Om kvinnor som smittar

Summary: Ekonomihistorikern Yvonne Svanström har populariserat sin avhandling om kvinnoprostitutionen mellan 1812 och 1918. Författaren Kerstin Ekman läser en närgången, plågsam men nödvändig bok. Böcker

Yvonne Svanström ” offentliga Kvinnor. Prostitution I Sverige 1812–1918” Ordfront Ett speculum är det instrument med vilket läkare undersöker kvinnans vagina. Ordet betyder egentligen spegel och redskapet är en förlängning av läkarens syn. När det medicinska ögats hjälpreda av rostfritt stål närmar sig ens underliv brukar man höra läkaren säga: Spänn dig inte! Men spänner sig gör man. I dag är det frivilligt för en kvinna att visa sitt underliv. Lagligen kan inte ens doktorer besiktiga kvinnor utan deras medgivande. Men det har inte alltid varit så och vi vet inte vad som kommer. Folkpartiets förslag om obligatoriska gynkontroller i skolan kommer knappast att gå igenom, men det var illavarslande. Mellan åren 1812 och 1918 var vissa kvinnors underliv offentligt i två bemärkelser. Ekonomihistorikern Yvonne Svanström disputerade för sex år sedan på en avhandling om reglementeringen av den kvinnliga prostitutionen i sverige mellan 1812 0ch 1880. Nu har hon gjort en populärvetenskaplig bearbetning av sin ”Policing Public Women” . Den heter ”Offentliga kvinnor. Prostitution i Sverige 1812–1918” och går fyrtio år längre fram i tiden, ända tills reglementeringen av prostituerade upphörde i Sverige. På 1800-talet ansågs det att kvinnor spred könssmitta. Män blev däremot smittade. Det var förstås en särskild sorts kvinnor som spred sjukdom, och i seklets systematiserings- och differentieringsmani delade man in dem i prostituerade och liderliga. De liderliga var särskilt farliga eftersom de inte framträdde öppet. De kallades också smygare. Men de öppet yrkesverksamma kunde polisen ta hand om och registrera. De miste sin civila identitet, prästbetyget togs ifrån dem och byttes mot en besiktningsbok. De måste varje vecka inställa sig på besiktningsbyrån i Gamla stan, där en byråkonstapel kontrollerade deras identitet och en läkare undersökte dem. Nu om någonsin var de fast i prostitutionen. Utan prästbetyg kunde de varken flytta eller få en anställning. Yvonne Svanström noterar att det fanns två besiktningsbyråer i Stockholm. Den ena undersökte om nöt- och fläskkött var tjänligt som människoföda. I den andra undersöktes prostituerade kvinnor och den kallades också horbyrån. Svanström skriver: ”på ett symboliskt (och kanske även på ett praktiskt) plan finns det således likheter med hur de båda besiktningsbyråerna fungerade – kroppar kontrollerades och skulle stämplas som friska innan de fick säljas vidare på marknaden.” Svanströms för det mesta syrliga, någon gång fräna feministiska ton gör läsningen uthärdlig. Jag skulle ha svårt att stå ut med en helt känslobefriad framställning av det mänskliga elände som prostitutionen var och är. Men saklig är hon och mycket har hon letat fram ur det som en del 1800-talsdebattörer kallade för en vämjelig bakgård. Många män (och manliga kunder) såg nog de prostituerade på samma sätt som August Strindberg. I ”Jäsningstid” skriver han om deras yrkesbana: ”De hade valt den av smak, trifdes bra och voro alla glada.” Vad han egentligen ansåg om kvinnor som tog sexuella initiativ visade han så småningom i ”Fröken Julie” där han begick rakknivsmord på den djärva. Hjalmar Söderberg har ärligare än någon annan beskrivit gråzonerna i unga mäns sexuella liv. Biträdet i handskaffären förförs i ”Förvillelser” av den unge studenten Thomas Weber, inte utan romantisk finess. Men samtidigt driver han ett seriösare kärleksspel med en borgerlig flicka. En natt blir han mer eller mindre haffad av en stadig offentlig dam som inte tål skämt. Han smiter innan de kommer fram till hennes rum. I ”Martin Birks ungdom” hittar martin vad han kallar en liten olycka, en mager varelse som är lika rädd som han själv. Den som skrev så drevs i frivillig landsflykt. Pittmönstraren strindberg med det goda humöret för horornas räkning blev nationalmonument. Genom byråskrivningen hade prostitutionen i praktiken blivit en statligt kontrollerad och sanktionerad verksamhet. Kvinnor som genom sina män riskerade könssmitta fick till att börja med inte yttra sig i debatten. Det skulle ha gjort dem till ”offentliga kvinnor” med den dubbelbetydelse ordet hade. Till och med sveriges första kvinnliga läkare, Karolina Widerström, var till att börja med försiktig. När Federationen mot reglementeringen i Sverige bildades efter brittiskt initiativ hade den en sedlig och kristen basis. En stor del av Yvonne Svanströms material kommer ur Federationens tidskrift ”Sedlighets-Vännen” . Det fanns män som insåg att också deras kön hade ansvar för veneriska sjukdomars spridning. Nationalekonomen Knut Wicksell såg dubbelmoralen i att män, som kanske tio eller fler gånger köpt sexuella tjänster, inte behövde besiktigas och inte tas in på något omvändelsens Magdalenahem. De kunde gå direkt hem och uppträda som ”lyckliga makar, ömma familjefäder, värdiga samhällsmedborgare” . Yvonne Svanström följer diskussionen om prostitution och reglementering och det är den inte minst intressanta delen av denna rika bok. Man får läsa om läkarnas egendomligt vacklande hållning och om känslokylan när det gäller dem som förödmjukades på besiktningsbyrån och ibland undersöktes med otvättade instrument. Här återges i skämtbild och debattext hånet mot de kvinnor som vågade sig ut i diskussionen. Strindberg kallade en av de radikala debattörerna inom Federationen för ”den djefla maran Ellen Bergman” . Hon var organist och tonsättare och hade civilkurage nog att ge sig ut i en debatt där hon visste att hon skulle bli skymfad. Debatten som förändrade synen och till slut resulterade i att reglementeringen avskaffades är tänkvärd för vår egen tid. Vad är det vi knappt får eller törs säga Vi är så rädda för att bli beskyllda för moralism. Könssjukdomarna ökar men ingen vågar kalla sexualvanor som innebär samlag med många och ofta okända partners för promiskuitet. Rätten till utlevelse och njutning sätts i främsta rummet, på samma vis som kontrollen av driften, ”sedligheten” , tidigare sattes högst. De unga flickorna är förlorare i bägge skedena. I vår tid blir de sterila av klamydia och kallas horor på skolgårdarna. Förtecknen är omvända men kravet på anslutning till den rådande uppfattningen är lika strängt som det var 1880. Yvonne Svanströms bok är ett speculum i den bemärkelse som ordet hade under medeltiden, en spegel för tiden. Närgången, plågsam att ta till sig och alldeles nödvändig. Kerstin Ekman litteratur@dn.se


Magnifik spännvidd

Summary: Cullbergbalettens två världspremiärer fick publiken i Göteborg att koka. Det strängt behärskade ”Blanco” och teatrala ”End” . Göteborgs dans- och teaterfestival

Cullbergbaletten ” Blanco” av Johan Inger ” End” av Sidi Larbi Cherkaoui Scen: Göteborgs stadsteater Cullbergsbalettens två världspremiärer avslutade i helgen Göteborg dans- och teaterfestival och fick ett fullsatt Göteborgs stadsteater att formligen koka. Först den konstnärlige ledaren Johan Ingers ”Blanco” , det mest Cullbergska de gjort på länge, och därefter Les Ballets C de la B-koreografen Sidi Larbi Cherkaouis ”End” , det troligen minst Cullbergska de gjort någonsin. Två inspirerade dansverk som visade vilken magnifik spännvidd som i dag finns hos kompaniet. I Johan Ingers ”Blanco” tar dansarna inte bara av sig skorna, man kastar de i luften – tills de bildar ett regn av avlagda skor som dunsar över scengolvet. Föreställningen handlar om ett annat möjligt liv. Ett alternativ till det planerade och styrda – som kommer till en liksom bakifrån eller från sidan. Oväntat och överrumplande som från en plötslig beröring. Det kan börja så enkelt med att någon känner att någon annan blåst honom lätt i nacken, men ser inte vem. ”Blanco” är ett strängt formbehärskat verk, uppfinningsrikt och tekniskt krävande, som triggar Cullbergdansarna till att visa sitt allra bästa. Men det äger också en myckenhet av skönhet och försonande humor. Dessutom till en nyskriven och riktigt lockande musik av Stefan Levin. Sidi Larbi Charkaouis ”End” är något helt annat. En historia om vad som händer när man stannar till och bygger sig ett hus vid vägs ände. Den förlustar sig i det teatralt övertydliga, det personligt anekdotiska, det kaotiskt mångstämmiga och äger hela tiden något performanceaktigt otyglat och nomadiskt upplösande i formen. Laddningen i luften växlar oupphörligen mellan trygghet och fara. Liksom ljudsättningen – när den översinnligt honungsljuva georgiska vokalmusiken perforeras av vrålet från anfallande stridsflygplan eller krevader från detonerande bomber. Det känns som att Cullbergbaletten har svarat på denna, för dem rätt främmande, dansestetik med stor entusiasm. ”End” är ett mörkt och sällsamt dansverk buret av en nästan molande längtan efter hemkomst. ”Would you harbour me” vädjar en av dansarna viskande mot slutet. Lustigt också att slagsmålsscenen i ”Blanco” följs upp av en motsvarighet i ”End” . Men det som hos Johan Inger stannar vid komiskt stiliserade örfilar utvecklas hos Sidi Larbi Charkaoui till en veritabel slakt. Det säger egentligen det mesta om skillnaden mellan de två nya Cullbergkoreografierna. Martin Nyström martin.nystrom@dn.se Föreställningen ”End” kommer till Stockholm på fredag.


Magnifik spännvidd

Summary: Cullbergbalettens två världspremiärer fick publiken i Göteborg att koka. Det strängt behärskade ”Blanco” och teatrala ”End”.

Cullbergbaletten ”Blanco” av Johan Inger ”End” av Sidi Larbi Cherkaoui Scen: Göteborgs stadsteater Cullbergsbalettens två världspremiärer avslutade i helgen Göteborg dans- och teaterfestival och fick ett fullsatt Göteborgs stadsteater att formligen koka. Först den konstnärlige ledaren Johan Ingers ”Blanco”, det mest Cullbergska de gjort på länge, och därefter Les Ballets C de la B-koreografen Sidi Larbi Cherkaouis ”End”, det troligen minst Cullbergska de gjort någonsin. Två inspirerade dansverk som visade vilken magnifik spännvidd som i dag finns hos kompaniet. I Johan Ingers ”Blanco” tar dansarna inte bara av sig skorna, man kastar de i luften – tills de bildar ett regn av avlagda skor som dunsar över scengolvet. Föreställningen handlar om ett annat möjligt liv. Ett alternativ till det planerade och styrda – som kommer till en liksom bakifrån eller från sidan. Oväntat och överrumplande som från en plötslig beröring. Det kan börja så enkelt med att någon känner att någon annan blåst honom lätt i nacken, men ser inte vem. ”Blanco” är ett strängt formbehärskat verk, uppfinningsrikt och tekniskt krävande, som triggar Cullbergdansarna till att visa sitt allra bästa. Men det äger också en myckenhet av skönhet och försonande humor. Dessutom till en nyskriven och riktigt lockande musik av Stefan Levin. Sidi Larbi Charkaouis ”End” är något helt annat. En historia om vad som händer när man stannar till och bygger sig ett hus vid vägs ände. Den förlustar sig i det teatralt övertydliga, det personligt anekdotiska, det kaotiskt mångstämmiga och äger hela tiden något performanceaktigt otyglat och nomadiskt upplösande i formen. Laddningen i luften växlar oupphörligen mellan trygghet och fara. Liksom ljudsättningen – när den översinnligt honungsljuva georgiska vokalmusiken perforeras av vrålet från anfallande stridsflygplan eller krevader från detonerande bomber. Det känns som att Cullbergbaletten har svarat på denna, för dem rätt främmande, dansestetik med stor entusiasm. ”End” är ett mörkt och sällsamt dansverk buret av en nästan molande längtan efter hemkomst. ”Would you harbour me?” vädjar en av dansarna viskande mot slutet. Lustigt också att slagsmålsscenen i ”Blanco” följs upp av en motsvarighet i ”End”. Men det som hos Johan Inger stannar vid komiskt stiliserade örfilar utvecklas hos Sidi Larbi Charkaoui till en veritabel slakt. Det säger egentligen det mesta om skillnaden mellan de två nya Cullbergkoreografierna. Martin Nyström martin.nystrom@dn.se Föreställningen ”End” kommer till Stockholm på fredag.


Världen bortom folkpartiet

Summary: Litteraturen överlever nog folkpartiets famntag och skolan har drabbats av värre förändringar. Men klarar Sverige av ett parti som sorterar människor i kulturella fack? frågar Stefan Jonsson i sin slutreplik i debatten om fp:s förslag att införa en svensk litteraturkanon.

Folkpartiets utspel om att införa en svensk litteraturkanon tände sommarens debatt. Den har handlat om flera frågor: brister i svensk skola; litteraturens samhällsnytta; upplösningen av ett bildningsarv; klyftan mellan majoritet och minoriteter; förvandlingen av folkpartiet; samt kulturpolitikens uppgift. Riksdagsledamoten Cecilia Wikström lanserade förslaget. Strax retirerade hon och hennes parti. De säger i dag: Det är väl inte fel att barnen läser god svensk litteratur i skolan? Självklart inte. Om detta är alla överens. Hade Cecilia Wikström väckt debatt om hon föreslagit att eleverna ska läsa valda klassiker under sin skoltid? Nej, det var baktanken som utlöste alarm. Med litteraturens hjälp skulle invandrarbarnen få en klar signal, som det hette. Om vad? Om vikten av att lära sig svenska språket och svenska värden och koder. Så drog Wikström ett streck genom landet, stakade ut en gräns som klöv samhället itu: blott de är riktiga svenskar som behärskar riktig svenska och riktig svensk kultur. Wikström sade att hon önskade göra oss till ett folk som har ett gemensamt mål. Det kan se ut som en ofarlig önskan. Men när orden kommer från en makthavare, och när makthavaren gör folkets enande till kulturpolitiskt mål för en ny regering ska man vara på sin vakt. Som jag skrev i min förra artikel: närhelst en politisk grupp har använt kulturen för att ena sin befolkning till ett folk med ett gemensamt mål, har resultatet blivit det motsatta, intolerans, rasism, lynchningar, upplopp, död. Det innebär inte att jag jämför Wikström med folkmordsanstiftare. Ebba Witt-Brattström har fått det mesta om bakfoten. Eftersom hennes anklagelse är grov får jag repetera: jag skrev inte att införandet av en litteraturlista leder till inbördeskrig, inte heller att Wikström är som Pol Pot. Däremot skrev jag att en liberal regim bör hålla sig för god att driva en kulturpolitik med målet att ena svenskarna till ett folk med en kultur. Ett sådant program förknippas med totalitära regimer. Vi ska snart se var fp befinner sig. Först huvudfrågan. Ska staten bestämma vilken skönlitteratur som läses i svenska skolor? Enligt folkpartiet kan åtgärden lösa två problem. Det ena är utbildningspolitiskt: att stärka litteraturens ställning i skolan. Det andra integrationspolitiskt: att hjälpa invandrare in i det svenska samhället. Märkligt nog har fp inte stött sina bägge påståenden med argument. De flesta som yttrat sig i debatten har konstaterat att det visserligen är viktigt att stärka litteraturen, men att en statlig läslista är fel metod. Ett bättre alternativ vore att höja lärarnas status och förbättra deras utbildning, så att de med kunnighet och entusiasm kan förmedla den kanon som finns. För vi har ju redan en litteraturkanon. Den står i litteraturhistorier och antologier, och den diskuteras och förnyas ständigt av författare, forskare, kritiker och lärare. Svensklärarkåren har med rätta uppfattat fp:s förslag som en omyndigförklaring. Inte heller har fp gett några argument för att en litterär kanon skulle främja invandrarnas integration. Även här finns mer effektiva åtgärder. Viktigast är att motverka den diskriminering som invandrare möter i Sverige. Ju mer man tänker på saken, desto mer befängd verkar tanken att en statlig läslista skulle kunna avhjälpa svenskämnets brister och segregationen i dagens Sverige. Det är en skenåtgärd. De flesta inser detta, även folkpartister och de övriga borgerliga partierna som avvisat förslaget. Ändå framhärdar fp-ledningen. Den har beställt en opinionsundersökning, som med sin vinklade fråga får ett vinklat svar: sextio procent av svenskarna säger sig vara positiva till en litterär kanon i skolan. I ett par andra kampanjer har fp låtit elever och lärare välja vilka böcker som ska med. Här tillgriper fp en klassisk strategi. Tryter argumenten? Gå då till torget och elda opinion! Fp invänder att man gått demokratiskt till väga. Ett paradoxalt argument, som svarar mot ett paradoxalt tillvägagångssätt. Ena dagen säger fp att staten och de aderton ska utfärda obligatorisk läsning. Nästa dag låter man lärare och elever rösta fram vilka böcker de vill. Har inte fp förstått innebörden hos sitt eget förslag? Kanon stammar från högre makt - Påven, Historien, Traditionen, Staten eller Nationen - och utgör alltid motsatsen till en folkomröstning. Varför framhärdar fp? Jag hävdar att det beror på den där baktanken, viljan att signalera till främlingar och infödda att inget annat än svensk standard råder i landet. Min oro gäller alltså inte vad fp gör med litteraturen, som lyckligtvis kommer att överleva Lars Leijonborgs, Cecilia Wikströms, Jan Björklunds och Mauricio Rojas varma famntag. Min oro gäller inte ens skolan, som drabbats av långt värre förordningar. Min oro gäller detta: mitt i vårt politiska liv finns nu ett parti som sorterar människor i kulturella fack. Kanonförslaget och flera andra fp-utspel utgår ifrån att stat och myndigheter ska bedöma, belöna och bestraffa individer på grundval av deras kulturella ursprung och deras benägenhet att tillägna sig svensk kultur. Bortsett från ny demokrati och extremistiska småpartier har Sverige länge varit förskonat från sådana partier. Men med nya fp har vi fått ett parti som upphöjt den svenska identiteten till politikens överordnade mål och som vill använda den som sorteringsverktyg. Fp:s valkampanj hamrar in budskapet: Språktest i svenska. Svensk kanon. Svensk skola världsbäst. Svensk gemenskap. Äntligen Nobelpris till Sverige. Stockholm åter Renast i Världen. Tvetydiga budskap. I den mån världen syns i fp:s kampanj omtalas den som hotfull. Leijonborg och Rojas upplyser oss gärna om att kriminaliteten, kvinnoförtrycket, hederskulturerna och Usama bin Ladin stammar från utlandet. Det var alltså ingen slump att fp lade fram förslaget om en stärkning av klassikerläsningen på ett sådant sätt att det klöv samhället i svenskar och främlingar. Man kan kalla partiets linje för en kulturalisering av politiken. Linjen är gemensam för en brokig skara av konservativa eller nyrasistiska partier i dagens Europa. I snabb takt har fp definierat många samhällsproblem så att de framstår som kulturkonflikter. Kriminaliteten, segregeringen av bostadsmarknaden, våldet mot kvinnor, arbetslösheten, brister i utbildningssystem och bidragssystem - detta beskrivs av dagens fp ofta som importerade problem orsakade av invandringen. Därför kan de bara lösas på två sätt. Sverigedemokraterna företräder den hårda linjen: invandrarna ska utvisas. Fp den mjukare: invandrarna ska assimilera sig, lära sig tala utan brytning, bete sig som riktiga svenskar eller i vart fall som duktiga invandrare. Det är en omöjlig politik. För ingen kan säga vem som är riktigt svensk. Ingen kan lägga fast den svenska identiteten. I likhet med landets kanon är denna identitet en pågående process. Lars Leijonborg har avfärdat kritiken mot sitt parti som kulturvänsterns sjuka påståenden. Jag avstår gärna från att diskutera vems tankar som är sjukast. Men anser verkligen Lars Leijonborg att kritik är ogiltig bara för att avsändaren råkar stå till vänster? I så fall är ju offentlig debatt meningslös, och den råa kampen får ta vid. Jag ska bekänna. Min kritik motiveras av lojalitet med liberalismens arv. Faktum är att fp och kulturvänstern har detta arv gemensamt, vilket också förklarar varför vänstern hör hemma i en liberal tidning som DN. Jag talar om ett arv som dagens folkparti skändligen svikit: övertygelsen om allas jämlikhet oavsett hemland, börd, klass, kön och rang; den enskildes okränkbarhet; internationalismen; kritiken av överheten. Fp var tills nyligen ett robust värn mot främlingsfientligheten. Det talade till folks bästa sidor. Nu är fp ett parti som ofta vädjar till det sämsta: den nationella självtillräckligheten, längtan efter auktoriteter, tron att hemmalaget är bäst. Goda politiker vet att för samhällets bästa motarbeta dessa lidelser. Men dagens fp underblåser dem. Det lockar en viss sorts väljare. Det tycks också tilltala provinsiellt lagda intellektuella: i en samtid då kunskap och litteratur inte längre erkänner några nationsgränser framstår deras plädering för det egna och deras nedlåtande avspisning av en kosmopolitiskt inriktad kultur- och utbildningspolitik som enbart beklämmande. I ett av sina uttalanden framhöll Lars Leijonborg att Vilhelm Mobergs ut- och invandrarromaner har en given plats i svensk kanon. Sant. Men det är inte invandrarna som bör läsa boken - de vet vad den handlar om. I handlingens mitt står en invandrarkvinna, Kristina från Duvemåla i Småland. Hon var sin tids ekonomiska flykting. Hon fann sig aldrig till rätta i den nya världen. Hon var helt ointresserad av Amerikas kultur, och läste enbart skrifter på hemspråket utgivna på små invandrarförlag i Chicago, Rock Island och Saint Paul. Hon led när hon såg hur hennes barn växte upp och glömde hemlandets språk och seder. Hon lärde sig en smula blatte-engelska, men klarade inga språktest och saknade kvalifikationer för att ta körkort i engelska. Av hemlängtan och brustet hjärta gick hon bort. Men hon skänkte sin nya nation allt hon hade. Låt oss tänka på Kristina från Duvemåla när vi går och röstar. Sådana som hon får inte plats i Lars Leijonborgs land.


Världen bortom folkpartiet

Summary: Litteraturen överlever nog folkpartiets famntag och skolan har drabbats av värre förändringar. Men klarar Sverige av ett parti som sorterar människor i kulturella fack frågar Stefan Jonsson i sin slutreplik i debatten om fp:s förslag att införa en svensk litteraturkanon. debatt

litterär kanon tidigare artiklar i serien: Sigrid combÜchen 22/8, Maria Nikolajeva 21/8, Maria schottenius 20/8, inti Chavez perez 14/8, Anna Stenport Westerståhl 13/8, Ebba witt-Brattström 9/8, Bengt Göransson 8/8, Cecilia Wikström 3/8, Mauricio Rojas 29/7, Inti Chavez Perez och Yvonne Rock 30/7, Thomas Anderberg 31/7, Stefan Jonsson 1/8 och 26/7. ) Folkpartiets utspel om att införa en svensk litteraturkanon tände sommarens debatt. Den har handlat om flera frågor: brister i svensk skola; litteraturens samhällsnytta; upplösningen av ett bildningsarv; klyftan mellan majoritet och minoriteter; förvandlingen av folkpartiet; samt kulturpolitikens uppgift. Riksdagsledamoten Cecilia Wikström lanserade förslaget. Strax retirerade hon och hennes parti. De säger i dag: Det är väl inte fel att barnen läser god svensk litteratur i skolan Självklart inte. Om detta är alla överens. Hade Cecilia Wikström väckt debatt om hon föreslagit att eleverna ska läsa valda klassiker under sin skoltid Nej, det var baktanken som utlöste alarm. Med litteraturens hjälp skulle ”invandrarbarnen” få ”en klar signal” , som det hette. Om vad Om vikten av att lära sig svenska språket och svenska värden och koder. Så drog Wikström ett streck genom landet, stakade ut en gräns som klöv samhället itu: blott de är riktiga svenskar som behärskar riktig svenska och riktig svensk kultur. Wikström sade att hon önskade ”göra oss till ett folk som har ett gemensamt mål” . Det kan se ut som en ofarlig önskan. Men när orden kommer från en makthavare, och när makthavaren gör folkets enande till kulturpolitiskt mål för en ny regering ska man vara på sin vakt. Som jag skrev i min förra artikel: ”närhelst en politisk grupp har använt kulturen för att ena sin befolkning till ett folk med ett gemensamt mål, har resultatet blivit det motsatta, intolerans, rasism, lynchningar, upplopp, död.” Det innebär inte att jag jämför Wikström med folkmordsanstiftare. Ebba Witt-Brattström har fått det mesta om bakfoten. Eftersom hennes anklagelse är grov får jag repetera: jag skrev inte att införandet av en litteraturlista leder till inbördeskrig, inte heller att Wikström är som Pol Pot. Däremot skrev jag att en liberal regim bör hålla sig för god att driva en kulturpolitik med målet att ena svenskarna till ett folk med en kultur. Ett sådant program förknippas med totalitära regimer. Vi ska snart se var fp befinner sig. Först huvudfrågan. Ska staten bestämma vilken skönlitteratur som läses i svenska skolor Enligt folkpartiet kan åtgärden lösa två problem. Det ena är utbildningspolitiskt: att stärka litteraturens ställning i skolan. Det andra integrationspolitiskt: att hjälpa invandrare in i det svenska samhället. Märkligt nog har fp inte stött sina bägge påståenden med argument. De flesta som yttrat sig i debatten har konstaterat att det visserligen är viktigt att stärka litteraturen, men att en statlig läslista är fel metod. Ett bättre alternativ vore att höja lärarnas status och förbättra deras utbildning, så att de med kunnighet och entusiasm kan förmedla den kanon som finns. För vi har ju redan en litteraturkanon. Den står i litteraturhistorier och antologier, och den diskuteras och förnyas ständigt av författare, forskare, kritiker och lärare. Svensklärarkåren har med rätta uppfattat fp:s förslag som en omyndigförklaring. Inte heller har fp gett några argument för att en litterär kanon skulle främja invandrarnas integration. Även här finns mer effektiva åtgärder. Viktigast är att motverka den diskriminering som invandrare möter i Sverige. Ju mer man tänker på saken, desto mer befängd verkar tanken att en statlig läslista skulle kunna avhjälpa svenskämnets brister och segregationen i dagens Sverige. Det är en skenåtgärd. De flesta inser detta, även folkpartister och de övriga borgerliga partierna som avvisat förslaget. Ändå framhärdar fp-ledningen. Den har beställt en opinionsundersökning, som med sin vinklade fråga får ett vinklat svar: sextio procent av svenskarna säger sig vara positiva till en litterär kanon i skolan. I ett par andra kampanjer har fp låtit elever och lärare välja vilka böcker som ska med. Här tillgriper fp en klassisk strategi. Tryter argumenten Gå då till torget och elda opinion! Fp invänder att man gått demokratiskt till väga. Ett paradoxalt argument, som svarar mot ett paradoxalt tillvägagångssätt. Ena dagen säger fp att staten och de aderton ska utfärda obligatorisk läsning. Nästa dag låter man lärare och elever rösta fram vilka böcker de vill. Har inte fp förstått innebörden hos sitt eget förslag Kanon stammar från högre makt – Påven, Historien, Traditionen, Staten eller Nationen – och utgör alltid motsatsen till en folkomröstning. Varför framhärdar fp Jag hävdar att det beror på den där baktanken, viljan att ”signalera” till främlingar och infödda att inget annat än svensk standard råder i landet. Min oro gäller alltså inte vad fp gör med litteraturen, som lyckligtvis kommer att överleva Lars Leijonborgs, Cecilia Wikströms, Jan Björklunds och Mauricio Rojas varma famntag. Min oro gäller inte ens skolan, som drabbats av långt värre förordningar. Min oro gäller detta: mitt i vårt politiska liv finns nu ett parti som sorterar människor i kulturella fack. Kanonförslaget och flera andra fp-utspel utgår ifrån att stat och myndigheter ska bedöma, belöna och bestraffa individer på grundval av deras kulturella ursprung och deras benägenhet att tillägna sig svensk kultur. Bortsett från ny demokrati och extremistiska småpartier har Sverige länge varit förskonat från sådana partier. Men med nya fp har vi fått ett parti som upphöjt den svenska identiteten till politikens överordnade mål och som vill använda den som sorteringsverktyg. Fp:s valkampanj hamrar in budskapet: Språktest i svenska. Svensk kanon. Svensk skola världsbäst. Svensk gemenskap. Äntligen Nobelpris till Sverige. Stockholm åter Renast i Världen. Tvetydiga budskap. I den mån världen syns i fp:s kampanj omtalas den som hotfull. Leijonborg och Rojas upplyser oss gärna om att kriminaliteten, kvinnoförtrycket, hederskulturerna och Usama bin Ladin stammar från utlandet. Det var alltså ingen slump att fp lade fram förslaget om en stärkning av klassikerläsningen på ett sådant sätt att det klöv samhället i svenskar och främlingar. Man kan kalla partiets linje för en ”kulturalisering” av politiken. Linjen är gemensam för en brokig skara av konservativa eller nyrasistiska partier i dagens Europa. I snabb takt har fp definierat många samhällsproblem så att de framstår som ”kulturkonflikter” . Kriminaliteten, segregeringen av bostadsmarknaden, våldet mot kvinnor, arbetslösheten, brister i utbildningssystem och bidragssystem – detta beskrivs av dagens fp ofta som importerade problem orsakade av invandringen. Därför kan de bara lösas på två sätt. Sverigedemokraterna företräder den hårda linjen: invandrarna ska utvisas. Fp den mjukare: invandrarna ska assimilera sig, lära sig tala utan brytning, bete sig som ”riktiga svenskar” eller i vart fall som ”duktiga invandrare” . Det är en omöjlig politik. För ingen kan säga vem som är riktigt svensk. Ingen kan lägga fast den svenska identiteten. I likhet med landets kanon är denna identitet en pågående process. Lars Leijonborg har avfärdat kritiken mot sitt parti som ”kulturvänsterns sjuka påståenden” . Jag avstår gärna från att diskutera vems tankar som är sjukast. Men anser verkligen Lars Leijonborg att kritik är ogiltig bara för att avsändaren råkar stå till vänster I så fall är ju offentlig debatt meningslös, och den råa kampen får ta vid. Jag ska bekänna. Min kritik motiveras av lojalitet med liberalismens arv. Faktum är att fp och ”kulturvänstern” har detta arv gemensamt, vilket också förklarar varför vänstern hör hemma i en liberal tidning som DN. Jag talar om ett arv som dagens folkparti skändligen svikit: övertygelsen om allas jämlikhet oavsett hemland, börd, klass, kön och rang; den enskildes okränkbarhet; internationalismen; kritiken av överheten. Fp var tills nyligen ett robust värn mot främlingsfientligheten. Det talade till folks bästa sidor. Nu är fp ett parti som ofta vädjar till det sämsta: den nationella självtillräckligheten, längtan efter auktoriteter, tron att hemmalaget är bäst. Goda politiker vet att för samhällets bästa motarbeta dessa lidelser. Men dagens fp underblåser dem. Det lockar en viss sorts väljare. Det tycks också tilltala provinsiellt lagda intellektuella: i en samtid då kunskap och litteratur inte längre erkänner några nationsgränser framstår deras plädering för ”det egna” och deras nedlåtande avspisning av en kosmopolitiskt inriktad kultur- och utbildningspolitik som enbart beklämmande. I ett av sina uttalanden framhöll Lars Leijonborg att Vilhelm Mobergs ut- och invandrarromaner har en given plats i svensk kanon. Sant. Men det är inte invandrarna som bör läsa boken – de vet vad den handlar om. I handlingens mitt står en invandrarkvinna, Kristina från Duvemåla i Småland. Hon var sin tids ekonomiska flykting. Hon fann sig aldrig till rätta i den nya världen. Hon var helt ointresserad av Amerikas kultur, och läste enbart skrifter på ”hemspråket” utgivna på små invandrarförlag i Chicago, Rock Island och Saint Paul. Hon led när hon såg hur hennes barn växte upp och glömde hemlandets språk och seder. Hon lärde sig en smula blatte-engelska, men klarade inga ”språktest” och saknade kvalifikationer för att ta ”körkort i engelska” . Av hemlängtan och brustet hjärta gick hon bort. Men hon skänkte sin nya nation allt hon hade. Låt oss tänka på Kristina från Duvemåla när vi går och röstar. Sådana som hon får inte plats i Lars Leijonborgs land. Stefan Jonsson stefan.jonsson@dn.se 08-738 10 00


Svenska Kinaskatter visas i Shanghai

Summary: En fotoutställning med svenska Kina-inspirerade interiörer och föremål öppnar nu i Shanghai. Bakom utställningen står Lars Sjöberg, mångårig samlare av kinesiskt porslin.

Den stora svenska utställning som öppnades i Kanton i Kina i samband med stadsbesöket där och Ostindiefararen "Götheborgs" ankomst i juli, får nu en uppföljare i Shanghai. När skeppet anländer till Shanghai öppnar den 29 augusti en fotoutställning med Kinainspirerade interiörer och föremål, jämte ett bildspel som visar en del av evenemangen i Kanton, som står kvar till mitten av september. Där kan man se bland annat en replik av Sörbyhuset, en typiskt svensk faluröd träbyggnad från 1730-talet i skala 1:10, fullt möblerad med tidstypisk inredning och en del av det kinesiska 1700-talsporslinet som exporterades i många miljoner exemplar till Sverige. - Det är egentligen bara med Sverige som Kina har haft riktigt goda förbindelser i nära tre hundra år, säger Lars Sjöberg, en av eldsjälarna bakom utställningen. Han är vårt lands främste främjare av 1700-talets kulturarv med ett förflutet som intendent vid Nationalmuseum, där han bland mycket annat initierade Ikeas 1700-talslansering. På Lars Sjöbergs meritlista står också möbleringen av barockslottet Läckö och han har även deltagit i restaureringen av Mölndals 1700-talspärla Gunnebo slott. - Alla andra länder har kommit till Kina med makt. De svensk-kinesiska kontakterna var redan under Svenska Ostindiska Compagniets tid enbart kommersiella och jämbördiga, på lika villkor. Därför mottogs skeppet "Götheborg" med kungaparet ombord och utställningen som speglar vårt handelsutbyte under 1700-talet med så enormt stort intresse i Kina, berättar Lars Sjöberg. Shanghais borgmästare vill ha "Götheborg" till världsutställningen där år 2010, enligt Sjöberg, som redan har sålt ett Sörbyhus till Kina. Fler kan bli aktuella. Lars Sjöberg har under många år samlat på sig mängder av kinesiskt porslin och andra föremål från kompanitiden (1731-1813). I hans samling finns förutom porslin till exempel lackskrin, möbler med lackdekor och tre delikata 1700-talsbåtar i elfenben, cirka 30-40 centimeter långa djonker i ofattbart tunt mönstrat gallerverk. Han arbetar nu på en bok om de gamla skatterna. - Kineserna vet så litet om den här tidens handelsutbyte och är jätteintresserade av kulturhistorien omkring det gamla konsthantverket som exporterades, berättar han entusiastiskt. Boken skrivs på svenska. Förhandlingar pågår om en engelsk översättning - och på sikt även en kinesisk. - Boken med fotografen Staffan Johanssons bilder baseras på min egen samling av kinesiskt porslin. Jag tycker själv att det är spännande att jag har hittat många tallrikar, fat, koppar och andra servisdelar som är märkta med beställarnas initialer. Dem försöker jag nu identifiera. Det lyckas naturligtvis bara delvis. Den stora bålskålen med L S i guld är ju roligt för mig att ha ändå, säger Lars Sjöberg. - En annan aspekt betonar jag genom att visa en mängd defekta och lagade föremål. Att jag äger sådana beror naturligtvis på att min ekonomi inte ger utrymme för inköp av perfekta pjäser. Men samtidigt visar lagningarna hur mycket man uppskattade sitt fina gamla porslin. Hellre än att kasta bort terriner utan lockknopp, trasiga tallrikar, skålar, koppar och fat lät man limma och nita ihop dem så gott det gick. Resultatet blev ibland ganska klumpigt. De flesta svenskar ratar sådant i dag, men jag dukar gärna ett middagbord med de gamla slitna trotjänarna, berättar Lars Sjöberg. - Den fina utställningen i Kanton kompletterar jag bland annat med mina naggade, spräckta och lagade föremål. Den infallsvinkeln tilltalade museet i Kanton, som bland rekvisitan påpassligt tagit fram en bild av en man som lagar porslin. På svenska kakelplattor kan man också se avbildningar av kineser som målar porslin.


Svensk teve aningslös ankdamm

Summary: SVT dränker oss med brittiskt deckarmys som ”Morden i Midsomer” och ”Kommissarie Lynley”. Varför blundar de för den nya tevekonsten från BBC? Det pågår en kreativ boom i England. Kjell Häglund har sett de omtalade serierna.

Svenskar älskar att mysa brittiskt i tevesoffan. Föreställningen om engelsk tevekultur må vara lika förlegad som femöringen vi ibland städar fram ur soffvecket, men alla – från mordfallsmysande mormödrar till SVT:s programchef Leif Jakobsson – omfamnar illusionen med samma känslosvall: ”Jag älskar engelska serier, de är bäst i världen!” Visst är engelsk teve världsledande. Lite i skuggan av den amerikanska televisionens kreativa boom har även den engelska gått in i ett skaparrus, kanske en ny storhetstid. Men det är ju inte det Leif och alla hans ”Lynley”-lapande licensbetalare syftar på. Här snackar vi fortfarande om 1900-talets charter-BBC, om herrgårdsdeckare och skojsigt West End-skådespeleri. I svenska tablåer sitter nämligen pensionärsputtriga ”Parkinson” i ensam majestät och ger oss vår bild av ”BBC-talkshow som bäst” – när i själva verket BBC:s, och världens, bästa talkshow heter ”Friday night with Jonathan Ross” och representerar en minst femton år fräschare och smartare engelsk populär- och mediekultur. I Sverige fylls både proffsens tevekrönikor och amatörernas webbforumdiskussioner av utrop om den ”härliga engelska skådespelartraditionen” så fort det vankas lite ”Miss Marple” eller ”Morden i Midsomer”, turistkitschiga löpande-band-serier som BBC matar exportmarknaden med för att kunna finansiera en långt mer sofistikerad television på hemmaplan. ”Kommissarie Lynley”, som vi svenskar tror är höjden av engelskt kriminaldrama, är så nedgraderad av BBC att den numera har sina säsongspremiärer i Danmark och Skottland. Men när den sedan som vanligt toppar SVT:s jultablå i mellandagarna sker det med okunniga tillrop från tevekrönikörer som aldrig hört talas om ”Ghost squad”, ”Murphy’s law” eller ”Life on Mars”. Den sistnämnda kritikersuccén är visserligen nyinköpt av SVT, liksom ytterligare ett par av de mer spännande nya BBC-serierna, men medan ”Morden i Midsomer” alltid får massiv marknadsföring smygs fynd som ”Hustle” och ”The Thick of It” in i tablån utan förvarning, under hemsnickrade buskistitlar (”Svindlarna” och ”Trist, herr minister”) och utan att någon – förmodligen inte ens Leif Jakobsson – tittar. Nej, i Sverige är det ”Karl för sin kilt” som gäller, eftersom SVT:s inköpare – enligt ett bevandrat citat i DN förra hösten – anser att den mest nyskapande engelska tevekonsten (exempelvis den galet kreativa ”Green wing”) är ”för engelsk” för svenska tevetittare. Men det är numera ett utlåtande jag slutat göra mig lustig över. En av mina större insikter när jag i engelsk teve i sommar följde ”The line of beauty”, BBC:s filmatisering av Alan Hollinghursts Booker Prize-vinnande roman, var att SVT-inköparen gjorde rätt i att betrakta den svenska smaken som provinsiell. Vi har precis den engelska teve vi förtjänar, de hötorgsserier vi begär, det minimum av färdigtuggad BBC-light en svensk behöver för att känna sig lagom härligt tevekulturell. I England lanserades ”The line of beauty” – episkt neo-Evelyn Waugh-glittrande; om tvinnade tory- och gay-kretsar i Thatchers yuppie-London – som säsongens storserie på bästa sändningstid. Detta med en självklarhet lika imponerande som seriekvaliteten i sig. Varken BBC eller de hyllande tidningsrecensionerna gjorde någon affär av dess explicita homosexscener, vilka var ungefär lika ogenerat naturligt inlemmade i berättelsen som symaskinsscener i ”Huset Elliott”. Alldeles sömlöst gled ”The line of beauty” in som en modern miniserie-arvinge till tidiga 1980-talets ”En förlorad värld” och 1990-talets ”Sanningen om Rory”. Med tanke på hur räddhågset SVT avböjde en av världens bästa teveserier någonsin, det rå-realistiska fängelse-eposet ”Oz”, och hur man inte ens överväger att importera tidernas bästa och mest cyniskt realistiska läkarserie, BBC:s ”Bodies”, har jag svårt att föreställa mig en SVT-inköpare bevittna bögsexet och rekreationsknarket i ”The line of beauty” och sedan lämna visningsrummet med orden ”Denna ska vi ha!”. Men om vi trots allt skulle få se serien i Sverige så skulle den dels placeras på ytterst obekväma sändningstider, dels omgärdas av oproportionerliga presskriverier om gay-tematiken. Precis lika självklart som homosexualitet förekommer i ”The line of beauty” och i ”Friday night with Jonathan Ross” och i den nya vågen av engelsk tevedramatik över huvud taget, precis lika självklart är den frånvarande och onaturlig i svenskarnas BBC-favoriter ”Parkinson” och ”Morden i Midsomer” – förment ”folkliga” serier som är mer kompatibla med det svenska kulturkynnet än de modernare engelska serier vi aldrig får se. Jag hade kunnat exemplifiera med vilket annat brännande kulturellt, politiskt, socialt, religiöst eller psykologiskt ämne som helst; kanske med Jimmy McGoverns drabbande nya arbetarklasskildring ”The Street”, som gick samtidigt – men nu var det homosexualiteten i ”The line of beauty”, och sättet på vilket den ”icke-objektifierades” av BBC, medierna och publik, som fyllde mig med ödmjukhet inför mognadsskillnaden mellan engelsk och svensk teve, mellan världens mest kultiverade mediesamhälle och en aningslös ankdamm. I Sverige står vi fortfarande och stampar på den garderobströskel där homosexualitet endast bör omtalas av eller apropå ett fåtal glada, godkända riksbögar, som vi kramar ihjäl för att de är ”som folk är mest”. Vi har inte en engelsk mångfald av öppet homosexuella teveskapare och komiker utan befinner oss på en embryonisk nivå där homosexualiteten fortfarande blir ett utmanande skämt i sig, som när Özz Nuyen kallar en radioshow för ”Programmet som fortfarande inte får kallas bögradio” – en programtitel som i England skulle betraktas som obegriplig, mossbevuxen. (Ungefär som 1970-talets primitiva Manchester ter sig för snuten som dimper ner från 2000-talet i ”Life on Mars”.) Utställningen ”Min bästa bög” under Prideveckan i Stockholm var symtomatisk. Femtio hisnande heterosexuella kulturkändisar hade fått fotografera var sin bögkompis – och tanken gick sannerligen inte till någon sorts toleransbudskap, utan till Comedy Central-satirikern Stephen Colberts stående teveinslag ”My black friend”. Det var en utställning som fick mig att skämmas över min hemvist i en heterokultur som också är pinsamt närvarande i min teveskärms Boxermeny. Men det är där, på andra sidan fjärrkontrollen, framtiden kan börja. Teve är vår tids kraftfullaste kulturkatalysator. Därför vill jag så förtvivlat gärna, trots att den är på tok ”för engelsk”, se ”The line of beauty” på SVT. Antingen på ”Morden i Midsomer”-tiden direkt efter ”Allsång på Skansen” nästa sommar, eller på ”Kommissarie Lynleys” plats i mellandagsmyset. KJELL HÄGLUND Redaktionschef på tidskriften Residence kulturdebatt@dn.se


Sett snett underifrån

Summary: Den okände skånske humoristen Robin Paulsson får en egen SVT-serie. Dock har han med sig lite mer kända gäster i varje program.

OCH VARFÖR ska den helt okände 22-årige Malmökillen Robin få en egen teveserie, en serie som på talkshow-maner heter likadant som huvudpersonen? Och, är inte kvoten av skåningar mer än fylld både i nyhets- och nöjesprogrammen i teve? Varför just Robin, förresten – finns det inte massor av andra ståupp-komiker i landet som är minst lika bra, eller rent av bättre? Tja, dessa frågor är det säkert många som ställer sig. Robin Paulsson försöker dock redan i inledningen av det första avsnittet ta loven av sådan kritik, och det på ett rätt roligt och självironiskt sätt. ”Robins” heter alltså den tio avsnitt långa serien, vars ambition är att visa upp unge herr Paulssons speciella form av humor. Detta är enligt en programförklaring liktydigt med sketcher som ”Hitlers örhängen” och ”Sveriges mest arbetslöse man”; meningen är att vi ska få se världen genom Robins ögon – lite snett underifrån och lagom tillbakalutade. DN:s teveredaktion ville gärna att Robin skulle få utveckla dessa tankar i en intervju, men se där fick vi tji. ”Robin är alldeles för stressad nu inför seriestarten och ger inga intervjuer över huvud taget”, lät man meddela på SVT Malmös pressavdelning, precis som det brukar heta om Hollywoods storstjärnor. Vi får nöja oss med att berätta till exempel att Robin har bjudit in en handfull av sina ”favoritpersoner” som gäster, bland dem premiärgästen Anders Jansson, mannen som tillsammans med Johan Wester gör teveprogrammet ”HippHipp” (Jansson och Wester håller som bäst på att spela in en ny serie om Tiffany, Kajan och några av de andra figurerna). Senare i serien gästas programmet av Robins humoristkolleger som Johan Glans, David Batra och Anna Blomberg från ”Kvarteret Skatan”, skådespelaren Allan Svensson, kartläserskan Tina Thörner, politikern Gustav Fridolin och vinkonnässören Bengt Frithiofsson. I varje program medverkar även Ola Norén, som gör små reportage från sitt ”sysslolösa och ansvarsfria liv”. Norén är bekant från ett P 3-program som på jönsigt tidstypiskt vis har döpts till ”Hej domstol”. Robin Paulsson debuterade som ståuppkomiker 2001. Han vann år 2003 tävlingen Roligast i Skåne vid P 3:s humorfestival, 2004 blev han årets nykomling på svenska ståupp-galan. Hans drömgäst är Jerry Seinfeld och favoritkomiker just nu Ricky Gervais. När han inte jobbar tittar Robin gärna på dejting- och humorprogram på teve, lagar mat samt undviker att städa, allt enligt SVT Malmö. Bertil Mollberger bertil.mollberger@dn.se 08-738 16 59 ROBINS SVT 2 22.30


Helheten större än delarna

Summary: Trots att det har gått nästan sex år sedan medlemmarna Big Boi och Andre 3000 medverkade på samma låt är Outkast fortfarande världens största hiphopgrupp. Nu kommer ”Idlewild”, deras sjätte album – och första film.

Man ska aldrig bygga sina förhoppningar om en artist på bilder och musikvideor. Andre ”Andre 3000” Benjamin har som Atlanta-duon Outkasts mest utåtriktade medlem nästan helt på egen hand omvandlat bilden för hur en hiphopartist kan låta och – faktiskt kanske allra mest – ha på sig. Studerar man Outkasts samlade visuella verk innan man intervjuar Andre 3000 blir det nästan oundvikligt att hoppas att han ska vara samma charmiga yrväder som när han poserar på bilder i Pippi Långstrump-utstyrsel eller klär ut sig till flörtig sextiotalssoulsångare i videon till hitten ”Hey ya”. På telefon är han allt annat än just det. Kanske har han bara tröttnat på bilden av sig som ”rolig” excentriker, kanske är han bara sönderintervjuad. Andre 3000 låter tillknäppt, lätt uttråkad – och fåordig. Ofta blir det man tror bara är inledningen på ett längre svar själva svaret. – Vi hade lyssnat ganska mycket på gammal jazz och blues redan innan vi började jobba med ”Idlewild”, men det blev mer intensivt när vi väl kom i gång, säger Andre när han ombeds berätta om Outkasts nya album, det första sedan de tack vare nämnda ”Hey ya” gick från att vara världens största hiphopduo till att bli ett av världens största band alla kategorier. Det finns en väldigt självklar förklaring till varför albumet, bland gruppens vanliga blandning av soul, rymdfunk och hiphop, också innehåller så många influenser av gammal jazz och blues. ”Idlewild” är inte bara Outkasts sjätte album. Det är också soundtracket till gruppens första film, en gangstermusikal som utspelar sig under förbudsåren under 30-talet. – Vårt mål har hela tiden varit att filmen och skivan inte ska behöva varandra, att de ska kunna stå för sig själva. Men det är klart att de samtidigt också kompletterar varandra. ”Idlewild” är på så sätt ett typexempel på den sorts helhetslösningar som blir allt vanligare i musikindustrin. Även om Andre 3000 säger att ”Idlewild” inte kommer att resultera i dataspel eller actionfigurer. Och han ser inga som helst likheter mellan ”Idlewild” och andra filmer på senare år som haft hiphopartister i huvudrollen, som ”8 mile” med Eminem eller ”Get rich or die tryin’ ” med 50 Cent. – Nej, de filmerna gjordes enbart för pengarnas skull. Filmbolagen såg en möjlighet att göra sig en hacka på ett par väldigt framgångsrika rappare. Vi har försökt göra ”Idlewild” under fyra år, vi hade idén till den långt innan de där filmerna ens var påtänkta. Hade vi bara velat tjäna pengar på filmen hade vi knappast låtit den utspela sig under 30-talet. Filmen utspelar sig i den amerikanska Södern, i staden gruppen tillsammans med själsfränderna i Goodie Mob satte på hiphopkartan under nittiotalets andra hälft – Atlanta. I dag är det i sydstaterna den mest uppmärksammade och framgångsrika hiphoppen görs, men när Outkast slog igenom var det i stort sett outforskad mark. Och Andre tycker fortfarande att det finns viss misstänksamhet mot området. – Vi har fått den respekt vi förtjänar ett tag nu, i alla fall musikaliskt. Men samtidigt får man ofta höra att vi inte är lika bra rappare och textförfattare här nere. Att vi liksom bara gör bra dansmusik. Vilket är ett skämt. Outkast har egentligen ända sedan debuten ”Southernplayalisticcadillacmuzik” 1994 framstått som en duo bestående av två ganska olika individer, lite som klassiska komikerpar som Helan & Halvan eller Abbott & Costello. Medan Big Boi har varit ”the straight guy”, har Andre 3000 varit den mer extroverte. Den uppdelningen har bara blivit tydligare under de tolv år som gått sedan dess. Det märks också på vad de gör när de inte sysslar med Outkast. Big Boi har i stillhet och relativ anonymitet ägnat de senaste åren åt hunduppfödning och det egna skivbolaget Purple Ribbon, Andre har fuskat i skådespelaryrket och medverkat i bland annat tv-serien ”The Shield”, John Singletons ”Four Brothers” och ”Be cool”, uppföljaren till ”Get shorty”. På Outkasts förra skiva, dubbelalbumet ”Speakerboxxx/The love below”, gick deras tanke om individualism inom gruppen så långt att de till och med gjorde var sin skiva. Vilket gör ”Idlewild” till gruppens första album på närmare sex år där man får höra båda Outkast-medlemmarna på samma låtar. En ganska udda situation. Som inte blir mindre ovanlig av att den turné som under hösten följer på skivan, bara kommer innehålla Big Boi, eftersom Andre inte är intresserad av att turnera för tillfället. Man undrar ju var gränsen går, hur separerade de kan vara och ändå kalla sig en duo. – Så länge jag planerar Outkasts minsta lilla steg tillsammans med Big Boi ser jag det inte som något problem. Även om vi gör saker på var sitt håll kan vi presentera det i Outkasts namn – eftersom vi båda två står för det. Mattias Dahlström noje@dn.se Missa inte recensionen av ”Idlewild” i DN Kultur i morgon.


Helheten större än delarna

Summary: Trots att det har gått nästan sex år sedan medlemmarna Big Boi och Andre 3000 medverkade på samma låt är Outkast fortfarande världens största hiphopgrupp. Nu kommer ”Idlewild” , deras sjätte album – och första film.

Man ska aldrig bygga sina förhoppningar om en artist på bilder och musikvideor. Andre ”Andre 3000” Benjamin har som Atlanta-duon Outkasts mest utåtriktade medlem nästan helt på egen hand omvandlat bilden för hur en hiphopartist kan låta och – faktiskt kanske allra mest – ha på sig. Studerar man Outkasts samlade visuella verk innan man intervjuar Andre 3000 blir det nästan oundvikligt att hoppas att han ska vara samma charmiga yrväder som när han poserar på bilder i Pippi Långstrump-utstyrsel eller klär ut sig till flörtig sextiotalssoulsångare i videon till hitten ”Hey ya” . På telefon är han allt annat än just det. Kanske har han bara tröttnat på bilden av sig som ”rolig” excentriker, kanske är han bara sönderintervjuad. Andre 3000 låter tillknäppt, lätt uttråkad – och fåordig. Ofta blir det man tror bara är inledningen på ett längre svar själva svaret. – Vi hade lyssnat ganska mycket på gammal jazz och blues redan innan vi började jobba med ”Idlewild” , men det blev mer intensivt när vi väl kom i gång, säger Andre när han ombeds berätta om Outkasts nya album, det första sedan de tack vare nämnda ”Hey ya” gick från att vara världens största hiphopduo till att bli ett av världens största band alla kategorier. Det finns en väldigt självklar förklaring till varför albumet, bland gruppens vanliga blandning av soul, rymdfunk och hiphop, också innehåller så många influenser av gammal jazz och blues. ”Idlewild” är inte bara Outkasts sjätte album. Det är också soundtracket till gruppens första film, en gangstermusikal som utspelar sig under förbudsåren under 30-talet. – Vårt mål har hela tiden varit att filmen och skivan inte ska behöva varandra, att de ska kunna stå för sig själva. Men det är klart att de samtidigt också kompletterar varandra. ” Idlewild” är på så sätt ett typexempel på den sorts helhetslösningar som blir allt vanligare i musikindustrin. Även om Andre 3000 säger att ”Idlewild” inte kommer att resultera i dataspel eller actionfigurer. Och han ser inga som helst likheter mellan ”Idlewild” och andra filmer på senare år som haft hiphopartister i huvudrollen, som ”8 mile” med Eminem eller ”Get rich or die tryin’ ”med 50 Cent. – Nej, de filmerna gjordes enbart för pengarnas skull. Filmbolagen såg en möjlighet att göra sig en hacka på ett par väldigt framgångsrika rappare. Vi har försökt göra ”Idlewild” under fyra år, vi hade idén till den långt innan de där filmerna ens var påtänkta. Hade vi bara velat tjäna pengar på filmen hade vi knappast låtit den utspela sig under 30-talet. Filmen utspelar sig i den amerikanska Södern, i staden gruppen tillsammans med själsfränderna i Goodie Mob satte på hiphopkartan under nittiotalets andra hälft – Atlanta. I dag är det i sydstaterna den mest uppmärksammade och framgångsrika hiphoppen görs, men när Outkast slog igenom var det i stort sett outforskad mark. Och Andre tycker fortfarande att det finns viss misstänksamhet mot området. – Vi har fått den respekt vi förtjänar ett tag nu, i alla fall musikaliskt. Men samtidigt får man ofta höra att vi inte är lika bra rappare och textförfattare här nere. Att vi liksom bara gör bra dansmusik. Vilket är ett skämt. Outkast har egentligen ända sedan debuten ”Southernplayalisticcadillacmuzik” 1994 framstått som en duo bestående av två ganska olika individer, lite som klassiska komikerpar som Helan & Halvan eller Abbott & Costello. Medan Big Boi har varit ”the straight guy” , har Andre 3000 varit den mer extroverte. Den uppdelningen har bara blivit tydligare under de tolv år som gått sedan dess. Det märks också på vad de gör när de inte sysslar med Outkast. Big Boi har i stillhet och relativ anonymitet ägnat de senaste åren åt hunduppfödning och det egna skivbolaget Purple Ribbon, Andre har fuskat i skådespelaryrket och medverkat i bland annat tv-serien ”The Shield” , John Singletons ”Four Brothers” och ”Be cool” , uppföljaren till ”Get shorty” . På Outkasts förra skiva, dubbelalbumet ”Speakerboxxx/The love below” , gick deras tanke om individualism inom gruppen så långt att de till och med gjorde var sin skiva. Vilket gör ”Idlewild” till gruppens första album på närmare sex år där man får höra båda Outkast-medlemmarna på samma låtar. En ganska udda situation. Som inte blir mindre ovanlig av att den turné som under hösten följer på skivan, bara kommer innehålla Big Boi, eftersom Andre inte är intresserad av att turnera för tillfället. Man undrar ju var gränsen går, hur separerade de kan vara och ändå kalla sig en duo. – Så länge jag planerar Outkasts minsta lilla steg tillsammans med Big Boi ser jag det inte som något problem. Även om vi gör saker på var sitt håll kan vi presentera det i Outkasts namn – eftersom vi båda två står för det. Mattias Dahlström noje@dn.se Missa inte recensionen av ”Idlewild” i DN Kultur i morgon.


Är detta en svensk

Summary: Svensken är en frihetslängtande individualist som gillar att styras av en stark stat. Motsägelsefullt Inte alls. Bjørn Bredal har läst en insiktsfull bok om statsvetenskaplig folkpsykologi av Lars Trägårdh och DN-skribenten Henrik Berggren. Böcker

Henrik Berggren och Lars Trägårdh ”Är svensken människa” Norstedts Bokens titel rymmer en av livets stora frågor: ”Är svensken människa” Författarnas svar är inte entydigt. Även efter att ha läst denna stimulerande, lärda och lite skrämmande bok får man leva vidare med sin osäkerhet på den punkten. Nu är det inte Henrik Berggren och Lars Trägårdh själva som hittat på titeln. Den har man lånat av journalisten Sanfrid Neander-Nilsson som redan 1946 skrev en bok som hette så. Och författarna till den nya boken inleder med att referera hans gamla övning i folkpsykologi, där han under rubriker som ”Folket med ishjärtat”, ”Skilsmässofolket” och ”Hatar svenskarna barn” beskrev en särskild människotyp: ”Han har svårt att få kontakt, han känner sig blyg, han är trist och han har det tungt, hans livskänsla bottnar på det hela taget mest i hans förmåga att uthärda.” Sådan ser en svensk ut, ecce homo. Från en sådan uppiggande inledning kan det egentligen bara bli bättre. Även om det inledande kapitlet med självplågarens särskilda sorts förnöjsamhet citerar flera iakttagelser om folkkaraktären (som Ivar Lo-Johanssons ”Svenskarna är ett märkligt folk som ivrar så mycket om djurskydd och naturskydd men strängt taget inte bryr sig om människor”) så bjuder bokens två följande kapitel på dels en insiktsfull beskrivning av ”statsindividualismen” och serverar sedan, i rubriken till kapitel tre, bokens huvudtes. Man hävdar att det finns något som kan kallas ”den svenska teorin om kärlek”. Dessa två företeelser, statsindividualismen och kärleken, hänger ihop, enligt bokens sätt att se. Berggren och Trägårdh ser med betydligt blidare ögon på sina landsmän än vad en gång Neander-Nilsson gjorde. Att den svenska staten är stark är det nog ingen som tvivlar på. Och det märkligaste är att svenskarna fortfarande verkar gilla sin starka stat. Medan medborgarna i så olika länder som USA, Tyskland, Frankrike och Italien på sinsemellan olika vis och av olika historiska eller dagsaktuella skäl betraktar statens centralmakt som något som bör bekämpas eller åtminstone reduceras till ett minimum, verkar svenskarna inte kunna få nog av statlighet. Staten är vår vän, inte vår fiende. Varför är det så Ett enkelt svar skulle kunna vara att svenskarna är präglade av en kollektivistisk inställning, att de är flockdjur och partigängare. Många av invånarna i grannlandet Danmark, vars statsminister utvecklat sin lite enfaldiga samhällsvision i boken ”Minimalstaten”, skulle hålla med om att det är så det är. Men inget kunde vara felaktigare, säger nu de två författarna: Svenskarnas förkärlek för en stark stat grundar sig på en förkärlek för kollektivismens motsats, nämligen individualismen. En obetvinglig lust att bestämma själv, att vara oberoende. Detta är bokens största förtjänst, att den formulerar sin poäng så tydligt och argumenterar för den med hjälp av ett rikt urval historiska, politiska och litterära källor. Här finns insiktsfulla läsningar (och väl många referat) av forskare och debattörer som C J L Almqvist, Erik Gustaf Geijer, Ellen Key och – naturligtvis – Alva Myrdal, allt för att underbygga tesen om att när svensken älskar sitt folkhem är det på grund av frihetslängtan och inte av rakt motsatta skäl. Svensken är först och främst individualist. När den enskilda människans emancipering gått framåt har den också gått hand i hand med en allt starkare stat – vilket kunnat ske därför att staten varit garanten för den enskildes självständighet. Svensken föredrar den direkta kontakten mellan individ och stat framför familjens snärjande band, det civila samhällets alla kopplingar och alla de olika värdesystem och ickestatliga hierarkier som i de flesta andra länder existerar mellan medborgaren och staten. I Sverige är det så få omvägar som tänkas kan: det är staten som garanterar att svenskarna både offentligt och privat behandlas som jämlika och oberoende individer – som statsindividualister. Författarna spårar denna inställning tillbaka till den svenska naturen (som det finns gott om, både inom och omkring var svensk) liksom till den bondeklass som varit en drivkraft bakom den svenska demokratins utveckling. Men de använder också filosofiska redskap som de hämtar hos Rousseau och framför allt hos Kant, i dennes idéer om den ”asociala sociabiliteten”: ”Men om vi så långt som möjligt skalar bort normativa påståenden om vilka egenskaper som är bra och vilka som är dåliga, all självförhärligande nationalism och surt Sverigehat, kvarstår ändå att vi står inför en svenskhetslitteratur som ihärdigt (…) bearbetar den kantska motsättningen mellan individ och gemenskap: viljan att ordna allt efter eget huvud, driften att sluta sig samman med artfränder.” Författarna lyckas på ett imponerande vis ta sig runt alla slags nationalismer och rangordningar utan att tappa den röda tråden: Det svenska sociala kontraktets långvariga utveckling, som också är utvecklandet av en svensk längtan efter självständighet och oberoende. Och här hittar vi så deras egentliga tes, som är ”en svensk teori om kärlek”. Och nu blir de riktigt poetiska: ”Om det svenska sociala kontraktets hårda, institutionella skal är den statsindividualistiska välfärdsstaten, så är den svenska kärleken dess mjuka, moraliska ledstjärna. Viljan till frihet, autonomi och oberoende behöver, menar vi, inte med nödvändighet skapa normlöshet och alienation, lika lite som konservativ eller socialistisk pliktmoral garanterar lycka och gemenskap.” Så mynnar boken ut i ett närmast vibrerande försvar för folkhemmet och en särskild sorts ”svensk kärlek” som är en fullkomligt frivillig relation mellan jämställda individer. Att så självständiga människor också löper risken att drabbas av stor ensamhet är inget författarna bortser från. Men de menar sig vara villiga att ta den risken. Man behöver inte hålla med dem om allt i deras djupt socialdemokratiska trosbekännelse (eller tar jag fel här för att ha stort utbyte av deras bok, som är rik på lärdom och analyser. Och man kan på samma gång beundra deras strävan efter intellektuell klarhet och roa sig lite på deras bekostnad. Många skulle nog läsa de rader jag nyss citerade, där de med några snabba steg förflyttar sig från ”den statsindividualistiska välfärdsstaten” till ”den svenska kärleken” som ett aningen skrämmande exempel på statvetenskaplig newspeak, där en allsmäktig fadershand kopplar sitt fuktiga grepp kring det mest privata. Det hade varit klädsamt om författarna, vars intellektuella horisont är så vidsträckt, trots allt också varit en aning mer medvetna om denna horisonts begränsningar. På samma sätt som de rent språkligt vill få oss att uppfatta ordet ”statsindividualism” som positivt laddat vill de också förvandla allting till statsvetenskap, för att inte säga Raison d’Etat. Det är nästan rörande när de, för att kunna citera lite teologiskt allmängods som använts ända från Paulus och framåt, måste ta omvägen över Alexis de Toucquevilles ”Demokratin i Amerika”: ”Gud behöver inte nödvändigtvis själv tala för att vi ska upptäcka de säkra tecknen på hans vilja, det räcker att undersöka naturens vanliga gång …” Författarna försöker avsvära sig var form av determinism, men samtidigt skriver de : ”om det finns en riktning i historien är det utan tvekan mot att allt fler människor kommer att uppleva sig som avgränsade, självständiga individer som anser att deras egna liv, önskemål och drömmar är lika mycket värda som någon annans.” Kanske har de rätt. Och ”utan tvekan” betyder ju här motsatsen: ”kanske”. Annars har denna bok i all sin humanistiska självmedvetenhet en säkerhet i tonen och en orubblighet i sin uppfattning om rätt och fel som kan skrämma en liten dansk, som i enlighet med sin nationalkaraktär annars är lite stolt över att vara lite osäker och desorienterad. För en dansk är det också lite lustigt att få höra hur författarna anser sig komma från det lilla landet uppe i norr, när Sverige ur ett sydligare perspektiv ter sig jättestort och dominant. Det är också litet genant att jantelagen här presenteras som något speciellt svenskt, när den nu faktiskt är speciellt dansk, eller hur Eller var det norrman han var, Aksel Sandemose Det skulle i alla händelser varit klädsamt om en bok i ämnet statsvetenskaplig folkpsykologi hade satt in jantelagen i ett mer problematiserande perspektiv. Det kittlar också det danska sinnet för humor (som enligt folkpsykologin är något danskarna gärna skryter med) när de två författarna påpekar att Michel Foucault fick idén till ”Vansinnets historia” när han studerade i Sverige. Slutsats: denna bok har skrivits av två kloka och mycket mänskliga svenskar. Bjørn Bredal Opinions- och litteraturredaktör på Politiken i Danmark Övers. Ola Larsmo litteratur@dn.se


Boy George sopade gatan

Summary: Kokaindömde popikonen Boy George har trivts bra med att sopa gatorna i New York. Det berättar hans manager, efter att artisten avslutat de fem dagars samhällstjänst han dömdes till tidigare i år.

Boy George, sångare i 80-talsbandet Culture Club, är inte alls någon diva. Tvärtom trivdes har han trivts bra med att sopa gatorna i Chinatown i New York den senaste veckan, och jobbade så hårt att han fick skavsår på händerna. Det berättar popstjärnans manager, Jeremy Pearce, för brittiska BBC. - Det har varit hårt arbete men han verkade nästan njuta av det. Han har verkligen tagit i ordentligt och har gjort ett bra jobb, säger Pearce till BBC. Första dagen på jobbet sägs dock Boy George, vars riktiga namn är George O?Dowd, ha förlorat tålamodet med det stora pressuppbåd som följde honom. Efter ett vredesutbrott fick han fortsätta sophanteringen inomhus. Boy George dömdes tidigare i år till fem dagars samhällsstjänst för innehav av kokain. Kokainet upptäcktes i stjärnans lägenhet i New York i oktober i fjol sedan han själv ringt polisen och hävdat att han utsatts för inbrott, vilket inte stämde.


En tät liten utställning.

Summary: I Picassos rosa period finns utsatthet och ömhet. Utställning ”Picasso” Göteborgs konstmuseum Visas t o m 3 dec

Picasso är en förrädisk klassiker. Med dagens försäkringspremier och lånehierarkier borde en någorlunda begriplig Picassoutställning vara omöjlig att göra för andra än de riktigt stora världsmuseerna. Ändå visar det sig gång på gång att det är de mindre museerna som lyckas bäst. Tack vare mannens enorma produktivitet och konstnärliga rörlighet tycks det alltid gå att skrapa ihop en skärva av hans konstnärskap som blir väl så intressant, om inte rent av intressantare än den stora, representativa prestigeutställningen. Så var det när Arken i Köpenhamn för något år sen visade en Picassoutställning med utgångspunkt i tidiga ungdomsverk. Och så är det nu i Göteborg. ” Picasso” på Göteborgs konstmuseum är med andra ord en liten tät historia, koncentrerad till verk som anknyter tidsmässigt och tematiskt till den egna dyrgripen, målningen ”Akrobatfamilj” från Picassos rosa period 1905. Bara att sätta in den i sitt sammanhang med hjälp av skisser, etsningar och andra målningar med samma eller besläktade motiv har räckt för att fylla en hel sal. Och varför inte: akrobatmotiven är en fruktbar utgångspunkt för att förstå Picasso. Åtminstone en del av honom. Precis som många andra i sin tid fascinerades han som nybliven Pariskonstnär av cirkusvärlden och kände sig hemma där. För Picasso liksom för poeter som Apollinaire var cirkusartisterna själsfränder, urbana bohemer som av sin samtid sågs som en sorts ohyra men just därför – och på samma sätt som konstnärerna – var särskilt mottagliga för det nya. Denna konstnärsmyt har knappast mist sin aktualitet. Samtidskonstens likheter med cirkusbranschen är sen länge en kliché, och konstnären som ensamt öra mot tidens ström är fortfarande, trots alla försök att återgå till en mer akademisk konstnärsroll, den som stämmer bäst med den moderna kapitalismens krav. Det säger något om skärpan i ”Picasso” att den så skarvlöst låter sig ställas bredvid Annica Karlsson Rixons utställning på konsthallen bara ett stenkast bort. Frånsett sitt genusperspektiv har Rixon inte mycket att tillägga i sina inventeringar av den moderna konstnärsrollen. Rotlöshet, urbanitet, romantisk ensamhet – allt finns med. Men hos Picassos akrobater ser vi egentligen rätt lite av allt detta. I stället tycks han vilja fånga en utsatthet, en känsla av naket liv som är tidlös och allmänmänsklig. Det finns en ömhet, en innerlighet i dessa bilder som han aldrig senare visar lika öppet, men som utställningen i de följande två salarna gör sitt bästa för att övertyga oss om att han trots allt behöll. Delvis lyckas den med det; genom att följa ett spår av intimitet genom de följande årens kubistiska uppbrott, och genom att visa hur akrobatmotivet återkommer i senare verk, tvingar den mig åtminstone för ögonblicket att gå med på att det också i det mest kaotiska och groteska i grunden handlade om detta: att komma nära. Och det kan ju vara en del av, men inte hela sanningen. Jag ger mig den på att man lika gärna hade kunnat göra tvärtom: från det mest såriga och expressionistiska i trettiotalets krigsbilder sökt sig tillbaka till den rosa perioden och i denna funnit fröna till grotesken. Det är ju så han är, Picasso. Outtömlig. Dan Jönsson konst@dn.se


Brook ger publiken dubbel lycka

Summary: Den engelske regissören Peter Brook deltar med två uppsättningar i Stockholms kulturfestival. DN:s Leif Zern har sett båda och förklarar vad som gjort den nu 81-årige Brook så betydelsefull som förnyare av teatern. Teater

”Sizwe Banzi est mort” av Athol Fugard Scen: Stockholms stadsteater, Skärholmen Regi: Peter Brook På scenen: Habib Dembélé och Pitcho Womba Konga ” The Grand Inquisitor” Scen: Dramaten, Elverket Regi: Peter Brook På scenen: Bruce Myers Det fanns en tid när Lilla Teatern i Helsingfors regelbundet gästspelade i Stockholm och gjorde publiken yr av lycka. Sedan ett tiotal år tillbaka har Peter Brook övertagit denna roll, och jag tror att det handlar om samma fenomen: en speciell sorts atmosfär, en teater som går sin egen väg och kommer oss så nära att man ser föreställningarna med en känsla av att befinna sig i samma rum som skådespelarna; ja, mer än så – i ögonhöjd, som om teaterns konst kunde vara en i djupaste mening demokratisk angelägenhet. Så är det att sitta på Skärholmens teater när Peter Brooks uppsättning av ”Sizwe Banzi est mort” gästar Stockholms kulturfestival, till det yttre en enkelt berättad historia om sydafrikansk vardag, rekvisita för en spottstyver, ett par klädställningar, några papplådor, två skådespelare som ger intryck av att hitta på pjäsen medan de spelar den. Man har svårt att föreställa sig att den i dag 81-årige regissören en gång var den engelska scenens underbarn och radikala förnyare. Hans uppsättning av ”Kung Lear” (1962) skakade både teatern och världen och förknippades med den nyläsning av Shakespeares dramatik som polacken Jan Kott stod för – närmare Becketts mörker och den moderna tidens fasor. Den gröna ön hade svartnat av röken från Hiroshima och förintelselägren. Ett par år senare gjorde han Peter Weiss ”Marat/Sade” och såg ut att gå ännu längre i modernistisk riktning. Där fanns inslag av Artaud och grymhetens teater, men även av Brecht och det politiska engagemang som 1967 skulle resultera i ”US” , en av de tidiga protesterna mot Vietnamkriget. Men det var delvis ett sidospår, ett steg i den process som snart skulle göra Peter Brook till 1900-talets förmodligen mest inflytelserika teaterregissör, en kombination av praktiker och vishetslärare som vi har få exempel på; inte lika sträng som Grotowski, inte lika superintellektuell som Peter Stein, snarare en visionär som sänker blicken och ser oss i ögonen. Den cirkusinspirerade läsningen av ”En midsommarnattsdröm” (1970) var ett slags avskedsföreställning, bland annat från det farliga och ludna som Jan Kott ville få oss att upptäcka i Shakespeares komedi (mycket sex hos Kott). Det här var i stället en hyllning till dagsljuset och till fantasin som teaterns drivkraft, med Puck och de andra flygande på trapetser i en skinande vit låda (det skulle bli mycket trapetser på scenerna de följande åren). Samtidigt var det ett avsked från England. Snart finner vi honom i Paris, på Bouffes du Nord, en gammal teater i närheten av Gare du Nord, till hälften en ruin, med guldfärgen flagnande från väggarna och det nakna stengolvet som enda scen. Här kunde han börja från början och samlade, långt innan ordet var uppfunnet, sin mångkulturella ensemble med aktörer och medarbetare från Asien och Afrika (ja, till och med England). Vi minns nog att Erland Josephson var med i ”Körsbärsträdgården” och Loa Falkman i ”Carmen” , mindre produktioner i växelverkan med gigantiska berättarprojekt som ”Mahabharata” i Avignon och resor på jakt efter teaterns rötter. För att få en uppfattning om Peter Brooks profil måste man studera hans verkförteckning. Förutom Shakespeare mycket franskt under 40-talet och i början av 50-talet, Anouilh, Cocteau, Sartre, Genet. Ingen Osborne, Pinter eller Wesker. Trots att Peter Brooks genombrottsår sammanfaller med uppsvinget för det brittiska samtidsdramat saknas hans namn i dess historia. För fyra år sedan hittade han ett stycke av Caryl Churchill, det är ungefär allt. Här gömmer sig, skulle jag tro, en av förklaringarna till det chica förakt för Peter Brook som kunde förmärkas i Mark Ravenhills uttalande för Dagens Nyheters intervjuare för ett par dagar sedan (16/8), då den engelske dramatikern var i Stockholm inför premiären på ”Snittet” på Stockholms stadsteater. I en tidningskrönika har Mark Ravenhill utnämnt Peter Brook till flummig hippie. Detta har dock varit i säck innan det kom i Ravenhills soppåse. Den som först kallade Brook ”hippie” var den likaledes engelske dramatikern David Hare, vilket ledde till en brevväxling där Hare krumbuktade sig och Brook behöll sin värdighet. Även jag har någon gång upplevt Peter Brook som en sagofarbror och universalist i filttofflor. Hans uppsättning av ”Stormen” var mer Unesco än Shakespeare. Fast hur orättvis denna betraktelse ändå är kunde jag själv konstatera vid föreställningen i Skärholmen, där Habib Dembélé och Pitcho Womba Konga spelade skjortan av de två rollerna i Athol Fugards pjäs och förvandlade sig i kraft av en skådespelarkonst som får liv och teater att löpa samman i stället för att kriga mot varandra. Stockholms stadsteater och Dramaten har delat på Bouffes du Nord den här veckan. Monologen ”The grand inquisitor” på Elverket (från Dostojevskijs ”Bröderna Karamazov” ) var en uppvisning i Bruce Myers livsfarliga spelstil. Han hypnotiserar publiken och möjligen sig själv. Om jag föredrar ”Sizwe Banzi est mort” beror det på att den drar in mig i sin värld. Peter Brook har alltid varit främmande för den brittiska teatern med sin debatt och sina politiska standardfraser. Men han har aldrig vänt verkligheten ryggen. Det som gör Habib Dembélé och Pitcho Womba Konga så levande är inte bara den lekfulla spelstilen, det är blicken – de ser oss, vi ser dem, och efteråt delar vi en erfarenhet. Leif Zern teater@dn.se


Drottning i folkhemmet

Summary: Med romanerna om arbetarflickan Nancy har Elsie Johansson blivit en av våra mest lästa författare. Ulrika Milles läser Anneli Jordahls biografi över en vägvisare genom ett Sverige i förvandling. böcker

Anneli Jordahl ”Att besegra fru J.” En bok om Elsie Johansson Atlas Orfeus i folkhemmet skulle också kunna heta Elsie Johansson, författare, poet och posttjänsteman. I Anneli Jordahls bok ”Att besegra fru J.”, en tematisk biografi över Elsie Johansson, blir hon just detta, en vägvisare genom folkhemmet, en kvinna med dubbel identitet som vandrat genom klasser och politiska förändringar, och som därför också sjunger undergångens sånger. ”Att besegra fru J.” Är ingen konventionell biografi, vill inte vara det. Man kan sakna den stora överblicken, den till synes allvetande berättarrösten och den långsamma kronologin, den intensiva närläsningen. Men Anneli Jordahl möter en författare som lever i högsta grad, och vars romaner skildrar hur Sverige förvandlats och förvandlat villkoren för dem längst där nere. Deras möten är samtal om en tid, där de litterära texterna blir stöd och förklaringar, men där Elsie Johanssons integritet – inte ett ord för mycket om privatlivet – gör tiden allmängiltig fast djupt personlig. Elsie Johansson är jämte Liza Marklund och Jan Guillou, ungefär, vår mest lästa och sålda författare. Blivande klassiker är den delvis självbiografiska trilogin om Nancy, som växer upp i ett Fattig-Sverige präglat av krig, köld, med den ödesdigra identiteten som underklasskvinna. Det är ett verk som innehåller traditionell arbetarskildring men också en annan sida av Elsie Johanssons författarskap: den utmanande, experimentella, svårintagna. Romanen ”Kvinnan som mötte en hund” från 1984 är ett existentiellt vrål ur ensamheten hos en förtidspensionerad kvinna som saknar både Verket och sin mamma och i en spiral av skam och skuld drivs mot helvetet. Elfriede Jelinek är en självklar frände, som Jordahl påpekar. Den romanen kostade mycket för Elsie Johansson, men den som läser hennes författarskap ser skammen och längtan efter rening som en ömtålig underström. Det är folkhemskvinnans demoner. Folkhemmet står i centrum, det solida, som teoretiskt frambesvärjdes med nyckelordet ”stegra” som i medvind och framtidstro i Alva och Gunnar Myrdals ”Kris i befolkningsfrågan” 1934, men som nu lyder under kodordet ”nedmontering”. Jordahl bestämmer sig för en gigantisk fråga: ”Är folkhemsperioden endast en bisats, en avvikelse i kommande historieskrivning?” Den är naturligtvis omöjlig att besvara, och Jordahl gör i stället grundforskning kring den kollektiva folkhemsrörelsen där arbetarklass gradvis kunde växlas in i medelklass. Det skedde huvudsakligen via tre fenomen: väckelserörelsen, offentliga sektorns framväxt, flytten från land till stad. Allt detta finns i litteraturen – Sara Lidman, P O Enquist, Ivar Lo-Johansson exempelvis – med undantag av den där ofantliga sektorn. Den är kvinnlig, den är postgirot, långvården, skolbespisningen, barnomsorgen, och den är fortfarande bristfälligt skildrad. Kerstin Ekman finns, annars lite. Men Elsie Johansson, som var posttjänsteman i hela sitt yrkesverksamma liv, skildrar i ”Nancy” hur Postverket då var en säker och krävande yrkesväg, en fast befordringsgång för dem utan utbildning men med läshuvud. Det oftast kvinnliga ansiktet i postluckan var en symbol för kvinnans plats i folkhemmet: hårt arbete bakom kulissen som nedvärderades offentligt. Och nu kan man notera att ingen som syns hos Svensk kassaservice är ung, en hel yrkesvärld är snart borta. En del saker vet man inte riktig varför man gör, men när jag läser Johansson – Jordahl i kör – för intervjuerna är som två röster som faller varandra i talet – friläggs också min bakgrund i små fragment. Det är inte solitt någonstans, kanske inte för någon, och särskilt inte för medelklassen i dag. ”Ta bort gorgonzolan och salamin och den gröna peston!” skriver Johansson. Ge mig ”svagdricka och sill! Och låt mig få sitta på soffan och sy tomtar i korsstygn på ett stycke vit stramalj”. Jag minns plötsligt alla korsstygnstomtar, min kärlek för korsstygnsbroderiet som format, syssla, mammas ”Tomtetorg”, ett mastodontarbete som aldrig blev klart, och som vi alla, även hon, skrattade överseende åt. Korsstygnstavlorna som mormor hade på väggen, gjorda av hennes särskoleelever. Där man var tvungen att tänka på deras möda för att tycka om motivet. Sådant kräver mera än statistik, och forskning. Det behövs röster som berättar hur stramalj är ett lågklassigt underlag för konstnärsdrömmar, inte bara kvinnligt pynt i stället för estetik. Vem är Fru J? Hon finns med i Elsie Johanssons debutdiktsamling, ”Brorsan hade en vevgrammofon” från 1979, ”En dag blir jag tvungen att besegra Fru J.” Fru J. Är den pålitliga gifta kvinnan, hon som alltid står på sin post, ordnar, ansvarar, går till mötes. Ett arbetararv och en läggning skapad av familjesystem, föräldrar, frikyrkan hon valde själv, den inre rösten, kvinnoskammen. En dag förråder hon fru J. och blir författare. Den framgångssagan, som ibland känns stereotyp – kamraterna som minns känslan av att hon skulle bli något stort, maken som förbjöd skrivandet, det föraktfulla bemötandet från manliga kolleger i det postmoderna 80-talet – är på ett sätt unik. Det hände sig i en tid av statliga verk, radikala frikyrkor, homogent kvinnoförtryck och en ljusnande framtid. Men historien fortsätter förstås hela tiden i nya former, förklär sig. Jag är glad att just Anneli Jordahl bärgar den. Ulrika Milles litteratur@dn.se


Kulturpessimist.

Summary: Den tyske utrikesministern och industrimannen Walther Rathenau sköts på öppen gata i Berlin 1922. Han var en av sin tids ledande kapitalister men kritisk till kapitalismen. Dagens globaliseringsmotståndare har mycket att lära av honom.

På midsommardagen 1922 sköts Walther Rathenau, tysk utrikesminister och företagsledare, till döds på öppen gata i Berlin. Det var en kallblodig avrättning som väckte genljud över hela världen. Rathenau hade vid sin död en ställning och betydelse som det i dag är svårt att göra sig en föreställning om. Jämför man honom med dagens politiker får man nästan en känsla av att människors format har minskat, att ansiktena slätats ut av civilisationen och rymmer allt mindre av substans. Redan Rathenaus yttre fysionomi var imponerande. Hans gode vän och förste biograf greve Harry Kessler talade om den ”onormala, negroida huvudformen” och längden som fick honom att blicka ned på sin närmaste omgivning. Vill man skaffa sig perspektiv på händelserna i mellankrigstidens Tyskland, överblicka utvecklingen från Bismarcks enhetsverk och fram till Versaillesfreden, kan det var klokt att ta rygg på denne industrielle skönande. Mer än de flesta blev han en symbol för sin tid och även sitt folk. Hos ingen annan synes så många olika och delvis motstridiga strömningar och tendenser ha förenats. Man skulle lätt kunna skriva en roman om honom. Robert Musil gjorde det i porträttet av Dr Arnheim i ”Mannen utan egenskaper” . Den bilden har sedan kompletterats med många biografier, varav den senaste är Wolfgang Brenners fängslande studie som bygger på nya dokument från sovjetiska arkiv. Vem var han då – denne man som den svenske vännen Ernst Norlind prisade och en annan påstod vara ”larger than life” Han föddes 1867 i Berlin, året efter slaget vid Königgrätz där preussarna betvingat östterrikarna genom sin teknologiska överlägsenhet. Rathenaus far var chef för ett av de första och mest kända teknikföretagen, AEG (Allgemeine Elektrische Gesellschaft), och barndomen tillbringade han i en välbärgad familj, även om han själv senare beklagade sig över ensamheten. Berlin efter enandet 1870 var en växande experimentverkstad som lystes upp av Edisonglödlampor på vilka Rathenaus far hade patent. Rathenau växte upp i en blivande kultur- och industrimetropol vars invånarantal fyrdubblades bara under åren fram till första världskriget, en dynamik som på många sätt måste ha präglat honom. Inom loppet av några decennier förvandlades Tyskland från ett romantiskt bondesamhälle till en vilhelminsk industristat där firmor som Bosch, Heochst och Bayer expanderade och producerade produkter som vann världsrykte under beteckningen ”Made in Germany” . Egentligen var det hans yngre bror som skulle överta familjeimperiet, men vid faderns död föll valet på honom. Då hade han redan studerat naturvetenskap och disputerat i filosofi och även startat ett kemiföretag i staden Bitterfeld, som senare kom att bilda grunden för en det tyska rikets viktigaste industriregioner. Efter sekelskiftet gjorde han långa resor till kolonierna i Öst- och Sydvästafrika, medveten som han var om koloniernas betydelse som råvaruproducenter och om en med tiden alltmer trängande överbefolkning. Men det mest intressanta med Walther Rathenau är inte hans roll som genial uppfinnare eller industriman. Det intressanta är att han tidigare än andra företagsledare, som ofta bara såg arbetskraften som ett medel för profit, insåg kapitalismens begränsningar. Inte så att han föraktade pengar eller materiella tillgångar, men råkapitalismen var honom främmande. Han blev en av sin tids stora mecenater, stödde tidigt Edvard Munchs konstnärskap och köpte genom sitt välstånd slottet Freienwalde för att rädda det och sedan skänka det till staten. Omgiven av alla de ärenden som sysselsätter en modern storkapitalist framträdde Rathenau också som filosofisk och social författare. Den naturvetenskapligt skolade företagsledaren skrev en lång rad böcker om den andliga utarmning som han ansåg att industrialismen och kapitalismen hade medfört, inte bara för arbetarna utan för hela livskänslan. ”Mekanisering” kallar Rathenau den förvandling som samhället genomgått från primitivt hantverk till den merkantila formen. Eftersom Tysklands borgerliga samhälle var yngre än det franska och engelska drabbades det desto mer av materialistisk växtvärk, den hektiska jakten på välstånd hade berövat människan hennes ursprungliga trygghet i familjen och ett nationalmedvetande som är engelsmännens starka sida. På flera sätt påminner hans beskrivning om Marx tal om kapitalismens lagbundenhet: alienationen gör arbetaren maktlös inför själva livsprocessen och ingen människa kan undandra sig dess verkningar. Mekaniseringen håller människorna i ett järngrepp genom att ge välstånd och samtidigt beröva människan förmågan att göra något av det, ja mekanisering kopplar ur de andliga organ som gör en enhetsupplevelse möjlig och som enligt Rathenau alltid finns på de utompersonliga djupen där det sanna jaget är förankrat. Men någon marxist var Rathenau inte. Snarare ett slags kulturpessimistisk flanör utan system som beskrev modernitetens kris utan att ta sin tillflykt till kollektiva instinkter eller (som Spengler) måla upp den cykliska bilden av ett kommande Ragnarök. Människan befinner sig i en kris som beror på att det kapitalistiska kugghjulet stänger henne ute från alla djupa sammanhang och bindningar, berövar henne de tusenåriga instinkter som håller henne samman, ger henne den hemkänsla i tillvaron som människan behöver. Läser man böcker som ”Kommande tider” (1917) eller ”Nutidens väsen” (1918) är Rathenau egendomligt aktuell. Hans mekaniseringskritik skulle uppskattas av dagens globaliseringsmotståndare, liksom hans både gycklande och dräpande anklagelser mot en småborgerlig överklass som drömmer om ”köpta fröjder” och meningslös lyx, som inte ens i ”fosterlandskärleken kan finna på ett kulturellt giltigt uttryck” Liberaler och socialister lystrade till dessa maningar, men om något parti kunde göra hans önskemål till sina var det socialdemokratin. Det är sant att han inte gillade socialismens planritningar, allra minst när det gäller den privata äganderätten. Inte heller siade han om något kommande drömsamhälle där grödan växer på osådda åkrar. Men de praktiska erfarenheter han själv gjorde övertygade honom om värdet av en stark statsmakt som (utan att ständigt fråga ”vad det kostar” ) tog herraväldet över kapitalflödet på ungefär samma sätt som kraftanläggningarna gör oss till herrar över vattenfallets krafter. Vi bör inte stoppa samhällsutvecklingen, men reglera varuproduktion och distribution på ett sätt som är bra för människorna. Det var ett slags tredje väg som påminner om socialdemokratisk reformism men som också lockade den unge Joseph Goebbels. Det är klart att Rathenau inte helt lyckades lösa detta problem, varken teoretiskt eller i praktiken. Men han försökte ständigt ge sitt arbete en metafysisk bakgrund, en universalitet som han enligt Brenner kanske inte ägde och i varje fall aldrig lyckades omsätta i handling. När första världskriget bröt ut 1914 fick Rathenau i uppdrag av regeringen att sätta Tysklands hela industri på krigsfot. Det påstås att utan honom skulle industrin inte ha klarat krigets påfrestningar. Han tog initiativ till förstatligande av näringslivet och var uppskattad av kejsar Wilhelm. Även inom den tyska krigsmaktens högsta ledning – däribland fältmarskalken Hindenburg och general Ludendorff – måste man erkänna att Tyskland hade Rathenau att tacka för att den framgångsrika försörjningspolitiken under krigsåren, framför allt genom att underkasta industrin samhällelig kontroll. Hitlers rustningsminister Albert Speer beskrev honom senare i sina memoarer som ”den tyska krigshushållningens store judiske organisatör” . Rathenau gjorde i själva verket allt för att understöjda den tyska krigsföringen, kände sig i hög grad befryndad med dess kejserliga och adliga traditioner. Därför är det en ödets tragiska ironi att Walther Rathenau efter krigsslutet 1918 och ”skamfreden i Versailles” i ett tal av just Ludendorff fick personifiera dolkstötslegenden – myten om att de demokratiska ”novemberförrädarna” på hemmaplan hade tillfogat fosterlandets arméer dödstöten. ”Från denna stund var han märkt” , skrev senare greven Harry Kessler. Som man anar låg också hans judiska börd honom till last och även personligen blev Rathenau allt mindre modig. Det vilar ett slags själsuppgiven fatalism över hans sista år, en stor ensamhet. Han var homosexuell och saknade barn, fastän han ständigt omgavs av kvinnliga beundrare. Han levde och bodde furstligt i Grunewald och i villan möttes enligt honom själv de tre hundra män som styrde världen såväl ekonomiskt som kulturellt. Framför allt var han ingen partimänniska och misstroddes därför av alla, även bland judarna var han omstridd eftersom han som vuxen aldrig besökte någon synagoga och insisterade på att vara både ”tysk och jude” . När Rathenau 1922 utsågs till tysk utrikesminister uppmanade Albert Einstein honom att avstå från ministerportföljen, eftersom ett misslyckande skulle kunna missgynna judarnas sak. Rathenau såg tvärtom upphöjandet som ett erkännande. Höjdpunkten i hans korta karriär blev det så kallade Rapalloföredraget som innebar ett närmande mellan Tyskland och Sovjetunionen samtidigt som man avstod från skadeståndsanspråk på varandra. Denna politiska framgång innebar ett avsteg från ”uppfyllelsepolitiken” efter Versailles och återgav Tyskland en roll som ledande nation. Ser man till vad Rathenau gjorde och önskade är den pogromliknande hetsjakten obegriplig, men kanske var det redan försent. Krass nationalism och ekonomisk egoism hade redan vuxit sig starka. Reaktionära frikårskretsar såg honom som ”bolsjevikvännen av främmande ras” och från telegrafstolparna lyste maningen: ”Walther Rathenau ska vi hugga, denna förbannade judesugga!” När skotten föll på Königsalle hade hatets sådd redan mognat. Det är svårt att säga vad som hade hänt med den tyska historien om Walter Rathenau hade fått slutföra sitt verk. Men utan att honom gick Weimarrepubliken mot sin plågsamma, självvalda undergång. per landin essa@dn.se