Eurovision slog tittarrekord

Summary: 204 miljoner människor såg Jamala och de andra tävlande i årets Eurovision. Det är fem miljoner fler än förra årets tävling.

När ukrainska Jamala presenterades som vinnare av årets Eurovision Song Contest hade 204 miljoner tv-tittare tagit del av de tre sändningarna. Det innebär att Sveriges show sprängde den åtråvärda 200-miljonersgränsen, med fem miljoner fler tittare än i fjol, enligt EBU:s siffror. Finalen den 14 maj sågs av 36,3 procent av tv-tittarna i över fyrtio länder. Programledarna Måns Zelmerlöw och Petra Mede och de tävlande lyckades även locka 15–24-åringar till tv:n, något som annars brukar anses svårt. – Vi är jätteglada att Eurovision Song Contest fortsätter få en växande publik och nu når 200 miljoner människor runt om i världen, säger EBU:s generaldirektör Ingrid Deltenre. I Sverige såg drygt 3,6 miljoner tittare finalen, vilket är den högsta siffran sedan ESC arrangerades i Globen förra gången år 2000. Läs mer: Mede och Zelmerlöw hyllas internationellt Tio år i ESC-siffror 2016: 204 miljoner 2015: 197 miljoner 2014: 195 miljoner 2013: 170 miljoner 2012: 102,9 miljoner 2011: ingen uppgift 2010: 108,2 miljoner 2009: 122 miljoner 2008: 106 miljoner 2007: 106 miljoner


Thrash metaltrummisen Nick Menza död

Summary: Den tidigare trummisen i thrash metal-bandet Megadeth, Nick Menza, är död. Han kollapsade på scen under en spelning i Los Angeles.

Nick Menza ska ha fått en massiv hjärtattack och fallit ihop på scenen under en spelning på jazzklubben Baked Potato i Los Angeles, skriver sajten Blabbermouth. Menza-familjens talesperson J Marshall Craig bekräftar på Facebook att trummisen avlidit. Han skriver att flera spännande projekt var på gång men att Menza dog när han gjorde det han älskade. Nick Menza var trummis i Megadeth i nio år och han medverkar på flera av bandets mest framgångsrika skivor, bland annat på "Rust in peace", "Countdown to extinction" och "Youthanasia." ”Alla visste vilken unik och duktig trummis Nick Menza var, men han var också en vän som man kunde lita på, en rolig bandmedlem såväl som en bra pappa. Jag är otroligt ledsen, det här kunde jag aldrig ha förutspått. RIP Broder”, skriver trummisens tidigare bandkamrat Marty Friendman på Facebook. Megadeths frontman Dave Mustaine är chockad över beskedet och skriver på Twitter: ”Säg att det inte är sant. Jag vaknade vid 4 och fick höra att Nick Menza dött den 21/5 när han spelade trummor med Ohm på the Baked Potato.” Nick Menza och Megadeth Nick Menza var framför allt känd för sina insatser som trummis i thrash metal-bandet Megadeth där han spelade mellan 1989 och 1998. När Menza fick ett cancerbesked sommaren 1998 ersattes han temporärt av Jimmy DeGrasso. Sedan dröjde det sex år innan Menza var tillbaka i Megadeth och comebacken blev kortvarig. Han petades bara efter några dagar av bandets frontfigur Dave Mustaine som sade att Menza inte var fysiskt redo för en turné.


Kritik mot flytt av BBC:s matsajt

Summary: Det brittiska public service-bolaget flyttar sin populära matsajt till en egen, kommersiella sida. Detta efter att allmänheten reagerat kraftigt på ett löfte om nedläggning. Nu får BBC kritik för att konkurrera ut kommersiella aktörer.

För ett halvår sedan fick SVT kritik för sin nya matsajt ”SVT Recept”. Bland annat reagerade Expressens chefredaktör Thomas Mattsson starkt mot sajten – som han menade direkt konkurrerar med kommersiella aktörers receptsajter. Nu har en liknande debatt nått Storbritannien och BBC. Detta efter public service-bolagets beslut om att lägga ner sin in populära matsajt ”BBC Food” – både som en del i ett sparpaket och för att minska konkurrensen med kommersiella aktörer. De 11.000 recepten på sajten skulle därmed försvinna. BBC:s beslut offentliggjordes kort efter att den brittiska regeringen gått ut med sin plan för BBC i förra veckan. Bland annat innebar planen en översyn av BBC:s digitala material, där man uppmanar BBC att ”reducerar det magasinlika innehållet” för att i stället fokusera på ”opartisk analys av viktiga nyhetshändelser och aktuella frågor”, skriver The Guardian. ”BBC Food” har länge varit den mest använda receptdatabasen i Storbritannien – med långt fler användare än konkurrenterna och nedläggningen har lett till starka reaktioner från allmänheten. Bland annat skrev nästan 200 000 personer på en namninsamling för att bevara receptsajten. Då gjorde BBC en helomvändning. – Som en respons till den massiva allmänna reaktionen har vi bestämt oss för att snabbt flytta innehållet. Folk ska inte förlora de recept som de älskar, skrev BBC i ett uttalande. Istället för att helt ta bort recepten valde man att flytta dem till sin egen kommersiella gren BBC Worldwide och webbsidan ”BBC Good Food”. Ett beslut som nu upprör kommersiella aktörer – som tror att flytten snarare kommer leda till större konkurrens. BBC Worldwide finansieras av reklamintäkter, men överskottet går direkt tillbaka till public service-aktören BBC. – Det här ser ut som ett cyniskt drag nu när regeringens plan är ute. Nu verkar BBC ha spelat 'stackars BBC-kortet' för att samla allmänheten mot förändringar. Att flytta recept till en annan BBC-märkt hemsida hjälper knappast kommersiella rivaler, säger en högt uppsatt chef på en av BBC:s konkurrenter till The Guardian. Enligt BBC-chefen James Harding, som ansvarar för flytten, är det hela dock ett missförstånd. – För att vara helt tydlig fanns det aldrig någon möjlighet att recepten skulle försvinna. Alla recept har varit och kommer vara tillgängliga för allmänheten, sade han till brittiska Radio 4. Att kritikerna tror att missförståndet var ett medvetet drag för att få den allmänna opinionen med sig inför flytten ger han inte mycket för: – Det finns vissa som önskar att BBC försvann från internet. Jag har argumenterat starkt för att folk förväntar sig att BBC ska göra vissa saker online: de litar på BBC och vill att vi ska göra de sakerna.


Noomi Rapace i Netflix-serie med Will Smith

Summary: Svenska Noomi Rapace förhandlar just nu om en roll i Netflix kommande serie ”Bright” med Will Smith och Joel Edgerton i huvudrollerna, uppger Variety.

Serien som är skriven av Max Landis kommer att regisseras av David Ayer som tidigare gjort kriminaldramat ”End of watch”. Enligt uppgifter till branchsajten Variety har ”Bright” likheter med den filmen, men kommer att utspela sig i en sagovärld där orcher och älvor lever tillsammans med människor. Det är tidigare klart att Will Smith och Joel Edgerton spelar huvudrollerna i serien som köpts in av Netflix – som vann budgivningsracet före bolagsjättarna Sony och Warner Bros. Enligt branchsajten fick Netflix hala upp 3 miljoner dollar (motsvarande 25 miljoner kronor) för manus och planerar spendera totalt 90 miljoner dollar på projektet som har planerad inspelningsstart i höst. Noomi Rapace, mest känd för rollen som Lisbeth Salander i Millennium-trilogin, medverkade i thrillern ”Child 44” 2015. Kommande filmprojekt inkluderar sci-fi-filmen ”Boy” som just nu visas på Cannesfestivalen. Läs mer: Noomi Rapace blir ambassadör för Ecpat Sverige: ”Jag såg flera få sina liv förstörda”


Australien ESC-vinnare med förra årets system

Summary: Röstningssystemet i Eurovision ändrades i år för att skapa mer spänning. Bra för vinnaren Ukraina – dåligt för Australien, som skulle ha vunnit med det gamla systemet. Och nu höjs röster för att resultatet ska ses över.

För att skapa mer spänning i Eurovision ändrade EBU i år röstningsförfarandet. Juryröster och tittarröster delades ut separat i stället för att, som tidigare, räknas ihop. Och det blev mer spänning än vanligt: att Ukraina vunnit tävlingen stod inte klart förrän sekunder före slutet av sändningen. Nu avslöjar databasanalytikerna på sajten Fivethirtyeight att det nya röstningssystemet gav ett annat resultat än vad tidigare system hade gjort. Hade rösterna delats ut på samma sätt som förra året hade favorittippade Dami Im från Australien vunnit tävlingen med låten ”Sound of silence”. Nu fick hon se sig slagen av Ukrainas Jamala. Samtidigt höjs röster för att EBU ska se över resultatet i årets Eurovision. I skrivande stund har 362 445 personer skrivit på en namninsamling som menar att fel låt vann årets tävling. Det polska bidraget blev också vinnare på de nya reglerna, som hamnade på plats åtta i tävlingen. Michal Szpak fick över 200 röster från tittarna – men bara sju när juryrösterna räknats. Med det gamla systemet hade Polen enligt The Guardian bara hamnat på plats 19.


”Cirkeln”-författare gör thriller för SR

Summary: Sara Bergmark Elfgren varvar bokskrivandet med att göra radio. Författaren är först ut i SR:s dramasatsning med sin åtta avsnitt långa serie ”De dödas röster”.

Serien beskrivs som en fiktiv dokumentär med övernaturliga inslag och handlar om journalisten Emma som börjar nysta i ett ouppklarat mord som ägde rum i området där hon själv växte upp på 1990-talet. – ”De dödas röster” är först och främst en spännande historia. Den utgår från nutiden med tillbakablickar på 90-talet, och riktar sig både till dem som var med då och dem som föddes under den perioden, säger författaren i ett pressmeddelande. I rollerna hörs Sanna Sundqvist, Leona Axelsen och Måns Nathanaelson, Clara Henry och Simon J. Berger. Den åtta avsnitt långa serien har premiär den 1 juli och blir då den första delen i SR:s dramasatsning ”P3 serie”. Serien sänds även som podcast. Sara Bergmark Elfgren är mest känd för sin ”Engelsfors”-trilogi, som hon skrev tillsammans med Mats Strandberg. Hon skrev även manus till filmatiseringen av boken ”Cirkeln”. För Aftonbladet berättar Bergmark Elfgren att hon just nu arbetar på en ny roman i samma genre som ”Engelsfors”-böckerna.


Beyoncés modesatsning kritiseras för ”slavlöner”

Summary: Beyoncés nya klädkollektion ska ”uppmuntra kvinnor genom sport”. Nu kritiseras stjärnan för hur företaget behandlar de kvinnor som syr kläderna på fabriker i Sri Lanka. – Flera element som stämmer in på slaveri, säger Jakub Sobik från organisationen Anti-Stavery International.

Enligt den brittiska tabloidtidningen The Sun tjänar de sömmerskor som syr Beyoncés nya sportkollektion ”Ivy Park” i Sri Lanka bara fem kronor i timmen för sitt arbete: – Det här är en form av låglöneslaveri. Det finns flera element som stämmer in på slaveri: Den låga lönen, restriktioner på kvinnornas rörelse på nätterna och att man låser in dem, säger Jakub Sobik från välgörenhetsorganisationen Anti-Slavery International till The Sun. Läs mer: ”På senare år har Beyoncé börjat intressera sig för feminism och antirasism” Flera kvinnor som The Sun talat med beskriver en situation där de arbetar utan möjlighet till sjuklön eller semester. Många av kvinnorna bor i internat nära fabriken där de arbetar. Där har de strikt utegångsförbud efter klockan 22. – Allt vi gör är jobba, sova, jobba, sova, säger en av kvinnorna som jobbar på fabriken. Klädkollektionen ”Ivy Park” säljs av bland annat Top Shop som beskriver att kollektionen ska ”uppmuntra kvinnor genom sport”. Beyoncé själv sa så här vid lanseringen i april: – Mitt mål med Ivy Park är att flytta gränserna för sportkläder och att stödja och inspirera kvinnor som förstår att skönhet är mer än fysiskt utseende. – Jag vet att när jag känner mig fysiskt stark är jag mentalt stark - och jag ville skapa ett märke som fick andra kvinnor att känna likadant. En av sömmerskorna i Sri Lanka säger till The Sun: – När de pratar om att stärka kvinnor är det bara för utlänningar. De vill att utlänningarna ska tro att allt är okej. Företaget ”Ivy Brand” som står bakom märket försvarar sig dock mot kritiken. De menar att sömmerskorna tjänar mer än dubbelt så mycket som Sri Lankas lägstalön – som är på cirka 26 kronor per dag. I ett uttalande skriver de: ”Ivy Park har ett strikt etiskt program. Vi är stolta över våra fortsatta insatser i form av fabriksinspektioner och revisioner, och våra team över hela världen arbetar i mycket nära samarbete med våra leverantörer och deras fabriker för att säkerställa efterlevnaden.” Läs mer: Beyoncés politiska utspel väcker starka känslor


Eurovision sätter fokus på hbtq i Ukraina

Summary: Sångerskan Jamala säger att det ”självklart” är säkert för hbtq-personer att besöka Eurovision i Ukraina. Men i dag är landet rankat 44 av 49 på det årliga indexet över hbtq-rättigheter i Europas länder.

Eurovisionfesten är över för den här gången. Men om ett år möts världens Eurovisionfans igen, den gången i Ukraina efter att sångerskan Jamala tog landet till vinst med låten ”1944”. Den på förhand favorittippade ryske Sergej Lazarev lyckades inte hela vägen i mål utan fick se sig slagen av grannlandet. Något som kanske gladde tävlingens hbtq-fans som innan finalen uttryckt oro för ett Eurovision i Moskva, på grund av situationen för hbtq-personer i landet. Det skulle då ha blivit den första gången Eurovision anordnades i Ryssland sedan de införde de kontroversiella anti-gaylagarna 2013. Ryssland rankas i dag näst lägst på paraplyorganisationen ILGA:s (International lesbian, gay, bisexual, trans and intersex association) årliga Rainbow Europe-index, där Europas länder rankas utifrån efterlevandet av mänskliga rättigheter för hbtq-personer. Men Ukraina återfinns inte mycket högre upp på listan. De kvalar in som nummer 44, alltså det sjätte sämsta landet i Europa för hbtq-personer att leva i. Förutom Ryssland och Azerbajdzjan är situationen för hbtq-personer bara sämre i Turkiet, Armenien och Monaco. Men när sångerskan Jamala under presskonferensen direkt efter vinsten fick frågan om hbtq-fans kan känna sig säkra vid Eurovision i Ukraina, svarade hon kort och gott: – Självklart. Självklart. För Ukrainas hbtq-aktivister har det dock inte alls varit självklart att kunna känna sig säkra när de genomför evenemang. Vid förra årets Prideparad i Kiev, som kunde genomföras efter månader av diskussioner med polisen, attackerades deltagarna våldsamt av hbtq-motståndare. Två poliser skadades vid attacken. Vid en festival för jämlikhet i staden Lviv tidigare i år fick deltagarna evakueras efter att högerextremister omringat hotellet där evenemanget hölls och skanderat: ”Döda! Döda!” Polismyndigheten menade då att man inte kunde garantera deltagarnas säkerhet och evenemanget fick ställas in. Olena Sjevtjenko, chef för den ukrainska hbtq-organisationen Insight, berättar att man under Eurovisionhelgen anordnade ännu ett evenemang för jämlikhet, den här gången i centrala Kiev. – Evenemanget fick skyddas av hundratals poliser. Trots att det här var en sluten festival attackerades vi av motståndare som skrämde oss och vår lokal bombhotades så att vi tvingades bli evakuerade. Så kan myndigheterna garantera besökarnas säkerhet vid Eurovision? – Polismyndigheter är oftast kapabla till att garantera folks säkerhet om det finns en politisk vilja till det. Så jag tror inte man ska dra förhastade slutsatser som att säkerheten inte skulle kunna garanteras. Eurovision har också tidigare hållits i länder som har haft en ovänligare inställning till hbtq-personer än Ukraina har, säger Juris Lavrikovs, kommunikationschef på ILGA-Europe som står bakom Rainbow Europe-indexet. – Jag vet att myndigheterna kan det. Men allt beror på om de vill, menar Olena Sjevtjenko. – Eurovision blir ett test för staten, då får vi se hur de hanterar homofobi och transfobi i landet, särskilt nu när den är på uppgång, Vi förväntar oss att regeringen i samband med Eurovision öppet ger stöd till hbtq-personer i landet. Det skulle i så fall få effekt också på den allmänna opinionen, säger hon.


Sinead O´Connor återfunnen efter stort sökpådrag

Summary: Polisen i Chicagoförorten Wilmette sökte i ett dygn efter sångerskan Sinead O'Connor som försvann på söndagsmorgonen. Nu ska hon enligt uppgift vara återfunnen och oskadd.

Den 44-åriga O’Connor lämnade förorten Wilmette för en cykeltur klockan sex på söndagsmorgonen och var därefter spårlöst försvunnen under ett dygn. Enligt tidningen Chicago Tribune var det en person som oroade sig över stjärnans psykiska hälsa som larmade polisen. Polisen sökte i parker och på stränder i området där hon senast sågs. Först måndagseftermiddagen meddelade polisen enligt Hollywood reporter att Sinead O´Connor var återfunnen och oskadd. Den irländska sångerskan har tidigare talat öppet om sin bipolära sjukdom och har haft problem med sin hälsa under en tid. I november fick hon vård efter att ha lagt ut ett meddelande på Facebook om att hon tagit en överdos. För någon vecka sedan stämdes hon av komiker Arsenio Hall som hon på Facebook anklagat för att ha försett den nyligen bortgångne artisten Prince med droger. Hennes senaste inlägg på Facebook är ett öppet brev till en av sönerna i något som liknar en vårdnadstvist. Sinead O´Connor blev känd över hela världen när hon 1990 slog igenom med Prince låt "Nothing Compares to you". Sedan dess har hon gjort 14 album.


Bonniers konsthall nyöppnar: ”Konsten ska tala här”

Summary: Efter en stor ombyggnad nyöppnar Bonniers konsthall nästa söndag. Det firas med 30-årsjubileet för Maria Bonnier Dahlins stiftelse och en utställning med tidigare års 79 stipendiater.

Bonniers konsthall invigdes i Stockholm 2006, en triangelformad byggnad ritad av Johan Celsing, med en generös fönsterrad mot Torsgatan i norr och tågspåren i söder. Nu har konsthallen varit stängd sedan i somras, för en ombyggnad av vitala delar. – Efter tio intensiva år har vi hittat vår verksamhet, hur vi vill jobba, vilken plats vi vill vara och vad konstnärerna behöver. Så nu har vi sett över hur lokalerna kunde optimeras och bli mer flexibla, berättar konsthallschefen Sara Arrhenius. ”Förhöjningen” av byggnaden är baserad på en större och bredare verksamhet. Uppdraget har utförts av Marge arkitekter, som specialiserat sig på ombyggnader av konstinstitutioner. Nu är arbetet inne på slutspurten, samtidigt som konsthallens personal hänger jubileumsutställningen ”Samlade verk! 30 år med Maria Bonnier Dahlins stiftelse”. Jeanette Bonnier grundade denna stiftelse till minne av sin konstintresserade dotter Maria Bonnier Dahlin, som tragiskt dog i en bilolycka bara 20 år gammal. Jeanette Bonnier, som avled i april, ville att stiftelsen skulle stötta unga konstnärer och har sedan starten 1986 sammanlagt belönat 79 stipendiater. – Utställningen blir en tidsresa, säger Sara Arrhenius. Jeanette Bonnier var även grundare av konsthallen och dessutom en tillskyndare av att verksamheten i februari 2015 fick fri entré. Det ökade publiksiffrorna med 50 procent och under ombyggnaden har en text på fasaden informerat: ”Nu har vi stängt för att bli ännu öppnare.” – Med fri entré blev konsthallen tillgänglig för alla och vi fick besökare som aldrig varit på en konstutställning. Då måste man också signalera att alla är välkomna; transparensen betonas och byggnaden blir tydligare. Den största förändringen märks vid entrén. I stället för ett mjölkvitt glas, som skymde sikten in i lokalerna, syns det nu direkt var man ska gå in. – Det ger en större öppenhet och sänker trösklarna, menar Sara Arrhenius. Väl inne i konsthallen har bibliotek, kafé och shop grupperats på ena sidan om informationsdisken, medan alla utställningsytor samlats på andra sidan. Shoppen har den mest originella nymodigheten. Här kan man rulla ut enheter i rummet och sedan skjuta in dem i väggen igen, precis som när Musse Pigg är på husvagnssemester! – Det är en flexibel funktion, så att vi kan få mer utrymme när det behövs, till exempel vid olika sorters programverksamhet. Med fri entré satsar vi ännu mer på programverksamhet och det pedagogiska arbetet, berättar Sara Arrhenius. Även inomhusklimatet har förbättrats med skjutdörrar och ljusinsläppet kontrolleras, bland annat med en skärm mot fönstren i söderläge. Dessutom har garderob och toaletter flyttats upp från källarplanet. – Ändå har vi vunnit utställningsyta. Bättre disponerade ytor tror jag också förbättrar helhetsupplevelsen av konsthallen. Sara Arrhenius har arbetat nära i lag med den ansvarige arkitekten Louise Masreliez på Marge. Inspirationskällan till butikslösningen kommer från John Soanes museum i London, som har ett snillrikt system med flera lager av utskjutbara väggar. Hela arbetet bygger på djupintervjuer och noggranna analyser av verksamhetens förändrade behov, liksom av hur besökarna rör sig i byggnaden. – Det är ett fantastiskt hus, som en vågbrytare mellan tågtrafiken och det urbana livet. Vi har valt att förstärka konsthallens karaktär och samtidigt förtydliga innehåll, berättar Louise Masreliez. Husets öppenhet har betonats i dubbla riktningar, både inåt och utåt mot Torsgatan. I den glasade entrén finns nu även speglar. – Det får ingången att kännas större och speglar samtidigt staden, säger Louise Masreliez. Konsthallens dominerande material, glas och betong, har kompletterats med trämaterial och textilier infärgade i samma gråskala. – Det är konsten som ska tala här, arkitekturen och inredningen ska inte konkurrera, betonar Louise Masreliez. Både hon och Sara Arrhenius talar om hur spännande det varit att skräddarsy konsthallens ombyggnad. – Men det är förstås oerhört sorgligt att Jeanette Bonnier inte fick se det färdiga resultatet. Hon var väldigt engagerad i arbetet, trots sin sjukdom, säger Sara Arrhenius. – Men vi ska bära vidare hennes arv. För Jeanette Bonnier var konsten livsviktig och hon var alltid nyfiken på det nya. Pontus Bonnier, som också varit engagerad i konsthallen sedan starten, är nu tillförordnad ordförande i styrelsen: – Vi ska självklart driva konsthallen vidare i Jeanettes anda och med samma inriktning på samtidskonst som tidigare. Hela familjen Bonnier står bakom detta. Inriktad på samtidskonsten. Bonniers konsthall är en plats för svensk och internationell samtidskonst i centrala Stockholm som öppnade 2006. Byggnaden är ritad av Johan Celsings arkitektkontor och konsthallen har nu byggts om under ledning av Marge arkitekter. Konsthallen har sitt ursprung i Maria Bonnier Dahlins stiftelse, grundad av Jeanette Bonnier till minne av dottern. Stiftelsen har sedan 1986 årligen delat ut stipendier till unga svenska konstnärer och firar nu 30-årsjubileum. I jubileumsutställningen som är öppen den 22/5–28/8 ingår verk av 79 stipendiater från stiftelsens samling. 2015 års stipendiater Caspar Forsberg, Linus Nordensson Spångberg och Max Ockborn visar helt nya verk. En bok om stiftelsens arbete ges ut av Bonnier Fakta. Konsthallens chef Sara Arrhenius har dessutom gjort en lång intervju med grundaren Jeanette Bonnier, som gick bort i april (även tillgänglig på konsthallens hemsida). I en intervju i DN (20/12 2014) berättade Jeanette Bonnier att hennes arv går till en stiftelse, med syfte att stödja bland annat konst och det fria ordet. Bonniers konsthall drivs utan vinstintresse inom ramen för Bonnierföretagen, med Pontus Bonnier som tillförordnad styrelseordförande.


Mede och Zelmerlöw hyllas internationellt

Summary: Programledarduon Måns Zelmerlöw och Petra Mede är i mål efter en intensiv Eurovision-vecka. Nu hyllar världen deras insats. ”De bästa programledarna för Eurovision någonsin”, skriver amerikanska sajten Buzzfeed.

Den amerikanska sajten Buzzfeed hyllar programledarduon i en artikel med rubriken ”Petra Mede och Måns Zelmerlöw var jäkla bra programledare det här året”. I artikeln lyfts flera minnesvärda ögonblick från veckan som gått – från Medes sexskämt och hennes kostymbyten till duons Eurovisionsnördiga shownummer ”Love love peace peace” i finalen. ”Petra är helt enkelt otroligt sassy”, konstaterar sajten. Shownumret som var fyllt av referenser till tidigare års tävlanden, hyllas även på andra håll. Brittiska Independent konstaterar att Mede och Zelmerlöw till och med lyckades överglänsa Justin Timberlake med numret och frågar sig: ”hur märkligt är det att vi inte kunde rösta på kvällens uppenbart bästa låt?”. Läs mer: ”Love love peace peace” var alla eurovisiongeeks våta drömmar körda i en mixer I år sändes Eurovision för första gången i USA och därmed närmare 50 miljoner amerikanska hem. Inför sändningen beskrev den amerikanska sajten Slate Eurovision för sina läsare som en tävling med ocool popmusik där Bonnie Tyler är den största influensen. Efter sändningen konstaterade man att ”Eurovision 2016 var allt vi hade hoppats på och mer därtill”. Också på Twitter hyllas duon av fans över hela världen. Bland annat startades ett helt konto med namnet ”12 points goes to Petra”, skriver Expressen. ”Den riktiga vinnaren det här året är Petra Mede”, skriver fankontot och kräver också att Ukraina ska välja Petra Mede som programledare även nästa år. Läs mer: 10 reaktioner på Ukrainas Eurovisionvinst


FIlip Hammar och Fredrik Wikingsson om nya filmen ”Tårtgeneralen”

Summary: CANNES. Filip Hammar och Fredrik Wikingsson spelfilmsdebuterar med ”Tårtgeneralen” efter deras egna bok. Robert Gustafsson spelar den excentriska entreprenören Hasse P som skapade världens största smörgåstårta i Köping.

Allt började egentligen i en flyglounge i Bogota häromåret. Filip Hammar och Fredrik Wikingsson satt och mindes den originella entreprenören Hasse P som de porträtterade i boken ”Tårtgeneralen” (2009) som såldes i 90.000 exemplar. Boken handlar om hur Hasse P triggades av att revanschlust mot ”Stockholmsjävlarna” när Jan Guillou utsåg Köping till Sveriges tråkigaste stad i mitten av 80-talet. Dagen innan hade Ikea-varuhuset stängt igen. – Vi upptäckte återigen hur förtjusta vi är i Hasse P och hela hans märkliga livshistoria. Nu är han ju död, men vår lovsång till honom finns ju kvar, säger Fredrik Wikingsson som sitter på SF:s hyrda yacht under en blixtvisit i Cannes tillsammans med parhästen Filip Hammar. ”Tårtgeneralen” blir deras andra film efter succédokumentären ”Trevligt folk” om lokalprofilen Patrik som startade ett bandylag med somalier i Borlänge. – Vi dras ju till sådana här figurer, småstadsentreprenörer med stora drömmar. När Hasse P kom till Köping hade han misslyckats med alla affärer, varit gift fem gånger och förlovad tolv, vi sugs till sådana karaktärer. Det är också roligt att göra en film om en person som ingen vet vem han är. Han misslyckades totalt med allt han försökte sig på i hela sitt liv och ändå lyckades med en grej, säger Filip Hammar och tillägger: – Filmen väcker frågor som vad konstituerar ett livsverk och vad kan man hitta tröst i? I Hasse P:s fall blev det en smörgåstårta, säger Fredrik Wikingsson. Filip Hammar fyller i: – Det är också en skildring av en tid. Om "Trevligt folk" skildrar det nya Sverige så skildrar "Tårtgeneralen" det gamla Sverige som inte finns längre, säger Hammar. Robert Gustafsson tackade genast ja när han fick läsa storyn om ”Tårtgeneralen”. – Han berättade att det påminde honom om sin uppväxt i Skövde. Det finns också ett vemod över Robert som passar perfekt för rollen. Det är otroligt inspirerande att sitta med honom - han är redan inne på detaljer som hur Hasse P fimpade sina cigaretter. Det som förenar oss med Robert är att vi planerar minutiöst för att det ska se enkelt ur, säger Filip Hammar. Från början var det inte självklart att de skulle regissera själva. En fem minuter lång provfilmning i Köping gav dem blodad tand. – Jag älskade att säga ”tystnad, tagning!” och Filip älskade att säga ”tack, nu har vi det” så jag tror att vi kompletterar varandra perfekt, ler Fredrik Wikingsson. – Det är förstås plågsamt och nervöst att återigen vara ute på hal is, men det är nyttigt att göra saker som nybörjare, det håller oss hungriga, säger Filip Hammar. Inspelningen smygstartar i höst, men huvuddelen av filmen spelas in nästa vår och sommar.


Timberlake hyllade Frans låt

Summary: Justin Timberlake stal showen under genrepet inför Eurovisions final. När stjärnan hälsade på Frans uttryckte han sin uppskattning för det svenska bidraget. ”Det är en fantastisk låt”, sade Timberlake till Frans.

Ett leende. Ett vinnande? Frans Jeppsson Wall är de små gesternas man, men i Eurovision Song Contest innebär det att han sticker ut. Publiken som fyller Globen för att uppleva genrepet inför lördagens final klappar med i ”If I were sorry” från första versen. Effekten är smittande. Till och med i pressrummet sitter tillresta schlagerkorrespondenter och klappar takten. Frans gjorde ett bergsäkert intryck på fredagen. Tack vare ett väl genomarbetat kameraarbete med många snygga närbilder lyckas SVT blåsa liv i hans närmast minimalistiska nummer. Läs också: Dags för final – så bra är alla låtarna ”Vilken kväll! Publiken var fantastisk och mitt team var on point”, skriver Frans i ett sms till TT. Men det var USA som stal showen under repetitionerna av den europeiska musikfesten. Justin Timberlake står för pausunderhållning i finalen och när han uppträdde under det publika genrepet uppstod en viss kontrast, om man ska uttrycka sig diplomatiskt. Timberlake hälsar på Frans. Foto: Karin Törnblom/IBL När Måns Zelmerlöw presenterade Timberlake i green room ställde sig de tävlande artisterna i givakt. Vissa tog upp mobiler för att fotografera stjärnan. Läs också: Hanna Fahl: Dags för festivalen att ta nästa steg – vi ses i Australien Frans fick chansen att skaka hand med Justin Timberlake som hyllade det svenska bidraget. – Har du skrivit den låten? Jag älskar den låten. Det är en fantastisk låt, sade Timberlake till Frans, uppger den svenske artistens presskontakt för TT. Frans blev hedrad av Timberlakes vänliga ord. ”Finner inga ord. Tacksam”, skriver han i sms till TT. Justin Timberlake kommer till Globen för att lansera sin nya singel "Can't stop the feeling", i sin tur en del av marknadsföringen av den animerade barnfilmen "Trolls". Låten kommer gissningsvis att ligga på listor över hela världen långt efter det att frökapslarna har blåst av maskrosbollen Eurovision. Foto i text: Maja Suslin/TT


Ingen Timberlake för Eurovisiontittare i USA

Summary: Justin Timberlake uppträder i årets Eurovision och USA sänder för första gången tävlingen live. Men de amerikanska tittarna kommer att missa Timberlakes mellanakt.

I år sänds Eurovision första gången live i USA i en del i ett försök att göra tävlingen populär globalt. Samtidigt uppträder superstjärnan Justin Timberlake i finalen. Men de amerikanska tittarna, som kommer kunna följa tävlingen i kabelkanalen Logo, kommer bara se en svart ruta i stället för Justin. Till The Guardian säger Eurovisions högste chef Jan Ola Sand att kanalen inte har rättigheter till den delen av sändningen. Och Aftonbladet citerar en tweet från musiksajten Popbitch, som menar att det ska vara EBU som glömt förhandla om amerikanska rättigheter till Timberlakes uppträdande i finalen.


”Nästa nivå” säsong fyra: Hiphoptalangerna chans i New York

Summary: Webb-tv-serien ”Nästa nivå”, där nya hiphoptalanger coachas av etablerade artister, spelar just nu in en ny säsong – i New York. DN fick en pratstund med artisten Sabina Ddumba och hennes talang Patrik Jean.

I ”Nästa nivå” får talanger som ännu inte slagit igenom chansen att synas genom sin musik. De fyra utvalda tilldelas var sin coach som de får chansen att spela in en låt tillsammans med i New York. I fjärde säsongen av Nästa nivå medverkar förutom Sabina Ddumba också Elliphant, Leslie Tay och Linda Pira som coacher. Tidigare år har bland annat Timbuktu, Maskinen och Silvana Imam deltagit i programmet. Det är en hektisk dag som väntar Sabina Ddumba och hennes adept Patrik Olsson, 25 år (artistnamn Patrik Jean) när DN får en pratstund via telefon en tidig morgon i New York. De har varit i staden i två dygn och är lite jetlaggade. Under dagen ska de in i studion för att spela in sin helt nya låt och samma kväll väntar konsert där de ska framföra låten. Hur är känslan att vara i New York? – Det är fantastiskt faktiskt, som hemma. Det är väl tredje, fjärde gången jag är här, sedan bor min storasyster här med, säger Sabina Ddumba. – Man är lite jetlaggad, vi kom för två dagar sedan och har inte riktigt hunnit ställa om. Men man lever på adrenalinet, säger Ddumbas adept Patrik Jean. Patrik Jean sökte med en egenskriven låt till programmet och Sabina Ddumba fastnade för den. – Det är väldigt mycket person i hans sång, han vågar lämna ut sig. Det är det man blir berörd av, säger Sabina Ddumba. Hur ser din musikbakgrund ut Patrik Jean? – Jag har hållit på ett tag, det är en svår bransch men jag har kämpat ganska länge för att det ska hända någonting. För tre år sedan bestämde jag mig för att satsa på riktigt. Jag har alltid vetat att jag vill hålla på med det här, säger Patrik Jean. Hur har arbetet gått med den nya låten? – Jag var nervös innan att vi hade så kort tid på oss, att men så fort vi satte oss ner och började jobba gick det skitfort, säger han. – Låten är väldigt inspirerad av staden och känslan att vara här första gången. Att bli kär i staden och känslan som finns här, säger Sabina Ddumba och nämner att det fortfarande återstår en del arbete med låten som de gjort tillsammans med producenten Amr Badr. Vad kan du bidra med för Patrik Jeans utveckling? – Dels bara lägga fram mina tankar, det kan vara skönt att få höra en annan synvinkel ibland. Jag har försökt få honom att tro på det han gör och peppa honom att våga, säger Sabina Ddumba. Har du själv kämpat med det? – Jag har nog alltid vågat, men kämpat med att inte riktigt tro på att jag sjunger bra. Jag jämförde ofta mig själv med andra hela tiden och blev aldrig nöjd med det jag gjort, vilket blev jobbigt. Men efter ett tag insåg jag att jag aldrig kommer att sjunga som Beyoncé. Det handlar om att inse att jag sjunger som jag sjunger och att det är jag som gör mig själv bäst. ”Nästa nivå”. I ”Nästa nivå” coachas nya hiphoptalanger av artisterna Elliphant, Sabina Ddumba, Leslie Tay och Linda Pira. Under en vecka får talangerna chansen att umgås med sina idoler och dessutom spela in en låt tillsammans i en studio i New York. Coacherna har själva valt ut sina talanger som de tar med sig till New York. Förra året sökte över 500 personer till programmet. Webb-tv-serien läggs ut på Aftonbladet Boom i oktober då den inspelade musiken också släpps. Värd för programmet är Adam Tensta.


Hundraåringen är tillbaka i ny film

Summary: CANNES. Robert Gustafsson gör comeback i sin succéroll som hundraåring. Uppföljaren ”Hundraettåringen som smet från notan och försvann” har fått elva miljoner i stöd för att filmas av Felix Herngren och hans bror Måns Herngren.

Robert Gustafsson spelar också huvudrollen i Filip Hammar och Fredrik Wikingssons debutkomedi ”Tårtgeneralen”, som tillsammans med bröderna Herngrens ”Hundraettåringen som smet från notan och försvann” och en ny än så längre hemlig spelfilm från producenten bakom ”Monica Z” tilldelas autostöd. De tre filmprojekten får tillsammans dela på 25 miljoner kronor som går till filmer med stor publikpotential, avslöjade Svenska Filminstitutet i Cannes på fredagen. Elva miljoner går till uppföljaren av Felix Herngrens biovältare ”Hundraåringen som klev ut genom ett fönster och försvann” med en hårdsminkad Robert Gustafsson i titelrollen. Elva stödmiljoner går till uppföljaren med det logiska namnet ”Hundraettåringen som kom tillbaka” där Felix Herngren delar på regisysslan med brodern Måns Herngren. Den nya filmen utspelar sig på Bali och involverar Folksoda, hämndlystna gangstrar och CIA. Planerad premiär är juldagen 2016. Efter den framgångsrika bandydokumentären ”Trevligt folk”, får duon Filip och Fredrik 8 miljoner i stöd för sin spelfilmsdebut ”Tårtgeneralen” som berättar samma verklighetsbaserade historia som i deras bok från 2009: om entreprenören Hasse P som ville motbevisa Jan Guillou och ”Stockholmsjävlarna” att Köping var Sveriges tråkigaste stad genom att skapa världens längsta smörgåstårta. Dessutom beviljas 6 miljoner i autostöd till producenten Lena Rehnberg på Stella Nova Film, filmbolaget som ligger bakom publiksuccéer som ”Sommaren med Göran” och ”En gång i Phuket”. Bolagets nya filmprojekt är än så länge hemligt.


Petra Mede: Snart blir det mer allvar än komik

Summary: Drygt 200 miljoner människor har sett henne leda Eurovision Song Contest i Stockholm när lördagens final är över. Men nu är Petra Mede trött på komiken. Hon vill bli en seriös skådespelare.

Hon står mitt på ett pr-kontor i Stockholm och föreställningen är redan i gång. Petra Mede är lång även utan sina klackar, välklädd i en dräkt som för tankarna till en affärskvinna snarare än till en underhållare och talar med en stämma som ljuder av bildning och världsvana, den där rösten som otvetydigt är hennes. Är detta den autentiska Petra Mede? Nja, hennes scenpersona snarare. En tillskruvad Petra Mede, den offentliga versionen. Det är hon som i kväll programleder finalen av Eurovision Song Contest. Totalt, med semifinalerna, har omkring 200 miljoner tittare sett henne under veckan. I det lilla konferensrummet blir de första tjugo minuterna av samtalet ett sammelsurium av saknade glasögon, diskussioner med sminkösen om hon kan gå hem eller inte, funderingar kring kläder och därefter anklagelser om att undertecknad inte är särskilt förtjust i melodifestivaler. – Du är en sådan där vänsterintellektuell som koketterar med det och så har ni säkert någon samling där ni träffas – en antifestival, upplyser Petra Mede. Ja, ni förstår. Scen-Petra är snabb i skallen och ”associativ”, ordet hon själv använder för att beskriva sin hjärnas vindlingar och vrår, och slutar inte prata – i synnerhet inte om hon blir nervös. – Jag tror att det var Kerstin Ekman som sa det, att all form av självbeskrivning är självbedrägeri. Det tror jag också. Jag tror att jag är den som är sämst på att tala om hur jag är faktiskt, för jag tror att man omedvetet vill försköna. Så vem är du? – På riktigt? Okej. Om jag får välja skulle jag nog gärna vilja kalla mig stockholmare. Mitt förhållande till Göteborg är komplext. Jag har hela min barndom där och jag har pratat väldigt stark göteborgska, men jag blev liksom aldrig upptagen i den heliga Göteborgskretsen. Till exempel gick jag på en halvprivat skola som hette Göteborgs högre samskola där barnen var skeppsredare i fjärde generationen. Det var liksom ingen idé. Jag åkte till Stockholm på nästan alla lov och blev kallad ”stockholmaren”. Som ung vuxen fick du återvända till din hemstad? – Så kan man nästan säga. Jag hängde kvar i Göteborg lite från och till, för att jag gick på Balettakademien, och var inte riktigt tillbaka förrän jag var 20–21. Men det var som att komma hem, tycker jag. Jag har inte kontakt med en enda person från Göteborg nu. Men vem är du? – Ja, Gud – vad är en människa? Jag kan försöka. Då är jag väl en ganska typisk medelålders storstadsmänniska med hyfsat stort kontrollbehov och ganska mycket existentiell ångest. Den unga Petra Mede, stockholmaren som växte upp i Göteborg för att hennes pappa startade upp Volvofinans, älskade att dansa och tränade nästan varje dag. Hon stod på randen till ett genombrott – när ryggen gick sönder och allt föll samman. Hon var 20 år gammal och hade ingen aning om vad hon skulle göra med sitt liv. De första åren var hon så påverkad av smärtan att hon inte var kapabel att göra någonting alls. Hon försöker beskriva de många år som följde: – Jag var sjukskriven och pluggade och lyckades till slut fullfölja min Komvuxutbildning. I den mån jag orkade gick jag och mamma på kurser på Folkuniversitetet. Jag gick bland annat en kurs om svenskt glas som var rolig. Med tiden skulle hon vid Stockholms universitet ta en kandidatexamen i konsthistoria, franska, historia och lingvistik – det sistnämnda var så roligt att hon kunde tänka sig att forska i det. Men det var tunga år. För att orka fick hon göra tentorna i två delar. Kompisar hjälpte henne att göra anteckningar. Ibland kunde hon inte ens sitta för att det gjorde så ont. Det skulle kräva mycket träning och terapi innan hon började hamna rätt. Frågan var dock vad hon eventuellt kunde arbeta med. Hon sökte sig till guideyrket, för det sociala och möjligheten att prata olika språk, men också mycket för att jobbet skulle ge henne en möjlighet att vila mellan passen. Hon har än i dag ont i ryggen.   En lång process nådde i mål bland annat tack vare stöd från en handläggare på Försäkringskassan, Kerstin Wikström Falk. Petra var omkring 35 när hon blev auktoriserad guide. – Jag hade extremt lite pengar att röra mig med och fick hjälp av mina föräldrar. Nu lever jag i en värld där ingen som jag umgås med någonsin ifrågasätter om man har råd att gå ut och äta. Man vänjer sig ganska snabbt, konstaterar hon. Hur minns du den 15-åriga Petra, dansaren? – Hon var också en ganska ångestladdad person, men väldigt bestämd och visste precis vart hon skulle, var väldigt elitistisk, tävlingsinriktad och väldigt, väldigt högpresterande. Var hon lycklig? – Nja, fast ordet ”lycklig” tycker jag verkligen är överanvänt. Hur många går omkring och är lyckliga? Det är någon känsla som kommer då och då. Jag kan minnas att den absolut gladaste perioden i mitt liv var mellan nio och tolv ungefär och jag var medveten om det. Vi gjorde en flera dagars cykelutflykt till Kinnekulle och så satt vi där, min klasskompis Magnus och jag, och drack choklad och åt prickigkorvmacka. Och jag sa: ”Det här är nog den lyckligaste dagen i mitt liv.” Det var så mycket lek då. – Sedan blir man 13 och kommer in i puberteten – för vem är det en lycklig period? Jag var en så kallad tönt, men jag tyckte att det var en befrielse att ha dansen. I dag rör hon sig inte särskilt mycket alls, proklamerar hon: – Jag tog på mig en stegräknare och gissa hur många steg jag gick på en dag? Under 500. Det är nästan svårt. Jag har bil hela tiden och så sitter jag här och sedan sitter jag i sminket. Det är verkligen inte bra. Fast det är inte som snabbtungad guide på Stockholms gator vi känner Petra Mede, utan som en ibland väldigt elak komiker som utan att darra på manschetten skämtar om att förra centerledaren Maud Olofsson sväljer när man runkar henne i munnen och att komikerkollegan Soran Ismails kurdiska ansikte påminner henne om att hon behöver skaffa städhjälp. Att hon slog sig in på komikens bana var en halv slump, för att kompisen Madde bad henne följa med på en ståupptävling. En tisdagskväll 2005 befann de sig på Tre Remmares ljusfattiga undervåning på Vasagatan i Stockholm. I publiken satt ”åtta nio överförfriskade män i 75-årsåldern”. Hon hade satt på sig slips och kavaj, möjligen för att hon inte ville vara ”för behagfull med kvinnliga attribut”. I övrigt var hon ganska oförberedd. – Som jag minns det gick jag runt bland borden och pratade med gubbarna och det blev väldigt roligt. Jag kommer inte ihåg något skämt, bara vad jag slutade med. Jag ställde mig så här, säger hon och visar, sittande i soffan, med överkroppen och armarna: – Så sa jag, med en övertygelse som jag bara önskar att jag kunde ha nuförtiden: ”Jag heter Petra Mede. Glöm. Aldrig. Det.” Det gick jag ut på. Hon tystnar nöjt. Petra Mede kom tvåa i den deltävlingen men vann finalen och hastigt och lustigt var hon komiker – trots att hon inte var riktigt redo. När hon en tid senare uppträdde på Tivoli i Stockholm, vilket var förstapriset, garvade ingen. Även denna gång kom hon utan att ha förberett sig och tillbringade tjugo minuter med att prata om sig själv. – Det gick jättejättedåligt, konstaterar hon. Jag hade inte förstått vad humor handlar om. En karriär blev det ändå. Efterhand förstod hon att hon hade varit kul hela tiden utan att någonsin tänka tanken att det är något man kan livnära sig på. Har du blivit roligare sedan 2005? – Nej, jag var roligare då. Jag var fullkomligt anarkistisk. Det var när jag hade ett manus och släppte det. Jag sa precis vad som helst som föll mig in och jag var ofta ganska nedlåtande. Jag roastade publiken. Om man pratar om att gå över gränser och så – då gjorde jag det hela tiden. Det var också villkoret för att det ibland skulle kunna bli väldigt, väldigt roligt. Kan du komma tillbaka till det? – Nej. Man förändras av livet och allt sådant där och det hade kunnat uppfattas som omoget om jag inte hade förändrat mig på något sätt, men visst kan jag tycka att det är jobbigt att nu behöva väga vartenda ord på guldvåg. Censurerar du dig själv? – Ja och det är kontextuellt också. På en standupklubb kan man skämta om vad som helst, men det är skillnad om man leder Melodifestivalen, som nästan är ett barnprogram. Vid ett tillfälle hade jag något skämt om diabetes som jag tyckte var roligt men då fick jag ett brev från en mamma vars son har diabetes. Han hade inte förstått skämtet, bara hört ”diabetes” och så skrattade 10.000 människor på det. Hon kan känna en längtan efter ståuppscenen – efter den överenskommelse med publiken som innebär att gränserna för vad som är okej att skoja om upplöses. Hon tycker att hon fick för mycket uppmärksamhet för tidigt och hamnade på scener som var för stora. Folk förväntade sig att hon skulle dra ned skratt från start till mål, något som hon inte klarade. Det dödade hennes självförtroende. – Men sedan fick jag mycket tv-erbjudanden och har gjort mycket livesändningar och galor och där kan jag nog säga att jag är ganska trygg. Däremot är jag förberedd, att vara oförberedd var inte något jag höll fast vid. Är din självkänsla stabil? – Hyfsat. I början sket jag blankt i vad folk tyckte. När jag sedan blev mer känd kom det en period då jag blev mer ängslig och den försöker jag nog komma ifrån igen. När man är underdog kan man köra på hur som helst, men så fort man blir etablerad så har man ju någonting att förlora. Någon vecka senare, på Urban Deli vid Nytorget i Stockholm, möter jag en mer återhållsam Petra Mede – vardags-Petra? Hon närmast smyger in. Hon funderar en stund innan hon beställer in råbiff och läsk. Vi diskuterar huruvida man får skoja om allt och hon hävdar att hon inte ångrar några skämt. Jag undrar specifikt om humor om kvinnor, som framför allt i en internationell kontext ofta handlar om att de är strippor, horor eller liknande. Är det verkligen roligt fortfarande? Hon tycker inte att ämnet i sig är problematiskt. – Egentligen är det bara en spegling av vårt ojämställda samhälle, säger hon. Man kan bli trött på att det är så könsstereotypt, men jag kan inte säga att det är något fel på skämten i sig. Jag är ganska liberal. I Sverige är det i dag mycket igenkänningshumor, som jag kanske inte tycker är det roligaste. Jag tyckte att det var roligare för ett par år sedan när det var mer bitskt och elakt. Vi får inte bli för rädda för att skämta om saker, det är inte bra om en komiker själv börjar moralisera över humorn. Kallar du dig feminist? – Ibland tänker jag att jag inte kan vara med i någon ism alls. Jag kanske inte ens är feminist längre. Allting går att vrida... Det kan jag tycka är lite svenskt. Man har en känsla av att man alltid har de rätta åsikterna och att man är en god människa. Jag är alltid så rädd för människor som tycker att de är goda eller ödmjuka. Hon ger sig ut i en utläggning om en P1-debatt hon lyssnade till, om rätten till kvinnokroppen. – Först var det en person som hade genomgått en könskorrigering och då frågade journalisten: ”Ja, hur är det nu att ha en kvinnokropp?” Då svarade den här personen: ”Men könet är bara en konstruktion”. Jaha? Men ändå var det viktigt att operera sig till den här konstruktionen? Sedan kom nästa person och sa: ”Kvinnokroppen blir bara objektifierad.” Sedan kom en tredje person: ”Vi måste älska våra kroppar, vi måste få sminka oss och smycka oss och dansa.” Det blev helt rörigt! – Så tycker jag att så många offentliga samtal är. Alla sådana diskussioner, det känns som att de bara havererar så fort vi försöker gruppera eller kategorisera saker. Vi är ute på väldigt djupt vatten hela tiden. Du som person, är du för sällan allvarlig? – Ja, det kan man nog säga. Mindre och mindre hoppas jag, men absolut. Lika klyschigt som jag tycker att allt som har med att bli mamma att göra är – att det är så fantastiskt och meningen med allt, lika klyschig är jag när det gäller uttrycket att clownen gråter bakom sminket. Jag har mött få komiker som är så där jätteharmoniska. Blir man verkligen komiker om man är harmonisk? – Nej, därför är det nog mycket ett förhållningssätt. Man håller på och skämtar ända tills tomheten kommer ikapp en. Det kan hända flera gånger per dygn. Är det den existentiella ångesten du pratade om förra gången vi sågs? – Ja, det är det. Den ligger och pockar hela tiden. Jag lyssnade på en intervju med underbara Barbro Lindgren, det är ju bara att se på livets uppbyggnad. Det går inte åt något annat håll än utför och sedan är det slut, själva upplägget är inte särskilt schyst och ganska ångestskapande tycker jag.   Tycker hon att hon gör något viktigt? Verkligen inte, svarar hon. Är hon missnöjd med det? Ibland. – Jag pratade om skrattet med Aron Flam, en av mina närmaste vänner och en av Sveriges bästa komiker. Vi hade läst en text som handlade om hur Nietzsche och Kierkegaard såg på skrattet. Om jag förstod Nietzsche rätt så menade han att om man inser hur meningslöst allting är så kan man lika gärna gapskratta åt det som att sätta sig ned och gråta. Och då bör man i princip kunna skratta åt allting, eftersom ingenting har något värde. Jag har eventuellt den inställningen också. Hon tänker en del på det, att hon är otroligt lite engagerad i politik och nämner specifikt den flyktingtragedi som har utspelat sig i Europa det senaste året. Hon pratar om en bild av en familj med spädbarn som inte fick komma in i Ungern, som hade täppt till sina gränser. – Då stänger jag bara av, för jag klarar inte av att se det. Sedan agerar jag inte utan försöker tänka på något annat. Antingen är det för att jag bryr mig för mycket eller så är det för att jag tänker att allt är så meningslöst. Men jag kan inte säga att jag är så stolt över någon livsgärning. Vill du göra något annat? – Nej, jag kan inte säga att jag vill göra något ädlare. Det kan jag också skämmas för. I framtiden är det i skådespeleriet Petra Mede vill lägga sin energi och det är inte i humorroller hon ser sin stjärna stiga, hon planerar att bli en seriös skådespelare. Redan som 10-åring sökte hon rollen som Ronja Rövardotter i Tage Danielssons filmatisering av Astrid Lindgrens bok med samma namn. Hon gick inte vidare, men fick åtminstone vara med i Aktuellt. – De valde ut mig bland alla hundra tjejer och frågade: ”Varför tror du att du ska få rollen?” Jag kommer ihåg att jag sa (med Göteborgsdialekt): ”För jag kan rida.” Hon skrattar. – Mina riktiga idoler är Lena Nyman och Margaretha Krook, de som var på tv på 70-talet. Det var regissören Colin Nutley som gav henne chansen att återbesöka drömmen om skådespelarkarriären när han erbjöd henne rollen som den homosexuella grannen i ”Medicinen” med bland andra Helena Bergström. Hon njöt av att laborera med andra sidor av sig själv. – Det är väldigt, väldigt roligt. Och nu får jag spela en stor roll i Felix Herngrens nya dramaserie ”Bonusfamiljen”. Jag kollade på ett avsnitt i går och det var verkligen inte fy skam kan jag säga. Jag var duktig. Var det i ”Medicinen” du för första gången inte spelade Petra Mede? – Exakt! Och det var väldigt roligt. Det negativa var att man fick mycket mindre bekräftelse. Man spelar in och så kanske det sänds ett år senare och i stunden blir det lite tomt. Med publik får man direktbekräftelse. Den här tomheten, behöver du fylla den på något sätt? – Jag behöver bekräftelsen mindre och mindre. Samtidigt leder du det mest sedda programmet i Europa. – Sant, sant. Jag är bortskämd med direktbekräftelsen. Om den skulle försvinna helt skulle jag säkert... Jag kanske känner att jag inte har något att berätta. Jag är så cynisk att jag tänker: det finns ingen åsikt att ha, det finns ingen slutsats att dra. Privat är det framför allt treåriga dottern Adeline som upptar hennes tid. Hon pratar gärna om vilken förändring i hennes liv detta älskade barn har varit – det roligaste ”någonsin”. – Om jag hade tillräckligt med pengar så skulle jag – jag vet inte om jag menar det men jag tror att jag menar det – nog sluta jobba och bara vara mamma. Jag blev mamma väldigt sent i livet och är en person som plötsligt blev medveten om vad jag höll på att missa. Den mest meningsfulla känsla jag har upplevt är i samband med min dotter. Hade jag vetat att det var så roligt hade jag börjat producera barn när jag var 20 och fått fem sex stycken. Då hade du suttit här och sagt ”jag ångrar att jag skaffade barn så tidigt”... – Så är det. Så är det. Det kom aldrig någon biologisk klocka till mig. Riktiga beslut behöver inte tas förrän det finns en deadline. Så kom det en deadline. Och då hade jag turen att kunna få barn när jag var så gammal. Det är jättesvårt, har jag förstått. Men det slår allt. Tycker Adeline att du är rolig? – Hon tycker att jag är jobbig. I morse stod jag och dansade framför henne och skrattade väldigt högt, men hon bara tittade på mig. Hon tycker att hon själv är väldigt rolig, det har hon ärvt efter mig. Foto: Eva Tedesjö Övriga foton i text: Nicklas Thegerström Petra Maria Mede Född: 7 mars 1970 i Stockholm. Familj: Dottern Adeline, 3 år. Bor: Bromma. Bakgrund: Vann ståupptävling 2005 och kom på så sätt in på komiken. Har varit med i bland annat ”Parlamentet” i TV4 och ”Roast på Berns” i Kanal 5. Aktuell: Leder Eurovision Song Contest tillsammans med Måns Zelmerlöw, semifinalerna den 10 och 12 maj samt finalen den 14 maj. SVT räknar med att omkring 200 miljoner kommer att se programmen totalt. Sveriges bidrag heter ”If I were sorry” och sjungs av Frans.


J.K Rowling hjälpte fan med Harry Potter-tatuering

Summary: Twitteranvändaren Kate ville tatuera in den magiska Harry Potter-formeln för att komma över sitt självskadebeteende – och bad författaren J.K Rowling om hjälp. Nu blir hennes önskan uppfylld.

I en känslosamt inlägg på Twitter bad Kate, ett stort Harry Potter-fan, författaren J. K Rowling om hjälp. Kate bad författaren att skriva en magisk formel från Harry Potters värld, så att hon skulle kunna tatuera in den på sin handled i författarens handstil, skriver The Guardian. ”Jag har gått igenom så mycket i mitt liv, från sexuella övergrepp till mobbning till att ha försökt begå självmord åtta gånger. Jag är inte stolt över de här sakerna, men det är den jag är. Jag försöker också göra mitt bästa för att sluta skada mig själv” skrev Kate till J.K Rowling på Twitter. Kate berättade att Harry Potter-böckerna hjälpt henne igenom mycket av det svåra i livet. Och för att kunna komma över sitt självskadebeteende ville hon nu tatuera in den magiska formeln ”expecto patronum” – med J. K Rowlings egen handstil. I Harry Potters värld används den avancerade formeln för att framkalla en beskyddare i form av ett djur. ”Jag vet att det här kommer att hjälpa mig att sluta, även om det tar ett tag”, skrev hon. Och författaren var inte sen att hjälpa. Kort efter inlägget hade publicerats svarade J. K Rowling med en bild på den handskrivna formeln: ”Jag älskar att du jobbar på att läka och skydda dig. Du förtjänar det här, jag hoppas att det hjälper”, skrev J. K Rowling.


Sverrir Gudnason spelar Björn Borg i ny film

Summary: Nu är det klart att svenska Sverrir Gudnason axlar rollen som Björn Borg i den kommande filmen om tennishjältens liv. Shia LaBeouf kommer att spela John McEnroe.

DN har tidigare berättat om planerna på att göra tennisstjärnans liv till långfilm. ”Borg vs McEnroe” regisseras av dansken Janus Metz, som tidigare gjort den omtalade dokumentärfilmen ”Armadillo” och regisserat avsnitt till tv-serien ”True detective”. För manus står regissören och författaren Ronnie Sandahl som tidigare gjort filmen ”Svenskjävel”. Nu är det klart att svenska Sverrir Gudnason axlar rollen som Björn Borg, enligt nyhetsbyrån TT. Den amerikanska tennisrivalen, som Borg mötte i Wimbledonfinalerna på 1980-talet, kommer att spelas av den amerikanske skådespelaren Shia LaBeouf. Mycket kring produktionen är fortfarande hemligt. ”Får inte säga ett pip förrän nästa helg då jag åker till Cannes tillsammans med regissör, skådespelare och producenter för att berätta om projektet inför svensk och utländsk press”, skrev Sandahl på Facebook i förra veckan.


Riccardo Muti: ”Unga dirigenter kan väldigt lite om opera”

Summary: När Riccardo Muti kommer till Stockholm för att dirigera Verdis opera ”Macbeth” är det inte på operan utan Konserthuset. Då slipper han samarbeta med regissörer som gör ”förfärliga saker” med hans store favoritkompositör.

Han svarar på första telefonsignalen: ”Hur är vädret är i Stockholm?” Den italienske dirigenten Riccardo Muti har nyss kommit hem från Chicago till Ravenna, som han kallar staden med den vackraste mosaiken i världen. ”Vackrare än Istanbul och Palermo”. Förra gången han var i Sverige var det december och kallt. ”Men det var fint. Jag tycker om både värme och kyla” säger han. Uttalandet handlar sannolikt inte bara om väder, för hans del. På Nobelkonserten 2013 gav Riccardo Muti ett italienskt program med bland annat ”De fyra årstiderna” av Guiseppe Verdi. Och det speciella med Kungliga filharmonikerna som han tycker är ”en underbar orkester” är att ”den är så flexibel”. Den förstår att Verdi ska tolkas med extrem musikalitet, varje ton måste spelas med intensitet och känsla. – Ibland låter Verdi ”um pa pa, um pa pa” en dålig tradition, som började när Toscanini lämnade Italien för USA under fascismen. Efteråt gick det utför. Riccardo Muti, ”Kungen av Verdi under 40 år”, som han utnämndes till för tre veckor sedan av New York Times, kommer hit för att ge en konsertversion av Giuseppe Verdis ”Macbeth” på konserthuset i Stockholm. – ”Macbeth” är en av Verdis viktigaste operor, där han går långt före sin tid. Verdi var framtidens kompositör. Han skapade hela universum på några sekunder. – Och när det gällde Macbeth och Lady Macbeth frågade inte Verdi efter vackra röster, utan röster som kunde återskapa karaktärerna och personligheterna av två onda människor. – Så när han skrev den första versionen av Macbeth som sattes upp i Florens under Verdis egen ledning fanns det på den tiden en mycket berömd italiensk sopran som hette Tadolini. Men Verdi sa: ”Hon har en för vacker röst för rollen.” – För häxorna skrev Verdi en häxkör så att sopranerna och mezzosopranerna inte skulle glömma att sjunga med häxröster. Lady Macbeth sjungs i Stockholm av Vittoria Yeo. Har hon inte den ”vackra röst” som Verdi inte skulle välja? – Haha, men när Verdi sa, ”jag vill inte ha en vacker röst” menade han inte, ”jag vill ha en ful röst”. Han menade en röst som kan skapa särskilda ljud som stämmer med den ondskefulla personligheten hos Lady Macbeth. Och Tadolini hade verkligen en vacker röst, en belcantoröst. Så det var inte rätt för denna lyriskt dramatiska roll. Men Vittoria Yeo har rätt röst för rollen. Ska man ha en kraftfull röst? – Ja, kraftfull, men framför allt färgrik. Många fraser måste sjungas nästan som en viskning verkligen sotto voce, sotto voce, sotto voce. Nästan utan ljud. Det är lätt att sjunga starkt, men det är svårt att sjunga piano uttrycksfullt. Du har sagt att Verdis ”Macbeth” är svår för den är så enkel. Och det mest komplicerade kan finnas i två toner. Och att du är lite rädd för att möta Verdi. – Som dirigent har jag ägnat en stor del av mitt liv åt att studera denne tonsättare, jag har tjänat honom i hela mitt liv, av hela mitt hjärta. Så när jag dör, om jag då möter Verdi och han säger att jag gjort allt fel – då kommer jag att dö en andra gång. Eller kommer han att säga att du gjorde det bra? – Jag vet inte. Kanske kommer vi inte att träffas för han är i paradiset och jag i helvetet. Jag får skicka honom ett budskap, fullt av eld. Foto: Todd Rosenberg Det är Shakespearejubileum i år, hur ser du på Shakespeares betydelse för operan? – Han har haft sådan enorm betydelse, inte bara för operan, utan för hela mänskligheten. Utan Shakespeare hade vi varit mycket fattiga. Det två giganterna som är avgörande för vår kultur är Shakespeare och Dante. Verdi förstod Shakespeare för han var en teaterman. I Rom 2011 gjorde du en politisk aktion på operan i Rom när du dirigerade ensemblen och hela publiken i ”Fångarnas kör” ur Verdioperan ”Nebukadnessar” – hur gick det till? – Generellt är jag emot körer i opera. Det förstör kontinuiteten i dramat, men under den perioden ville politikerna förstöra för kulturen. – Jag sa, om vi verkligen vill kämpa för ett bättre land, varför inte sjunga alla tillsammans som en bön? Då ger vi körverket en mening. Så alla i teatern stod upp och alla sjöng. Och jag var lycklig att upptäcka att majoriteten av alla hade texten i minnet, och melodin förstås. Även om de inte sjöng exakt samtidigt … Hade det något politisk effekt? – Javisst. Faktum är att finansministern några dagar senare öppnade sin plånbok, så teatrarna kunde andas lite lättare. Silvio Berlusconi var ett direkt hot mot kulturen. Matteo Renzi är ung och entusiastisk, säger Riccardo Muti, men vågar bara hoppas. – Om inte Europa kan hålla samman och stärkas kommer vi att sjunka neråt och i stället för att vara ett starkt Europa kommer vi att bli ett slags museum. Inklusive ditt land. Jag frågar honom om operans status i dag och han är minst sagt tydlig. – Problemet är att dirigenterna, särskilt de unga, kan väldigt lite om opera. De dirigerar opera utan att känna till teaterns värld. Det räcker inte ha kunna dirigera en Brahmssymfoni eller Beethovensymfoni och sedan dirigera ”Othello” eller ”Falstaff”. Förr kom alla de stora dirigenterna från operan. – Och eftersom dirigenterna inte har kontroll över hela produktionen blir regissörerna allt viktigare. Ofta gör de förfärliga saker som går emot musiken. Som förstör den. – Operan har under senare år förlorats och hamnat i händerna på regissörerna. Detta är ett faktum, och en av anledningarna till att jag i dag väldigt sällan dirigerar opera. När jag gör det gör jag det huvudsakligen i konsertform. – Jag minns att för många år sedan när jag var i Stockholm kom Ingmar Bergman till min konsert och efter konserten hade vi ett långt samtal. Han älskade musik och kunde väldigt mycket om musik. Men dessa genier på scen existerar inte i dag. Med få undantag. Du är 75 år i sommar, finns det några begränsningar, något som blivit lättare? Svårare? – Allt är svårt. När man är 20, 30,40, 50, till den sista dagen av livet vill man uppnå något nytt. Det finns alltid något att lära. Livet är kort, tyvärr, men konsten är lång. Du vill fortsätta så länge du kan? – När jag känner att det räcker så räcker det. Det är för patetiskt att se någon på scen som inte kan kontrollera situationen. Du och Chicagos symfoniorkester har engagerat er i ishockeylaget Chicago Blackhawks och framfört deras sång med full orkester. – Ja, jag dirigerade och de vann. Men nu förlorade de i Stanley Cup mot St Louis Blues? – Ja, kanske för att vi inte spelade sången. Riccardo Muti Familj: Hustru Cristina Mazzavillani Muti, gifta sedan 1969, en dotter och två söner, fyra barnbarn. Född: I Neapel Bor: I Ravenna, Italien. Karriär: Chefsdirigent vid La Scala i Milano 1986–2005, Philadelphia Orchestra 1980–1992. Sedan 2010 chefsdirigent för Chicago Symphony Orchestra. Priser: Många, bland annat Birgit Nilsson-priset på en miljon kronor 2011. Aktuell: Ska ge Verdis ”Macbeth” på Konserthuset i Stockholm 15 och 17 maj. Svenskar han beundrar: Jussi Björling, Nicolai Gedda, Birgit Nilsson, Ingmar Bergman och Eric Ericsson. ”Ni har de bästa körerna i världen.” Läser: Mest partitur och böcker om kompositörer. Just nu om Bruckner och Mahler. Har ännu inte hunnit läsa Elena Ferrantes Neapel-serie. Nästa projekt, härmed offentliggjort: Ska dirigera ”Aida” på Salzburgfestivalen nästa sommar.


Försiktigt mindre motvalls

Summary: Efter en lång karriär av att göra det extra svårt för sig tycks Radiohead ha slappnat av en smula, trots allt nytänkande, och gör sitt mest tillgängliga album på nästan tjugo år.

Rock Radiohead ”A moon shaped pool”. (XL/ Playground) Ingen kan säga att Radiohead gör det lätt för sig. Snarare finns det knappast något känt band som lika metodiskt har gått in för att komplicera sin tillvaro. På något sätt tycks vartenda album gruppen gjort efter sitt tidiga genombrott ha varit en ny sorts försök att torpedera sin ställning. Eller åtminstone dra sig undan de givna formerna för hur man ger ut framgångsrika skivor och tar hand om sin karriär. Där finns milstolpar som när Radiohead med ”Kid A” 2000 bröt med den ursprungliga sättningen av tre gitarrister, bas och trummor och baserade hela albumet på syntar, trummaskiner och klassiska orkesterinstrument. Eller när de i oktober 2007 blev pionjärer genom att släppa ”In rainbows” för nedladdning till valfritt pris, och först flera månader senare gav den en release via mer konventionella kanaler. Båda dessa album hör för övrigt till gruppens mest framgångsrika, även rent kommersiellt, så vad som är enkelt och vad som är motvalls när det gäller Radiohead är svårt att korrekt avgöra. Samtidigt tycks de själva ha rätt vaga uppfattningar om vart de egentligen är på väg, och man kan bli utmattad bara av att läsa om de långdragna processer som har lett fram till olika skivor, om hur de gång på gång tycks starta nära nog från noll. Ändå är de ju så oerhört igenkännliga. Genom Thom Yorkes sätt att sjunga, släpigt och inåtvänt, en röst som liksom alltid tycks blunda. Men också genom det finkalibrerat pillriga sättet att skapa sound och rytmer, gärna med en grundläggande långsamhet som paras med en mängd ytterligt aktiva smådetaljer. Lyssnar man slarvigt kan man tro att de låter ungefär likadant jämt, hur unik varje låt än är när man lägger lupp på den. Fast något måste ha lossnat nu. ”A moon shaped pool” är på många sätt det mest lättillgängliga de har gjort sen 1997 års ”OK computer”, full av vackert modstulna melodier, varma arrangemang och en serie rent förtrollande orkester- och körarrangemang signerade Jonny Greenwood – gitarristen som blivit soundtrackspecialist vid sidan av. Den avslutande låten är till och med äldre än så. ”True love waits” ska ha spelats live redan 1995 och finns på 2001 års ”I might be wrong: live recordings”. Då som närmast en sololåt med Thom Yorke och hans akustiska gitarr; tydligen har de försökt gång på gång genom åren att spela in en definitiv version utan att lyckas. Nu kliver den fram som en halvelektronisk bandkomposition med trillande impressionistiskt piano, i all blygsamhet åtminstone huvudet högre än den tidigare versionen. Samtidigt har den plågade ”jag gör vafanduvill”-texten – så gammal den är – redan hunnit kopplats till Yorkes separation i fjol från den kvinna han levt tillsammans med i tjugotre år, och som han har två barn med. För det här tycks också vara en skilsmässoplatta, trots att Radiohead mer än nästan något annat band vill framstå som en unison enhet av fem man, samma sen starten, som skapar allt tillsammans. Men Thom Yorke är ändå gruppens röst och ansikte, och åtminstone hälften av låtarna bär någon sorts referenser till hans separation. Inklusive den minst sagt svårtydbara slingan av orden ”half of my life” baklänges i ”Daydreaming” (han har fyllt fyrtiosju nu). Det säger också någonting om kulten kring gruppen att den sortens information blev allmän på ett ögonblick. Ändå är mitt helhetsintryck en sorts förlösning, mer av en lättnad än ett trauma. Där gruppen, trots alla experimentella nivåer och nytänkande detaljer, också tillåter sig att slappna av en smula. Bästa spår: ”The numbers”, ”Ful stop” För det här tycks också vara en skilsmässoplatta, trots att Radiohead mer än nästan något annat band vill framstå som en unison enhet av fem man, samma sen starten, som skapar allt tillsammans. 1 ”Burn the witch” Bara Radiohead gör en sådan förstasingel. Till nerviga staccatostråkar som kunde driva en Hitchcockfilm sjunger Thom Yorke obehagliga rader om hur det är bäst att hålla sig i klungan, inte låta sig märkas, och heja på häxbränningarna som alla andra. 2 ”Decks dark” Många gånger har Radiohead jämförts med symfonirock, sällan har länken varit tydligare än när ”Decks dark” (och även andrasingeln ”Daydreaming”) nickar till de mest subtilt dallrande klangvärldarna hos tidiga Genesis. Och parar med sakral körsång. 3 ”Ful stop” Det elektroniska knepknåpandet är mindre framträdande på det här albumet, i gengäld finns denna övning i vad som skulle kunna kallas manuell techno, där pumpande elbas, vaga ljudeffekter och dramatiskt orkesterblås samverkar i ett långsamt växande groove. 4 ”The numbers” En av två låtar som Thom Yorke framfört som ensamtrubadur (”Desert island disk” är den andra) där den psykedeliska folktraditionen från Roy Harper och John Martyn får en subtil modernisering – och ett svindlande orkesterarrangemang med doft av Indien. 5 ”Present tense” Den vispiga trumrytmen ger den lättaste fläkt av brasiliansk batucada, medan Thom Yorke kan luta sig tillbaks mot en varm bädd av akustiska gitarrer och så småningom en hel The Swingle Singers-kör.


Rysk jurymedlem avstängd från Eurovision efter videoläcka

Summary: EBU stänger av rysk jurymedlem från Eurovision efter att denne sänt live från juryarbetet vid genrepet inför den första semifinalen.

Det var sent på måndagskvällen som det avslöjades att en av de ryska jurymedlemmarna sänt live via appen Periscope från arbetet i juryrummet under genrepet inför semifinalen. Det är under genrepet som varje lands professionella jurygrupper lägger sina röster på vilka bidrag som ska gå vidare till lördagens final. European Broadcasting Union (EBU) som ansvarar för Eurovision har under tisdagen granskat materialet från sändningen – och nu kommit fram till att stänga av den ryska jurymedlemmen som stod bakom sändningen från Eurovision. Detta på initiativ av RTR, det ryska ansvariga tv-bolaget. – Trovärdigheten hos de professionella jurygrupperna är en viktig del av tävlingen. Vi är nöjda med RTR:s förslag, som visar en förståelse för vad som är och inte är korrekt beteende hos en jurymedlem vid Eurovision Song Contest, säger Frank Dieter Freiling, ordförande för Eurovisions referensgrupp till eurovision.tv EBU anser att sändningen inte bröt mot några faktiska regler eftersom den inte avslöjade några av juryns poäng. Men man anser ändå att jurymedlemmen inte agerat i linje med tävlingens anda, och att det finns en risk för att Periscope-sändningen hade kunnat avslöja några av jurypoängen, som ska hållas hemliga fram till efter finalen. Under sändningen visades även delar av det armeniska och nederländska bidraget. Något som det ryska tv-bolaget bett om ursäkt för. – Sändningen av juryns semifinal och juryfinalen är en intern sändning, som inte är menat för att distribueras publikt, säger Jon Ola Sand, chef för Eurovision Song Contest enligt eurovision.tv. Den avstängde jurymedlemmens poäng inför semifinalen förklaras nu ogiltiga. Den övriga ryska juryn, som består av fyra personer, anses ha kommit fram till sina poäng på ett korrekt sätt. Inför Eurovisionfinalen på lördag får den ryska delegationen möjlighet att skicka en ny jurymedlem för att ersätta den avstängda. Professionella jurygrupper från varje deltagande land delar ut hälften av poängen i Eurovision Song Contest. Den andra hälften av poängen röstar tittarna fram. I tisdagens semifinal anses Rysslands bidrag vara favorit till att gå vidare till lördagens final.


Publiken sviker svensk film

Summary: Bioåret 2016 är hittills ett av de bästa på länge – förutom för svensk film. Bara jättesuccén "En man som heter Ove" räddar den svenska filmvåren.

124.000 personer. Så många köpte biljett för att se en svensk film på bio i mars i år. Det är den lägsta siffran sett till en femårsperiod, enligt statistik från Svenska Filminstitutet. Men för Anna Serner, vd på Svenska Filminstitutet, är det ingen överraskning: – Det är helt enligt prognos. Vi visste att det skulle bli ett dåligt bioår i år, säger Anna Serner. Hon menar att de svenska filmerna inte får tillräckligt bra sättning på biograferna, och att de dessutom får för kort tid på sig att nå upp till bra publiksiffror. Enligt statistiken ökade den totala siffran biobesök med 32 procent jämfört med mars månad 2015. Det innebär att 2016 års marsmånad är den mest besökta på fem år. Biointresset ökar alltså, men besökarna ratar den svenska filmen. Med ett undantag: "En man som heter Ove". Hannes Holms film, med Rolf Lassgård i rollen som den självmordsbenägne pensionären Ove, är framgångsfenomenet som lyfter den svenska biostatistiken. Tre månader efter juldagspremiären är det den mest sedda överhuvudtaget på svenska biografer, med totalt 1 688 143 biobesök, varav knappt 1,26 miljoner bara under 2016. "En man som heter Ove" har dragit mer än dubbelt så många besök som den näst mest sedda svenska filmen, Helena Bergströms "En underbar jävla jul" (716 446 besök sedan premiär), och håller till och med avståndet till "Star wars: The force awakens" på topplistans andra plats (1 312 275 besök). Per Mårtensson, programchef på SF Bio, är betänksam inför att enstaka filmer ska dra hela det svenska biolasset: – Svensk filmindustri kan inte överleva på en eller två stora filmer per år, det är ju för lite. Uppenbarligen har vi ett problem med att göra den film folk är intresserade av att se, och samtidigt göra konstnärligt intressanta filmer. Vilka svenska filmer saknas då på biograferna? – Det är anmärkningsvärt att ingen verkar vilja satsa på svensk action, man kan inte ens se någon svensk krim på bio längre. Ingen "Hamilton", inga fler "Snabba cash", inga "Beck"-filmer. Det är som att ingen vågar ge sig på den genren längre, säger Roger Wilson, filmkritiker och programledare på P1 Kultur i Sveriges Radio. Han saknar också ytterligare en målgrupp: – Jag förstår inte riktigt varför man inte satsar tydligare på 50-plus-kvinnorna. Samma grupp som håller resten av Kultursverige flytande. Drog ingen någon lärdom av "Mamma Mia"-effekten?Pressbild. Bioåret 2016 Under årets första tre månader gjordes drygt sex miljoner biobesök i Sverige, av vilka knappt 1,7 miljoner var besök på svenska filmer. Det första kvartalet 2016 låg den svenska marknadsandelen på knappt 28 procent. Det är den tredje bästa sett till en femårsperiod, men ändå 8 procent under snittet för perioden. Bortser man från "En man som heter Ove", rasar den svenska marknadsandelen för det första kvartalet 2016 ned till knappt sju procent av den totala biokakan. De tio mest sedda svenska filmerna, första kvartalet 2016, enligt statistik från Svenska Filminstitutet: 1) "En man som heter Ove" 1 259 115 besök (totalt 1 688 143 sedan premiär) 2) "En underbar jävla jul" 115 876 besök (totalt 716 446) 3) "Tsatsiki, farsan och olivkriget" 92 428 besök (totalt 205 744) 4) "Den unge Zlatan" 79 179 besök (totalt 79 179) 5) "Tjuvheder" 17 802 besök (totalt 53 349) 6) "LasseMajas detektivbyrå – Stella nostra" 17 063 besök (totalt 271 310) 7) "Bajsfilmen – Dolores och Gunellens värld" 14 779 besök (totalt 14 779) 8) "The Swedish theory of love" 14 489 besök (totalt 14 489) 9) "Martha & Niki" 9 950 besök (totalt 9 950) 10) "Efterskalv" 6 063 besök (totalt 10 500) De fem mest sedda filmerna, första kvartalet 2016: 1) "En man som heter Ove" 1 259 115 besök (totalt 1 688 143 sedan premiär) 2) "Star wars: The force awakens" 482 040 besök (totalt 1 312 275) 3) "Zootropolis" 471 148 besök (totalt 471 148) 4) "Deadpool" 401 716 besök (totalt 401 716) 5) Den gode dinosaurien" 339 283 besök (totalt 339 283)


Jeanette Bonniers memoarer ges ut i höst

Summary: På fredagen begravdes Jeanette Bonnier, tidigare huvudägare i Bonniers, i Oscarskyrkan i Stockholm. I höst kommer hennes memoarer, skrivna tillsammans med Ulrika Knutson.

Mediekoncernen Bonniers enskilt största ägare Jeanette Bonnier avled den 16 april, 82 år gammal. Hennes familj och Mediesverige fick under fredagen ta farväl av den uppskattade medieprofilen under begravningen i Oscarskyrkan i Stockholm. Jeanette Bonnier ägde ensam en tiondel av Bonnierkoncernen och var dessutom initiativtagaren till Bonniers konsthall. Hon satt även i styrelsen för både DN och Expressen. Under hösten ges memoarerna om Jeanette Bonnier ut. Memoarerna är skrivna tillsammans med journalisten och författaren Ulrika Knutson. – Man kan säga att det kretsar kring hennes intresse för konsten och människorna hon träffar i den världen. Det handlar också om den svåra upplevelsen när hennes dotter Maria dog i en bilolycka på 80-talet, och hur konsten räddar henne tillbaka till livet, säger förläggaren Albert Bonnier. Ulrika Knutson har tidigare tilldelats priser som Guldpennan och Stora journalistpriset. Hon var även nominerad till ett Augustpris för Årets svenska fackbok med "Kvinnor på gränsen till genombrott" 2004. – Det var ett naturligt val att det blev Ulrika Knutsons som skulle skriva. Hon är helt enkelt enastående bra, en av landets bästa kulturjournalister. Det var Jeanette tydlig med att hon ville ha, säger Albert Bonnier. För två år sedan kontaktade Albert Bonnier Jeanette Bonnier för att diskutera om de skulle börja arbeta med hennes memoarer. – Hon och Ulrika Knutsson satte i gång ganska direkt och har arbetat kontinuerligt. Det blir väl lite annorlunda nu eftersom hon inte finns kvar, men de två hann skriva så pass mycket tillsammans så det kommer kännas som att Jeanette var med, säger Albert Bonnier. Memoarerna ges ut på Wahlström och Widstrand och förhoppningen är att de ska ges ut under senhösten. – Jeanette och Ulrika har hunnit gå igenom det Jeanette tyckte var viktigt i sitt liv. Nu kommer Ulrika prata med andra runt omkring som var viktiga för Jeanette. Exakt när memoarerna kommer har vi inte bestämt än. Vi måste få allt på plats och det ska kännas som något Jeanette själv hade velat ha. Läs mer: ”Jeanette Bonnier var en orädd människa”


Cannes är störst och bäst bland festivalerna

Summary: Cannes är fortfarande det överlägset viktigaste skyltfönstret för världens konstfilm. Jämfört med festivalkonkurrenterna i Berlin och Venedig står Cannes i en klass för sig, visar Filmfredags granskning.

När Woody Allens ”Café Society” kickar i gång den 69:e Cannesfestivalen på onsdag så står den ikoniska franska filminstitutionen starkare än någonsin. Sjuttio år efter den officiella starten växer festivalen fortfarande. I fjol vallfärdade 32 000 ackrediterade branschdjur tillsammans med nära 5 000 mediearbetare till den palmprydda strandpromenaden La Croisette. Lägg till horder av nyfikna stjärnskådare med selfiepinnar så dubbleras invånarantalet i den gamla fiskarbyn som numera är ett reservat för lyxhotell, märkesboutiqer, restauranger och överdimensionerade yachter. Och, förstås, en gång om året för filmstjärnor som kindpussar varandra på röda mattan till smattrande fotoblixtar och ljudet av smällande champagnekorkar. Bakom den glättiga och glamorösa fasaden har Cannes en livsviktigt uppdrag för den globala konstfilmen. Ingen annan festival erbjuder samma sorts skyltfönster för den seriösa filmen. Att fjolårets Guldpalmsvinnare, Laszlo Nemes ”Sauls son”, gick vidare och vann både Oscar och Golden globe för bästa utländska film är ingen slump. Tvärtom har de filmer som har premiär i Cannes mångdubbelt större chanser att bli framgångsrika på de stora prisgalorna. Jämfört med de andra europeiska filmfestivalerna Berlin och Venedig står Cannes i en klass för sig. Sedan 1951 (då Berlinfestivalen startade) har de filmer som haft premiär i Cannes tagit nära 70 procent av de 5 olika priser som Filmfredag har titta på: EFA award, Oscar bästa film, Oscar bästa utländska film, Golden globe för bästa utländska film och Guldbaggen för bästa utländska film (se alla siffror i grafiken intill). Under de senaste fyra åren har Cannesfilmerna dominerat totalt, från Oscarsgalan och Golden globe till EFA awards och Guldbaggegalan. Förutom Laszlo Nemes starka förintelsedrama återfinns Guldpalmsvinnare som Michael Hanekes ”Amour”, Abdellatif Kechiches ”Blå är den varmaste färgen” och Paolo Sorrentinos ”Den stora skönheten”. Samt Guldpalmskandidater som Andrej Zvjagintsevs ”Leviatan” och Pawel Pawlikowskis ”Ida”. Enda prisklassen där Cannes inte dominerar är Oscar för bästa film som nästan undantagslöst går till amerikanska filmer – de två senaste vinnarna ”Spotlight” och ”Birdman” hade båda världspremiär i Venedig. För att hitta en Berlinfilm som lyckats slå sig in på de fem prislistor som DN tittat på får man gå tillbaka till 2011 då Asghar Farhadis Guldbjörnsbelönade skilsmässodrama ”Nader och Sadim – en separation” gjorde succé och tog hem både Oscar, Golden globe och Guldbagge. Att Cannes erbjuder filmvärldens finaste premier cru-skördar är huvudanledningen till att så många söker sig till Rivieran i mitten av maj. En av dem är den brittiska veteranen Charles McDonald, en luttrad filmpublicist som pendlat mellan Cannes, Berlin och Venedig i mer än tre decennier. Under årets Cannesfestival ska han sköta pr-verksamheten kring nya filmer av Guldpalmskandidater som Pedro Almodóvar, Jim Jarmusch, Ken Loach, Xavier Dolan och Olivier Assayas. – Jag älskar verkligen båda festivalerna i Venedig och Berlin, men det är ingen tvekan om att Cannes är nummer 1. Det har bara blivit tydligare under de senaste åren, vare sig man gillar det eller inte. När jag talar med filmskapare så säger de alla att det helst vill testa sig själva i Cannes. En Guldpalm smäller helt enkelt mycket högre än ett Guldlejon eller en Guldbjörn. Cannes är också det bästa skyltfönstret för de mer esoteriska och utmanande filmerna som vill hamna på löpsedlarna, säger Charles McDonald, som driver bolaget International Rescue från hemmabasen London. McDonald menar att Cannes har stärkt sin ledande ställning efter den senaste finanskrisen runt 2008. – De ekonomiskt tuffa tiderna och mediebranschens ekonomiska kris har gjort att bevakningen har skurits ner i Berlin och Venedig, medan alla fortfarande satsar i Cannes. Bara antalet journalister och att bevakningen håller högre klass än på någon annan festival gör att Cannes är det bästa skyltfönstret. Det som oroar mig lite är att allt fler journalister är mer upptagna av att jaga den stora Angelina Jolie-intervjun i stället för att upptäcka morgondagens regissörer och skådespelare, säger McDonald. Han tror att Cannes kommer att behålla sin särställning under överskådlig framtid. – Cannes är som friskt syre för konstfilmen och en mer diversifierad filmkonst. Trots digitaliseringen och dess förändrade distributionsformer så ger en Canneslansering en helt annan sorts publicitet, säger Charles McDonald. Den svenska succéregissören Ruben Östlund är en av dem som framgångsrikt använt Cannes som språngbräda ut i världen. Samtliga hans tre senaste filmer, ”De ofrivilliga”, ”Play” och ”Turist”, har haft världspremiär i den prestigefyllda sidosektionen Un certain regard (UCR), som är snäppet under Guldpalmstävlingen. För två år sedan vann ”Turist” detta det näst finaste priset och nominerades senare bland annat till en Golden globe och en Bafta för bästa utländska film. Som jurymedlem i årets Un certain regard-sektion är det Östlunds tur att kasta ”ett särskilt ögonkast” på nya spännande filmskapare. – Egentligen har jag inte tid att sitt i någon jury eftersom vi snart ska börja spela in nya filmen ”The square”, men detta är ett erbjudande man inte kan tacka nej till. Dem jag jobbar med i USA ringde genast och gratulerade som om jag hade vunnit ett pris. Jag tror att Thierry Frémaux, festivalens konstnärliga ledare, har dåligt samvete för att ”Turist” inte var med i Guldpalmstävlingen. Ett visst mått av payback är det i alla fall, säger Ruben Östlund självsäkert och skrattar lite. Ni behöver knappast gissa var han siktar på att ha världspremiär med filmen nästa år. Ruben Östlund har alltid siktat mot stjärnorna i Cannes. – De regissörer som jag ser upp till har premiär på sina filmer i Cannes. Guldpalmstävlingens startuppställning är den enda jag kastar mig över när nyheten släpps. I Cannes har fler olika typer av filmer en chans att bli sedda – till skillnad från Berlin och Venedig. Tack och lov går det inte att köpa sig in i det absoluta finrummet i Guldpalmstävlingen, säger Östlund. Han menar att Cannes har en viktigare roll för den smala och konstnärliga filmen än någonsin. – Cannes har lyckats blanda idén om glamour och filmstjärnor på röda mattan med kompromisslös konst. Det är en oslagbar kombination. Startåret räknas officiellt till 1946, men festivalen grundades redan 1939 som ett svar på Mussolinis fascistiska propagandafestival i Venedig. Den första Cannesfestivalen fick genast ställas in på grund av att Hitler invaderade Polen. Den årliga budgeten ligger på 20 miljoner euro. 2015 utfärdades cirka 32 000 ackrediteringar till professionella besökare, varav bland annat 5 400 producenter, 4 700 distributörer och nära 1 600 filmskapare och manusförfattare från hela världen. Fjolårets Cannesfestival bevakades av 4 038 journalister plus 700 tekniker från totalt 89 olika länder. Printjournalister dominerar fortfarande till antalet (891), men renodlade webbjournalister ökar snabbast. Sedan 1995 har antalet ackrediterade webbjournalister ökat från 1 till 544. I fjol visades 129 filmer i det officiella programmet (inklusive Cannes classics, Kritikerveckan och Quinzaine des réalisateurs) och 1 147 på marknaden. Den 69:e festivalen startar nu onsdag den 11 maj och pågår till och med söndag den 22 maj. Bland de ofta återkommande regissörerna återfinns Canneskända namn som Pedro Almodóvar, bröderna Dardenne, Xavier Dolan, Jim Jarmusch, Ken Loach, Nicole Garcia, Park Chan-Wook och Bruno Dumont. Ingen svensk långfilm har passerat någon av urvalskomittéernas nålsögon i år, varken i den stora tävlingsserien eller i någon av sidoserierna. Två svenska kortfilmer har dock chans att vinna en Guldpalm, dels ”Madre” i regi av Simón Mesa Sotos och ”Fight on a Swedish beach” av Simon Vahlne. Konstfilmen ”Her self” av koreografen Maud Karlsson och regissören Martin Lima de Faria visas i Short film corner. Skandinavisk film är över huvud taget ovanligt osynlig i den kommande festivalen. Dansken Nicolas Winding Refn tävlar om en Guldpalm men med den internationella skräckfilmen ”The neon demon” med Elle Fanning i huvudrollen. I sidoserien Un certain regard visas den finska debutfilmen ”Tha happiest day in the life of Olli Mäki” av Juho Kuosmanen. Källa: Filmfestivalen i Cannes


Jazzgitarristen Doug Raney inspiratör i 40 år

Summary: I 40 år var amerikanske jazzgitarristen Doug Raney en musikaliskt lågmäld men inspirerande företrädare för bebopidiomet. Han var inte den mest kände jazzmusikern i världen.

Men i Danmark, där han bodde i nära 40 år var han viktig del av jazzscenen. För svensk publik var han kanske mest känd för att ha spelat med Bernt Rosengren i olika konstellationer. Han dog i Köpenhamn i veckan, bara 59 år gammal. Doug Raney började spela gitarr som tonåring. Han saknade inte påbrå. Hans far var jazzgitarristen Jimmy Raney, och med honom gjorde han han också gjorde sin första skivinspelning 1975. På skivan medverkade också pianisten Al Haig. Det var inget dåligt debutsällskap. Al Haig hade en gång varit med i kretsen kring altsaxofonisten Charlie Parker och trumpetaren Dizzy Gillespie som revolutionerade jazzmusiken på 40-talet. Även Jimmy Raney hade spelat med Charlie Parker, men främst arbetat sig igenom 50-talet i olika smågrupper och spelat med tenorsaxofonisten Stan Getz. Doug Raney, som föddes i New York 1956, började som många andra i sin generation att spela blues- och rockgitarr inspirerad av Jimi Hendrix, Eric Clapton och blueslegendarer som Muddy Waters och BB King. Men redan i de sena tonåren renodlade han sitt jazzintresse. I en baksidestext till en duoskiva han gjorde med sin far 1979 beskriver Doug Raney hur han vid en serie spelningar på jazzklubben Bradleys i New York, ”ett av mina första riktiga jobb”, var nära att hoppa av, varje kväll. Bradleys var på den tiden ett ställe dit många spellediga jazzmusiker gick och bland publiken fanns ofta stadens stora jazznamn. – Jag var livrädd mest hela tiden och förväntade mig att någon skulle säga åt mig ”gå hem och träna, grabben”. Men de flesta var uppmuntrande och på något sätt klarade jag mig igenom jobbet, skriver han på baksidestexten. Doug Raney flyttade tidigt till Europa, först till Holland och sedan till Danmark, där han blev kvar. – New York kan vara ett väldigt tufft ställe att bo på för en musiker. Det finns många fler scener att spela på än exempelvis här i Köpenhamn, men det finns också enormt många fler som spelar, så konkurrensen blir oerhört hård. Fast jag tror inte att det var skälet till att jag flyttade till Köpenhamn 1977. – Jag kunde mycket väl ha klarat att bo kvar och spela i New York, men jag har alltid känt en dragning till Europa, berättade han i en intervju i svenska jazztidskriften OJ i december 2001. I Köpenhamn etablerade han sig, gifte sig, fick barn och blev en i den koloni av amerikanska jazzmusiker som då bodde i Köpenhamn: tenorgiganten Dexter Gordon och pianisterna Horace Parlan och Kenny Drew för att nämna några spelkamrater. Han började också arbeta med danska och skandinaviska musiker. En av dem var Bernt Rosengren som han spelade med i olika grupper, både i Rosengrens ganska kortlivade storband, dokumenterat på skiva, och i mindre sättningar. Två andra tenorsaxofonister, svenske Tomas Franck, också bosatt i Köpenhamn, och amerikanen Bob Rockwell hörde till Doug Raneys medspelare. En serie skivor med flera av jazzens standardlåtar som Raney gjorde tillsammans med trumpetaren Chet Baker och danske basisten Niels Henning Ørsted Pedersen, inspelade på jazzklubben Montmartre 1979, visar tydligt att den då endast 23-årige Raney var sina äldre medmusikers jämlike. Doug Raney var i perioder borta från spelandet på grund av missbruksproblem. Han blev aldrig riktigt välkänd utanför den inre jazzkretsen, men var ändå under nära 40 år en betydelsefull inspiratör i Köpenhamns jazzliv, och en viktig del av Skandinaviens och Europas jazzscen. När Doug Raney kom till Köpenhamn såg det annorlunda ut bland de unga musikerna, som många höll på med fusionsmusik. Doug Raney har hela tiden varit trogen sin egen jazzuppfattning med sitt lågmälda, harmoniska och rytmiska gitarrspel. – Nu spelar de flesta unga musiker bebop i stället. Det tycker jag är bra eftersom det är den stil jag själv spelar och tycker om, sade han i OJ 2001.


Olle Ljungström död

Summary: Artisten Olle Ljungström är död. Han ska ha hittats död i sitt hem under natten till onsdagen. En nära vän till artisten bekräftar dödsfallet för DN.

Det var under natten till onsdagen som Olle Ljungström anträffades död i sin bostad i Alingsås. Vårdpersonal ska ha hittat den folkkära artisten avliden. En nära vän till artisten bekräftar Ljungströms död för DN. Omständigheterna på platsen gjorde att polis och läkare inte omedelbart kunde avgöra hur dödsfallet gått till. – Vi är vid den aktuella fastigheten för att genomföra en teknisk undersökning. Det görs alltid i fall då man inte direkt kan avgöra dödsorsaken, säger Tommy Nyman, presstalesperson på polisen i region väst, till Aftonbladet. Läs mer: Så minns vänner och kolleger Olle Ljungström De senaste åren har Olle Ljungström kämpat med hälsan, enligt tidningen. Inför sin medverkan i ”Så mycket bättre” på TV4 drabbades han av en stroke och fick avbryta inspelningarna vid flera tillfällen för att vila. Olle Ljungström blev 54 år. Ljungström slog igenom i början av 80-talet med bandet Reeperbahn, med albumet Venuspassagen. Bandet upplöstes 1984, men bandet har återförenats vid två turnéer, först 1986 på första Hultsfredsfestivalen och sedan 2010 på Forever Young. Efter ett längre uppehåll från musiken, där Olle Ljungström bland annat gick på Berghs och jobbade som fotomodell, återvände han som soloartist 1993. Sammanlagt släppte han åtta studioalbum som soloartist. Det senaste, ”Släng in en clown”, kom 2013. 2012 var han med i TV4-programmet Så mycket bättre tillsammans med bland andra Magnus Uggla, och blev därmed känd för en bredare publik.  Olle Ljungström i DN Samlingssida: DN:s samlade artiklar om Olle Ljungström Webb-tv: Olle Ljungström inför Så mycket bättre Intervju: Nu har han blivit en alldeles vanlig Olle Intervju: Fredrik Strage möter Olle Ljungström Foto: Stefan Edetoft Olle Ljungström Född 1961. Debuterade med bandet Reeperbahn 1979. Sammanlagt blev det fyra studioalbum med bandet. Reeperbahn-medlemmarna medverkade i den kultstämplade filmen ”G – som i gemenskap” 1983. Solodebuterade med ett självbetitlat album 1993. Därpå följde ”Världens räddaste man” (1994), ”Tack” (1995), ”Det stora kalaset” (1997), ”En apa som liknar dig” (2000), ”Syntheziser” 2002”, ”Sju” (2009), ”Släng in en clown” (2013). Släppte även samlingsskivan ”Så mycket Olle Ljungström” 2012. 2008 kom ”Andra sjunger Olle Ljungström” som innehöll andra artisters tolkningar av hans musik. Medverkade i Jacob Frösséns dokumentär ”En film om Olle Ljungström” 2009. Hade även ett flertal utställningar med egna teckningar och målningar. I samband med att han fyllde 50 gavs boken ”Jag är både listig och stark ut” år 2011. TT


Nya ”Ghostbusters” mest ogillad på Youtube

Summary: Trailern till kommande, kvinnligt frontade remaken ”Ghostbusters 3” är den filmtrailer som fått flest negativa reaktioner i Youtubes historia, skriver The Guardian.

Sedan videon släpptes den 16 april har den fått över 600.000 tummar ned – Youtubes egen ”ogilla”-knapp, vilket gör filmtrailern till den mest dissade i videosajtens historia. Enligt The Guardian handlar många av de negativa reaktionerna om att huvudrollerna bytt kön i den kommande filmen. Den första ”Ghostbusters”-filmen kom 1984 och fick en uppföljare 1989. I Paul Feigs remake, med världspremiär i juli, spelas spökjägarhjältarna av Leslie Jones, Kate McKinnon, Kristen Wiig och Melissa McCarthy. I en andra trailer har filmteamet bemött kontroversen kring filmens uppfattade kvinnohat och rasism, skriver The Guardian. Totalt hamnar ”Ghostbusters 3” på plats 18 av de mest ogillade videoklippen: Plats 1–17 är musikvideor med Justin Biebers ”Baby” i topp med 6 miljoner tummar ned.


Robert Wåtz 50 år: Robs retro fyller dansgolvet

Summary: En gång gick han i bräschen för den svenska dansmusiken. Men Robert Wåtz från Rob’n’Raz är fortfarande dj – och i dag förstår publiken vad det handlar om.

Det var i slutet av 1980-talet. Två unga dj:er hade slagit sig samman och turnerade i folkparkerna under artistnamnet Rob’n’Raz. De spelade funk och hiphop – musik som aldrig hördes i svensk radio – och showade med sin scratchteknik bakom vinylspelarna. Robert ”Rob” Wåtz kom från mångkulturella Botkyrka utanför Stockholm och hade kompisar från olika världsdelar, vilket hade vidgat hans musikintresse. En lärare i sjunde klass introducerade honom för dj-tekniken och snart började Robert köra egna gig på ungdomsgårdar. Han vann dj-SM, och placerade sig högt på en internationell dj-tävling inför ett fullsatt Royal Albert Hall. Men det gick trögt att frälsa folk med dansmusik i det svenska rockbältet. Det var långt till Englands och USA:s housescener, och folkparkspubliken förstod sig inte på det här med rap och scratching. – Folk ville inte se någon dj, de ville se en artist eller en dansare, säger Robert Wåtz och skrattar. Tillsammans med Rasmus Lindvall bildade han duon Rob’n’Raz. De gjorde som andra dj:er, de remixade populära topplistelåtar, spelade in nya versioner med fetare trummor och beat, för att ha något att spela ute på klubbarna. Robert hade en hel del jobb på gayklubbar, där öppenheten för nya trender var större. Men dansmusiken hördes aldrig i radio eller på tv, och de förstod snart att för att nå en större publik behövde de bredda sig – göra egna låtar och ta in en artist som frontfigur. Så träffade de den 17-åriga sångerskan Leila K, ett möte som ledde till singeln ”Got to get”. Och resten är faktiskt ett stycke svensk musikhistoria. Låten slog över en natt och blev topp fem i England, etta i Tyskland och hamnade på Billboardlistan i USA. Det var något så ovanligt som en svensk danslåt på export, långt före Avicii och Swedish House Mafia, före Denniz Pop och Max Martin. – Att vara dj var gatukultur då, som graffiti, breakdance – det var nytt, det var spännande och rebelliskt. Jag tror att vi faktiskt spelade en liten roll i att dansmusiken fick komma in i finrummet. Jag har sett gamla klipp, vi fick vara med i ”Svepet” och sådana där vanliga svenneprogram som typ ”Bingolotto” i dag. Sedan dess har mycket hänt. Digitaliseringen, internet, Youtube och Spotify har revolutionerat både musikbranschen och folks lyssnande. Under tiden försvann också vinylskivorna, ett arbetsredskap för dåtidens dj. Nu ser Robert Wåtz hur intresset är på väg tillbaka för gamla analoga ljudbilder. Han ser det både hos sina egna tonårssöner, som båda gör musik, och på den unga publik som kommer på hans spelningar. För dj:ar, det gör han fortfarande, i bästa retrostil, med skivspelare och ofta samma musik som han försökte locka folkparkspubliken med en gång i tiden. Och numera får han det unga dansgolvet med sig. – Jag kan spela en 90-talslåt med Robin S, ”Show me love”, som de har hört Steve Angellos version av, men jag spelar originalet! Sedan spelar jag någon ny skön houselåt. Det är så brett i dag, så jag älskar att lira. – När vi kommer med vinylspelare och lirar retro så tycker de att det är skithäftigt. Vi är lite vinylambassadörer. Robert Wåtz Gratuleras till: Fyller 50 år den 3 maj. Gör: Musikproducent, dj och eventmakare. Spelar som bäst in nytt material med dj-duon Rob’n’Raz. Bor: I Vasastan i Stockholm. Familj: William Wåtz, 20, och Wictor Wåtz, 18. Flickvän. Lyssnar på: ”Just nu på gammal disco och soul.” Blir lycklig av: ”Sol.” Saker som engagerar: ”Politik. Det som händer i världen nu, som den katastrofala utvecklingen med IS.” Så rensar jag tankarna: Med golf.