Böljande byggnader omöjliga att värja sig emot

Summary: Arkitekten Frank Gehrys stålblanka Guggenheimmuseum i Bilbao har utsetts till vår tids viktigaste byggnad. Bo Madestrand håller motvilligt med.

För några år sedan öppnade en minimal butik för t-tröjor i den hippa stadsdelen Lower East Side på Manhattan. Killen bakom disken, förmodligen en avhoppad reklamare, hade bara två textade motiv att erbjuda på sina enfärgade tröjor: ”Fuck yoga” och ”Fuck Frank Gehry”. Det förra budskapet var uppenbart riktat till stadsdelens nyfrälsta yogatjejer, medan dissningen av den hyllade stjärnarkitekten framför allt var avsedd för deras glasögonprydda pojkvänner. Affärerna blomstrade; alla älskar att prygla sina heliga kossor. Nu har tidskriften Vanity Fair utsett den 81-årige arkitektens Guggenheimmuseum i Bilbao till vår tids viktigaste byggnad. Det är inget hugskott, en majoritet av de 52 ledande arkitekter, kritiker och professorer som deltog i omröstningen anser att museet, som öppnade 1997, är det bästa som byggts sedan 1980. Tvåan, Renzo Pianos museibyggnad för The Menil Collection i Houston från 1987, får bara en tredjedel så många röster. Jag själv, som burit min ”Fuck Frank Gehry”-tröja med lika delar trots och övertygelse, måste motvilligt hålla med. Även om jag många gånger tycker att Frank Gehrys projekt är lika pråliga som spektakulära, så är det omöjligt att värja sig mot den böljande, stålblanka byggnaden som behagfullt speglar sig i floden Nervión på dess väg mot Atlanten. Många har invänt att byggnaden är långtifrån idealisk att visa konst i, men det hindrar inte att Guggenheim blivit en av Europas främsta turistmagneter. Som kritikern Paul Goldberger konstaterar är Guggenheim Bilbao unikt eftersom museet i lika hög grad tilltalar kritiker, akademiker och den breda publiken. När den legendariske arkitekten Philip Johnson för första gången besökte museet vid 91 års ålder började han gråta. New York Times legendariske kritiker Herbert Muschamp tyckte att museet förde tankarna till Marilyn Monroe och hennes svepande kjolar. Regissören Sydney Pollack, som gjort en dokumentär om Frank Gehry, menar i sin tur att Guggenheimmuseet ser ut som om det kunde vara ritat av en stenad Don Quijote: ”Som om han hallucinerade efter att ha rökt gräs och skapade denna halvt heroiska, emellanåt komiska byggnad som har så många olika kvaliteter.” DN:s kritiker Peder Alton tvekade inte att utnämna museet till århundradets byggnad redan när det invigdes. ”Det är en grandios avslutning på en arkitektonisk epok som gått från klassisk upphöjdhet till öppen revolt mot allt som är evigt, fast och strikt planerat”, skrev han i en entusiastisk recension. Med dess böljande, svepande linjer är det lika svårt att få ett grepp om museets struktur som det är omöjligt att beskriva det i ord. Det vilar som en hägring i minnet, en flyktig dröm utan räta linjer eller fasta hållpunkter. När han ritade museet letade Frank Gehry inte efter inspiration i annan arkitektur, utan sökte sig 300 miljoner år bakåt i tiden – till fiskarnas uppkomst på jorden. Hans första fiskliknande struktur var en tolv meter lång catwalk som han skapade inför en modevisning i Milano. ”När man stod bredvid den jäkla fisken kändes det som om den rörde sig”, säger han till Vanity Fair. ”Nästa steg var att kapa stjärtfenan, få bort alla kitschiga element och skala fram ett mer minimalistiskt utseende.” Ska man tro Guggenheims chef Thomas Krens kan den temperamentsfulle Frank Gehry bara använda datorer som tillhyggen – genom att kasta dem mot sina medarbetare. I sina tredimensionella skisser arbetar han med enkla material som kartong och pappbitar. Men Guggenheim Bilbao hade naturligtvis aldrig kunna realiseras utan datorernas hjälp. De enkla skisserna förvandlades till regelrätta konstruktionsritningar med hjälp av ett modifierat program för flygplanskonstruktion. Det kan kanske förklara lite av museets visuella lätthet. Fasaden är täckt av 0,38 millimeter tunna titaniumplåtar som skimrar i kvällssolen och får byggnaden att likna en sprattlande fisk som fångats i ett nät i floden. Samma estetik har senare återkommit i flera av Gehrys byggnader, som The Weisman Art Museum i Minneapolis från 1993 och Walt Disney Concert Hall i Los Angeles från 1993. Men allt är inte guld som glittrar. Hans hotell för den spanska vinproducenten Marqués de Riscal från 2006 ser mest ut som en tågolycka i ett plåtupplag, medan hans ”dansande hus” i Prag tycks ha klämts in i en alltför åtsnörd korsett. Här visar sig Frank Gehry från sin mest vulgära, vräkiga och uppmärksamhetstörstande sida. I en satirisk artikel i The Economist beskrivs han som en ”one-trick pony” vars byggnader ”alla ser likadana ut och passar lika illa oavsett om de har tryckts ner i Bilbao, Los Angeles eller Seattle”. Hockeyentusiasten Frank Gehry föddes i Toronto 1929. Han flyttade till Kalifornien i tonåren, och utbildade sig till arkitekt i Los Angeles där han fortfarande har sitt kontor. I många år arbetade han som en ”pappersarkitekt”, vars ritningar sällan uppfördes. Genombrottet kom med det egna hemmet i Santa Monica, en experimentverkstad där han skapade ett collage av korrugerad plåt, plywood och andra lågteknologiska material med inspiration från popkonstnärer som Robert Rauschenberg och Claes Oldenburg. Även om Gehry själv undviker etiketten ”postmodernism” på sina byggnader var det i den andan han började. Men från 80-talets mitt och framåt har han odlat en egen, excentrisk stil som bygger vidare på modernismens formspråk, med inspiration såväl från den minimalistiska skulpturen som den avslappnat kaliforniska estetiken. 1989 fick han det prestigefulla Pritzkerpriset, och sedan dess räknas han som en av vår tids mest inflytelserika arkitekter. Med sina 160 anställda fortsätter Frank Gehry att vara aktiv, fast han är över 80 år. På senare år har han bland annat ritat en kontorsbyggnad i New York och en tillbyggnad av konstmuseet i födelsestaden Toronto. Men det är museet i Bilbao som är hans mästerverk. Som Renzo Piano uttrycker det i Vanity Fair: ”Franks arkitektur är verkligen som en explosion. Det handlar om energi, om glädje. Den är som en frusen rörelse.” Fuck Frank Gehry. Men också: Tack, Frank Gehry. Bo Madestrand bo.madestrand@dn.se


Maktens centrum är skenbart tomt

Summary: Ingenting är vad det ser ut att vara i Franz Kafkas romaner, så även i ”Slottet”. Anna Hallberg fascineras av en författare som kan konsten att manipulera.

Det börjar så lätt, nästan som en komedi. I inledningskapitlen finner jag mig själv skratta högt flera gånger. Jag hade glömt att Kafka kunde vara så rolig. Torr, vass och liksom bistert underhållande. Och efter bara några rader undrar jag, igen, liksom hundratusentals läsare före mig: Vad är det han gör? Hur uppstår den här skevheten, upplevelsen av att orden faktiskt tycks skifta valör under den korta tid det tar att läsa dem, trots att meningarna – när man betraktar dem – är distinkta och klara utan konstigheter. De flesta författare som det är någonting med underlåter att servera läsaren enkla förklaringsmodeller. Ändå går det nästan alltid att finna något slags intentionalitet även hos de mest icke-psykologiserande romanförfattarna. Becketts nollpunktsprosa visar fram mänskligheten hos dåren, luffaren och den lallande fånen. Bret Easton Ellis blanka överklasspsykopater har sina sista nervtrådar förankrade i sex och våld. Och James Joyce må vara en sprudlande virtuos med hela den västerländska litteraturhistorien som lekplats, det går ändå att se var han lägger sina sympatier. Men hos Kafka hugger man i sten. Den ena läsningen tycks efter hand lika rimlig som den andra. Är det komedi? Politisk satir? Mänsklig tragedi? Ren estetik? Symbolism? Psykoanalys? Krass realism? Dessa frågor kan man förstås ställa till många klassiker, men aldrig är svaret så ovisst som hos Kafka. Kanske är det också därför som Kafkas författarskap, till omfånget ytterst litet, tillhör ett av de mest omskrivna i världen. Franz Kafka föddes 1883 i Prag och dog i struptuberkulos i Wien 1924. Han var utbildad jurist och arbetade fjorton år som tjänsteman vid Arbetarolycksfallsförsäkringsanstalten i Prag. Kanske bidrog den vardagliga kontakten med juridisk terminologi, byråkratisk retorik och tjänstemannaspråk till hans övertygande skildringar av ansiktslös makt. Ibland tänker jag att Kafkas författarskap växer fram ”från fel håll”. Ur det man lite drastiskt kanske kunde kalla för konstens motsats: det opersonliga, lagstadgade och formellt allmängiltiga. Men det börjar alltid lätt. Som en bagatell. Ett litet missförstånd som borde gå att rätta till. Sedan växer paranoian. Romanen ”Slottet” (eller ”Das Schloss”, en titel som också betyder ”lås”), inleds med att lantmätare K. anländer sent till den by där han är kallad att tjänstgöra. ”Av Slottsberget syntes ingenting, det var höljt i dimma och mörker”, skriver Kafka. ”På träbron som från landsvägen förde in till byn blev K. stående en lång stund och såg upp mot den skenbara tomheten.” Närmare klarheten än så kommer inte vår plikttrogne lantmätare. Slottet är placerat på ett berg och allt eftersom romanen fortskrider degraderas vår protagonist och fjärmar sig alltmer slottet, både statusmässigt och fysiskt. Ju större ansträngningar lantmätare K. uppvisar, desto fler bakslag drabbas han av. Det märkliga är att man som läsare hamnar i samma läge. Ju ivrigare man ger sig i kast med intrigen (jo, det finns en sådan också, med kärlekstrassel, förväxlingar, svek och konflikter), desto starkare blir känslan av att man rör sig bakåt. Och att det på något sätt var bestämt från början. Ändå skickas man glatt framåt, som en liten terriervalp som om och om igen rusar efter samma boll. Slottsbyggnaden har lästs psykoanalytiskt som uttryck för en skrämmande fadersauktoritet. Den har lästs politiskt, religiöst och som ett litterärt grepp som skapar dynamik åt resten av texten. I Nationalencyklopedin skriver Harry Järv tvärsäkert: romanens ”Frieda är Milena Jesenská-Polak, Olga är K[afka]s dåvarande fästmö Julie Wohryzek osv. Lantmätare K. når aldrig fram till slottet, dvs. en normal familjetillvaro, lika lite som K[afka] gjorde det.” Ett maktcentrum är slottet i vilket fall, och det räcker en rent bokstavlig läsning till för att utläsa. Men den monumentala storheten är förrädisk. När K. blickar upp mot slottet är han till en början entusiastisk. ”Men när han kom närmare, blev slottet en besvikelse, det var ju i själva verket bara en liten ynklig stad för sig av små hopgyttrade bystugor, bara med den skillnaden att de alla var av sten, men rappningen var för länge sen bortfallen och det såg ut som om stenen vittrade sönder.” Den solida enhet som slottet representerar visar sig vara decentraliserad och nedgången. Inflytandet över ortsbefolkningen är däremot obestridligt. I mitten av romanen står K. återigen och spanar mot slottet, utan att urskilja ”minsta tecken till liv däruppe”. Ändå tycker han sig se någon ”fri och obekymrad” sitta däruppe och tänka för sig själv. Men ”ju längre han blickade dit upp, dess mindre urskilde han, dess djupare sjönk allt i dunkel”. Som hus i romanhistorien betraktat är slottet en av de byggnader som bäst drar nytta av litteraturens specifika egenskaper. Det beskrivs både detaljerat och diffust och suger åt sig den betydelsesfär som varje läsare själv bär med sig när hon ställs inför ordet ”slott”. Uppe i dimman, i ”den skenbara tomheten”, vilar slottet som både arkitektur och begrepp. Att tomheten är ”skenbar” kan förstås läsas rent faktiskt, men signalerar också att det alltid finns något bakom det vi i vår naivitet uppfattar som tomt. Redan när vi börjar läsa bär vi med oss en förförståelse av begreppet ”slott”. Och det är denna enkla, nästan oreflekterade bild som Franz Kafka är så djävulskt skicklig på att dra runt och manipulera. Anna Hallberg litteratur@dn.se


Bättre solo än som duo

Summary: Nas och Damian Marley har gjort en skiva ihop, men på scenen fungerar de bäst var för sig. Det är som att få två bra konserter på en och samma gång, skriver Mattias Dahlström.

Musik Nas & Damian Marley Scen: Gröna Lund På papperet, och på skiva, är det en perfekt kombination. Nas hårda, sträva rap och Damian ”Junior Gong” Marleys mjukt mässande reggaeröst. Hiphoppens beats med reggaens bas och melodier. På scen blir samarbetet något mer problematiskt. Nas och Marley ställer sig med ryggen mot varandra som två västernhjältar i ”Leaders” och delar kamratligt på utrymmet i låtarna från nysläppta samarbetet ”Distant relatives”. De ropar till några slöfockar uppe på en balkong att veva med händerna i luften. De jobbar framme vid scenkanten för att få i gång alla väldigt entusiastiska fans som samlats mellan berg och dal-banorna. Ändå är Nasty Nas och Junior Gong faktiskt som bäst på var sitt håll den här kvällen. Det är Nas koncentrerade soloparti en bit in i konserten, med ett gammalt örhänge som ”Reprasent” och en gåshudsframkallande ”If I ruled the world”, som får föreställningen att verkligen lyfta. Och Marley, som hållit en väldigt låg profil under konsertens inledning, växer ut till en engagerande frontman först när Nas lämnar scenen och han oavbruten kan lägga ut texten. Man kan se det som ett svaghetstecken att duon inte lyckas bättre tillsammans när de ändå är här med ett gemensamt album i ryggen. Man också se det som att man får två väldigt bra konserter på en och samma gång. Och när Damian Marley, ivrigt påhejad av Nas, avslutar kvällen med pappa Bobs ”Could you be loved” på platsen där farsan fortfarande har publikrekordet är det omöjligt att inte bortse från kvällens tidigare dalar. Mattias Dahlström scen@dn.se


Helena Bergström slut som Bengtzon

Summary: Sex nya filmer ska spelas in om Liza Marklunds deckarhjälte Annika Bengtzon. Men Helena Bergström är för gammal för att fortsätta i huvudrollen.

Efter den internationella framgången med filmatiseringen av Stieg Larssons Millenniumtrilogi satsar filmproducenterna Yellow Bird på en ny svensk deckarförfattare, Liza Marklund. Det svenska produktionsbolaget spelar in sex filmer som bygger på Liza Marklunds böcker: ”Studio Sex”, ”Prime time”, ”Den röda vargen”, ”Nobels testamente”, Livstid” och ”En plats i solen”. Två av Liza Marklunds böcker har redan filmatiserats, då med Helena Bergström i huvudrollen som kriminalreportern Annika Bengtzon. Bergström fick bra kritik för sin insats i filmerna. I de nya filmerna kommer Helena Bergström, 46, dock inte att erbjudas huvudrollen. – Helena Bergström är tio år för gammal. Det har trots allt gått tio år sedan de första filmerna spelades in, säger Yellow Birds vd Mikael Wallén. Inte heller etablerade skådespelare som Örjan Ramberg, Reine Brynolfsson och Niklas Hjulström, som hade viktiga roller i Colin Nutley-regisserade ”Sprängaren” och ”Paradiset”, kommer att erbjudas chansen att medverka i de nya filmerna. – Det har aldrig varit aktuellt att använda någon av de ursprungliga skådespelarna. Vi har inte bestämt vem som spelar huvudrollerna än. Det beslutet tar vi inte förrän tidigast i augusti, säger Wallén. Den första filmen i Liza Marklund-serien, ”Nobels testamente”, ska visas på bio, men de övriga fem släpps bara på dvd. Alla filmerna kommer att visas på TV 4 och den tyska tv-kanalen Ard. Filmerna är en samproduktion mellan TV 4, Nordisk Film och tyska Ard Degeto. – Alla erbjöds möjligheten att visa filmerna, men den här gången blev det TV 4 som vann, säger Mikael Wallén. Gunnar Carlsson, genrechef för drama och film på SVT, är inte alltför besviken över att TV 4 vunnit rättigheterna att visa filmerna. SVT satsar på en filmatisering av Arne Dahls böcker som ska sändas 2011. –  Det finns väldigt många framgångsrika svenska deckare som kan filmatiseras. Man måste välja. Vi har valt att satsa på ett annat projekt. Det kändes dessutom som väldigt mycket TV 4 eftersom Liza Marklund arbetat där och eftersom TV 4 visade de första filmerna, säger Carlsson. Produktionsbolaget Yellow Bird har haft stora framgångar med ”Män som hatar kvinnor”. Den första filmen i Millenniumtrilogin har sålts till 50 länder och har spelat in 802 miljoner kronor. Liza Marklund skriver för närvarande på en ny bok om Annika Bengtzon som ges ut tidigast 2011, enligt Jenny Palmblad, pressansvarig på Piratförlaget. Författaren och journalisten Marklund planerar även att ge ut en krönikesamling nästa år. Robert Börjesson robert.borjesson@dn.se 08-738 10 00


Roskildefestivalen dag 1

Summary: Patti Smith är på plats vid festivalens öppning för att hedra de nio som dog vid tragedin för tio år sen. Själva konserten kommer senare, första ska hons spela i Borlänge. Annars är det mest Gorillaz på Roskildefestivalen.

Hon är endast kryptiskt nämnd i programmet, dagen efter ska hon spela på Peace & Love i Borlänge och först efter det med en egen konsert på Roskildefestivalen. Jag trodde att det kanske skulle vara en videoinstallation eller något sådant. Men Patti Smith är på plats vid festivalens öppning för att hedra de nio som dog vid tragedin för tio år sen. Och under en enkel men märkligt gripande ceremoni kastar hon ut en röd ros från stora scenen för var och en av de avlidna, vars namn gitarristen Lenny Kaye samtidigt läser upp. Sen sjunger hon två låtar, festivalplatsen är redan proppfull och man förstår plötsligt hur mycket som fortfarande finns att bearbeta kring detta. Publiken hos Serena-Maneesh var samtidigt knappt ens en bråkdel, olyckligt nog. Eftersom detta norska band är en fortfarande något oupptäckt juvel i den nordiska musikvärlden, som just bara inte förmådde konkurrera med nämnda minnesceremoni. Fyra man och en kvinna som manglar på som om det var 1991 och My Bloody Valentine ännu var rockens framtid. Med en enastående känsla för att skulptera i gitarrlarm och suddiga melodier, med ett litet, nyare tillskott av elektroniska dansrytmer. Kom de från Brooklyn eller östra London skulle alla älska dem redan. Annars handlade det mesta om Gorillaz. Detta märkliga, tecknade och i alla bemärkelser påhittade band som har blivit större än Damon Albarns alla andra bandprojekt och nu står som huvudattraktion på Roskildefestivalens första dag med en show som ingen vet vad man ska förvänta sig av. Och jag vet inte exakt hur jag ska beskriva min paradoxala besvikelse över att de fyra tecknade bandmedlemmarna inte ingår i aftonens uppställning, den är hur som helst större än att stora delar av den femstjärniga gästlistan från senaste albumet ”Plastic Beach” saknas. Även om soullegenden Bobby Womack verkligen var där, och fick en att önska att han också skulle ha bevärdigats en egen solokonsert på samma stora scen. Han skulle inte ha haft några problem att fylla den, så mycket står klart. Men Gorillaz är ett verkligen svårgreppbart band. Ursprungligen skapat som en lek med fiktioner, bestående av fyra tecknade figurer som fanns på animerade videor (som var och en tog tre månader att rita) men aldrig var tänkta att synas på en vanlig scen. Nu ser jag bandet för andra gången, den första var för fem år sen och presenterades då som en unik engångshändelse, med alla musiker i skuggan bakom en ridå och bara gästartisterna tydligt synliga. Nu står Damon Albarn längst fram på scenen, som en högst levande frontfigur mitt i strålkastarljuset. Med en ofattbart stor och varierande uppställning av musikanter bakom sig, inklusive en stråksektion, en blåsorkester och en nordafrikansk traditionsensemble. Samtidigt är musiken så uppenbart Damon Albarns egen, hans milda engelska vemodstemperament filtrerat genom influenser från hiphop, funk och electro. På ett så särpräglat sätt att man egentligen aldrig har kunnat föreställa sig att den var skapad av de där påhittade, störda ungdomarna av skiftande etinicitet. Däremot finns en dynamik och en nerv som han aldrig kom i närheten av med Blur - bandet han spelade med på samma stora scen för bara sju år sen. Det känns avlägset nu. Vad övrigt? Jo, Efterklang gjorde vad hemmahjältar ska och skapade ett publiktryck som gör att man undrar hur festivalen tänker när de placerar Danmarks kanske mest hyllade indieband på en liten tältscen. Efter tjugofem minuter av successivt avancemang kom jag fram till yttre tältduken och fick se hur det för dagen nio personer starka bandet lyckades se totalt oansenliga ut, trots att musiken strålade för fullt. LCD Soundsystem pumpade därefter på med en iver och ett tryck som DJ-baserade hipsterprojekt från New York inte borde vara mäktiga. Både startade och slutade för tidigt, dessutom. Samt omgärdades av en likartad trängsel. Danska RebekkaMaria skapade därtill en excentrisk fusion mellan introvert konstpop och utlevande trumgroove som borde kunna leda till mycket mer i framtiden. Dessutom med en saxofonist i det lilla bandet, en nästan utrotningshotad art i popvärlden. Roskilde första dagen Årets... mest överraskande dimension är trängseln. Visst, det är utsålt. Men samma sorts köer till scener, matstånd, barer, toaletter har väl aldrig synts förr? Till viss del har det varit just den dimensionen av civilisation, av tillgänglighet, som har gjort Roskilde till en bättre festival än andra. Vädret? Sol. Hetta. Gott om rödfärgad hud att studera. Typsituation: En man griper tag i mig när jag går mellan två scener. Han vill veta om jag var här för tio år sen. Om jag såg Pearl Jam. Han gråter. Han kände en av de omkomna. Ändå vill han slå fast att detta är världens bästa festival.


”Jag har nog tämjt Rachmaninov”

Summary: Technokompositören Carolina Guillen Åkerlind aka The Bird Who Fell to Earth, hade aldrig hört Rachmaninov men fångades av hans melankoli. Nu har hon gjort en egen tolkning av hans tredje pianokonsert.

The Bird Who Fell to Earth tämjer Rachmaninovs 3:aThe Bird Who Fell to Earth – Carolina Guillén Åkerlind – är från Stockholm, älskade tidigt David Bowie, och började göra egen techno i 20-årsåldern - i samma andetag som hon upptäckte technon från tidigt 90-tal med namn som LFO, Plastikman och Undergruond Resistance. En musik som gav henne känslan av att kunna bestämma allt själv och att det inte finns några regler som det gör inom pop och rock: "Jag ville helt kunna skapa mina egna ljud". Carolina spelar också gärna live, senast i vintras på Art's Birthday på Södra Teatern. Nu har Carolina Guillen Åkerlind speciellt för DN.se remixat Sergej Rachmaninovs tredje pianokonsert från 1909 som ingår i DN:s samling "25 klassiska mästerverk" Varför valde du att remixa Rachmaninov? – När jag lyssnade fångades jag av det melankoliska och att det är väldigt mycket som händer utan att det någonsin blir bombastiskt. Vad hände när du lyssnade på den? – Jag blev överraskad av dynamiken i stycket, ibland är det knappt hörbart och plötsligt kan det explodera. Jag fick höja och sänka volymen hela tiden. Den är ju egentligen gjord för att spelas på ett konserthus som avskiljer musiken från allt annat utanför. – Ja, musiken kräver verkligen sitt rum och sammanhang. Jag tycker även att elektronisk musik gör sig bäst när man kan vara helt omsluten av den. Tänker till exempel på en klubb jag varit på i Berlin där man fick ta en hiss ner till ett helt mörklagt garage. Vad har du gjort med Rachmaninov? – Först fastnade jag för själva huvudmelodin men jag tyckte att den var så fin som den redan var. Jag ville hellre skapa något eget, därför valde jag mer anonyma delar av stycket som byggmaterial till mina egna slingor. Jag ville i min låt få en dialog mellan de lugna slingorna och den lite mer energiska basgången, men alla mina slingor har sitt ursprung i stycket. Tog du reda på något om musiken innan du började arbeta med den? – Ja, jag läste faktiskt att detta är ett av de svåraste pianostycken som finns att spela. Den växlar väldigt mycket och i första satsen blir den helt crazy på några ställen. Jag läste även att Rachmaninov själv hade väldigt stora händer, vilket jag kan tänka mig att man behöver om man ska spela den här. Det där "crazy" har du inte tagit med i din remix som känns oerhört luftig och välbalanserad. Varför då? – Jag tänkte faktiskt jag lägga in ett parti som helt flippar ur... men det blev inte så. Jo, jag har nog tämjt Rachmaninov lite grann.


Kylie vill vara som Dolly Parton

Summary: Kylie Minogues kamp mot bröstcancer blev en medieföljetong i hela världen. Nu är sångerskan tillbaka med en diskoskiva inspirerad av Dolly Parton.

Varenda diskolåt på Kylie Minogues kommande album ”Aphrodite” har genomgått Dolly Parton-testet. Det är Kylie Minogues egen uppfinning. Om inte elektroinfluenserna och housetakterna fungerat lika bra när hon imiterat Dolly Parton och sjungit sångerna i countryversioner så har de dumpats skoningslöst. Inför den sista inspelningsdagen av nya albumet ”Aphrodite” sydde popstjärnan till och med upp en cowboydräkt åt producenten Stuart Price (Madonna, The Killers) och en cowgirldräkt åt sig själv för ett avslutande test. – Jag budade över dräkten till Stuart tidigare på dagen med instruktionen ”Y’all better get this on now, cause I’m a-comin’ over”, säger Kylie Minogue och skrattar. Vi har inga cowboyhattar när jag och Minogue sitter i en soffgrupp i ett boutiquehotell nära hennes hem i västra London. Vi förbereder oss för att tillsammans framföra ”All the lovers” så som Dolly Parton och Kenny Rogers skulle ha gjort australiskans nya radiohitlåt. Enda sättet att övertala Kylie Minogue att demonstrera Dolly Parton-testet är att först stänga av bandspelaren och sedan plocka fram luftgitarren. – Jag sjunger bara om du är med och spelar luftgitarr som om du vore Kenny Rogers, annars blir jag för generad, säger Kylie bestämt. Det är uppenbart hur mycket hon älskar Dolly Parton. Kylie framför allvarligt sin låt med exakt det vibrato som behövs och med de konstpauser, handgester och betoningar på nyckelord som countrydrottningen skulle ha valt. Den här Dolly Parton-versionen av ”All the lovers” är en helt annan mer gråtmild och tragisk låt än originalet om den långa vägen av älskare Kylie tvingats vandra för att hitta hem till sin sambo, spanska fotomodellen Andres Velencoso Segura. – På förra skivan använde vi det irländska folkmusiktestet, men det här är bättre, säger Kylie och framför ”All the lovers” i en obehagligt käck ”Riverdance-version”. Jag försöker övertala henne att trots allt spela in Dolly Parton-versionen åt DN Kulturs läsare. Det är omöjligt. Minogue, klädd i guldfärgad klänning, är inte bara en av världens största popstjärnor. Hon är dessutom en framgångsrik affärskvinna med en förmögenhet på 380 miljoner kronor, enligt Sunday Times. Hon vet sitt värde. Du inser hur mycket inspelningen skulle vara värd? – Jo då, säger Kylie och ler stort. Jag borde ta copyright på Dolly Parton-testet. Jag känner på mig att det kan bli hur populärt som helst. Vad är det du beundrar så mycket med Dolly Parton? – Hon är sig själv. Dolly har inte förändrat sig för någon. Hon är en så otroligt stark och begåvad kvinna med en vacker röst. Jag älskar henne. Jag försöker vara som Dolly. Då är det bara en tidsfråga innan du bygger ett eget nöjesfält precis som Partons Dollywood? – Titta på mitt ansikte. Se hur jag direkt börjar fundera på allt kul jag kunde hitta på om jag hade ett nöjesfält. Det är mitt svar. Dolly Parton har inte alltid tagits på allvar. Nu betraktas hon som en smart affärskvinna, unik artist och en intelligent person. Du har gått samma väg. – Ja, absolut. I början av min karriär bagatelliserades jag som såpabruden. Musiksnobbarna sa att jag inte gjorde äkta musik. De hängde upp sig på att jag var med i tv-serien ”Grannar”. De där männen som sågade mig visste inte att jag faktiskt hade sjungit och spelat instrument sedan jag var fyra år gammal. Det var oerhört frustrerande att vecka efter vecka inte få respekten jag förtjänade. När Kylie Minogues framgångar analyseras får alltid männen i hennes karriär huvudroller. Hitmakartrion Mike Stock, Matt Aitken och Pete Waterman gav henne genombrottet i slutet av 1980-talet med sitt väldigt mallade framgångsrecept. INXS-sångaren och pojkvännen Michael Hutchense porträtteras ofta som rebellen som uppmuntrade henne att bryta sig loss från tuggummipopen och i stället våga visa sitt riktiga jag. Minogue retar sig på historieskrivningen. Hon hade börjat revoltera mot Stock, Aitken & Waterman långt innan Hutchenses ankomst. – Jag kom med så många idéer som de aldrig lyssnade på. De kunde inte ens tänka sig att jag skulle kunna bidra med något, säger Minogue. – Jag minns att Pete Watermen till sist tröttnade på mina protester och frågade: ”Ok, vad vill du göra för musik då, vad älskar du för musik just nu?” Lustigt nog var det Kathy Dennis-låten ”Come on and get my love”. Kylie sjunger houselåten för att beskriva hur Pete Waterman snodde en del av refrängen till Minogues hitlåt ”Better the devil you know”. – Det var första gången jag upplevde att en man lyssnade på mig i stället för att han bara sa ”yeah, yeah, yeah …” och sedan ignorerade mig. Framgången för ”Better the devil you know” är det viktigaste som hänt mig. I maj 2005 drabbades Kylie Minogue av bröstcancer. Hennes kamp för att överleva sjukdomen blev en medieföljetong över hela världen. Hon har skrivit tre låtar om sjukdomen: ”Flower”, ”Ruffle my feathers” och ”Taprobane”. Ingen av låtarna kom med på ”X”, hennes första album efter bröstcancern. Däremot framför hon ”Flower” och ”Ruffle my feathers” på konserter. Inte heller på nya albumet ”Aphrodite” sjunger Minogue om sjukdomen. – Men jag ångrar att jag inte tog med låtarna på ”X”, säger Minogue. Fansen ville att jag skulle berätta. Det irriterar mig fruktansvärt mycket nu att jag inte gjorde det. Är du rädd för att fastna i ett offerfack? – Jag är framför allt rädd för att texterna ska bli för övertydliga. Jag vill inte säga något om sjukdom om jag inte kan säga det poetiskt och med stil. Minogue sitter tyst en lång stund. – Jag minns att jag tyckte att det var underligt att jag inte skrev en rad under cellgiftsbehandlingen. Nu inser jag att det berodde på att min hjärna inte hade plats för något annat än sjukdomen. Jag kunde inte fokusera på musik. Jag vågade inte tro att jag skulle överleva och få spela in skivor igen. Hur var det att återvända till musikstudion efter cancern? – Mitt hår var bara någon millimeter långt, men jag var som en tjur i en porslinsbutik. Jag bara stormade fram från första dagen. – ”Ruffle my feathers” sa allt jag ville säga om cancer. Den andra låten, ”Taprobane”, handlar om när jag fick beskedet om att jag inte behövde läkarvård varje dag längre. Det första jag gjorde var att åka till Sri Lanka och ön Tabrobane för att hälsa på en regissör jag känner som arbetar med barn som har drabbats av tsunamin. Hon gapskrattar. – Jag skrattar för att jag höll på att drunkna. Jag minns att jag under kampen med vågorna tänkte: ”Jag kan inte överleva cancer bara för att drunkna direkt.” Hennes tredje cancerlåt ”Flower”, handlar om barn. Minogue kan inte slå upp en brittisk tidning i dag utan att läsa spekulationer om huruvida cancerbehandlingen förstört hennes chanser att få barn. När hon sjöng ”Flower” på Globen i Stockholm 2008 torkade hon bort en tår från ansiktet. Minogue behöver inte brittiska tidningar för att bli påmind om sjukdomen. – Jag tänker på cancern varje dag, säger Minogue. Jag tänker på cancern varje gång jag ser mig själv i spegeln. Jag får fortfarande … Hon tystnar på nytt. – Jag får fortfarande behandling för cancern. Du låter trots allt oerhört glad på nya skivan? Och förälskad? – Ja, jag är otroligt lycklig just nu. Jag befinner mig på en bra plats i livet. När jag spelar albumet för min familj och mina vänner så reagerar faktiskt alla just på att jag låter så förälskad. Du testade även låtarna genom att dansa med din pojkvän? – Ja, det är ett fantastiskt bra test eftersom du inte kan fejka din dans. Det syns framför allt i ansiktet om du blir uttråkad. Jag ville att skivan skulle vara minimalistisk, och genom att dansa upptäckte vi alla onödiga ingredienser i tårtan. Vad vill du att ditt arv till världen ska vara? – Det är en otroligt stor fråga. Är inte ditt liv en påminnelse om hur viktigt det är att ge kvinnor samma möjligheter som män? – Nej, jag är feminist, men det finns så många andra kvinnor som förtjänar att bli ihågkomna mer än vad jag gör. Kylie Minogue sitter helt stilla och tänker en lång stund innan hon till slut svarar. – Jag tror att jag vill att mitt arv ska vara att det är viktigt att sprida glädje. Läs om Scissor Sisters nya skiva: Scissor Sisters: ”Night Work” Läs mer om Kylie: Kylie floppar i USA Ian Brown gillar inte Kylie Kylie Minogues canceroperation lyckad Cirkus Kylie En Kylie Minogue gömd bland sceneffekter Göteborgsduo remixar Kylie Minogue Kylie sjunger ut redan nu Kylie Minogue tillbaka på scen efter cancern Kylie Minogue opererad Kylie Minogue i Doctor Who Kylie ställer in världsturné Kylie Minogue till Sverige Kylie utmanar Facebook Kylie på scen igen 11 november "Chess" kan bli film med Kylie Minogue Kylie kommer till Stockholm Kylie gör badmode Kylie ställer in konserter Kylie bäst klädd i världen Kylie gör det hon skall


Michael Jackson-handske såld för 1,4 miljoner

Summary: Michael Jackson fortsätter att dra in pengar efter sin död. På lördagen såldes en av hans signaturhandskar för drygt 1,4 miljoner kronor på en auktion i Las Vegas.

”Folk flög in från hela världen, vi har aldrig varit med om någonting liknande. Nu, när han är borta, inser vi vilken sann legend det är vi har förlorat.” Darren Julien på Julien’s auctions var nöjd efter helgens budgivningar på Planet Hollywood i Las Vegas. 251 Michael Jackson-föremål såldes under helgen för nästan en miljon dollar, mer än 7 miljoner kronor, skriver the Las Vegas Review-Journal. Fans, budgivare och andra nyfikna fyllde auktionslokalerna under nästan sex timmars budgivningar. Ett år efter popstjärnans död var det mesta som kunde kopplas till Jackson hett eftertraktat. Men det var speciellt en sak som alla var där för att få se. En av signaturhandskarna, den kristallprydda Swarovskihandsken som Jackson bar under sin Victory Tour 1984. Efter att ha presenterat 150 olika föremål var det dags. ”Jag startar budgivningen lågt så att alla kan få gå hem och säga att de har lagt bud på en Michael Jackson handske, kan jag få en dollar?” sade auktionsförrättaren Kathleen Guzman till en publik som redan viftade frenetiskt med händerna i luften. Många föremål såldes för tio gånger mer än det väntade priset, däribland handsken som slutligen gick för 190.000 dollar, mer än 1,4 miljoner kronor. När budgivningen startade på fredagen trodde man att den skulle säljas för omkring 30.000 dollar. Den lyckliga köparen, Wanda Kelley från Los Angeles, sade till the Las Vegas Sun att hon hade varit beredd att betala mer om det hade krävts. ”Jag skulle aldrig ha gått därifrån utan handsken” sade hon efteråt. Under lördagen såldes också ett par skor som Jackson haft på sig på scen för 90.000 dollar, drygt 600.000 kronor, och en av de absolut sista autograferna från stjärnan för 21.000 dollar, 150.000 kronor. På auktionen såldes också Prince handskrivna text till ”Purple Rain” för 66.000 dollar, drygt 450.000 kronor.


Håkan Thörn: ”Solidaritetens betydelse”

Summary: Håkan Thörns ”Solidaritetens betydelse” belyser hur apartheid en gång försvarades i Sverige men att folkrörelsearbetet kom att förändra bilden. En vacker hyllning, skriver Kajsa Ekis Ekman.

I dag är det en självklarhet för de flesta att apartheid var fel. När kändisar, från högerpolitiker till idrottsstjärnor, tillfrågas om sin förebild är det vanligaste svaret Nelson Mandela. Få minns att Sverige för hundra år sedan såg boerna som sitt broderfolk och att Mandela länge kallades terrorist. ”Solidaritetens betydelse” av sociologiprofessor Håkan Thörn handlar om hur uthålliga och enträgna gräsrötter kom att förändra detta. Det är en bok om antiapartheidrörelsen i Sverige och Storbritannien. En unik rörelse eftersom den omfattade nästan hela Folkrörelse-Sverige. Den bestod av allt från kommunister till folkpartister, kyrkor, fackföreningar, aktivister, intellektuella och använde en mängd metoder. Antiapartheidrörelsen prövade och utvecklade metoder som bojkott av företag, massprotester vid idrottsevenemang och rättvis handel. I Sverige kom rörelsens budskap att bli officiell politik genom den svenska regeringens bistånd till ANC. Alla partier utom Moderaterna ställde sig bakom detta stöd – vilket Thörn förklarar med att Moderaterna är det enda parti som inte kommer ur en folkrörelse. Han framhäver tålamodet som nyckeln till framgång. I medierna ser det ofta ut som om det är händelser som massakrerna i Sharpeville 1960 och Soweto 1976 som får människor världen över att resa sig och protestera. Men massakern i Sharpeville var inte startskottet för protesterna – tvärtom blev massakern uppmärkssammad eftersom det redan fanns en rörelse. Ofta kan historieskrivningar över politiska rörelser få något av minnesbok över sig, enbart intressanta för dem som var med själva. Men det som gör Thörns bok så angelägen är att den belyser hur apartheid försvarades i Sverige. Att direkt förespråka rasåtskillnad var politiskt omöjligt efter andra världskriget. Ändå ville svenska företag fortsätta att investera i apartheid. Ledarskribenter, företagsledare och även vissa fackliga företrädare utarbetade därför ett indirekt försvar för apartheid och Thörn pekar på tre grepp. Det första användes då det inträffat en massaker. Då soldater eller poliser skjutit obeväpnade demonstranter och omvärlden krävt sanktioner, som efter Sharpeville och Soweto. Då skrevs artiklar i svenska medier som gick ut på att måla fram bilden av en hotfull massa som tvingar polisen att agera. Det talades om hur rädda poliserna var, hur trängda de kände sig, hur aggressivt demonstranterna betett sig. Så civiliseras slaktandet: genom att framställa makten som mänsklig och folket som en anonym flock. Ett annat argument som användes mot bojkott och sanktioner var att ett förändringarbete redan var inlett i Sydafrika. Alltför aggressiv aktivism skulle förstöra och skapa misstänksamhet – bättre då att lämna landet i fred och låta den inre förändringen ha sin gång. Den här inställningen kom att bli en strategi vid namn ”konstruktivt engagemang”, vilket betydde att i stället för bojkott ”föra en dialog” med regimen. I praktiken blev det dock bara ett carte blanche för företag att fortsätta investera i apartheid. Allteftersom det blev mer och mer uppenbart för världen att apartheid var ett orättvist system, upphörde denna typ av ursäkter. I stället fokuserades det på att svartmåla antiapartheidrörelsen. Delvis skedde det genom association. Ledarskribenter hävdade att ANC var kommunister eller allierade sig med kommunister och att Stoppa matchen-demonstranterna var ”besinningslösa” och visade ”pöbelfasoner”. På så sätt kunde de förflytta fokus från apartheid i sig. Det är omöjligt för mig att läsa den här boken utan att tänka på Israel. Likheten är slående. Har vi inte hört om de ”rädda” soldaterna på båten ”Mavi Marmara”? Har vi inte hört precis samma argument mot bojkott av israeliska produkter: att det försvårar den inre fredsprocessen? Och om protesterna mot tennismatchen mot Israel förra året sades att de använde fel metoder och allierade sig med terrorister. Det här är historia när den är som bäst, när den blir ett facit till samtiden. Det som då såg ut som tänkvärda argument mot en bojkott av Sydafrika har i dag fått karaktären av ”grepp” och illa dolda försvar för apartheid. I dag står det klart att en paranoid regim inte lugnar ned sig själv, tvärtom. Paranoida tendenser vid makten föder extremt paranoida tendenser hos befolkningen. Det var under apartheids höjdpunkt, inte efter dess fall, som rasistledaren Eugene Terreblanche lockade masspublik med retorik som ”De svarta tar allt ifrån oss! De svarta har allt i det här landet!” Sista kapitlet är tyvärr segt och vagt som ofta i diskussioner om det offentliga rummet, informationssamhället och det globala civilsamhället. Det är som om dessa ord i sig ska vara så märkvärdiga. Men de säger inte mycket mer än att det är viktigt att resa och att övertyga folk. Här kunde Thörn ha varit lite skarpare. Annars är boken en vacker hyllning till solidariteten. Att kunna identifiera sig så mycket med en människa man aldrig träffat att man viger livet åt att kämpa för hennes frihet. Ett av de mäktigaste dragen hos människan om ni frågar mig.


Nu gör Queen musikal på Cirkus

Summary: Queenmusikalen ”We will rock you” får svensk premiär på Cirkus i höst. Rockbandets gitarrist Brian May hoppas att uppsättningen med Tina Leijonberg blir lyckad. Det skulle få honom att sörja Freddie Mercury.

”Det var inte bara dåligt. Det var traumatiserande.” Så lät det när The Guardians teaterkritiker Brian Logan recenserade premiäruppsättningen av ”We will rock you” på Londons West End. Han var inte ensam om att slakta föreställningen i brittiska tidningar. Åtta år senare har Queenmusikalen satts upp i femton länder. – Självklart känns framgångarna som en revansch. Jag var helt knäckt när jag läste recensionerna dagen efter premiären. Publiken stod upp och jublade så jag hade inte räknat med att bli sågad i alla tidningar, säger Queens gitarrist Brian May som skapade musikalen tillsammans med bandets trummis Roger Taylor och författaren Ben Elton. Musikalen, som är en hyllning till Queen och glamrockbandets sångare Freddie Mercury, handlar om planeten Mall där företaget Globalsoft regerar år 2032. Den enda tillåtna musiken görs av företagsledningens konstruerade popband och saknar helt originalitet. Rebeller bestämmer sig för störta den onde ledaren Killer Queen med hjälp av Queens rockmusik. Brian May har valt huvudrollsinnehavarna i den svenska uppsättningen, som har premiär på Cirkus i Stockholm den 12 september, oprövade Bruno Mitsogiannis och Tina Leijonberg, mest känd som SVT-programledare. Flera betydligt mer kända svenska skådespelare och sångare sökte rollerna, men Brian May, 62 år, tyckte inte att de visade tillräckligt mycket rockstjärneattityd på provspelningarna. – Etablerade skådespelare kan inte återskapa den entusiasm och energi som vi hade i Queen. Oprövade skådespelare förstår bättre vad som drev oss. Freddie hade älskat Tina. Hon är så bombastisk. Hon är den fullständiga rockstjärnan, säger May när vi pratar på telefon. Brian May tycker att musikalens budskap blir viktigare för varje år. – Rocken styrs av revisorer numera. Det hade varit mycket tuffare för Queen att slå igenom i dag. Det är ingen som är intresserad av originalitet. Hela musikbranschen styrs av rädsla. Han är medveten om att allt fler artister, bland andra Kiss, Depeche Mode och Kylie Minogue, planerar musikaler. – Det handlar om att hitta nya sätt att tjäna pengar på musik. I dag förväntar sig människor att kunna ladda ned musik gratis. Det är tufft att vara rockartist. Nästa år lanserar Brian May en ny version av datorspelet Guitar hero. – Vi har uppfunnit ett sätt att låta datorspelsanvändarna delta under våra konserter, men jag kan inte säga mer än så nu. Det är hemligt. Brian May kommer att sitta i publiken på den svenska premiären. Lyckade uppsättningar av ”We will rock you” får honom att sörja Freddie Mercury. Sångaren dog av aids 1991. – Ja, speciellt i andra akten när publiken blir mer delaktig i musikalen. Då brukar jag ofta börja gråta för att jag saknar Freddie så mycket. Det är fina tårar dock. I samband med den svenska premiären släpper Brian May dessutom en skiva tillsammans med musikalartisten Kerry Ellis där de bland annat tolkar Benny Anderssons och Björn Ulvaeus ”Anthem” från ”Chess” och ”Du måste finnas” från ”Kristina från Duvemåla”. – Benny ringde precis. Jag kan andas ut. Han gillar våra tolkningar. Jag hade skrotat låtarna om han inte var nöjd. Jag har så mycket respekt för Björn Ulvaeus och Benny Andersson. I Queen upplevde vi alltid Abba som musikaliska syskon. Vi hade samma kärlek till melodier. Det kändes ofta som om det var vi två mot resten av världen. Robert Börjesson robert.borjesson@dn.se 08-738 10 00


Brian May tar Queenmusikal till Cirkus

Summary: Queenmusikalen ”We will rock you” får svensk premiär på Cirkus i höst. Rockbandets gitarrist Brian May hoppas att uppsättningen med Tina Leijonberg ska få honom att sörja Freddie Mercury.

”Det var inte bara dåligt. Det var traumatiserande.” Så lät det när The Guardians teaterkritiker Brian Logan recenserade premiäruppsättningen av ”We will rock you” på Londons West End. Han var inte ensam om att slakta föreställningen i brittiska tidningar. Åtta år senare har Queenmusikalen satts upp i femton länder. – Självklart känns framgångarna som en revansch. Jag var helt knäckt när jag läste recensionerna dagen efter premiären. Publiken stod upp och jublade så jag hade inte räknat med att bli sågad i alla tidningar, säger Queens gitarrist Brian May som skapade musikalen tillsammans med bandets trummis Roger Taylor och författaren Ben Elton. Musikalen, som är en hyllning till Queen och glamrockbandets sångare Freddie Mercury, handlar om planeten Mall där företaget Globalsoft regerar år 2032. Den enda tillåtna musiken görs av företagsledningens konstruerade popband och saknar helt originalitet. Rebeller bestämmer sig för att störta den onde ledaren Killer Queen med hjälp av Queens rockmusik. Brian May har valt huvudrollsinnehavarna i den svenska uppsättningen, som har premiär på Cirkus i Stockholm den 12 september, oprövade Bruno Mitsogiannis och Tina Leijonberg, mest känd som SVT-programledare. Flera betydligt mer kända svenska skådespelare och sångare sökte rollerna, men Brian May, 62 år, tyckte inte att de visade tillräckligt mycket rockstjärneattityd på provspelningarna. – Etablerade skådespelare kan inte återskapa den entusiasm och energi som vi hade i Queen. Oprövade skådespelare förstår bättre vad som drev oss. Freddie hade älskat Tina. Hon är så bombastisk. Hon är den fullständiga rockstjärnan, säger May när vi pratar på telefon. Brian May tycker att musikalens budskap blir viktigare för varje år. – Rocken styrs av revisorer numera. Det hade varit mycket tuffare för Queen att slå igenom i dag. Det är ingen som är intresserad av originalitet. Hela musikbranschen styrs av rädsla. Han är medveten om att allt fler artister, bland andra Kiss, Depeche Mode och Kylie Minogue, planerar musikaler. – Det handlar om att hitta nya sätt att tjäna pengar på musik. I dag förväntar sig människor att kunna ladda ned musik gratis. Det är tufft att vara rockartist. Nästa år lanserar Brian May en ny version av datorspelet Guitar hero. – Vi har uppfunnit ett sätt att låta datorspelsanvändarna delta under våra konserter, men jag kan inte säga mer än så nu. Det är hemligt. Brian May kommer att sitta i publiken på den svenska premiären. Lyckade uppsättningar av ”We will rock you” får honom att sörja Freddie Mercury. Sångaren dog i aids 1991. – Ja, speciellt i andra akten när publiken blir mer delaktig i musikalen. Då brukar jag ofta börja gråta för att jag saknar Freddie så mycket. Det är fina tårar dock. I samband med den svenska premiären släpper Brian May dessutom en skiva tillsammans med musikalartisten Kerry Ellis där de bland annat tolkar Benny Anderssons och Björn Ulvaeus ”Anthem” från ”Chess” och ”Du måste finnas” från ”Kristina från Duvemåla”. – Benny ringde precis. Jag kan andas ut. Han gillar våra tolkningar. Jag hade skrotat låtarna om han inte var nöjd. Jag har så mycket respekt för Björn Ulvaeus och Benny Andersson. I Queen upplevde vi alltid Abba som musikaliska syskon. Vi hade samma kärlek till melodier. Det kändes ofta som om det var vi två mot resten av världen. Bildades 1970 i Storbritannien Queen är ett brittiskt rockband som bildades 1970 av sångaren Freddie Mercury, gitarristen Brian May och trummisen Roger Taylor. Basisten John Deacon blev medlem av rockbandet ett år senare. Under 1970-talet blev Queen ett av världens mest framgångsrika band. Queen fick sitt internationella genombrott med albumet ”A night at the opera”. Gruppen är också känd för sitt framträdande på Live aid-galan 1985. ”Vi var framför allt ett konsertband. Då var vi starkast”, säger May. Freddie Mercury dog 1991 i aids. Roger Taylor och Brian May har fortsatt att uppträda som Queen, ofta med gästartister på sång. Brian May byggde sin första gitarr av ett ekbord tillsammans med sin pappa. Han spelar fortfarande på sin ”Red special”. ”Jag skulle hellre offra min arm än bli av med min ’Red special’ ”, säger Brian May. Robert De Niro är en av producenterna bakom ”We will rock you”. Filmstjärnan är ett stort Queen-fan och övertalade Taylor och May att göra musikalen. Läs mer: Queen-gitarrist blir universitetskansler


Nittve till Bildmuseet i Umeå

Summary: Moderna museets avgående chef, Lars Nittve blir gästprofessor och konstnärlig rådgivare för Bildmuseet vid Umeå universitet.

Lars Nittve, avgående chef för Moderna museet i Stockholm, får en ny uppgift. Från den 1 juli blir han gästprofessor och konstnärlig rådgivare för Bildmuseet vid Umeå universitet. På universitetet står glädjen högt i tak. – Det är svårt att hitta någon med motsvarande erfarenhet och kunskap, säger dekanus Britta Lundgren i ett pressmeddelande. Lars Nittve utsågs förra året till hedersdoktor vid den humanistiska fakulteten vid universitetet. Han lovprisar i pressmeddelandet det konstnärliga campus som ska stå färdigt i Umeå 2012. – Här finns både pionjäranda, ambitioner och resurser. Att få vara med från början känns otroligt spännande, säger Nittve. Lars Nittve slutar i sommar på Moderna museet. Han efterträds av Daniel Birnbaum.


”Jag har fått chansen utan att förtjäna det”

Summary: Det har gått några månader sedan Paul Ottosson tog emot två Oscarsstatyetter. DN Söndag hälsade på Skånepågen från Lönsboda hemma i Los Angeles. Han berättar om den mödosamma vägen till att bli en av världens främsta på filmljud.

Filmstudioanläggningen Culver Studios ligger i Los Angeles, inte i Hollywood utan en halvmil från stadsdelsgränsen. Men frågan är om inte drömfabriken med stort D ändå finns just här, på detta gigantiska inhägnade område där sexton studiohangarer samsas med låga vitmålade träbyggnader kantade av prunkande rabatter och smaragdgröna gräsmattor. På himlakupan lyser Kaliforniens eviga sol. Här har en lång rad filmklassiker spelats in: ”Borta med vinden”, ”King Kong”, Alfred Hitchcocks ”Rebecca” och Martin Scorseses ”Tjuren från Bronx”, för att bara nämna några. Killen som kommer släntrande mot oss, ledigt klädd i gympaskor, jeans och mörkblå utanpåskjorta, har säkrat sin egen plats i filmhistorien. I februari i år fick Paul Ottosson ta emot två Oscarsstatyetter för filmljudet i krigsdramat ”The hurt locker”. Med en för Hollywoodfilmer minimal budget och utan säkrad distribution bestämde sig regissören Kathryn Bigelow att skildra vardagen för USA-soldater i Irak med uppgift att desarmera bomber. Paul Ottosson var den förste som anställdes i filmprojektet. Det färdiga resultatet blev en Oscarsjackpot: ”The Hurt Locker” fick, förutom Paul Ottossons två statyetter, ytterligare fyra utmärkelser. Därmed sällar sig 44-åringen från Lönsboda i Skåne till den exklusiva krets filmfolk som tagit emot två Oscarsstatyetter vid samma gala, och till den ännu mindre skara svenskar som har Oscarsbelönats dubbelt upp. – Det är Ingrid Bergman, Ingmar Bergman och Sven Nykvist. Och så Per Hallberg (Pauls svenske kollega i Hollywoods ljudläggarbransch), konstaterar Paul Ottosson efter en stunds googlande på sin handdator. Paul Ottosson är vänlig och glad, om än något stressad. Han har nyligen startat ett företag som producerar filmer och som omvandlar vanliga filmer till tredimensionella. Dessutom har han kallats in som konsult för ljudläggningen till science fiction-dramat ”Battle: Los Angeles” som ska ha premiär nästa år. Men när vi väl satt oss ned i soffgruppen på kontoret låter han den ständigt surrande mobilen förbli obesvarad. Rummets främsta blickfång är en gigantisk öppen spis. Väggpanelerna i mörkboaserad ek bidrar till intrycket av brittisk herrklubb eller kanske sällskapsrummet på en sydstatsplantage. Och jodå, Paul Ottosson upplyser att ”Borta med vinden” delvis spelats in just där vi sitter. – Detta är en del av huset där Rhett Butler (den manliga huvudrollsinnehavaren spelad av Clark Gable) bodde. Senare har det varit kontor åt Gregory Peck och även Mel Brooks. Alla som suttit här har det gått bra för, säger Paul Ottosson och småler. Att det inte gått så dåligt för herr Ottosson själv vittnar de två Oscarsstatyetterna om, de står uppställda i var sitt hörn av spiselkransen. Fönstren ut mot gräsmattan framför entrén har jalusierna neddragna som skydd mot solen. Ett av fönstren är öppet och knattret från en motorgräsklippare läcker in. Paul reser sig genast och stänger till. – Jag är känslig mot oönskade ljud. Om vi går ut på restaurang väljer jag helst ett ställe där de inte spelar bakgrundsmusik, säger han. Det har gått drygt tre månader sedan Paul Ottosson satt på parkett på Kodak Theatre, där Oscarsgalan hålls, och hörde sitt namn ropas upp som vinnare i klassen ”bästa ljudmixning”. – Jag hade varit oerhört nervös tidigare på dagen. Men när mitt namn ropades upp, då blev jag nästan overkligt lugn. Jag gav mig fru en kyss och gick upp på scenen. Då slutade jag höra omvärlden. Det var som en ”out of body experience” (utomkroppslig upplevelse). Jag höll mitt tal, och såg att några damer som satt nära scenen grät. Men jag visste inte vad jag sa! Paul Ottosson var nominerad även i nästa kategori. Men när Paul annonserades som vinnare (för bästa ljudredigering) stod han bakom scenen och var osäker på om han hört rätt. – Jag tog mig i alla fall ut till strålkastarljuset och höll ännu ett tal, med en statyett i vardera handen. Då släppte all nervositet. I stället blev jag så oerhört glad och lättad. Två av mina systrar hade flugit över från Sverige, vi festade fram till halv fyra på morgonen på olika Oscarspartyn. Vad fick honom att lämna Sverige, och hur hamnade han i filmljudets världselit? Vi vrider tiden tillbaka till början av 1980-talet och placerar oss i Lönsboda, ett samhälle med knappt tvåtusen själar i nordöstra Skåne, mest känt för den sällsynta svartgraniten och för att ha varit fäste för de upproriska snapphanarna. Här växte Paul Ottosson upp med mor, far och fyra syskon. När han började nionde klass i Örkenedsskolan hände något som kom att påverka resten av hans liv. – Vi hade fått en ny musiklärare som hette Elisabeth Bergman-Karlsson. När vi kom in i klassrummet för vår första lektion, då fanns där inga bänkar. Hela rummet var fyllt med musikinstrument: trummor, bas, elgitarrer, blåsinstrument. Det var en enorm kick att se det där rummet. Jag hade spelat lite innan, men det var där och då som jag fördes in i musiken på allvar. En parentes: Oscarsvinnaren berättar detta med ett sådant eftertryck att när jag kommer hem till Sverige måste jag bara ringa upp Elisabeth Bergman-Karlsson, som bor kvar i Lönsboda. Visste hon att hennes musikpedagogiska manöver blivit ett avgörande ögonblick för Paul Ottosson? Hon låter behärskat men glatt överraskad: – Jo, jag har hört att flera av mina elever fortsatt med musik. Det är roligt att undervisningen satt spår. Och jag kom ihåg att eleverna såg helt förstummade ut när de kom in i det bänktomma rummet. De fick spela den musik de själva tyckte om och så småningom bildade flera elever, däribland Paul, olika rockgrupper. Sedan blev det ljudsättning i stället för musik för honom, och nu har han fått två Oscarsstatyetter. Jag kan bara gratulera och lyckönska! Under gymnasieåren i Hässleholm började Paul Ottosson spela med hårdrockgruppen Sadwings. – Vi körde sådan här typisk åttiotalshårdrock, Aerosmith och Guns ’n Roses. Jättelångt hår och massor av ringar och halsband. Tommy Persson, en av killarna i bandet, och jag snackade alltid om att vi skulle göra något extra när vi var klara med plugget. Åka till Västindien, eller dra till Kalifornien och skaffa en gammal amerikanare. Den 13 augusti 1987 – Paul nämner tveklöst datumet – flög den fem man starka gruppen över till Los Angeles. – Inte för att spela rock i största allmänhet. Utan för att bli rockstjärnor, säger Paul Ottosson, som sålt alla ägodelar – bil, säng, skivor – inför flytten. – Pappa sa: ”Varför kan du inte spela i Sverige.” Han ville att jag skulle utbilda mig och ta ett jobb här hemma. Men du vet hur det är när man är kring tjugo. Det känns som om allt är möjligt. Och från att ha varit väldigt besvikna över att jag for i väg, har mina föräldrar blivit de stoltaste i hela Sverige. I hela världen kanske. Efter en tid togs Sadwings om hand av en manager och fick bo på dennes ranch norr om Los Angeles. Den blev basen för spelningar runt om i Kalifornien, mest på mindre rockklubbar. – Det gick inte fantastiskt, men okej. Vi hade inga stora krav. Bara vi hade pengar till kläder, mat och bensin. Och till att festa. Det fanns en studio på ranchen där vi repade på dagarna. Efter några år var ett lyft i karriären i sikte: Sadwings skulle åka på en riksomfattande paketturné där bland annat tjejrockbandet Vixen ingick. – Vi var förstås jätteglada. Men så insjuknade managern som höll i det hela. Hon hamnade i koma och det konstaterades hjärntumör. Turnén frös inne, säger Paul Ottosson. Vid det laget – 1990 – tröttnade några i bandet och åkte hem till Sverige. Men Paul hade sin flygbiljett utställd ett halvår fram i tiden. – ”Jag väntar ut min biljett”, tänkte jag. Så fick jag jobb som finsnickare och det var så pass roligt att jag bestämde mig för att stanna ett tag till. Efter ytterligare något år blev driften att gå in i studion för stark. Men den här gången ville han sitta bakom mixerbordet i stället för att stå framför mikrofonen. – Jag ringde runt och fick till slut napp på en studio där jag fick börja som lärling. Jag fick rulla ihop sladdar, sätta upp mikrofoner, rengöra inspelningsmaskiner och sådana saker. –  Men efter ett tag ville jag bli mer involverad i att mixa och producera. Så jag skickade ut min cv till olika musikstudior och hade turen att få jobb som assisterande ljudtekniker på en studio uppe i Burbank. En dag när jag var ensam i studion kom det in en producent och sa: ”Jag är inte riktigt nöjd med ljudmixen på den här skivan. Du mixar skivor, eller hur?” Javisst, sa jag, fast jag aldrig ansvarat för en egen mix. – Jag fick i alla fall göra en låt på prov och killen var nöjd. Det var en gospelskiva, och jag fick göra hela den nya mixen. En gospelkyrka med kör, 120, 130 pers att spela in, svarta tvåhundrakilostanter som sjöng med sån känsla att man bara grät. Där stod jag, en supervit tunn kille med hår ner till midjan. Men dom blev jättenöjda och jag fick göra fler gospeljobb. Det var din vita lögn om din erfarenhet som gav en knuff framåt i karriären? – Ja, det började med att jag ljög om vad jag kunde, men sen följde jag ju upp med att klara uppgiften. Så har det varit många gånger, folk har gett mig chansen utan att jag förtjänat det, säger Paul Ottosson – blygsamt. Via musikinspelningarna gled han långsamt över till att göra filmljud, något som de senaste femton åren varit Paul Ottossons heltidssyssla. Han har ljudsatt några av filmhistoriens dyraste filmer, som ”Spiderman 2”, ”Spiderman 3” och undergångseposet ”2012”. För ”Spiderman 2” var han Oscarsnominerad redan 2005. Varför är just ditt filmljud så framgångsrikt? – De jag jobbat med brukar säga att jag är bra på att understryka filmens story genom ljudet. Givetvis måste man ha talang för det ljudtekniska också, men det handlar i mitt fall inte om ”wow, vilka ljudeffekter”, utan om filmen i första hand. När vi möts någon dag senare håller Paul på med ljudet till ”Battle: Los Angeles”. Den ljudansvarige har fått sparken av producenterna och Paul Ottosson har kallats in för att styra upp det hela. – Det är ett konsultjobb, jag får nog inte ”credits” i eftertexterna, säger Paul Ottosson där vi står utanför ljudläggningsstudion i byggnaden Jimmy Stewart inne på Sony Pictures stora studioområde någon kilometer från Pauls ordinarie arbetsplats. Han tillägger att detta mycket väl kan bli hans sista renodlade filmljudinsats. – Ja, Venture 3D (företaget för tredimensionell film som han driver med två kolleger) slukar så pass mycket tid. Och jag är övertygad om att 3D är filmens framtid. Jag vill gärna vara med på det tåget. Jag har ju inte jobbat med filmljud för att bli Oscarsbelönad, det är utmaningen jag gillar framför allt. Men visst känns det bra att sluta på topp. Nu är jag färdig med ljudet, nu fokuserar jag på nästa grej. Fakta Paul Ottosson Ålder: 44 år. Bor: I hus i Hollywood Hills, Los Angeles. Familj: Hustrun Karen Hua-Qi Han, sonen Theodor, 3. Mor, far och fyra syskon i Sverige. Uppväxt: I Lönsboda, Skåne. Aktuell: Sveriges senaste Oscarsvinnare. Fokuserar numera på att utveckla 3d-film i egna företaget Venture 3D. Karriär: Började som rockmusiker. Flyttade till USA 1987. Övergick till ljudmixning, ljudläggning och musikproducerande. I filmbranschen sedan 1995. Oscarsnominerad 2004 för ljudet till ”Spiderman 2”. För ljudet i filmen ”The hurt locker” fick han två Oscar. Även belönad med brittiska filmakademins pris, Batfa, för ”The hurt locker”.


Manus sålt för 1,8 miljoner

Summary: Ett handskrivet, opublicerat manuskript av Mark Twain såldes av Sothebys på torsdagen för 1,8 miljoner kronor.

Ett hittills opublicerat 64 sidor långt manuskript, skrivet av Mark Twain, såldes på torsdagen av auktionshuset Sothebys i New York. Det handskrivna manuskriptet "A family sketch" är en intim eloge till den amerikanske författarens äldsta dotter Susy, som dog i hjärnhinneinflammation vid 24 års ålder. Före auktionen uppskattades manusets värde till cirka en miljon kronor, men enligt nyhetsbyrån Reuters blev priset nästan det dubbla: drygt 1,8 miljoner kronor. Fyra budgivare slogs om manuset. Dottern Susy har beskrivits som Twains litterära musa, vid sidan av hustrun Olivia. Mark Twain hette egentligen Samuel Langhorne Clemens. Han har bland annat skrivit "Tom Sawyers äventyr" och "Huckleberry Finns äventyr". Han dog 1910, 74 år gammal.


Eva Gabrielsson kräver full kontroll

Summary: Full beslutanderätt över Stieg Larssons kvarlåtenskap. Det är vad hans sambo Eva Gabrielsson kräver. Någon annan överenskommelse är hon inte intresserad av.

Eva Gabrielsson, sambo med Millenniumförfattaren Stieg Larsson, vill bara en sak: att få full bestämmanderätt över vad som händer med hans texter. Hon bryr sig varken om de lagliga arvtagarnas klumperbjudande på 20 miljoner kronor eller erbjudandet om en styrelseplats. Hon skulle bli en av tre ledamöter tillsammans med arvingarna Erland och Joakim Larsson, vilka förvaltar den litterära kvarlåtenskapen efter Stieg Larsson i bolaget Moggliden AB. – Jag blir en minoritet som alltid kan röstas ned. En styrelseplats skulle ge mig insyn men bara möjlighet att ge synpunkter och ingen beslutanderätt. Det de säger sig ha ”skräddarsytt” för mig är för deras behov och inte för mina, säger Eva Gabrielsson. Striden om Millenniumtrilogin har Eva Gabrielsson gett upp men har i samtalen med arvingarna stått fast vid kontrollen över Stieg Larssons övriga verk, främst de politiska texterna. Men svaret har blivit nej. – Mitt syfte med att få förvaltningen av verken har varit att kunna se till att texter inte förvanskas, inte används i fel sammanhang, inte skrivs om, inte säljs till folk som missbrukar dem. Det är det jag hela tiden arbetat för och det hela förhandlingen handlat om sedan 2005. Sambon har tidigare föreslagit att hon ska få 20 procent och Joakim och Erland Larsson tillsammans 80 procent av Millenniumintäkterna. – Det skulle säkra kvaliteten. Jag skulle få möjligheten att förvalta alltsammans, de slipper jobbet och får merparten av pengarna och kan gå på sina prisutdelningar om de vill. Eva Gabrielsson menar att arvtagarnas bolag bara ”säljer och cashar in” och tillåter alltför stora ändringar i originaltexterna när de översätts. Arvingarna, som avbröt samtalen med Eva Gabrielsson tidigare i veckan, anser i sin tur att de kommit till vägs ände i samtalen på grund av alla nej de fått på sina förslag och för att de känner sig smutskastade i medierna. Fredrik Söderling fredrik.soderling@dn.se 08-738 12 07


En folkligt förankrad jazzfestival

Summary: Det mesta är sig likt på Skeppsholmen. Stockholms jazzfestival inleddes med acidjazzbulleribång, utstuderat saxofonspel och barnvisor. DN:s Johannes Cornell var där.FestivalsommarStockholms jazzfestival 2010Scen: Skeppsholmen, Stockholm.Artister: Lina Nyberg, Georg Riedel, Gretchen Parlato, Håkan Broströms New Places Orchestra med Meja och Viktoria Tolstoy, Tensta Gospel Choir, Brand New Heavies med flera.

Man känner igen sig på Stockholms jazzfestival 2010. Alla besökare tycks, så fort de passerar entrén, förvandlas till den samlade reinkarnationen av publiken från i fjol, och från året före det, och året före det. Det kallas folklig tradition. Ett ganska fint epitet en festival bara kan göra sig förtjänt av. En utmärkelse av samma vikt som det danska ölbryggeriet Faxe anspelade på när de svarade på Carlsbergs nyvunna slogan ”leverantör till det danska hovet” med ”leverantör till det danska folket”. Men ett och annat är ändå nytt för i år på Skeppsholmen. I stället för en har man nu två stora scener sida vid sida nere vid vattnet. Alltså kan en scen ständigt stå redo för nästa artist. En annan förändring är att festivalen äger rum en dryg månad tidigare än vanligt. Kanske gör det att fler stockholmare finns på plats, då många ännu inte har gått på semester. Krockar med andra sommarevenemang gör man å andra sidan likafullt – om inte mer. Åtminstone ett visst publiksegment vill festivalledningen uppenbarligen konkurrera om i år. Samtliga tre dagar på Skeppsholmen inleds med en barn- och familjekonsert på den mindre scenen. Först ut denna torsdag är sångerskan Lina Nyberg med ett eget arrangemang på Gunnel Lindes och Bo Sundblads sextiotalsklassiker ”Den olydiga ballongen”. Nyberg får kämpa lite för att riktigt engagera barnen i raderna men lyckas helt klart etablera en dialog med den unga publiken. Hennes handlag är som ofta både elegant och lekfullt, och med stöd i det goda grundmaterialet öppnar hon i ett större perspektiv dörren mot hela den skatt som är svensk musik för barn från i synnerhet 60- och 70-talen. Georg Riedel, vår stora nestor i ämnet, framträder lite senare tillsammans med sin dotter Sarah och ett band. Här kommer de oförglömliga resultaten av Riedels samarbete med Astrid Lindgren. Låtar som sitter i ryggmärgen på generationer av svenskar och som många av oss inte bara minns utan fortsätter att gnola på i väntan på pensionen. Och ändå är det bara en del av barnmusikskatten. Varför framförs inte oftare även Hasse Alfredsons ”Blommig falukorv” eller M A Numminens ”Haren satt i gropen” i Finland, för att ta några exempel. På de stora scenerna blir det hur som helst mycket sång. Tensta Gospel Choir gör ett inspirerat uppträdande för sig och återkommer senare i decimerad upplaga som kör bakom Jenny Wilson. Den amerikanska jazzsångerskan Gretchen Parlato är internationellt omtalad och sjunger skickligt om än inom ramarna för ett loungeaktigt sound man snabbt glömmer. Men ändå: den där skickligheten som många jazzvokalister besitter är ibland direkt avgörande. Det blir tydligt när Håkan Broströms New Places Orchestra framträder med både Meja och Viktoria Tolstoy. Meja är en duktig popsångerska med stor erfarenhet och en självklar pondus på scenen. Men vad hon inte tycks förmå är att som Tolstoy och Gretchen Parlato liksom förena sin röst med de andra instrumenten. Tolstoy kan bli som en i blåssektionen och öppna diskanten i sin stämma mot klangen från cymbalerna. Sådana saker. Efter en vagt utstuderad och överraskande svag insats av den småhajpade amerikanska saxofonisten och sångerskan Grace Kelly blir det desto mer bulleribång då den gamla acidjazzadeln i Brand New Heavies avslutar torsdagen inför en dansande publik. Kul – men det faktum att Brand New Heavies inte är Chic utan ett antal nummer mindre på alla punkter kan inte ens de mest romantiska minnena från 90-talets klubbliv rå på. Johannes Cornell musik@dn.se


Whitney Houston på Globen, Stockholm

Summary: Hon har en röst som få, men när hon står på Globens scen hittar den sällan rätt. Whitney Houston räddas av sin kör.

Det hade så lätt kunnat bli en freakshow. Rapporterna, recensionerna från Whitney Houstons tidigare Europaturnékonserter, pekade i den riktningen. Berättade om en lätt förvirrad Houston, som förlorat nästan hela sin magnifika soulröst efter år av missbruk. Någonstans finns det en diskussion att ta där – om vilka förväntningar som kan finnas på en artist som Whitney Houston efter den offentliga ökenvandring hon genomfört under ett drygt decennium. Och varför de förväntningarna finns på henne men inte på en del andra artister i liknande situationer. Ju högre ens utgångspunkt är desto hårdare och längre blir så klart fallet. Whitney Houston var en av världens största artister, en hel och ren och kristen förebild, känd för sin närmast ekvilibristiska röst. Det blir en annan kravbild på comebacken då än när, säg, Bobby Gillespie, Keith Richards eller Shaun Ryder släpar sig ut på scen, för att ta några andra exempel på andra artister som levt väldigt hårt. Men Whitney Houston verkar inom en genre där perfektion är allt, inte minst om man är kvinna och förväntas att inte missa ett danssteg, inte en ton. Det är givetvis djupt orättvist. Samtidigt går det inte att bortse från att balladdrottningarnas balladdrottning bitvis sjunger ganska dåligt och ojämnt under kvällen. Hur mycket Whitney Houston än försöker, och det gör hon verkligen, och hur mycket ett så gott som fullsatt Globen än finns där och tar henne under armarna vid minsta vokala snedsteg, så faller skuggan från förr obevekligt över Houston. Hon är inte samma sångerska längre. Kanske kommer hon aldrig att bli det igen. Houston ger sig på avancerad vokalakrobatik i ”I will always love you”, men faller pladask på mattan när rösten inte håller. Hon slarvar bort ”Greatest love of all”, annars en låt som med sin självupplyftande värdiga text verkligen borde kunnat bli ett emotionellt laddat paradnummer, i ett menlöst medley. Hon låter kören ta hand om många av refrängerna och kämpar påfallande ofta för att hamna rätt i ingångarna av varje låt. Och så vidare. Men så finns de där ögonblicken när det glimrar till. Faktiskt nästan uteslutande i nummer från senaste albumet ”I look to you”. Kanske för att de låtarna har anpassats till hennes nya något mer begränsade vokala register, kanske för att budskapet i dem känns särskilt angeläget en kväll som denna. Särskilt två låtar dröjer sig kvar. Balladmästaren Diane Warren specialskrev ”I didn’t know my own strength” till Houston till ”I look to you” och sångerskan vårdar vartenda bräckligt ord i den upplyftande självhjälpstexten så ömt och varligt att hon inte för en sekund tar sig vatten över huvudet och wailar loss. ”I look to you” skrevs av R Kelly för tretton år sedan, men det var inte förrän förra året som Houston var redo att sjunga den. Vissa låtar kräver att man levt. Det är en klassisk gospelballad där ”you” för all del skulle kunna stå för en mänsklig varelse, men som Houston mitt i all darrighet sjunger med en så övernaturlig kraft att den bara kan handla om en högre makt. Oavsett vad man tror på, om man ens över huvud taget tror på något, så slår Houstons värdiga övertygelse en i magen. Hårt.


Ida Lundén: ”Jag har alltid älskat Schumann”

Summary: Tonsättaren Ida Lundén lade Schumanns förälskelse åt sidan för att få fram ett vemod som hon hörde i hans pianokonsert.

Tonsättaren Ida Lundén är född i Göteborg där hon gick Musikhögskolan, på Afrolinjen i piano. Lämnade dock så småningon jazzmusiken för konstmusiken och de idéer som väcks där: ”Det är underbart med musik, men är det konst måste det handla om något ytterligare.” Lundén har gått tonsättarskolan på Gotland och rör sig nu i hela fältet från noterad akustisk kammarmusik till elektronmusik. Hon möter gärna nya muskaliska subkulturer: "Jag gillar det första stadiet, då man är som en besökare lite vid sidan av och känner att man kan ta steget in på sitt eget sätt". För DN.se har Ida Lundén nu remixat Robert Schumanns pianokonsert i a-moll från 1845 som ingår i DN:s samling av 25 klassiska mästerverk. Vad fick dig att välja Schumanns pianokonsert? – På musikgymnasiet hade jag en vikarie som hette Björn som inledde varje lektion med att sätta sig ner vid pianot och spela öppningen, de fantastiska ackorden, till den konserten, säger Ida Lundén. Han hade yvigt hår, skägg och var oerhört inspirerande. Jag ville tänka på Björn, i min remix. Den första versionen av pianokonserten skrev Schumann under sitt mest galet förälskade år. Men i din remix verkar du ha hejdat det där blommande. Får man inte vara så kär? – Jag kände att jag ville lyfta fram något annat som också finns där, i sidotemat i första statsen. Ett vemod som jag tänker mig är Claras röst, Schumanns hustru, som var den berömda pianisten som fick stå åt sidan för sin man när han liksom älskade ihjäl henne. Hur har du gått till väga? – Jag har klippt ut småbitar som jag gillar, och gjort något ganska rått, ett pianostycke fast spelat på en sampler. Då upptäckte jag också hur folkmusikaliskt mycket är hos Schumann, som kan påminna om den nordiska, naturligtvis också genom den genomgående mollkänslan. De inledande ackorden, ”Björns ackord”, dyker dock upp i slutet i en skriande diskantklang - da dang da dang da dang da dang da dang - det tror jag är Schumann, älskaren, som återkommer när han blivit komplett galen ha ha ha! Har du upptäckt något nytt hos Schumann? – Nej, egentligen inte. Jag har alltid älskat Schumann, särskilt harmoniken i hans sånger. Jag har alltid varit fascinerad av hur ett och samma ackord kan höras på så olika sätt. Och Schumanns ackord befinner sig alltid på gränsen till något annat.


Inget till kulturen från Svenska Spel

Summary: Kulturen i Norge sponsras med över 400 miljoner kronor genom Norsk Tipping. Samtidigt drar den svenska motsvarigheten Svenska Spel ner sin kultursponsring till noll kronor.

Statliga Svenska Spel slutar helt att sponsra kultur och underhållning. I förra veckan meddelade man att man drar sig ur det sista kulturåtagandet – Medeltidsveckan i Visby. Svenska Spel har stött arrangemanget med 400 000 kronor per år. Nästa sommar får det inga pengar. – Vi har satt ner foten, det är idrott, motion och hälsa som är relevanta i sponsringssammanhang, säger Johan Lindvall, sponsringschef på Svensk Spel. Spelbolaget har lyckats dåligt med att sälja sina produkter som Oddset och Stryktipset på kulturevenemang. Det är anledningen till kulturstoppet. För varumärket Svenska Spel gör kultursponsringen varken från eller till, eftersom bolaget väntas drivas affärsmässigt, menar Johan Lindvall. I Norge går statliga bolaget Norsk Tipping åt motsatt håll. De avsätter 416,7 miljoner norska kronor till kultur. Kultur i skolan, ”skolesekken”, Norges motsvarighet till Skapande skola, får 167 miljoner. Kulturbyggnader får 125 miljoner och Rikskonserter 9,5 miljoner kronor. I Sverige har en efter en av de kultursponsrade institutionerna fått stryka på foten. Operan i Stockholm, Romateatern på Gotland, Grafikens hus i Strängnäs och Stockholms jazzfestival har tidvis fått sponsorpengar. Det samhällsansvar ni förväntas ta, inbegriper det inte kultur? – Jag förstår att kulturvänner reagerar, men jag tycker vi tar ett samhällsansvar när vi stöttar idrotten. Det är bra att det blir en debatt, för kulturen har ju problem att hitta finansiering, säger Johan Lindvall. Svenska Spel sponsrar i dag idrotten med 200 miljoner kronor plus en halv miljard från regeringsalliansens Idrottslyftet för att främja barn- och ungdomsidrott. Kulturekonomen Tobias Nielsén tycker att regeringen ska leva som man lär. – Det är mycket sympatiskt att pengar går tillbaka till idrottsrörelsen genom Svenska Spel. Med en regering som upprepar som ett mantra att kultursponsring ska främjas, vore det ett ypperligt tillfälle att också visa det genom statens egna bolag. Helt enkelt vara en god förebild, säger Tobias Nielsén. Fredrik Söderling fredrik.soderling@dn.se 08-738 12 07


”Sveriges historia” på Historiska museet i Stockholm

Summary: På Historiska museet i Stockholm öppnar nu en permanent utställning om Sveriges historia från år 1000 och fram till i dag. Trots att utrymmet är begränsat och ämnet svajar så bär de små detaljerna på starka berättelser.

Det råder historisk trängsel just nu. Jubileer firas i sommar för Birger jarl 800 år, Bernadotte 200 år och därtill hyllas Gustav Vasa som landsfader på årsdagen av hans kungaval den 6 juni. Många pockar på uppmärksamhet som ”Sveriges grundare”. Jubileet med anledning av att en fransk general oväntat valdes till svensk tronföljare i Örebro i augusti år 1810 lanseras som att det handlar om att fira grundaren av det moderna Sverige. Karl XIV Johan blir i Örebro till och med en yttrande- och tryckfrihetens man. Att han i verkligheten förföljde pressen och införde indragningsmakten (statens rätt att stoppa obekväma tidningar som användes i Sverige även under andra världskriget) är inget bekymmer. Historia i jubileumsförpackning handlar om glänsande fasader, att locka stor publik och få fart på det lokala näringslivet. Kanske till och med få besök av kungafamiljen. När Dick Harrison och Martin Timell nu talar i TV 4 om vilka de första svenskarna var och vem som grundade Sverige drar de åt samma håll. I ett forcerat tonläge och en tjatig berättarstil med ständiga upprepningar, där vissa ordvändningar och bilder återkommer om och om igen. Det verkar som om produktionsbolaget Svea television tycker att svensk historia helst ska hamras in, inte prövas och resoneras kring. Den tredje delen av bokverket om Sveriges historia utkommer också i dagarna. Den handlar om tiden 1350–1600 och är skriven av Bo Eriksson och med Dick Harrison som huvudredaktör. Och här får nog jubileumshistorien en värdig motvikt i det som med tiden blir åtta band där rader av forskare skriver en syntes i tungviktsklassen. På Historiska museet öppnar nu också en utställning om Sveriges historia, invigd på torsdagskvällen av – just det – kungen och drottningen. Museet på Narvavägen närmar sig därmed att bli ett historiskt museum på riktigt, och att ta sig an inte bara forntiden utan hela den svenska historien. Här finns faktiskt också ambitionen att ta sig bakom fasaden, uppmuntra till eftertanke och nya perspektiv. Men det är ingen stor yta man har att spela på. Vikingarna upptar fortfarande mycket mer plats i huset än all senare svensk historia efter medeltiden tillsammans. Senare århundraden, en tidslinje från år 1000 till år 2000, har pressats in med skohorn i byggnaden. Den har fått vikas mellan skärmväggar uppställda i en större utställningshall. Så någon berättelse i stort format har det inte funnits plats för. Ämnet är också lite svajigt. Är det livets utveckling i allmänhet som ska visas upp, jordbruk, hantverk, skråväsen, sådant som är sig rätt likt i många länder, eller är det personerna, dramatiken i avgörande skeenden i svensk historia? Utrymmet är begränsat, och man står inför ett val. Ett relikskrin kan användas för att skildra hur den katolske biskopen i Linköping, antagligen i panik, försöker gömma undan den dyrbara silverarmen som är ett skrin med en verklig armrelik i. Eller till att i allmänhet förklara vad ett relikskrin är. Tyvärr väljer Historiska museet allt för ofta det senare. Man ställer ut Vadstenadiariet och förklarar vad en klosterkrönika är. Men inte att just den här lilla tummade boken med prydliga anteckningar slutar i allmänt blurr och bläckfläckar på den sida där reformationen kommer. Och vilken tråkig text till utställningens verkliga trofé: Birgittas autograf. Alltså en lapp där hon med egen hand har kluddat ner vad hon tycker sig höra Kristus tala om, gudomlig diktamen. Det är ett hårt urval som gjorts. Den som väntar sig kartor över krigarkungarnas fälttåg eller fanor från arbetarrörelsen finner dem inte, varken August Palm eller Sven Duva är med. Men styrkan finns just i det hårda urvalet, och en finurlig kombination av noga utvalda föremål. Fredrika Bremers roman ”Hertha” visas här invid en altarduk som hennes systrar sömmade till Österhaninge kyrka. Medan Fredrika skrev om kvinnans frigörelse och nådde världsberömmelse lade systrarna ner denna namnlösa möda på att skapa blomrankan utan signatur. Små oansenliga saker får fantasin att svindla till. Enstaka ting som faktiskt kan bära projektioner av stora skeenden och som, när utställningen lyckas, blir till nyckelhål att kika in i historien genom. Malin Stures bönbok är alldeles lagom liten att ligga i handen på en ung flicka. Man kan ana de varma händer som hållit i den och hur fingrarna bläddrat efter sidan där hon gjort en egen anteckning. På bladet för dagen den 24 maj har hon skrivit om sorg. Då avrättades hennes far och båda bröder, Nils och Erik, 24 och 21 år gamla, i Sturemorden av en kung Erik XIV på väg mot sinnessjukdom. Bredvid montern hänger ett animerat porträtt av Gustav Vasa som plötsligt får liv och gör en grimas. Det går att låta föremålen bära berättelsen, de som kan få fantasin att glimra ibland om texten görs med omsorg. Historien måste inte stampas fram ur jubileer och stenhårt flätade utvecklingslinjer. Bäst är den avslutande montern, som möter en när man går ut, med Foppas ishockeytröja med tre kronor på och små ristade föremål av Oti från 1100-talet. Det är människan som gör historien.


Indierockande dinosaurer

Summary: Indierock och gitarrsolon är en ovanlig kombination, men när Dinosaur Jr och Built to Spill gör en gemensam spelning blir det verklighet.

Musik Dinosaur Jr, Built to Spill Scen: Tyrol, Stockholm När 90-talsikonerna Dinosaur Jr och Built to Spill gör gemensam sak med en dubbelkonsert är det så fullt på Tyrol att korsvirkesväggarna bågnar. Indierock och gitarrsolon är en ovanlig kombination, näst intill tabu. Ändå – eller kanske just därför – har de båda banden skaffat sig en särställning inom den amerikanska alternativrocken genom att kombinera lo/fi-estetikens ruffighet med en gitarrekvilibrism som samtidigt skiljer sig från hårdrockens rena onanipartier. Det handlar om en indierock lika snyggt ornamenterad som Dinosaur Jr-loggans nygamla jugend-typografi, där solona snarare blir ett slags förlängning av röstens förvridna känsloutbrott. Built to Spill inleder kvällen, tar avstamp i debutens ”Three years ago today” och radar upp sin historia från mitten av nittiotalet med alltifrån ”Car” till ”Randy described eternity”. Uttrycket har annars blivit mer kontrollerat med åren – på senaste skivan lite tråkigare – och tacksamt nog blir det bara ett par spår från småsega ”There is no enemy”. Låtar som ”Goin’ against your mind” från föregångaren ”You in reverse” släpper däremot fram den där magiskt muntra melankolin som blivit Built to Spills signum och som i själva verket bottnar lika mycket i The Cures manodepressiva stämningar som i Neil Youngs bredbenta folkrock. Likheten med Young är dessutom mest förankrad i Dough Martschs röst, överspänd och tunn som ett gummiband utspänt över Grand Canyon. För det bor också rent monstruösa krafter i den här musiken och spelningen växer sig gradvis starkare i all sin tillknäppta strävsamhet. Martsch sliter i svajarmen, är fåordigare än vanligt och förlorar sig fint i trasselsuddiga solon. ”Hej, tack så mycket”, säger han sedan lagom till sista låten ”Carry the zero” innan förebilderna Dinosaur Jr tar över scenen och börjar om från noll. För om Marshallstackarna är många på scen så är J Mascis imponerande mastodontsolon ännu fler. Bandet har fjolårets ”Farm” i ryggen men fyrar ändå gärna av gamla publikfavoriter som ”Feel the pain”, punkriviga ”Raisans” och ”Freak scene” på rad. Spelningen blir en smula ojämn men ändå är det märkligt hur lite Dinosaur Jr förändrats. Mascis långa hår blir allt vitare och magen trivselrundare men ändå påminner indierockens gitarrhjälte fortfarande mest om en collegegrabb, vars jämrande röst skaver ända in i den amerikanska villaidyllen. Här finns samma obehagliga känsla som hos Richard Kellys science fiction-thriller ”Donnie Darko” och att bassisten Lou Barlow bara får sjunga som undantag är en del av själva charmen. Sedan återföreningen för några år sedan tycks osämjan vara powertrions sammanhållande kitt. Också fast trummisen Murph tvingats hoppa av turnén och ersatts av Kyle Spence från Mascis sidoprojekt The Fog. Är ni okej? undrar Mascis när bandet återvänder för extranummer. ”Tidigare bekymrade jag mig för oss men nu oroar jag mig för er”, fortsätter han. Sedan smackar indierockens dinosaurer till med ett onödigt progressivt rockanslag i stället för att avsluta med ”Just like heaven”. Den himlastormande Curecovern är vad Dylans ”All along the watchtower” var för Jimi Hendrix och borde vara obligatorisk på varje Dinosaur Jr-konsert. Johanna Paulsson musik@dn.se


Följ andra schlagersemifinalen

Summary: I kväll gäller det. Klockan 21.00 startar den andra schlagersemifinalen som avgör vilka som slutligen får stå på scen när finalen i årets Eurovision song contest går av stapeln på lördag.

23.00. Sverige missar finalen. Vidare från den andra semifinalen till den stora finalen i Eurovision Song Contest 2010 går: Armenien Azerbaijan Cypern Danmark Georgien Irland Israel Rumänien Turkiet Ukraina 23.00. Från den första semifinalen gick följande bidrag vidare till finalen: Albanien Belgien Bosnien-Hercegovina Grekland Island Moldavien Portugal Ryssland Serbien Vitryssland 23.00. Klara för final är sedan tidigare, förstås värdlandet Norge, men även länderna Storbritannien, Frankrike, Tyskland och Spanien. Totalt ställer således 25 länder upp i finalen. 22.56 ... och Danmark tar sista finalplatsen! Ack, ack. Sverige blir inte representerat i den stora finalen av Eurovision song contest 2010. 22.55. Håll tummarna för Anna, bara en plats kvar nu. Iiihh! 22.54. Armenien kniper näst sista finalplatsen. 22.53. Rumänien vidare! 22.52. Nu bara bara bara tre platser kvar! 22.52. Azerbaijan sitter säkert, är i final. 22.51. Cypern har en plats i finalen. 22.51. Irland vidare! 22.50. Sex platser återstår... nästa finalist är... 22.49. Israel är i final! 22.48. Turkiet vidare - Yes! 22.48. Otippat! Ukraina går vidare! 22.47. Första finalisten som presenteras: Georgien! 22.46. Det är dags! 22.41. Snart får vi veta, nu är det inte många minuter kvar tills avgörandet... Men först får vi se några korta videoinslag från de fem bidrag som redan har given en plats i finalen. 22.38. Vi skickas tillbaka in på arenan igen och ett gäng unga skickliga dansare med en stor kör bakom sig har tagit över scenen. Mellanakt. 22.31. Och så snabbt över till ett förproducerat videoinslag medan sammanräkning av rösterna pågår. 22.30. Vad gör de nu? Ska de vara roliga? Den manliga programvärden har dragit ned byxorna och stoltserar i glitterkallingar?! Ehh... 22.19. Så var det dags för den obligatoriska snabbgenomgången... korta klipp med alla låtar visas. 22.14. Och med Turkiets hjälp slutar det lyckligt och positivt som alla goda sagor bör göra. Turkiet framför kvällens sista bidrag - en bra låt helt enkelt. 22.10. Hon sjunger, hon dansar och hon gör alla rätt. Här har vår Anna en klar konkurrent. Georgiens Sofia Nizharadze lyckas väl på sina tilldelade minuter. 22.06. Nu har de tre kvinnorna i Feminnem från Kroatien äntrat scen. Perfekt koordinerat, och proffsigt. 22.00. Snällt och "gulligt" bidrag från Cypern. Den elake skulle kunna sammanfatta det med ”inställdsamt på gränsen till mesigt” - med all rätt. 21.57. Många gymnastiska övningar från kören bakom Bulgariens bidrag. Upp och ner och ner och upp och svettigt blir det samtidigt som sångaren Miro gör allt för att få oss att minnas Ramazotti. 21.53. Också Irland har skickat vidare en ballad, framförs av en sångerska förvillande lik vår svenska Shirley Clamp. Och låten? Ja, precis som man kan tänka sig en ballad - klassiskt svulstigt med en massa traditionsenliga stråkar. 21.48. Dags för folkdräkt på scen. Slovenien försöker gifta ihop en rockare med en kvinna i folkdräkt som sjunger folkvisor. Helt osannolik kombo. Mycket märkligt. Och frågan som genast infinner sig är när låten äntligen är över är; hur lyckades de förvalta sina minuter så att de fick de att kännas dubbelt så långa? 21.44. Rumänien - hur tänkte ni nu?? Vi sätter två sångare långt ifrån varann på var sin sida om ett genomskinligt piano. En man och en kvinna som får "battle-sjunga" mot varann - och så ska det vara sexigt samtidigt? Så kör vi en Malena Erman-liknande passus mitt i sången som bara får en att vilja önska sig långt bort. Nej, nej, nej snälla. 21.43. Tio bidrag är avverkade. Det meddelas att Anna Bergendahl är jättenöjd med sitt framträdande. 21.38 Okej... nu känns det som om vi flyttat rakt in i en postivvevare när Hollands bidrag drar igång. "Sha-la-lie, sha-la-la-la" går refrängen som genast sätter sig. Kul - på ett knasigt sätt. Fattar inte ett ord av vad de säger men det är så knäppt att det bara måste gillas. 21.36. Två ytterligare ballader följer efter det svenska bidraget. Skakigt från Azerbaijan:s Safura som mest bara rusar runt i en "Carola-blå" skapelse. Ukrainas artist Alyosha väljer motsatt strategi, hon står mest still på stället och trampar, och liksom gungar lite i höjd- och sidled för att förstärka sina ord och sin sång. Traditionell tonartshöjning mot slutet som man bara önskar ska ta slut. 21.28. Och hon gör det igen! Precis som i svenska Melodifestivalen - oskuldsfullt och skört med styrkan och äktheten som bara den som precis är på väg ut i livet kan besitta. Vackert Anna! 21.27. Publiken har fått i uppdrag att tända ljusstavar på en given signal, de lyser bara en liten stund så det måste ske precis på sekunden. 21.26. Nu är det Anna Bergendahls tur! Heja! 21.23. Och från Schweiz - Michal von der Heide som tar i för allt han har. Trots guldkavaj och glittrigt disco - tråkigt, tråkigt. 21.16. Danmarks tur, upp på scen går Chanée & N´evergreen och sjunger ett svenskskrivet bidrag om kärlek och insikt. Pampigt och bombastiskt. De levererar, men det är ändå svårt att ryckas med. Känns lite för "välvårdat" och "tillrättalagt". 21.14. Israelisk "flickidol" sjunger ut - en ballad. Nja, semifinalen börjar arta sig. Kanske. 21.12. Två låtar in i semifinalen och publiken applåderar ordentligt efter varje låt. Men mest av artighet skulle man kunna tro. Hittills inget som bör kunna hota Anna Bergendahl. 21.05. Nu är slussarna öppna! Nu går det att ringa och rösta. Det går dock inte att från Sverige rösta på det svenska bidraget. 21.04. Nytt från i år är att det går att rösta redan efter att den första låten sjungits i Eurovision song contest. De tio låtar som får flest röster går vidare till lördagens final. Sveriges bidrag sjungs av artonåriga Anna Bergendahl som framför låten "This is my life", skriven av skriven av Kristian Lagerström (text) och Bobby Ljunggren (musik). Många bedömare har menat att konkurrensen bland kvällens tävlande är mycket hårdare än vid den första semifinalen i tisdags. Kvällens startfält ser ut så här: Litauen, ”East European funk”, InCulto. Armenien, ”Apricot stone”, Eva Rivas. Israel, ”Milim”, Harel Skaat. Danmark, ”In a moment like this”, Chanée & N’evergreen. Schweiz, ”Il pleut de l’or”, Michael von der Heide. Sverige, ”This is my life”, Anna Bergendahl. Azerbajdzjan, ”Drip drop”, Safura Alizadeh. Ukraina, ”Sweet people”, Alyosha. Nederländerna, ”Ik ben verliefd (sha-la-lie)”, Sieneke. Rumänien, ”Playing with fire”, Paula Seling & Ovi. Slovenien, ”Narodno zabavni rock”, Roka Žlindre & Kalamari. Irland, ”It’s for you”, Niamh Kavanagh. Bulgarien, ”Angel si ti”, Miro. Cypern, ”Life looks better in spring”, Jon Lilygreen & The Islanders. Kroatien, ”Lako je sve”, Feminnem. Georgien, ”Shine”, Sopho Nizjaradze. Turkiet, ”We could be the same”, maNga. Semifinalen sänds i SVT1 med början klockan 21.00, svenska kommentatorer är Edward af Sillén och Christine Meltzer. Du kommer kunna följa DN.se:s löpande rapportering om andra schlagersemifinalen i årets Eurovision song contest här.


Ny musikal minns 80-talet

Summary: Sverige får sin första musikal efter ”Mamma mia!” byggd helt och hållet på svenska låtar. Philip Zandén regisserar ”Älska mig i natt” med listklättrare från 1980-talet av Orup, Gyllene Tider och Eva Dahlgren.

Regissören och skådespelaren Philip Zandén har satt upp både teaterpjäser, operor och musikaler. Nu, för första gången på en privatteater, tar han sig an ”Älska mig i natt” på China i Stockholm. Originalet har gjort dundersuccé i Köpenhamn. Stommen var låtar av danska popveteraner som Sanne Salomonsen, Lis Sørensen och Kim Larsen. Överförd till svenska förhållanden byggs berättelsen runt 30 svenska 1980-talsdängor av Orup, Gyllene Tider, Eva Dahlgren, Di Leva, Mauro Scocco, Lisa Nilsson och Freestyle. – Det här är en historia om förändring, de vi var, de vi är och de vi skulle vilja bli. När jag såg den i Köpenhamn var det mycket tårar och glädje, underbart sentiment. Man blir på gott humör. De handlar om låtar som betytt något, man minns sitt eget liv. Tänker: ”Men herre Gud! Var det så på den tiden. Kommer du ihåg älskling, det här är vår låt.” Ens eget liv kommer i blixtbelysning med de här låtarna, sätter i gång så många minnen och känslor i folk, säger Philip Zandén som själv kallar sig musikalisk allätare. ”Mamma mia!”-konceptet består i att det är gamla hitlåtar historien byggs kring. – Huvudpersonerna är musiken. Det betyder inte att historien behöver vara dålig, den ska vara nog så engagerande, så att låtarna kommer in som en aria. Ett växelspel mellan berättelsen och låtarna som stryker medhårs eller mothårs. Hjälp med låtarna har Philip Zandén av producenten Bosse Andersson på nöjeskoncernen 2Entertain. Låturvalet matchas mot replikerna i det svenska manuset. Philip Zandéns entusiasm över att ta den danska musikalhitten till Sverige går inte att ta fel på. – Danskarna har en otrolig fart och humor i sitt språk och sin musik och sitt sätt att vara. Svenskarna är mer eftertänksamma. Danskarnas snabbhet finns i den här historien. Jag tror att Stockholm mår bra av att den här danska själen kommer hit, säger Philip Zandén. Premiärdatumet är satt till den 6 januari 2011, men vilka som ska spela huvudrollerna är ännu inte bestämt. Förmodligen anordnas en uttagning, eftersom de medverkande ska vara personer ”som kan sjunga, är lite intelligenta och har spring i benen”. Ambitionen är också att lansera ett nytt namn, en mycket ung tjej. Zandén sätter efter ”Älska mig i natt” upp Donizettis operabuffa ”Don Pasquale” på Stockholmsoperan. Fredrik Söderling fredrik.soderling@dn.se 08-738 12 07 Rättelse införd 2010-05-28 Höstens kommande musikal ”Älska mig i natt” som DN skrev om häromdagen är inte den första musikalen efter ”Mamma mia!” som är skriven enbart på svenska låtar. Det är Ted Gärdestad-musikalen ”Sol, vind och vatten” från 2005.


Ola Bergman ville tona ner det nationalromantiska hos Orff

Summary: Elektronikaproducenten Ola Bergman har exklusivt för DN.se tolkat Carl Orffs kör- och orkesterverk ”Carmina Burana”. ”Alla slagverksljud i min remix är samplade från det vokala hos Orff”.

Ola Bergman är född i Stockholm och är sedan 1990-talet producent av elektronisk musik. Till hans influenser hör tidig electro, techno, acid house från 80-talet och den brittiska abstrakta skolan med namn som Autechre samt det minimalistiska vemodet och precisionen hos Kraftwerk. Hans musik är resultatet av ett experimentellt och sökande arbetssätt som inte är begränsat till olika genrer. På senare år har han alltmer intresserat sig för improvisation och att spela live. Nu har Ola Bergman remixat för DN.se Carl Orffs kör- och orkesterverk ”Carmina Burana” från 1935-36 som ingår i DN:s samling av 25 klassiska mästerverk. Vad lockade dig i ”Carmina Burana”? - Jag minns musiken från filmer, bland annat i ”Exorcisten”, framförallt det lite satanistiskt monotona och suggestiva, säger Ola Bergman. Men när jag lyssnade igenom verket nu var det mera det rytmiska jag fastnade för. Och körklangerna. Alla slagverksljud i min remix är samplade från det vokala hos Orff. Vad har du gjort med ”Carmina Burana”? - Att göra en remix kan bli väldigt förutsägbart om man, som brukligt är, börjar med att sampla stora partier. Därför samplade jag jättesmå beståndsdelar och skapade variationer med hjälp av dem. Jag ville bygga upp remixen väldigt minimalistiskt för att först mot slutet få den att kulminera. ”Carmina Burana” bygger på medeltidsdikter om vårens och sinnenas berusning. Ändå är det en överraskande naken och tillbakahållen remix du gjort. Varför då? - Jag läste en del om Orff och hans relation till Nazi-Tyskland och kände att jag ville tona ner det pampiga och nationalromantiska inslaget i hans musik. Genom att ge plats för det mer suggestivt livsbejakande och dansanta, kanske man kan hoppas på mer angenäma associationer.