Och så kan vi sitta där i våra små villor med våra små kärnfamiljer och inreda oss till döds. Litet bekännelsebibliotek Marilyn French: "Kvinnorummet", (1977). En feministisk utvecklingsroman och protestskrift mot hemmafrusystemet. Den handlar om Miras utveckling från osäker flicka till frustrerad hemmafru i förortsvillan till ett liv som ogift, "fri" kvinna i 1970-talets USA. Suzanne Brøgger: "Crème Fraîche", (1978). Suzanne Brøggers alter ego reser runt världen, hamnar i märkliga situationer och inleder relationer med spännande män. En äventyrsbok för kvinnor, kryddad med skarpsynta, intellektuella analyser, men mest uppmärksamhet fick förstås sexet. Inger Alfvén: "Dotter till en dotter", (1977). En närstudie i ett vanligt kvinnoliv, en undersökning av hur mödrar ger kvinnorollen i arv till sina döttrar men också en hoppfull vision om att ramarna går att spränga, rollerna går att förändra och kärleken trots allt är möjlig. Kerstin Thorvall: "Det mest förbjudna", (1976). En roman om den förbjudna, kvinnliga sexdriften, om Anna som är otrogen mot sin man, som tar för sig av sex och män men som samtidigt slåss mot sin uppväxts regler och normer. Birgitta Stenberg: "Kärlek i Europa", (1981). Den första i Birgitta Stenbergs självbiografiska svit där hon skriver om hur hon blev författare i kretsen av författare, bohemer, homosexuella och knarkare som drev runt i Europa på 1950-talet. Erica Jong: "Rädd att flyga", (1973). Banbrytande i sina sexskildringar. Om Isabella som reser runt Europa i jakt på det knapplösa knullet, det som varken bär på skuldkänslor eller förpliktelser. Agneta Klingspor: "Inte skära, bara rispa", (1977). En debutbok med underrubriken: "Kvinnodagbok 1962–76" som byggde på Agneta Klingspors egen dagbok och beskrev en ung kvinnas förhållande till föräldrarna, männen, vännerna, livet.


Nödvändig krigsbok för unga

Summary: ”Desertwalker” är en viktig roman om ett grymt och orättfärdigt krig som utspelar sig nu. Freds- och konfliktforskaren Wilhelm Agrell har skrivit en bok som alla unga amerikaner borde läsa.

Wilhelm Agrell ”Desertwalker” Tiden ”Nyttan av att eliminera en beväpnad person står inte i proportion till konsekvenserna ... Vi får aldrig skada civila.” En hög kvinnlig officer och jurist föreläser om krigets lagar för amerikanska grabbar som skall till Irak, och desavoueras så snart hon lämnat salen av den överste som leder rekryternas utbildning: om något ser misstänkt ut gäller bara en lag, att skjuta först och fråga sen. Samt den överordnade regeln tig och lyd order. Alla krig, också nutidens, får sina romaner; en del blir klassiker som George Orwells, Ernest Hemingways, Erich Maria Remarques. Jag tänker lätt på ”På västfronten intet nytt” när jag läser Wilhelm Agrells nya ungdomsbok ”Desertwalker”, i vilken episoden ovan återfinns. Det kollektiv som skildras utgörs nämligen av rekryter vilkas föreställningar om livet på slagfältet är olika men var på sitt sätt oerhört fjärran från den verklighet de ännu inte anar. Remarque skrev om infernot i skyttegravarna under första världskriget, han skrev för vuxna, men hans roman blev i hög grad ungdomsläsning. Han budskap var pacifismens, och nazisterna brände givetvis boken. Agrell vänder sig till unga läsare, och låt mig åter sucka: varför denna rågång mellan böcker? ”Desertwalker” är en viktig roman om ett grymt och orättfärdigt krig som utspelar sig nu, den skall läsas av ung och gammal och varför inte som startpunkt för en dialog mellan generationer – i klassrum kanske, i läsecirklar. Man tycker sig nästan läsa en självupplevd berättelse. Den börjar i ironisk idyll: två elvaåringar leker med sina modellplan intill det flygfält i Wichita där Boeing testar sina nya stridsflygplan. Pojkarnas lek och vrålet från reamotorerna går upp och in i vartannat, en mystisk identitet finns från början i den lek, som är Robs första universitet, och hans dröm är att bli stridspilot. Många pojkars dröm. Kanske hade det stannat vid bara fantasier hos Rob, som i grunden är en tänkande och vek grabb, om inte den 11 september 2001 hade kommit rakt in i hans verklighet, precis som den via teve kom in i allas verklighet när World Trade Center rasade ihop inför våra ögon. Rob beslutar sig. När dagen är inne skriver han på värvningspappret trots att den kapten som har hand om inskrivningen vill att han skall tänka ett tag till: han är ju en studiebegåvning. Varför inte sikta på en officerskarriär – kanske till och med West Point? Men Rob är obeveklig: det är nu han skall han kämpa för sitt land och Gud skall ge honom vägledning och styrka. Gud är användbar i sammanhanget, som bekant för president George W Bush, så ock för menige Rob. Bokens motto är den passage i Lukasevangeliet där Djävulen frestar Jesus uppe på ett berg, och enskilda kapitel har rubriker som ”Före syndafallet” och ”Ormens gift”. Rob ber till Gud, ensam och tillsammans med kamraten ”Johnny Evangelista”, en allvarlig och djupt religiös pojke vars tro att Gud är på Amerikas sida insupits med modersmjölken. Religiös fundamentalism är lika farlig med kristna förtecken som med till exempel muslimska, så tolkar jag Agrells budskap. Inställd på att dö för Amerika är Rob, och så till den grad att han i hemlighet fruktar det som ständigt trumpetas ut i medierna: att kriget skall vara över på ett kick. Andra hälften av romanen utspelar sig i Irak. Till en början händer ingenting, livet på basen kallas Operation Iraqi boredom. Den tuffa attityden hos många är oförminskad, övertygelsen att irakier är en sämre sorts varelser inte ifrågasatt. Kevin vill käka lamm ”för det ska araberna vara ena jävlar på” och så skall han förstås knulla en irakisk tjej: ”Det tycker jag nästan hör till om man är ockupationsmakt.” Slutligen kommer det som måste komma. Dödandet och döendet – och då är Rob så oförberedd som om han aldrig hade tränats och aldrig hade föreställt sig att det är så kriget ser ut. Kalasjnikovs från krypskjutande hajjis (amerikanarnas benämning på de ”tvåbenta kreaturen” där i landet.) resulterar i moteld enligt den inlärda tesen skjut först och fråga sen, och här accelererar berättelsen fram mot sin höjd – och vändpunkt, den grymma massakern på civila vid al-Falluja i april 2003. Det är inte romanens ärende att utreda vad som egentligen hände då – det vet knappast menige Rob när han tar befälet över en spillra av sitt kompani. Däremot känner han, och läsaren känner, att här börjar hans dehumanisering. Han ser en pojke dölja något i handen, han skjuter. Aldrig kommer han att kunna bära vittnesbörd om vad pojken dolde, lika lite som hans far har kunnat vittna om vad som hände honom i Vietnam. Vid al-Falluja återkommer Djävulens ord till Kristus, nu turnerade av Robs överste som berömmer hans rådighet: ”Det är pojkar som du som ska leda den här armén en dag. Kanske kommer allt det här att vara under ditt befäl. Allt detta och mycket mer.” I Remarques roman dör Paul Bäumert strax före vapenstilleståndet 1918 – en grym ironi kan man tycka. Men kanske ett lyckligt slut ändå, jämförelsevis? Tänk om unga amerikaner som ständigt luras in på Robs väg finge läsa Agrells bok! Ulla Lundqvist barnung@dn.se


Att få vara en annan.

Summary: Den franske författaren Romain Gary hade allt. Han var karriärdiplomat och förste älskare, och hans böcker gjorde succé. Ändå var han inte nöjd.Därför startade han ett andra liv, under pseudonym.

Jag har alltid varit någon annan, skrev den franske författaren Romain Gary i en kort essä som kom ut ett år efter hans självmord och avslöjade att det var han som dolde sig bakom namnet på en annan berömd fransk författare med påstådda rötter i Algeriet, Émile Ajar. Gary och Ajar samexisterade i Frankrikes litterära värld i sex år. Var och en med sitt speciella och synnerligen produktiva författarskap och sina framgångar. Till historiens mer komiska detaljer hör att ”båda” har belönats med Frankrikes förnämsta litterära utmärkelse, Goncourt-priset, något som väckte skandal när Ajars egentliga identitet avslöjades, då priset bara får delas ut en gång till en och samma författare. Émile Ajar debuterade 1974 med romanen ”Gros Câlin”, som blev en bästsäljare. Ett år senare kom succéromanen ”Med livet framför sig” (Litteraturfrämjandet, 1980) ut – det är den som gav Ajar/Gary Goncourt-priset. Ytterligare två romaner – ”Kung Salomons ångest” (Norstedts, 1980) och ”Pseudo” – gavs ut innan Ajar föll offer för samma pistolkula som dödade Romain Gary i hans egen säng, en decembereftermiddag 1980. Då hade Gary i trettio år varit en av Frankrikes mest uppmärksammade författare och en av det franska kulturetablissemangets ledande gestalter. Han hann efter debuten 1945 med ”Europeisk uppfostran” (Tiden, 1946) ge ut 15 romaner, samt ytterligare två under pseudonymerna Fosco Sinibaldi och Shatan Bogat. Garys biografi är som hämtad ur någon av hans romaner eller äventyrsfilmer (han var också en ambitiös men mindre framgångsrik filmregissör). Hans mytomspunna liv var på många sätt hans egen skapelse – som om hans egna dramatiska livsöden inte räckte till. Som den kameleont han var ville han uppträda i större sammanhang, i mer celeber omgivning, på mer ryktbara platser – under mer förnäma namn än verkligheten erbjudit honom. Ja, han ville alltid vara någon annan. I sin självbiografiska roman ”Löfte i gryningen” (Brombergs, 1982) skriver han till exempel att han aldrig fått reda på vem hans far var. Han påstod sig ha fötts i Moskva och ha kosackiska rötter på sin okände fars sida. Men vid andra tillfällen antydde han att hans far var den ryske filmidolen Ivan Mosjoukin, något som skulle bevisas av hans intagande utseende och oemotståndliga kvinnotycke. Sanningen var en annan – men knappast mindre spännande. I den nyutkomna 745 sidor långa biografin ”Romain Gary, le caméléon” presenterar författaren och litteraturhistorikern Myriam Anissimov sin vän och älskare från 70-talet såsom hon kände honom – utan fasoner och gester ägnade att befästa ännu en myt, utan pseudonymer och påhittade förfäder. De stod nära varandra och hade till och med ett gemensamt språk, jiddisch, på vilket de grälade om vilken dialekt – hans egen från Litauen eller hennes från Polen – som var den mest förfinade. Romain Gary föddes 1914 som Roman Kacew i Vilno, som på den tiden, på grund av alla sina framstående judiska kulturinstitutioner, synagogor och skolor, kallades ”Nordens Jerusalem”. Hans mor Mina, född Owczynska, var den person som hade störst betydelse i Garys liv. Hans far, pälsvaruhandlaren Arieh Leib Kacew, övergav Mina och deras son för en annan kvinna. Han och Romans halvsyskon dödades under Förintelsen. Mina Kacew hade ett stort teaterintresse och ville gärna etablera sig som skådespelerska med det ryskt klingande artistnamnet Nina Borsovskaja, men som ensamstående mor fick hon ta mer jordnära arbeten för att försörja familjen. Sina högt ställda ambitioner överlämnade hon till sin ende son att förverkliga. Hennes förväntningar på den lille Ramosjka var inte små. Trots fattigdom, diskriminering och ett illa betalt arbete som föreståndare för ett pensionat i Nice, efter flytten till Frankrike 1928, brukade hon på sin brutna franska för sin omgivningen förklara att hennes son en dag skulle bli en krigshjälte, framstående diplomat, bejublad författare, ja, till och med en berömd kvinnotjusare. De flesta uppfattade detta skryt som ett desperat uttryck för det omtalade judiska mammasyndromet, men det dröjde inte länge förrän hennes ögonsten började förverkliga sin mors drömmar. Som 19-årig invandraryngling lyckades han publicera två noveller i en fransk tidning med mycket omfattande upplaga. Några år senare, när hans nya hemland ockuperades av Tyskland, gick han in i motståndsrörelsen; han blev pilot i den fria franska armén och deltog i räder mot mål i både Afrika och det ockuperade Europa. Efter kriget inledde han inte bara sin omtumlande karriär som författare utan även som fransk diplomat under de närmaste tjugo åren, bland annat som generalkonsul i Los Angeles åren 1956–60. Allt det hans mor hade önskat sig av honom blev verklighet. Inte minst hans amorösa bragder. Men själv var Romain Gary inte nöjd. ”Jag ville börja om på nytt, leva om mitt liv; att vara en annan var mitt livs stora frestelse”, skrev han i den not till eftervärlden, ”Émile Ajars liv och död” (Brombergs, 1981), som gavs ut efter hans tragiska död. ”Jag var trött på att vara mig själv. Jag var trött på den bild av Romain Gary som hade klistrats på mig en gång för alla, sen trettio år tillbaka, efter den plötsliga ryktbarhet som drabbade en ung flygare när han gav ut ’Europeisk uppfostran’ …” Han var ”djupt drabbad” av Proteusmytens stora frestelse för människan: mångfaldens lockelse: ”På baksidorna till mina böcker läste jag: ’flera väl fyllda liv … flygare, diplomat, författare … Alla mina officiella liv, som på något sätt hörde till repertoaren, var fördubblade, tredubblade av andra och hemligare liv, men jag – den gamle äventyraren – har aldrig funnit full tillfredsställelse i något av dem.” Han citerar den polske författaren Witold Gombrowicz: ”Det kommer en dag då en författare hålls fånge av den bild man gjort sig av honom.” Som författare ville Gary vara vittne till sitt eget liv. ”Jag kände att det inte fanns någon överensstämmelse mellan min ryktbarhet, de mått enligt vilka man bedömde mitt författarskap och (mina) verk”, skrev Gary. Det är då han fattade beslutet att ge ut ”Gros Câlin”, en absurd komisk berättelse om en man som lever i symbios med en pytonorm, under ett påhittat namn. En dag kom till Simone Gallimards förnäma bokförlag i Paris ett manuskript postat i Brasilien och undertecknat Émile Ajar. Den som förmedlade manuskriptet var en vän till Gary, Pierre Michaut, som sa sig ha träffat den unge vagabonden Ajar i Rio. Lektörerna på Gallimard bestämde sig att inte ge ut boken men ändå rekommendera utgivning på ett annat närstående förlag. Den gavs ut 1974 och blev snart en stor kritiker- och försäljningssuccé. Och genast började spekulationerna om vem denne okände debutant från Rio var. ”Det kunde bara vara ett verk av en stor författare”, skrev en entusiastisk kritiker i Le Nouvel Observateur och utpekade Raymond Queneau eller Aragon som den trolige upphovsmannen. Andra var övertygade om att Ajar i själva verket var en libanesisk terrorist, Hamil Raja, eller en okänd abortör och kriminell. Någon antydde att det kanske var Gary, men en tongivande kritiker slog fast: ”Å nej, Ajar är verkligen en helt annan talang!” ”Man kan föreställa sig min oerhörda glädje”, skriver Gary. ”Den ljuvaste jag erfarit i hela mitt författarliv. Jag upplevde något som, när det gäller litteratur, i allmänhet inte inträffar förrän postumt, när man kan tillerkänna författaren vad som honom tillkommer, eftersom han inte längre finns och kan besvära någon … Jag fick som åskådare bevittna mitt andra liv.” Gary förnekade konsekvent att han skulle ha något att göra med Ajars alster och förklarade att eventuella likheter i stilen berodde på att den unge Ajar måste ha tagit intryck av sin äldre förebild. Det blev dock allt svårare att bevara hemligheten. När Ajars andra roman från 1976, ”Med livet framför sig”, belönades med Goncourtpriset krävde journalisterna och läsarna att det skygga geniet, som dittills inte visat sig offentligt, skulle träda fram. För att förhindra ett pinsamt avslöjande bad Gary sitt kusinbarn att spela rollen som författarunderbarnet från Rio. Denne hade ingenting emot publiciteten. Han lät sig intervjuas och berättade en delvis uppdiktad historia om sitt liv. Snart kom det dock fram att hans riktiga namn var Paul Pavlowitch – och var släkting till den store Romain Gary. Förtrollningen försvann. ”Då upphörde den mytologiska gestalt, som jag varit så angelägen om, att existera … Genom att materialiseras hade Ajar gjort slut på min mytologiska existens. Det var verkligen rätt åt mig: nu levde drömmen på min bekostnad …” Det andra liv – som ”Ajar” – Romain Gary så gärna ville bevittna var slut, hans eget hade ingen mening längre. ”Jag har äntligen uttryckt mig fullständigt”, var hans sista ord i de anteckningar han förde kort innan han tog sitt liv. Jackie Jakubowski essa@dn.se


Oraklet från Buenos Aires

Summary: Nu finns den argentinske mästaren Jorge Luis Borges berättelsesamling ”Fiktioner” komplett på svenska. Det är en utgivning att fira. Jonas Thente bländas av skönheten i labyrinterna.

Jorge Luis Borges ”Fiktioner” (Ficciones)övers. Sun Axelsson, Marina Torres, Johan Laserna, Ingegerd Wiking Albert Bonniers förlag Borges den blinde bibliotekarien. Det låter som titeln till en berättelse den argentinske författaren Jorge Luis Borges själv kunde ha skrivit. Men Borges var blind då han 1955 utnämndes till chef för det argentinska nationalbiblioteket. Det var i och för sig en symbolisk position. Redan som ung biblioteksassistent hade han fått stränga order om att inte katalogisera mer än hundra böcker per dag. Resten av tiden förvisades han av välvilliga kolleger till bibliotekets källare, där han kunde skriva. Han hade vid det laget ett högt anseende som författare och kritiker i hemlandet. Det internationella genombrottet smög sig successivt fram med början i det tidiga 1960-talet och hans rykte som ”författarnas författare” bara växte. Mot slutet av 70-talet morrade otaliga stämband mot Nobelkommittén, som dock inte föll till föga. Borges dog 1986. Hans rykte och status bara fortsatte att öka. Märkligt få andra författare har skrivit om Borges. De där stora, tunga namnen som friskt brukar essäisera sina kolleger verkar skygga för oraklet från Buenos Aires. Möjligen känner de sig generade; känner att de själva obönhörligen måste förminskas jämte denne blide man med sin blygsamma produktion. Och de har alldeles rätt i det. Typiskt nog hyllar en författare som Umberto Eco försiktigt Borges genom att skriva in honom i romanen ”Rosens namn”. Där får han bli skurken – den blinde bibliotekarien Broder Jorge, som svartsjukt vakar över vetandet och säkert trevar sig fram i det oöverskådliga klosterbiblioteket. Albert Bonniers förlag har lite överraskande lanserat en serie klassiker i pocketformat. I vårens utgivning finner man såväl klassiska klassiker som moderna, såväl Dickens som Rushdie. Och man finner Borges berättelsesamling från 1944, ”Ficciones”, i svensk översättning. Det är en utgivning att fira, ty Borges har blivit märkligt sönderhackad i Sverige. Den av Sun Axelsson översatta och av Artur Lundkvist inledda antologin ”Biblioteket i Babel” från 1974 saknade fem av de fjorton novellerna i ”Ficciones”, men innehöll i gengäld elva ur ”El Aleph” (1949). Fyra av de fem återstående novellerna översattes 1991 av Johan Laserna till en separat utgåva – ”Labyrinter” – medan den sista novellen enligt Lasernas efterord inte kunde komma med ”av copyrightskäl”. Dessa ”copyrightskäl” har fått annars sansade utgivare och kritiker att brista i förtvivlad gråt. Att publicera Borges är att ge sig in i en labyrint av motstridigheter och eländen, och i labyrintens mitt anses sitta författarens änka. Så man får tacka alla de som kan tänkas ha stupat längs vägen mot målet: i den nu föreliggande ”Fiktioner” ingår också den sista novellen, ”Tre versioner av Judas”. Vi kan nu ta del även av denna storslagna och sorgliga berättelse om lundateologen Nils Runeberg och hans kätterska tolkning av Nya testamentet. Nils Runeberg i Lund? Ja, man stöter på även andra svenskklingande namn hos Borges, såsom spionen Victor Runeberg och kommissarien Erik Lönnrot. Det är inget konstigt med det, för Borges universum är bara nästan likt vårt eget. Han ansåg fakta vara motsatsen till verklig sanning och avfärdade dem därför såsom meningslösa. I hans berättelser framträder en boklig värld, där miljoner volymer – verkliga och påhittade om vartannat – samtalar med varandra. Epoker, kulturer, myter och trossystem vältrar sig och vänder. I en i övrigt ganska förmäten minnesbok, ”The Lessons of the Master” (Continuum) av Borges engelske översättare Norman Thomas di Giovanni, hittar författaren en bra och pedagogisk ingång till mästarens noveller: startpunkten är aldrig ”Det var en gång ...”, utan i stället ”Låt oss anta ...” eller ”Tänk om ...”. Gabriella Håkansson påpekar i sitt förord till ”Fiktioner” att Borges utvecklat en mystik som hade varit omöjlig före den moderna tiden. Det är ”en mystik som helt och hållet vilar på den tryckta boken”. Man skulle kunna gå ett steg längre och hävda att Borges noveller upprättar en sekulariserad mysteriereligion, där allt som människan nedtecknat – eller skulle kunna ha nedtecknat – dras in i riten. Urkunderna skapas av böcker, pergament, arkiv, brev och encyklopedier som inleder mumlande samtal i mörkret sedan biblioteket stängt för natten. I ”Fiktioner” ingår flera av de noveller som är så klassiska som skönlitterära texter kan bli; som formulerar idéer och problem på ett så sugande sätt att det är omöjligt att glömma dem. Och omöjligt att inte referera till dem, vare sig man är filosof, kvantfysiker, litteraturvetare eller galen. Novellen ”Biblioteket i Babel” förstås, som gör en kosmologi av bibliotekets väsen. ”Funes med det goda minnet”, som konkret handlar om en man som till följd av en huvudskada kommer att minnas allt – ja, verkligen allt – men som på djupet blir en allegori om vetandet över huvud taget, om språkets väsen och kunskapens gränser. Här finns också den av postmodernistiska litteratörer så älskade ”Pierre Menard, författare till Don Quijote” som övertygande jämför Cervantes roman från tidigt 1600-tal med (den fiktive) Pierre Menards exakta kopia från 1900-talet – och finner den senare vara överlägset bättre. Han skriver så torrt, Borges. Han är elegant som en klassisk essäist och prudentlig som en encyklopediredaktör. Men djupet han skapar är svindlande och skönheten bländande. Ifall Borges skulle bli den enda författare från vår tid man läser om två tusen år – och det håller jag inte för orimligt – kommer man att föreställa sig oss och vår epok som mycket intressantare än vi förtjänar. Jonas Thente jonas.thente@dn.se


Skarsgård snackar Goya

Summary: Stellan Skarsgård målar ett porträtt av den spanske konstnären Francisco de Goya i Milos Formans nya film. ”Goyas ghosts” speglar mänsklighetens dårskap i skarven mellan den spanska inkvisationen och den franska revolutionen.

Stellan Skarsgård brukar alltid hävda att den perfekta skådespelaren finns någonstans mitt i Atlanten – mellan den stolta europeiska teatertraditionen och de amerikanska filmstjärnornas olidliga lätthet framför kameran. Ironiskt nog var det under en Atlantflygning som Milos Forman hittade sin Goya. Den tjeckiskfödde regissören slötittade på ”Exorcisten” utan ljud när den svenska Hollywoodstjärnan uppenbarade sig som Fader Merrin. Forman kände sig lika säker som matadorerna när de hittade tjuren Ferdinand: ”Honom ska vi ha!” Producenten Saul Zaentz som satt i flygstolen bredvid hade jobbat med Skarsgård på ”Varats olidliga lätthet” och kände till den svenska kameleonten som gjort allt mellan Bombi Bitt till Boostrap Bill. Skarsgård fascinerades av den spanske konstnärens känsla för medlidande och förvandlingen från observatör till en diskret revolutionär. – Jag älskar hans måleri och det är genom tavlorna som man kommer honom nära – man ser hans empati, hans behov av att se människan i all sin råhet och nakenhet. Han jobbade som en modern krigsfotograf och hans expressionistiska målningar var hundra år före sin tid, säger Stellan Skarsgård på gästvisit i sin födelsestad under Göteborgs filmfestival i vintras. I sitt släptåg har han ”Goya”-männen Milos Forman, Saul Zaentz och manusförfattaren Jean-Claude Carrière som passar på att hinna med lite male bonding och att frossa i svensk sill. ”Goya’s ghosts” speglar den spanska historien ur konstnärens synvinkel mellan 1792 och 1809, mellan inkvisationens dödsryckningar och Napoleons invasion. Filmen kretsar kring Goya, hans musa (Natalie Portman) som blir godtyckligt fängslad av inkvisitionen och broder Lorenzo (Javier Bardem) – en passionerad maktmissbrukare som byter sida från religiös till revolutionär fanatiker. Milos Forman kallar Goya för ”den modigaste ynkryggen”. Även Skarsgård har fastnat för det ambivalenta med Goya – en social fegis som målade djärv konst. – Frågan är om man inte måste vara lite feg för att vara modig. Om man inte har någon rädsla att övervinna så är man inte modig. Goya levde i en tid när man var tvungen att överleva, det fanns ingen öppen konstmarknad. Han var tvungen att måla de rika på ett sätt som de gillade, säger Stellan Skarsgård. – Men visst finns det delikata moraliska frågeställningar i ”Goyas ghosts” som återfinns i till exempel i István Szabós ”Mefisto” eller hos den tyska dirigenten Wilhelm Furtwängler som jag gjorde i Szabós ”Taking sides”. Det viktigaste är att vi aldrig slutar att ifrågasätta oss själva och samhället, säger han. Forman gör film efter devisen ”tala sanning utan att tråka ut publiken” – ungefär som påminner om Goya som sökte sanningen som ett kameraöga – ”jag målar det jag ser”. Ingen av dem gör sig några tjusiga illusioner om människan. Båda slits mellan ambivalensen att göra sin egen konst och tillfredsställa finansiärerna – spanska hovet och Hollywood. – Jag har också mina kungar som jag ibland måste sälja mina ”tavlor” till. Jag måste också försörja min familj, säger Stellan Skarsgård och ler. – Jag är inget gigantiskt geni som Goya, men en ganska bra hantverkare och jag försöker ändå gå ut där isen är tunn. Men vi konstnärer har inte större ansvar för samhället än andra. Om man håller tyst stöder man den rådande ordningen oavsett om man är konstnär eller bankir. Goya stämmer in perfekt på Milos Formans gärningsmannaprofil: excentriska individualister – genialitet är inget hinder – som blir offer för sin samtid; Mozart (”Amadeus”), Andy Kaufman (”Man on the moon”), Larry Flynt (”Larry Flynt – skandalernas man”). ”Goyas ghosts” är inte någon ”Basquiat” eller ”Pollock” utan är mer intresserad av att fånga intoleransens väsen än konstnärens själ. Den tjeckiskfödde regissören som förlorat sina båda föräldrar i Auschwitz har en alldeles särskild känsla för den mänskliga historiens absurditet. – Det är makalöst hur monstruösa handlingar är dömda att upprepas, hur den förtryckta förvandlas till förtryckare. Spanska inkvisationen ekar i nazismen, kommunismen och dagens Mellanöstern, säger Milos Forman med sina yviga gester och burdusa stämma. Filmen speglar hur Goyas målning gradvis förändrades från oskuldsfulla pittoreska gobelänger till mörka, realistiska målningar av krigets vanvett, slakt och tortyr. Skarsgård menar att Goya, precis som han själv, var realist inte pessimist och kände sorg över mänsklighetens tillstånd. – Efter 11 september hade västvärlden en fantastisk chans att göra något riktigt smart. USA hade stöd från hela världen – förutom en handfull extremister. All denna goodwill kunde ha lett till ansträngningar för en bättre värld, men i stället så startade ”the fuckers”, idioterna, ett krig som gjort hela världen rasande och skapat terrorister där de inte funnits förut. Min elvaåring kunde ha berättat för Bush att det var en dålig idé, säger Stellan Skarsgård. Skarsgård bryr sig inte om var han jobbar, men har lärt sig att uppskatta den svenska inspelningsmodellen efter alla år som exportvara. – Hollywoodinspelningar är inte så annorlunda från andra. Men jag saknar det ickehierarkiska sätt som vi jobbar med i Sverige och Skandinavien. Ju mer hierarkiskt, desto räddare blir folk för att göra misstag. De blir mindre involverade i den kreativa processen och får svårare att älska projektet, säger Skarsgård. Själv har han inga direkta drömprojekt, men hoppas att få jobba med ”Lasse” – och då syftar han på von Trier, inte Hallström. Just nu får han träna svenskan under inspelningen av ”Arn” tillsammans med flera av sina söner. Att vara svensk films största exportvara har sitt pris. – Att inte spela på sitt modersmål betyder att man tappar de där mikronyanserna som man inte kommer åt på ett främmande språk. Man kan säga att 98 procent av 100 är tillräckligt bra, men jag älskar verkligen de där två extra procenten. Nicholas Wennö nicholas.wenno@dn.se 08-738 21 61


Att få vara en annan

Summary: Den franske författaren Romain Gary hade allt. Han var karriärdiplomat och förste älskare, och hans böcker gjorde succé. Ändå var han inte nöjd. Därför startade han ett andra liv, under pseudonym..

Jag har alltid varit någon annan, skrev den franske författaren Romain Gary i en kort essä som kom ut ett år efter hans självmord och avslöjade att det var han som dolde sig bakom namnet på en annan berömd fransk författare med påstådda rötter i Algeriet, Émile Ajar. Gary och Ajar samexisterade i Frankrikes litterära värld i sex år. Var och en med sitt speciella och synnerligen produktiva författarskap och sina framgångar. Till historiens mer komiska detaljer hör att "båda" har belönats med Frankrikes förnämsta litterära utmärkelse, Goncourt-priset, något som väckte skandal när Ajars egentliga identitet avslöjades, då priset bara får delas ut en gång till en och samma författare. Émile Ajar debuterade 1974 med romanen "Gros Câlin", som blev en bästsäljare. Ett år senare kom succéromanen "Med livet framför sig" (Litteraturfrämjandet, 1980) ut - det är den som gav Ajar/Gary Goncourt-priset. Ytterligare två romaner - "Kung Salomons ångest" (Norstedts, 1980) och "Pseudo" - gavs ut innan Ajar föll offer för samma pistolkula som dödade Romain Gary i hans egen säng, en decembereftermiddag 1980. Då hade Gary i trettio år varit en av Frankrikes mest uppmärksammade författare och en av det franska kulturetablissemangets ledande gestalter. Han hann efter debuten 1945 med "Europeisk uppfostran" (Tiden, 1946) ge ut 15 romaner, samt ytterligare två under pseudonymerna Fosco Sinibaldi och Shatan Bogat. Garys biografi är som hämtad ur någon av hans romaner eller äventyrsfilmer (han var också en ambitiös men mindre framgångsrik filmregissör). Hans mytomspunna liv var på många sätt hans egen skapelse - som om hans egna dramatiska livsöden inte räckte till. Som den kameleont han var ville han uppträda i större sammanhang, i mer celeber omgivning, på mer ryktbara platser - under mer förnäma namn än verkligheten erbjudit honom. Ja, han ville alltid vara någon annan. I sin självbiografiska roman "Löfte i gryningen" (Brombergs, 1982) skriver han till exempel att han aldrig fått reda på vem hans far var. Han påstod sig ha fötts i Moskva och ha kosackiska rötter på sin okände fars sida. Men vid andra tillfällen antydde han att hans far var den ryske filmidolen Ivan Mosjoukin, något som skulle bevisas av hans intagande utseende och oemotståndliga kvinnotycke. Sanningen var en annan - men knappast mindre spännande. I den nyutkomna 745 sidor långa biografin "Romain Gary, le caméléon" presenterar författaren och litteraturhistorikern Myriam Anissimov sin vän och älskare från 70-talet såsom hon kände honom - utan fasoner och gester ägnade att befästa ännu en myt, utan pseudonymer och påhittade förfäder. De stod nära varandra och hade till och med ett gemensamt språk, jiddisch, på vilket de grälade om vilken dialekt - hans egen från Litauen eller hennes från Polen - som var den mest förfinade. Romain Gary föddes 1914 som Roman Kacew i Vilno, som på den tiden, på grund av alla sina framstående judiska kulturinstitutioner, synagogor och skolor, kallades "Nordens Jerusalem". Hans mor Mina, född Owczynska, var den person som hade störst betydelse i Garys liv. Hans far, pälsvaruhandlaren Arieh Leib Kacew, övergav Mina och deras son för en annan kvinna. Han och Romans halvsyskon dödades under Förintelsen. Mina Kacew hade ett stort teaterintresse och ville gärna etablera sig som skådespelerska med det ryskt klingande artistnamnet Nina Borsovskaja, men som ensamstående mor fick hon ta mer jordnära arbeten för att försörja familjen. Sina högt ställda ambitioner överlämnade hon till sin ende son att förverkliga. Hennes förväntningar på den lille Ramosjka var inte små. Trots fattigdom, diskriminering och ett illa betalt arbete som föreståndare för ett pensionat i Nice, efter flytten till Frankrike 1928, brukade hon på sin brutna franska för sin omgivningen förklara att hennes son en dag skulle bli en krigshjälte, framstående diplomat, bejublad författare, ja, till och med en berömd kvinnotjusare. De flesta uppfattade detta skryt som ett desperat uttryck för det omtalade judiska mammasyndromet, men det dröjde inte länge förrän hennes ögonsten började förverkliga sin mors drömmar. Som 19-årig invandraryngling lyckades han publicera två noveller i en fransk tidning med mycket omfattande upplaga. Några år senare, när hans nya hemland ockuperades av Tyskland, gick han in i motståndsrörelsen; han blev pilot i den fria franska armén och deltog i räder mot mål i både Afrika och det ockuperade Europa. Efter kriget inledde han inte bara sin omtumlande karriär som författare utan även som fransk diplomat under de närmaste tjugo åren, bland annat som generalkonsul i Los Angeles åren 1956-60. Allt det hans mor hade önskat sig av honom blev verklighet. Inte minst hans amorösa bragder. Men själv var Romain Gary inte nöjd. "Jag ville börja om på nytt, leva om mitt liv; att vara en annan var mitt livs stora frestelse", skrev han i den not till eftervärlden, "Émile Ajars liv och död" (Brombergs, 1981), som gavs ut efter hans tragiska död. "Jag var trött på att vara mig själv. Jag var trött på den bild av Romain Gary som hade klistrats på mig en gång för alla, sen trettio år tillbaka, efter den plötsliga ryktbarhet som drabbade en ung flygare när han gav ut Europeisk uppfostran..." Han var "djupt drabbad" av Proteusmytens stora frestelse för människan: mångfaldens lockelse: "På baksidorna till mina böcker läste jag: flera väl fyllda liv... flygare, diplomat, författare... Alla mina officiella liv, som på något sätt hörde till repertoaren, var fördubblade, tredubblade av andra och hemligare liv, men jag - den gamle äventyraren - har aldrig funnit full tillfredsställelse i något av dem." Han citerar den polske författaren Witold Gombrowicz: "Det kommer en dag då en författare hålls fånge av den bild man gjort sig av honom." Som författare ville Gary vara vittne till sitt eget liv. "Jag kände att det inte fanns någon överensstämmelse mellan min ryktbarhet, de mått enligt vilka man bedömde mitt författarskap och (mina) verk", skrev Gary. Det är då han fattade beslutet att ge ut "Gros Câlin", en absurd komisk berättelse om en man som lever i symbios med en pytonorm, under ett påhittat namn. En dag kom till Simone Gallimards förnäma bokförlag i Paris ett manuskript postat i Brasilien och undertecknat Émile Ajar. Den som förmedlade manuskriptet var en vän till Gary, Pierre Michaut, som sa sig ha träffat den unge vagabonden Ajar i Rio. Lektörerna på Gallimard bestämde sig att inte ge ut boken men ändå rekommendera utgivning på ett annat närstående förlag. Den gavs ut 1974 och blev snart en stor kritiker- och försäljningssuccé. Och genast började spekulationerna om vem denne okände debutant från Rio var. "Det kunde bara vara ett verk av en stor författare", skrev en entusiastisk kritiker i Le Nouvel Observateur och utpekade Raymond Queneau eller Aragon som den trolige upphovsmannen. Andra var övertygade om att Ajar i själva verket var en libanesisk terrorist, Hamil Raja, eller en okänd abortör och kriminell. Någon antydde att det kanske var Gary, men en tongivande kritiker slog fast: "Å nej, Ajar är verkligen en helt annan talang!" "Man kan föreställa sig min oerhörda glädje", skriver Gary. "Den ljuvaste jag erfarit i hela mitt författarliv. Jag upplevde något som, när det gäller litteratur, i allmänhet inte inträffar förrän postumt, när man kan tillerkänna författaren vad som honom tillkommer, eftersom han inte längre finns och kan besvära någon & Jag fick som åskådare bevittna mitt andra liv." Gary förnekade konsekvent att han skulle ha något att göra med Ajars alster och förklarade att eventuella likheter i stilen berodde på att den unge Ajar måste ha tagit intryck av sin äldre förebild. Det blev dock allt svårare att bevara hemligheten. När Ajars andra roman från 1976, "Med livet framför sig", belönades med Goncourtpriset krävde journalisterna och läsarna att det skygga geniet, som dittills inte visat sig offentligt, skulle träda fram. För att förhindra ett pinsamt avslöjande bad Gary sitt kusinbarn att spela rollen som författarunderbarnet från Rio. Denne hade ingenting emot publiciteten. Han lät sig intervjuas och berättade en delvis uppdiktad historia om sitt liv. Snart kom det dock fram att hans riktiga namn var Paul Pavlowitch - och var släkting till den store Romain Gary. Förtrollningen försvann. "Då upphörde den mytologiska gestalt, som jag varit så angelägen om, att existera & Genom att materialiseras hade Ajar gjort slut på min mytologiska existens. Det var verkligen rätt åt mig: nu levde drömmen på min bekostnad &" Det andra liv - som "Ajar" - Romain Gary så gärna ville bevittna var slut, hans eget hade ingen mening längre. "Jag har äntligen uttryckt mig fullständigt", var hans sista ord i de anteckningar han förde kort innan han tog sitt liv. Myriam Anissimov"Romain Gary, le Myriam Anissimov "Romain Gary, le caméléon" Övers. Katja Waldén Denoël, 2004 Romain Gary "Émile Ajars liv och död" Brombergs, 1981


Det kluvna Turkiet

Summary: Ingmar Karlsson försöker i sin nya bok övertyga oss om att Turkiet inte utgör ett islamistiskt hot mot Europa. Lars Linder håller med, men tycker att problemet är ett annat. Böcker

Ingmar Karlsson ”Europa och turken. Betraktelser kring en komplicerad relation” Wahlström & Widstrand Det borde ha exploderat som av decenniets hetaste europeiska kulturskandaler, men det blev egendomligt tyst. Efter mordet på journalisten Hrant Dink i Istanbul i januari kände sig 2006 års Nobelpristagare i litteratur Orhan Pamuk så utsatt i sitt hemland att han flydde till friheten och säkerheten i USA. Pamuk själv vill säkert inte göra en symbolfråga av saken, han vill nog bara få vara i fred. Men att tillståndet i Turkiet är sådant att landets främste författare inte kan leva och verka där borde ställa den redan laddade diskussionen om landets eventuella väg in i EU på sin spets. Den gamla frågan ”Kan man lita på Turkiet” tycks besvarad med ett eftertryckligt nej. Ingmar Karlssons nya bok ”Europa och turken. Betraktelser kring en komplicerad relation” kan därför kännas lite som förra årets nyheter; för naturligtvis är den skriven före Pamukaffären. Ingen har annars större förutsättningar att reda ut komplikationerna i det här gamla slitna parförhållandet än Ingmar Karlsson. Han är generalkonsul i Istanbul, islamexpert och Turkietentusiast. Han har också skrivit en hel rad böcker om Europa och dess förhållande till både Turkiet och den arabiska kulturkretsen. Säger han att vår bild av Turkiet präglats alltför mycket av nedärvda fördomar mot hundturken, och att Europas sätt att förhandla om medlemskap gör det än i dag, så finns det goda skäl att lyssna. I många avseenden har han säkert också rätt. Till stora delar är hans bok en historisk repetitionskurs om Turkiet, med tonvikt på förhållandet till grannarna i väster. Delvis kan ju landets öde påminna om flera av de stora europeiska imperialistländernas, exempelvis Spaniens: först arvet efter det romerska imperiet, sedan en storslagen epok som världsmakt – och så huvudstupa fall in i 1900-talet, under nationella konvulsioner. Den mest iögonfallande skillnaden är förstås islam, i många européers ögon säkert också den avgörande stötestenen. Ska vi släppa in ett stort, dominerande land med en främmande religion som tvingar sina kvinnor att bära slöja och formulerar starka religiösa krav på politiken, ända bort till frågan om sharialagar Karlsson lägger ner stor möda på att visa att Turkiet inte är vilket islamiskt land som helst. Även om demokratin tidvis varit begränsad har den ändå inneburit att den politiska islamismen inte fått lika extremistiska drag här som på många andra håll i den muslimska världen. Undersökningar har visat att inte mer än så där fem procent av väljarna i Turkiet tillhör en hård, islamistisk kärna som vill införa religiösa lagar, kanske tio procent vill se en större roll för islam i samhället. Det motsvarar väl ungefär andelen högerextrema eller starkt religiöst engagerade väljare i Västeuropa. Till skillnad från många länder i Mellanöstern finns här också en stor medelklass som tänker ungefär som européer i övrigt om livets stora och små frågor. Fjorton procent av alla egna företagare i Turkiet är kvinnor, i Tyskland bara sju, och det regerande AKP är inte nödvändigtvis så mycket mer ”islamiskt” än Agneta Merkels kristdemokratiska parti är ”kristet”. Att det religiösa hotet från Turkiet ofta demoniseras har att göra med att landet genom historien betraktats som Den andre, menar Karlsson, en orientalisk motbild som fått stärka Västeuropas inre (kristna) identitet. Men han ägnar så stor möda att dekonstruera den bilden att han glömmer, eller åtminstone tonar ner, den som före terrorismens epok mer än något annat givit Turkiet dåligt rykte i vår tid. Landet moderniserades hårdhänt av Kemal Atatürk på 20-talet, i en märklig mix som från ena hållet liknade upplysning och demokrati, från andra hållet en auktoritär nationalism som på avstånd är släkt med europeisk fascism. Just så kluvet är också det arv som Atatürk lämnade efter sig. Dels modernitet, medelklass och marknadsekonomi; dels en maktfullkomlig stat i staten som vakar över Landsfaderns verk. Under det sena 1900-talet passade militären regelbundet på att göra statskupp när det tycktes hotat. Det är också denna ”djupa stat” av militär, byråkrati och domstolar som vägrar rucka på de rigida universalistiska principer enligt vilka kurderna inte har rätt till sitt språk och sin identitet, eller på de paragrafer om förtal av ”det turkiska” som lett till rader av åtal mot journalister och författare som försökt diskutera landets problem i dag och i det förflutna. Det är den andra bilden av det sena 1900-talets Turkiet: en villkorad demokrati, ständigt på gränsen till sammanbrott. Jag är helt överens med Ingmar Karlsson om att EU:s lättsinniga sätt att hantera Cyperns inträde riskerar att blockera Turkiets möjliga plats under överskådlig tid, och på helt fel grunder. Den grekiska och grekcypriotiska nationalismens uppblåsthet och rigiditet är knappast mindre än den turkiska. Cypern lär ta varje tillfälle att lägga in veto mot ett turkiskt medlemskap och har blivit svansen som viftar med hunden, skriver Karlsson. Det enda rimliga sättet för EU att hantera Turkiet borde vara att villkora medlemskapet av rätt skäl: de som rör demokrati, mänskliga rättigheter och ekonomisk och social utveckling. Att tvinga upp den djupa staten i ljuset. Ett lyft som efter Orhan Pamuks flykt tyvärr ter sig tyngre än på länge. Lars Linder lars.linder@dn.se


Det kluvna Turkiet

Summary: Ingmar Karlsson försöker i sin nya bok övertyga oss om att Turkiet inte utgör ett islamistiskt hot mot Europa. Lars Linder håller med, men tycker att problemet är ett annat.

Ingmar Karlsson ”Europa och turken. Betraktelser kring en komplicerad relation” Wahlström & Widstrand Det borde ha exploderat som av decenniets hetaste europeiska kulturskandaler, men det blev egendomligt tyst. Efter mordet på journalisten Hrant Dink i Istanbul i januari kände sig 2006 års Nobelpristagare i litteratur Orhan Pamuk så utsatt i sitt hemland att han flydde till friheten och säkerheten i USA. Pamuk själv vill säkert inte göra en symbolfråga av saken, han vill nog bara få vara i fred. Men att tillståndet i Turkiet är sådant att landets främste författare inte kan leva och verka där borde ställa den redan laddade diskussionen om landets eventuella väg in i EU på sin spets. Den gamla frågan ”Kan man lita på Turkiet?” tycks besvarad med ett eftertryckligt nej. Ingmar Karlssons nya bok ”Europa och turken. Betraktelser kring en komplicerad relation” kan därför kännas lite som förra årets nyheter; för naturligtvis är den skriven före Pamukaffären. Ingen har annars större förutsättningar att reda ut komplikationerna i det här gamla slitna parförhållandet än Ingmar Karlsson. Han är generalkonsul i Istanbul, islamexpert och Turkietentusiast. Han har också skrivit en hel rad böcker om Europa och dess förhållande till både Turkiet och den arabiska kulturkretsen. Säger han att vår bild av Turkiet präglats alltför mycket av nedärvda fördomar mot hundturken, och att Europas sätt att förhandla om medlemskap gör det än i dag, så finns det goda skäl att lyssna. I många avseenden har han säkert också rätt. Till stora delar är hans bok en historisk repetitionskurs om Turkiet, med tonvikt på förhållandet till grannarna i väster. Delvis kan ju landets öde påminna om flera av de stora europeiska imperialistländernas, exempelvis Spaniens: först arvet efter det romerska imperiet, sedan en storslagen epok som världsmakt – och så huvudstupa fall in i 1900-talet, under nationella konvulsioner. Den mest iögonfallande skillnaden är förstås islam, i många européers ögon säkert också den avgörande stötestenen. Ska vi släppa in ett stort, dominerande land med en främmande religion som tvingar sina kvinnor att bära slöja och formulerar starka religiösa krav på politiken, ända bort till frågan om sharialagar? Karlsson lägger ner stor möda på att visa att Turkiet inte är vilket islamiskt land som helst. Även om demokratin tidvis varit begränsad har den ändå inneburit att den politiska islamismen inte fått lika extremistiska drag här som på många andra håll i den muslimska världen. Undersökningar har visat att inte mer än så där fem procent av väljarna i Turkiet tillhör en hård, islamistisk kärna som vill införa religiösa lagar, kanske tio procent vill se en större roll för islam i samhället. Det motsvarar väl ungefär andelen högerextrema eller starkt religiöst engagerade väljare i Västeuropa. Till skillnad från många länder i Mellanöstern finns här också en stor medelklass som tänker ungefär som européer i övrigt om livets stora och små frågor. Fjorton procent av alla egna företagare i Turkiet är kvinnor, i Tyskland bara sju, och det regerande AKP är inte nödvändigtvis så mycket mer ”islamiskt” än Agneta Merkels kristdemokratiska parti är ”kristet”. Att det religiösa hotet från Turkiet ofta demoniseras har att göra med att landet genom historien betraktats som Den andre, menar Karlsson, en orientalisk motbild som fått stärka Västeuropas inre (kristna) identitet. Men han ägnar så stor möda att dekonstruera den bilden att han glömmer, eller åtminstone tonar ner, den som före terrorismens epok mer än något annat givit Turkiet dåligt rykte i vår tid. Landet moderniserades hårdhänt av Kemal Atatürk på 20-talet, i en märklig mix som från ena hållet liknade upplysning och demokrati, från andra hållet en auktoritär nationalism som på avstånd är släkt med europeisk fascism. Just så kluvet är också det arv som Atatürk lämnade efter sig. Dels modernitet, medelklass och marknadsekonomi; dels en maktfullkomlig stat i staten som vakar över Landsfaderns verk. Under det sena 1900-talet passade militären regelbundet på att göra statskupp när det tycktes hotat. Det är också denna ”djupa stat” av militär, byråkrati och domstolar som vägrar rucka på de rigida universalistiska principer enligt vilka kurderna inte har rätt till sitt språk och sin identitet, eller på de paragrafer om förtal av ”det turkiska” som lett till rader av åtal mot journalister och författare som försökt diskutera landets problem i dag och i det förflutna. Det är den andra bilden av det sena 1900-talets Turkiet: en villkorad demokrati, ständigt på gränsen till sammanbrott. Jag är helt överens med Ingmar Karlsson om att EU:s lättsinniga sätt att hantera Cyperns inträde riskerar att blockera Turkiets möjliga plats under överskådlig tid, och på helt fel grunder. Den grekiska och grekcypriotiska nationalismens uppblåsthet och rigiditet är knappast mindre än den turkiska. Cypern lär ta varje tillfälle att lägga in veto mot ett turkiskt medlemskap och har blivit svansen som viftar med hunden, skriver Karlsson. Det enda rimliga sättet för EU att hantera Turkiet borde vara att villkora medlemskapet av rätt skäl: de som rör demokrati, mänskliga rättigheter och ekonomisk och social utveckling. Att tvinga upp den djupa staten i ljuset. Ett lyft som efter Orhan Pamuks flykt tyvärr ter sig tyngre än på länge. Lars Linder lars.linder@dn.se


Gör ditt eget bokslut

Summary: Sex populära svenska författare har skrivit början på var sin historia. I SVT:s nya tävlingssatsning får tittarna chansen att avsluta dem.

– Det här är din chans att vara med i Sveriges största skrivartävling, och att bli publicerad ihop med din favoritförfattare. Och det fina är att hälften av jobbet redan är gjort. Sex av Sveriges mest populära författare har skrivit början på en historia, och nu är det upp till dig att avsluta den. – Vi kommer sedan ihop med en jury att välja ut de tre bästa bidragen – men vem som slutligen vinner är upp till författaren själv att avgöra. Vi ska ha sex historier, vi ska ha sex slut, vi ska ha sex vinnare – och en av dem kan bli du. Programledaren Karin Magnusson förklarar – i sprintertempo – i onsdagens premiärprogram tankarna bakom SVT:s nya satsning ”Slutet på historien”, som är tänkt att uppmuntra alla landets författare in spe att ta det slutliga klivet ut i berömmelsen. Dock utesluts alla som inte har tillgång till dator och internetuppkoppling – de påbörjade historierna finns enbart att läsa på hemsidan www.svt.se/slutetpahistorien. ”Men du kan alltid få hjälp på närmaste bibliotek”, tröstar Karin Magnusson. Författarna som skrivit början på var sin novell är Håkan Nesser, Viveca Lärn, Åsa Larsson, Sara Kadefors, Jonas Hassen Khemiri och Johanne Hildebrandt. I kvällens program presenteras författarna, liksom deras berättelser. Hugade skribenter bland tittarna har därefter sex veckor på sig att färdigställa den berättelse de tycker bäst om. Juryn består av DN:s litteraturkritiker Marie Peterson, litteraturvetaren och förlagsmannen Björn Linnell (också han DN-kritiker), journalisten och bokrecensenten Gabriella Ahlström och idéhistorikern och förläggaren Carl-Michael Edenborg. Författarna bakom de bidrag som juryn väljer ut får därefter träffa ”sin” författare och diskutera sin avslutning på historien. Karin Magnusson har tidigare kunnat ses i SVT:s ”Kulturnyheterna”, och har hörts i P 3:s kulturprogram ”Flipper”. Numera medverkar Magnusson i P 1:s ”Kulturfredag”. Förlagan till SVT:s satsning kommer från engelska BBC, vars program ”End of story” lockade över 17 000 engelsmän att skriva sitt eget slut på de påbörjade berättelserna. Bertil Mollberger bertil.mollberger@dn.se 08-738 16 59 Slutet på historien SVT 2 20.00


Mauro Scocco: "Saker som jag gjort"

Summary: En av våra bästa låtskrivare. I dag släpper Mauro Scocco ett nytt album, en box med tre skivor och en bok. Han har lämnat r'n'b-popen och blivit singer/songwriter.

Mauro Scocco slår på stort. I dag kommer en sammanfattade box, ett nytt album med nya lågmälda sånger och en tjusig Bonnierbok med texter, noter, bilder och prosadikter. När Ulf Lundell gav ut sin "Notbok", för snart tio år sedan, skrev Karolina Ramqvist att den mest liknade en "livsstilskatalog att masturbera över". Lundell blev arg, resten är historia. Men Mauro Scocco är inte Lundell. Han är liksom lite för diffus för att bli föremål för manlig avgudadyrkan, och i sina texter är jaget ofta nedtonat. Och bilderna i boken - Mauro promenerande i Asbury Park eller ståendes på en öde pir vid Atlanten - känns mer fantasilösa än betydelsebärande. Som om fotografen inte kommit på ett bättre sätt att porträttera artisten ifråga. Omslagsbilden till nya albumet, "Ljudet av tiden som går", känns däremot väldigt medveten. Mauro sitter på ett räcke, men gitarren framför sig. Ansiktet är lite bortfrätt av motljuset. Platsen förefaller vara ett sommarhus i skärgården dit han åker för att skriva sånger. Kläderna är enkla och oömma. Gitarren kommer från Martin & Co, som anses göra världens bästa stålsträngade, akustiska gitarrer. Allt är tydligt och klart: Mauro Scocco har lämnat rnb-popen bakom sig och blivit singer/songwriter. När jag lyssnar på sångerna i boxen, hans samlade verk, blir jag förstås imponerad. Det är liksom meningen med sådana boxar. Mauro Scocco är utan tvekan en av landets allra bästa låtskrivare. Hans sånger är öppna för identifikation, lagom allmänna, lagom personliga, inte för avancerade och alltid välgjorda. Men man får inget grepp om honom, och hans utveckling tycks snarare hänga samman med trender och den tekniska utvecklingen på hårdvaruområdet än med åldrande, kriser och förändrade livsbetingelser. Låtarna på nya skivan är som mest instrumenterade med trummor, bas och piano, tonläget nedskruvat och tonen eftertänksam. Titelspåret kommer först, det är munspel och varma Neil Young-harmonier; uttrycket är kongenialt med konvolutbilderna. Texten är en nostalgisk tillbakablick, ett minne från Tantogården 1996, ett fotografi som får honom att minnas ett enklare liv. Ett då ställs mot ett nu och i refrängen ligger han i sängen och lyssnar på sin dotters hjärtslag. Sången "Ljudet av tiden som går" är ett bra exempel på Scoccos stora talang, hans förmåga att med små, rätt banala medel, förmedla en känsla som de flesta kan relatera till. Hans album brukar i regel innehålla ett par tre sådana fullträffar. Så också detta album. Men denna gång har han inget att gömma sig bakom, ingen stor ljudbild, inga snygga beats. Han tar en risk, texterna blir viktigare, man börjar leta efter ett tydligt subjekt. Han verkar vilja vara personlig - tonläget är förtroligt - men håller på sig. Nu har han sammanfattat sin karriär till dags dato och kan gå vidare. Nästa gång måste han våga lite mer. Mauro ScoccoTitel: "Ljudet Artist: Mauro Scocco Titel: "Ljudet av tiden som går" (album) Artist: Mauro Scocco Titel: "50 sånger" (box) Skivbolag: Diesel/Playground


Metropolitan sänder direkt i Folkets hus

Summary: Den svenske barytonsångaren Peter Mattei hyllades nyligen stort av New York Times. I dag sjunger han ”Barberaren från Sevilla” i 17 Folkets hus-biografer runt om i Sverige.

NEW YORK. Det är en av de där vårvinterdagarna på Manhattan då vädret inte riktigt har bestämt sig. Några dagars försommarvärme har följts av svalare klimat och meteorologerna hotar med kallfront och snöblandat regn. Peter Mattei är kraftigt förkyld. Två dagar senare ska den 41-årige världsbarytonen framträda i en av de bärande rollerna, barberaren i ”Barberaren i Sevilla” på Metropolitan. Helst skulle han nog vilja tackla ohälsan och eventuella premiärnerver i lugn och ro, för sig själv. Men eftersom den nästkommande föreställningen av ”Barberaren” är en i allra högsta grad svensk angelägenhet, ja, familjeangelägenhet, vill han gärna ge det hela uppmärksamhet. Trots att han emellanåt nyser oroväckande kraftfullt och tvingas låna pappersnäsdukar av fotografen. – Och du har ju åkt upp ända från Washington, lägger han till. Dagens matiné med ”Barberaren i Sevilla” från Metropolitan kommer att sändas direkt via satellit till 17 svenska Folkets hus-biografer runt om i landet. I Boden kommer Peter Matteis föräldrar att sitta bänkade, de ska åka de tre milen från Gammelstad utanför Luleå och för första gången se och höra sonen på en scen utanför Sverige. I Spånga utanför Stockholm finns hustrun Rosie och döttrarna Julia och Johanna, sex och tre år, på plats. Idén att direktsända föreställningar från den mytomspunna operascenen till olika hörn i världen kommer från den nye chefen Peter Gelb, som är besjälad av att sprida ”The Met” globalt, ungefär på samma sätt som fotbollsgiganterna Manchester United och Barcelona. Likaväl som folk samlas i sportbarer i Seoul och Moskva för att se direktsänd ligafotboll ska man kunna sitta i Tokyo, Tomelilla eller Tönsberg och se den bästa operan, resonerar Gelb. För att ge bästa möjliga upplevelse finns femton kameror på plats, liksom inslag bakom scenen i pauserna. Biograferna som tar emot sändningarna ska kunna erbjuda bästa HDTV-kvalitet och surroundljud. I december förra året var det premiär som omfattade USA, Kanada, England och Norge. I februari kunde operavänner utanför storstäderna i Sverige avnjuta Tjajkovskijs ”Eugen Onegin” med bland andra Renée Fleming. Med svenske Peter Mattei i en av huvudrollerna ökar naturligtvis intresset ytterligare. – Vi är jätteglada över att ha engagerat Peter. Han är en ypperlig representant för den nya generationens operaartister, som inte bara sjunger bra utan också är en utmärkt aktör, säger Peter Gelb i en telefonintervju med DN. Samma omdöme ger New York Times operakritiker Anthony Tommasini i en stort uppslagen artikel om Mattei. När jag träffar föremålet för allt detta beröm har han lätt fjärrskådande blick och tycks pendla mellan fatalism och pessimism när det kommer till problemen med luftvägarna. – Hur det ska gå? Tja, jag vet inte. Det har känts roligare. Jag har inte sjungit ut än, säger Peter Mattei medan han med långa älgkliv manövrerar sig fram på övre Manhattans trottoarer, med journalist och fotograf i släptåg, för att hitta en ostörd intervjuplats. Två Starbuckskaféer ratas, det är för varmt och larmigt. Vi hamnar på en stenlagd avbalkning på 58:e gatan, på en nött grönmålad bänk, grannar med en fridfullt sovande uteliggare. – Det är nog bättre att sitta utomhus, konstaterar Peter Mattei på sitt norrbottniska idiom. När hockeytvillingarna Daniel och Henrik Sedin värvades till NHL skrev en inspirerad sportjournalist att ”bröderna Sedin föddes till den här världen för att spela ishockey”. Peter Mattei kom hit för att sjunga opera, förstår man efter en stunds samtal. – Jag har alltid sjungit, faktiskt innan jag kunde prata. Hemma sjöng vi jämt, inte opera men andra grejor. Ingen av mina föräldrar har någon musikutbildning, mamma säljer bröd och pappa gör sådana här betongplattor (Peter Mattei pekar ned mot marken). – Men de sjöng. Pappa som kommer från Italien sjöng gärna schlagrar därifrån, och mamma sjöng dansbandslåtar och skillingtryck. Varifrån det där med opera kom, det vet jag inte, men jag visste redan från det att jag var liten att jag ville bli operasångare. Och det blev han, efter att ha hoppat över alla häckarna i rask takt: kyrkokör och musikgymnasium i Luleå, Framnäs folkhögskola, Kungliga Musikhögskolan och Operahögskolan. Han var ännu inte klar med studierna när han 1991 fick sjunga Pantheus i Ingmar Bergmans uppsättning av ”Backanterna”. Det blev kritikersuccé och de utländska operahusen ställde sig på kö. Och det gör de fortfarande. Peter Mattei är engagerad fram till 2012 och tillbringar minst halva året borta från familjen, som bor i Bromma. Något han inte är odelat nöjd med, visar det sig. – Nej, jag skulle gärna vara hemma mera och räknar med att det blir så på lite längre sikt. Peter Mattei var förra året inblandad i en av senare års mer spännande kulturella korsbefruktningar. Den österrikiske filmregissören Michael Haneke, känd för prisbelönta men kontroversiella verk som ”Pianisten” och ”Bennys video”, engagerades för att sätta upp Wolfgang Amadeus Mozarts ”Don Giovanni” på Parisoperan. Haneke moderniserade dramat och flyttade över handlingen till affärsdistriktet La Défense utanför Paris. Reaktionerna från publiken blev tudelad – somliga jublade, andra buade desto mer. Men kritikerna var översvallande och när uppsättningen spelades för andra omgången var också publiken helhjärtat med på noterna. – Haneke är en imponerande person att jobba med. Han har total koll men är samtidigt lyhörd. Och en svart humor som kanske är förbryllande till en början. Men efter ett tag kommer man in i den, säger Peter Mattei. Bakom den aktuella uppsättningen av ”Barberaren i Sevilla” står den unge teaterregissören Bartlett Sher. – Blanda konstformerna bara, det är jag helt för. Operan ska inte vara ett reservat för sig. Jag jobbar gärna med teaterskådespelare, dansare, statister, säger Peter Mattei. Liknelsen med hockeybröderna Sedin är inte särskilt långsökt. När Peter Mattei ska förklara sin gärning och sina tankar använder han sig gärna av metaforer från sportens värld. Frågan om nervositet och anspänning inför att framträda på Metropolitan tacklar Mattei med hjälp av boxningslegenden Muhammad Ali. – Ali kunde säga inför en match: ”Jag ska dansa som en fjäril, sticka som ett bi.” På så sätt frigjorde han sig från tekniken och kunde i stället ta fram instinkten. I stället för att säga om sin motståndare: ”Jag ska knocka honom” – då hade han låst sig vid det och kanske misslyckats. Det blir en hel del prat om ”Foppa”, Dakarrallyt och Luleås missade hockeyslutspel och jag ställer den givna frågan om Peter Mattei inte är osedvanligt idrottsintresserad. – Jag vet inte det egentligen. Men av någon anledning jämför jag gärna opera med elitidrott, säger han en smula avvärjande. Uppenbarligen vill inte Peter Mattei trängas in i ett hörn och stämplas som ”idrottstokig operasångare”. Sedan har det blivit för kallt i den bleka solen och han vill hem och laga varm soppa i den lånade lägenheten ett stenkast från Metropolitan. Och om det nu beror på soppan eller försynen, men två dagar senare är förkylningen väck och barberaren Peter Mattei gör ”ett stjärnframträdande”, som en lyrisk åskådare uttrycker det. Erik Ohlsson DN:s korrespondent erik.ohlsson@dn.se


Svar i dag: Vem skrev Kristina?

Summary: I över tio år har det varit bråk om vem som egentligen har skrivit manuset till Benny Anderssons och Björn Ulvaeus "Kristina från Duvemåla": Carl Johan Seth eller Lars Rudolfsson och Jan Mark? I dag klockan 13.30 avgörs tvisten i domstol.

Hur långt kan en manusförfattare hävda sin rätt? När kan ett manus anses vara helt nyskrivet och när kan det anses vara en bearbetning? Utgången i "Duvemåla"-målet kommer att ge svar på frågorna. I dag faller domen i Stockholms tingsrätt. Målet gäller följande: Dramatikern Carl Johan Seth skrev det första manuset till musikalen "Kristina från Duvemåla". Benny Andersson stod för musiken och Björn Ulvaeus för sångtexterna. Manus nummer två skrevs av Lars Rudolfsson och Jan Mark, det manus som kom att bli det som spelades på urpremiären i Malmö och vidare i Göteborg och Stockholm. Frågan rätten ska ta ställning till är om Rudolfsson/Mark gjort en bearbetning att Seths manus eller om det kan kallas helt självständigt. Bedömer rätten det som självständigt kan Carl Johan Seth fråntas alla sina upphovsrättigheter. I över tio år har den här tvisten pågått, ända sedan urpremiären på "Kristina från Duvemåla" i Malmö 1995. Seth har i både tingsrätt och hovrätt utan framgång yrkat på ensamrätt på manus, att ingen annan ska uppges som upphovsman. Hans motpart Björn Ulvaeus och Benny Andersson har å sin sida vid ett flertal tillfällen försökt köpa ut Seth. - Skambud, säger Carl Johan Seth om erbjudandena. Nu är det Ulvaeus/Anderssons tur att anlägga moteld. De vill lansera "Kristina från Duvemåla" i USA och behöver få upphovsmannafrågan prövad en gång för alla. Jänkarna vill inte ta i "Kristina" med tång om hon är föremål för en pågående rättssprocess i Sverige. En uppsättning over there innebär många sköna miljoner till de rättmätiga upphovsmännen. Civilmålet avgörs av tre rådmän. Under tre kalla februaridagar satt motparterna öga mot öga i en rättssal försedd med ljudisolerande väggplattor. Bredvid käranden respektive svaranden en bisittande juristduo. Det mestadels lugna, sakliga tonläget skruvades sällan upp. Sakframställan, förhör och vittnen som trädde fram och avlade sina sanningsförsäkranden. Björn och Benny menar att Carl Johan inte kan kräva någon upphovsrätt. Han har, enligt B&B, inte skrivit det manus som ligger till grund för musikalen. - Om domstolen dömer till Carl Johan Seths fördel kan vi inte sätta upp "Kristina" mer, säger Björn Ulvaeus. Är det här den fattige konstnärens strid mot multimiljonärerna vars royalty-taxameter tickar dygnet runt? En Davids kamp mot jätten Goliat? Ja, det hävdar Carl Johan Seth, författare av ett underkänt manus. - Jag är inte ens David förresten. Jag är en nobody - varför skulle en sån strida om han inte trodde att han hade rätt, säger Carl-Johan Seth. Det är första gången på alla år Carl Johan Seth talar med pressen. Han säger att han försökt undvika att "chikanera Björn och Benny". De har trots allt jobbat ihop i fyra år och haft mycket roligt tillsammans. Men nu kan han inte hålla inne med att han känt sig kränkt av den behandling han fått utstå från sina forna kompanjoner. För varje gång "Kristina" flyttade till en ny spelplats - urpremiär i Malmö, vidare till Göteborg och senast på Cirkus i Stockholm - flyttades också Seths namn allt längre ned i programbladets creditlista. - Släpper jag på mina rättigheter, ja, då går jag ju med på att jag inte skrivit manuset, säger Carl Johan Seth till DN. Carl Johan Seth, som skrev pjäsen "Om sju flickor" på 1970-talet, återkommer flera gånger till rättigheterna. Han är luttrad. Den sorts konflikt han hamnat i nu tycks han vara väl förtrogen med. - Dramatikern hamnar alltid i gräl med regissören och har inget att sätta emot. Regissörer har en nedärvd avundsjuka på dramatiker. Lars Rudolfsson ville röja mig ur vägen. Seth säger att han "ackumulerat en massa vrede" mot alla som vill frånta honom hans rättigheter. Samtidigt säger Carl Johan Seth att han förstår Lars Rudolfsson. Det är naturligt att en regissör utan inblandning vill göra sitt regi-koncept av författarens manus. Det är inget ovanligt. Det brukar kallas bearbetning. Källan som Carl Johan Seth gick till i sitt arbete är förstås Vilhelm Mobergs Utvandrar-epos. Att Vilhelm Moberg skulle vara den store inspiratören hävdar även Björn Ulvaeus och de nya manusförfattarna Lars Rudolfsson och Jan Mark. De ska över huvud taget inte ha gluttat i Seths första manus utan har hållit sig till Moberg. - Varenda text har jag tagit direkt från Moberg, sa Björn Ulvaeus under sanningsförsäkran i rättssalen. Han fick draghjälp av stjärnvittnen som före detta Dramatenchefen och landshövdingen Ingrid Dahlberg liksom Dramatens chefsdramaturg Ulla Åberg. De dömde ut Seths manus som ospelbart. - Inget i manus kändes användbart. Jag kunde Mobergs böcker ganska bra vid det här laget. Björn kunde dem ungefär utantill, sa Benny Andersson på rättegångens andra dag. Medan åklagarsidan framhäver de bägge manusens olikheter, demonstrerar försvaret hur väl de sammanfaller. Carl Johan Seth frågar retoriskt: - Om Björn och Benny och jag suttit kring ett manus i fyra år - ska de då inte ha tagit intryck av det alls? Som trumf på hand har Carl Johan Seth ett par av alla parter signerade avtal från 1991 och 1995 som säger att Seth/Ulvaeus/Andersson är likvärdiga upphovsmän till "Kristina från Duvemåla". Ingen kan bearbeta eller ändra något utan parternas godkännande. Var det Seths trumf som fick Benny Andersson att halvvägs genom förhandlingarna än en gång erbjuda Carl Johan Seth förlikning? Än en gång utan resultat. Ulvaeus/Andersson har visserligen sagt upp avtalet, men det betyder inte mycket i juridiska sammanhang. - Uppsägningen har ingen rättsverkan på vem som äger rättigheterna till det skapade verket, säger Carl-Johan Seths advokat Staffan Michelson. Både Benny Ulvaeus och Björn Anderssons signaturer finns på avtalet, juridiskt bindande. Ett gällande avtal ger Carl Johan Seth fördel. Han kan tjäna storkovan om "Kristina" flyger till USA. Förutom de fem miljoner han redan inkasserat. - Jag trodde innerst inne att Carl Johan när han såg Rudolfssons uppsättning i Malmö skulle säga "jag får dela med mig" eller "jag har inte gjort det här", säger Björn Ulvaeus. Har de forna Abba-bröderna ett vattentätt "case"? Eller blir det som Björn Ulvaeus befarade, den här gången får "Kristina" stanna hemma för gott, och guldet som blev till sand gäller nu hennes upphovsmän. Detta har hänt 1990. Benny Andersson och Björn Ulvaeus förvärvar rättigheterna till att producera en musikal byggd på Vilhelm Moberg utvandrarepos. 1991. Carl Johan Seth, Björn Ulvaeus och Benny Andersson startar samarbetet kring "Kristina från Duvemåla". 1995. Samarbetet avbryts. De nya manusförfattarna Lars Rudolfsson och Jan Mark kopplas in. 1995. Urpremiär i Malmö hösten 1995, varefter musikalen sätts upp i Göteborg och sedan i Stockholm. 1999. Svea hovrätt sa nej till Carl Johan Seths yrkan på ensamrätt till manus. 2007. Ulvaeus/Andersson stämmer i Stockholms tingsrätt Carl Johan Seth och yrkar att de befrias från kraven på ekonomisk ersättning. 2007. Dom meddelas. Manusförfattare nummer ett, Carl Manusförfattare nummer ett, Carl Johan Seth, anser att det andra manuset bygger på hans originalmanus:- Lars Rudolfsson var påläst, han och Jan Mark har följt mitt libretto i allt väsentligt. Kompositören Benny Andersson menar att det var han och Björn Ulvaeus som bestämde att berättelsen skulle handla om Kristina:- Carl Johan Seth ville skriva historien om Karl-Oskar. Men vi sa att då kan vi sluta här, det går inte. Sångtextförfattaren Björn Ulvaeus tyckte tidigt att projektet höll på att gå i stå: - Det kom fram ett jättemanus som jag skummade men inte fick någon inspiration av. Manusförfattare nummer två, Lars Rudolfsson, inför förhöret i rätten: - Vilken soppa det här har blivit! Manusförfattare nummer tre, Jan Mark, vet hur han bedömer ett bra manus:- Jag vill helst inte ha scenanvisningar, det fanns många sådana i Seths manus. De bästa texterna jag har jobbat med har inte haft det, till exempel Shakespeare. Vittnet Ingrid Dahlberg förvånades över Seths ovilja till ändringar:- Carl Johan Seth var mycket bunden till sitt manus. Jag har aldrig förr eller senare stött på en författare som varit så envis.


Chefredaktörer lämnar Form

Summary: De nya chefredaktörerna, Pia Lundberg och Annica Kvint, på tidningen Form har sagt upp sig, efter att ha jobbat med tidskriften i drygt ett halvår.

I augusti förra året lade utgivaren Svensk Form ut produktionen för tidskriften på förlaget It is media. Den gamla redaktionen sades upp och Pia Lundberg och Annica Kvint anställdes som nya chefredaktörer. Sedan återlanserades designtidskriften med ett nytt utseende. Nu har Pia Lundberg fått jobb som utlandschef på Svenska filminstitutet. Annica Kvint väljer då att säga upp sig från tjänsten som chefredaktör. - Jag ville vara med och göra om tidningen, det har varit jätteintressant, men nu vill jag initiera andra projekt, säger hon. Jacop Merlini, vd för It is media, beklagar att de båda chefredaktörerna väljer att lämna Form samtidigt, men förnekar att det skulle ligga någon missämja bakom. - Det här har inget med någon turbulens att göra. Det startade med att Pia Lundberg fick ett oemotståndligt jobberbjudande hon inte kunde tacka nej till. Det gör att Annica väljer att avgå samtidigt eftersom det här har byggt på att de har gjort tidningen tillsammans.


Nintendo avfärdar hårddisk till Wii men bekräftar headset till DS

Summary: Nintendo avfärdar rykten om en extern hårddisk till Wii. Däremot meddelar företaget att ett headset till bärbara DS är på gång.

Det var den japanska tidningen Gamelabo som hävdade att flera Nintendochefer hade haft hemliga möten för att prata om en extern hårddisk till Nintendo Wii. En sådan har varit efterlängtad eftersom det då skulle bli möjligt att spara fler filer, framför allt spel som laddas ned från tjänsten Virtual Console. Wii:s nuvarande flashminne på 512 megabyte blir snabbt fullt. Men Nintendo UK säger nu till Gamesindustry att uppgifterna om hemliga möten är "rena spekulationer". Däremot bekräftar företaget att ett headset till Nintendo DS är på gång. Det släpps i USA i april, samtidigt som spelet "Pokemon diamond and pearl", och möjliggör röstchat online med den bärbara konsolen. När det dyker upp i Europa är inte klart. Men ett tips är att hålla utkik efter releasedatumet på "Pokemon diamond and pearl".


Aktuelltchef försökte stoppa Erik Fichtelius

Summary: Tidigare Aktuelltchefen Stig Fredrikson hävdar att han sade nej till Erik Fichtelius plan att i hemlighet intervjua statsministern. Men Fichtelius förnekar det.

– Det känns viktigt för mig att historien blir rätt skriven. Jag var emot projektet, säger Stig Fredrikson till Dagens Nyheter. Han var chef för SVT:s Aktuellt där Erik Fichtelius var inrikespolitisk kommentator när han 1996 i hemlighet började intervjua statsminister Göran Persson. I DN i lördags sade Fichtelius att han då hade stöd för sitt projekt av såväl Aktuelltchefen Stig Fredrikson som Ingvar Bengtsson, då chef för SVT:s nyhetsorganisation. Men det förnekar Stig Fredrikson bestämt. – Jag ville inte ha projektet, det hörde inte ihop med Aktuellts nyhetsverksamhet. Men Erik tar inte ett nej för ett nej. Han gick till Ingvar Bengtsson som tog fram pengarna till den extra filmning och redigering som behövdes. Stig Fredrikson säger att han nu ångrar att han lät Fichtelius göra partiledarutfrågningarna i valet 1998, trots att det hemliga projektet med s-ledaren Göran Persson samtidigt pågick. – Det var klart olämpligt och något jag alltid grämt mig över, säger Stig Fredrikson nu. Men jag lade inte ihop ett och ett. Eftersom projektet med intervjuerna inte låg på Aktuellt så hade jag trängt bort det. Jag gjorde fel. Jag tog inte mitt ansvar som redaktionschef när jag lät Erik vara partiledarutfrågare. Hur bedömde du hans möjligheter att fortsätta som inrikespolitisk kommentator? – Jag tyckte att det var acceptabelt eftersom jag ändå litade på hans journalistiska omdöme. Han var så pass medveten om vad trovärdigheten och pressetiken kräver, så jag gjorde bedömningen att han skulle klara den rågången. Själv säger Erik Fichtelius att han har en helt annan uppfattning av vad som hände. – Stig sa att det var en bra idé, men att vi måste ha med oss nästa chef också. Det var därför vi gick till Ingvar Bengtsson. Dessutom har jag vid åtskilliga tillfällen rapporterat till Stig om mina intervjuer med Persson, säger Fichtelius. Stig Fredrikson å sin sida säger att han aldrig tog emot några sådana rapporter, utan att projektet tvärtom ”försvunnit från hans horisont” eftersom det inte hade något med Aktuellt att göra. Ord står alltså mot ord. När Erik Fichtelius hemliga intervjuer blev kända i december 2002 ledde det till en omfattande debatt och skarp kritik mot SVT för att han samtidigt fick fortsätta som politisk kommentator. Inte minst de borgerliga partierna rasade mot vad de beskrev som ett otillständigt nära samarbete mellan en politisk journalist och landets statsminister. Debatten ledde till att Fichtelius fick lämna jobbet som inrikespolitisk kommentator. Sedan dess har han varit chef för SVT-kanalen 24 Direkt. På måndagskvällen visades det första av fyra timslånga program som blev resultatet av elva års intervjuer. Mats Carlbom mats.carlbom@dn.se 08-738 24 21