Pyssel med fotboja

Summary: Hon är älskad av hempysslare och hatad av dem som tycker att hon åter placerat kvinnan vid spisen. TV-fenomenet Martha Stewart är en mångmiljonindustri – trots fängelsedomen.

Meteoriter må hota jorden, världsekonomin rasa och kriminaliteten öka – Martha Stewart bakar lugnt vidare. Inte ens en fängelsedom 2004 fick livsstilsgurun på fall. Tvärtom så ökade den hennes popularitet. Plötsligt framstod denna pysselkonstens isdrottning, om inte som smältbar så i alla fall mänsklig. – Jag har en mikrofon fäst vid min ena ankel och en fotboja på den andra så jag är välbalanserad i dag, sa Martha Stewart när hon efter fem månaders fängelse klev ut i friheten igen. Visserligen fotbojad under ytterligare fem månader och därefter väntade en övervakning i två år, men fri i meningen redo att återvända till grytorna. ”Martha Stewart show” går i Kanal 9 varje dag. Inför studiopublik lagar Martha mat, småpratar om livet med de inbjudna gästerna och ger inredningstips. Hennes ton är saklig, aldrig jollrig, och hon tar lika allvarligt på färgsättningen till en bordsdukning som vädjandet om bidrag till något seriöst samhällsprojekt. Martha Stewart är en mångmiljonindustri. Hennes bolag Martha Stewart Living Omnimedia har en personalstyrka värdig en president och hon bloggar, twittrar, skriver böcker, medverkar i radio och teve och ger ut tidskrifter. Hon är älskad av de rådvilla hempysslarna och hatad av dem som tycker att hon åter placerat kvinnan vid spisen. Den amerikanska författaren Joan Didion klargjorde i en artikel i The New Yorker för några år sedan skälet till att Martha Stewart väcker så starka känslor. Det är för att hon skaffat sig makt och använder den på sina egna villkor. Det, ansåg Didion, skapar både drömmar och rädslor. Martha Stewart är uppväxt i New Jersey. Hon tog en universitetsexamen i historia och kom till Wall Street som fondmäklare. I slutet av 70-talet bytte hon bana och började bygga upp sitt livsstilsimperium. Framgång födde framgång men 2004 kom smällen. Husmoders- ikonen dömdes till fängelse, husarrest, övervakning och böterför inblandning i ett insiderbrott i företaget Imclone Systems. Så det blev fem månaders fängelsevistelse i Aderson – snabbt omdöpt till Muffins-kolonin – för Martha Stewart. När hon frigavs bar hon en virkad poncho. Den hade en medintern virkat berättade hon på den efterföljande presskonferensen och för dem som eventuellt tvivlade på att hon åter var på banan tillade hon: – Vi ska ha med virkmönstret i showen. ! Martha Stewart show kanal 9 16.40 Martha Stewart en livsstilsguru Född: 1941 Familj: En dotter, Alexis, två franska bulldoggar, katter och hästar. I tolv år sambo med Microsoftmiljonären Charles Simonyi. Yrke: Företagare, tidningsutgivare, programledare och livsstilsguru. Bor: Stort och dyrt i Connecticut och på en gård norr om Manhattan. Specialitet: Matlagning, trädgårdsarbete och heminredning. Bagage: 2004 dömd till fängelse för inblandning i ett insiderbrott.


Julia Roberts - romantikens drottning

Summary: Som alla stora romantiska komedistjärnor flyttar Julia Roberts fram positionerna för hur en kvinna får uppföra sig och vad hon får begära, skriver Kerstin Gezelius i vårens sista stjärntydning.

Det är alltid nervöst att se Julia Roberts de första minuterna. Nu senast i ”Duplicity” där hon står och svajar lite på höga klackar på en ambassadfest, spärrar ut näsborrarna, tar några stolpande steg, frustar till. ”Glam and sexily pisssed off” som någon kritiker skriver. ”Med kurvigare former, en liten trötthet runt ögonen och rastlöshet i rösten är hon nu, vid fyrtioett, i sitt esse”, skriver en annan. Åldern måste ju nämnas. ”Ms Roberts [har nu] nästan helt lämnat sina valpiga Americas sweetheart-manér, utom när hon använder dem strategiskt, för att avväpna eller förvirra.” New York Times går rakt på kärnfrågan. Det är nämligen det alla är rädda för när hon dyker upp i någonting annat än en Gary Marshall-komedi mot Richard Gere: Att hon ska börja spela Julia Roberts i stället för rollen hon är kontrakterad för. För mycket av det där jätteleendet som hon lyser upp rum med släcker ut dramat. För mycket skelande med de enorma bruna ögonen och fiktionen bryts. Men när hon sätter på sig solglasögon och drar ner mungiporna ser det å andra sidan bara ut som om hon ”leker vuxen”. Och när hon försöker driva med sig själv blir det bara kokett och odrägligt. Så hur ska hon hålla charmen i schack? Charmoffensiven i hennes genombrottsfilm ”Pretty woman” från 1991 var så massiv att folk inte har hämtat sig än. När man ser om den nu kan man förstå varför den fullfjädrade tjugotreåringen förändrade Hollywood. Inte för att hon övertygar i rollen som prostituerad flicka på Sunset Boulevard, utan för att hon gör sin Vivian så absurt – och intagande – frejdigt att allt blir på låtsas. Allt hon rör vid blir romantisk komedi. Hon är öppen och sårbar och hundra procent manipulativ på en gång. Precis som sin genre. I want the fairy tale, säger Vivian och får prinsen och miljonerna. Julia Roberts överöstes med jobberbjudanden och blev världens bäst betalda kvinnliga skådis någonsin, alldeles utan någon rik torsk. Det är därför Jules i ”Min bäste väns bröllop” vägrar lyssna när hennes redaktör avråder henne från att jaga efter kärlek i en stulen brödbil. Hon vill inte ta in det faktum att medan hon jagar älsklingen så jagar älsklingen sin fästmö men att ingen jagar Jules. Hon slänger argt ifrån sig mobilen och kör vidare. Hon är Julia Roberts, den romantiska komedins härskarinna. Naturligtvis ska hon få sin drömkille till slut. Det ska bara spelas upp några galna förvecklingar till först. Hon har en missklädsam glipa mellan jeans och tröja, hon har för lite balsam i lockarna. Hon kedjeröker. Hon går över otrevliga gränser för att stjäla någons brudgum dagarna före bröllopet. Till slut, när hon har förlorat allt och sitter som en utstyrd panelhöna på bröllopsfesten räddas hon av redaktören. Han är förstås, ”i likhet med de flesta förödande attraktiva, ogifta ensamstående män i hans ålder”, homosexuell (är det en referens till Richard Gere?), men han har i alla fall flugit hit från New York enbart för att bjuda upp henne till dans. Jules resignerar, skrattar sitt världsberömda gapskratt och – ridå. Loppet är kört för America’s Sweetheart. Hon går samma öde till mötes som många sexuellt utlevande skönheter med jaktinstinkt, humor och en fullkomlig oförmåga att förstå att det finns olika villkor för män och kvinnor i kärleken: Hon hamnar på ”överblivna kartan”. Det är ett ganska grymt slut för dem som identifierar sig med Jules och trott att en karaktär som hennes är förenlig med ”vanlig” lycka. Men härligt för dem som någonsin haft en lite för attraktiv väninna i närheten av sin man. Han väljer ju hustrutypen, inte den ”långbenta faran”. Många producenter, regissörer, manusförfattare och naturligtvis Julia Roberts själv, har snappat upp att publiken som älskar henne också är rädd för henne. Det finns inte en framgångsrik komedi där hon inte blir uppläxad och nedpetad. I ”Runaway bride” från 1999 trakasseras hon av en hel by för att hon flyr från sina bröllop och jublet när hon äntligen får en ring på fingret är närmast religiöst. Den långbenta faran är i hamn. Det blev gamle Richard Gere som fick ta hand om henne igen. Det är logiskt. Det var han som plockade upp henne från gatan i ”Pretty woman”. Han får ta ansvar för att hon slutar springa omkring med sitt ”överflöd av flörtig energi” och ställer till det. ”Min bäste väns bröllop” är intelligentare och roligare än ”Runaway bride”. Den leker med publikens konventionella förväntningar, men stöder dem inte. Den tycks säga att en kvinna som Jules/Julia ska strunta i konventionerna, acceptera sitt stolta outsiderskap, ”the exquisit tragedy, the Susan Hayward of it all”. Sanningen är smärtsam men nödvändig om man vill bli fri. Det kan onekligen se ut som ett bättre budskap än att man ska söka lyckan på Sunset Strip. Eller vid altaret. Samtidigt kortsluter Hogan och Bass själva den irrationella energi som har drivit Julia Roberts till toppen och som är den romantiska komedins essens. Romcoms har aldrig varit intresserade av sanningen, utan av drömmen. Inte bara drömmen om att bli gift, som många tror, utan om att få bryta mot kärleksspelets regler och ändå bli gift. Att få vara jobbigt attraktiv, högljudd, tävlingsinriktad och tydlig med sina begär och få mannen, huset och barnen i alla fall. Julia vill ha kakan och äta den (ibland, när regin är slarvig, eller lite för långsam, lyser den ambitionen igenom på ett mindre ”härligt” sätt) och hon har inspirerat miljoner att försöka. Som alla stora romantiska komedistjärnor flyttar hon fram positionerna för hur en kvinna får uppföra sig och vad hon får begära. Men det är inte bara i ”Min bäste väns bröllop” hon råkar illa ut. Julia Roberts unnas sällan någon exemplarisk lycka. Hon paras ihop med äldre män, män med envisa bögrykten, män med envisa skitstövelrykten som den tjugosex år äldre i Nick Nolte i ”I love trouble”, en odräglig kvinnokarl (men också den relation det slagit mest gnistor om). Det finns ett undantag. Det lyckliga slutet på metafilmen ”Notting Hill”. Hon får ju faktiskt Hugh Grant. Han är ganska jämnårig och lika dyrkad av det motsatta könet. Men karismautslaget måste ändå ha talat väsentligt till Roberts fördel eftersom de valt att göra henne till en superstar och honom till en bokantikvarie. Man förstår varför bjässen Nolte passade henne bättre. Det känns hela tiden som om Roberts skulle kunna råka mosa Grant i handflatan. Julia är en gigant därför att hon byggs på från alla håll. Inifrån, från publiken, från kritiken. Hon kan aldrig bara vara karaktären hon spelar. Allt som skrivs om henne påverkar hur hennes karaktärer tolkas. Alla hennes komedisuccéer efter ”Pretty woman” har haft ett inslag av metafilm eller på något sätt refererat till ”Julia as such”. Den enda realistiska, till och med verklighetsbaserade karaktär hon har gjort rättvisa åt – och fått en Oscar för – är Erin Brockovich, kvinnan som utan utbildning eller erfarenhet lyckades klämma åt en elbolagsjätte på 333 miljoner dollar i skadestånd till ett helt samhälle. Men en människa behöver ju inte vara realistisk bara för att hon finns. I ”Erin Brockovich” smälter Julias frustande otålighet, bitchighet, sårbarhet och manipulativa charm samman med Erins så att man kommer i väg från filmen med en livsfarlig känsla av att allt som behövs för att förändra världen är en rejäl dos romantisk stjärnenergi. Arton år, ett tjugotal filmer och åtminstone sex succéer efter ”Pretty woman” har Roberts lagt sordin på gapskrattet, men kanske också äntligen gett upp ambitionen att spela karaktärer som inte är ”larger than life”. Hon kan helt enkelt inte gömma sig.


Phil Spector fick 19 år

Summary: Musikproducenten Phil Spector dömdes på fredagen till minst 19 års fängelse för mordet på skådespelerskan Lana Clarkson.

Mordet på skådespelerskan ska ha ägt rum 2003. Den 40-åriga Lana Clarkson dog av ett skott i munnen, ett skott som avfyrades med Spectors pistol i entrén till hans hus utanför Los Angeles, skriver Sky News. Spector, som revolutionerade popmusiken under 1960-talet, dömdes på fredagen till mord av andra graden. Straffet meddelades i domstolen i Los Angeles där han i mitten av april i år dömdes skyldig till mord. Spector har sedan dess suttit fängslad. Enligt domen måste Spector sitta minst 19 år i fängelse innan han kan bli villkorligt frigiven. Den första rättegången 2007 ogiltigförklarades, då juryn inte kunde enas. Dessutom bytte Phil Spector försvarsadvokat ett otal gånger under rättegången.. Strax innan mordet berättade Spector att han hade "djävlar som kämpar inom mig" i en sällsynt intervju med en brittisk journalist. Phil Spector påstod att han var oskyldig till mordet och att Clarkson, som den aktuella kvällen följt med honom hem från en nattklubb, hade begått självmord. Enligt åklagarna i målet var mordet på Lana Clarkson en del av ett mönster av vapenlekar och våld som Phil Spector riktat mot kvinnor under de senaste 20 åren. De menade också att han hade stora problem med att kontrollera sin ilska och att han var en veritabel översittare. Spectors advokater hävdade å sin sida att Clarksson var deprimerad över sin tynande karriär och därför begick självmord, skriver Reuters. Harvey Philip Spector blev på 1960-talet känd för sin förmåga att skapa en mycket speciell ljudbild - mer känd som "the wall of sound". Han producerade bland annat Leonard Cohen, Cher, Ronettes, Ramones och The Beatles. En av de mest kända låtarna är "You' ve lost that lovin' feeling" med The Righteous Brothers Lana Clarkson medverkade i filmer som "Barbarian Queen" och "Amazon women on the moon".


Bookerpris till Alice Munro

Summary: Den kanadensiska författaren Alice Munro är årets vinnare av det internationella Bookerpriset. Priset på drygt 700.000 kronor delas ut vartannat år till författare från hela världen.

– Jag är totalt överväldigad och förtjust, sa 77-åriga Alice Munro när hon fick beskedet. Alice Munro skriver nästan uteslutande noveller, den senaste av hennes böcker som översatts till svenska är ”Kärlek, vänskap, hat” från 2003. Det internationella Bookerprisets jury framhåller i sin motivering Munros förmåga att förmedla djup och visdom i allt hon skriver. ”Att läsa Alice Munro är att lära sig något varje gång som du aldrig tänkt på förut,” skriver juryn. Pristagarens berättelser om småstadslivet – ofta i Ontario – har vunnit henne många utmärkelser, och hon är en ständig kandidat till Nobelpriset i litteratur. Juryns ordförande menar att Munro åstadkommer mer på sina novellers 30 sidor än många författare gör i en hel roman. Debuten kom 1968 med ”Dance of the Happy Shades”, och sammanlagt har det blivit elva novellsamlingar och en roman. Den senaste samlingen, ”Too Much Happiness”, ges ut i oktober. Munro tävlade mot bland andra Nobelpristagaren VS Naipaul, Joyce Carol Oates och Mario Vargas Llosa från Peru om årets pris. Det internationella Bookerpriset, som inte ska förväxlas med Bookerpriset för bästa engelskspråkiga roman utgiven i Storbritannien, delas ut vartannat år. Munro är den tredje pristagaren. Första gången (2005) gick priset till den albanske författaren Ismail Kadare. Nigerianen Chinua Achebe fick det 2007. Prissumman är på drygt 700.000 kronor.


Twittra fram en bok

Summary: Kan Twitter bli ännu en plantskola för författare? Mobilromanförfattaren Barry Yourgrau ser en del bra försök.

Kan Twitter bli ännu en plantskola för författare? Det frågar sig barnboks- och mobilromanförfattaren Barry Yourgrau i en artikel på Salon.com. Han ser en del bra försök, som tevemanusförfattaren Tom Scharplings ”Fuel Dump” eller New York Times-reportern Matt Richtels ”Twiller”. Den senare kan låta ungefär så här: ”Jag sträcker mig efter pennficklampan i fickan och sticker ut hans öga; jag springer, glömde väskan, behöll chipet, som var ... fan ta dig; säger inte var.” Men än så länge har bara mer instrumentella twittrare fått kontrakt. En bok är kontrakterad med vinbloggaren Gary Vaynerchuk vars affärstips på Twitter följs av 300 000 läsare. En annan bok med titeln ”Twitter Wit” med allmänna klokheter från amatörer kommer också i höst.


Underhållande psykbryt

Summary: Eminem är tillbaka. Nya albumet ”Relapse” är både en skildring av missbruk och en orgie i splatterrap, skriver Fredrik Strage, som tycker att världens största rappare är bäst när han blandar personliga betraktelser med riktigt sjuka fantasier.

Hiphop Eminem ”Relapse” Interscope/Universal 3# Det har gått fyra år sedan Eminem ställde in halva sin världsturné och lade in sig på behandling för pillermissbruk. Våren 2006 blev hans barndomsvän och sidekick Proof ihjälskjuten. Knäckt av sorg isolerade sig Eminem i sitt stora hus utanför Detroit. Amerikanska tidningar beskrev honom snart som ”hiphoppens Howard Hughes” – som om han, likt den mytomspunne filmproducenten, skulle ruttna bort i sitt palats. Trots de tråkiga omständigheterna var det ganska skönt att Eminem tog en paus. Under första hälften av nollnolltalet var han precis överallt, precis hela tiden. Man tröttnade på honom. Ledigheten verkar ha varit bra för världens största rappare. På de tre första spåren av sitt nya album låter han vassare och elakare än på föregångaren – fradgatuggande knäpp som i sina bästa låtar ”Kill you” och ”White America”. Många förväntade sig en sorgsen hyllningsskiva till Proof, kanske en ballad i stil med Puff Daddys ”I’ll be missing you”. Men om man bortser från den lilla minnesrutan i cd-häftet nämns Proofs död bara en gång på skivan – när Eminem rabblar upp ursäkter som han använde för att fortsätta poppa piller. Å ena sidan är ”Relapse” en uppriktig skildring av missbruk. Eminem redogör för effekterna av Vicodin, Xanax, Percodan och Valium. Å andra sidan är det en orgie i effektsökande splatterrap. Eminem har inte hävt ur sig så vidriga rim på ett decennium. Han rappar inte om att skjuta folk utan om att stycka, lemlästa, våldta och utföra aborter med klädhängare. Slim Shady, skuggjaget som han tog livet av på förra skivan, är tillbaka med besked. Man kan tycka att en 36-årig artist borde ägna sig åt viktigare ämnen (Eminem har ju visat att han kan skriva politiska låtar, men han har alltid varit bäst när han blandar personliga betraktelser med riktigt sjuka fantasier, utan att lyssnaren vet vad som är vad. I ”Insane” blir han våldtagen av sin styvfar och redogör för sexualövningen ”felching”. I ”My mom” är det, förstås, hans mor som råkar illa ut. ”I know you’re probably tired of hearing ’bout my mom”, ursäktar sig Eminem och skyller sedan sitt missbruk på mamman som strödde Valium över maten när han var liten. Han har avhandlat sin dysfunktionella familj många gånger förut men det är fortfarande intressant. Särskilt när han lägger sig till med en jamaicansk accent för att göra något så oreggae som att förolämpa kvinnan som födde honom. Även de renodlade skräcklåtarna fungerar fint. I den mörka ”3AM”, ett gastkramande mästerverk som kan mäta sig med Gravediggaz eller Geto Boys blodigaste stunder, staplas liken runt berättarjaget, som inte vet om han hallucinerar eller har dödat dem på riktigt. Han sitter ensam och runkar framför en tv som visar Disneyprogrammet ”Hannah Montana”. Bryggan i låten – ”it puts the lotion on its skin or else it gets the hose again” – citerar Buffalo Bill i ”När lammen tystnar”, en av dussintals seriemördare som flashar förbi i låtarna. Den jönsigt hittiga ”We made you” hade vi dock klarat oss utan, precis som den trötta partydängan ”Crack a bottle”. Musiken är inte lika omtumlande som texterna. I stället för att anlita nya talanger har Eminem gjort alla spår med sin mentor Dr Dre. NWA-veteranen satsar på trallvänliga refränger och umpa-umpa-beats som känns ganska passé. Med piggare rytmer skulle ”Relapse” ha varit Eminems bästa skiva sedan ”The Marshall mathers LP”. Nu är den bara ett underhållande psykbryt. Fredrik Strage musik@dn.se Bästa spår:”3AM” & ”Medicine ball”.


Parkteatern blandar stort och litet i sommar

Summary: Parkteatern satsar i år med 28 föreställningar, allt från stora scenföreställningar som ”Figaros bröllop” till enmansföreställningar som ”Aldrig Mozart”.

- Kostnaden för Parkteatern motsvarar ett mjölkpaket per stockholmare per år, säger avgående chefen Kajsa Giertz. I år kan stockholmarna för detta facila mjölkpris välja mellan sammanlagt tjugoåtta föreställningar, i omfattning allt från stora scenföreställningar som årets ”Figaros bröllop” till enmansföreställningar som ”Aldrig Mozart” med Hannes Meidal och en fiol. Under sina år på Parkteatern har Kajsa Giertz hittills ansvarat för en större uppsättning varje år, senast fjolårssuccén ”Brel”. Egenproduktionen ligger nere, hela repertoaren består av gästspel. Men Kajsa Giertz försäkrar att hennes beslut att lämna chefskapet inte har med det att göra: - Ett chefskap genomsyrar verksamheten och ingen skall sitta mer än fem år, slår hon fast. På så lång tid kan hans eller hennes bra idéer slå rot ordentligt och de dåliga har irriterat omgivningen tillräckligt länge. Och trots att Kajsa Giertz själv inte regisserat/koreograferat i år har har hon knappast varit sysslolös: - Jag har sett massor och av tio föreställningar har en varit bra. Det innebär att om hon valt 28 föreställningar bör hon ha sett 280. Hon säger att hon ofta sett fyra till fem föreställningar på en vecka, land och rike runt. Årets föreställningar ger alltså stockholmarna tillgång till föreställningar från nästan hela landet. Bland mycket annat Ibsens ” Lille Eyolf” från Malmö, med en grupp som lämnade scenskolan förra året, ”Carola och jag” med Sara Lindh, Cirkus Cirkör, Albin Flinkas och Fredrik Meyer med sitt Lars Forsellprogram, konserter med Lise&Gertrud, Rikard Wolff och Emil Jensen och konsert- och dansmånad i slutet av augusti med bland andra Cullbergbaletten, Gunilla heilborn Cristina Caprioli och Kungliga baletten. Och, naturligtvis: Clownen Manne! För trettiotredje året i rad. Kajsa Giertz är entusiastisk över fenomenet ”Parkteatern”, som är unikt i världen. Ingen annan stans finns en teater som ger tjugoåtta olika uppsättningar på tjugoen olika spelplatser över hela sommaren, med fri entré till allt. Och hon säger om publiken att den verkligen vill tycka om det de ser, många artister säger att de känner sig omfamnade av generositet. - Många som kommer till våra föreställningar går inte på andra teatrar och många har överhuvudtaget aldrig varit på teater förut. Speciell förkärlek har Kajsa Giertz för de små spelplatserna, sådana som gräsmattorna mellan höghusen i Bredäng. - Där finns många förstagångsbesökare och många som ännu inte är inne i det svenska systemet. Lite känns det som att tränga sig in i deras hem. Det blir fest. Det finns ingen möjlighet att inte ta in publiken i spelet, säger hon. - Det blir mycket att sakna, sammanfattar Kajsa Giertz. Framför sig har hon flera olika projekt, bland dem en version av Carmen som hon utarbetar tillsammans med Marina Steinmo i Malmö Stadsteater och på Norrbottensteatern gör hon en ”existentiell dansbandsmusikal” tillsammans med dramatikern Rasmus Lindberg. Hela Parkteaterns sommarrepertoar finns här.


Kevin Borg gör "High school musical"

Summary: Kevin Borg gör musikaldebut i höst. "Idol"-vinnaren ska spela huvudrollen i "High school musical" på Göta Lejon i Stockholm.

Efter "Idol"-seger och skivsläpp är det nu dags för Kevin Borg att göra musikal. Den 26 september blir det premiär för "Idol"-vinnaren i "High school musical" på Göta Lejon. Då axlar han huvudrollen som sportkillen Troy Bolton. - Det är riktigt stort. Jag har drömt om att få spela i en musikal, och precis alla vet vad "High school musical" är för något. Alla har antingen sett den eller vill se den. Troy är en drömroll för mig och jag hoppas att den leder till fler roller i framtiden, säger Kevin Borg till TT Spektra. Kevin Borg ersätter David Lindgren, som i stället ska spela i den svenska versionen av musikalen "Hairspray". - Jag kommer så klart att göra rollen lite annorlunda jämfört med David, det ska märkas att det är Kevin som spelar. Men det viktigaste är ändå vara så mycket Troy som möjligt, och det är en riktig utmaning, säger Kevin Borg. "High school musical" är de senaste årens största ungdomsmusikal. Musikalen om ungdomarna på East High lanserades i Disney Channel i tv 2006 med Zac Efron och Vanessa Hudgens i huvudrollerna och båda har blivit storstjärnor. Även andra filmen gick i tv, medan den tredje filmen visades på bio. I Sverige har musikalen spelats i både Malmö och Stockholm sedan i höstas. Kevin Borgs album "The beginning" gavs ut i våras.


Rena, röda drömgåvan

Summary: Anne Carson är en av det senaste decenniets mest hyllade författare. Thomas Götselius kapitulerar inför ”Röd självbiografi” – en vacker, hemsk och alldeles underbar bok.

Böcker Anne Carson ”Röd självbiografi” (Autobiography of Red) övers. Mara Lee Albert Bonniers förlag Den grekiske poeten Stesichoros levde på 600-talet f Kr och hyllades länge som en av de verkligt stora. Ändå finns i dag nästan ingenting bevarat av hans verk. Det är med Stesichoros som med den grekiska litteraturen i stort: bara brottstycken återstår. Ett fragment här, en papyrussnutt där – spillror av en värld. Man kan beklaga detta, som generationer av västerländska antikvurmare gjort. Men kanske ännu mer fascineras över spillrornas förmåga att likt en framgångsrik mikroorganism reproducera sig i en främmande miljö. Så har exempelvis gamle Stesichoros nu gått och blivit en större kändis än någonsin förut. Vilket hänger samman med att fragmenten från en av hans dikter utgör råmaterialet för en av det senaste decenniets mest hyllade romaner i gränslandet mellan innovativ litteratur och existentiellt borrande vardagsskildringar: Anne Carsons ”Röd självbiogafi”. När Carson nu introduceras på svenska är det inte en dag för sent. Sedan länge föregås hon av ryktet att vara den tänkande amerikanska litteraturens stora hopp, låt vara att hon faktiskt är kanadensiska. I den långa raden av beundrare och budbärare hittar man såväl gamla stötar som Harold Bloom som sensibla kritiker som Susan Sontag, men även i smala och smarta teveserier som ”L-Word” är Carsons namn en gångbar signal. Att en så brokig samling röster enas om något är antingen märkvärdigt eller misstänkt, men efter att ha läst henne i Mara Lees översättning kan jag bara kapitulera och falla in i kören: ryktet talar sant. Anne Carson är verkligen mycket speciell. Och ”Röd självbiografi” är en vacker, hemsk och alldeles underbar bok. Att läsa den är som att få en dyrbar gåva till skänks i drömmen och återfinna den i sin hand efter uppvaknandet. Sin titel till trots är boken ingen självbiografi. Inte heller är den, som undertiteln uppger, ”en versroman”. Mer korrekt vore nog att kalla den en romandikt med ojämn högermarginal. Men ett biografiskt fokus har den, nämligen pojken Geyron, som växer upp tillsammans med sin blida och förstående mor men under klacken på sin elaka storebror. Geyron är inte som andra pojkar. Han är röd och har dessutom vingar. Han är kort sagt ett monster. Vi möter honom först i barndomen, sedan i tonåren då han förälskar sig i den lynnige Herakles som snart lämnar honom, och slutligen i vuxenlivet då han oväntat återser sin svekfulle älskare på en resa i Sydamerika. Där, på branten av en röd vulkan, skils vi från Geyron i samma stund som han prövar sina röda vingar. Bakom denna historia finns alltså en antik myt. Carson inleder mycket litteraturhistoriskt med att gå till källan, det vill säga Stesichoros: ”Han kom efter Homeros och före Gertrude Stein, en svår tid för en poet.” Därefter orienterar hon läsaren i poetens stora dikt om Herkules – på grekiska Herakles – tionde stordåd. Dådet bestod enligt myten i att besegra och döda ett märkligt bevingat rött monster som bodde på en ö där det vaktade en magiskt röd boskapshjord. Det speciella med Stesichoros version är att han berättar historien ur en oväntad synvinkel, nämligen monstrets. Det är hans upplevelse av Herakles ankomst och angrepp som står i centrum. Det är hans nederlag och död som upptar diktaren. I denna anda har Carson vänt på historien ännu en gång genom att göra mytens kamp till en kärlekshistoria, och Herakles till en hjärtekrossare snarare än en monsterdråpare. Visst kan man tycka att detta känns rätt så mycket… 1922. Ändå är Carson bara skenbart en James Joyce-epigon eller, för den delen, bara skenbart ännu en författare av identitetspolitiska romaner på temat homosexualitet och utsatthet. Hennes handfasta utgångspunkt i Stesichoros fragment, som infogas i boken, bär vittnesbörd om en konceptuell litteratursyn snarare än en modernistisk. Något oväntat, men helt stilenligt, avslutas boken också med en ”intervju” med Stesichoros. ”Röd självbiografi” kan läsas som en utvecklingsroman filtrerad genom ett på en gång sensuellt och rått poetiskt temperament. Carson är nog inte främst ute efter att fånga vad det innebär att vara människa genom att uppsöka det icke-mänskliga. Hon är ute efter att fånga varat i ord. Hon är, likt Stesichoros, en beskrivningens diktare. Den ”självbiografi” vi enligt titeln får ta del av är ju noga taget ett adjektivs. Sålunda följer inte de fyrtiosju kapitlen i Geyrons självbiografi den sedvanliga dramaturgin. I stället innehåller den en kaskad av exakta bestämningar av hur ”natten klättrar upp på land”, av ”en rosa liten mun som liknade en bröstvårta” eller av ”det desperata drama som det innebär att vara jaget i en sång”. Sådana beskrivningar gör mig lycklig. Men så småningom också oroad och lätt skärrad. För om denna beskrivningskonst kan släppa lös varat, så kan den också blottlägga hur förtöjningarna åter läggs fast och språket upphör att lysa livet. Sist och slutligen är det om detta Geyrons sorgliga skepnad vittnar. Kärleken falnar. Den röda världen finns inte mer. Thomas Götselius litteratur@dn.se


Stockholm byter spår – går med i filmpool

Summary: Stockholms stad går med i Filmpool Stockholm. Länge har den borgerliga alliansen sagt nej. Nu går man in med en miljon kronor.

Länge såg det ut som om Stockholms stad skulle missa tåget när Filmpool Stockholm Mälardalen tog fart på allvar. Den borgerliga majoriteten i kulturnämnden sa nej, medan Socialdemokraterna var för. Men trots Stockholms tveksamhet har drygt två år gamla Filmpool Stockholm Mälardalen klarat sig över förväntan. År 2007 var omsättningen sex miljoner kronor och lika mycket kom från privata företag och organisationer som ställe upp med praktisk hjälp som lokaler och inspelningsplatser. Men vid nästa styrelsemöte i Stockholms näringslivskontor (Stockholm Business Region) tas beslutet att Stockholms stad nu ansluter till Filmpool Stockholm Mälardalen. – Tidigare var vi skeptiska mot upplägget och djupt kritiska till att bygga upp nya byråkratier. Vi ville försäkra oss om att alla medel vi bidrar med verkligen går till filmproduktion. Därför har diskussionerna dragit ut på tiden, säger Stockholms kulturborgarråd Madeleine Sjöstedt. Hon förklarar att det är ett bra sätt att marknadsföra Stockholm på, men att man givetvis också vill stödja dem som producerar film i staden. – Jag tror att Filmpoolen i oss får en aktiv och engagerad partner, samt att vi kan locka andra kommuner att ansluta sig. I dag handlar det bara om en handfull. Hur mycket pengar satsar ni? – En halv miljon på den del av Filmpoolen som är kommissionärsverksamhet, det vill säga som ska locka utländska filmare att filma i Stockholm. Och en halv miljon till själva Filmpoolen. För oss är det mycket pengar. Madeleine Sjöstedt utesluter dock inte att bidraget kan växa efter hand. Varför är det viktigt att Stockholm är en filmproducerande region? – Stockholm är en filmstad. Det märks redan nu ofta på filmduken. Vi vet också att många filmskapare bor i Stockholm och vi vill stödja filmproduktion som sker här, säger hon. Finansierar och utvecklar Filmpool Stockholm Mälardalen verkar inom tre områden för att bidra till en livskraftig filmindustri i Stockholmsregionen. 1. Filminvestering. Medproducerar och toppfinansierar spel- och dokumentärfilm. 2. Utveckling. Engagerar sig för att utveckla regionen som inspelnings- och produktionsplats. 3. Filmkommissionsverksamhet. Marknadsför regionen som produktionsplats för film, både nationellt och internationellt.


Parkteatern slutar göra egna uppsättningar

Summary: Stockholms parkteater slutar att producera egna föreställningar. I sommar blir det bara gästspel.

Efter fem säsonger med Parkteatern gör Kajsa Giertz sin sista som chef. – Att sluta producera egna föreställningar är Stadsteaterns lednings beslut. Det beror på att Parkteatern mer och mer integrerats med Stockholms stadsteater. Man tycker att det görs så många produktioner på Stadsteatern att man vill ha ut dem även på sommaren. Men besluten bygger givetvis även på ekonomi. Hur mycket pengar sparar man? – Det är framför allt repetitionsperioden man tjänar in, för den kostar också. Blir utbudet lika stort i år? – Nyordningen gör att utbudet blir större och att vi turnerar ännu mer i Stockholms olika delar. Man får inte glömma att Parkteatern alltid haft ett digert gästspelsprogram. Innan Kajsa Giertz blev chef för Parkteatern kom hon i närmare kontakt med den just genom att hon gästspelade med en egen uppsättning som hon gjorde om för att passa utomhusbruk. – Det är precis samma tågordning nu för Philip Zandén som transformerar sin uppsättning av Beaumarchais pjäs ”Figaros bröllop” för Parkteatern i sommar. Att gränsdragningen mellan gästspel och egna produktioner kan bli flytande framöver antyder Parkteaterns nya chef Linda Zachrison som tillträder i september. – Vi tittar också på olika former av samproduktioner med externa parter och Stadsteatern själv.


Dubbelt svenskt i finalen

Summary: Det blir dubbelt svenskt i lördagens final i Eurovision Song Contest från Moskva. Den svensk-iranske Arash, som tävlar för Azerbajdzjan, blev bland de tio som gick vidare från semifinal 2. Dessutom gick samtliga nordiska länder till final från de båda semifinalerna.

Malena Ernman blir inte enda svensk i Eurovision Song Contest-finalen på lördag. Med sig får hon Arash, malmöiten som tävlar för Azerbajdzjan. - Vårt mål är detsamma som det varit från första början - förstaplatsen, sade en segerviss AySel på presskonferensen innan hon lämnade över ett halsband till svensk-iraniern. - Självklart är vi nervösa. Men vi tror på oss själva - det här paret kan göra vad som helst, fyllde Arash i och nickade mot sin duettpartner. Arash i duett med tjugoåriga stjärnskottet AySel i popdängan ”Always” blev ett av tio bidrag som gick vidare från veckans sista semifinal i ett Olympiiskij Arena som var betydligt mer välfyllt än under tisdagens tävling. Också en tredje svensk bidrar till finalfältet. Det spanska bidraget är skrivet av Irini Michas som är infödd stockholmska (och som också var med och skrev ett av de svenska bidragen i år). Dessutom fullbordades den nordiska succén i och med att Norge och Danmark – precis som Sverige, Finland och Island i tisdagens första semifinal – gick vidare till finalen. Favorittippade fiolspelande norske Alexander Rybak var en väntad finalist, mer överraskande var det att Danmarks pojkbandspoppare Brinck skulle kvalificera sig. Under den efterföljande presskonferensen hade rysk teve lyckades skaka fram två moderatorer som verkade ha glömt hjärnan på toaletten. Varje kvinnlig deltagare kommenterades med att hon var "het" eller "snygg" och de båda hade som enda mål att stjäla kyssar från dem. De båda fortsatte i samma skrikiga och oinformerade stil som programledarna Natalia Vodianova och Andrej Malahkov under själva semifinalen. Den ene av dem visste inte ens hur många nationer som skulle delta i finalen. Till finalen fick Arash, & Aysel, Brinck och Rybak sällskap av bidrag från sju länder. Ett rätt väntat sällskap. Till förhandsfavoriterna hörde framför allt Ukrainas Svetlana Loboda, som gick vidare mycket tack vare kvällens mest avancerade scenshow med såväl akrobatiska danssteg som ett solo på ett trumset i rörelse. Samt mycket hud. Men även de övriga finalklara länderna Kroatien, Litauen, Moldavien, Albanien, Estland och Grekland var av många tippade att gå vidare. Bland de utslagna märktes framför allt Nederländernas The Toppers, som därmed inte behövde göra allvar av hotet att bojkotta finalen om de ryska myndigheterna stoppar lördagens planerade Prideparad. Den från svenskt håll hårt kritiserade tv-produktionen flöt på bättre än i tisdags, även om programledarna Natalia Vodyanova och Andrij Malahkov fortsatte att skrika sig igenom programmet. Till finalen är de dock utbytta. Det blir kort vila för de kvalificerade länderna. Redan om ett drygt dygn smäller det igen. Här är finalfältet så här långt. De tomma platserna fylls med artister nu. Hela listan beräknas bli klar först vid 01-tiden svensk tid. 1. Litauen, Sasha Son: "Love" 2. Israel, Noa & Mira Awad: ”There must be another way” 3. Frankrike, Patricia Kaas: “Et S’il Fallait Le Faire” 4. Sverige, Malena Ernman: ”La Voix” 5. Kroatien, Igor Chukrov featuring Andrea: "Liljepa Tena" 6. Portugal, Flor-de-lis: ”Todas as ruas de amor” 7. Island, Yohanna: ”Is it true?” 8. Grekland, Sakis Rouvas: "This is our night" 9. Armenien, Inga och Anush: “Jan Jan” 10. Ryssland, Anastasia Prikhodko: ”Mamo” 11. Azerbajdzjan, AySel och Arash: "Always" 12. Bosnien-Hercegovina, Regina: ”Bistra voda” 13. Moldavien, Nelly Ciobanu: "Hora din Moldova" 14. Malta, Chiara: ”What if we” 15. Estland, Urban symphony: "Rändajad" 16. Danmark, Brinck: "Believe again" 17. Tyskland, Alex swings Oscar sings!, “Miss kiss kiss bang” 18. Turkiet, Hadise: “Düm tek tek” 19. Albanien, Kejsi Tola: "Carry me in your dreams" 20. Norge, Alexander Rybak, "Fairytale" 21. Ukraina, Svetlana Loboda: "Be my Valentine!" 22. Rumänien, Elena: “The Balkan girls” 23. Storbritannien, Jade Ewen: “It’s my time” 24. Finland, Waldo’s people: “Lose control” 25. Spanien, Soraya: “La noche es para mi”


Sarah Palin skriver sina memoarer

Summary: Sarah Palin ska ge sin version av det politiska livet. Lagom till hennes återvalskampanj 2010 kommer hennes memoarer.

Nu ska Sarah Palin ge sin version av det politiska livet. Den republikanska vicepresidentkandidaten har gjort upp med bokförlaget HarperCollins, rapporterar AP. Boken ska komma ut våren 2010, lagom till Palins återvalskampanj till guvernörsposten i Alaska. – Det har skrivits och pratats så mycket om mig i medierna och i bloggosfären. Det här blir en fantastisk, uppfriskande chans för mig att berätta min version, helt ofiltrerad, säger hon till AP. – Jag är en omättlig läsare; jag läser mycket nu och har läst mycket under min uppväxt. Min journalistutbildning kommer att vara till stor hjälp när jag ska skriva om utmaningar och glädjeämnen, hur jag balanserar föräldraskapet med jobbet, som i mitt fall betyder att styra en stat.


Radiotjänst kräver licens för kameraövervakning

Summary: Radiotjänst kräver att företag med övervakningskameror betalar TV-licens. Men många företag ställer sig frågande till avgiften. – Det är vansinnigt, skärmarna är inte avsedda för TV-tittande, säger Svensk Handels säkerhetschef Dick Malmlund.

Organisationen Svensk Handel har den senaste veckan mottagit ett tiotal telefonsamtal från upprörda medlemsföretag. – Många ringer och är arga och förbannade. De har blivit uppringda av Radiotjänst och när de sagt att de har kameraövervakning har de fått en räkning på posten. De verkar som om Radiotjänst gjort ett drev den senaste veckan, säger förbundsjuristen Anders Thelin på Svensk Handel. Enligt lagen om finansiering av radio och TV definieras en TV-mottagare som en teknisk utrustning som är avsedd att ta emot utsändning eller vidaresändning av TV-program. Lagen gäller även om utrustningen kan användas för annat ändamål. Men Anders Thelin tycker att definitionen är alldeles för vid och otydlig. Han är ytterst tveksam till om kameraövervakningen ska avgiftsbeläggas. – Radiotjänst har valt att tolka lagen så att kameraövervakning ingår men jag undrar om lagstiftaren verkligen menade så från början. Lagen får problem eftersom teknikutvecklingen går väldigt fort. Jag tycker i stället att Radiotjänst borde titta på varje specifikt fall, säger han. Daniel Johansson på Radiotjänsts kommunikationsenhet menar att de endast följer lagen och att den som har kameraövervakning kopplad till en TV ska betala avgiften. – Hur man brukar sin mottagare har ingen avgörande betydelse, det är själva definitionen av en TV-mottagare som avgör. Definitionen är lagstiftad och inget vi kan ändra på, säger Daniel Johansson. Han förnekar att Radiotjänst de senaste veckorna inriktat sig på företag med övervakningskameror. Men berättar att de kontaktar fler företagare i dag än tidigare och då alltid frågar om de har kameraövervakning. – Det är klart att företag utgår från sitt användningsområdet, men vi utgår från definitionen av en TV-mottagare. Det som upprör Dick Malmlund, säkerhetschef på Svensk Handel, mest är att de berörda skärmarna inte används för att titta på tv. – Folk satsar på kameraövervakning för att inte bli utsatta för brott. Det har inget ljud och tittar bara på övervakningsbilder, varför ska de då betala licens? frågar han.


Barnböcker med död

Summary: Var går gränsen för barnboken? I Danmark pågår ett konstuppror där de nya bilderböckerna handlar om mord, aborter och slavar. Är böckerna bara till för barnen?

Kan man …? Ja, kan man ge barn böcker där en begravningsentreprenör för barn sjunger barbershopsånger medan han sveper små kroppar i ”Børnenes bedemand”? Böcker där barnet måste välja vilken av föräldrarna som ska hämtas av Döden nästa kväll som i ”Pigen der måste vælge”? Eller där en kör av känsligt tecknade aborterade foster i ”De skæve smil” vittnar om vemodet i att aldrig ha fått liv, namn och identitet? Kan man ha bredvidläsningsböcker i de lägre årskurserna, som i serie- och rebusform i tetralogin ”De tre” i fulländad splatterstil berättar om hur tre råcyniska kumpaner, två hanhundar och en katta, utnyttjar varandra och omvärlden på det grövsta sätt? Där det är fritt fram att skaffa sig en negerdreng til lyst – de finns ju till salu på barnhemmet och råkar de vara slutsålda kan man få en autist till halva priset (även om de här kumpanerna förstås förhandlar sig till att få honom gratis)? Och för vem vill man läsa den hisnande sorgliga bilderbokshistorien om mamman som tar sin förståndshandikappade och nu vuxne son med sig i döden på en parkbänk som i ”Idiot!”? Eller de absolut kvadratiska, poetiska och filosofiska krumsprången i flerårsprojektet ”Hundrede historier”? I Danmark kan man uppenbarligen! Temperaturen är avgjort stigande i flera författarskap. Där pågår just nu något som man skulle kunna tolka som ett rasande konstuppror mot en vedertagen pedagogisk barnbokssyn och mot en starkt pedagogiskt färgad förmedlingstradition genom barnbibliotek och skolor. Den pedagogiska synen säger ungefär att om en bok är skriven för barn kan den per definition inte vara konst. En grupp barnkulturarbetare kring författarna Louis Jensen och Oscar K och illustratörerna Dorte Karrebæk och Lilian Brøgger har synbarligen bestämt sig för att visa motsatsen: barnboken kan också vara Konst och är därmed fri att undersöka allt, handla om vad som helst och se ut på många oväntade sätt – utan skyddsnät. I en rad anmärkningsvärda böcker faller gamla tabun som bowlingkäglor, när det ena klotet efter det andra kommer susande. Inte bara pedagogikstämpeln attackeras, synen på barn och på barnlitteraturens speciella vara är satt i gungning och problematiseras på ett otal sätt. Vem har till exempel bestämt att just abortbilderboken skulle vara för barn? Är det bilderboksformatet i sig, funderar dess illustratör, Lilian Brøgger. På samma sätt kan man undra: Är inte en bilderbok som ”Idiot!” i själva verket ett poetiskt och filosofiskt konstverk för unga vuxna? Var finns hindren för ett fritt flöde av böcker mellan barn i olika åldrar och vuxna? Är barnlitteraturbegreppet intressant? I det här sammanhanget kan det vara relevant att påminna om att Danmark har en ovanligt generös barnboksutgivning. Med en folkmängd på knappt fem och en halv miljon ger man till exempel ut fler barnböcker än vad Sverige gör med sina fyra miljoner fler invånare, även om tendensen är att både antalet titlar och upplagestorlekarna minskar och att böckernas omsättning, det vill säga livstid, stadigt förkortas. År 2006 kom gruppens lilla fräcka skrift ”Av, for sagomel – skitser till en børnelitterær poetik”. Där kräver man allt från högre konstnärlig anspänning och fördjupning av kulturen för barn till fast anställda barnlitteraturkritiker på alla tidningar, kunniga bildredaktörer på förlagen och barnlitteraturcheckar om 2 000 kr i halvåret till alla barnfamiljer. Nedersta fjärdedelen av denna snyggt formgivna bok är en bilderbok, ”Hest & Hund”, av Oscar K och Lilian Brøgger. Gruppen har också deltagit i den magnifika uppslagsboken ”Børnenes ænsyklopædi ”. Här har de tillsammans med ett sextiotal andra kvalificerade vuxna bidragit till ett fyrverkeri av nonsenskunskaper i ord och/eller bild. Upplägget sägs vara inspirerat av den fria, associativa logik som den femåriga dottern till en av redaktörerna hade givit uttryck för i sin lek. I redaktionsgruppen försökte man åstadkomma något liknande genom att länka bidragen till varandra i sanslösa, närmast dadaistiskt lekfulla kopplingar: Kolofon, se också Förord, se också Balklänning; Alfabet se också Allting, se också Ingenting, se också Bubbla; Kikärter, se också Ögon, se också Feber, se också Kikärter och Tumult. Så där går det på fram och tillbaka över nästan 200 lyxigt bildsatta sidor, där bilder stundom får ersätta orden (i till exempel Feber och Bubbla) och där förklaringarna ibland kan vara oväntade och vackra: ”Tumult är verdens vigtigste energikilde …”, skriver Lars Bukdahl. Den danska attacken mot inhemsk traditionell barnbokssyn har annars kommit i olika vågor. I mitten av 90-talet fick en handfull illustrationselever i gästläraren Lilian Brøggers avgångsklass sitt genombrott som ”de unga vilda” från designskolan i Kolding. Med uppkäftiga och bråkiga illustrationer och tekniker bröt de med den snygga drivna, traditionella danska bilderboksestetiken av pennteckning och akvarell och gav impulser till nya och mer grovkorniga formgrepp hos många senare nya unga illustratörerna. Men nu är det alltså mer tal om en vildare, tematisk expansion – och kanske på sikt en berättarteknisk. Författaren Oscar K har nämligen ett allvarligt uppsåt. Svart humor – i sin drastiska splatterstil närmast på nivå med de populära och galna Happy tree friends-berättelserna (från webb och teve) – kännetecknar ”De tre”-serien, där Dorte Karrebæks dynamiska och dramatiska tecknarstil excellerar i den fräckt ”sjuka” stil, som hon så länge har burit på. Replikerna hamnar alla i handtextade pratbubblor, men anföringssatser och viss berättarkommentar bryter in i bubblorna på en rad osannolika sätt, och både pilar och rebusbilder har bärande roller som komplettering till bilderna i dessa uttalat visuellt kommunicerade berättelser. Det är fräckt och fritt och grovkornigt, ibland på ståuppkomikens fysiska humornivå vare sig det gäller pedofili eller (avsaknad av) moderskärlek. Man får då och då nypa sig i armen och påminna sig om kontexten: det är faktiskt Dansklærerforeningens forlag som producerar och distribuerar och danska lärare och föräldrar tycks vara med på noterna. Den blasfemiska epilogen, gjord för en liten fanclub av tredjeklassare i en skola på landet, kan läsas på nätet, för den som vill ha ett stilprov. Och på författarens hemsida kan man höra hela den ironiskt berättade, flerfaldigt prisbelönade melodramen ”Børnenes bedemand” läsas och sjungas av honom själv (www.oscar-k.dk). Men den konstnärliga höjdpunkten i det äkta paret Oscar K:s och Dorte Karrebæks hetsiga produktion är den nyss utkomna storformatiga bilderboken ”Idiot!”, där livet, döden, existensen sätts på sin spets. Vacker, vacker, vacker i sitt stora grå vemod och effektfullt komponerad och formgiven, där huvudpersonen Augusts livsvandring och växt från barn till vuxen man framställs i simultan succession och ses i minst tre stationer längst ned på varje uppslag. Bildrummet är den stad eller by där han bor med sin mor och där de är helt ensamma på sin vandring. August är ”åndssvæg”, men fullproppad med Bibelord och sånger, ramsor och talesätt, som han tolkar på sitt sätt; han ser änglar, och har en plastpåse (lille Uhyre) i ett snöre som bästa vän, han pratar med sin mor och med ängelhunden Henning. Han är ett lyckligt barn och texten har ett för dansk bilderbok sällsynt konsekvent barnperspektiv, som innebär absolut poesi och total närvaro. Texten, satt i svart, är egentligen ett fortlöpande tanketal med plötsliga inskott av moderns frågor eller svar, men övergår i rödbrunt i leken med Uhyre, som Karrebæk låter projicera ansiktsuttryck och reaktioner på, med Henning eller Änglarna. Tiden är obestämd gårdag: modern blir allt äldre och tyngre under sin gråa kappa och sjalett, medan August aldrig åldras, bara växer. ”Vad ska det bli av dig när jag inte är här mer? undrar modern. Men hon är ju här, mor”, tänker August förundrat (min övers.) När de sitter på bänken och väntar på att det ska bli mörkt? undrar August: ”Varför ska jag ha piller?” Och modern svarar med den aldrig befriade förälderns utmattade och förvirrade kärlekslogik: ”Det är bäst så, lille August. Jag är så trött.” En ängel står under gatlyktan och en tunnel tonar fram på uppslagets högersida. På nästa sida ljusnar bilden, på bänken till vänster sitter mor och son tätt ihop med en ylande Henning vid sidan: ”Genom tunneln, Så mörkt det är./Farväl, mitt lilla Uhyre! Farväl mig!/Genom mörkret ut i ljuset,/uppför himmelsstegen, där jag ska sitta på Guds/högra hand och drömma levande och döda… ta mig i beskydd.” På högra sidan vandrar de tillsammans genom tunneln och längst till höger sitter August i sin vanliga mundering och dinglar med fötterna, sittande på Guds hand, av Karrebæk gestaltad som en ljus, smäcker kvinnohand, som en uppåtgående luftström av vita fåglar. Djärvt och vackert, poetiskt, ömsint, tänkvärt och väldigt långt från samtida svensk bilderbok. Det ska bli ett sant nöje att se hur svenska förlag tänker hantera denna utmaning. Litteratur Oscar K (Ole Dalgaard), text Dorte Karrebæk, bild ”De tre I–IV” (Dansklærerforeningens forlag, 2006–2008) ”Børnenes bedemand” (Gyldendal, 2008) ”Idiot!” (Høst & Søn, 2009) Oscar K (Ole Dalgaard), text Lilian Brøgger, bild ”De skæve smil” (Klematis, 2008) Kim Fupz Aakeson, text Lilian Brøgger, bild ”Pigen der måste vælge” (Gyldendal, 2007) Louis Jensen, text Lilian Brøgger, bild ”Hallo! Flere hundrede historier” (Gyldendal, 2009) ”Av, for sagomel – skitser till en børnelitterær poetik” Red. Line Beck Rasmussen m fl (Branner & Korch, 2006) ”Børnenes ænsyklopædi” Red. Tea Bendix, Hanne Kvist och Elin Algreen-Petersen (Gyldendal, 2007)


Full galopp i musikalkarriären

Summary: Kaisa Hammarlund går från den ena musikalsuccén till den andra i London. Nu briljerar hon i en föreställning byggd på Ingmar Bergmans ”Sommarnattens leende” av Stephen Sondheim.

Kaisa Hammarlund hade knappt börjat skolan när hon var i London med sina föräldrar för första gången, men atmosfären och skådespelarinsatserna i West End fängslade henne för livet. Nu står hon utanför sceningången till Garrick Theatre och njuter av recensionerna för ”A little night music”, Stephen Sondheims musikal, som bygger på Ingmar Bergmans film ”Sommarnattens leende.” Fem stora brittiska tidningar har gett föreställningen fem stjärnor, högsta betyg. ”Utsökt”, ”trollbindande”, ”omistlig” är några av omdömena. För Helsingborgstjejen Kaisa Hammarlund är rollen som pigan Petra höjdpunkten hittills i en nioårig karriär i London. Rollen kombinerar hennes favoriter Bergman, vars alla filmer hon sett, och Sondheim, som hon kallar kungen av intelligent musikal. – Att dessutom få göra Harriet Anderssons roll och bli regisserad av Trevor Nunn, det är grädden på moset, säger Kaisa Hammarlund. Hon var inte sen att anmäla sitt intresse för en audition när hon fick höra att den berömde engelske regissören för första gången skulle sätta upp en Sondheimmusikal. Med några fjärilar i magen extra läste hon Shakespeare och sjöng två sånger för sir Trevor innan hon spelade ut sitt trumfkort. Hon hade repeterat in ”The Miller’s son”, som är den i musikalsammanhang kända och långt ifrån lätta sång som Petra sjunger i musikalen, och det imponerade på den noggranne Nunn, som dessutom fick en skådespelare som kan hjälpa kollegerna med uttalet. För ”A little night music” följer handlingen i Bergmans film nära. Dialogen är fylld av svenska namn och orter och det är slående hur väl Kaisa Hammarlunds engelska kolleger som Maureen Lipman och Hannah Waddingham prickar rätt uttal av Rättvik och Helsingborg. – Trevor hade gjort en fantastisk research av Sverige kring sekelskiftet, men han kom och ville ha uttalsråd. Jag känner mig som en beskyddare av det svenska arvet, säger hon och berättar att ensemblen som uttalsträning och uppvärmning inför föreställningen försöker sjunga paradnumret ”A weekend in the country” på svenska. Kombinationen Bergman och musikal är kanske inte självklar för alla och Kaisa Hammarlund är medveten om att det finns de som ser ner på musikalen som konstform. Henne har den alltid legat varmt om hjärtat. – Egentligen ställer musikalen de kanske allra största kraven på en skådespelare eftersom man både måste kunna agera, sjunga och dansa, säger hon, som gjort ”Cabaret”, var första svensk som spelade i ”Mamma mia!”. Alltså en av de mest rutinerade svenskarna i West End. Nu vill hon bredda sitt register. Hon har nyligen avslutat inspelningen av den brittiska gangsterfilmen ”K” och när ”A little night music” är färdigspelad – sista föreställningen är planerad till den 25 juli – prövar hon gärna vanlig teater på en mindre scen. Skånskan är inte heller främmande för att hjälpa Kenneth Branagh med uttalet i BBC:s ”Wallander”-serie, som utspelar sig i Ystad. Däremot får målet att tävla i den klassiska engelska galopptävlingen Grand National vänta. Kaisa Hammarlund var i tonåren framgångsrik amatörjockey på Jägersro och funderade på den karriärvägen. – Det ger samma kickar som att stå på scen, jag skulle gärna prövat, förklarar hon. Kaisas teatertips för Londonturister ”Mamma mia!” – en trevlig kväll med svenska förtecken. ”Sunset Boulevard” på Comedy Theatre – en annorlunda produktion där skådespelarna spelar instrument själva. ”The Globe” – Är man i London bör man gå till denna klassiska teater och se en Shakespeare.


UNT slår samman kulturredaktioner

Summary: Upsala Nya Tidning slår ihop sina kulturredaktioner. Det mer åsiktsburna kulturmaterialet – recensioner och kulturdebatt – försvinner som självständig avdelning. Enligt chefredaktör Lars Nilsson borde förändringen ha gjorts "för länge sedan".

När Upsala Nya Tidning slår ihop sina kulturredaktioner försvinner det mer åsiktsburna kulturmaterialet som recensioner och kulturdebatt som självständig avdelning. I stället blandas det in i den övriga kultur- och nöjesbevakningen UNT har haft en tung traditionell kulturbevakning där i stort sett all viktig ny litteratur och teater recenserats. Kulturredaktionen har haft ett dagligt uppslag till sitt förfogande. I samband med att kulturchefen Bo Ingvar Kollberg fyller 65 omorganiseras tidningen och kulturredaktionen – som bestått av två heltidstjänster och två halvtidstjänster – läggs ner. Förändringen innebär att uppdelningen mellan ”Kultur” och den mer populärkulturellt inriktade systerredaktionen ”Kultur Nöje” försvinner. I tidningen kommer det efter sammanslagningen att stå ”Kultur Nyheter” på sidorna. Kritiken mot förändringen är hård. Den går ut på att det blir en mindre kvalificerad kulturbevakning. Man menar att den seriösa och kritiska kulturen riskerar att stryka på foten och att den intellektuella höjden försvinner. Flera röster riktar också in sig på att bredden på recensionerna försvinner, även om nya verk från stora och kända författare även fortsättningsvis kommer att tas upp. Förändringen kommer att skada UNT eftersom tidningen har en osedvanligt stor del av läsekretsen som är högutbildad och kulturintresserad, genom Uppsalas starka tradition av universitetsstad, menar kritikerna. Chefredaktören Lars Nilsson menar att farhågorna är gripna helt ur luften. – De förefaller överdrivna. Det finns inget belägg för att påstå att det skulle bli mindre av recensionsmaterial, förändringen är nödvändig och borde ha gjorts för länge sedan, som man också gjort på till exempel DN tidigare. Det har slitit att ha två parallella kulturredaktioner som till viss del konkurrerat med varandra. Att vi gör det nu är naturligt eftersom kulturchefen slutar i sin nuvarande tjänst, säger han. Enligt Lars Nilsson är ingenting beslutat när det gäller det dagliga traditionella kulturuppslaget. Man håller på att strukturera om hela avdelningen. – Vi har en läsekrets som är mycket kulturintresserad, det materialet är ett av de ben som vi står på och vi ska skriva om sånt som är av intresse för läsarna. Vi har bara börjat att se vilken typ av kulturbevakning vi ska ha, men utrymmet för recensioner kommer att finnas kvar. UNT har som många andra tidningar drabbats av nedgången på annonsmarknaden, och håller därför på att skära ned på antalet tjänster på redaktionen, 14 ska bort av 109. Totalt ska 30 bort på företaget. Genom sammanslagningen av kulturredaktionerna sparar man någon tjänst från den ”högkulturella” redaktionen, vilket också av kritiker tolkats som att man nedprioriterar det området. Läs några kulturjournalisters kommentarer ”Vore jag chef skulle jag satsa i stället” DN förtydligar Som DN skrev i torsdagens upplaga av papperstidningen (se artikeln här intill, med modifierad rubrik och ingress) planerar Upsala Nya Tidning, UNT, att slå ihop två kulturredaktioner till en. Detta innebär att den åsiktsburna kulturbevakningen – som exempelvis bok- och teaterrecensioner – som hittills har haft en egen redaktör och ett eget fast dagligt uppslag i tidningen kommer att finnas i den nya redaktionen. UNT:s chefredaktör Lars Nilsson menar i ett genmäle att DN felaktigt gett bilden av att ”UNT:s seriösa kulturjournalistik riskerar att stryka på foten”. "Den bevakning av kulturlivets olika yttringar som finns i UNT i dag och som vi vet uppskattas högt av läsekretsen fortsätter. Det gäller naturligtvis också kultursidornas roll som debattforum", skriver Lars Nilsson och syftar på den tillspetsade rubriken i DN:s pappersupplaga: ”Kulturdebatt bort från UNT”. DN


De Nios pris till Steve Sem-Sandberg

Summary: Författaren Steve Sem-Sandberg tilldelas De Nios stora pris på 250 000 kronor.

Författaren och DN-skribenten Steve Sem-Sandberg får Samfundet De Nios stora pris på 250 000 kronor. Han får priset ”för en avancerad romankonst, präglad av intellektuell kringsyn, historisk närvarokänsla och inkännande människoskildring.” - Det känns fantastiskt, jag blev alldeles omtumlad. Jag åt en sen middag på restaurang när de ringde i går kväll, och visste inte om jag skulle sitta eller stå eller betala och gå, säger Steve Sem-Sandberg på telefon från Wien. - Jag hade aldrig i min vildaste fantasi kunnat tro att jag skulle få det. Jag är hemskt stolt: många författare som jag respekterar och beundrar har fått det före mig. Och jag har förstått att de har belönat mina romaner, det känns som ett erkännande på att det har betytt något. Skrivandet är annars ofta ensamt och isolerat. Han lägger just nu sista handen vid sin nästa roman, ”De fattiga i Lodz”, som kommer ut på Bonniers förlag i september. - Den har tagit fem år att skriva och jag är inne på sista veckan av manusgenomdrag och faktakollar. Har du separationsångest..? - Snacka om separationsångest! Det vill jag helst inte tänka på. Men jag har börjat reka på en annan grej, säger Steve Sem-Sandberg. Samfundet De Nio bildades år 1913 och består av nio ledamöter, valda på livstid. Samfundet delar ut en rad litterära priser. Förra årets stora pris gick till Birgitta Lillpers. Steve Sem-Sandberg fick så sent som förra året Karl Vennberg-priset på 100 000 kronor.


Nytt internetprojekt oroar i Storbritannien

Summary: Brittiska myndigheter satsar 12 miljarder kronor på att utveckla ett system för att övervaka medborgarnas internettrafik. Projektet, kallat Mastering the Internet, avslöjades i söndags och har redan fått massiv kritik för att vara ytterligare ett steg mot ett storebrorssamhälle.

Det var i söndags som den brittiska tidningen Sunday Times avslöjade att den statliga myndigheten GCHQ, vars svenska motsvarighet är Försvarets radioanstalt (FRA), får 12 miljarder kronor för att under tre år utveckla ett system för att övervaka internet. Enligt Sunday Times ska projektet, Mastering the Internet (MTI), leda till att GCHQ i framtiden kan avlyssna all ip-telefoni, se exakt vilka sajter medborgarna besöker och kontrollera samtliga e-postmeddelanden som skickas. GCHQ ska också kunna övervaka innehållet i trafiken, läsa sms, e-post och se exakt vad britterna har för sig på internet. Förutom kontroll av internettrafiken ska myndigheten även kunna avlyssna mobilsamtal och samtal i det fasta telefonnätet Övervakandet ska skötas genom "svarta boxar" som ska placeras ut på strategiska platser i nättrafiken. Tack vare boxarna kan myndigheterna se vad internetanvändarna gör i realtid. Söndagens avslöjande har skapat stora rubriker i hela Storbritannien och kritiserats hårt för att vara ytterligare ett steg mot ett storebrorssamhälle. De brittiska myndigheterna har kontrat med att projektets huvudsyfte är att bekämpa terrorism och att man inte är intresserad av att snoka igenom innehållet i e-post eller telefonsamtal. Istället vill man fokusera på vem som kommunicerar med vem eller vilka websidor och chatrum som en speciell person besöker, skriver Sunday Times.


Skolbiblioteken allt färre

Summary: Var femte skolelev saknar tillgång till skolbibliotek, visar en rapport från Kulturrådet. Den nedåtgående trenden förstärks ytterligare av friskolorna.

En av fem skolelever saknar tillgång till ett skolbibliotek. De har inte ens tillgång till någon form av boksamling eller nära till ett folkbibliotek. Det visar den undersökning som Statens kulturråd gjort av samtliga grund- och gymnasieskolor i landet. Tittar man isolerat på friskolorna försämras statistiken och den nedåtgående trenden ytterligare. – Allt oftare ser vi att nystartade mindre skolor inte har bibliotek, framför allt friskolor, säger Birgitta Modigh, sakkunnig på Kulturrådet. Detta innebär att 260 000 grundskole- och gymnasieelever inte får tillräckliga förutsättningar att kunna tillgodogöra sig det som bibliotekslagen förskriver, nämligen att skolbiblioteken ska främja språkutveckling och stimulera till läsintresse. Siffran stiger dramatiskt till 450 000 elever när man ringar in de elever som inte har något bemannat bibliotek att gå till. En av tre elever har tillgång till ett bibliotek som är öppet 26 timmar eller mer per vecka. – Även om man i undersökningen säger sig ha ett skolbibliotek, är det inte alla som är öppna för eleverna att själva gå in i, säger Cecilia Ranemo, på Kulturrådet som stått för statistiken. Det räcker inte att köpa in böcker för att få ett skolbibliotek att fungera. Personal som kan hjälpa till och generösa öppettider är grunden för att det över huvud taget ska lyckas. – Vi har öppet så mycket vi kan under skoldagen. Vår skola är mångkulturell så vi har gjort särskilda satsningar på läsning och språkutveckling, säger Snösättraskolans bibliotekarie Elisabeth Ljungdahl. Snösättraskolan i Rågsved i Stockholm var för sju år sedan med i en statlig miljonprogramssatsning, en satsning som man sedan hållit fast vid på kommunal nivå och som drivit upp bland annat hemlånen till höga nivåer. Elisabeth Ljungdahl hoppas att skolbiblioteken ska skrivas in i den nya skollagen som obligatoriska. Om så blir fallet kan ingen på utbildningsdepartementet säga i dag, men man diskuterar skolbiblioteken i samband med den nya lagen. – Vi har fått indikationer på att problemen finns. Det är oroväckande särskilt som vi redan vet att elever som läser mycket når bättre skolresultat, säger Fredrik Skälstad, politiskt sakkunnig åt skolminister Jan Björklund. Ofta bemannat på halvtid Samtliga landets 6 078 grund- och gymnasieskolor har undersökts av Kulturrådet år 2008. Både kommunala skolor och friskolor. 67 procent av landets skolor har någon form av skolbibliotek. Det kan vara eget bibliotek, ett bibliotek integrerat med folkbiblioteket eller ett bibliotek delat med en annan skola. Vid 15 procent av skolorna finns en boksamling eller ett bokrum. Friskolor har oftare än kommunala skolor enbart en boksamling i stället för ett bibliotek. Av de skolor som har skolbibliotek har två tredjedelar bemannat öppethållande på i genomsnitt 20 timmar per vecka.


Bo R Holmberg (text) Björn Nordin (bild): ”Hon heter Beatrice”

Summary: Längtan efter Beatrice. Förväntningarna har varit stora på Bo R Holmbergs nya grafiska roman men man blir inte besviken. ”Hon heter Beatrice” börjar med en smäll, en rak höger i en matsal.

Det svåraste med att åstadkomma ett mästerverk är att fortsätta efteråt: allt man gör kommer att mätas mot höjdpunkten och förmodligen befinnas sämre. Bo R Holmbergs och Katarina Strömgårds grafiska roman ”Eddie Bolander & jag” vann ett rättmätigt Augustpris 2005, med en vemodig berättelse om den ensamma artonåringen Steve som satt på en inglasad balkong i Örnsköldsvik och tänkte på pappa som försvann för åtta år sedan. Katarina Strömgårds bilder var i skonsamt mjuk blyerts, Bo R Holmbergs text sparsmakad, varje ord vägde tungt. Tillsammans var de geniala. Det är fyra år sedan, och förväntningarna är stora på Bo R Holmbergs nya grafiska roman, ”Hon heter Beatrice”, som han har gjort tillsammans med illustratören Björn Nordin. Och, trots förväntningarna: man blir inte besviken. ”Hon heter Beatrice” börjar med en smäll, en rak höger i en matsal. Sen börjar den om, i berättelsen om en ung man som har kommit till Fjärdnäs folkhögskola för att komma på fötter igen. ”Jag är här för att studera, jag är här för att få en fräsch start, börja om på nytt, inte dricka, inte hänga ute, inte slåss, inte strula.” Här finns ingen dialog, bara en enda röst i ett stort tomrum, som berättar om hur det är att försöka ta sig ur hopplösheten utan annan hjälp än de krassa resurser som samhället består: ett rum, en plats på en skola. Generöst, visst, men ensamheten ekar och all kraft går åt till att hålla dåtiden borta. En enda mänsklig kontakt finns det: en snäll svensklärare. Dagny. Det är Dagny som får honom att skriva. Om studierektorn som använder ord som kompetensutveckling, förändringsbenägen, kvalitetssäkring, framtid, vuxenblivande, nystart. Om folkhögskolan. Om de andra eleverna, som aldrig blir hans vänner. Om Beatrice, som spelar Hermia i ”En midsommarnattsdröm” och är oändligt, obeskrivligt vacker. Och om Linus Fallgren, som spelar den fånige Lysander och som lägger armen om Beatrice efter pjäsen. Det är Linus Fallgren som klipper till i matsalen. Men det verkar inte ens göra ont. Det ligger ett stort öde land mellan omvärlden och betraktaren, och väldigt lite når fram över så stora avstånd, inte ens smärta. Hans längtan efter Beatrice får honom att gå på en av folkhögskolans fester, och dricka. Bara lite grand. Helt under kontroll. Det går ju som det går. ”Hon heter Beatrice” påminner om ”Eddie Bolander & jag” i tonen, i den uppgivna ensamheten. Men berättelsen är vassare i kanterna, det är inte bara känslor som står på spel utan en hel tillvaro. Det är inte vardagsproblematik, det är värre. Det är lång väg tillbaka till vardagen. Långsamt bygger Bo R Holmberg och Björn Nordin upp stämningen. Bo R Holmbergs sorgsna text rör sig mellan konkreta situationer, enstaka intryck som vartefter börjar ge en sammanhängande bild. Men är den sann? Gradvis börjar den knaka i fogarna. Björn Nordins skickligt valda bilder oroar genom sina plötsliga växlingar: konkreta miljöbilder av en svensk folkhögskola följs av serietidningslika pratbubblor, filmremsor, och plötsligt dessa romantiskt softade porträtt av Beatrice. Det är som om bilderna undergräver textens skenbara uppriktighet. Det är inte bara i ”En midsommarnattsdröm” som man har svårt att se vad som är verklighet och vad som är fantasi. Ja, det går som det går och det blir hemskare än man tänkte sig. Man kan trösta sig med att sanningen segrar mot slutet. Om bara inte sanningen vore så tung att leva med. Den grafiska romanen är ännu ett ganska udda fenomen, och används aldrig så begåvat som när Bo R Holmberg är inblandad. ”Hon heter Beatrice” är ingen besvikelse, inte ens i jämförelse med mästerverket.


Längtan efter Beatrice

Summary: Förväntningarna har varit stora på Bo R Holmbergs nya grafiska roman men man blir inte besviken. ”Hon heter Beatrice” börjar med en smäll, en rak höger i en matsal. .

Bo R Holmberg (text) Björn Nordin (bild) ”Hon heter Beatrice” Rabén & Sjögren Det svåraste med att åstadkomma ett mästerverk är att fortsätta efteråt: allt man gör kommer att mätas mot höjdpunkten och förmodligen befinnas sämre. Bo R Holmbergs och Katarina Strömgårds grafiska roman ”Eddie Bolander & jag” vann ett rättmätigt Augustpris 2005, med en vemodig berättelse om den ensamma artonåringen Steve som satt på en inglasad balkong i Örnsköldsvik och tänkte på pappa som försvann för åtta år sedan. Katarina Strömgårds bilder var i skonsamt mjuk blyerts, Bo R Holmbergs text sparsmakad, varje ord vägde tungt. Tillsammans var de geniala. Det är fyra år sedan, och förväntningarna är stora på Bo R Holmbergs nya grafiska roman, ”Hon heter Beatrice”, som han har gjort tillsammans med illustratören Björn Nordin. Och, trots förväntningarna: man blir inte besviken. ”Hon heter Beatrice” börjar med en smäll, en rak höger i en matsal. Sen börjar den om, i berättelsen om en ung man som har kommit till Fjärdnäs folkhögskola för att komma på fötter igen. ”Jag är här för att studera, jag är här för att få en fräsch start, börja om på nytt, inte dricka, inte hänga ute, inte slåss, inte strula.” Här finns ingen dialog, bara en enda röst i ett stort tomrum, som berättar om hur det är att försöka ta sig ur hopplösheten utan annan hjälp än de krassa resurser som samhället består: ett rum, en plats på en skola. Generöst, visst, men ensamheten ekar och all kraft går åt till att hålla dåtiden borta. En enda mänsklig kontakt finns det: en snäll svensklärare. Dagny. Det är Dagny som får honom att skriva. Om studierektorn som använder ord som kompetensutveckling, förändringsbenägen, kvalitetssäkring, framtid, vuxenblivande, nystart. Om folkhögskolan. Om de andra eleverna, som aldrig blir hans vänner. Om Beatrice, som spelar Hermia i ”En midsommarnattsdröm” och är oändligt, obeskrivligt vacker. Och om Linus Fallgren, som spelar den fånige Lysander och som lägger armen om Beatrice efter pjäsen. Det är Linus Fallgren som klipper till i matsalen. Men det verkar inte ens göra ont. Det ligger ett stort öde land mellan omvärlden och betraktaren, och väldigt lite når fram över så stora avstånd, inte ens smärta. Hans längtan efter Beatrice får honom att gå på en av folkhögskolans fester, och dricka. Bara lite grand. Helt under kontroll. Det går ju som det går. ”Hon heter Beatrice” påminner om ”Eddie Bolander & jag” i tonen, i den uppgivna ensamheten. Men berättelsen är vassare i kanterna, det är inte bara känslor som står på spel utan en hel tillvaro. Det är inte vardagsproblematik, det är värre. Det är lång väg tillbaka till vardagen. Långsamt bygger Bo R Holmberg och Björn Nordin upp stämningen. Bo R Holmbergs sorgsna text rör sig mellan konkreta situationer, enstaka intryck som vartefter börjar ge en sammanhängande bild. Men är den sann? Gradvis börjar den knaka i fogarna. Björn Nordins skickligt valda bilder oroar genom sina plötsliga växlingar: konkreta miljöbilder av en svensk folkhögskola följs av serietidningslika pratbubblor, filmremsor, och plötsligt dessa romantiskt softade porträtt av Beatrice. Det är som om bilderna undergräver textens skenbara uppriktighet. Det är inte bara i ”En midsommarnattsdröm” som man har svårt att se vad som är verklighet och vad som är fantasi. Ja, det går som det går och det blir hemskare än man tänkte sig. Man kan trösta sig med att sanningen segrar mot slutet. Om bara inte sanningen vore så tung att leva med. Den grafiska romanen är ännu ett ganska udda fenomen, och används aldrig så begåvat som när Bo R Holmberg är inblandad. ”Hon heter Beatrice” är ingen besvikelse, inte ens i jämförelse med mästerverket. Lotta Olsson lotta.olsson@dn.se


Cormac McCarthy: ”No Country for Old Men”

Summary: Först kom filmen och nu kommer boken på svenska. Cormac McCarthys ”No Country for Old Men” förtjänar uppmärksamma läsare. Thomas Anderberg läser en virtuos författare som brottas med den amerikanska mytologin.

En beprövad metod när det gäller val av böcker är att undvika romaner som slutar ”och sen vaknade jag”. Men just så sätter en av vår tids skickligaste författare, Cormac McCarthy, punkt för ”No Country for Old Men”, en roman som i svensk översättning fått den uppfinningsrika titeln ”No country for old men”. Som om det inte var avskräckande nog är omslaget utformat som en bioaffisch, med illustrationen hämtad ur den Oscarsbelönade filmatiseringen. Skurken Chigurhs psykopatiska blick är dubbelexponerad över en motljusbild där hjälten Moss syns fly med pengaväskan i ena handen och geväret i den andra. Det vore lögn att påstå att det är förutsättningar som hettar upp förväntningarna. Söker sig romanens ideala läsare till någon annan av McCarthys romaner må det vara hänt, annars är lanseringen – ironiskt menad eller ej – ett brott som med litterär måttstock är i klass med Anton Chigurhs lustmord. För det här är en virtuost hopkommen roman som förtjänar uppmärksamma läsare. Visserligen befinner den sig inte på samma nivå som författarens fem första, ännu oöversatta romaner, och kanske inte ens på samma som de fyra som redan föreligger på svenska. Men författarens användning av de amerikanska berättartraditionerna ger också den här gången ett fascinerande resultat. För berättelsen om Vietnamveteranen Llewelyn Moss, som under en jakt i en av Texas halvöknar råkar finna en pengaväska som blivit kvar efter en blodig uppgörelse i den undre världen och därefter jagas av konkurrerande grupper av brottslingar, utvecklar sig under den kromblänkande ytan till en moralitet med metafysiska dimensioner. Sådant brukar rättfärdigande – men långt ifrån alltid rättfärdigt – sägas om kriminalhistorier i Chandler–Hammett-traditionen, men i McCarthys fall har det full täckning. För McCarthy har i sitt författarskap utgått från den amerikanska mytologin och med hjälp av en avancerad berättarteknik skapat en motsvarighet till William Faulkners Yoknapatawpha, med en fiktivt gestaltad historia som sträcker sig från mitten av 1800-talet (”Blood Meridian”) till den inte särskilt avlägsna framtiden (”The Road”). I den serien befinner sig ”No country for old men” närmast nuet, den utspelas år 1980. Som vanligt är ondskan berättelsens tema. McCarthy varierar det på många sätt. I ”Blood Meridian” finner man den brutala cynismen förkroppsligad i den väldiga kroppshyddan hos Judge Holden, en förlupen intellektuell som med ett bildat språk och bibliskt tonfall tar kommandot över omgivningen. Raka motsatsen, det vill säga den ondska som bottnar i stupiditet och hämtar sin grund i vårt reptiljag, finner man hos den liksamlande enslingen Lester Ballard i ”Child of God”. I ”No Country for Old Men” är det den närmast principfasta grymheten som tar gestalt i den frilansande yrkesmördaren Anton Chigurh. I en snabbt förbiglidande scen går han fram till en av de många personer han nyss skjutit, en man som badande i blod ber Chigurh om hjälp. Chigurh beordrar honom att inte se åt sidan: ”Jag vill att du ska titta på mig.” Mannen gör som han säger och Chigurh skjuter honom i pannan och står sedan och ser ”hur kapillärerna brast i ögonen. Hur ljuset försvann. Han såg sin egen bild brytas ner i den där sönderfallande världen.” Det är en voyeurs inställning till döden. Och samtidigt en kontrollfreaks. Chigurh söker kontroll över liv och död, något som tidigare i romanen gestaltas då han låter en intet ont anande bensinmacksföreståndare kasta krona eller klave med livet som insats. Chigurh är en man som ständigt agerar ensam, som sviker alla men håller sina löften, också då de innebär ett meningslöst dödande. Han saknar humor, ingen kan komma överens med honom. Hans favoritmetod för att dräpa lämnar inga spår efter sig, annat än döda kroppar. Han är ondskan inkarnerad. Det hade varit ointressant om inte historien rymt öppningar, om där inte funnits ett moraliskt sammanhang och en motbild. Chigurh kan ses som förlängningen av den moralupplösning som sheriffen Bell filosoferar om, en nihilism som bottnar i en geografisk och religiös hemlöshet där människor blir vuxna allt senare, i många fall aldrig, och där penninglystnaden blivit norm. Motbilden är knuten till en föreställning om mänskligt ansvar och känsla för kontinuitet, ett slags grundläggande respekt för livets värde. Som möjligen kan stavas konservatism, något som Bell förnekar, för övrigt i likhet med en annan Bell, nämligen författaren Madison Smartt Bell, som i en essä om McCarthy skriver: ”McCarthy är inte en humanist. Inte heller är han en anarkist, eller en nihilist, som han ibland kallats… McCarthys inställning till våra villkor är att vi inte har någon betydelse.” Det är en överdrift, det finns en lätt religiös anstrykning i såväl ”No Country for Old Men” som ”The Road”, och knuten till den en helt osentimental och inte särdeles hoppingivande humanism. Men McCarthys romaner läser man inte för att finna svar; dem läser man för hans obarmhärtiga sätt att ställa existentiella frågor, och för hans oförlikneliga förmåga att gestalta dem. Hans ordrikedom och exakta återgivning av konversationer borde vara varje översättares mardröm (Ulf Gyllenhak klarar sig så bra man kan begära, även om de korthuggna dialogerna förlorar lite i precision). Det gäller också försöken att översätta berättelserna till film. Bröderna Coen lyckades bättre än man vågat hoppas, men romanen är mer otäck än filmen. Det beror inte minst på att romanen gestaltar överraskningarna på ett mer drabbande vis än vad också den flinkaste klippning kan förmedla. Ibland är prosan den snabbaste av alla konstarter. Litteraturreccension Författare: Cormac McCarthy Titel: ”No Country for Old Men” Översättning: Ulf Gyllenhak Förlag: Albert Bonniers förlag


Alla lyssnar på Afrika

Summary: En afrikansk inspirationsvåg sveper över västerländsk popmusik. Melodifigurer förändras enligt afrikansk modell. Vi frågade några kända svenskar artister: vad lyssnar du på från Afrika?

I en av Operans guldsmyckade salar rör sig det nya poplöftet Avner till bongotrummor och andra slagverk. På kinderna har han målat gula streck och på kroppen bär han en glittrig, midnattsblå och gul kostym, med paljetter. Rytmerna i musikvideon till singeln ”Bed för mig” är hämtade från den afrikanska musikgenren tic tac, som har sitt ursprung i Ghana. Kläderna speglar, enligt Avner själv, musiken och hans förkärlek till den afrikanska estetiken. Avner, ”den gula artisten”, är alltså en svensk indieartist, som sjunger naiva texter om trohet, moralism och drömmar – på svenska. Ändå blickar han mot Afrika. – Jag klipper mig hos en afrikansk frisör som lyssnar mycket på tictac. Han gav mig några skivor och jag blev så inspirerad att jag tog med dem till studion. Det hörs tydligast på min singel, säger Avner. – För mig är den motsatsen till cynism. Musiken är glädjerik, färgstark, hoppfull och opretentiös. Rent bildmässigt hänförs jag av afrikanska diplomatfruar. De utstrålar någonting speciellt, ett exotiskt och behagligt lugn, fortsätter han. Avner är dock långt ifrån den enda popartisten som blickar mot Afrika just nu. Bland annat har två av Sveriges främsta poptrior hämtat inspiration från kontinenten till deras senaste album. På Peter Bjorn and Johns nya skiva ”Living thing” flätas 80-talsdoftande syntar och reverb samman med lekfullt, uppluckrat gitarrplock och trummande på flaskor, från folkmusiken i Burkina Faso. Medan A Camp, med sångerskan Nina Persson i spetsen, sökte sig till djungeln för att, på ett intellektuellt plan teoretisera kring kolonialism på uppföljaralbumet ”Colonia”, efter en resa till Namibia. – Jag trodde aldrig att jag skulle resa till Afrika och få inspiration till musik. Man tänker mest på batik och trummor. Det är en rolig idé att applicera på en storstadsmiljö, sade Nina Persson, när vi träffades tidigare i år. För Peter Bjorn and John handlar den musikaliska utflykten snarare om att ge nytt liv åt den traditionella popmusik de spelade. Till och med sångmelodierna på bandets femte album innehåller små rytmer. – Vi fascineras av hur man kan använda ett objekt. Det går att slå på allt för att skapa rytmer. Det finns en uppfinningsrikedom som i afrikanernas fall kanske kretsat kring nödtorft. För oss handlar det dock mer om att inte fastna i gamla mönster, säger Peter Morén, bandets sångare och gitarrist. Även gitarrmelodierna på ”Living thing” är delvis hämtade från Sydafrika. – När en grupp som till exempel The Green Arrows från Zimbabwe pluggade in elgitarrerna på 70-talet påverkades västerländsk musik. Deras låtar är inte uppbyggda med vers, refräng, vers, refräng utan de är mer repetitiva och minimalistiska. I västafrikansk popmusik finns ett speciellt, melodiskt gitarrspel som vi använt oss av, säger trummisen John Eriksson och framhåller samlingen ”Origins of guitar music in southern Congo & northern Zambia 1950–1958”, som en musikalisk kompass inför albuminspelningen. – Det intressanta med den skivan är hur man, i dessa länder, från början använde gitarren som en likemben, ett tumpiano. Det gav en helt annan rytmik, fyller Peter Morén i. Den afrikanska musikvåg som sveper genom den svenska popmusiken har redan fått fäste i resten av Europa. På senaste albumet ”Tonight” har brittiska Franz Ferdinand låtit de slamriga gitarrerna och ”rock’n’roll-klichéerna”, som trummisen Paul Thompson själv uttrycker det i en intervju med musiksajten Live Daily, fått stå tillbaka till förmån för ett mer afrikanskt dansorienterat groove. I Paris samplar hyllade Radioclit, med medlemmar från Linköping, Paris och London, elefanter och bongos på knökfulla dansgolv. I Barcelona snickrar El Guincho säregen popmusik med fragment från Karibien, Latinamerika och Afrika. Medan A J Holmes, som skapat den egna genren ”new electric hi-life” för sin musik, verkar för att göra London till en oas för västafrikansk gitarrpop. Genom en granne som Holmes lärde känna under de fem år han bodde i Berlin kom han i kontakt med rytmer från Sierra Leone. Det kanske största genomslaget i indiegenren på 2000-talet fick Brooklyn-baserade Vampire Weekend redan i början av förra året. Kvartettens recept på urban alternativrock kryddad med afropopens raffinerade rytmer och pockande gitarrer gav dem respekt hos kritiker och fans världen över. Precis som Peter Bjorn and John framhåller de gruppen Talking Heads som inspiratörer och pionjärer på området. Frontmannen David Byrne och producenten Brian Eno släppte albumet ”My life in the bush of ghosts” år 1981. Redan då blandade de karg electro med hypnotisk sång och afrikanska rytmer. Byrnes fascination för världsmusik manifesterades ytterligare när han, 1988, startade det egna skivbolaget Luaka Bop, vars syfte fortfarande är att sprida världsmusik med ambivalenta poprötter. David Byrne medverkar även på Dirty Projectors låt ”Knotty Pie” på deras kommande album som släpps inom kort. Dirty Projectors omnämns ofta som ett av banden som mobiliserat i skuggan av Vampire Weekends succé. För Johan Hedberg, ena halvan av Surburban Kids with Biblical Names, smög sig de afrikanska influenserna in redan på duons andra ep som släpptes 2005. – Vi håller fortfarande på och leker med det. Då handlade det om att upptäcka ny musik Det är en extremt stor kontinent och eftersom vi inte hade hört så mycket fantiserade vi ihop hur afrikansk musik kunde tänkas låta. Vi använde oss av high life-gitarrer och bongotrummor, minns Johan Hedberg. Trots att afrikanska rytmer återfanns i musiken redan på 80-talet, menar han att rörelsen ser annorlunda ut i dag. – Det fanns en hel del postpunkband som anammade det, men då var det inte en våg inom popmusiken på samma sätt som nu. Jag tycker att man ska inspireras av små saker, men inte hela grejen. Varför det har blivit så här vet jag inte. Genom bloggar har smal, afrikansk musik kanske blivit lättare att få tag i. Även Peter Morén nämner tillgängligheten som en bidragande faktor. – De senaste åren har skivmarknaden svämmat över av fantastiska och obskyra samlingar med äldre, afrikansk musik. Samlingen ”Real thing” blev en öronöppnare för många. Där figurerar funkiga, psykedeliska artister inspirerade av James Brown och Jimi Hendrix, säger han. Johan Hedberg menar också att uppluckringen av genrer spelar in. – Förut var indiepopens referensramar smalarare. Den har luckrats upp från gitarrindie, till electronica, som är väldigt rytmbaserad, vidare till rytmisk gitarrpop. Nu kan ett band, som till exempel CSS, Cansei de Ser Sexy, komma från Brasilien och ändå hamna i det facket. En ökad tillgänglighet kittlar också nyfikenheten. – Det är roligare att samla vänner och lyssna på brasiliansk musik och sedan diskutera den, än att slå på en vanlig popplatta, som redan gjorts hundra gånger om, och göra detsamma, avslutar Johan Hedberg.


"Färre piratfilmer på nätet"

Summary: Antalet piratkopierade filmer på nätet har minskat kraftigt i april, enligt Antipiratbyrån.

- April månad har inneburit ett trendbrott för piratkopieringen av film i Sverige. På alla nivåer har piratkopieringen minskat samtidigt som de legala tjänsterna ökat, säger Henrik Pontén, jurist på Antipiratbyrån. Den viktigaste källan för piratkopierad film, den så kallade Scenen, har blivit försiktigare. Enligt Antipiratbyråns bedömning har ett stort antal Scenen-servrar stängts eller flyttats till andra nordiska länder. - Det är i vart fall 60 servrar som stängt och domen mot Pirate Bay och Antipiratbyråns upplysningskampanj har inneburit att alla större svenska bittorenttrackers som förmedlar film utom Pirate Bay har stängt ned, säger Pontén. Antipiratbyrån bedömer också att antalet piratkopierade filmer som släpps på scenen nästan har halverats under april månad jämfört med mars. Den kraftiga minskningen av internettrafik som skedde efter den 1 april efter att den nya fildelningslagen trädde i kraft håller i sig. - Alla led, Scenen, förmedlarna och fildelarna, har blivit försiktigare, säger Pontén.


Med hoppet i sin hand

Summary: Journalisten Martin Gelin har inget till övers för de olyckskorpar som redan nu fäller sin dom över epoken Barack Obama. Hans bok om Obamas väg till Vita huset är en hjältesaga, skriver Mikael Löfgren.

Martin Gelin ”Det amerikanska löftet” Atlas Allt står inte rätt till i ”Obama-fanland”. I det kommande numret av den amerikanska vänstertidningen, The Nation (som redan nu kan läsas på nätet: Thenation.com), förtecknar journalisten Naomi Klein några nyckelord i Besvikelsens Lexikon som hon anser pockar på uppmärksamhet. Alla börjar på ”hope”, hopp: hopeover: jfr hangover, baksmälla hopesick: jfr homesick, hemlängtan hopebreak: jfr heartbreak, hjärtesorg. På svenska översätts hopebreak kanske bäst med ”besvikelsehantering”, Karl Vennbergs recept till den i början av 70-talet övermodiga nyvänstern. Man kan tycka att Klein är för tidig med sin dom över epoken Obama. Hennes svenska kollega Martin Gelin har inte mycket till övers för olyckskorpar vare sig de kraxar från vänster eller höger. Nu publicerar han en nästan 500-sidig skildring av Barack Obamas väg till Vita huset, ”Det amerikanska löftet”. Det är en hjältesaga. Dess huvudtes är just den som Klein försöker nagga i kanten, nämligen att Obama i sin kampanj lyckades få amerikanerna att åter tro på sin egen berättelse, som är en berättelse om utvaldhet och mirakler. Nästan alla folk och nationer har något motsvarande: tyskarna talar om sin ”Sonderweg”, engelsmännen vårdar sina ”pecularities” och svenskar anses ju ibland vara ”exceptionalistiska”. Också George W Bush propagerade för ”vårt sätt att leva”. Hans version av den amerikanska livsstilen och idealen visade sig dock vara – efter det korta ögonblick av nationell samling som utlöstes av 11 september 2001 – förbehållen landets rikaste. Obama däremot väckte liv i hoppet om en gemensam framtid för miljontals amerikaner av alla raser, klasser och åldrar. Titelns ”löfte” syftar så sett på något mer än det som politiker brukar göra i samband med val. ”Det amerikanska löftet” handlar om inget mindre än att återställa tron på USA som det förlovade landet. Först på sin digra boks sista sidor infogar Gelin en brasklapp: hans historia handlar både om en faktisk person och om ett fenomen. Personen Barack Obama har mänskliga fel och brister medan Obamafenomenet ”är det amerikanska folkets – och i allt större utsträckning, hela världens – samlade fantasier om vem en amerikansk president borde vara, vilket i förlängningen är deras samlade fantasier om vad USA borde vara”. Hela världen är ett Obamafanland. Martin Gelin lyckas kanske inte riktigt att hålla isär de här aspekterna, men hans bok är både välresearchad och full av närvaro. Författaren har haft New York och USA som arbetsplats sedan 2001 och han följde Obamas valkampanj på nära håll från början av 2007 till den slutliga segern den 4 november 2008. I 14 kapitel skildras kampanjens framrullande över det jättelika landet och porträtteras några av nyckelaktörerna i såväl presidentkandidatens närhet som motståndarlägret. Tyvärr störs läsningen av slarvfel. Var verkligen uppstickaren Obama valkampanjens Goliat och paret Clinton dess David? I ”osamarbetsvillig” har o-et hamnat på fel ställe och att ”underbygga” någons trovärdighet är motsatsen till det som åsyftas på sidan 263. Gelin skriver klart och redigt och är en reporter som inte tvekar att ge sig ut på fältet. Några av bokens bästa sidor skildrar vardagliga scener från ett USA som vi alldeles för sällan får ta del av i den konventionella nyhetsrapporteringen. Bitvis har ”Det amerikanska löftet” rena roadmoviekvaliteterna. Till intrycket bidrar att Gelin är en journalist med örat på skaft: överallt där det spelas musik verkar han känna igen både låt och artist. Han har också ett skarpt öga för absurditeterna i den kringresande mediecirkus han själv är en del av. Som när han i Manchester, New Hampshire, blir vittne till hur utrikeskorrar från Belgien och Senegal gör sitt bästa för att få åttaåriga skolbarn med Obama- och Clinton-skyltar i händerna att ”säga något nyanserat om offentligt finansierad sjukvård” eller när en republikansk hippie av det nyliberalare slaget vrålar till samma barn: – Tror ni inte på den amerikanska konstitutionen? Huh? Vill ni att regeringen ska köra med er när ni blir stora? Det kanske allra bästa med Gelins bok är att den lyckas få pejling på den nya presidentens dialogiska hemlighet. Obama trädde fram i ett USA vars offentliga samtal hade kollapsat som följd av en konfrontativ klasspolitik. Hans ledarstil var den deliberative demokratens: han som frågar efter andras uppfattning och säger vi hellre än jag. Talkörerna som ofta uppstod spontant under hans valmöten var enligt Martin Gelin uttryck för en genuin längtan efter verklig dialog. Det var denna längtan efter att bli sedda och tillfrågade som mobiliserade den största gräsrotsrörelsen i USA:s historia. Med hjälp av modern informationsteknik, påhittighet och himlastormande idealism visade sig folkflertalet än en gång, liksom i demokratins barndom, vara förmöget att ändra historiens lopp. Man vill inte tänka på utfallet av 2010-talet om alla dessa människor – inte bara i USA utan i hela Obamafanland – tvingas hantera sin besvikelse. Mikael Löfgren litteratur@dn.se


Den blåsta generationen kliver fram

Summary: Har åttiotalisterna haft det tuffare än tidigare generationer? Det påstår Gustav Fridolin i en ny bok. Annika Persson frågade honom varför. Och spanar efter samtiden i de unga författarnas böcker.

Alla kastar sig över en generationsberättelse. Det har de också gjort med expolitikern Gustav Fridolins nya bok om åttiotalisterna: ”Blåsta”. Och störst intresse har förstås ägnats frågan om huruvida den unga generationen är drabbad och fattig eller lat och bortskämd. Generationen mellan 20 och 29 har tidigare nagelfarits i en lång rad studier, mest av framtidsanalytiker och marknadsföringsföretag. De har kallats generation O (för ordning), generation P (för pirat), generation K (som kartlagd), generation C (för content eller commercial), gratisgenerationen, generation Y (som engelska why). De anses gilla sina föräldrar, vårda nära relationer, ogilla föreningar, men vara engagerade gruppmänniskor. De sägs vara individualistiska och solidariska på en gång. Vidare rastlösa, några som lever livets glada dagar. När jag träffar Gustav Fridolin på Café Edenborg i Gamla stan har han just haft ett öppet samtal med historikern Jenny Andersson som skrivit ”När framtiden redan hänt”, en bok om välfärdssamhällets sammanbrott under nittiotalet. Gustav Fridolins bok är också egentligen mest en berättelse om nittiotalskrisen. – Jag ville skriva om åttiotalisterna som medborgare. Det hade ingen gjort förut, säger han. Många har skrivit att de glatt hoppar från jobb till jobb, men ingen har satt det i samband med den arbetsmarknad de erbjuds. Nej, berättelsen om åttiotalisterna har tillhört företagen som ska tjäna pengar på dem. När den i stället ägs av en vänsterliberal ideolog som har gjort sin räkneläxa blir den betydligt dystrare. Gustav Fridolin har räknat lärare före, under och efter krisen. Han har kollat studieresultaten vid samma tidpunkter. Han har jämfört barnfattigdomen före, under och efter krisen. Han har tittat på hur de tillfälliga anställningarna har ökat och bostadsutbudet minskat. – Om man ska tala om en gemensam berättelse så är det den här. Folk har under väldigt lång tid kunnat skapa sig bättre liv än deras föräldrar hade. Det kan inte åttiotalisterna i gemen. Sen kan man dra olika slutsatser av det. Antingen att var och en får kavla upp ärmarna, vi har ju lärt oss att det lönar sig att ha vassa armbågar. Eller också skapas utrymme för gemensam kraft och vilja. Är åttiotalisterna en politisk generation? – Ja. Jag tycker det bevisas av att den största demonstration Sverige någonsin haft var den mot Irakkriget 2003. Och bara under 2000-talet har det funnits fyra stora politiska rörelser i Sverige: den globala rättviserörelsen, mot Irakkriget, flyktingrörelsen 2005 och FRA- rörelsen. Och visst ekar det av krismedvetenhet när låtskrivaren Laleh Pourkarim sjunger om sin längtan efter en bostad. Men generationen rymmer också de mindre samhällskritiska, som modebloggaren Ebba von Sydow eller prinsessan Madeleine. Författargenerationen född på åttiotalet verkar i förstone inte lika spretig. Förläggaren Pietro Maglio på Modernista förlag har gett ut de flesta åttiotalisterna, bland andra de uppmärksammade Martina Lowden och Viktor Johansson. Han håller med om att det går att finna likheter. – Min bild är att de nästan går och håller varandra i handen. Hur då? Ängsligt eller kärleksfullt? – Både och. Sen är de ju ett kollektiv rent praktiskt. De flesta kommer från skrivarskolorna där de arbetat ihop under flera år. Vad skriver de om då? Kan man se spår av nittiotalet i deras texter? – Om jag tittar igenom hyllan här (han låter blicken svepa över titlarna) så har vi först Matilda Roos som är poet och skriver om barndomens hästskötartid och sitt eget blivande. Så Viktor Johansson som ju är väldigt romantisk. Han skriver om den stora kärleken och livet efter alltihop, efter smällen, katastrofen, den här perioden på jorden, en Solarisvärld. Martina Lowden drömmer sig liksom bort också, från verkligheten och in i litteraturen. Nova Gullberg Zetterstrand skriver om ett slags nya vågen-värld. Ida Säll skriver om sin barndom, om sommaren -94, Kennet Andersson-målen. Det är inte precis någon barrikadlitteratur. Lite hårdyxat kan man skönja ett behov av trygghet. När Martina Lowdens debutbok ”Allt” kom ut 2006 så var det ett genombrott för något nytt i litteraturen. ”Samtiden skriker ibland så högt från sidorna att jag nästan tvingas hålla för öronen”, skrev Eva Johansson i Svenska Dagbladet. ”Det paradoxala är att den 628- sidiga guldkantade dagboksboken lyckades vara ny genom att vara gammalmodig. Jonas Thente konstaterade i DN: ”Det som tidigare kallades finkultur har blivit en subkultur”. – Det mest utmärkande för åttiotalistgenerationens författare är en höglitterär medvetenhet, säger Annina Rabe, litteraturkritiker på Svenska Dagbladet. Det är som om de inte i första hand är intresserade av att berätta en historia. De skriver för litteraturens egen skull. Och de tar sitt skapande på stort allvar. Ser man spår av den utsatthet Gustav Fridolin talar om i deras texter? – Nej. Inte i skönlitteraturen. Den medvetenheten hamnar i en annan fåra, i debattböcker som ”Könskrig” eller ”Pittstim”. Är de skönlitterära författarna inte politiska alls? – Jo, men förutsättningarna för politisk litteratur har ändrats. De är inte politiska i bemärkelsen samhällsorienterade. Det finns ett spår av en mer klassisk politisk litteratur med företrädare som Susanna Alakoski och Åsa Linderborg. Men i den yngre litteraturen söker man sig andra vägar. Man är politisk på ett mer introvert sätt. Kan man vara politisk utan att ha ett budskap? – Jo, men Ida Börjels senaste diktsamling heter till exempel ”Konsumentköplagen”, handlar om relationen mellan säljare och köpare och använder sig av lagtext och andra dokument. Det är klart att hon vill säga något om Sverige. Men det är ett slags privat form av politik. En civilisationskritik mer. Jag ringer till Arne Sundelin som är lärare på Nordens författarskola. Skrivarskolorna återkommer nämligen i varje samtal om de unga författarna. Men Arne Sundelin har aldrig tänkt på om det finns en gemensam berättelse för åttiotalisterna. – Du vet, vi är så fokuserade på deras olikheter. När han ringer tillbaka efter att ha tänkt så säger han så här: – Jo, det finns en större politisk medvetenhet i dag om jag jämför med för tio år sedan. Då var Monika Fagerholms ”Diva” den stora boken. Nu är Sara Stridsbergs ”Drömfakulteten”, om Valerie Solanas, den viktigaste. – ”Drömfakulteten” är både väldigt romantisk och väldigt politisk samtidigt. Det är en nyromantik som man skulle kunna se som ett slags eskapism, men kanske också en plats där motsatser får finnas. Han nämner också Steve Sem-Sandbergs ”Theres”” som en förebildsbok. – Ja, man söker nya former. Om man pratade om politiska texter för tio år sen, då menade man Göran Sonnevi. Då hade man inte sett texter som Sara Stridsbergs eller Jörgen Gassilewskis från Göteborgskravallerna eller Alejandro Leiva Wengers ”Till vår ära”. De har visat att den politiska texten kan se ut på ett annat sätt. Att den kan ta ut svängarna, utmana gränser, vara experimentell. Samtidigt är det fortfarande medelklassens barn som blir författare. Så det är medelklassens historier som växer. Men allt fler har utländsk bakgrund, säger Arne Sundelin. – För tio tolv år sen sökte nog också många med invandrarbakgrund, men de skrev inte tillräckligt bra. Nu skriver de mycket bättre. Det kan bero på att det finns fler förebilder. Alejandro Leiva Wengers ”Till vår ära” var en bok som betydde väldigt mycket. – Det har blivit mycket svårare att göra en klassresa i Sverige, säger Gustav Fridolin. Och i takt med det så har vi blivit oerhört intresserade av dem som lyckas. Halva teveutbudet består av sådana berättelser. När vi importerar de amerikanska klassklyftorna så följer den amerikanska drömmen med. Hur då? – Så här. Tomas Brolin var min idol. Men jag vet ingenting om vad han har gjort med pengarna förutom den där konstiga fotbollsrestaurangen. Zlatan däremot vet jag allting om. Jag vet vilka bilar han kör. Var han bor och hur han inreder. Jag vet exakt vad han köper till sin morsa. Kanske är det Zlatan som är åttiotalisternas berättelse. Varför inte? Han har ju allt man kunnat drömma om mellan nittiotalskrisen och den här. Jobb, bostad, bil och ytterligt vassa armbågar.