En alldeles vanlig förskoledag

Summary: Ett filmteam har följt helt vanliga sexåringar i deras vardag. I SVT visas i morgon, tisdag, barndokumentären "På Kulan". - Vi har hittat ett vardagsliv och det är viktigt att skildra, säger producenten Lotta Blomberg.

På måndagsmorgonen när sex-åringarna kommer till förskoleklassen Kulan får de berätta vad de har gjort under helgen. När Natalie ska berätta tolkar fröken uppmärksamt med hjälp av en symbolkarta, där Natalie pekar på olika symboler. Det räcker ofta med bara två tre ord, sedan fyller fröken i och Natalie nickar förtjust. Så var det! Hon lekte på gården med mamma och mammas pojkvän. - Jag har jobbat och TÄNKT, säger Kristoffer allvarligt. Dokumentärserien "På Kulan" börjar sändas i "Bolibompa" i morgon kväll, tisdag, klockan 18.10 i SVT 1. I den visas sexåringarnas vardagsliv - barnen ritar, gör collage, ordnar vårsalong och visar upp sina verk för föräldrarna. Dokumentärfilm för barn om andra barn. Producenten Lotta Blomberg har arbetat med barnteve sedan 1971 när hon började som scripta. Barndokumentärerna ligger henne varmt om hjärtat. - Ibland kan vi komma tillbaka efter en arbetsdag och tänka: men vi har ju inte hittat något spännande! Men det har vi ju, vi har hittat ett vardagsliv, och det är viktigt att skildra. Alla behöver vi lära oss att uppskatta det lågmälda i vardagen. Dokumentären är ett sätt att värdera vardagen, och SVT:s vinjett "Barndokumentären" är en medveten pendang till den vuxna dokumentärfilmsvinjetten. I "Barndokumentären", som fick en egen vinjett och en egen sändningstid hösten 2002, ska barn filmas i sin vardag, i sina vardagliga miljöer, skolor och hem. En mängd filmare har gjort olika dokumentärfilmer, som "Alice från Kina" om adopterade Alice, eller "Axel sätter upp en pjäs" om en pojke i förskolan som sätter upp "Trollkarlen från Oz" med sig själv som Dorothy. - Vanliga barn som gör vanliga saker, sammanfattar Johanna Frelin, genrechef på SVT. - Det behövs verkligen barndokumentärer. På senare år har det blivit en sådan övervikt för fiktionen i barnteve, det finns mängder av animation, drama och tecknat. Visst behövs fiktionen - men det måste finnas verklighet också. Dokumentärfilmerna ger i vissa avseenden en större möjlighet till identifikation, där barn inte behöver vara extremt karismatiska utan mer som de flesta av oss är - rätt vanliga. Dessutom ska hela samhället speglas, inte bara blonda medelklassbarn i kärnfamiljer. - Repriserna kan jag inte påverka, säger Johanna Frelin, men i det som nyproduceras ska 20 procent av barnen ha invandrarbakgrund. Vi försöker också hitta barn som lever i annorlunda familjekonstellationer. Alla i samhället ska få sin verklighet speglad, det ska genomsyra hela produktionen. Inte så att man gör program om hur det är att vara invandrare eller hur det är att bo i en familj som inte ser ut som en traditionell kärnfamilj. Ofta märks det bara i förbifarten, i ett program som egentligen handlar om något annat. Ibland märks det inte alls, men det finns där. Det gör arbetet i viss mån svårare: filmarna måste ge sig ut och leta en extra gång för att hitta det som inte är självklart för en svensk medelklassfilmare som växt upp i en kärnfamilj. Det är alltid lättast att hitta dem som är ungefär som man själv - och SVT liksom nästan hela den svenska medievärlden består av svensk medelklass. - Fast det är en arbetsledningsfråga, säger Johanna Frelin, det är fråga om att ge filmarna en vecka extra för att kunna gå längre. Då går det ju. Filmarna Lotta Blomberg, Benjamin Jónsson, Martin Ljungquist och Göran Cronvall har följt Natalie, Hanna, Herman, Aurora och Kristoffer under sammanlagt tolv alldeles vanliga förskoledagar, vilket resulterat i sex teveavsnitt på mellan sju och nio minuter vardera. Sammanlagt hade man uppemot 38 timmars film. - Sättet att filma är ett förhållningssätt som vi lärt oss, berättar Lotta Blomberg, att inte komma med våra frågor och förväntningar och styra vad som händer. Det är andra gången filmteamet följer förskolebarn i vardagen. Våren 2002 filmade de "Vi på Krabban", fem program om förskolan Krabban i Fisksätra. I början arbetade filmteamet mera aktivt: klev in och frågade saker. - Men det fungerade inte alls! säger Lotta Blomberg och skrattar. - Om man radar upp barn i en soffa och intervjuar så svarar de vad de tror att de vuxna vill höra i stället för vad de verkligen tycker. När vi hade lärt oss att bara följa dem med kameran kunde vi se skillnaden när det kom in en vuxen, även om det var personal som de kände och trivdes med. Barns lek och samtal blir annorlunda när vuxna är med. I förskoleklassen Kulan är personalen mer integrerad, delvis kanske för att gruppen är så liten, delvis för att barnen har olika funktionshinder och är vana att vuxna deltar och underlättar för dem. Barnen har vant sig vid att inte bry sig om de vuxnas närvaro. Aurora, som har svårt att använda sina händer, dirigerar de andra barnen för att klara det hon själv inte klarar. Lägg den där där! Den där ska jag ha över huvudet! Själv tar hon tag med tänderna och flyttar ett docktäcke. Funktionshindren spelar en stor roll i barnens vardag, men mer som självklara omständigheter än som problem. Som när Natalie ska gipsas för att få nya benskenor gjorda. - Precis som Kristoffer gjorde häromveckan, säger en fröken på morgonsamlingen, för att förklara för de andra vad det är Natalie ska göra. I ett avsnitt åker barnen på utflykt till Tantolunden och träffar brandmän, poliser och ambulansförare. Kameran följer dem genom lekar och konflikter, i det fantastiska när alla barnen i tur och ordning får följa med brandmännen upp i den automatiska brandstegen, som lyfter dem högt ovan kamraterna. Till och med Natalie törs, trots att hon är rädd för höjder och inte vill åka igenom det rökfyllda plasttältet som de andra provar. Men brandstegen törs hon följa med på, och hennes triumf över rädslan går nästan att ta på. Efteråt får hon en kram av Kristoffer: - Vad du var modig.


Moskva byggs om i nyrik Stalinstil

Summary: Om tio år kan Moskvas skyline vara oigenkännlig. Nya skyskrapor byggs i huvudstaden. De nya husen liknar Stalins skrapor som byggdes för partiets utvalda - nu byggs det för dagens utvalda; de penningstarka.

Himlen mörknar när man går fram till "Triumf-Palas" på Leningradprospektet vid Moskvas västra infart. Med allt fler prov på en renässans för Stalintidens åtbörder - den återinförda sovjetiska nationalsången, den svassande personkulten kring Ledaren, elimineringen av all opposition - har det bara varit en tidsfråga när den exploderande byggnadsindustrin skulle dras med i den storryskt nostalgiska vågen. Nu har den gjort det. Som svampar ur jorden skjuter de upp. Gigantiska betong- och tegelkomplex, som i flera fall påminner om Stalintidens sju neoklassicistiska skrapor som står som symboler för Sovjetmakten på dess höjdpunkt. Moskvas skyline kan om tio år vara oigenkännlig. Enligt en plan som nyss har läckt ut ska över 100 skyskrapor byggas i huvudstaden, både i centrum och vid de inre och yttre motorvägsringarna. Några av de planerade byggena vid mässområdet Moscow City ser avantgardistiska ut. Men de flesta bär en omisskännlig prägel av tidig sovjetestetik. En av jättarna heter till och med "Nostalgia". Mest uppmärksammad är "Triumf-Palas", den 260 meter höga fastigheten som sägs bli Europas högsta bostadshus när den är inflyttningsklar inom ett år. En återgång till stalinistiska stil-ideal? En del menar att det snarare är en fråga om pastischer, en lek med en längtan efter den inte så avlägsna tid då Ryssland (i "arbetarstatens" skepnad) var en fruktad världsmakt. Husen liknar Stalins skrapor på mer än ett sätt: om dessa byggdes för partiets utvalda nomenklatura, så är de nya avsedda för dagens utvalda; de penningstarka. En lägenhet i en av de nya skraporna kostar upp till 25 000 kronor per kvadratmeter, och då säljs de "nakna"; varken golv eller innerväggar ingår, för att inte tala om badrum och kök. Ändå är samtliga 960 lägenheterna redan sålda. Kapitalistisk realism i stället för socialistisk realism, som Bart Goldhoorn på arkitekttidskriften Project Russia nyligen döpte fenomenet. Marknadens idé, i motsats till administrativ fördelning, har vunnit insteg i Rysslands byggbransch. Ironiskt nog med stalinistiska stilreferenser. Men Goldhoorn noterar en annan paradox: dessa nya rikemansreservat återknyter också till idéer från konstruktivismen och funktionalismen genom att husen har integrerad service: egen restaurang, tvättinrättning, daghem och teater (i dagens tappning självklart också beväpnade väktare och internet). - Tyvärr är hus som "Triumf-Palas" dåliga efterapningar som inte håller den klass och kvalitet som de gamla Stalinhusen, anser Alexander Brodskij, arkitekt i Moskva. Liksom många andra anser han att de hus som byggdes i det som kom att kallas "Stalin-empire" på 30- och 40-talen tillhör de mest välbyggda husen i Ryssland. - Det sista intressanta i den sovjetiska arkitekturen var Stalinstilen. Chrusjtjovs och Brezjnevs tid var urtråkig. Det fanns ingen egen identitet, bara imitationer av vad som gjordes i väst, fast med dålig smak och kvalitet. Med perestrojkan blev kriteriet på framgång att likna USA, Tyskland och Japan. Han kan konstatera att skillnaden mellan den sovjetiska arkitekturen och dagens är enorm. Då var den var till hundra procent en statlig myndighet. Det fanns bara en enda stil (i taget) som producerades i stora kollektiv där det inte gavs utrymme för någon kreativitet. Efter tre år i det systemet hoppade Alexander Brodskij av för att som flera av hans arkitektkolleger ägna sig åt annat - i hans fall skulptur. För några år sedan, efter ett årtiondes uppehåll, såg han att det gick att arbeta igen, och han startade ett mindre arkitektkontor. Samtidigt har möjligheter öppnats för utlänningar. En av dem är Thomas Sandell, arkitekt och ordförande i Sveriges arkitekters riksförbund. - Det är spännande att verka här nu eftersom det byggs så mycket. Det är svårt att hitta en riktig spetsarkitektur. Men ser man bortom stora projekt och kommersiella byggnader finns en slumrande arkitekttalang, även om det i första hand märks på mindre hus och inredningar. Det finns en ny generation av arkitekter som är nyfikna på vad som finns i omvärlden. När jag möter Thomas Sandell under ett av hans besök i Moskva talar han om en "stilmässig isolering från utländska impulser". - Här bygger man ungefär som man gjorde på 1980-talet hos oss, i postmodernistisk stil, och mycket nytt ser ut ungefär som på Södra stations-området i Stockholm. Thomas Sandell har flera ryska projekt på gång. Närmast är en tak-restaurang med utsikt över Kreml. Han ritar också en villa åt en affärsman i byn Zjukovka, i det prestigefyllda Rubljovskoje-området. I trakten bor Moskvas politiska högdjur och oligarker, en är Rysslands förre president Boris Jeltsin. Alexander Brodskij ser flera samtidiga tendenser, det finns annat än neostalinism; exempel på god ny arkitektur är de i regel något mind-re hus som är insprängda i gamla stadsdelar som Arbat. Men han efterlyser att regler för stadsbyggnad i Moskva följs. Här är det bara pengarna - och i och med det borgmästare Luzjkov - som bestämmer, och ingenting är heligt. Ett exempel är huset "Patriarch" vid Biskopsdammen (där upptaktsscenen i Michail Bulgakovs roman "Mästaren och Margarita" utspelar sig). Eller köpcent-ret på Manegeplatsen, som garnerats med kitschiga bronsdjur, signerade borgmästarens hovskulptör Zurab Tsereteli. Skönhetsvärden och kulturskydd ignoreras gång på gång. De senaste tio åren har hundratals hus från 1600- och 1700-talen fallit för Luzjkovs rivningsraseri. - Den som kan betala får bygga vad som helst, var som helst, konstaterar Brodskij. Han sörjer att landmärken som militärvaruhuset "Vojentorg" liksom hotellen "Intourist" och "Moskva" har blivit grävskopornas rov.


Från erotisk ikon till klanhövding

Summary: Följetong i sextio år. Det mediala intresset för Ingmar Bergman har pendlat mellan veckotidningarnas bilder av en viril, erotisk ikon och stadgad patriark. Det politiska Sverige har länge haft sina Myrdalar, medan det familjeorienterade och privatpsykologiska fått klanen Bergman.

Utanför Sverige är Ingmar Bergman så gott som uteslutande förknippad med en finkulturell, för att inte säga elitistisk sfär. Därför väcker det alltid en viss förvåning om man antyder att han här hemma också spelat en rakt motsatt roll, förknippad med populärkultur, personfixering och kultladdad kändisstatus. Går man till populärpressen - filmmagasin, kvällspress, damtidningar - växer en lika underhållande som förfärande tydlig bild fram: Ingmar Bergman och (föreställningarna om) hans privatliv har på den offentliga arenan fungerat som en veritabel såpa, så enveten och ihållande att den egentligen bara kan jämföras med den uppmärksamhet som numera enkom förlänas kungahus och filmstjärnor. Frågan är om inte Bergman-såpan slår konkurrenterna, eftersom den pågått i nästan sextio år: från slutet av 40-talet, med en klar uppåtgående kurva mellan 50-talet och slutet av 70-talet (en period som inte förvånande sammanfaller med den tid då Bergmans stjärna som filmregissör stod högst), men med en tydlig fortsättning in i 80-, 90- och 00-talen. Det säkraste måttet på kändisstatus är som vanligt det massmediala intresset för kärlekslivet. Låt oss ta bara ett axplock rubriker genom decennierna: "Så går det att vara gift med Ingmar Bergman." "Ingmar Bergmans nya kvinna." "Ingmar Bergmans nya hustru." "Hon är Ingmar Bergmans nya kvinna." "Ingmar Bergman har gift sig." "Ingmar Bergman valde den mogna kvinnan." "Ingmar Bergman dominerande men lätt att leva med." "Sex äktenskap och åtta barn - än så länge." "Ingmar Bergman - han slutar aldrig förälska sig." "Kärlek och passion har styrt hans liv." Den första rubriken har hämtats från Stockholmstidningen 1965, den sista från Året Runt i somras med anledning 85-årsdagen! Begynnelsen på denna följetong kan spåras till slutet av 50-talet. Då lät Expressen i en närmast förnärmad rubrik meddela att "Ingmar Bergman gifte sig innanför låsta kyrkportar", varför man tvingades fylla artikeln med några måttligt roade ortsbors fåordiga pratminus. Men det skulle inte dröja länge förrän konturerna fylldes i, och det på ett sätt som kan sägas utgöra startpunkten för den veritabla publikationsindustri som skulle växa upp kring privatpersonen Ingmar Bergman. Sålunda följdes i detta fall giftermålet upp med flera porträtt av de nygifta (Bergman-Käbi Laretei), till en början ofta i form av mer eller mindre fejkade intervjuer, det vill säga hopkok på gammal spik. Men redan samma år gjorde Veckojournalen ett veritabelt scoop, eftersom paret (måhända i förhoppning om att intresset skulle dö ut om man slängde ut ett saftigt köttben) faktiskt gick med på ett hemmahosreportage, med utsökta bilder av Lennart Nilssson, no less. Under den triumferande rubriken "De har funnit smultronstället! Ingmar Bergman berättar för första gången om sitt privatliv" rapporteras så detaljerat om denna "stjärnkonstellation som bildar äktenskap", inramade av den smakfullt möblerade villan i Djursholm. Köttbenet tycks emellertid ha haft motsatt verkan. För strax hakade Damernas Värld på med en lång porträttartikel om Laretei själv, dock med "Ingmar Bergman" placerat ovanför hennes namn i rubriken, som för att ange hennes relativa vikt i sammanhanget. När det något år senare åter var dags för ett hemma-hos, nu i regi av Nya Damernas Värld, hade Laretei placerats centre-stage. "Käbi Lareteis liv - ett tema med variationer" löd visserligen rubriken, med hänvisning till hennes internationellt uppmärksammade karriär som klassisk pianist. Men snart nog är intervjuaren inne på privatlivet och därmed på maken, som man uppenbarligen är mycket intresserad av - men som vid det laget sett till att hålla sig undan. När denne själv någon gång gjorde sig tillgänglig blev resultatet likafullt detsamma. I till exempel en intervjuartikel i Hemmets Journal från 1965, tillkommen under förevändningen att diskutera professionella angelägenheter - exempelvis censurhotet mot "Tystnaden" - dröjer det inte länge förrän artikelförfattaren slår in på privatliv och äktenskap. Och omedelbart blir utkastad, av de fåtaliga pratminusen att döma. Ett annat lika talande tecken på nyfikenheten kring Bergmans person utgörs av intervjuerna med medarbetarna och skådespelarna, i synnerhet de kvinnliga. Sålunda gjorde Expressen 1968 enligt egen utsago, "en rundringning till Bergmans s k flickor". "Flickorna" var i detta fall alla framstående skådespelare, flera med decennier av yrkesutövning bakom sig, däribland Inga Landgré, Sif Ruud och Naima Wifstrand. Inte desto mindre rubricerades det hela med ett medvetet tvetydigt: "Han känner vårt kön." Likaså när Husmodern några år senare gjorde ett reportage om inspelningen av "Viskningar och rop". Att det var något helt annat än filmen man intresserade sig för syns redan i ett fotomontage bestående av Harriet Andersson, Liv Ullmann, Käbi Laretei och Ingrid Bergman (i filmens produktionsledning, tillika Bergmans hustru). Och mycket riktigt blir inte mycket sagt om deras professionella insatser för filmen, men desto mer om deras forna och nuvarande relationer till regissören. Allt toppat av en rubrik som anger såväl ambitionsnivån som fäblessen för pueril levnadsvisdom: "De tycker om varann för Ingmars skull!" Vid det laget var begreppet "Bergmans kvinnor" redan förankrat i det allmänna medvetandet, likaså den säljande tvetydigheten mellan professionellt och privat. Priset i genren tas sannolikt av Svensk Damtidning, i en artikel där framstående aktriser i Bergmans filmer intervjuas om sitt yrke. Rubrik? "Man vill aldrig säga nej till Ingmar!" Att rubriken enbart skulle föra tankarna till att tacka nej till en roll fanns redan då goda skäl att tvivla på. Men det skulle inte dröja länge förrän man talade klarspråk. Ta Femina som i en artikel från 1968 under rubriken "Ingmar Bergman - hur kan du förföra så?" fortsätter med följande ingress: "Han är - och här behövs ingen omröstning - Sveriges mest förföriska karl och han hemför också våra vackraste och mest attraktiva kvinnor. Var ligger hans hemlighet?" Ursäkter och svepskäl har nu uppenbarligen tjänat ut sin roll och man gick pang på rödbetan. Det handlar, för att låna en rubrik från veckotidningen Eva från 1968, kort och gott om "Mannen: Ingmar Bergman". Som i artikeln sedan beskrivs på följande vis: "Ögonen - med partiell kameleontskiftning i brungröngult (...) ett par ytterst känsliga, nästan djuriskt vädrande näsborrar. Munnen är smal och tänderna små och nyvässade. (...) en av de mest fascinerande karlar som går i ett par skor." Och som om inte det vore nog: "Ingmar Bergman är vacker. Ibland. Rätt vad det är sitter han där (...) och ser ut som en korsning av hednisk gud och medeltida riddare med litet inslag av Dorian Gray (...). De ärtigaste karlar i omgivningen, skådespelare och andra, charmar och står i - det hjälper inte ett dugg, alla kvinnor sitter ändå störtfixerade på Ingmar Bergman." Jämför med Femina några år senare, där den kvinnliga reportern fullständigt faller i korinter - och med henne själva språket: "Han utstrålar en varm sensualitet. Talar något slags ömsint kroppsspråk. (...) Besitter en enorm auktoritet. (...) om han sa att fiskmåsar var blå, skulle man tro honom." Vi talar kort sagt Ingmar Bergman - en erotisk ikon. Men uppmärksamheten har på intet sätt varit begränsad till dampressen. Tvärtom, de flesta och mest spekulativa artiklarna i genren har skrivits i kvällspressen - och av män. Det finns med andra ord skäl att fråga sig om inte mediefenomenet Bergman fungerat som ett slags projektionsduk för de erotiska fantasierna hos en hel generation, sannolikt flera generationer av manliga journalister. De är ju alla så påtagligt stjärnögda av beundran - och, mellan raderna, inte så lite avundsjuka: Hur GÖR han för att fånga all dessa vackra kvinnor? Och hur förblir han VÄN med dem - efteråt? Ja, så erotiskt intressant har Bergman befunnits att man hittar honom så sent som 1986 (i Arbetet) som rollmodell i en frågespalt för ungdomar. På en fråga från brevskrivaren "Bekymrad" - "Hur kommer det sig att vissa killar blir mer populära än andra?" - blir svaret att killar "som dels är säkra på sig själva, dels öppet visar att de tycker om flickor (...) för deras egen skull, blir attraktiva", med tillägget: "En som har genomskådat (!) det här är till exempel filmregissören Ingmar Bergman. Han är omvittnat populär hos kvinnor, och det beror på att han (...) visar att han är intresserad av dem, nyfiken på dem och vill lära känna dem närmare." Det kan för övrigt jämföras med Bergmans eget lite sorglustiga vittnesmål i en intervju från 70-talet där han berättar om den beundrarpost han brukar få. Oftast, säger han, låter det: "jag är en hemmafru på trettiosex som just kommit på att jag alltid missat min chans i livet. Kan herr Bergman göra något för mig? Jag kommer att göra allt! Min make tycker inte om det. P.S: Jag har fyra barn och kan komma ifrån på lördag." Men när föremålet för denna frenetiska uppmärksamhet var på god väg in i en stadgad medelålder måste väl detta ha upphört? Icke. Tvärtom, nu spred sig bara ringarna på vattnet i andra riktningar. På femtioårsdagen ståtade exempelvis Aftonbladet med artikeln "Kretsen som hyllar honom", däribland noggranna listor inte bara på "Vänkretsen" och "Arbetskretsen" utan på "Familjen" - "Hustru 1", "Hustru 2", "Hustru 3" och så vidare - med bild, namn, yrke samt eventuella barn och deras ålder lika petimätrigt redovisade. Uppenbarligen ett säljande koncept, för bara några månader följer samma tidning upp med en artikel betitlad: "Har ni tänkt på vilka duktiga (!) fruar Ingmar Bergman har?", alla återigen uppräknade i text och bild. Och från fruarna var steget över till barnen inte långt. Redan 1974 fläkte Expressen ut en artikel som utgör upptakten till något som skulle bli en egen följetong under de närmaste par decennierna: "Bergmans barn - här är alla åtta för första gången", med en närbild av Bergman i mitten och avkomman på bilder placerade runt omkring, födda liksom ur hans huvud. Och i en liten ruta för sig längst ned pyttebilder på ett antal kvinnor med rubriken: "...och här är alla mammorna!" Greppet skulle bli legio, där den berömda bilden från Bergmans 60-årsdag 1978 då Aftonbladet fyrade av rena krigsrubrikerna - "Här är de allihopa, för första gången på bild. Ingmar Bergman och alla barnen" - skulle följas upp med flera artiklar under 80-talet med fokus på barnen: "I pappa Ingmars fotspår", "I skugga av pappa Ingmar" - och så vidare. Kort sagt, klanen Bergman var född. Desto större blev säkert glädjen på redaktionerna när Bergman under 90-talet publicerade sina självbiografiskt förankrade familjeromaner, till exempel "Den goda viljan" och "Söndagsbarn". Nu kunde man följa upp med ett antal rikligt illustrerade artiklar: "Känn igen familjen i alla filmerna", "Familjen Bergman - Sveriges Ewings", "Klanen Bergmans många ansikten". Därmed inte sagt att man ska underskatta huvudpersonens egen väl utvecklade näsa för det som gör sig massmedialt. Som varje professionell medlem av det som Bergman själv kallat den "röda mattans folk" har han - kanske bättre än de flesta - vetat när och hur bäst utnyttja medierna för sina egna syften. Inte desto mindre kan det vara på sin plats att påminna om i hur hög grad Bergman i mer ofrivillig mening utgjort en sorts allmänt tillgänglig projektionsduk. Betraktat som mediefenomen må han, beroende på tid och sammanhang, ha pendlat mellan det skandalösa och det idealiserade men tycks i vilket fall ha kommit mättad med ett slags representativ potens, inte bara för den enskilde läsaren utan också för den kollektiva samhällskroppen. Kort sagt, där det samhällsorienterade och politiska Sverige länge haft sina Myrdalar har det familjeorienterade och privatpsykologiska fått klanen Bergman.


Johan Croneman: Inför 2014 önskar jag mig massor av tv-program – helt utan kändisar

Summary: Saker jag minns från det gångna tv-året: svensk humor, eftersom jag inte skrattade alls. Och kända människor man beundrat i årtionden som larvade bort sig på nolltid.

Någon brukar alltid ställa frågan i slutet av året, hur var det, tyckte du, tv-året – och vad tror du om nästa? Är det någon som egentligen minns något över huvud taget? Ärligt talat, det är ju rätt lite som stannar. Något enstaka inslag, ofta en del dramatisk sport, en debatt som spårar ur. Något starkt och sorgligt och jävligt från Syrien, givetvis, som gav hjärtklappning och höll en vaken en hel natt till. Svensk humor minns man också, för att man inte skrattade en enda gång. Zlatan var nog den som var med mest i tv, men sade å andra sidan nästan inget alls. App lapp sade att han slapp – och vem vågar knysta något till Zlatan själv? Nej, det var ungefär samma sak som förra året, och i förfjol, tv-året. Det hände ungefär lika mycket, eller lite – och vi minns nästan bara om vi blir påminda. Årskrönikorna hjälper oss snart – de är givetvis helt enligt traditionen långa och urtråkiga som riktiga ösregn, men som sagt: De fräschar upp minnet. Det blir också lite svårt att önska sig något, när man knappt minns något man sett. Önskar ni er något på tv under nästa år? Jag vet, det är urtrist, men det är mycket lättare att precisera vad man absolut inte vill ha mer av. ”Det är inte särskilt konstruktivt”, säger någon, nej, men det är tyvärr nödvändigt. Minusgrepp brukar jag kalla det. Programansvariga på SVT och TV 4 borde pröva själva. Gör en lista på allt mög ni gjort, och lova er att det aldrig skall hända igen. Det krävs som bekant inte särskilt mycket sats för att kasta sig in genom en öppen dörr, men jag brukar ändå ge järnet in i det där rummet och jag har bara en enda önskan: Kan man slippa en kändis i år – i ett enda program ...? Man trodde liksom inte att det var möjligt att konstruera fler format där a-, b- och c-kändisar leker med varandra, sjunger, äter, pratar nonsens utan att reflektera en enda gång. Det är som om vilken skitidé som helst kan bli tv – men inte utan en kändis. Jag förstår att man behöver ha bröd och smör på bordet, men finns det någon som inte är beredd att sälja ut sig helt? Det här året har varit alla desperata hel- och halvkändisars år. Från början till slut. Kanske borde man söka upp de kändiseremiter som glädjande och överraskande nog tackar nej, och göra en hel serie program om integritet – och varför just det är viktigt. Viktigare än någonsin. Det går kanske förresten inte att hitta fler än en handfull. ”Vad hette det, sade du? Inte gretek ...?” Såg ni Per Andersson, komikern, i premiären av ”Så ska det låta”? Jag tror nästan aldrig jag sett en sån desperation tidigare – och den killen har under året som gick inte tackat nej till något över huvud taget. Han fick applåder för det där framträdandet, så tokroligt! I mig gjorde det ont att se, till och med en komiker, en clown, så till den milda grad kräla omkring på golvet och vädja om att bli älskad, sedd, uppskattad. Till salu? Alltid. Minns ni Hendrik Hoefgen, skådisen i Szabos filmklassiker ”Mephisto” från 1980-talets början, som säljer sig till djävulen för att inte hamna utanför rampljuset. Det tycks för tillfället vimla av Hoefgens i den svenska offentligheten. De står på led och köar för att få bli en del av tv-kändiskulturen. Människor man beundrat i årtionden larvar bort sig på nolltid. Någon enda som vågar bryta sig ur den där kön? Jo, det är vad jag önskar mig inför nästa år: Ett utbrytningsförsök. Tror det när jag ser det. Jag förstår att man behöver ha bröd och smör på bordet, men finns det någon som inte är beredd att sälja ut sig helt? Det här året har varit alla desperata hel- och halvkändisars år. Från början till slut. ”Den fördömde” ”Den fördömde” (SVT1, 25/2, klockan 21.00) är en uppföljare till Hans Rosenfeldts och Mikael Hjorts thriller från 2010 – Rolf Lassgård gör återigen kriminalwpsykologen Sebastian Bergman. Han gjorde det bra förra gången! Juniorkronorna Juniorkronorna tar sig an Schweiz (SVT 2, 26/12, klockan 18.30) i Malmö, har en känsla av att just junior-VM blir jul- och nyårshelgens stora händelse. Jesu födelse in på en andraplats. Drömvinsten Lotto, Joker och Drömvinsten (TV 4, 25/12, klockan 18.50) är väl det man får se fram emot efter att julen renrakat de flesta av oss. TV 4 kör annars ett skräpfilmsmedley som inte går av för hackor: En julkalkon varje dag!


Med queer blick på modehistorien

Summary: Andra sätt att klä sig från 1700-talet fram till i dag. På en aktuell utställning i New York skildras modeskapare och stilikoner som brutit mot den heterosexuella normen. Som Marlene Dietrichs androgyna filmkostymer och pianodivan Liberaces glitterdräkt.

Få kulturella näringar omges av så många förutfattade meningar om kön och sexualitet som modevärlden. Ofta handlar det om sådant som tas för givet, utan närmare reflektion: att shopping är typiskt kvinnligt, att män är ointresserade av skönhet, att alla designers är bögar och att lesbiska saknar smak. Vid närmare eftertanke inser vi nog alla att det handlar om stereotyper och generaliseringar av stora mått. Ändå har de format uppfattningarna om mode som typiskt kvinnligt och de män som arbetar i modets yrken som särskilt feminina. Jag frestas att göra en parafras på den feministiska konstvetaren Linda Nochlins fråga från 1970-talet om de kvinnliga konstnärernas osynlighet i konsthistorien: Varför har det inte funnits några lesbiska modeskapare? Utställningen "A queer history of fashion: From the closet to the catwalk" på Museum at FIT i New York granskar dessa frågeställningar med kultur- och idéhistoriska perspektiv, från 1700-talet fram till i dag. Perspektiven fördjupas i boken med samma namn. Fokuset ligger på modeskapare och klädbärare som brutit mot en heterosexuell norm, vilket illustreras med ett hundratal dräkter. Det finns inga referenser till HBTQ-samhällets subversiva eller marginaliserade historik i själva gestaltningen, utan här handlar det snarare om att lyfta upp, sätta ljuset på och hylla dess kreativa bidrag till modevärlden. Bland mycket annat visas Marlene Dietrichs androgyna filmkostymer från 1930-talet, en glittrande scenkostym från pianodivan Liberace, den österrikisk-amerikanske modeskaparen och gayaktivisten Rudi Gernreichs unisexkaftan från 1970-talet och från vår egen samtid ett par coolt sensuella dräkter av Alexander McQueen och Liz Collins. Ett enkelt men effektfullt grepp för att gestalta modehistoriens överskridningar är att man låtit manliga dockor bära kvinnokläder, och tvärtom. I den skepnaden möter vi också de män som klädde sig i kvinnokläder i 1700-talets London och kallades Mollies, liksom kvinnor som klätt sig i herrkostym och kläder för dragartister som Joey Arias och RuPaul. Det hör till ovanligheterna att en modeutställning blandar berättelser om välkända designernamn med exempel på hur enskilda individer och subkulturella grupper sedan använt sig av kläderna. Men greppet gör det möjligt att diskutera hur haute couture och massmode inte bara har influerat konsumenter, utan även hur okonventionella stilikoner, könsöverskridare och nattklubbesökare format modebranschen genom sitt sätt att klä sig. Särskilt kraftfullt blir det i den del som tar upp hur Aidsepidemin drabbade New Yorks modevärld. Många manliga modeskapare försvann i förtid och efterlämnade ett stort tomrum. Parallellt växte kritiken och aktivismen mot den amerikanska statens hantering av situationen. En hel vägg täcks av t-shirtar med buskap från de aktivistiska leden och det finns extravaganta partykläder från fester där pengar till forskning samlades in. Utställningen avslutas med tre samkönade bröllopspar, något som kanske känns tamt från en svensk horisont, men som är politiskt och aktivistiskt sprängstoff i USA. Boken innehåller texter av modevetenskapens mest profilerade namn (bland andra Elizabeth Wilson, Peter McNeil, Valerie Steele och Christopher Breward). Där blir det tydligt att modebranschen inte alltid varit den tillåtande miljö som den framstått som de senaste decennierna. Här berättas också om decennierna kring andra världskriget då modeskapare som Christian Dior och Cristóbal Balenciaga aktivt tystade ner sin homosexualitet av rädsla för att förlora uppdrag och kunder. HBTQ-samhället är en stor och heterogen grupp, som förhåller sig till mode på en mängd olika sätt och här fångas något av spretigheten in. Men det är de underliggande frågorna om sexualitetens betydelse för kreativitet som griper tag i mig. Yves Saint Laurent lär ha sagt "Oh yes, my sexuality has been very important for my creativity", medan Marc Jacobs intagit motsatt position: "I don't believe my sexuality has any bearing on how I design clothes". Deras uttalanden fångar in en gäckande dubbelhet: Mode är inte bara ett sätt att klä sin identitet i lämplig dräkt, det är också en möjlighet att överskrida sina förutsättningar och omgivningens förväntningar.


"Nymphomaniac"-biljetter dyraste någonsin

Den danske regissören Lars von Trier slår rekord när hans nya film "Nymphomaniac" går upp på danska biografer. "Nymphomaniac", berättelsen om en sexmissbrukares liv, är en långfilm i ordets rätta bemärkelse: med hisnande fyra timmars speltid kommer danska biografer ta 150 danska kronor (motsvarande 180 svenska kronor) för en biljett. Biljettpriset gör "Nymphomaniac" till den dyraste filmen någonsin på dansk bio. Trots sin längd är det ändå den bioanpassade versionen som det handlar om. Von Triers originalversion klockar in på lite drygt 5 timmar och 30 minuter, skriver danska Berlingske.


Göran Lambertz svarar Hans-Gunnar Axberger

Summary: Fallet Sture Bergwall. Alla jurister har en förpliktelse att säga ifrån när orätt begås.

Hans-Gunnar Axberger menar att det är omdömeslöst av mig att säga att domarna mot Sture Bergwall är riktiga (DN 17/12). Särskilt omdömeslöst är det att säga "vi vet inte om Quick begick morden eller inte" och att framhålla att det fanns massor av bevisning. Det kan inte uppfattas på något annat sätt, menar Axberger, än att jag anser Sture Bergwalls skuld vara bevisad. Vad jag tror om Bergwalls skuld behåller jag, i det offentliga samtalet, för mig själv. Det har i dag inte med saken att göra eftersom Bergwall är frikänd och ska betraktas som oskyldig. Vad diskussionen nu rör är påståendena att utredningarna och de fällande domarna var en stor rättsskandal och att några av de inblandade gjorde ett ohederligt och mycket dåligt jobb. Men jag inser naturligtvis att det är ett problem att jag genom att hävda att domarna är riktiga närmar mig ett offentligt påstående att Sture Bergwall är skyldig. Låt mig därför förklara på nytt varför jag säger som jag gör. De allra flesta menar att vi jurister har ett ansvar att ibland ta ställning och säga ifrån. Ett tänkt exempel som brukar användas är att Sverige ockuperas och att ockupationsmakten genomför nya hårda lagar som vi jurister ska följa. Om en kollega vägrar att till exempel utdöma dödsstraff, och ställs till svars för sin revolt, är det ett ansvar för oss andra att solidarisera oss med kollegan genom att inte delta i åtal eller dom mot henne. Även inför hot att själva drabbas av stränga straff har vi en sådan plikt. Det är inte etiskt försvarbart att blunda och arbeta vidare i förhoppning om att man själv ska slippa undan. Hur långt sträcker sig detta juristernas ansvar? När uppkommer en förpliktelse att säga ifrån? I min värld har man ett sådant ansvar exempelvis om en arbetskamrat utsätts för allvarliga och felaktiga beskyllningar. Ansvaret förstärks om beskyllningarna har samband med en grovt vilseledande historieskrivning på ett viktigt område. Genom Quickärendets behandling i medierna fick jag ett ansvar att säga ifrån. Några personer utsattes för mycket allvarliga beskyllningar och ärendet behandlades med självklarhet som en stor rättsskandal. Mitt ansvar beror på att jag var bekant med ärendet sedan tidigare, men också på att ingen sa emot fastän den bild som gavs var allvarligt felaktig på flera sätt. Det är genant att framställa sig själv som ett slags riddare. Men det hade inte varit försvarbart för mig att stämma in i kören eller tiga. Innan jag tog till orda övervägde jag om jag kunde försvara rättsväsendet och de hårt kritiserade personerna utan att säga saker som närmade sig Sture Bergwalls skuld. Men med de påståenden som hade gjorts om pulvriserad bevisning med mer, var det inte möjligt. Nästa fråga var om det ansvar jag hade vägde tyngre än regeln att domare inte bör tala offentligt om en frikänd persons skuld. Jag förstår vilket Axbergers svar på den frågan hade varit. Mitt var det motsatta. För mig var det givet att ansvaret, dels för historiens dom, dels gentemot de felaktigt anklagade personerna, vägde tyngst. Jag anser att alltför många i Sverige, jurister ibland dem, i viktiga lägen inte ens ställer sig den avgörande frågan: Vilken är min uppgift nu?


Margaret Cho ser på mamma med queer blick

Summary: Komikern Margaret Chos favoritämnen är sexualitet, etnicitet och queerkultur. När hon uppträder i Stockholm på onsdag är mammor den röda tråden.

Senast Margaret Cho besökte Stockholm var under förra årets Pridefestival. Nu är hon tillbaka, ståuppkomikern som höjer sin röst för hbtq-personers rättigheter. På onsdag uppträder Cho med föreställningen "Mother" på Södra teatern i Stockholm i vilken hon analyserar queerkulturens syn på moderskap. – "Mother" tar upp både hur vi ser på modersfigurer inom queerkulturen och hur queerkulturen ser på moderskapet. Det har alltid funnits modersfigurer som Judy Garland och Joan Crawford och även Madonna och Lady Gaga. På scen blandar Margaret Cho sin grova humor med tunga ämnen, ofta utifrån egna erfarenheter. Beskrivningar av hennes före detta drogmissbruk och ätstörningar varvas med exempel på de fördomar som riktats mot hennes bisexualitet och koreanska ursprung – hårt förvärvade erfarenheter förvandlade till finessrik humor. Ett annat återkommande tema är Chos imitation av sin mamma. Där blandas kärlek med parodi. Alltid med grov koreansk brytning och ofta med fokus på hur mamman ser på sin dotters sexualitet. Även i "Mother" tar mamman plats. – Mamma finns med i "Mother" också. Men namnet på turnén har att göra med att jag är i den ålder då folk ser mig som en mamma, trots att jag inte har barn. Jag är den i generationen med auktoritet. Folk brukar också kalla mig det, så det är även ett smeknamn. Innan "Mother" nådde Europa turnerade Margaret Cho under några månader i USA. Hon skräddarsyr sin föreställning efter den stad hon uppträder i. Showen uppstår i olika "inkarnationer", som hon själv beskriver det. Hur förändrar du föreställningen för att passa Europa? – Jag gör ändringar utifrån varje ny plats jag är på. Jag tar upp det som händer omkring mig, det jag ser och upplever och sedan kommenterar jag det. Margaret Cho är på många sätt politiskt engagerad. Hon gör sin röst hörd för hbtq-personers rättigheter, engagerar sig för rätten till gayäktenskap och kämpar mot dödsstraff. Hennes politiska åsikter och normkritik är en viktig del av hennes föreställningar. – Jag försöker att normalisera saker. Till exempel så förväntar sig alltid människor att kvinnor är heterosexuella och vill ha barn. Bisexua-litet förvirrar också, folk förstår sig inte riktigt på det, ofta inte ens inom gaykulturen. Är du intresserad av genusfrågor i ditt privatliv? – Ja, jag tycker att det är väldigt intressant. Jag älskar begreppet ”queer” eftersom att det omfamnar allt under solen när det kommer till gaykultur. Genusfrågan är väldigt viktig eftersom så mycket håller på att hända just nu. Många unga människor börjar förstå genus på sitt eget sätt och det är väldigt spännande. Komiker, skådespelare, musiker, designer Margaret Cho föddes 1968 och växte upp med koreanska föräldrar i San Francisco. Hon gick på konstskola och började som 16-åring att göra ståupp på en klubb ovanför sina föräldrars bokaffär. Karriären tog fart i och med ett flertal tv-framträdanden och år 1994 vann hon American comedy award för bästa kvinnliga komiker. Samma år började tv-serien "All American girl" att sändas, baserad på Chos föreställningar och med henne i huvudrollen. Sedan dess har hon medverkat i tv-serier som "The Cho show" och "Drop dead diva". Förutom komiker och skådespelare är Margaret Cho musiker, författare och kläddesigner. År 2010 gav hon ut humorskivan "Cho dependent" och jobbar just nu på ett nytt album. Dessutom spelar hon in podcasten "Monsters of talk" tillsammans med komikern Jim Short som även medverkar i föreställningen "Mother".


Göran Lambertz: Josefssons bok bör granskas

Summary: På DN:s kultursidor pågår en pseudodebatt. Den fråga som diskuteras är vem som hade största skulden till att Thomas Quick, nu Sture Bergwall, erkände ett antal mord som han inte hade begått. Var det psykoterapeuterna, som tillämpade teorin om bortträngda minnen, eller var det Quick själv?

Jag vill påminna om två saker. För det första vet vi inte om Quick begick morden eller inte. Han är frikänd och ska betraktas som oskyldig. Men av detta kan vi inte dra någon slutsats om verkligheten. Att han dömdes för morden i sex rättegångar av enhälliga domstolar är ett argument i den ena riktningen. Att tio olika åklagare senare fann att bevisningen mot honom inte räckte är ett argument i den andra. För min del är jag, utan att säga något om hans skuld i verkligheten, helt säker på att de sex domarna var riktiga. För det andra hade teorin om bortträngda minnen inte någon betydelse för de bedömningar som domstolarna gjorde när de kom fram till att Thomas Quick var skyldig till morden. När jag sa detta i ett tv-program härom veckan kallade Dan Josefsson mig för lögnare. Men han kunde inte visa något relevant ställe i någon av de sex domarna, och han har inte gjort det sedan dess heller. Jag tillåter mig påstå att Dan Josefsson, om han försöker presentera något textställe, kommer att avslöja antingen att han inte kan läsa domar eller också att han inte har förstått vad teorin om bortträngda minnen går ut på. Om vi inte vet om Quick är oskyldig eller inte, och om bortträngda minnen saknade betydelse för de fällande domarna, vad finns det då för intresse i att diskutera frågan om psykoterapeuternas skuld till att Quick erkände ett antal mord som han inte hade begått? Varför inte i stället diskutera vem som har största skulden till att så många recensenter har hyllat Dan Josefssons bok som ett vittnesmål om att psykoterapin har den främsta skulden till att Thomas Quick erkände ett antal mord som han inte hade begått?


Plågade elefanter i svensk storfilm

Summary: Den kommande svenska storfilmen ”Hundraåringen som klev ut genom fönstret och försvann” har hamnat i en djurplågeristorm. I filmen används en elefant vars tränare är ökänd för att utsätta sina djur för djurplågeri.

2009 smygfilmade den internationella djurrättsorganisationen Animal Defenders International (ADI) en kontroversiell tysk elefanttränare med hjälp av dolda kameror. De upptäckte då hur hans elefanter plågades under en turné med The Great British Circus. Enligt ADI visade bilderna hur tränaren använder en vass så kallad tjurkrok mot känsliga områden för att få djuren att lyda. Mannens assistent slog även elefanterna med borstar och stavar. ADI inledde därefter en rättslig process mot tränaren. – Han flydde dock landet med sina elefanter och vi kunde inte gå vidare efter det. Därför har han fortfarande kvar sina djur och han har bytt namn på djuren. Men vi har hållit koll på dem, berättar Fleur Dawes på ADI. En tid senare anlände tränaren till Sverige med sina elefanter och började arbeta på Cirkus Scott vilket dock uppmärksammades i svenska medier i oktober i år. Cirkus Scott gjorde sig sedermera av med samtliga vilda djur i sin föreställning. ”Hundraåringen som klev ut genom fönstret och försvann” bygger på författaren Jonas Jonassons bästsäljare och har Robert Gustafsson och Mia Skäringer i huvudrollerna. Felix Herngren regisserar filmen som har biopremiär på juldagen. Genom pressmaterialet till ”Hundraåringen...” kunde ADI identifiera att det är just de plågade elefanterna i den tyska tränarens ägo som använts i filmen. – Att använda vilda djur i film är djurplågeri. Och i det här fallet är det än mer allvarligt eftersom det inte finns något som tyder på att den här ökände tränaren slutat plåga sina djur, säger Fleur Dawes. Malte Forsell, filmens producent, bekräftar att det var genom Cirkus Scott de fick tag i elefanten i filmen. – Vi kontaktade dem och frågade om de hade en elefant vi kunde få hyra. Och det hade de, berättar han. Enligt Malte Forsell dresserades dock inte elefanten i deras film. – Allt den gjorde var att stå i en trädgård. Till exempel så byggde vi en artificiell elefantrumpa för närbilderna som nu är till salu i Musikhjälpen. Och alla tricks är gjorda digitalt. Men ni funderade aldrig på att i stället helt använda er av en datoranimerad elefant i filmen? – Jo visst gjorde vi det. Men elefantdelen i filmen är väldigt liten och i förhållande till allt annat fanns det väldigt begränsade möjligheter till det. – Vi visste inte heller vid den här tidpunkten att elefanttränaren var så pass kontroversiell. Och jag vet inte om han ens var med på inspelningsplatsen. Vi tar avstånd från all form av djurplågeri, säger Malte Forsell.


Fredrik Strage: Sedan Häxhouse-Lisa förklarat att det skeva var poängen fick jag en ny idol

Summary: Yung Leans skruvade och flummiga hiphopstycken träffar med en naivistisk kraft som får mig att fortsätta lyssna trots att jag, till en början, inte gillar dem.

Första gången jag lyssnade på Yung Lean fattade jag ingenting. Andra gången fattade jag ännu mindre. Tredje gången fick jag migrän av hans slappa rap och mediokra engelska. Fjärde gången blev jag generad av de wannabetuffa texterna. Femte gången jag lyssnade på Yung Lean – efter att min vän Häxhouse-Lisa (som fått sitt namn av att hon vet mycket om häxhouse och andra pyttesmå genrer) förklarat att det skeva i musiken var poängen – fick jag en ny idol. Yung Lean är en 17-årig Södermalmskis. I fjol började hans gäng, som kallar sig Sad Boys, att sprida låtar på nätet: skruvade, släpiga och flummiga hiphopstycken med rötterna i amerikansk undergroundrap, i synnerhet absurdisten Lil B. De flesta av Yung Leans låtar handlar om att spela tv-spel, förlusta sig med damer och dricka kodeinhaltig hostmedicin (populärt bland amerikanska hiphoppare). Till saken hör att Yung Lean och hans polare tycks hitta på cirka 90 procent av texternas hedonistiska excesser. De bryr sig inte om hiphoppens ambition att visa verkligheten. Märkligt nog har Yung Lean, som inte anstränger sig för att låta amerikansk, lockat en stor publik utomlands – till och med i USA – vilket svenska rappare nästan aldrig lyckas med. I veckan fick han ett erkännande även på hemmaplan när han nominerades till P 3 Guld-priset i kategorin hiphop. Framgångarna sticker i ögonen på äldre artister som anser att rap ska vara realistisk, samhällsengagerad och tekniskt fulländad. Det finns ingenting uppbyggligt i Yung Leans labila slashas-rap. Likväl är han den enda svenska artist som 2013 gett mig den ”Vad i hela friden är det här?”-känsla som får mig att fortsätta lyssna trots att jag, till en början, inte gillar något. Bland det konstigaste med Yung Lean är att han ofta använder orden ”sad” och ”emotional”, trots att musiken är mer dekadent än melankolisk. I kommentarsfälten på Youtube dyker samma uttryck upp i fansens hyllningar. ”5th element”, där Yung Lean jämför sig med Bruce Willis och hyllar sin sexuella potens samt den antika spelkonsolen Gamecube, får lyssnare att fälla omdömen som ”Så emotionellt”, ”Jag har inte gråtit så här mycket sedan 9/11” och ”Var är näsdukarna?”. ”Solarflare”, en psykedelisk låt om att knarka med Darth Vader, får en beundrare att utbrista: ”Så rörande. Så vackert. Jag grät mig uttorkad.” Och hitten ”Ginseng strip 2002”, i vilken Yung Lean shottar tequila, får oralsex och lyssnar på R Kelly, utlöser lika sentimentala reaktioner: ”Så sorgligt”, ”Jag drunknar i tårar”, ”Yung Lean har räddat mitt liv”. Den unga stjärnan har sagt att känslosnacket till viss del är satir. Men musiken blir aldrig ett skämt. Den träffar med en naivistisk kraft som jag inte känt sedan ett annat gäng degenererade gaphalsar slog igenom för 18 år sedan: Broder Daniel. Innan de blev kritikerfavoriter med smäktande arenahymner som ”Shoreline” var de ett tramsigt idiotband. Deras första singlar handlade om att vilja ha en Cadillac och vilja vara Luke Skywalker. Broder Daniel saknade budskap. Deras enda mål tycktes vara att irritera sin omgivning. Och de avfärdades på flera håll som mentalt handikappade innan de plötsligt hyllades som sin generations stora genier. Yung Lean har redan nått en mycket större publik än det gamla indiebandet. Förhoppningsvis kommer han snart att få lika mycket respekt.


Hårdrock tar över på proggfält

Summary: I maj nästa år kommer Metallica och Slayer till Stockholm. Den nya stadsfestivalen STHLM Fields utlovar flera tunga band till platsen där Gärdetfesten en gång var tradition .

För 43 år sedan hölls här de klassiska Gärdetfesterna med dåtidens proggelit som Gunder Hägg, Träd Gräs och Stenar och Gudibrallan. 2014 blir det dags för betydligt tyngre tongångar på Gärdet, då thrashveteranerna Metallica och Slayer spelar på den nya endagsfestivalen STHLM Fields. Resterande band av totalt sju åtta stycken kommer att offentliggöras senare, men man utlovar redan nu en festival med fokus på den hårdare rocken. – Det är fantastiskt roligt att kunna ordna den här festivalen. Vi har planerat detta under en längre tid i samarbete med Stockholms stad och finansborgarråd Sten Nordin, det har inte varit helt enkelt att få till något mitt i staden. Samtidigt har vi verkligen velat arrangera en stadsfestival här i Stockholm på samma sätt som vi arrangerar Way out west i Göteborg, säger Thomas Johansson från Live Nation. STHLM Fields ser ingen konkurrens från liknande festivaler som Sweden Rock eller Bråvalla. – Sweden Rock har sin egen nisch, Bråvalla sin och så vidare. Vi funderar inte i termer av konkurrenter utan i stället på hur vi kan göra något som är bra, säger Thomas Johansson. Metallicakonserten bjuder på ännu en nyhet – för första gången någonsin kommer gruppen att bjuda på en önskekonsert, där de som köper biljett online får rösta på vilka låtar bandet ska spela på STHLM Fields. Fansen kommer att kunna följa omröstningen om de totalt 17 låtar som kan önskas på Metallicas egen hemsida. Med en vidsträckt gräsplätt och 50 000 besökare kommer trycket på det festivalovana Gärdet att bli minst sagt stort. För att undvika den lervälling som blev resultatet av regn under Sonispherefestivalen 2010 kommer man därför att sträva efter att skydda marken genom att täcka över den, berättar Live Nations pressansvarige Kristofer Åkesson. Enligt föreningen Jämställd festivals mätning för 2013 års festivalsommar var 76 procent av bokade akter män, 19 procent kvinnor och 5 procent mixade. På Live Nation är man medveten om problematiken, även om man inte utlovar något definitivt inför STHLM Fields. – Generellt sätt är det en problematik vi är medvetna om och arbetar med, och där vi också ser en positiv utveckling. Så det är något vi kommer att ha med oss i arbetet, säger Kristofer Åkesson. År 2000 fick 30-årsjubileet för Gärdetfesten inte tillstånd att hålla till på Gärdet på grund av ljudnivåerna, utan fick i stället vara på Skeppsholmen. 2014 anses stockholmarna dock vara nog härdade för en festival på området. – Det är betydelsefullt både för bilden av Stockholm som en spännande evenemangsstad och även rent ekonomiskt, säger Olle Zetterberg från Stockholms stad. Senast Metallica spelade i Sverige var 2011, då gruppen gjorde en konsert på Ullevi. Slayer spelade senast på Gröna Lund i somras. STHLM Fields kommer att inledas som en endagsfestival, men man håller öppet för att kunna utsträcka den till flera dagar i framtiden och eventuellt med bredare musikinriktning. 2014 går STHLM Fields dock i den hårda rockens tecken. Äger rum den 30 maj på Gärdet, Stockholm. Klara band är Metallica och Slayer, fler tillkommer. 50 000 biljetter kommer att släppas. Biljettpriset kommer att ligga på 950 kronor (exklusive förköpsavgift). Festivalen kommer att innefatta två scener och sju åtta band. Man kommer inte att ha någon camping. Åldersgränsen blir 13 år. Biljetter släpps tisdagen den 10 december klockan 10.


Björn Wiman: Anna Odells film sätter fart på kulturens kretslopp

Summary: Stockholms kulturborgarråd Madeleine Sjöstedt kan och bör kritiseras – men bara för sin politik. Just därför bör hon se Anna Odells film ”Återträffen”.

Omedelbart efter att ha sett Anna Odells enastående film ”Återträffen” lördagshandlar jag på Ica i det område där Odells gamla skola ligger. Jag betraktar mina jämnåriga grannar och undrar: Hon där vid grönsaksdisken, vilken roll hade hon i sin klass för 30 år sedan? Vem var han, som nu så ömsint plockar lösgodis åt sina barn? Vem är jag själv? Det är en film som – i likhet med all betydande konst – förvänder synen på människan. Men man kan också fundera över krafterna bakom filmens tillkomst – och glädjas över att Anna Odell fått utveckla den i full frihet efter sitt kontroversiella examensarbete på Konstfack för några år sedan, som drog på henne både en fällande dom och ett massivt ogillande. Man kan undra hur länge det får bli så. I sin fina lilla bok ”Tankar om politik” pekar tidigare kulturministern Bengt Göransson på det paradigmskifte som har ägt rum inom svensk kulturpolitik under de senaste åren. Det system som funnits i princip sedan Gustaf III instiftade akademierna för att i frihet sköta konstarternas angelägenheter har övergivits till förmån för ett där politikerna ser som sin uppgift att handgripligen tillvarata sin väljares skattepengar. Ingen har kommit att personifiera detta skifte tydligare än Stockholms kulturborgarråd Madeleine Sjöstedt. I en intervju i Expressen i veckan talar hon klarspråk: ”Jag företräder inte kulturlivet. Jag företräder medborgarnas rätt till kultur. För mig är det jävligt avgörande.” Det hedrar Madeleine Sjöstedt att hon använder det snart bortglömda begreppet ”medborgare” i stället för ”konsumenter” eller ”skattebetalare”, men hennes uttalande tydliggör likväl både det pågående systemskiftet och ett tankefel: ”kulturlivet” kan inte separeras från medborgarna. Kultur – att ta del av berättelser, lyssna på musik eller titta på bilder – är inte en fernissa på samhällets yta, det är en grundläggande mänsklig verksamhet. På Kvalitetsmässan i Göteborg häromveckan träffade jag Gugge Sandström, en rutinerad teaterman som nyligen under tragikomiska former fick sparken som tillförordnad chef för Borås Stadsteater redan innan han börjat – också hans fall åskådliggör hur de politiska organen tar över allt mer makt från kulturens egna kunskapsområden. Det är om denna maktförskjutning, snarare än om Madeleine Sjöstedt personligen, som diskussionen borde handla. Sjöstedts kulturpolitik är i sak så förkastlig att det offentliga samtalet gärna kan klara sig utan det slags mobbningstendenser som utvecklats mot henne personligen – det kostar i dag lika lite att göra sig lustig över Sjöstedt som det gör att låna en bok på biblioteket: ingenting. Jag tror att även Madeleine Sjöstedt och hennes ”kulturstrategiska stab” skulle vinna på att studera mekanismerna i och bakom Anna Odells film. Dock inte främst på grund av mobbningstematiken, utan som exempel på hur det kulturella ekosystemet kan fungera. Skulle Odell efter sitt förra, utskällda projekt över huvud taget ha fått något stöd för att göra ”Återträffen” om beslutet hade fattats av kommunpolitiker eller tjänstemän som gjort sig till ombud för skattebetalarnas ”smak”? Knappast. Men inom ramen för dagens system har det fungerat: den konsthögskoleelev som för bara några år sedan hängdes ut som exempel på hur konstnärer ”sprider olust” och slösar med skattebetalarnas pengar fick möjlighet att göra årets mest kritikerhyllade svenska film, redan rikligt prisbelönad utomlands och en av de mest sedda på biograferna. Kanske blir den rentav samhällsekonomiskt lönsam? Bengt Göransson citerar i sin bok Ragnar Thoursies vackra ord om vad kulturlivet handlar om, både för poeter och för politiker: att förverkliga det omöjliga i det möjligas värld. När Anna Odell i filmens svindlande vackra slutscen sitter på sin gamla skolas tak har det inträffat.


Pink Floyds låtar får nytt liv

Summary: För fyrtio år sedan släppte Pink Floyd albumet ”The dark side of the moon”. Jubileet firas nu med radiopjäsen ”Darkside” av Tom Stoppard, som använder musiken som soundtrack och kommentar till en moraldiskussion.

I mars 1973 släppte Pink Floyd ”The dark side of the moon”. Läge alltså för fyrtioårsfirande av denna rockhistoriska milstolpe och progressiva klassiker. Ett konceptalbum från tiden innan ordet blev fult, som Clinton Heylin konstaterar i förra årets ”All the madmen”, en bok om den brittiska 60- och 70-talsscenens dragning till borderlinetillstånd. Det är också ett album som redan mytologiserats och nästan tolkats till döds. Men ett jubileum är en bra ursäkt för brittisk musikpress att än en gång damma av detaljer om arbetet i Abbey Road-studion, de meterlånga bandlooparna, livespelningarna där konceptet föddes, kopplingen till den sparkade sångaren Syd Barrett och hans mentala tillstånd, liksom till filmen ”Trollkarlen från Oz” (aldrig bekräftad). Jag kan sympatisera med sångerskan Clare Torry, citerad i Heylins bok om sitt möte med bandet: ”De förklarade att albumet handlade om födseln, all skit du går igenom under livet och sedan döden. Jag tyckte att det var rätt pretentiöst, men det sa jag naturligtvis inte till dem.” Det hindrade inte heller Torry från att ge albumets ”The great gig in the sky” en närmast orgiastiskt wailande känsla. Så, hur kan man fira ytterligare? Jo, man kan som BBC beställa en radiopjäs från en av Storbritanniens mest rutinerade dramatiker (Tom Stoppard) där musiken ingår, välja skådespelare som Rufus Sewell och Bill Nighy och låta Aardman animations (Wallace & Gromit) göra trailern. Låter det som för många pretentioner ovanpå de redan existerande? Självklart. Men det är också smått genialt. Redan i sin pjäs ”Rock’n’roll” låter Tom Stoppard rockreferenserna dugga, i en text som rör sig från Pink Floyds Cambridge 1968 till en Rolling Stones-spelning i Prag 1990. Och inför urpremiären av ”Darkside” i augusti berättade Stoppard att han redan när albumet kom, lekte med tanken på att göra pjäs av det hela. Men ”Darkside” är inte ett drama om bandet Pink Floyd, inte heller något försök att bokstavstroget tolka Roger Waters texter. Albumets ikoniska hjärtslag, dånande klockor och klirrande jackpotmaskin fungerar som dramatiska ankare, men Stoppard använder låtarna som soundtrack och kommentar till en moralfilosofisk diskussion om gott och ont, om våra val, om världens framtid. Allt silat genom en kvinna, studenten Emily (sympatiska Amaka Okafor) som predikar medkänsla och solidaritet med eget sammanbrott som följd. Utilitarism, Nietzsches övermänniska och Kant svischar förbi, liksom filmcitat ur allt från ”Casablanca” till ”Ghostbusters” och ”Trollkarlen från Oz” förstås. Det är en värld befolkad av tankeexperiment, men också Emilys följeslagare Pojken (Iwan Rheon), Dr Antrobus (Bill Nighy) samt Rufus Sewell i dubbelrollen som filosofiprofessor och superhjälten Ethics Man. Att denna moraldiskussion levereras rappt och roligt förvånar knappast, Stoppard är en mästare på dialog. Mer överraskande är att låtarna får nytt liv när de hålls tillbaka. Som om albumets flummigare stämningar mår bra av dramats fasta ramar. Pink Floyd-fans håller kanske inte med, men som radioteater är det ovanligt snyggt. Bästa spår: Det finns bara ett och det är drygt 54 minuter


Jan Lööf: "Bildbok"

Summary: Lotta Olsson om 9 biografier. Oemotståndlig bildbiografi. Jan Lööfs självbiografi består mest av hans egensinniga bilder, men han får mycket sagt i sina korta kommentarer. "Bildbok" är en bok att återkomma till många gånger.

Jan Lööf "Bildbok" Bonnier Carlsen Den originelle tecknaren Jan Lööf har förstås gjort en likaledes originell självbiografi, med en oemotståndlig kavalkad av hans bilder genom åren. De presenteras inte i kronologisk ordning, utan mer utifrån ett slags popularitetsgrad. Alltså börjar "Bildbok" med "Sagan om det röda äpplet" från 1974, som han förbryllat kommenterar: "... den har förföljt mig ända sedan den började tryckas. För evigheter sen känns det som." "Bildbok" består mest av bilder, men Jan Lööf lyckas få mycket sagt i sina korta kommentarer. Han tar förstås upp den ständigt återkommande frågan om varför han ritar så få kvinnor "Med all rätt har jag fått kritik", konstaterar Jan Lööf snabbt, med tillbörlig ödmjukhet. Fast senare i boken får en kvinnlig kattfigur säga "Och så glöm inte att det måste vara lika många tjejer som killar i boken! Annars väntar spöstraff!" Säger en egensinnig tecknare som ritar det som faller honom in och inte tänker anpassa sig, och det är man ju glad för när resultatet blir så bra. Själv är jag omåttligt road av hans sätt att rita synnerligen personliga djur, och det blev han varnad för av både Lennart Hellsing och Harry Kullberg. "Djur gillar inte att gå upprätta iförda kläder och skor", sa de. "Men jag gjorde inte som de sa", konstaterar Jan Lööf sorglöst och tillägger: "De kanske kan tala med varann på sitt sätt. Vem vet?" Och så illustrerar han med ett allvarligt samtal mellan en apa och en gam. Han skulle förstås ha kunnat nöja sig med att bli en enormt skicklig karikatyrtecknare, man känner omedelbart igen alla kändisar som dyker upp på bilderna. Men som tur är har han hållit sig till att vara en allkonstnär och ritat skivomslag, serier, en vägg på flygvapenmuseet i Linköping och ett otal utställningar. Med barnboken som gedigen ryggrad. Det här är en bok att återkomma till många gånger, en bildbiografi som mest är för vuxna, med intressanta funderingar över vad konst är och återblickar på tiden på Konstfack. Men man ska å andra sidan aldrig underskatta barns förmåga att få ut mycket av en rolig vuxenbok. Åtta nya biografiska böcker: Beata Arnborg ”Kerstin Thorvall: Uppror i skärt och svart” Atlantis En av årets allra bästa biografier, lågmält berättad. Kerstin Thorvall var en lysande begåvning, både författare och illustratör. Som person är hon inte lätt att ta till sig, gång på gång undrar man hur i hela friden hennes känslor kunde vara så svåra att kontrollera när hon hade så total kontroll över sitt yrkesliv? Hon går på tvärs med allt, ibland helt omöjlig, ibland mer rätt än någon varit sedan dess. Hilary Mantel ”Wolf Hall” (”Wolf Hall”) Övers. Jesper Högström. Weylers Det låter ju inte så himla spännande med en roman om 1500-talets England, där Henrik VIII ville skiljas från Anne Boleyn och till slut bröt med katolska kyrkan. Men Hilary Mantel gestaltar ett myllrande, levande, färgrikt samhälle med Thomas Cromwell i centrum, en maktspelare som först är kardinalens närmaste, sen blir kungens man i kyrkliga frågor. Man håller andan, även om man vet vad som hände. Bea Uusma ”Expeditionen” Norstedts År 1897 lyfte Andrées luftballong för en arktisk expedition. De var tre ombord och det gick åt skogen nästan omedelbart. Ballongen flög bara några dygn, de damp ner på isen och skulle försöka trassla sig hem. Bea Uusma skriver ingen roman, mest fakta om deras resa. Ändå blir det hjärtskärande närgånget, särskilt när hon beskriver kärlekshistorien mellan den unge Nils Strindberg och hans fästmö Anna Charlier. Lena Einhorn ”Blekingegatan 32” Norstedts Lena Einhorn har utgått från Greta Garbos efterlämnade brev till Mimi Pollak i sin roman. En mjuk berättelse om deras relation och tiden på Dramatens elevskola i tjugotalets Stockholm, och om hur Garbo blir filmstjärna och inleder ett svårtolkat förhållande med Mauritz Stiller. Stundtals muttrar jag över att personporträtten blir för otydliga, men inser efterhand att det är just det som är fascinerande. Felicitas Hoppe ”Hoppe” (”Hoppe”) Övers. Sara Eriksson. Rámus förlag Författaren Felicitas Hoppe skriver en fiktiv biografi, en drömbiografi om sig själv där hon bland annat har växt upp i Kanada och spelat hockey med Wayne Gretzky som barn. Hennes lika fiktiva biografiförfattare påpekar gång på gång att man inte kan lita på att Hoppe säger sanningen. Lite för överlastad för att vara rolig att läsa, men handen på hjärtat: är man någonsin mer sig själv än i sina dagdrömmar? Jan Allan ”Jan Allan minns sitt femtiotal” Brombergs En synnerligen stor och tung bok, bokstavligt talat. Och så otroligt vacker! Jazztrumpetaren Jan Allan har plåtat sina miljöer och sina vänner genom åren, här står till exempel Lasse Gullin i lågskor i snön och betraktar dystert turnébilen som har kört i diket. De korta texterna är fulla av sanslösa anekdoter, men givetvis är det bilderna av svensk jazzhistoria med internationella inslag som man inte kan se sig mätt på. Elisabeth Lysander ”Per Åhlin – bildmakare & animatör” Karneval förlag Givetvis är det Karl-Bertil Jonssons välkända nylle på omslaget. Men vad enormt mycket mer Per Åhlin har gjort! Bilderböcker, scenografier, långfilmer och teveserier. Jag tycker att jag känner igen Per Åhlins stil direkt, men så hejdar jag mig förbluffat då och då: han har långt fler uttryckssätt. Biografin är en imponerande sammanfogning av yrkesmannens tekniska lösningar och konstnärens sprudlande fantasi. Nisse Larsson ”Boken om Bertila – Barna Hedenhös och mycket mer” Urax Det är klart att det var Bertil Almqvist som gjorde bilden ”En svensk tiger” 1941. Vem annars skulle ha kunnat kombinera den slagkraftiga enkelheten med en genial ordvits? Samma förmåga syns i böckerna om Barna Hedenhös, men Bertil Almqvist hade så mycket större bredd. Snabb, kommenterande och rolig följde han sin samtid, med en ständigt vänlig underton som mer än något annat visar hur längesen det var.


Björn Wiman: Norge har inte replikrätt – och inte Sverige heller

Summary: Den nationella indignationen slog i taket i Norge i veckan – på grund av en artikel som inte publicerades i DN.

I veckan fick Norge inte bara en världsmästare i schack. Tidningen Dagbladet kunde också presentera nya dokument från den avhoppade säkerhetskonsulten Edward Snowden, enligt vilka den amerikanska underrättelsetjänsten NSA i vintras skulle ha övervakat 33 miljoner norska mobiltelefonsamtal; senare uppgavs det dock handla om avlyssning som norrmännen utfört själva, utomlands. Om dessa signalspanare i stället hade valt att rikta sin uppmärksamhet mot de senaste dagarnas aktivitet på norska Twitter är sannolikheten stor att de hade fått tydliga indikationer på en förestående konflikt med grannlandet Sverige. Skälet till denna samfällda digitala indignation var en artikel av tre norska medborgare som inte tillräckligt skyndsamt hade publicerats i Dagens Nyheter. I svallet av detta uppdaterade furore normannorum – det nordmännens raseri som redan vikingatidens munkar bad om att bli förskonade från – har DN sedan fått bakläxa av utrikesminister Carl Bildt, kulturredaktionens medarbetare blivit nedringda av norska etermedier och jag personligen liknats vid den rigida rollfiguren Saga Norén i tv-serien ”Bron”. Bland kommentarerna under en artikel i tidningen Aftenposten länkas det ogenerat till en antisemitisk sajt om det judiska ägarinflytandet i svenska medier. Rimliga reaktioner? Tja, omfattningen av den sårade nationella stoltheten står ofta i omvänd proportion till ett lands storlek. Det hela startade som sagt med ett svar på en artikel av författaren Henrik Arnstad (DN 14/10), undertecknat av chefen för en inflytelserik norsk tankesmedja och företrädare för två politiska partier, ingen av dem personligen apostroferad i den ursprungliga artikeln. Deras text fick, i sällskap med många andra, vänta i några veckor på publicering tills en av dem i stället valde att lägga ut den på sin blogg – komplett med läsanvisning för ett digitalt drev mot Sverige. Att enskilda personer som tilltalas i tidningen ges möjlighet att svara är en publicistisk självklarhet, lika självklar som att de inte kan göra sig till kollektiva företrädare för ett helt land. ”Norge” har inte replikrätt. Vad kan man dra för vidare slutsatser av allt detta? Att en inställd artikel också är en artikel, givetvis, men kanske framför allt att vilken formsak som helst kan bli den tändande gnistan i den krutdurk som Sverige och Norge lagt mellan sig sedan ett uttalande av komikern Özz Nûjen klipptes bort ur ”Skavlan” för par veckor sedan. De som tjänar mest på denna spricka är – som den norske författaren Øyvind Strømmen påpekade i torsdagens DN – de främlingsfientliga krafter som förnuftiga människor i båda länderna borde kunna enas om att bekämpa. Till dem hör Sverigedemokraterna, som i helgen hållit sin partikongress i Västerås. Samma dag som Strømmens artikel publicerade DN Kultur också en helsida av redovisningskonsulten Borzoo Tavakoli – en på samma gång gripande och glasklar argumentation om det orimliga i den människosyn som detta skurkparti representerar. Men Tavakolis artikel blev också ett annat, upplyftande exempel på den kraft som finns i de sociala medierna när de är som bäst. På bara några dagar har hans text delats runt 80 000 gånger, nått ut till hundratusentals människor och blivit årets näst mest lästa artikel på DN:s sajt – efter Jonas Hassen Khemiris ”Bästa Beatrice Ask” från i våras. Kan man – som vissa mediedebattörer inbillar sig – iscensätta en sådan ”klickfest”? Givetvis inte. Borzoo Tavakolis text övertygade, tror jag, tack vare kraften i hans ord och på grund av att han bara företräder sig själv som medborgare – han är inte lobbyist, politiker eller företrädare för en eller annan intresseorganisation. Den klassiska kulturjournalistiken har alltid varit trygg i förvissningen om att en röst är starkare än flera. ”Vad har hänt med mitt land, Sverige?” avslutar Tavakoli sin artikel. ”Sverige” har inte replikrätt.


Samspel tungt som en pansardivision

Summary: Ett återförenat Black Sabbath har gästat Stockholm och Fredrik Strage imponeras av deras fuzzade domedagsgroove. Den enda svaga länken är Ozzy Osbourne, som oavbrutet saboterar imagen som mörkrets furste.

”Kokoo!” Tänk att han alltid ska tramsa till det. ”Kokoo!” Tidigare gånger jag sett Ozzy Osbourne har han sabbat sin image som mörkrets furste genom att spruta med vattenpistol och skumbazooka på publiken. Nu härmar han en gök. Gång på gång. ”Kokoo!” Det är oerhört irriterande. Kanske borde jag ändå vara tacksam över att Ozzy är mindre knasig i sitt gamla band än som soloartist. Black Sabbath vill nog inte heller uppfattas som gravallvarliga. Till skillnad från många av artisterna som inspirerats av dem vill de endast underhålla med sina ockulta flörter. ”För vår del var vi bara ett bluesband som bestämt oss för att skriva läskig musik”, säger Ozzy i sin självbiografi. Att soundet blev så ödesmättat när de började spela ihop i slutet av sextiotalet berodde också på att gitarristen Tommy Iommi fått fingertopparna kapade i en olycka på stålverket i Birmingham där han jobbade. För att det inte skulle göra ont att trycka på strängarna stämde han ner gitarren och uppfann, oavsiktligt, heavy metal och dess myller av subgenrer. Utan Black Sabbath skulle vi inte ha fått någon doom metal, death metal, black metal eller thrash metal. Vi skulle inte ens ha fått någon grunge. Att bandets inflytande fortfarande är gigantiskt märks inte minst på kvällens utmärkta förband Uncle Acid & The Deadbeats, tjugoåringar från Cambridge vars psykedeliska doom låter som om den klonats fram med DNA från Tommy Iommis skägg. Ozzy Osbourne sparkades från Black Sabbath 1979 på grund av sitt gargantuanska drogintag. Originalsättningen av bandet återförenades för turnéer i slutet av nittio- och mitten av nollnolltalet. Presskonferensen som de kallade till för två år sedan väckte ändå sensation eftersom Ozzy meddelade att han skulle spela in sitt första album med bandet sedan 1978. Genast uppstod problem. Trummisen Bill Ward hoppade av eftersom han inte var nöjd med kontraktet. Och Tommy Iommi drabbades av lymfkörtelcancer, vilket sinkade återföreningen ytterligare. Många trodde att nya skivan skulle gå åt skogen, precis som det album originalmedlemmarna försökte spela in 2001, men när ”13” släpptes i somras var den chockerande bra. Producenten Rick Rubin hade gjort det han är bäst på: att ledsaga veteraner tillbaka till sin ursprungliga glöd. De tre låtar från ”13” som spelas på Friends Arena inger respekt med sitt fuzzade domedagsgroove. Basisten Geezer Butler liknar en stenstod intill den energiske, och 30 år yngre, trummisen Tommy Clufetos. Deras samspel är så tungt att pansardivision känns som ett mer passande ord än rytmsektion. Visst är det trist att Bill Ward inte deltar men enligt Ozzy är han en skröplig hjärtpatient som måste ha post-it-lappar på trumskinnen. Black Sabbath hade nog inte låtit så här överväldigande om han följt med. Synd bara att Clufetos tillåts spela ett solo vars längd endast överträffas av dess meningslöshet. Hans ålderstigna arbetsgivare måste vila upp sig en stund. Det enda svaga kugghjulet i maskineriet är Ozzy själv. Han låter bedrövligt skruttig i inledande ”War pigs” och hasar runt som om han släpade på en droppställning. ”Go crazy”, ropar han pliktskyldigt men verkar själv mest sugen på att gå hem. Sakta fylls rockikonen, som fyller folkpensionär om en vecka, av energi. Efter 20 minuter verkar han ha sjungit upp sig. Efter en halvtimme ylar han med diabolisk emfas. Ozzys sång är mäktigast i de nya låtarna, särskilt den agnostiska hymnen ”God is dead?”. Med tanke på hur sorglig han var för tio år sedan – som darrande pillertrillare i realityserien ”The Osbournes” – borde jag bli djupt imponerad. Men just när Ozzy är på väg att återskapa de klassiska skivornas mörka magi härmar han en gök igen: ”Kokoo!” Kvällens stjärna är Tommy Iommi, den ende som varit med i alla upplagor av Black Sabbath. Hans monumentala riff får 27 000 huvuden att gunga fram och tillbaka. Att han fortfarande är sjuk ger ordet gitarrhjälte en helt ny innebörd. ”Han förtjänar en medalj”, sa Ozzy nyligen. ”Om jag fick lymfkörtelcancer skulle jag krypa i säng med en flaska morfin.” Förutom de nya numren, och bagatellen ”Dirty women” från 1976 års ”Technological ecstasy”, spelas endast spår från bandets fyra första album. Den självbetitlade låten från den självbetitlade debuten blir allra maffigast med ödslig kyrkklocka och ljudet av strilande regn. Ljusshowen är slarvig men videoskärmarna bakom bandet visar effektfulla rysligheter: exploderande missiler i Irak, zombieflickor på en kyrkogård, likhögar efter Peoples Temple-sektens kollektiva självmord i Guyana, kristna som demonstrerar utanför en Black Sabbath-konsert och viftar med skyltar om att bandet uppmuntrar tidelag. Märkligt nog har Black Sabbath aldrig känts så fromma som nu. Ozzy ropar ”God bless you” nästan lika ofta som ”kokoo”. Och vem som helst skulle nog bli frälst efter att ha genomlevt så många bråk, sjukdomar och överdoser. Det känns bara lite motsägelsefullt att Black Sabbath både ber om Guds välsignelse och säljer tröjor med siffrorna 666. 1 Hur blev ljudet plötsligt bra på Friends Arena? Beror det på att bandet har duktiga tekniker eller på att akustiken förbättras när lokalen skärmas av? 60 000 personer får plats men endast 25 000 har köpt biljett till Black Sabbath. Därför flyttas scenen framåt. Den förhållandevis svaga publiktillströmningen kan hänga ihop med att hårdrockare väljer bort Friends Arena efter sommarens audiellt undermåliga konsert med Iron Maiden. 2 Varför pryds turnétröjorna av en pilot med syrgasmask från ”Never say die”-omslaget, trots att inga låtar från den skivan spelas? Fick pilotbilden kanske en renässans när Robert Downey Jr bar den på sin Black Sabbath-tröja i filmen ”The Avengers”? 3 ”Fairies (= älvor/bögar) wear boots” var från början en hatlåt riktad mot skinnskallar som spöade upp bandet hemma i Birmingham. På videoskärmarna illustreras den i stället av en lättklädd älva med diamantprydd gasmask och platåkängor. Är bandet rädda för skinnskallar eller vill de bara undvika att uppfattas som homofober? 4 Har en cancersjuk 65-åring någonsin rockat hårdare än Tommy Iommi?


Oemotståndlig bildbiografi

Summary: Jan Lööfs självbiografi består mest av hans egensinniga bilder, men han får mycket sagt i sina korta kommentarer. ”Bildbok” är en bok att återkomma till många gånger.

Den originelle tecknaren Jan Lööf har förstås gjort en likaledes originell självbiografi, med en oemotståndlig kavalkad av hans bilder genom åren. De presenteras inte i kronologisk ordning, utan mer utifrån ett slags popularitetsgrad. Alltså börjar ”Bildbok” med ”Sagan om det röda äpplet” från 1974, som han förbryllat kommenterar: ”… den har förföljt mig ända sedan den började tryckas. För evigheter sen känns det som.” ”Bildbok” består mest av bilder, men Jan Lööf lyckas få mycket sagt i sina korta kommentarer. Han tar förstås upp den ständigt återkommande frågan om varför han ritar så få kvinnor ”Med all rätt har jag fått kritik”, konstaterar Jan Lööf snabbt, med tillbörlig ödmjukhet. Fast senare i boken får en kvinnlig kattfigur säga ”Och så glöm inte att det måste vara lika många tjejer som killar i boken! Annars väntar spöstraff!” Säger en egensinnig tecknare som ritar det som faller honom in och inte tänker anpassa sig, och det är man ju glad för när resultatet blir så bra. Själv är jag omåttligt road av hans sätt att rita synnerligen personliga djur, och det blev han varnad för av både Lennart Hellsing och Harry Kullberg. ”Djur gillar inte att gå upprätta iförda kläder och skor”, sa de. ”Men jag gjorde inte som de sa”, konstaterar Jan Lööf sorglöst och tillägger: ”De kanske kan tala med varann på sitt sätt. Vem vet?” Och så illustrerar han med ett allvarligt samtal mellan en apa och en gam. Han skulle förstås ha kunnat nöja sig med att bli en enormt skicklig karikatyrtecknare, man känner omedelbart igen alla kändisar som dyker upp på bilderna. Men som tur är har han hållit sig till att vara en allkonstnär och ritat skivomslag, serier, en vägg på flygvapenmuseet i Linköping och ett otal utställningar. Med barnboken som gedigen ryggrad. Det här är en bok att återkomma till många gånger, en bildbiografi som mest är för vuxna, med intressanta funderingar över vad konst är och återblickar på tiden på Konstfack. Men man ska å andra sidan aldrig underskatta barns förmåga att få ut mycket av en rolig vuxenbok. Beata Arnborg ”Kerstin Thorvall: Uppror i skärt och svart” Atlantis En av årets allra bästa biografier, lågmält berättad. Kerstin Thorvall var en lysande begåvning, både författare och illustratör. Som person är hon inte lätt att ta till sig, gång på gång undrar man hur i hela friden hennes känslor kunde vara så svåra att kontrollera när hon hade så total kontroll över sitt yrkesliv? Hon går på tvärs med allt, ibland helt omöjlig, ibland mer rätt än någon varit sedan dess. Hilary Mantel ”Wolf Hall” (”Wolf Hall”) Övers. Jesper Högström. Weylers Det låter ju inte så himla spännande med en roman om 1500-talets England, där Henrik VIII ville skiljas från Anne Boleyn och till slut bröt med katolska kyrkan. Men Hilary Mantel gestaltar ett myllrande, levande, färgrikt samhälle med Thomas Cromwell i centrum, en maktspelare som först är kardinalens närmaste, sen blir kungens man i kyrkliga frågor. Man håller andan, även om man vet vad som hände. Bea Uusma ”Expeditionen” Norstedts År 1897 lyfte Andrées luftballong för en arktisk expedition. De var tre ombord och det gick åt skogen nästan omedelbart. Ballongen flög bara några dygn, de damp ner på isen och skulle försöka trassla sig hem. Bea Uusma skriver ingen roman, mest fakta om deras resa. Ändå blir det hjärtskärande närgånget, särskilt när hon beskriver kärlekshistorien mellan den unge Nils Strindberg och hans fästmö Anna Charlier. Lena Einhorn ”Blekingegatan 32” Norstedts Lena Einhorn har utgått från Greta Garbos efterlämnade brev till Mimi Pollak i sin roman. En mjuk berättelse om deras relation och tiden på Dramatens elevskola i tjugotalets Stockholm, och om hur Garbo blir filmstjärna och inleder ett svårtolkat förhållande med Mauritz Stiller. Stundtals muttrar jag över att personporträtten blir för otydliga, men inser efterhand att det är just det som är fascinerande. Felicitas Hoppe ”Hoppe” (”Hoppe”) Övers. Sara Eriksson. Rámus förlag Författaren Felicitas Hoppe skriver en fiktiv biografi, en drömbiografi om sig själv där hon bland annat har växt upp i Kanada och spelat hockey med Wayne Gretzky som barn. Hennes lika fiktiva biografiförfattare påpekar gång på gång att man inte kan lita på att Hoppe säger sanningen. Lite för överlastad för att vara rolig att läsa, men handen på hjärtat: är man någonsin mer sig själv än i sina dagdrömmar? Jan Allan ”Jan Allan minns sitt femtiotal” Brombergs En synnerligen stor och tung bok, bokstavligt talat. Och så otroligt vacker! Jazztrumpetaren Jan Allan har plåtat sina miljöer och sina vänner genom åren, här står till exempel Lasse Gullin i lågskor i snön och betraktar dystert turnébilen som har kört i diket. De korta texterna är fulla av sanslösa anekdoter, men givetvis är det bilderna av svensk jazzhistoria med internationella inslag som man inte kan se sig mätt på. Elisabeth Lysander ”Per Åhlin – bildmakare & animatör” Karneval förlag Givetvis är det Karl-Bertil Jonssons välkända nylle på omslaget. Men vad enormt mycket mer Per Åhlin har gjort! Bilderböcker, scenografier, långfilmer och teveserier. Jag tycker att jag känner igen Per Åhlins stil direkt, men så hejdar jag mig förbluffat då och då: han har långt fler uttryckssätt. Biografin är en imponerande sammanfogning av yrkesmannens tekniska lösningar och konstnärens sprudlande fantasi. Nisse Larsson ”Boken om Bertila – Barna Hedenhös och mycket mer” Urax Det är klart att det var Bertil Almqvist som gjorde bilden ”En svensk tiger” 1941. Vem annars skulle ha kunnat kombinera den slagkraftiga enkelheten med en genial ordvits? Samma förmåga syns i böckerna om Barna Hedenhös, men Bertil Almqvist hade så mycket större bredd. Snabb, kommenterande och rolig följde han sin samtid, med en ständigt vänlig underton som mer än något annat visar hur längesen det var.


Svenska kan få Emmy-pris

Summary: New York nästa för den svenska skådisen Lotta Tejle. Tidigare i höstas kom nyheten att hon är nominerad till en internationell Emmy för sin roll som Majlis i serien "30 grader i februari". Natten till tisdag får vi veta hur det går.

– Jag kunde aldrig drömma om det där telefonsamtalet, det var överraskande, säger hon. Emmypriset brukar betraktas som tv-branschens motsvarighet till filmvärldens Oscar. När Lotta Tejle fick besked om att hon var nominerad i klassen för bästa skådespelerska blev hon först förvånad – sedan bara glad. – Det är en otrolig respons på det arbete som jag har lagt ner i den här serien. Juryn vet inte vem jag är, så det är verkligen mitt arbete som blir bedömt. Det känns fantastiskt. Äldre kvinna Dramaserien "30 grader i februari" sändes i SVT våren 2012. Historien om Majlis och hennes man Bengt (Kjell Bergqvist), en av tre berättelser om svenskar som söker lyckan i Thailand, berörde många tv-tittare, och uppenbarligen även Emmy-juryn. - Jag tror att det beror på att det handlar om en äldre kvinna som återerövrar sitt liv. Det är inte så vanligt att man får se sådant på tv. Det är också många olika perspektiv i Majlis berättelse. I början är hon en hunsad hemmafru med dåligt självförtroende och på slutet simmar hon i Indiska oceanen, säger Lotta Tejle. Hon förklarar att Majlis inte var någon enkel roll att spela. – Jag var väldigt inne i henne under inspelningen. Det var krävande att spela en kvinna med en sådan kamp inom sig, och även rädsla och ångest som hon förtränger. Man blir väldigt involverad och man måste öppna upp sig själv väldigt mycket som skådespelare. Den internationella Emmy-galan går av stapeln natten till tisdag, svensk tid, i New York och Lotta Tejle finns förstås på plats. Men det gör inte nervositeten. – Det är lite pirrigt att åka dit förstås, men annars känner jag mig bara glad. Man står på prispallen bara genom att vara nominerad. Det är en otrolig ära. Fakta/Internationella Emmygalan Internationella Emmygalan belönar tv skapad utanför USA, som har sin egen Emmygala i september varje år. Det är ovanligt att Sverige vinner priser på galan. Här är svenska pristagare genom åren: 1982 Bästa dokumentär: "Sagan om livet" av Lennart Nilsson 1996 Bästa dokumentär: "Livets mirakel" av Lennart Nilsson 1998 Bästa drama: "Den tatuerade änkan" av Lars Molin 1998 Hederspriset Directorate Award: Sam Nilsson, SVT 2008 Bästa interaktiva tv-satsning: "Sanningen om Marika", SVT 2011 Bästa tv-film/miniserie: "Millennium", baserad på Stieg Larssons böcker Fakta/Lotta Tejle • Bakgrund: Utbildad vid Teaterstudion i Stockholm. Har bland annat jobbat på Uppsala stadsteater och Riksteatern och är sedan förra året medlem i den fasta ensemblen på Dramaten. Spelade huvudrollen i dramaserien "God morgon alla barn" 2005 och har medverkat i kända filmer som "Bröllopsfotografen" och "I rymden finns inga känslor". Fick sitt stora genombrott i "30 grader i februari". • Aktuell: Nominerad till en internationell Emmy som bästa skådespelerska för rollen som Majlis i "30 grader i februari". Är på plats på galan i New York på måndag. Övriga nominerade i kategorin är Fernanda Montenegro (i "Sweet mother", Brasilien), Sheridan Smith (i "Mrs Biggs", Storbritannien) och Li Sun (i "The back palace: Legend of Zhen Huan", Kina).


Kennedy-mordet fast i USA:s folksjäl

Summary: I dag har femtio år gått sedan John F Kennedy mördades. Men han lever alltjämt, som symbol, som myt och martyr. DN har talat med tre amerikanska författare om arvet efter Kennedy.

Kanske har Jackie Kennedys rosa dräkt blivit den symbol som starkast beskriver den förtvivlan som mordet utlöste. Färgen och blodet. Mordet är ett djupt sår i den amerikanska folksjälen. De flesta som var vuxna nog minns precis vad de gjorde när de fick höra om mordet. Runt 40.000 fackböcker har skrivits om Kennedy, för att inte tala om alla romaner, filmer, tv-serier ... Före sin död symboliserade John F Kennedy en ljusnande framtid. Kanske gjorde det att frågan ”Varför mördades han?” blivit särskilt intensiv. – Många har haft svårt att acceptera att den obetydlige Lee Harvey Oswald, med ett gevär inköpt för 21 dollar, på ett ögonblick kunde förändra historien, säger Philip Shenon, journalist och författare. Hans nyutkomna ”A cruel and shocking act” kan läggas till den makalösa mängden Kennedyböcker som redan finns. Titeln är ett citat hämtat ur Warrenkommissionens rapport från 1964, den första som gjordes om mordet. Philip Shenon, som arbetat i tjugo år på New York Times, kontaktades av en tidigare ledamot i Warrenkommissionen som tyckte att det var dags att prata. Vad som skulle bli en bok om den hårt kritiserade kommissionens arbete växte till ett mer omfattande projekt som tog fem år att slutföra. Utan att ta tydlig ställning pekar reportern Shenon på delvis nya omständigheter som tyder på att Oswald var ett redskap för mäktigare mördare. Mest anmärkningsvärt är alla de dokument som omedelbart efter mordet försvann och förstördes av bland andra CIA. Terrorattackerna 2001 (som Philip Shenon också skrivit en bok om) och Kennedymordet utgör vändpunkter i amerikansk samtidshistoria. Men laddningen kring det som hände i november 1963 handlar om mer än ett angrepp. Kennedys påminde om en kungafamilj med sin glamour och sina tragedier och runt presidenten, en hjälte och martyr, finns krig, fred och ”världens detektivhistoria”, som Shenon kallar den. – Jag bävade för att ge mig i kast med ämnet. Inte så få som börjar skriva om Kennedy blir helt fast och många aktar sig noga för cirkusen kring JFK. Han tillägger att det naturligtvis finns pengar att tjäna på konspirationsteorierna. Och veckorna före femtioårsdagen av Kennedys död har historien sköljt över USA. Ett tiotal dokumentärer visas på bästa sändningstid, en våg av nya böcker släpps och tidningarna skriver många, långa artiklar. – Ja, vad är det som gör att Kennedy hör till USA:s mest populära presidenter? Trots hans svaga hälsa, trots hans kvinnoaffärer, trots hans korta tid i Vita huset? frågar sig Robert Dallek, en i dagarna efterfrågad författare och historiker med ett halvår kvar till 80. Han har skrivit biografier över en rad presidenter, varav den andra om Kennedy, ”Camelot’s court”, är färsk. På sistone har så många journalister ringt, säger Dallek, att han knappt längre vet vad han säger. På ett symposium på Boston University i Washington talar Robert Dallek om Kennedys storhet och om att vare sig en afroamerikansk eller en kvinnlig president (”det kommer en snart, tro mig”) hade varit möjlig utan John Fitzgerald. Han talar om Kennedys briljans och vilja till fred och menar att det är vad som gör honom älskad än i dag. När någon suckar ”var är dagens ledare?” ler Robert Dallek och säger nickande att frågan är talande. Den enda president i modern tid som kommer i närheten av Kennedys popularitet är Ronald Reagan, som också hade en förmåga att ingjuta mod i amerikanerna. Förtroendet för dagens politiker är lågt och 85 procent av amerikanerna misstror kongressen. I Robert Dalleks ögon var Lee Harvey Oswald ensam skyldig till mordet. En helt annan åsikt har James W Douglass, teolog, fredsaktivist och författare som bor i Alabama. I ”JFK and the unspeakable. Why he died and why it matters” från 2008 driver han tesen att CIA tog presidentens liv och att han offrade det för freden. – JFK var medveten om faran i att gå emot sina militära rådgivare under kalla kriget. Generalerna tyckte inte alls att han skulle förhandla med ryssarna, utan förordade krig efter Grisbukten. Men Kennedy ville inte. På den punkten är han överens med Robert Dallek. James W Douglass talar om Kennedy med vördnad. På frågan om vem som i dag står för det ljus han spårar hos JFK, nämner han Edward Snowden, Chelsea Manning och andra ”som är beredda att betala vad det kostar att verka för fred”. Samma vördnad återkommer hos flera andra jag talar med. Många jämför också Kennedys tid med vår, präglad bland annat av en farlig politisk polarisering. Journalisten Philip Shenon är inte lika säker på att Kennedys eftermäle varit lika skimrande om han hade fått leva och verka till slut. Själv vill han vidare nu, mot andra ämnen, men hoppas att andra tar vid. – Mycket runt Kennedy har blivit en enda röra, men handlar trots allt om rättvisa. Frågetecknen kring mordet och fascinationen kring personen John F Kennedy hänger delvis samman och hur man ser dem handlar i dag ibland mer om övertygelse än om juridik. Över fem miljoner dokument om Kennedymordet, över 55 kubikmeter, finns i National Archives, Maryland. De allra flesta är offentliga. Där förvaras också Jackie Kennedys Chaneldräkt, otvättad och blodfläckad i en klimatkontrollerad låda. Den får inte öppnas förrän 2103.


Unik inblick i brittiskt modeunder

Summary: Den brittiska moderedaktören, mecenaten och stilikonen Isabella Blow hyllas nu i London. En rik utställning visar hennes spektakulära garderob, dominerad av protegén Alexander McQueen.

Mecenat, musa, stilikon och spektakel är bara några av alla kärleksfulla epitet som tillskrivits den smått osannolikt utstyrslade brittiska stylisten och moderedaktören Isabella Blow. När hon gjorde entré märktes det. Alla blickar drogs till den udda uppenbarelsen i skulpturala hattar, höga klackar och magnifika kreationer. Jag hörde definitivt till dem som hade svårt att sluta stirra när hon under teatrala former slog sig ner på första parkett vid catwalken i London. Men vem var hon egentligen? I den underbara utställningen ”Isabella Blow. Fashion Galore!” i London berättas hennes fascinerande historia – genom den oskattbara samling plagg som överlevde henne. Ett hundratal kreationer ger en unik inblick i Blows makalösa garderob men också en betydelsefull epok i modets historia. Isabella Blow, visar det sig, var en nyckelfigur bakom den våg av unga brittiska designer som under nittiotalet erövrade världen. Hon tog sitt eget liv 2007, 48 år gammal. Innan dess hade Isabella Blow inte bara gjort sig känd för sin eklektiska stil, utmanande redaktionella estetik och hämningslösa leverne utan kanske främst för detta engagemang i unga talanger. Till hennes protegéer hör en av vår tids mesta banbrytare – Alexander McQueen. Det är också han, tillsammans med Blows favoritmodist Philip Treacy, som dominerar den fylliga utställningen på Somerset House. Isabella Blow växte upp på ett changerat jättegods i norra England, i en anrik aristokratfamilj. Mamman övergav familjen, pappan gifte om sig och lämnade dottern arvslös, vilket sägs ha påverkat henne djupt. Karriären i modevärlden påbörjade hon storstilat som assistent till den numera legendariska redaktören Anna Wintour på amerikanska Vogue. Men det var som redaktör och stylist på Tatler och Sunday Times Style i nittiotalets London hon utvecklade en passion för spirande talanger. Alexander McQueens var ett av hennes första fynd. När han gick ut Central Saint Martins 1992 köpte hon hela hans uppmärksammade kollektion, inspirerad av massmördaren Jack the Ripper. Fem av kreationerna har överlevt och finns på plats här. Liksom ett stort antal av McQueens mest spektakulära kreationer från senare år. Den som missade succéutställningen ”Alexander McQueen. Savage beauty” i New York häromåret får här en andra chans att se ett antal av de ikoniska plaggen. Andra höjdpunkter är en järnfilspånsrostig klänning ur Hussein Chalayans examensvisning från 1993, Julien Macdonalds spindelvävsklänningar och Philip Treacys allra första hattar. I den välgjorda och visuellt inspirerande utställningen kan man följa hur Isabella Blows personliga stil och passioner i hög grad påverkade de modeskapare hon stöttade och samarbetade med, och hur de i sin tur självklart också påverkade hennes look. Medeltida rustningar, natur och fjäderfän är några gemensamma teman som bland annat framträder i McQueens kollektion ”Dante” från 1996, dedicerad till Blow. Samt ”La Dame Bleue” från våren 2008 där McQueen och Treacy gemensamt hyllade den nyligen bortgångna Isabella Blow. Ett bevis om något för hennes stora betydelse för dessa två modeskapare. Blow lär ha använt sina ofta specialbeställda designerklenoder tämligen respektlöst, på gränsen till vanvördigt. Mycket riktigt finns det också en och annan fläck, cigarettbrännmärken och sönderslitna fållar på de välkända ikonplaggen – som jag känner igen från catwalken, men aldrig kunnat tänka mig att någon levande människa använt på riktigt. I den flodvåg av modeutställningar som svept över världens museer de senaste åren är detta en riktig pärla. Precis allt ifrån urvalet av plagg, stylingen, de Blow-klonade dockorna och scenografin, till visningsfilmerna, soundtracket och de detaljerande objektstexterna, bidrar till att förmedla en levande och mångfacetterad bild av denna komplexa kvinnas livsöde, fruktsamma kreativa relationer och högst personliga estetik. Jag lämnar Somerset House med en känsla av respekt och förundran för det visuella spektakel som var Isabella Blow. Bakom de extrema hattarna, utmanande plaggen och knallröda läpparna dolde sig uppenbarligen en kreativ kraft utan like. En kraft som förlöste ett par av nittiotalets främsta modekreatörer och därmed påverkade en hel era i modet.


Öppen strid om Stockholms kulturstöd

Summary: Stockholms fria teatergrupper och Teaterförbundet kräver att kulturstödet i huvudstaden görs om och i kväll diskuteras frågan på Dramaten. Nu öppnar kulturborgarrådet Madeleine Sjöstedt för förändringar.

Frågan är het. En rad teaterkritiker och fria grupper underkänner den rådande kulturstödsmodellen i Stockholm. DN:s Leif Zern har kritiserat kulturborgarrådet Madeleine Sjöstedt för att hon kallar de fria grupperna för ett "särintresse", något i så fall också Dramaten och Stadsteatern är, påpekar Zern. Under det öppna mötet på Dramaten i kväll (måndag 18/11) ska flera fria teatergrupper beskriva hur deras verksamhet fungerar och påverkats av det nya stödsystemet. På plats från kulturnämnden finns Tomas Rudin (S) – som i dag själv förordar en förändring av stödet – Ann Mari Engel (V), Mats Berglund (MP) och Cecilia Önfelt (C). Vidare medverkar bland andra Anna Takanen, Göteborgs stadsteater, Linus Tunström, Uppsala stadsteater, och Carolina Frände, från Kulturhuset Stadsteatern i Skärholmen. Anna Carlson, Teaterförbundets ordförande som också deltar, hoppas att politikerna i Stadshuset tar intryck av kritiken och skrotar dagens stödmodell. – Åtminstone när det gäller teatergrupperna med egna lokaler och löpande verksamhet året om. Det är de som har drabbats hårdast av stödsystemet, för dem är det ohållbart. Att be dem söka bidrag för varenda enskild produktion är som att be Benny Fredriksson på Stadsteatern att göra det, säger hon och understryker att det säkert finns andra scenkonstnärer som stödmodellen passar. Sophia Artin, chef för Teater Galeasen – där skådespelare som Mikael Persbrandt, Noomi Rapace, Krister Henriksson, Ingela Olsson och Leif Andrée verkat – hoppas också att stödsystemet snarast omprövas. – Den stora bristen i systemet är att ansökningsförfarandet är detaljstyrt och inte anpassat för en kontinuerlig teaterverksamhet med fasta kostnader, som lokalhyror. Jag hoppas att det kan revideras och blir mer flexibelt och nyanserat så att det passar fler. Det måste vara mångfald, inte enfald – och det gäller hela kulturlivet, säger Artin. Stödsystemet är framtaget av kulturförvaltningen i Stockholm. Patrik Liljegren, chef för förvaltningens kulturstrategiska stab, klargör nu på mejl att han är öppen för justeringar om sådana behövs. – 2013 är första året med den nya modellen. I linje med planen gör vi 2014 en utvärdering och om det framkommer delar som behöver förändras så gör vi det. Vad tror du är skälet till att de fria grupperna med egna scener är så kritiska mot denna kulturstödsmodell? – Förändringar skapar ofta osäkerhet, det är naturligt. Sedan fick några teatrar en felaktig information för någon månad sedan, det var olyckligt och det har skapat en otydlighet. Detta har vi försökt att förtydliga både gentemot de berörda och på vår webbplats, skriver Liljegren. Han anser dock att det nya systemet både ger stöd till "de etablerade teatergrupperna och samtidigt prioriterar nya aktörer". Kulturborgarrådet Madeleine Sjöstedt (FP) är upptagen och kommer inte att närvara under mötet på Dramaten, men antyder också att förändringar kan bli aktuella: – Det är ett kulturstöd som möter de flesta av kraven från det fria kulturlivet. Partierna i kulturnämnden antog stödet i nästan total enighet. Men det tar alltid lite tid innan nya regler sätter sig och man finner de rätta formerna. Det ska man ha respekt för, svarar Sjöstedt på mejl på DN:s fråga om det finns behov av förändringar. Den hårda kritiken från de fria grupperna, menar Sjöstedt, bottnar delvis i att stödsystemet innebär en förändring. – Till viss del handlar det om ett missförstånd. Nya stöd väcker oro och frågor oavsett hur de ser ut. Jag kan bara konstatera att kulturstödet till scenkonsten under min ledning har ökat och att förvaltningens förslag till kulturstöd 2014 innebär ytterligare höjningar för många. Detta om något visar på att oron för det nya stödet har varit obefogad, skriver hon.