Lessing svär i feministkyrkan

Summary: Det kvinnliga självynket har inte mycket att hämta hos Nobelpristagaren Doris Lessing, skriver Ebba Witt-Brattström. Hon vädjar aldrig till läsarens medlidande och hennes kvinnogestalter är inga offer, trots dåligt manöverutrymme.

Nobelpriset 2007 tilldelades Doris Lessing: "den kvinnliga erfarenhetens epiker, som med skepsis, hetta och visionär kraft har tagit en splittrad civilisation till granskning." Jublet i världen kände inga gränser när denna gigant skrevs in i Nobelkanon. Men i Sverige utbröt en indignerad mediedebatt, en Lessingfejd i det lilla formatet. "Kvinnlig erfarenhet", vad är det för en ful fisk? Var inte prismotiveringen ett övergrepp, ett försök att skapa ett kvinnostereotypt "särfall" av en universellt mänsklig författare? Bekymrade kvinnor i kultureliten (företrädesvis unga) såg Lessing som gisslan för den könsdiskriminerande uppfattningen att litteraturen skulle innehålla en kvinnokanon. Kritiken grundar sig på den inrotade tanken att det som kodas som "kvinnligt" är mindre värt. Men det kvinnliga självynket har inte mycket att hämta hos Lessing. Hon vädjar aldrig till läsarnas medlidande och hennes kvinnogestalter, som sällan är alltigenom sympatiska men alltid tas på största allvar, är inga offer trots dåligt manöverutrymme. Utgångspunkten för författarskapet är en uppfattning av människan som kvinna och det omspänner några av samtidshistoriens största idékonflikter, katastrofer och samhällsförändringar, i Europa men också i Afrika. Doris Lessing uppdaterar kvinnoromanen som genre genom ett självmedvetet experimenterande med realistiska, dokumentära och utopiska fiktionsformer. Många Lessingläsare (företrädesvis medelålders) har hört av sig till mig och undrat varför man inte får vara lite glad över prisvalet. Vad ska jag säga? Jag fattar att det inte längre är 1972, då Doris Lessings magnifika dagboksroman "Den femte sanningen" tio år efter utgivningen blev den västerländska kvinnorörelsens bibel. Jag vågar ändå fråga vad som har hänt sedan Lessing med sina "fria kvinnor" exemplifierade den nya kvinnorörelsens viktigaste slogan: det personliga är politiskt (att jämföra med dagens motto: det privata är offentligt). Fast jag bara var nitton år sög jag i mig den fyrtioåriga Anna Wulfs dagböcker som en törstig kamel slurpar vatten. I dag antas tvärtom alla feminister stanna inom sin generation och inte intressera sig för de föregåendes erfarenheter. Med den uppfattningen är det inte lätt att läsa en banbrytare som Doris Lessing. Hon länkar alltid det mänskliga, oftast kvinnliga medvetandet till samtidshistorien, och visar att det går att förmedla erfarenheter, även sådana man inte kommer att göra själv av olika skäl (kön, klass, generation, etnicitet, sexuell orientering, geografi). "Den femte sanningen" liksom fembandsverket om Martha Quest ("Våldets barn") illustrerade för mig och många andra sjuttiotalsfeminister att skönlitteratur är en läroprocess, en speciell kunskapsform som kan fungera som genväg till socialhistorisk medvetenhet och kvinnopolitisk aktivism. Redan då förstod jag att det nya och stora var att Lessing utgick från kvinnors vardagliga (och sexuella!) erfarenheter för att leverera drabbande civilisationskritik. Varför undervärderar så många unga kvinnor i dag, lika energiskt som någonsin reaktionens mörkermän, den historiska tradition av självmedveten kvinnlighet som årets Nobelpris representerar? Den enda förklaring jag kan finna är att Doris Lessing svär i feministkyrkan. Där predikas nämligen den genusvetenskapliga modeteorin enligt vilken "kvinnlighet" är en artificiell och simulerad norm, en "naturliggjord performance". För att kvalificera dig som "kvinnlig" tvingas du att ständigt "citera" en genusnorm som disciplinerar, bestraffar och reglerar dig (Judith Butler). Att benämna någon som "kvinnlig" är sålunda en våldshandling som reproducerar kvinnoförtrycket. "Kvinnlig erfarenhet" blir då med samma paranoida logik synonym till den genusnorm som "disciplinerar, bestraffar och reglerar". Vi befinner oss i fängelset Kvinna som inte rymmer en enda positiv upplevelse, eller för den delen några kvinnokroppsliga uttryck som könsmognad, menstruation, kvinnlig hetero- eller homosexualitet, havandeskap, födande, ammande, menopaus eller åldrande. Passivumformen är talande: "den så kallade kvinnliga erfarenheten & är en erfarenhet av att vara underordnad patriarkatet och falla offer för patriarkala maktstrukturer - av att bli slagen, att inte få samma lön som sin manliga kollega, att bli våldtagen, att inte bli tilltalad i ett rum med män, att sälja sex mot sin vilja, att bli bortkopplad från ett maktnätverk, att bli nekad sexuell njutning och så vidare." (Karolina Ramqvist i "Könskrig".) På ljusårs avstånd från detta kvinnliga självhat anbefaller Doris Lessing en feminism som uppfattar sig som ett verktyg för kvinnors rätt till arbete, lika lön och självbestämmande. Däremot avvisar hon bestämt den extremfeminism som genom att ogilla kvinnlighet "speglar en total fascination för män". I en intervju 1990 hävdar Lessing bitskt att det kan vara Simone de Beauvoirs fel, eftersom hennes ideala kvinna egentligen var en man. "Jag är till exempel inte riktigt säker på att Simone de Beauvoir verkligen tyckte om det kvinnliga eller verkligen ville uppmuntra det. På något sätt får man intrycket att hennes kvinnoideal hette Jean-Paul Sartre." Icke förty kan Beauvoirs existentiella tes i "Det andra könet" att kroppen är en situation och utkastet till individens livsprojekt användas för att förstå varför Doris Lessing om och om igen på sitt osentimentala och icke-idealiserande sätt zoomar in den kvinnliga erfarenhetens olika sammanhang. I första delen av Lessings självbiografi, "Under huden", heter det om tonåringen Tigger (Doris) Taylor: "I kanten av bushen, alldeles vid de stora fälten, stod jag med geväret hängande i handen och såg plötsligt mina ben som för första gången och jag tänkte: Så vackra de är! Bruna, slanka, välformade. Jag drog upp klänningen och tittade på mig själv, ända upp till underbyxorna, och fylldes av stolthet över min kropp. Det finns inget annat jubel som är som detta. Det ögonblick när en flicka inser att det här är hennes kropp, det där är hennes vackra, släta, välformade ben." Hos Doris Lessing finns kort sagt en könskodad erfarenhet, kopplad till stolthet, eget ansvarstagande och en intelligens som är ovanlig i ätstörningarnas, de påbjudna kejsarsnittens och de rakade muttornas tidevarv. Kvinnlig erfarenhet enligt Lessing har sitt säte i upptäckten av att vara kvinna med en kvinnas kropp, från "glädjen över könshåret, som var ungt och blankt och växte i tre perfekta små virvlar", havandeskapets "ståtliga mage och fyllda bröst" och till den åldrande kvinnans omsorgsfulla minnesarbete. Maktordningar som enligt nyare teori är huggna i sten krackelerar hos Lessing, till exempel i skildringen av hur den svarta städerskan i en födandets allians mot den vita sjukvården hjälper Martha Quest under hennes svåra förlossningsarbete i "Bra gift" (Våldets barn II). Ingen har bättre än Lessing genom Martha Quest-serien fångat vilken återvändsgränd (i form av ett dåligt äktenskap) lyckan att äga en kvinnokropp kan leda in i, men också vilken frihet det ger att mot alla odds bryta sig loss och skapa sig ett öde. Hennes kvinnogestalter är trots att de trasslar till det för sig underbart efterföljansvärda i sin envisa självbevarelsedrift. Doris Lessing jagar mänsklig autenticitet, och villkoret tycks vara att aldrig överge 1900-talets emanciperade kvinnas dyrköpta erfarenhet att kvinnor och män, med hennes formulering är "medfött jämlika" men samtidigt "fysiskt, psykologiskt och intellektuellt" olika. Det är denna övertygelse som stör dagens renläriga enkönsutopi. Doris Lessing tror inte på den könlösa människan. Den allt vanligare uppfattningen att könsförtrycket börjar i "sexet" motsägs också av hennes eminenta förmåga att skildra heterosexualitet som en plats där de två könen kan mötas. Den som tar del av Marthas och Jacks besjälade samlag i "Staden med fyra portar" (Våldets barn V) förstår att detta möte för inte så länge sedan varit en verklig kvinnlig (och manlig!) erfarenhet.


De ensamma pojkarna går igen

Summary: Astrid Lindgrens tuffa ungdom går igen i hennes berättelser. Den bortlämnade sonen Lasse syns både i den ensamme Mio och den luffande Rasmus. - Det är som om hon ville skriva en tröst till alla små pojkar, säger Margareta Strömstedt.

Hon har precis läst DN:s artikel om den rättsprocess som gjorde Astrid Lindgrens tid än svårare, då under hennes sena tonår. Mycket visste Margareta Strömstedt om den världsberömda författaren, men inget om rättegången. I biografin "Astrid Lindgren en levnadsteckning" från 1977 skriver hon om sonen Lasse och bortlämnandet av honom till fosterfamilj. Att Astrid Lindgren fick ett utomäktenskapligt barn var tydligen magstarkt för vissa ännu många år senare. - När det blev känt, då -77, ville det tyska förlaget inte ge ut boken. Inte förrän 2000 gav de ut den, berättar Margareta Strömstedt. "Astrid berättade det hon själv ville, inte mer", säger hon apropå den tidigare icke omnämnda rättsprocessen. Hur mycket Astrid Lindgren gjorde för att skydda redaktör Reinhold Blomberg går inte att veta, resonerar hon. Mest ville hon förstås skydda Lasse. Genom att placera honom i den danska fosterfamiljen, långt ifrån elaka tungor i Vimmerby. Och sedan genom att göra honom till trolovningsbarn med rätt att ärva. - Jag träffade en annan pojke som var fosterbarn i samma danska familj, berättar Margareta Strömstedt, och ser genast ett Bröderna Lejonhjärta-scenario för sig. Där den biologiske, äldre sonen tar de mindre pojkarna under sina vingars beskydd. Det var ett fantastiskt bra hem, säger levnadstecknaren. Astrid Lindgren vägrade axla en offerroll. När andra skrev om hennes vedermödor som fattig 19-åring i Stockholm, med bortlämnad son, valde hon själv att beskriva det i osentimentala ordalag. - Hon ville egentligen inte prata om Blomberg alls. Men sedan beskrev hon det på ett gamängaktigt sätt som var typiskt för henne. Hon kallade honom en "sicken en", en som dejtar många flickor, säger Margareta Strömstedt. Hon är mest intresserad av hur Astrid Lindgrens liv präglat berättelserna, inte hur de juridiska turerna gått. Astrids stolta ankomst till Vimmerby, där fadern Samuel August mötte upp henne och sonen Lasse med häst och vagn, glimtar till i Pippis kaxiga ritt längs med stadens gator. I båda scenerna blir skvallertanter och andra fördömande stående med lång näsa när den begapade inte låter sig bekommas. Flickorna, säger Strömstedt, har alltid starka band till sina fäder. Pojkarna däremot är faderslösa. - De söker, nästan alla, en fadersfigur. Tydligast är det med Mio och hans "min fader konungen". Med eller utan avsikt gjorde Astrid Lindgren kvinnor i samma situation en tjänst. Genom att yvas över Lasse och rycka på axlarna åt skvallret kunde hon i det lilla bana väg för en annan syn på ensamma mödrar. - Hon framhöll sin son som äkta, säger Margareta Strömstedt.


"Den djupa rappen har fått en pånyttfödelse"

Summary: Veteranrapparen Common syns just nu på bioduken och spelar i kväll i Stockholm. Han förutspår en våg av mer socialt medveten rap efter de framångar som hans producent Kanye West haft.

Common fick i somras något oväntat sin första Billboardetta med albumet "Finding forever" efter 14 år som artist. Några veckor senare landade Talib Kwelis "Eardrum" som nummer två på samma lista. Det sena nittiotalets socialt medvetna rap tycks vara tillbaka. Och det är egentligen fullt naturligt i hiphopgenren, vars trender så tydligt bygger på orsak-verkan. Genrens dominanter de senaste tio åren har gått från Brooklynrapparen Jay-Z, Detroits white trash-rappare Eminem, den nästan karikatyrsvarte gangsterrapparen 50 Cent till hipstern och akademikerbarnet - som dock själv hoppade av college - Kanye West. Efter Kanye West är det kanske till och med troligt att kronan vandrar vidare till snälla, vältaliga "pro-black"-rappare som just Common, som i kväll gästar Stockholm för en konsert på Berns salonger. - Jag älskar livemusik med riktiga musiker men DJ:n är grunden i hiphopmusiken, så jag kör med båda delar på scen, säger Common med trött röst från hotellrummet i Dublin. Mest ser han fram emot att få spela "The people", en ny låt som bygger på en sampling från soulsångaren Gil Scott-Herons låt "We almost lost Detroit". Samma låt låg till grund för en av de största låtarna under den förra smartrapvågen, Black Stars "Brown skin lady". - Precis, det är lite komiskt om man ser på det så. Och det stämmer som du säger att den lite djupare rappen verkar ha fått något av en pånyttfödelse. Det har blivit mer balanserat igen, med plats för både eftertanke och ren partymusik. Hur stor roll tror du att Kanye West har spelat för det? - För min egen del har han betytt jättemycket. Han har banat väg för den progressiva hiphopen hos poppubliken. Människor som tidigare bara lyssnat på gangsterrap har börjat gilla vissa av våra låtar. Kanye är ju väldigt influerad av det vi gjorde på 90-talet och har tagit det ett steg vidare, till en långt större publik. - Dessutom har han som producent mer konkret gjort att jag kunnat göra bättre låtar. Han är nog den största enskilda anledningen till att fler lyssnar på min musik i dag. Vem tror du blir nästa riktigt stora rapstjärna? - Åh, det är så svårt att förutspå. Ingen kunde säga att Eminem eller Kanye skulle bli så stora. Men det finns några som jag tycker kommer med något nytt till scenen, som Lil Wayne och Lupe Fiasco. - Jag tror definitivt att det kommer att vara mer kommersiellt framgångsrikt med socialt medveten rap nu än det varit på länge, men att hamna på den där tronen Det skulle kunna ske, men musiken måste vara väldigt bra samtidigt som den ska innehålla så mycket substans. Det har inte gjorts så framgångsrikt sedan på KRS-Ones, Public Enemys eller NWA:s storhetstid. - De hade fortfarande kul, och det hördes. Jag tror att det är anledningen till att Kanye lyckats så brett också, att han rappat om annat och skämtat, inte bara använt sig av den socialt medvetna rappen. Den som inte kan få nog av Common kan med fördel också se honom i rollen som gangsterkungen Frank Lucas bror i "American gangster", som går på bio just nu. Det är blott hans andra filmroll, men nu duggar erbjudandena tätt. - Det var roligt att spela någon som är så långt ifrån mig själv och arbeta med så stora skådespelare som Denzel Washington och Ruby Dee, och att regisseras av Ridley Scott. Det i sig var en ära. Att jag spelade T.I:s pappa blev mer en kul grej, avslutar Common. Heter egentligen Lonnie Rashid Heter egentligen Lonnie Rashid Lynn och föddes i Chicago i mars 1972. Var 20 år när han släppte sin första soloskiva, "Can I borrow a dollar?", under namnet Common Sense. Två år senare kom det publika genomslaget med "I used to love H.E.R.", en kärleksförklaring till hiphopen från albumet "Resurrection". 1995 stämdes han av ett skaband som också hette Common Sense och tvingades korta ned sitt artistnamn. Efter ytterligare två skivor släpptes 2002 den mer experimentella "Electric circus" som blev en vattendelare bland hiphoppuritaner. 2005 släpptes albumet "Be", en tillbakagång till det rakare rapsoundet som gavs ut på Kanye Wests eget skivbolag, Good Music. Där släpptes även den senaste skivan, "Finding forever".


För pappans skull.

Summary: När Astrid Lindgren blev gravid vid 18 års ålder födde hon barnet i Köpenhamn. Skälet har varit en väl förborgad hemlighet – men nyligen påträffades rättegångs-handlingar som visar att hon ville skydda barnets far mot åtal.

Författare hade jag nog blivit i alla fall, men inte en världsberömd författare. Så sammanfattade Astrid Lindgren betydelsen av att hon som 18-åring blev oplanerat gravid. Att föda barn utanför äktenskapet på 1920-talet var en präktig skandal som inte blev mindre av att Astrids familj tillhörde Vimmerbys mer aktade. Föräldrarna var prästgårdsarrendatorer och drev en stor mönstergård med många anställda. Pappa Samuel August var kyrkvärd och mamma Hanna djupt religiös. Båda var förtroendevalda inom politiken och engagerade sig på fritiden för bygdens utveckling. Astrid arbetade som reporter och springflicka på Vimmerby Tidning. Där hade hon inlett ett förhållande med tidningens ägare och redaktör Reinhold Blomberg. Han, 30 år äldre än hon, var barnets pappa. Ögonvittnen har berättat hur sorlet på ett Vimmerby-kafé kunde tystna när det plingade till i dörrklockan och den gravida 18-åringen steg in för att handla bullar. På kafferepen i borgarsalongerna närmast Stora torget var Astrid och Reinhold Blomberg ett skvallerämne hetare än tevattnet. På hösten 1926 flyttade Astrid Ericson till Stockholm, bodde i inackorderingsrum och började utbilda sig i stenografi och maskinskrivning. Medan barnet i magen växte bekantade hon sig med storstaden tillsammans med ett gäng andra landsortsflickor. Enligt Margareta Strömstedts biografi ”Astrid – en levnadsteckning” pratade Astrid inte med någon utanför familjen om att hon var gravid. När förlossningen närmade sig fick hon kontakt med Eva Andén, en advokat som engagerade sig intensivt för ogifta mödrar. Andén tipsade om att Astrid kunde föda på Rigshospitalet i Köpenhamn, som var ensamt i Skandinavien om att förlösa kvinnor utan att de behövde avslöja något för myndigheterna om nedkomsten eller barnets far. Där födde hon en son i december 1926. Astrid Lindgren har alltid varit kortfattad om tiden kring sin graviditet och vad som sedan följde. Hon berättade aldrig offentligt vem som var barnets pappa. Det avslöjades inte förrän häromåret i jubileumsbilagan Vimmerby Tidning 150 år och i min bok ”Först och störst – Nedslag i Vimmerby Tidnings historia 1856–2006”. Hon berättade aldrig de egentliga skälen till att det var så viktigt att föda i Köpenhamn – inte heller varför hon valde att lämna sin lille Lasse hos danska fosterföräldrar under tre år. Varför fick inte Lasse svenska fosterföräldrar så att hon kunde åka och hälsa på honom oftare? Varför kunde Lasse inte bo hos morföräldrarna och släkten på Näs? När jag skrev ”Först och störst” hade jag inte tillgång till det material som avslöjar Astrid Lindgrens hemlighet. Det har jag nu. Barnets pappa Reinhold Blomberg var gift och låg i skilsmässa. I rätten anklagade frun honom för horsbrott, det vill säga otrohet, som var straffbart på den tiden. En fällande dom för Blomberg skulle innebära vanrykte för honom och bättre ekonomiska villkor för hustrun. Trots att Astrid var omyndig och därmed slapp vittna så tvingades hon spela huvudrollen i en äktenskaplig dödsdans där alla inblandade var dömda att förlora. Det var turerna i den tvisten som nu rätar ut de flesta frågetecknen för eftervärlden. I början av oktober 1926 sitter Astrid Ericson i sitt rum tre trappor upp på Artillerigatan 8 i Stockholm och skriver ett brev till Fru Alva Svahn, barnmorska och sjuksköterska som äger och driver det privata förlossningshemmet Vättersnäs strax utanför Huskvarna. Astrid har, skriver hon, tänkt komma men vill ha närmare upplysningar: ”Skulle Ni kunna ordna med fosterhem åt barnet åtminstone under den första tiden? Ett verkligt gott sådant fordras absolut. Så är det en annan sak. Kunde förlossningen företagas under sövning? Finns det läkare tillgänglig?” Svahn svarar att hon är villig att tillmötesgå önskemålen. Snabbt kommer ytterligare ett brev från Astrid Ericson, där hon berättar att hon känner sig tilltalad av förslaget men att hon först måste rådgöra med sina föräldrar och skriva återbud åt ett annat håll. ”Jag tror emellertid på förhand kunna försäkra Eder, att jag skall bli tacksam att få komma den 1:a nov. Längre törs jag nog inte stanna i Sthlm. Men så var det en sak – har Ni symaskin, som man skulle kunna få disponera? Jag har ju en hel del saker att sy.” Den 19 oktober skriver Astrid att hon bestämt sig för Vättersnäs. Hon ber att få komma den 31 oktober på kvällen. Det gör hon inte. I stället telegraferar hon att hon blivit fördröjd. Någonting har hänt som sinkar henne. Reinhold Blomberg, pappa till Astrids barn och redaktör för Wimmerby Tidning, låg alltså i rättsprocess med sin fru Olivia Blomberg. 1924, efter fyra års äktenskap, dömdes de till hemskillnad ”på grund av djup och varaktig söndring”. De var separerade men formellt fortfarande gifta när han och Astrid Ericson inledde sitt förhållande. Den 2 september 1926 var makarna Blombergs mål uppe i Sevede Häradsrätt, denna gång för att fastslå dom om äktenskapsskillnad. Skilsmässa alltså, vilket båda förespråkade. Frågan var bara på vilka ekonomiska villkor. Just före domarens avgörande klubbslag begärde Olivia Blombergs ombud uppskov i förhandlingarna. Fru Blomberg hade inte hunnit överväga ”vissa omständigheter”, som hon nyligen fått reda på och som kunde leda till en dom med bättre utfall för hennes del. Reinhold Blomberg försökte få skilsmässan avklarad snarast möjligt. Han tänkte fria till Astrid Ericson på Näs och ville vara ordentligt skild först. Det var inte heller långt kvar tills barnet skulle födas. Så Reinhold Blomberg bestred bifall till uppskov, men häradsrätten valde att gå på hustruns linje. Nästan två månader fick hon på sig att närmare undersöka de ”vissa omständigheter” som hon fått nys om. Målet sköts fram till den 28 oktober 1926, tre dagar innan Astrid Ericson planerat att lägga in sig på Vättersnäs förlossningshem. I tinget den 28:e anklagade Olivia Blomberg genom sin advokat redaktör Reinhold Blomberg för att han ”efter det hemskillnad meddelats, gjort sig skyldig till horsbrott”. Redaktör Blomberg förnekade otrohet och protesterade mot uppskovet. Men frun ville få ytterligare tid till sondering och även denna gång gick rätten på Olivia Blombergs linje. Det blev ingen dom – ärendet sköts upp till den 9 december. Beslutet var ett ödesdigert bakslag för Reinhold Blomberg och Astrid Ericson. Den 9 december skulle barnet antagligen redan vara fött. Och Blomberg fortfarande en gift man. Därmed hade också planen att föda på Vättersnäs fallit. Att ha barnet i fosterhem, ”åtminstone under den första tiden”, likaså. Enda chansen för redaktören att inte bli dömd för otrohet var att barnet föddes utomlands, någonstans där pappans identitet inte behövde uppges. Och att barnet stannade utanför Sveriges gränser tills processen var avslutad. På inga villkor fick det bli mantalsskrivet på samma ort som modern. Det skulle kunna intygas av kyrkan och användas som bevis mot Reinhold Blomberg. På kvällen den 3 november 1926 kommer i alla fall Astrid Ericson till Vättersnäs. Alva Svahn möter i Jönköping och för henne till förlossningshemmet. Svahn minns den unga Astrid Ericson som en lång, smärt och gänglig flicka med blont shinglat hår. Hon förundras över att Astrid omedelbart gör klart att hon inte ska stanna tills förlossningen är avklarad. Nej, Astrid säger att hon ska gifta sig med sin fästman, som just står i begrepp att skilja sig. Hon blir undersökt och Alva Svahn konstaterar att havandeskapet är långt framskridet. Under vistelsen drar Astrid en vals om att det lyst för henne för tredje gången i Stockholm och att hennes fästman heter Gustafsson, är ingenjör och bor i Hälsingborg. Det är i hans hemstad som bröllopet ska stå och det är på barnbördshuset där som hon ska föda. Rättvisans snara knöts allt hårdare runt Reinhold Blomberg och Astrid Ericson. De pressades till ett desperat dubbelspel. I Nässjö, helgen 6–7 november 1926, såg vittnen dem tillsammans på Hotel Continental. Det var samma helg som Astrid sagt till Alva Svahn att hon måste vara borta ett par dagar från Vättersnäs för att åka till Jönköping och gifta sig. I rätten nekade Reinhold Blomberg bestämt till att han varit med Astrid Ericson på Hotel Continental. Men hans trovärdighet pulvriserades. En portier på hotellet vittnade att Blomberg skrivit in sig som Ing Axel Gustafsson, födelseort Skavshult, hemort Falerum. ”Nämnda herre hade även en dam i sällskap, vilken bodde i samma rum som Ing. Gustafsson, och då damen hade två släta ringar tog personalen för givet att damen var Ing Gustafssons fru, trots det att hon var betydligt yngre än Ing. Gustafsson. De voro även i matsalen och superade på kvällen.” Ett annat vittne hade sommaren innan gjort affärer med Astrid Ericsons far och till och med bott en tid hos familjen på Näs i Vimmerby. Han hade då lärt känna Astrid. Vittnet hade mött Astrid Ericson i hotellets vestibul och noterat att hon var med barn. ”Då hon återvänt till matsalen, hade hon strax innanför den mellan denna och vestibulen befintliga dörren mött en för vittnet obekant mansperson, vars utseende vittnet ej hunnit iakttaga, och givit honom ett tecken att återvända in i matsalen, vilket denne tillsammans med Astrid Eriksson gjort. Astrid Erikssons avsikt hade tydligen varit att förhindra, att vittnet finge se nämnda mansperson.” Den 21 november, två veckor efter besöket i Nässjö, åker Astrid Ericson till Danmark. Den 4 december föder hon en son på Rigshospitalet i Köpenhamn. Några dagar senare döps barnet som alltså får namnet Lars. Astrid bor hos sin barnmorska och är tillsammans med sonen till dagen före julafton då hon vänder hem till Sverige. Ensam, utan Lasse, som får en fostermamma i fru Stevens i Brönshöj utanför Köpenhamn. Hos henne blir han kvar i tre år. I Sevede Häradsrätt i Vimmerby drog skilsmässoprocessen mellan Reinhold Blomberg och hans hustru ut på tiden. Olivia Blomberg och hennes advokat samlade bevisinformation och vittnen – Reinhold Blomberg likaså. Varannan månad ända fram till den 27 oktober 1927 var det förhandling. Reinhold Blomberg slutade protestera mot uppskoven. Tiden spelade ingen roll längre, barnet var ju redan fött. Men Vimmerbyborna var nyfikna. Gång efter gång begärde parterna att förhandlingen skulle ske inför stängda dörrar. Det bifölls och åhörarna fingo ”på ordförandes tillsägelse avträda”. Besvikna tvingades de ut ur tingssalen. Där inne förnekade Reinhold Blomberg anklagelserna och kom med motargument, men bevisningen mot honom var stark. I juli kom domen. Sevede Häradsrätt ansåg att det ”måste anses styrkt, att Reinhold Blomberg under början av år 1926 brutit sitt och sin hustrus Olivia Blombergs äktenskap med hor”. Rätten klubbade bifall till fru Blombergs yrkande om äktenskapsskillnad. Återstod det ekonomiska. I oktober fastslogs Olivia Blombergs skadestånd till 1 000 kronor (25 000 kronor i dagens penningvärde), en femtedel av vad hon begärt. Reinhold Blomberg behövde inte betala något underhåll, men måste ersätta sin hustrus kostnader för målet med 1 800 kronor. Reinhold Blomberg friade till Astrid men fick nej. Hon ville inte. Och hade hon velat det kan man kan ju tänka sig hur svårt de skulle ha haft att bli socialt accepterade i Vimmerby efter den dubbla skandalen med ”oäkta” barn och Blombergs skilsmässoprocess. Men det gjordes en överenskommelse. Reinhold Blomberg och Astrid Ericson ingick trolovning för att Lasse skulle bli ett trolovningsbarn. Därmed skulle han ärva Reinhold Blomberg med samma rätt som redaktörens många inomäktenskapliga barn. När skilsmässomålet mellan makarna Blomberg klubbats igenom var deras Lasse nästan elva månader gammal. Då utgjorde han inte längre någon bevisrisk mot Reinhold Blomberg och kunde komma tillbaka till Sverige. Astrid lät honom ändå bo kvar hos fosterfamiljen i Danmark där hon tyckte han hade det bra. Det dröjde till julen 1929 innan hon tog hem sin son till Sverige och Stockholm. Fostermodern hade då blivit akut sjuk och situationen måste lösas på något sätt. Astrid arbetade på dagarna medan Lasse blev passad av hyresvärden. Det var ingen hållbar lösning på sikt och i maj 1930 var han välkommen till Näs i Vimmerby. Där bodde han ett drygt år och flyttade sedan till en tvårumslägenhet på Vulcanusgatan i Stockholm tillsammans med mamma Astrid, som i samma veva, påsken 1931, gifte sig med sin nya man Sture. Familjen Lindgren var etablerad och efter fem mörka år hade Astrid hittat en hamn. Sonens biologiske far, då? Ja, under vistelsen på Näs 1930–1931 träffade Lasse då och då Reinhold Blomberg. När Astrid Ericson blivit Lindgren träffas inte far och son mer. Från 1930-talet finns flera brev bevarade där Astrid Lindgren med känd spetsig ironi bannar Reinhold för hans bristande engagemang i pojken och för att han inte betalar underhållet som han är skyldig att göra. Blomberg var en driftig affärsman och lär ha varit miljonär när han gick bort 1947. En tredje hustru och många barn delade på arvet. Trolovningsavtalet gjorde att även Lasse fick en ansenlig skärv från fadern, någonstans i storleksordningen en halv miljon kronor, räknat i dagens penningvärde. I tre år levde alltså Astrid Lindgren 60 mil från sitt barn som hon bara kunde besöka 14 gånger under den perioden. I ”Astrid – en levnadsteckning” minns hon tiden så här: ”Lasse hade det bra under de där åren. Jag hade det däremot inte så bra (…). Jag måste ju vara i Stockholm, göra min utbildning färdig, skaffa jobb, försöka hitta någon utväg att få Lasse till mig. Det var en tid av slit och rätt mycket umbärande och en evig längtan efter ungen, som var så långt ifrån mig.” Jens Fellke essa@dn.se Rättegångsresearch: Erik Carlsson


Kulturrådet får styrelse med mer ansvar

Summary: Statens kulturråd får en ny styrelse med större ansvar för myndighetens verksamhet. Kulturrådets tillträdande generaldirektör Kennet Johansson är nöjd med lösningen.

Statens kulturråd är den enskilt kanske viktigaste myndigheten i Kultur-Sverige. Kulturrådet fördelar årligen nästan två miljarder kronor till institutioner och fria grupper runt om i landet. Det är ett stöd som är livsnödvändigt för många kulturutövare och hur Kulturrådet väljer att fördela det kan få stor betydelse för kulturutbudet. DN har tidigare uppmärksammat den reform som innebär att flertalet av de stora statliga kulturinstitutionerna i Sverige ställs utan styrelser. Den föreslagna förändringen har mött kritik från flera tunga kulturchefer. I söndags berättade vi (DN 2/12-07) att ett insynsråd sannolikt skulle ersätta kulturrådets nuvarande styrelse. Men så blir det alltså inte. Den 22 november beslutade regeringen att Kulturrådet även fortsättningsvis ska ha en styrelse, och att denna i framtiden får utökade befogenheter. – Jag tycker att det ser bra ut. Men jag hoppas att styrelsen ger oss en mer långtgående delegation så att organisationen blir smidig och ger handlingsutrymme för mig och de enskilda tjänstemännen, säger Kennet Johansson, Kulturrådets tillträdande generaldirektör. Kulturrådet har 80 anställda och hanterade förra året cirka 7 500 ärenden. Kennet Johansson menar att det är viktigt att tjänstemännen på Kulturrådet ges stor möjlighet att fatta beslut i enskilda ärenden. Arbetet med att utse en ny styrelse pågår just nu på kulturdepartementet. – Det handlar om att hitta en bra mix och självklart måste kultursektorn vara representerad, säger Eva Bergquist, som är kulturpolitisk samordnare. Styrelsens ordförande och ledamöter måste presenteras före årsskiftet då den nya ledningen tar över ansvaret för Kulturrådet. Carl Cato carl.cato@dn.se 08-738 15 70


Mer magi önskas

Summary: När Rufus Wainwright hittar rätt låter det fantastiskt, stort och mycket. Men de glimtarna är för få. Musik

Rufus Wainwright Scen: Cirkus, Stockholm Rufus Wainwright har gett sig själv rätten att vara gränslös. För detta krävs konstnärligt mod, en väldig begåvning och publikens godkännande. Att Rufus Wainwright är gay gör det dessutom möjligt för honom att tänja på både de artistiska och musikaliska gränserna på ett sätt som skulle vara omöjligt för en heterosexuell – manlig eller kvinnlig – artist. Rufus Wainwright ägnar sig åt en rätt hisnande lek med schablonerna. Den straighta utgångspunkten är hans pappa, folksångaren Loudon Wainwright, en ”One man guy” med gitarr, som ömsom sjungit om att plocka upp tjejer på rummet och om skilsmässan från Rufus mamma, folksångerskan Kate McGarrigle. På andra kanten finns Judy Garland, Greta Garbo, Gustav Mahler, musikalerna och alla operadivor med stora gester och stora egon. Det finns alltså en inneboende logik i att Rufus Wainwright sjunger en traditionell irländsk folksång iklädd lederhosen. Han är inte ute efter att provocera, han är ute efter att uttrycka sig, ta plats, hitta rätt läge. När det lyckas är han fantastisk. Men när det inte fungerar blir det problem. Och frågan är om han inte gått över en gräns på sista tiden. Han framstår inte som charmig, snarare självupptagen. Bandet har scenkostymer, märkliga randiga, rutiga kostymer. Rufus Wainwright kommer in i en självlysande grön utstyrsel. Bakom dem hänger en svartvit amerikansk flagga med glittrande broscher i stället för stjärnor. Förutom trummor, bas och gitarr består bandet av tre blåsare. Alla sjunger dessutom stämmor. Rufus Wainwright själv alternerar mellan gitarr och flygel. Det låter förvånansvärt stort och mycket, ibland känns det som om ett helt storband står på scenen. Och hans baryton är naturligtvis fantastisk; stor, maskulin och ändå känslig. Wainwright tar i, ger mycket, men förmår konstigt nog inte ladda sångerna med känsla. Det främsta skälet är att han inte litar på sin publik, att han känner ett märkligt behov av att förklara allt han gör och vad det betyder. Det halvhjärtade försöket att göra en show av konserten skapar också en distans. En sång som ”I don’ t know what it is” vinner inget på att han sjunger den iklädd badrock. Jag tycker också att bandet i grund och botten saknar en konsekvent estetik. Illasittande gitarrsolon dyker upp, flera låtar har märkliga blåsarrangemang och i slutet får vi höra ett två minuter långt bas-solo. Det som stör mig allra mest är att det trots allt skulle kunna vara möjligt att skapa en fullkomligt magisk helhet av Rufus Wainwrights material. Men då skulle han vara tvungen att ta ned sig själv några snäpp, våga lita på tystnaden och inte fylla ut varenda sekund med sin röst. Nu får man hålla till godo med några korta glimtar av magisk närvaro. Hans avslutande parafras på Judy Garlands ”Get happy” , där bandet agerar dansare och Wainwright bär högklackat, kortkort frack och hatt är charmig, men bidrar inte direkt till att skingra förvirringen. Elvis Costello skulle kunna coacha honom lite i konsten att hålla isär sina konstnärliga verksamheter, att göra en sak i taget. Tyvärr är Rufus Wainwright bättre kompis med Elton John. Po Tidholm musik@dn.se


Med mamma i frysboxen

Summary: Alice Sebolds nya roman "The Almost Moon" är svar på tal till alla som kallade "Flickan från ovan" för sockersöt. Malena Rydell läser en roman om desperata kvinnor med svart humor.

Alice Sebolds nya roman, "The Almost Moon", är en hejdundrande återkomst för den galna kvinnan på vinden. Alltså hon som blivit galjonsfiguren i den feministiska litteraturhistorieskrivningen, med Charlotte Brontës vindskvinna i "Jane Eyre" som förlaga. Clair Knightly, 88, är ett praktexemplar i samtidstappning. Hon häckar isolerad i garderoberna på övervåningen i en förortsvilla i Pennsylvania där lynchstämningen hotar runt hörnet. En tokig före detta underklädesmodell som bara kan gå ut draperad i lakan, filtar - allt ombesörjt av hennes självhatande dotter; fulare och bara krokimodell. Däruppe har hon - senilt ovetande - sporadiskt sällskap av grannkillen Manny som inrett ett sexnäste. Äkta mannen sköt sig i huvudet för länge sedan; förgalnad han med. Men han slutade aldrig åtrå sin fru; på klassisk-freudianskt manér var hon drömmen om den vackra hysterikan, den största av lockelser. Hos Charlotte Brontë satt den galna kvinnan på vinden och bar på kvinnolivshelvetet och familjernas skam, tills hon brände ner huset. Alice Sebolds Clair sitter där likadant tills hon blir 88, men mördas redan på romanens första rad, nerbajsad, dement och cancersjuk. För dottern Helen som utför dådet, är det som att fullborda en livslång dröm. When all is said and done, killing my mother came easily." Alice Sebold har börjat sina tre böcker likadant: I ett matter-of-fact-tonfall hackar hon ner det våldsamma som just hänt: en grov våldtäkt i självbiografiska "Efter våldtäkten" ("Lucky"), ett sexmord på en 14-åring i försäljningssuccén "Flickan från ovan" ("The Lovely Bones"), ett modersmord denna gång. Hennes isbergsskildring av familjelivet i "The Almost Moon" är svar på tal till alla som kallade "Flickan från ovan" för sockersöt. Där, i årets mest köpta roman i USA 2002, satt tonårstjejen och såg världen från de dödas himmel. Här står en 49-årig kvinna och stuvar ner mamma i frysboxen. Det kommande dygnet rusar den kvinnliga arvssynden i kapp henne. Hon fantiserar: Virginia Woolf dränkte sig i River Ouse. Helen Knightly klev ner i Chester Corporate Centers konstgjorda damm någonstans i Pennsylvanias tristmark. Författaren Fran Lebowitz konstaterade en gång att kvinnor måste vara ironiska för att stå ut med sina liv, eller så får de bli mördare. Helen blev det senare. Men hon är rätt ensam i samtidslitteraturen, bland systrar som hellre har ihjäl eller skadar sig själva, och utför verbala modersmord snarare än kväver gamla mamma. Men offrets status spelar förstås också roll; få hade orkat bry sig om det var sin morsa som Valerie Solanas misslyckades med att döda, och inte Daddy Andy. Alice Sebold skriver om den galna kvinnan på vinden i ett slags nygotisk tradition, på lätt såpainspirerad, hårdkokt prosa som sprider ut symbolladdade psykopusselbitar åt läsarna. Med en svart underström av humor djupt där nere under frysboxen. En skräckel light-stil som har mer med "Desperate housewives" skruvade stämning att göra än med 1800-talsromanen. Jag ser ofta Wisteria Lane, den tv-seriens förortsgata, framför mig när jag läser "The Almost Moon". "Sagan om ringen"-regissören Peter Jackson har just börjat filma hennes förra roman "Flickan från ovan" i Pennsylvania och Nya Zeeland. Jag skulle inte bli förvånad om Sophia Coppola valde att filmatisera den här boken, i samma skräckeldrömska töcken som hon draperade flickrumsvärlden i Jeffrey Eugenides roman "The Virgin Suicides" med. Något har hänt i den moderna litteraturen om Den Galna Kvinnan. Dels har den blivit något som går att sälja - som smör dessutom. Dels behöver Alice Sebold, född 1963, inte börja med att inviga oss i ett A till Ö om kvinnolivets begränsningar, hon kan så att säga hoppa rakt in i snuff-movien. Är knapphändig i språket, öser på desto mer i symboliken. På 70-talet, när Ira Levin drivit med Stepfordfruarna och när Marilyn French skrev "Kvinnorummet" (1977) om förortsfruar som var nedsövda i olika grad var berättelsernas övertydlighet för upplysnings skull, de verkade i ett slags väckelsetradition. Ta er ut, arma robotar! En ny, konstruktiv våg av litteratur där kvinnors galenskap betraktades som ett strategiskt feministiskt symtom. Intrigen i "The Almost Moon" har deckarkaraktär, även om gärningskvinnan presenteras på första raden. Vi får ju fortsatt undra om hon kommer att komma undan. Och varför i hela friden hon gjorde det. Det senare är dock knappast mysterielikt, utan just underförstått. Modershat är den kanske vanligast förekommande formen av internaliserat kvinnohat. Om man vill generalisera: faderslitteraturen strävar efter förståelse för de undflyende fäderna, med Paul Austers värdiga, hårda men trots allt pappaupprättande biografiska "Att uppfinna ensamheten" som oöverträffat riktmärke. Kvinnor mördar sina biologiska och andliga mödrar varje dag - i fantasin, och fascineras av att läsa om dem som verkställer dessa drömmar, i litteraturens modersmordstradition, även om det oftast är lustmord. Eller karaktärsmord, i Sverige i stil med Kerstin Thorvalls inflytelserika milstolpe "Det mest förbjudna". Den kom 1976, drev möjligheten att hata sin mor som en rättighetsfråga, och räknades snabbt, precis som andra modershatande böcker in i feministkanon. I dag smälter en sådan bok in i litteraturflödet, den är grym och okuvlig, men få känner nog som Sven Stolpe gjorde då, att "en mer oblyg och fräck bok finns inte på svenska". "Jag överlåter åt dig att avgöra om Mira var riktigt klok", skrev French pedagogiskt i inledningen av sin sedelärande bästsäljare och kvinnorörelsebibel. "The Almost Moon" är en helt annan bok, Sebold är noga med att inte bygga upp en tydlig privatpsykologisk bakgrund till varför Helen en dag kunde trycka handdukarna i mammans mun. Men det är samma supersymboliska pusselbitar till svar hon pyser ut mellan sina nästan blaserade rader: Det är en sedan länge normal och vedertagen reaktion att bli galen i kvinnorummet. Helen är allas grannkvinna. Om hon inte var 50-talist skulle hon möjligen sitta på vinden hon med. Men nu är hon Suburbia-kvinnan, frisläppt och utsläppt på marknaden. Det finns en säljande tradition att skildra hennes vanliga villastad som suggestiv. Hennes aktier på underhållningsmarknaden står högre än på länge. Hon kan, som Helen, förföra sin bästa väninnas unga son, nästan utan moralkakor. Men hon är ack så medveten om att hennes frigivning är högst villkorlig. "The Almost Moon"Alice SeboldPicador "The Almost Moon" Alice Sebold Picador


Chávez spelar högt

Summary: I morgon är det folkomröstning i Venezuela. Ska socialisten Hugo Chávez cementera sin makt Författaren Magnus Linton rapporterar från ett kokande land. Och läser några nya böcker om Venezuelas väg mot himmel eller helvete. Böcker

Gregory Wilpert ” Changing Venezuela by Taking Power” Verso Plinio Apuleyo Mendoza, Carlos Alberto Montaner, Álvaro Vargas Llosa ” El Regreso del Idiota” ) Debate ”Anti-Americanism in Latin America and the Caribbean” Alan McPherson (red) Berghan Books När en dryg vecka återstår till Venezuelas ödesmättade folkomröstning – ska socialismen slås fast i grundlagen och ska Hugo Chávez kunna sitta till sin död – intas allt offentligt rum av brölande män och landet blir än en gång en parodi på sig självt. I statsstyrd teve står Chávez och sjunger om paradiset, i privata pressens ledarspalter stammar åldermän att på söndag går republiken under och i landets städer har miljoner plus miljoner gått ur huse för att skrika ”Si!” eller ”No!” till en grundlagsreform få vet något om. Det är ”studentens dag” och Venezuela kokar. Inte av argument, debatt och analys – utan av passion. Bara. Den opposition som nyss leddes av korrupta företagsledare har ömsat skinn och i dag är det den snabbt födda ”studentrörelsen” – ofta oligarkins barn – som effektivare bär fram hatet mot Chávez. Avskyn som sjuder ur denna dags demonstrationer är emellertid inte bara riktad mot Latinamerikas nya überidiot, som Chávez kallas i boken ”El Regreso del Idiota” , utan också mot de korkade massor som enligt samma perspektiv låtit sina röster köpas av presidenten. Ingen besökare i Venezuela kan längre tvivla på att det här samhället är i fullständig och kanske oåterkallelig förändring; inflation galopperar, klientelism sprids, svarta marknader expanderar och som den globala antiamerikanismens nye ledare bröstar sig Chávez militärt med allt fler länder – samtidigt som majoriteten, det vill säga de fattiga, är enig om att det här är förste presidenten nånsin som tar dem på allvar. Ser dem. Så vad är det som händer Om Venezuela är på väg mot himmel eller helvete är en fråga som sysselsatt Latinamerika och andra intellektuella sedan Chávez första seger 1998, men det var först 2006 – då han stort vann senaste presidentvalet – läget blev skarpt. Efter valet, inte före, deklarerade han att nu var det inte längre någon lek; kapitalismen ska dö, den representativa demokratin ska bli ”verklig” demokrati och för att denna socialistiska revolution ska bli möjlig måste han och ingen annan styra till 2021. Minst. Bara det senaste året har en lång rad böcker kommit på båda sidor Atlanten med mer eller mindre respekt för den ”bolivarianska revolutionen” , och tragiskt är att de flesta kalkerat de skrikiga tonerna från Caracas gator; för eller emot. Däremellan intet. ”El Regreso del Idiota” är en bok skriven av tre män med paranoid aristokratisk blick, som nu skräms av att snart hela Sydamerika blivit rött sen nyliberalismen havererat och husan och portvakten fräckt börjat använda sin rösträtt. Hugo Chávez, skriver de, är förstås bara ännu en version i Latinamerikas ändlösa produktion av auktoritära populister som då och då tar makten för att vrida klockan bakåt. Om tidigare generationers idioter, som Castro, tvingades göra revolution med vapen så har Chávez skapat en sinnrik men livsfarlig modell som nu kopieras av hans allierade: genom löften om nya liv till fattiga vinns demokratiska val, därpå lanseras en ny konstitution i sken av att ge förtryckta makt, men vars egentliga syfte är att lösa upp republikens heliga princip om maktdelning, och sedan, med den nya och förment ”deltagande” grundlagen som bas, suger autokraten åt sig kontrollen över institution efter institution. Militär, universitet, medier, fack, domstolar, riksbank, polis, kultur, partier – allt läggs i hans hårda näve. Det där må vara en karikatyr från höger men inte ens Gregory Wilpert, författare till ”Changing Venezuela by Taking Power” – utgiven på brittiska vänsterförlaget Verso – skulle hävda att beskrivningen helt är gripen ur luften, bara historielös. I Wilperts värld är Chávez projekt den enda demokratiska process i modern tid som på allvar utmanar kapitalismen, och utsikterna att lyckas är – tack vare smarta reformer och statshanterade oljerikedomar – än så länge större än att misslyckas. Dagen efter studentdemonstrationerna sitter ett trettiotal barn på en parkeringsplats i Ureña, en by i södra Venezuela, och kämpar sig igenom enkla texter. Numera syns den här sortens snabbt hopkomna studieinstitutioner överallt i hela landet och det här är en av grundpelarna i vad Wilpert kallar transformationen: skola åt alla. Barnen hör till den sorts familjer som slogs ut under den nyliberala epoken – under 1980- och 90-talen hade Venezuela kontinentens snabbaste fattigdomstillväxt – och hade det inte varit för Chávez hade barnen nu inte suttit här, utan sannolikt odlat mer eller mindre kriminella karriärer i informella sektorn. Bara mellan 1990 och 1996 skars den offentliga utbildningsbudgeten ner med 37 procent, och de familjer som inte klarade de nya avgifterna fick ta sina barn ur skolan. När Chávez kom till makten var den självklara lösningen emellertid inte att restaurera det gamla skolsystemet utan att bygga ett helt nytt; de bolivarianska skolorna. I dag går flera miljoner barn och vuxna i sådana skolor och redan 2005 deklarerade regeringen att analfabetismen i Venezuela var utrotad. Myntets andra sida – ett faktum Gregory Wilpert försöker prata bort – är inte bara att revolutionen nu bygger en parallell utbildningsstruktur från dagis till universitet, utan framför allt att dessa skolor, betalade av staten, är politiskt styrda och innehåller rejäla doser personkult av presidenten. Som det står i en valkampanj-manual för Chávez som Wilpert motvilligt citerar: ”Samtliga bolivarianska element (skolor, partier, sociala rörelser, studentorganisationer, etc) utgör basen i varje röstmobiliserande enhet.” Men de korporativa dragen måste enligt Wilpert ses mot bakgrund av oppositionens USA-stödda agerande. När Chávez vann 1998 var han politiskt och ekonomiskt inte mer än en försiktig sosse, men landets elit vägrade acceptera ens de mest moderata reformer och började i stället konspirera; i april 2002 försökte de störta honom genom en statskupp, i december samma år genom en attack mot oljeindustrin, i augusti 2004 genom en misstroendefolkomröstning och i december 2005 genom bojkott av parlamentsvalet. Allt misslyckades och i dag är Hugo Chávez inte bara vinnare av mer än tio demokratiska val på raken, utan också en man som fått goda skäl att tro att kapitalet förr eller senare tar till vapen. Hade, menar Wilpert, oppositionen bara följt demokratin och accepterat Chávez som legitim president hade senaste årens vildsinta kliv mot en odefinierad korporativ socialiststat aldrig blivit verklighet. Men nu är det som det är. Oavsett hållbarheten i Wilperts tes – för många är den bara en efterkonstruktion av en trög marxist som ännu inte lärt sig känna vittring av diktatur – vore det nyttigt med nyansering från båda sidor i Chávez-polemiken. I ”Anti-Americanism in Latin America” skriver Alan McPherson att i dag är el antiyanquismo, numera ett helt akademiskt fält, djupare och bredare i Latinamerika ”än någonsin tidigare i modern tid” . Fenomenet är historiskt välgrundat – USA har ockuperat länder, stött militärkupper, underhållit terror – men springer ibland också ur en mer psykologisk och religiös mylla där materiell underlägsenhet kompenseras med mystiska idéer om Latinamerikas etiska och kulturella överlägsenhet gentemot hedonismen i norr. Ingen företräder genren bättre än den radikalt kristne Hugo Chávez och med handen på Bibeln har han inte bara stärkt banden med alla som rakryggat allierar sig i kampen mot Ondskan – Kina, Vitryssland, Iran, Zimbabwe, Nordkorea – utan på allvar också kallat dessa staters repressiva eller reaktionära ledare ”lika progressiva som jag” . Progressiviteten i Chávez socialism är med andra ord öppen för diskussion och följer ett för latinamerikanska radikaler gammalt mönster; ekonomisk radikalism, kulturell konservatism. Makt har flyttats från topp till botten genom bred jordreform, explosion av arbetarkooperativ, stor alfabetiseringskampanj och primär sjukvård åt fattiga – men abort, viktigaste befrielsefrågan, har försvårats och yttrandefrihet knutits till pengar. Vid en mur sprejad ”Ja till folkmakt!” sitter en vakt i en fläck skugga och förklarar det senare. Han arbetar i ett av de redan över hundra tusen kooperativ som ska komplettera den oljeberoende ekonomin och sedan vaktbolaget blev deras har allt materiellt blivit bättre – lika lön, ingen chef, beslut i stormöte – men ändå är han inte nöjd. Senaste opinionsmätningarna pekar på att revolutionen kan gå mot sitt första nederlag på tio år och i söndagens omröstning skulle han gärna rösta med Chávez om det inte vore för ett speciellt skäl; han måste. Som de flesta kooperativ står det här inte på egna ben, utan är helt beroende av regeringens pengar och i el cooperativismo är el chavismo inbäddad; den som fått av staten måste ge staten sitt stöd. Det, säger han, är problemet. Kontrollen – systemet – sköter numera sig själv och öppen kritik eller ett kliv ur ledet skulle kosta honom jobbet. – Det har jag inte råd med. Magnus Linton litteratur@dn.se Frilansjournalist och författare. Skrivit reportageboken ”Americanos” . I höst aktuell med ”Kött på flykt. Reportage, essäer, utbrott” (Atlas)


Med mamma i frysboxen

Summary: Alice Sebolds nya roman ”The Almost Moon” är svar på tal till alla som kallade ”Flickan från ovan” för sockersöt. Malena Rydell läser en roman om desperata kvinnor med svart humor. BÖCKER

”THE ALMOST MOON” ALICE SEBOLD Picador Alice Sebolds nya roman, ”The Almost Moon” , är en hejdundrande återkomst för den galna kvinnan på vinden. Alltså hon som blivit galjonsfiguren i den feministiska litteraturhistorieskrivningen, med Charlotte Brontës vindskvinna i ”Jane Eyre” som förlaga. Clair Knightly, 88, är ett praktexemplar i samtidstappning. Hon häckar isolerad i garderoberna på övervåningen i en förortsvilla i Pennsylvania där lynchstämningen hotar runt hörnet. En tokig före detta underklädesmodell som bara kan gå ut draperad i lakan, filtar – allt ombesörjt av hennes självhatande dotter; fulare och bara krokimodell. Däruppe har hon – senilt ovetande – sporadiskt sällskap av grannkillen Manny som inrett ett sexnäste. Äkta mannen sköt sig i huvudet för länge sedan; förgalnad han med. Men han slutade aldrig åtrå sin fru; på klassisk-freudianskt manér var hon drömmen om den vackra hysterikan, den största av lockelser. Hos Charlotte Brontë satt den galna kvinnan på vinden och bar på kvinnolivshelvetet och familjernas skam, tills hon brände ner huset. Alice Sebolds Clair sitter där likadant tills hon blir 88, men mördas redan på romanens första rad, nerbajsad, dement och cancersjuk. För dottern Helen som utför dådet, är det som att fullborda en livslång dröm. ’ When all is said and done, killing my mother came easily.” Alice Sebold har börjat sina tre böcker likadant: I ett matter-of-fact-tonfall hackar hon ner det våldsamma som just hänt: en grov våldtäkt i självbiografiska ”Efter våldtäkten” (” Lucky” ), ett sexmord på en 14-åring i försäljningssuccén ”Flickan från ovan” (” The Lovely Bones” ), ett modersmord denna gång. Hennes isbergsskildring av familjelivet i ”The Almost Moon” är svar på tal till alla som kallade ”Flickan från ovan” för sockersöt. Där, i årets mest köpta roman i USA 2002, satt tonårstjejen och såg världen från de dödas himmel. Här står en 49-årig kvinna och stuvar ner mamma i frysboxen. Det kommande dygnet rusar den kvinnliga arvssynden i kapp henne. Hon fantiserar: Virginia Woolf dränkte sig i River Ouse. Helen Knightly klev ner i Chester Corporate Center’ s konstgjorda damm någonstans i Pennsylvanias tristmark. Författaren Fran Lebowitz konstaterade en gång att kvinnor måste vara ironiska för att stå ut med sina liv, eller så får de bli mördare. Helen blev det senare. Men hon är rätt ensam i samtidslitteraturen, bland systrar som hellre har ihjäl eller skadar sig själva, och utför verbala modersmord snarare än kväver gamla mamma. Men offrets status spelar förstås också roll; få hade orkat bry sig om det var sin morsa som Valerie Solanas misslyckades med att döda, och inte Daddy Andy. Alice Sebold skriver om den galna kvinnan på vinden i ett slags nygotisk tradition, på lätt såpainspirerad, hårdkokt prosa som sprider ut symbolladdade psykopusselbitar åt läsarna. Med en svart underström av humor djupt där nere under frysboxen. En skräckel light-stil som har mer med ”Desperate housewives” skruvade stämning att göra än med 1800-talsromanen. Jag ser ofta Wisteria Lane, den tv-seriens förortsgata, framför mig när jag läser ”The Almost Moon” . ” Sagan om ringen” -regissören Peter Jackson har just börjat filma hennes förra roman ”Flickan från ovan” i Pennsylvania och Nya Zeeland. Jag skulle inte bli förvånad om Sophia Coppola valde att filmatisera den här boken, i samma skräckeldrömska töcken som hon draperade flickrumsvärlden i Jeffrey Eugenides roman ”The Virgin Suicides” med. Något har hänt i den moderna litteraturen om Den Galna Kvinnan. Dels har den blivit något som går att sälja – som smör dessutom. Dels behöver Alice Sebold, född 1963, inte börja med att inviga oss i ett A till Ö om kvinnolivets begränsningar, hon kan så att säga hoppa rakt in i snuff-movien. Är knapphändig i språket, öser på desto mer i symboliken. På 70-talet, när Ira Levin drivit med Stepfordfruarna och när Marilyn French skrev ”Kvinnorummet” (1977) om förortsfruar som var nedsövda i olika grad var berättelsernas övertydlighet för upplysnings skull, de verkade i ett slags väckelsetradition. Ta er ut, arma robotar! En ny, konstruktiv våg av litteratur där kvinnors galenskap betraktades som ett strategiskt feministiskt symtom. Intrigen i ”The Almost Moon” har deckarkaraktär, även om gärningskvinnan presenteras på första raden. Vi får ju fortsatt undra om hon kommer att komma undan. Och varför i hela friden hon gjorde det. Det senare är dock knappast mysterielikt, utan just underförstått. Modershat är den kanske vanligast förekommande formen av internaliserat kvinnohat. Om man vill generalisera: faderslitteraturen strävar efter förståelse för de undflyende fäderna, med Paul Austers värdiga, hårda men trots allt pappaupprättande biografiska ”Att uppfinna ensamheten” som oöverträffat riktmärke. Kvinnor mördar sina biologiska och andliga mödrar varje dag – i fantasin, och fascineras av att läsa om dem som verkställer dessa drömmar, i litteraturens modersmordstradition, även om det oftast är lustmord. Eller karaktärsmord, i Sverige i stil med Kerstin Thorvalls inflytelserika milstolpe ”Det mest förbjudna” . Den kom 1976, drev möjligheten att hata sin mor som en rättighetsfråga, och räknades snabbt, precis som andra modershatande böcker in i feministkanon. I dag smälter en sådan bok in i litteraturflödet, den är grym och okuvlig, men få känner nog som Sven Stolpe gjorde då, att ”en mer oblyg och fräck bok finns inte på svenska” .” Jag överlåter åt dig att avgöra om Mira var riktigt klok” , skrev French pedagogiskt i inledningen av sin sedelärande bästsäljare och kvinnorörelsebibel. ”The Almost Moon” är en helt annan bok, Sebold är noga med att inte bygga upp en tydlig privatpsykologisk bakgrund till varför Helen en dag kunde trycka handdukarna i mammans mun. Men det är samma supersymboliska pusselbitar till svar hon pyser ut mellan sina nästan blaserade rader: Det är en sedan länge normal och vedertagen reaktion att bli galen i kvinnorummet. Helen är allas grannkvinna. Om hon inte var 50-talist skulle hon möjligen sitta på vinden hon med. Men nu är hon Suburbia-kvinnan, frisläppt och utsläppt på marknaden. Det finns en säljande tradition att skildra hennes vanliga villastad som suggestiv. Hennes aktier på underhållningsmarknaden står högre än på länge. Hon kan, som Helen, förföra sin bästa väninnas unga son, nästan utan moralkakor. Men hon är ack så medveten om att hennes frigivning är högst villkorlig. Malena Rydell litteratur@dn.se


Klockornas skyddsande

Summary: Den italienske jesuiten Matteo Ricci reste till Kina 1582 för att missionera, men kom samtidigt att lägga grund för århundraden av kulturellt utbyte. Hans bild av Kina präglar vår syn på landet än i dag..

Ända in i början av 1900-talet kunde man i skyltfönstren hos kinesiska urmakare se ett porträtt av Li Madou, klockornas skyddsande. Li Madou var i verkligheten en italiensk jesuit vid namn Matteo Ricci som 30 år gammal, år 1582, åkte till Kina för att missionera i det väldiga riket och blev kvar ända till sin död 1610. Han är, också i väst, mest ihågkommen för de praktfulla ur han medförde som gåvor till kejsaren - klockor som än i dag visas upp för turister i Den förbjudna staden - men hans insats var väldigt mycket större än så. Han lade grunden till sinologin som (europeisk) vetenskap och påverkade samtidigt astronomi, kartografi och matematik i Kina på ett sätt som ingen annan västerlänning vare sig förr eller senare. Det var också han som visade att Marco Polo faktiskt besökt Kina, något vi alla i dag tar för givet. Före Riccis tid trodde man nämligen att det förutom Kina fanns ännu ett väldigt rike i Asien, Cathay, som den venetianske resenären vistats i. Den italienska journalisten Michela Fontana som själv var bosatt i Peking 1999-2002, har skrivit en fascinerande skildring både av sin landsman, med stor kunskap om den intellektuella tradition han ingick i, samt det Kina han mötte, i boken "Matteo Ricci. Un Gesuita alla Corte dei Ming". Hon följer Riccis egen berättelse om missionen, "Della entrata della Compagnia di Giesù e Christianita nella Cina" men kompletterar med en gedigen rundmålning av epokens kulturella, vetenskapliga och politiska förhållanden, i Europa såväl som Kina. Det är en fascinerande historia om ett möte baserat på verklig kulturell respekt och en ömsesidig nyfikenhet, visserligen parad med ett grand misstänksamhet, särskilt från kinesiskt håll. Den ger en bild av vad kulturellt och vetenskapligt utbyte mellan kulturer verkligen kan betyda. Matteo Ricci var en rikt begåvad man som satsade hela sitt liv på att nå fram till kejsaren i Den förbjudna staden, och som visserligen misslyckades med det, men i gengäld alltså kom att lägga grunden för följande århundradens kulturella utbyte mellan Kina och Europa - men också för den europeiska sinofilin. Efter att ha väckts hos 1600-talets jesuiter togs den upp av 1700-talets upplysningsmän som Voltaire och fortplantats in i vår tid via svärmandet för den maoistiska revolution vars överdrivna kult av det kinesiska exemplet ingår i samma specifikt europeiska idétradition. Även dagens allmänt förekommande uppfattningar om kineserna som särskilt duktiga, tålmodiga och begåvade är ett arv efter de senaste 400 årens sinofili. Det är slående att den kinesiska ekonomin kallas ett "under", medan exempelvis den indiska, lika snabbt växande och därtill på någorlunda demokratisk grund, inte alls omfattas med samma överdrivna vördnad och fixa, i grunden rasistiska, idéer. Också tron att Kina är så väldigt stabilt vilar på samma idéarv - i själva verket förekommer varje år tiotusentals protestaktioner och våldsamma upplopp runt om i hela landet. Kinas historia har också präglats av bondeuppror, revolter och revolutioner på ett sätt som borde göra det klart en gång för alla att idén om det som stabilt och oföränderligt mest är ett utslag av västerländskt önsketänkande. Ingen annan kultur har så fångat den europeiska fantasin och beundrats som den kinesiska - även om det i bilden av den stora duktigheten också ingår idéer om kineserna, jämte japanerna, som robotaktigt opersonliga och särskilt grymma. Det land som Matteo Ricci färdades till på portugisiska fartyg var vid den tiden världens högst utvecklade nation. Redan i början av 1400-talet, innan portugiser och senare spanjorer började utforska rutterna runt Afrika till Asien hade kinesiska expeditioner under amiral Zheng He, en muslimsk eunuck, utforskat Afrikas kuster och fört hem zebror, leoparder och giraffer till kejsarhovet. De kinesiska fartygen var mycket större än de europeiska, de kunde vara 60 meter långa, med tre kommandobryggor och ända upp till fem master. Columbus skepp "Santa Maria" var bara knappt 30 meter långt. På grund av mongolinvasionerna från norr upphörde emellertid de kinesiska expeditionerna, och landet slöt sig inom sig självt som aldrig förut i sin historia. Den höga utvecklingsnivån sjönk dock inte. I slutet av 1500-talet hade Kina 200 miljoner invånare. Något som förvånade Matteo Ricci var att människor gick obeväpnade på gatorna - vilket säger något om det europeiska stadslivet vid samma tid. Det fanns också till exempel en väl utvecklad bokmarknad av ett slag som uppstod i Europa först under loppet av 1700-talet. Läskunnigheten var hög, skolsystemet väl utbyggt, även kvinnor utbildades och det fanns en stor marknad för kärleksromaner, deckare, politiska satirer och annan litteratur av mera folkligt slag, förutom konfucianska traktater och andra svårare verk. Boktryckaren Mao Jin gav i Peking i början av 1600-talet ut omkring 600 verk om året - somliga av dem illustrerade med fem-färgstryck. Matteo Ricci berättar själv om hur kineserna skrattade ut honom, med hans långa skägg och svarta kläder, när han visade sig ute i början av sin vistelse i landet. Det var stor skillnad mellan att försöka missionera i ett land som Kina och att göra det i det nyligen koloniserade Amerika. Här kunde inte inmarscherande arméer tvångsdöpa försvarslösa invånare, här fanns inte möjligheten att rasera de inhemska templen och uppföra katedraler i deras ställe. Den kinesiska missionen krävde diplomati, takt - och oändligt tålamod. Den enda hamn som var öppen för västerlänningar var Macao, där portugiserna hade sin koloni och handelsstation. Dit anlände Matteo Ricci 1582, efter att ha vistats fyra år i den portugisiska kolonin Goa i Indien, för att studera kinesiska. Viktigast för att han över huvud taget skulle kunna resa in i landet från Macao var att han byggde upp ett kontaktnät, guanxi, med högre tjänstemän, inflytelserika personer, så småningom guvernörer och mandariner. Ricci lärde sig kinesiska snabbt, redan under sina första fem år i landet sammanställer han ett portugisisk-kinesiskt lexikon. Han avstod inledningsvis från att redogöra för sådana element i kristendomen som skulle vara svårbegripliga eller stötande för kineserna. Treenighet och jungfrufödsel till exempel. Gud själv kallade han på kinesiskt maner för Himmelens Herre. Men huvudsakligen tycks han ha koncentrerat sig på vetenskaplig undervisning. År 1584 publicerar han den första upplagan av en världskarta som han tillverkat enligt de senaste europeiska rönen i kombination med kinesiska kunskaper. Han kom att ge ut flera upplagor ända till slutet av sitt liv, och flera av de namn han översatte till kinesiska används än i dag. Han översatte hela Euklides geometri, skrev flera egna böcker i ämnet samt om aritmetik och astronomi. Visserligen var kinesisk matematik högt utvecklad, men det fanns begrepp som inte ägde någon motsvarighet och han skapade kinesiska termer vilka, liksom ortnamnen, ännu är i bruk. I linje med dessa intressen föreslog han också reformer av den kinesiska kalendern, som så småningom fick genomslag och som i kombination med skickligheten i astronomi, kom att bidra till att efterföljande generationer av jesuiter fick framstående positioner i den kinesiska administrationen. Men avsikten var ändå att omvända kineserna till kristendomen, och därför var vetenskapen bara medlet som skulle öppna vägen till kejsarhovet i Peking. Först femton år efter sin ankomst till landet lyckades Matteo Ricci få tillstånd att över huvud taget uppehålla sig i Peking. Han rapporterade fortlöpande hem om allt underbart han såg, till exempel hur effektivt floder och kanaler användes som transportvägar så att Kina för honom framstod som ett enda stort Venedig. Konfucianismen innebar inget problem för jesuitmissionären, däremot ansåg han att både daoismen och buddismen inte var annat än vidskepelse. Islam hade länge funnits i Kina, den tolererades av makthavarna och sågs inte som något hot, utan mest som en angelägenhet för en minoritet. Matteo Ricci tycks inte heller ha brytt sig särskilt mycket om den, men den position somliga muslimer lyckats uppnå i samhället verkade förebildlig för honom. Matteo Ricci klädde sig som en mandarin, talade perfekt kinesiska och kände den kinesiska litteraturen och kulturen som sin egen. Efter att ha skänkt de stora uren till kejsarhovet och dess eunucker visat sig inte klara av att sköta dem, fick han och andra jesuiter som anslutit sig till honom rätten att besöka Den förbjudna staden fyra gånger om året - men ingen av dem fick någonsin träffa kejsaren. Vid sin död, efter knappt trettio år i Kina, hade Matteo Ricci omvänt högst ett par hundra, men gjort en vetenskaplig insats med få motsvarigheter i världshistorien. En intressant historia, som Michela Fontana också berättar, handlar om den fortsatta jesuitmissionen i Kina. Riccis efterföljare hade delvis större framgång än han själv. Belgaren Ferdinand Verbiest var under 1670-talet kejsarens personlige matematiklärare, och både franska och italienska jesuiter uppbar olika ämbeten vid det kinesiska hovet under 1600- och 1700-talen. När påven Clemens XIV år 1773 upplöste jesuitorden valde flera tidigare medlemmar i den ändå att fortsätta som ämbetsmän vid det kinesiska hovet. Attityder och uppfattningar om andra kulturer och främmande folkslag har ofta djupare historiska rötter än vi i allmänhet är medvetna om. Edward Said uppmärksammade detta på ett delvis intressant sätt, men samtidigt överdrev han den negativa stereotypiseringens betydelse. Exemplet Kina och de jesuitiska missionärernas insats, med Matteo Ricci som pionjär, är ett fascinerande kapitel i idéhistorien som också erbjuder några nycklar till förståelsen av hur samtida attityder i förhållande till just denna nation uppstått och utvecklats under århundraden. En större kunskap om den bakgrunden kan medvetandegöra vissa attityder och förväntningar och hjälpa oss att se klarare. Michela Fontana"Matteo Ricci. Un Michela Fontana "Matteo Ricci. Un Gesuita alla Corte dei Ming" Mondadori, 2005


Klockornas skyddsande.

Summary: Den italienske jesuiten Matteo Ricci reste till Kina 1582 för att missionera, men kom samtidigt att lägga grund för århundraden av kulturellt utbyte. Hans bild av Kina präglar vår syn på landet än i dag.

Ända in i början av 1900-talet kunde man i skyltfönstren hos kinesiska urmakare se ett porträtt av Li Madou, klockornas skyddsande. Li Madou var i verkligheten en italiensk jesuit vid namn Matteo Ricci som 30 år gammal, år 1582, åkte till Kina för att missionera i det väldiga riket och blev kvar ända till sin död 1610. Han är, också i väst, mest ihågkommen för de praktfulla ur han medförde som gåvor till kejsaren – klockor som än i dag visas upp för turister i Den förbjudna staden – men hans insats var väldigt mycket större än så. Han lade grunden till sinologin som (europeisk) vetenskap och påverkade samtidigt astronomi, kartografi och matematik i Kina på ett sätt som ingen annan västerlänning vare sig förr eller senare. Det var också han som visade att Marco Polo faktiskt besökt Kina, något vi alla i dag tar för givet. Före Riccis tid trodde man nämligen att det förutom Kina fanns ännu ett väldigt rike i Asien, Cathay, som den venetianske resenären vistats i. Den italienska journalisten Michela Fontana som själv var bosatt i Peking 1999–2002, har skrivit en fascinerande skildring både av sin landsman, med stor kunskap om den intellektuella tradition han ingick i, samt det Kina han mötte, i boken ”Matteo Ricci. Un Gesuita alla Corte dei Ming” . Hon följer Riccis egen berättelse om missionen, ”Della entrata della Compagnia di Giesù e Christianita nella Cina” men kompletterar med en gedigen rundmålning av epokens kulturella, vetenskapliga och politiska förhållanden, i Europa såväl som Kina. Det är en fascinerande historia om ett möte baserat på verklig kulturell respekt och en ömsesidig nyfikenhet, visserligen parad med ett grand misstänksamhet, särskilt från kinesiskt håll. Den ger en bild av vad kulturellt och vetenskapligt utbyte mellan kulturer verkligen kan betyda. Matteo Ricci var en rikt begåvad man som satsade hela sitt liv på att nå fram till kejsaren i Den förbjudna staden, och som visserligen misslyckades med det, men i gengäld alltså kom att lägga grunden för följande århundradens kulturella utbyte mellan Kina och Europa – men också för den europeiska sinofilin. Efter att ha väckts hos 1600-talets jesuiter togs den upp av 1700-talets upplysningsmän som Voltaire och fortplantats in i vår tid via svärmandet för den maoistiska revolution vars överdrivna kult av det kinesiska exemplet ingår i samma specifikt europeiska idétradition. Även dagens allmänt förekommande uppfattningar om kineserna som särskilt duktiga, tålmodiga och begåvade är ett arv efter de senaste 400 årens sinofili. Det är slående att den kinesiska ekonomin kallas ett ”under” , medan exempelvis den indiska, lika snabbt växande och därtill på någorlunda demokratisk grund, inte alls omfattas med samma överdrivna vördnad och fixa, i grunden rasistiska, idéer. Också tron att Kina är så väldigt stabilt vilar på samma idéarv – i själva verket förekommer varje år tiotusentals protestaktioner och våldsamma upplopp runt om i hela landet. Kinas historia har också präglats av bondeuppror, revolter och revolutioner på ett sätt som borde göra det klart en gång för alla att idén om det som stabilt och oföränderligt mest är ett utslag av västerländskt önsketänkande. Ingen annan kultur har så fångat den europeiska fantasin och beundrats som den kinesiska – även om det i bilden av den stora duktigheten också ingår idéer om kineserna, jämte japanerna, som robotaktigt opersonliga och särskilt grymma. Det land som Matteo Ricci färdades till på portugisiska fartyg var vid den tiden världens högst utvecklade nation. Redan i början av 1400-talet, innan portugiser och senare spanjorer började utforska rutterna runt Afrika till Asien hade kinesiska expeditioner under amiral Zheng He, en muslimsk eunuck, utforskat Afrikas kuster och fört hem zebror, leoparder och giraffer till kejsarhovet. De kinesiska fartygen var mycket större än de europeiska, de kunde vara 60 meter långa, med tre kommandobryggor och ända upp till fem master. Columbus skepp ”Santa Maria” var bara knappt 30 meter långt. På grund av mongolinvasionerna från norr upphörde emellertid de kinesiska expeditionerna, och landet slöt sig inom sig självt som aldrig förut i sin historia. Den höga utvecklingsnivån sjönk dock inte. I slutet av 1500-talet hade Kina 200 miljoner invånare. Något som förvånade Matteo Ricci var att människor gick obeväpnade på gatorna – vilket säger något om det europeiska stadslivet vid samma tid. Det fanns också till exempel en väl utvecklad bokmarknad av ett slag som uppstod i Europa först under loppet av 1700-talet. Läskunnigheten var hög, skolsystemet väl utbyggt, även kvinnor utbildades och det fanns en stor marknad för kärleksromaner, deckare, politiska satirer och annan litteratur av mera folkligt slag, förutom konfucianska traktater och andra svårare verk. Boktryckaren Mao Jin gav i Peking i början av 1600-talet ut omkring 600 verk om året – somliga av dem illustrerade med fem-färgstryck. Matteo Ricci berättar själv om hur kineserna skrattade ut honom, med hans långa skägg och svarta kläder, när han visade sig ute i början av sin vistelse i landet. Det var stor skillnad mellan att försöka missionera i ett land som Kina och att göra det i det nyligen koloniserade Amerika. Här kunde inte inmarscherande arméer tvångsdöpa försvarslösa invånare, här fanns inte möjligheten att rasera de inhemska templen och uppföra katedraler i deras ställe. Den kinesiska missionen krävde diplomati, takt – och oändligt tålamod. Den enda hamn som var öppen för västerlänningar var Macao, där portugiserna hade sin koloni och handelsstation. Dit anlände Matteo Ricci 1582, efter att ha vistats fyra år i den portugisiska kolonin Goa i Indien, för att studera kinesiska. Viktigast för att han över huvud taget skulle kunna resa in i landet från Macao var att han byggde upp ett kontaktnät, guanxi, med högre tjänstemän, inflytelserika personer, så småningom guvernörer och mandariner. Ricci lärde sig kinesiska snabbt, redan under sina första fem år i landet sammanställer han ett portugisisk-kinesiskt lexikon. Han avstod inledningsvis från att redogöra för sådana element i kristendomen som skulle vara svårbegripliga eller stötande för kineserna. Treenighet och jungfrufödsel till exempel. Gud själv kallade han på kinesiskt maner för Himmelens Herre. Men huvudsakligen tycks han ha koncentrerat sig på vetenskaplig undervisning. År 1584 publicerar han den första upplagan av en världskarta som han tillverkat enligt de senaste europeiska rönen i kombination med kinesiska kunskaper. Han kom att ge ut flera upplagor ända till slutet av sitt liv, och flera av de namn han översatte till kinesiska används än i dag. Han översatte hela Euklides geometri, skrev flera egna böcker i ämnet samt om aritmetik och astronomi. Visserligen var kinesisk matematik högt utvecklad, men det fanns begrepp som inte ägde någon motsvarighet och han skapade kinesiska termer vilka, liksom ortnamnen, ännu är i bruk. I linje med dessa intressen föreslog han också reformer av den kinesiska kalendern, som så småningom fick genomslag och som i kombination med skickligheten i astronomi, kom att bidra till att efterföljande generationer av jesuiter fick framstående positioner i den kinesiska administrationen. Men avsikten var ändå att omvända kineserna till kristendomen, och därför var vetenskapen bara medlet som skulle öppna vägen till kejsarhovet i Peking. Först femton år efter sin ankomst till landet lyckades Matteo Ricci få tillstånd att över huvud taget uppehålla sig i Peking. Han rapporterade fortlöpande hem om allt underbart han såg, till exempel hur effektivt floder och kanaler användes som transportvägar så att Kina för honom framstod som ett enda stort Venedig. Konfucianismen innebar inget problem för jesuitmissionären, däremot ansåg han att både daoismen och buddismen inte var annat än vidskepelse. Islam hade länge funnits i Kina, den tolererades av makthavarna och sågs inte som något hot, utan mest som en angelägenhet för en minoritet. Matteo Ricci tycks inte heller ha brytt sig särskilt mycket om den, men den position somliga muslimer lyckats uppnå i samhället verkade förebildlig för honom. Matteo Ricci klädde sig som en mandarin, talade perfekt kinesiska och kände den kinesiska litteraturen och kulturen som sin egen. Efter att ha skänkt de stora uren till kejsarhovet och dess eunucker visat sig inte klara av att sköta dem, fick han och andra jesuiter som anslutit sig till honom rätten att besöka Den förbjudna staden fyra gånger om året – men ingen av dem fick någonsin träffa kejsaren. Vid sin död, efter knappt trettio år i Kina, hade Matteo Ricci omvänt högst ett par hundra, men gjort en vetenskaplig insats med få motsvarigheter i världshistorien. En intressant historia, som Michela Fontana också berättar, handlar om den fortsatta jesuitmissionen i Kina. Riccis efterföljare hade delvis större framgång än han själv. Belgaren Ferdinand Verbiest var under 1670-talet kejsarens personlige matematiklärare, och både franska och italienska jesuiter uppbar olika ämbeten vid det kinesiska hovet under 1600- och 1700-talen. När påven Clemens XIV år 1773 upplöste jesuitorden valde flera tidigare medlemmar i den ändå att fortsätta som ämbetsmän vid det kinesiska hovet. Attityder och uppfattningar om andra kulturer och främmande folkslag har ofta djupare historiska rötter än vi i allmänhet är medvetna om. Edward Said uppmärksammade detta på ett delvis intressant sätt, men samtidigt överdrev han den negativa stereotypiseringens betydelse. Exemplet Kina och de jesuitiska missionärernas insats, med Matteo Ricci som pionjär, är ett fascinerande kapitel i idéhistorien som också erbjuder några nycklar till förståelsen av hur samtida attityder i förhållande till just denna nation uppstått och utvecklats under århundraden. En större kunskap om den bakgrunden kan medvetandegöra vissa attityder och förväntningar och hjälpa oss att se klarare. Torbjörn Elensky essa@dn.se


Sovjets Ground Zero

Summary: Andrej Platonovs underjordiska berättelser var länge okända. Stefan Jonsson läser en storartad socialistisk roman av en författare som Stalin utsåg till fiendeagent. Böcker

Andrej Platonov ” Grundgropen” Övers. Kajsa Öberg Lindsten Ersatz ” Soviet Culture( and Power. A History in Documents 1917–1953” Red. Katarina Clark m fl Yale University Press När den ryske författaren Andrej Platonovs berättelser började ges ut på allvar under Gorbatjovs perestrojka på 1980-talet upptäckte läsarna en ny kontinent. Lika snart började hans böcker översättas. Historier som dessa hade inte funnits förut, därom var alla ense. Man visste också att sådana berättelser aldrig mer skulle komma att skrivas igen. Vad är Andrej Platonov Gammal flaskpost från en förlorad värld och en rymdraket från framtiden. Han gör den vida ryska stäppen till en trång kuliss. Han låter den politiska diskussionen övergå i ett bondslagsmål som avrundas med grotesk trolldans. De döda återuppstår, de levande är maskiner och maskinerna förvandlas till fabeldjur som bygger framtidssamhället med hjälp av en björn, som likviderar storbönderna genom att sätta dem på ett isflak nedför floden Dnepr. Här kan allt hända. De gamla sanningarna är ogiltiga, traditionen krossad, ordningen upphävd. Fabrikören hukar i källaren och Pelle Jöns gifter sig med moder Ryssland. Vi befinner oss alltså i sagans värld Inte alls. Vi är i Sovjetunionen tio år efter revolutionen: ett samhälle fyllt av hopp, projekt, lidelser, lokomotiv och livsfara. Platonovs berättelser är detta oberäkneliga universums spegel. Förlaget Ersatz ger i höst ut Platonovs ofullbordade roman ”Grundgropen” och planerar att ge ut hans samlade verk. Det är bara att hoppas att de får allt stöd de behöver. Romanens översättare Kajsa Öberg Lindsten påminner om ett yttrande av Joseph Brodsky: den som försöker översätta Platonov är en dåre. Jag kan inte bedöma troheten mot originalet, men hon lyckas utan tvivel återge en säregen prosa där det blixtrar av intelligens och slår gnistor när de olika idiomen stöter samman, till exempel böndernas grovkorniga visdom och leninismens blanka språk. Andrej Platonov föddes 1899 i en hantverkarfamilj. Efter revolutionen kunde han utbilda sig till elektroingenjör. Det var det finaste yrke man kunde ha då för tiden. ”Kommunismen är sovjetmakt och elektrifiering av hela landet” , hade Lenin sagt. Platonov trodde på sovjetmakten och elektrifieringen såväl som på kommunismen. Men han tvivlade på att det ena skulle leda till det andra. Han skrev noveller, romaner och barnteater, där stoffet hämtades från vad han såg omkring sig som ingenjör på de stora kollektivjordbruken. Han ansågs litterärt ledande. Men år 1930 råkade Stalin få syn på hans novell ”Till fördel” (Vprok). Tack vare den nya dokumentsamlingen ”Soviet Culture and Power” vet vi i dag exakt hur det gick till när Platonov föll i onåd. Stalin kallade till sig redaktörerna för tidskriften som publicerat Platonovs novell. Den ansvarige redaktören kom in på Stalins kontor krypande på alla fyra och blöt av svett. Stalin räckte dem sitt exemplar av tidskriften och sa åt dem att skriva en artikel i enlighet med kommentaren han gjort: En berättelse av en av våra fienders agenter, skriven i syfte att fördöma kolchosrörelsen och utgiven av kommunistiska klåpare i syfte att demonstrera sin egen oöverträffade blindhet. J. Stalin Författaren och klåparna ska straffas på ett sådant sätt att straffet blir dem ’ till fördel’ . Efter Stalins dom blev det svårt att få tag i något av Sovjetunionens kanske främste prosaist. Platonov dog i lunginflammation 1951, men hans änka såg till att manuskripten fanns kvar. Främsta kännetecknet för Platonovs texter är en tvetydighet utan botten. I ”Grundgropen” skildras arbetslaget som gräver grunden för det stora huset där stadens proletariat en dag ska flytta in. De gräver med en sådan energi och blir så utmattade att de när de är färdiga inte orkar ta sig upp ur gropen, som förvandlas till deras grav. Grundgropen är Sovjetunionens Ground Zero. Likadant med kolchosen där romanens andra del utspelar sig. Utrensningen av klassfienden sker med sådan frenesi att det till sist inte återstår något alls. Jakten på översittare är så besinningslös att bönderna inte ens skonar hönsgårdens regent, tuppen, och därmed omintetgör kolchosens framtida äggproduktion. Någon misstänker rent av hönorna för att vara krypto-kulaker – ligger de inte och ruvar på sina ägg som om det vore deras privategendom Socialismen utspelar sig som lustspel och tragedi. I sitt efterord gör Kajsa Öberg Lindsten en jämförelse mellan Platonov och Kafka och Beckett: hos samtliga en värld som är skarp, isande, tidlös och grotesk. Det är lätt att se Platonovs ödsliga landskap som en sinnebild för Stalins helvete. Tolkningen förstärks av att vi äger historiens facit. ”Grundgropen” utspelar sig 1929–1930, den tid då det sovjetiska samhället stelnade i sin totalitära form. Fast Platonov själv skrev utan facit. Hans land är just så nytt och osäkert som det var efter krigen och revolutionen. Existensen är blottställd. Allt som återstår är materian och människan, två sidor av en natur som man nu när allt det gamla är bortskrapat måste kombinera ihop till en ny samhällsform. Men hur gör man Och hur undviker man att göra fel Huvudpersonerna i ”Grundgropen” grubblar oroligt över ”planen för det gemensamma livet” . Så stannar inte Platonovs roman vid lustspelet och tragedin, utan artar sig till en inventering av alla tänkbara fantasier om det utopiska samhällets beskaffenhet.” Är det verkligen så att hela världen är fylld av sorg, medan vi är uppfyllda av femårsplanen ”frågar någon. Platonovs figurer anser det självklart att femårsplanens socialism ska lyfta dem ur meningslösheten. Och socialismen tillhandahåller faktiskt vad den lovar. Inte den officiella socialismen som bullrar ur radion med antennen mot Moskva, men väl den där andra socialismen som folk vet att praktisera instinktivt. Eftersom de fryser måste de arbeta. Eftersom de är hungriga skaffar de mat. Eftersom de är ensamma kommer de tillsammans. Och så uppstår en värld av gemensamt ägande, arbete och omsorg. Man trycker sig mot varandra för att få värme, som hästarna på fältet i vintervinden. Här framtonar kommunismen som människans äldsta och mest naturliga dröm. Desto värre Platonovs smärta, desto skarpare hans satir, desto hårdare hans grotesk, ju mer han befarar att denna dröm redan i tjugotalets slut blivit förrådd. I romanen förkroppsligas drömmen av den filosofiske luffaren Vosjtjev som plockar upp allt bortkastat han finner längs vägen. Sedan tömmer han sitt knyte framför kolchosens ledare och kräver att denne noggrant ska förteckna alltsammans så att det räddas undan glömskan. Vad har han lagt i sin säck En bastsko från förra århundradet, en örring av tenn som suttit i en herdes öra, ett byxben av grov lärft som tillhört en arbetande men egendomslös kropp. ”Han hade gått runt i byn och samlat ihop alla enkla och ringaktade föremål, alla oansenliga och bortglömda småsaker – för att ta en socialistisk hämnd.” ” Grundgropen” är en tidskapsel. Den ger oss en vink om allt det sällsamma som hade funnits, om Sovjets socialistiska konst och litteratur inte utplånats av Stalin och hans påbjudna estetik. Utöver Platonov är det egentligen bara i Sjostakovitjs musik man alltjämt kan höra hur denna slagna kultur hade kunnat klinga om den fått mogna. Allt det andra blev till intet, som föremålen i luffarens säck. Stefan Jonsson stefan.jonsson@dn.se


TV4 blåste tittarna på upplösningen

Summary: TV4 blåste tevetittarna på slutet av filmen En andra chans som visades i går kväll. Just före upplösningen avbröts sändningen för reklam. "Det är sånt som inte får hända", säger tablådirektören Peter Lindström.

Det var strax före klockan elva i går kväll som misstaget inträffade. Tusentals tittare satt bänkade framför teveapparaterna och följde den spännande upplösningen av filmen En andra chans med Nicholas Cage. Men just när dramat gick mot sitt slut avbröts plötsligt sändningen för reklam. Sedan började en ny film. Växeln blev nedringd av arga tittare och på söndagsmorgonen diskuterades misstaget i TV4:s morgonsoffa. Kanal- och tablådirektören Peter Lindström satt själv och tittade på filmen och blev "irriterad" över det abrupta slutet. Han vet ännu inte vad som orsakade felet, men det ska undersökas grundligt. - Sånt här ska inte kunna hända, men ibland, väldigt sällan händer det ändå, säger han. Slutet kommer att visas nu på söndagsmorgonen. Tittarna får en andra chans i kväll. Den 23 december kommer filmen att sändas igen i sin helhet. De sista minuterna kommer också att läggas ut som ett klipp på kanalens hemsida.


Sveriges Hemingway

Summary: Thorsten Jonsson (1910–1950) förnyade den svenska novellkonsten. Nu ger Modernista ut honom på nytt. Cecilia Davidsson läser en hårdkokt doldis som gärna skrev om Amerika och visste var alla skiljetecken skulle sitta.

Thorsten Jonsson ”Berättelser från Amerika” Förord: Sverker Sörlin Modernista De där flyhänta formuleringarna; jag undrar hur mycket svett som låg bakom, hur mycket hamrande, pappersknölande …  Hur mycket kärlek. Ja, Thorsten Jonsson måste ha älskat att vara författare. Någon ostyrig passion var det dock inte fråga om. Thorsten Jonsson frossade inte, vare sig i adjektiv eller i sina gestalters inre känsloliv. Man har kallat honom för hårdkokt; en svensk Hemingway. (En fråga: Om det nu finns hårdkokta författare så borde det rimligtvis finnas löskokta, och hur är i så fall dessa beskaffade?) Jonsson framstår i alla fall inte som lika sentimental och macho som Hemingway, men hans stil är utan tvekan besläktad med amerikanens, och särskilt tydligt är detta i de mästerliga kriminalnovellerna i ”Fly till vatten och morgon” (1941). Prosan här är betydligt stramare, mer direkt, än i ”Berättelser från Amerika” där vissa meningar vindlar och vrider sig ner över halva boksidor medan andra kommer som plötsliga smockor. Jonsson visste exakt var han skulle placera sina skiljetecken för att få fram den rätta rytmen. ”Berättelser från Amerika” inleds med en verklig prydnad, ”Anteckningar från Manhattan”, som ursprungligen publicerades i reportageboken ”Sidor av Amerika” (1946). I denna gör Thorsten Jonsson en impressionistisk teckning av Manhattan med lika delar stämningslägen och ren fakta. Metaforer och liknelser har jag personligen ett komplicerat förhållande till. Här kryllar det av dem, minst tre fyra stycken per sida, och jag läser dem och kan plötsligt inte få nog; skyskraporna, till exempel, liknar Jonsson vid ”omblandade orgelpipor”, ”gotikskog”, ”horisontellt kuggdrev” och ”vintriga minareter”, beroende på om vi närmar oss New York från havssidan, luften eller med tåg. En varm sommardag får vi uppleva ett oväder då ”regndropparna börjar falla i likörtunga stänk” och ”åskan ramlar som tunga tunnelbanor genom molnen”. Vi får några korta historiska tillbakablickar om Manhattans olika öar, av vilka The Village är den mest ”humana”. Författaren berättar på vilken restaurang Eugene O’Neill brukade äta soppa, var de bästa nattklubbarna finns. Med kärleksfulla händer lägger han ett pussel framför oss, och trots att det egentligen inte ”händer” någonting på de här åtta nio sidorna uppstår Berättelsen om Manhattan. Att det blir så bra tror jag handlar om författarens omsorg om de egna verktygen och en nästan rörande vilja att beskriva och förmedla något av världen. Thorsten Jonsson var ju reporter, och jag har ingen aning om hur han var i den rollen, men självklart kunde han agera mer fritt som skönlitterär författare. Som sådan lät sig han skuggas av reportern, och det är särskilt tydligt i novellerna i ”Berättelser från Amerika”. Ibland är detta en tillgång, ibland en belastning. Novellerna har pretentioner av ett sällan skådat slag. Jonsson ägnar sig åt upplysning; han vill förmedla en aktualitetsbild av Amerika under och strax efter andra världskriget, men en bild som inte platsar i den officiella nyhetsförmedlingen men är så mycket sannare. Och han verkade vilja omfatta allt. Det handlar om raskonflikter, homofobi, korruption och politiska skandaler, journalistiskt arbete, demokratifrågor, vad som sker när man utmanar makten … Och Europa, den självsargade kontinenten, finns ständigt med som jämförelseobjekt. Pretentionerna gäller även valet av berättare. Jonsson låter nämligen en fiktiv amerikan, Henry, stå för Amerikaskildringen. Tänk en nutida svensk författare som gör sin huvudperson till exempelvis tysk och låter denna berätta ingående om tysk inrikespolitik inför en svensk publik. Vem vågar? Kanske ville Thorsten Jonsson komma ifrån den ”svenska” blicken, de uppspärrade upptäckarögonen som annars är brukligt när man som utböling försöker skildra andra länder och kulturer. De där uppspärrade ögonen dyker förresten upp i en av novellerna, ”Weekend vid ravinen”, och de sitter mycket riktigt på en svensk, Peterson. En naiv yngling som ”kom plaskande ner i mina (Henrys) funderingar som en vänskaplig bondhund”. Fyra av novellerna i ”Berättelser från Amerika” utkom 1950 i boken ”Dimman från havet”. Dessa skulle även kunna gälla för episoder i en så kallad episodroman, en form som dykt upp på senare år och som jag har uppfattat som ett fräscht tillskott i genrefloran. Men: intet nytt under solen. Jonsson höll på med det här redan för sextio år sedan. Han låter sin amerikan, berättarjaget Henry, återkomma i alla fyra noveller, och genom att placera honom i olika situationer, episoder, växer bilden av Amerika fram. Det skapar ett kitt i boken, samtidigt som berättelserna är helt fristående. Även andra personer återkommer. En av dem är Patricia, som Henry åtrår, inledningsvis bara på avstånd eftersom hon är upptagen på annat håll, men i den sista av episoderna, ”Weekend vid ravinen”, får förälskelsen blomma ut. Här finns en erotisk scen, som på ett befriande sätt bryter mot den något dammiga kvinnosyn som gäller för övrigt i boken och visar upp en kvinna som helt otvunget ger uttryck för sin sexuella lust. Annars får kvinnorna mest spela rollen som socialt kompetenta hemmafruar eller strippor på någon av de många barer och nattklubbar som huvudpersonen frekventerar tillsammans med någon manlig bekant. Männen kommenterar ofta och gärna det andra könets företräden. Det finns en fixering vid höfter, som kan vara exempelvis ”fruktlikt rundade” eller ”vältrimmade”. Så här låter det när två ”damer” lägger an på huvudpersonen och hans polare: ”Den ena var en medelålders, blekt rödhårig och utblaskad sak med snygga höfter och hängbröst som tittade fram ur den uppslitsade blusen som snoriga ungar i en dörröppning. Den andra, min tydligen, såg ut som en späd och fuktig potatisranka, med tunna slappa benhänder, smutsigt hår och blöta narkotikaögon.” Bildrikedomen är det inget fel på, men den blir märkligt ihålig så fort Jonsson har med kvinnor att göra. Thorsten Jonsson frossar som sagt inte människors känsloliv, så inte heller i Henrys. Bara vid ett fåtal tillfällen anar man ett smärtsamt bråddjup hos huvudpersonen, som när hans vän Berthold Winger har tagit livet av sig och han sitter på en bar med en dubbel whisky. ”Jag tänkte på alla de gånger jag har funderat på att ta livet av mig.” Men nu behöver han inte göra det, för hans vän och bror Bert har gjort det åt honom. Och sedan stannar det vid detta. Författarens upplysningsiver, fungerar den då, rent litterärt? Ja, utom i bokens sista text, ”Samtalsvis”, också den ursprungligen publicerad i reportageboken ”Sidor av Amerika”. Här går det över styr, tycker jag, här pratas det alldeles för mycket om alldeles för många saker. Annars fungerar det överraskande bra. Dels för att Thorsten Jonsson inte skriver läsaren på näsan, dels för att han sätter in den lilla (och väldigt utsatta) människan i de stora sammanhang som han försöker berätta om. Dialogen är mycket välinitierad, man förstår att författaren har befunnit sig i de här miljöerna som journalist. Och är man inte intresserad av politik så kan man åtminstone njuta av Thorsten Jonssons språkbehandling. ”Berättelser från Amerika” skildrar ett samhälle för sextio år sedan och bortsett från vissa tidsmarkörer, som koldammet över New York, teleprintrar och lufttrycksmikrofoner, skulle man kunna tro att han berättar om dagens Amerika. Mycket har vi hört om förut – fast långt efter Thorsten Jonsson. Han skildrar människor som går under, inte av ett blodigt krig i Europa, utan av en korrumperad samhällsmakt i ett land som på papperet är fritt och demokratiskt. Men vad är då Amerika? Thorsten Jonsson lade ner stor möda på att försöka besvara den frågan, men visste också att det var omöjligt. I inledningen till ”Weekend vid ravinen” stiger Henry ur sin bil när han är på väg uppför bergen utanför San Francisco. När han står där och ser hur dimmorna kommer rullande utifrån havet konstaterar han att han aldrig träffat någon som vet någonting om Amerika. ”Ingen vet hur det är att bo där. Det börjar vid ett hav och slutar vid ett annat hav och sträcker sig ut över det andra havet, och vi är ännu i rörelse mot den stranden.” Cecilia Davidsson Författare. Slog igenom som novellist på 90-talet. Hennes senaste bok var romanen ”Sjunken hjärna” (2005). litteratur@dn.se