Ingen djävlas med mr Lucas

Summary: Ridley Scott har filmatiserat den verkliga historien om Harlems heroinkung Frank Lucas. En tät, spännande film om ett stycke amerikansk nutidshistoria med lysande skådespeleri av Denzel Washington. DRAMA/THRILLER

”AMERICAN GANGSTER” Regi: Ridley Scott I rollerna: Denzel Washington, Russell Crowe, Lymarie Nadal, Josh Brolin m fl Längd: 2 tim, 37 min (från 15 år) 4¤ ”American gangster” handlar om alternativ kapitalism. Släpps man inte in på den legala marknaden återstår alltid den illegala. Fungerar ungefär likadant, ta narkotikan till exempel: tillgång och efterfrågan, kvalitet, varumärken, distribution, marknadsföring, fördelning av marknaden, beskydd – tydligast blir det i det här fallet när Harlems heroinkung nummer ett, Frank Lucas (Denzel Washington), anklagar en av sina konkurrenter för varumärkesintrång. Mr Lucas distribuerar marknadens renaste heroin, Blue magic, hans konkurrent spär ut Lucas varor, för att sedan sälja dem vidare. Under samma varunamn. Inte okej, tycker Frank Lucas. And no one fucks with mr Lucas. Journalisten Marc Jacobson skrev reportaget, Steve Zaillian skrev manuset, Ridley Scott regisserade. Det har blivit en tät, spännande film om ett stycke amerikansk nutidshistoria, 60- och 70-tal, Harlem, New York, Vietnam, Watergate, droger, pengar, politik, poliskorruption – många referenser till filmer som ”French connection” , mycket släktskap med filmpoliser som Popey Doyle och Frank Serpicio. Det är mycket kompetent gjort. Filmen bygger på en sann historia (jo, faktiskt). Denzel Washington och Russell Crowe visar allt sitt bästa. Det är 157 minuter utan särskilt många svackor. Det är kanske inte Den Stora Episka Gangsterfilmen – men stor nog. Marc Jacobsons artikel, som manuset (ett fantastiskt bra sådant) bygger på, publicerades i augusti år 2000 i The New York Magazine. Marc Jacobson följer den före detta narkotikagangstern Frank Lucas, nu 69 år, på en nostalgisk, men helt osentimental, hemvändarresa till Harlem, där han öppenhjärtigt berättar och bekänner om vartannat. Det är ett reportage i den klassiska amerikanska journalistskolan av en sort vi sällan ser på våra breddgrader. Mästerligt, med andra ord. (Artikeln ligger ute på tidningens hemsida, sök på ”The return of superfly” .) Frank Lucas fick sedermera ett långt fängelsestraff omvandlat till en villkorlig frigivning, efter att han valt att samarbeta med åklagarna, särskilt i deras jakt på andra korrumperade poliser. I början av 70-talet beräknas nästan 70 procent av New Yorks narkotikapoliser själva ha varit mutade eller aktivt inblandade i droghandeln. Ridley Scott koncentrerar sig på Frank Lucas och hans affärsimperium, men berättar parallellt också historien om polismannen Richie Roberts (Russell Crowe) som blir besatt av tanken på att fånga Lucas. Lite tradigt blir det med den traditionella domstolstvisten mellan den bohemiske, notoriskt otrogne, men rättspatosimpregnerade polisen Richie och den bedragna, svikna frun som vill ta deras gemensamma dotter så långt som möjligt därifrån. Men det är kanske å andra sidan en dramaturgisk nödvändighet, och lite lätt originalitet kan man också finna i den utvikningen – Richie Roberts drabbas, vid en tidpunkt när vi absolut inte förväntar oss detta, plötsligt av hundraprocentig ånger, och vänder tvärt. Till allas förvåning. Filmen följer visserligen stundtals genrens traditionella uppbyggnad, men den är samtidigt, och bitvis, mycket subtilare än så. Ridley Scott hittar flera små enskildheter i berättandet som gör stor skillnad. Gangstergenren har ju ofta ägnat sig åt frågor om lojalitet, vänskap, familj – Ridley Scott tar knappast fasta på själva offren, men de finns med, de syns, och de känns. Man skall inte heller överdriva filmens politiska ambitioner men här finns definitivt ett svart politiskt perspektiv, som berör både rasism och klass, och absolut uppkomlingens sätt att hantera sin nyvunna position, och sina nya pengar. Det är inte lika avgörande i vår del av världen, även om vi kan se det i Sverige också, men Frank Lucas vet och förstår tidigt skillnaden mellan gamla pengar och nya. Han är därför mycket noga med att inte dra uppmärksamhet till sig genom spektakulärt uppträde – ändå kan man säga att hans ansträngningar till slut är förgäves: en sekunds fåfänga får honom på fall, och han vet om det i samma ögonblick. Det är en ruskigt bra scen när han inför ögonen på sin fru Eva (Miss Puerto Rico) eldar upp sin miljon-chinchilla i den öppna spisen. Under sina glansdagar gjorde han 1 miljon dollar – om dagen. ”My maaan” , säger Frank Lucas genom hela filmen. Detsamma kan vi säga om Denzel Washington. Han tillhör den yttersta eliten i amerikanskt skådespeleri på duk, större närvaro är svårt att finna. Han har ett sådant kolossalt lugn, och då menar jag inte temperamentet, utan kroppen. Ni vet hur vissa skådespelare agerar med allt de har, Denzel Washington är så stilla, så stilla, när det väl kommer ur honom är man på helspänn och missar inte en stavelse. Russell Crowe äger lite av samma förmåga, när de till slut möts i en av filmens allra sista scener – det är en mycket stark och stilsäker komposition – blir det nästan till en envig i konsten att tiga still och inte röra en fena. Mycket vackert gjort. JOHAN CRONEMAN film@dn.se


Ingen djävlas med mr Lucas

Summary: Ridley Scott har filmatiserat den verkliga historien om Harlems heroinkung Frank Lucas. En tät, spännande film om ett stycke amerikansk nutidshistoria med lysande skådespeleri av Denzel Washington.

”AMERICAN GANGSTER” Regi: Ridley Scott I rollerna: Denzel Washington, Russell Crowe, Lymarie Nadal, Josh Brolin m fl Längd: 2 tim, 37 min (från 15 år) 4¤ ”American gangster” handlar om alternativ kapitalism. Släpps man inte in på den legala marknaden återstår alltid den illegala. Fungerar ungefär likadant, ta narkotikan till exempel: tillgång och efterfrågan, kvalitet, varumärken, distribution, marknadsföring, fördelning av marknaden, beskydd – tydligast blir det i det här fallet när Harlems heroinkung nummer ett, Frank Lucas (Denzel Washington), anklagar en av sina konkurrenter för varumärkesintrång. Mr Lucas distribuerar marknadens renaste heroin, Blue magic, hans konkurrent spär ut Lucas varor, för att sedan sälja dem vidare. Under samma varunamn. Inte okej, tycker Frank Lucas. And no one fucks with mr Lucas. Journalisten Marc Jacobson skrev reportaget, Steve Zaillian skrev manuset, Ridley Scott regisserade. Det har blivit en tät, spännande film om ett stycke amerikansk nutidshistoria, 60- och 70-tal, Harlem, New York, Vietnam, Watergate, droger, pengar, politik, poliskorruption – många referenser till filmer som ”French connection”, mycket släktskap med filmpoliser som Popey Doyle och Frank Serpicio. Det är mycket kompetent gjort. Filmen bygger på en sann historia (jo, faktiskt). Denzel Washington och Russell Crowe visar allt sitt bästa. Det är 157 minuter utan särskilt många svackor. Det är kanske inte Den Stora Episka Gangsterfilmen – men stor nog. Marc Jacobsons artikel, som manuset (ett fantastiskt bra sådant) bygger på, publicerades i augusti år 2000 i The New York Magazine. Marc Jacobson följer den före detta narkotikagangstern Frank Lucas, nu 69 år, på en nostalgisk, men helt osentimental, hemvändarresa till Harlem, där han öppenhjärtigt berättar och bekänner om vartannat. Det är ett reportage i den klassiska amerikanska journalistskolan av en sort vi sällan ser på våra breddgrader. Mästerligt, med andra ord. (Artikeln ligger ute på tidningens hemsida, sök på ”The return of superfly”.) Frank Lucas fick sedermera ett långt fängelsestraff omvandlat till en villkorlig frigivning, efter att han valt att samarbeta med åklagarna, särskilt i deras jakt på andra korrumperade poliser. I början av 70-talet beräknas nästan 70 procent av New Yorks narkotikapoliser själva ha varit mutade eller aktivt inblandade i droghandeln. Ridley Scott koncentrerar sig på Frank Lucas och hans affärsimperium, men berättar parallellt också historien om polismannen Richie Roberts (Russell Crowe) som blir besatt av tanken på att fånga Lucas. Lite tradigt blir det med den traditionella domstolstvisten mellan den bohemiske, notoriskt otrogne, men rättspatosimpregnerade polisen Richie och den bedragna, svikna frun som vill ta deras gemensamma dotter så långt som möjligt därifrån. Men det är kanske å andra sidan en dramaturgisk nödvändighet, och lite lätt originalitet kan man också finna i den utvikningen – Richie Roberts drabbas, vid en tidpunkt när vi absolut inte förväntar oss detta, plötsligt av hundraprocentig ånger, och vänder tvärt. Till allas förvåning. Filmen följer visserligen stundtals genrens traditionella uppbyggnad, men den är samtidigt, och bitvis, mycket subtilare än så. Ridley Scott hittar flera små enskildheter i berättandet som gör stor skillnad. Gangstergenren har ju ofta ägnat sig åt frågor om lojalitet, vänskap, familj – Ridley Scott tar knappast fasta på själva offren, men de finns med, de syns, och de känns. Man skall inte heller överdriva filmens politiska ambitioner men här finns definitivt ett svart politiskt perspektiv, som berör både rasism och klass, och absolut uppkomlingens sätt att hantera sin nyvunna position, och sina nya pengar. Det är inte lika avgörande i vår del av världen, även om vi kan se det i Sverige också, men Frank Lucas vet och förstår tidigt skillnaden mellan gamla pengar och nya. Han är därför mycket noga med att inte dra uppmärksamhet till sig genom spektakulärt uppträde – ändå kan man säga att hans ansträngningar till slut är förgäves: en sekunds fåfänga får honom på fall, och han vet om det i samma ögonblick. Det är en ruskigt bra scen när han inför ögonen på sin fru Eva (Miss Puerto Rico) eldar upp sin miljon-chinchilla i den öppna spisen. Under sina glansdagar gjorde han 1 miljon dollar – om dagen. ”My maaan”, säger Frank Lucas genom hela filmen. Detsamma kan vi säga om Denzel Washington. Han tillhör den yttersta eliten i amerikanskt skådespeleri på duk, större närvaro är svårt att finna. Han har ett sådant kolossalt lugn, och då menar jag inte temperamentet, utan kroppen. Ni vet hur vissa skådespelare agerar med allt de har, Denzel Washington är så stilla, så stilla, när det väl kommer ur honom är man på helspänn och missar inte en stavelse. Russell Crowe äger lite av samma förmåga, när de till slut möts i en av filmens allra sista scener – det är en mycket stark och stilsäker komposition – blir det nästan till en envig i konsten att tiga still och inte röra en fena. Mycket vackert gjort. JOHAN CRONEMAN film@dn.se


"Dumstrut"/"Att döda ett tivoli"/"Brott och Straff" på Backa teater

Summary: En rungande fullträff. Mattias Andersson slår till ordentligt på nya jobbet. I en trippelpremiär på Nya Backa teater undersöker han Dostojevskijs "Brott och straff". Det blir en helgjuten föreställning utan svackor, tycker Mikael Löfgren.

Så var det äntligen dags för ännu ett kapitel i den rätt fantastiska sagan om Backa teater: trippelpremiär som invigning av de nya lokalerna på Lindholmen i Göteborg. Teatern ligger mitt i klustret av it-utbildningar och kunskapsindustri som är stadens nya varumärke. För trettio år sedan började alltsammans med att en liten grupp från Stadsteatern gav sig ut i gymnastiksalar och klassrum. För knappt tjugo år sedan fick man en egen teater i en före detta bultfabrik vid Backaplan på Hisingen. Under Eva Bergman erövrade man en position som en av landets viktigaste teatrar för barn och ungdomar. Och nu: ännu en metamorfos. Teaterchefen Mattias Andersson tassar inte in på nya jobbet i filttofflor. Han tar yrket på blodigt allvar, och slår till med en trippelpremiär med en sammanlagd spellängd som 1980-talets mastodontuppsättningar i Berlin. I tre pjäser undersöks föreställningskomplexet "brott och straff", bland annat med utgångspunkt i Dostojevskijs roman. Det har blivit en rungande fullträff, som bör ge eko långt ut i teatervärlden. "Dumstrut" riktar sig till förstaklassare och uppåt. Det är en löst sammanhållen, framimproviserad nummerrevy. Det associativa sättet att berätta är Lars Melins adelsmärke som regissör. Föreställningen uppstår på scen. Det är omöjligt att veta vad som ska hända i nästa ögonblick. Spelsättet är nära besläktat med lek och ramsa, och utnyttjar rörelse lika mycket som replik. Skådespelarna grupperar om sig i olika konstellationer som barn på en skolgård: alla tillsammans, alla mot en, två och två. Rätt vad det är poppar frågeställningen upp: vad är rätt och vad är fel, måste man ha regler, vad är ett rimligt straff och vem ska utmäta det. Dennis Andersson har skrivit "Att döda ett tivoli" som i regi av Öllegård Goulos riktar sig till barn från elva år. På ett plan handlar den om två tjejkompisar och en kille som ägnar sommarlovet åt att bygga ett tivoli som tjejerna sedan slår sönder. På ett annat plan handlar den om det fruktansvärda inflytande som föräldrar har på sina barn. Det har blivit en spännande föreställning, inte minst tack vare Ylva Gallons fantastiska spel i rollen som den världsföraktande, trygghetstörstande tonåringen Dunja. Mattias Andersson står för regi och bearbetning av romanernas roman: Dostojevskijs "Brott och straff". I uppsättningen, som riktar sig till alla över femton, sammanstrålar hela ensemblen och utnyttjas hela scenrummet. Vi befinner oss inte i det förrevolutionära Ryssland, utan i 2000-talets segregerade storstad: papperslösa arbetare, nyrika uppkomlingar, utslagna och prostituerade. Maskerade gäng drar som cykloner genom staden, och förföljs av allt tröttare poliser. Och i stormens öga: den utfattige studenten Raskolnikov - lysande spelad av Joel Kinnaman - som utvecklar tankar kring vad som skiljer vanliga människor från de ovanliga, de som tar sitt öde i egna händer och ändrar historiens gång. Det är en anmärkningsvärd prestation att göra den frågeställningen aktuell och levande, men det är vad Mattias Andersson och ensemblen lyckas med. Låt mig bland många fina skådespelarinsatser nämna två: Mats Blomgrens och Lars Väringers. Föreställningen är - lika litet som "Dumstrut" och "Att döda ett tivoli" - helgjuten och utan svackor. Men liksom de vibrerar den av liv, vittnar den om att på nya Backa teater på Lindholmen i Göteborg vågar man på ett lekfullt sätt berätta om livets och världens allvar.


Ingmar Bergman hyllas i New York

Summary: Ingmar Bergman får nu en stor hyllning i New York. Med start måndag kväll ska flera av hans filmer visas och de kommer att introduceras av några av hans mest kända skådespelare.

Det är helt i sin ordning att hyllningen arrangeras av kulturcentret BAM, Brooklyn Academy of Music, som med stolthet kallar sig "Bergmans exklusiva teaterhem i USA". BAM har genom åren lockat mängder av hängivna New York-bor till en rad av Bergmans Dramatenuppsättningar, som "Fröken Julie", "Lång dags färd mot natt", "Hamlet", "Spöksonaten" och "Maria Stuart". Gästspelen, på svenska, fick regelmässigt stor uppmärksamhet. Nu är New Yorks Bergmanfans inbjudna till en minnesstund på måndag kväll. Skådespelare som Bibi Andersson, Peter Stormare, Pernilla August, Lena Endre och Lena Olin kommer att framträda och läsa stycken från Bergmans dagböcker. BAM-hyllningen fortsätter sedan under nästa vecka med visningar av flera av Bergmans mest kända filmer. "Skammen" kommer att introduceras av den bästsäljande Brooklynförfattaren Jonathan Letham. Bibi Andersson och Pernilla August kommer att presentera "Persona" respektive "Fanny & Alexander". "Sommaren med Monika" visas samtidigt under två veckor på IFC Center, en biograf på nedre Manhattan som ofta visar utländska kvalitetsfilmer och dokumentärer. IFC Center påminner nu besökarna om att denna Bergmanfilm från 1953 inte omedelbart betraktades som en del av den finkultur som BAM förmedlar. Med hjälp av nakenscenen med Harriet Andersson marknadsfördes filmen i USA under titeln "Monika: The story of a bad girl". Filmen lockade också på den tiden unga män som Woody Allen, som senare kom att inspireras djupt av Bergman. Woody Allen beskriver nu "Sommaren med Monika" som en av sina första stora filmupplevelser även om han då inte hade en aning om vem det var som regisserat filmen.


Bilderna polisen inte ville se

Summary: Konstnären Elisabeth Ohlson Wallin bjöds in av Skånepolisen för att visa sina bilder. Men när polisledningen fick se dem var hon inte längre välkommen.

Censur, och olyckligt att polisen som ska skydda yttrandefriheten ligger bakom, säger Elisabeth Ohlson Wallin till DN. Polisen i Skåne bjöd in konstnären Elisabeth Ohlson Wallin att tala och visa bilder för lärare, socialarbetare och poliser på en konferens om hatbrott den 24 oktober. Men när arrangörerna fick se vilka bilder Elisabeth Ohlson Wallin tänkte visa, alla ur utställningen "In hate we trust", krävde de att hon skulle ta bort två av bilderna eller också skulle de tvingas stryka henne från programmet, uppger Sydsvenskan på söndagen. Bilderna i fråga föreställer dels hur änglaliknande kvinnor betraktar en teve med kd-ledaren Göran Hägglund i rutan, dels kyrkobesökare som gör Hitlerhälsning. Båda vill väcka opinion mot konservativa krafter inom kyrkan som hetsat mot och kritiserat homosexualitet. Polisen ville alltså inte veta av dem. - För mig är det censur att försöka stoppa bilderna, säger Elisabeth Ohlson Wallin till Dagens Nyheter. En tid innan konferensen blev jag uppringd av någon som sa att länspolismästaren Eva Årestad Radner ville stryka mig från programmet. - Men sedan måste det ha blivit internt bråk, för två dagar före konferensen fick jag veta per sms att jag var välkommen med alla bilderna. Ärendet har nu anmälts till åklagaren Björn Eriksson vid riksenheten för polismål som utreder om Skånepolisen gjort brottsligt fel. - Det är så fullständigt fel signaler man sänder från vår sida, säger Stefan Olsson på Polisförbundet i Malmö. I stället för att skydda konstnärens rätt att yttra sig har polisledningen begränsat den. Informationsdirektör Lars Förstell på Skånepolisen anser att censuranklagelsen är överdriven. - Vi har anlitat Elisabeth Ohlson Wallin och betalat 30.000 kronor för att hon ska hålla en föreläsning på en av oss arrangerad konferens i en viss fråga som innehåller ett visst antal komponenter inom hatbrottsproblematiken. Vi kände att fokuset blev väldigt starkt inriktat på HBT-frågor, medan vi kände behov av att belysa betydligt mycket mer, säger han till Sydsvenskan. - Det är särskilt allvarligt att det är just polisen som ville sätta stopp för mina bilder, hävdar Elisabeth Ohlson Wallin. Säkra källor har sagt mig att det var en pingstvän inom Skånepolisen som ville censurera mig. Jag har mött det förut, att personer som är aktiva i frikyrkorna haft svårt att skilja sina privata övertygelser från sin yrkesutövning. - De bägge bilder polisen ville ta bort är därtill centrala för min utställning. De vill visa hur makten och auktoriteterna ofta underblåser de känslor som i sin tur ligger bakom många hatbrott, säger Elisabeth Ohlson Wallin.


Modernas Brilloboxar förklaras värdelösa

Summary: Moderna museet bekräftar att de sex Brilloboxar som donerats av museets grundare Pontus Hultén är kopior. Över hundra boxar, gjorda efter Andy Warhols död, kan nu vara värdelösa.

I våras kom ett avslöjande som skakade konstvärlden. Över 100 Brilloboxar, som troddes vara beställda av Moderna museet 1968, med tillstånd från Andy Warhol, misstänktes vara kopior. Det bekräftas nu i en utredning som Moderna gjort av museets boxar. I själva verket tillverkades de 1990, tre år efter konstnärens död, och är värdelösa på konstmarknaden. – Vi anser att boxarna som tillverkades 1990 bör ses som kopior eller scenografi, sa Moderna museets chef, Lars Nittve, i en intervju i torsdagens Expressen. Ursprungligen lät Andy Warhol tillverka ett stort antal Brilloboxar i trä. Det var 1964, och boxarna som är repliker av kartongförpackningar från företaget Brillo är en del av ett av Andy Warhols mest kända popkonstverk. Till utställningen i Stockholm 1968 blev det för dyrt att transportera boxarna från USA. Därför beställde Moderna 400 boxar i wellpapp från Brillos fabrik. Dessutom tillverkade man med tillstånd från Andy Warhol 10 till 15 träboxar. Av papperslådorna återstår i dag ett exemplar i Modernas samlingar. De träboxar som ingick i utställningen är borta. – De har förskingrats på något sätt. Sålts eller getts bort till privatpersoner, säger museets chefskonservator, Lars Byström. Moderna har ett uppdrag från staten som inte tillåter museet att sälja konst. Detta till trots sålde eller gav Pontus Hultén bort samtliga boxar. Två av dem fick Olle Granath, i dag ständig sekreterare för Kungliga konstakademien. I slutet av nittiotalet sålde han boxarna vidare via ett galleri i New York för närmare 200 000 kronor. – Brilloboxarna dök upp på Pontus kontor 1968. Jag hade dem i mitt hem, ett tag hade jag dem som nattduksbord, säger Olle Granath. De Brilloboxar som skandalen handlar om är från 1990 och användes vid en utställning i S:t Petersburg. De tillverkades på uppdrag av Pontus Hultén, som också tog hand om dem efter utställningen. Sex av dem donerades till Moderna museet. Enligt Expressen har ett stort antal av de återstående boxarna sålts med falska äkthetsbevis som intygar att de gjordes för utställningen i Stockholm 1968. ”Dessa boxar är inte auktoriserade av konstnären och bör tas bort i den officiella förteckningen över Andy Warhols Brilloboxar”, står det i Modernas utredning. – Ur ett konstnärligt perspektiv liknar de alla andra Brilloboxar, men kommersiellt är de inte värda något, säger Lars Byström. Samtidigt menar han att diskussionen om Brilloboxarna är mer komplicerad än så. – Warhols konstnärskap gick ut på att ta vanliga föremål och göra konst av dem. Det går inte att tala om äkta eller falskt här. Senast en box såldes var i april på auktionshuset Christie’s i London där den gick under klubban för motsvarande nästan 730 000 kronor. I februari såldes på samma auktionshus en annan box för drygt en miljon kronor. I Stockholm drogs en Brillobox in från auktionskammarens vårauktion sedan det framkommit uppgifter som gjorde att boxens bakgrund kunde ifrågasättas. – Boxen hade varit i New York hos The Andy Warhol Art Autentication Board, blivit godkänd och fått ett nummer. Men vi fick indikationer på att boxen kunde vara gjord vid ett senare datum än det som uppgavs, säger Andreas Rydén på Stockholms auktionskammare. Han uppskattar att runt 30 kopior av Warhols Brilloboxar har sålts på auktion och att det totala antalet försäljningar runt om i världen uppgår till mellan 70 och 80. Andreas Rydén vill inte uttala sig om vilka juridiska följder som kan drabba de auktionshus och gallerier som sålt kopiorna. – Men det ska bli intressant att se om The Andy Warhol Art Autentication Board kommer att ta på sig något ansvar för de boxar som sålts med falska intyg, säger han. Carl Cato carl.cato@dn.se 08-738 15 70


När vi två blir en

Summary: Den som söker en bok som ärligt griper efter den stockholmska vardagens luft och ljus ska läsa ”Kicki & Lasse”. Peter Kihlgård har skrivit en storartad kärleksroman, anser Stefan Jonsson.

Peter Kihlgård ”Kicki & Lasse” Albert Bonniers förlag En storartad kärleksroman helt enkelt, heter det på baksidan av Peter Kihlgårds nya bok. Det säger allt och inget. För vad är en kärleksroman? Men vet inte alla vad en kärleksroman är? En roman om kärlek, helt enkelt. Fast det är inte lätt att skriva en sådan. Det finns ju redan så många. Och de flesta är så patetiska. Och sakens kärna ligger alltid djupt begravd under tjocka sediment av söt romantik och billig relationspsykologi. Det beror på att kärlekens värdeskala och vokabulär för länge sedan slagits ut av hyperinflationen (tio tusen röda rosor). De autentiska uttrycken tycks förbrukade. En människa kan inte längre tillkännage sin lidelse för en annan utan att färdigstansade ord ramlar ur munnen. Nej, en storartad kärleksroman är i dag omöjlig att föreställa sig. Däremot tyngs bokborden av falska produkter. Peter Kihlgård måste ha arbetat länge på ”Kicki & Lasse”. För mot alla odds har han lyckats. Han har skrivit en storartad kärleksroman. Den som söker en bok som ärligt griper efter den stockholmska vardagens luft och ljus, en bok som ger gestalt åt samhällets osynliga längtan, ska läsa denna. Kicki och Lasse är två människor i Kihlgårds egen generation. (Han är född 1954.) Vi sitter i deras lägenheter, hänger med på deras bilresor och skidturer, avlyssnar deras prat, skrattar åt deras skämt, går undan för deras gräl, bevittnar deras olyckor. Det är absolut vardag. Det är ofta komiskt och gripande, ibland grabbigt, sällan intressant. Men snart sprider sig förtrollningen. Kicki och Lasse är inte två, utan en. De är ett nystan av lidelser. Detta tveväsen förkroppsligar alla begär och behov som får kroppar att dras till eller stöta bort varandra. Strängt taget består väl också livet till största delen av sådana osynligheter: känslor. Denna roman utspelar sig alltså helt i känslornas, relationernas och kärlekens register. Det låter banalt. Och därför är det så märkvärdigt att se hur någon lyckas göra något av det. Man har ju vant sig vid de falska kärleksromanerna. De brukar skildra ett par människor som förälskar sig i varandra och inleder en relation. Deras kärlek brukar framställas som garnering, som livets oundgängliga men problematiska tillskott. Tyngdpunkten ligger på individerna. De skapar och upprätthåller sin relation och fyller varandra med ”känslor”. I falska kärleksromaner förekommer alltid två, vanligen man och kvinna. I äkta kärleksromaner däremot förekommer alltid bara ett enda väsen – statt i förvandling. Peter Kihlgårds hjälte och hjältinna är som sagornas figurer. Han skildrar inte en Kicki och en Lasse som skapar en relation. Han skildrar en relation – stark och oförklarlig – som skapar Kicki och Lasse. Utanför den enhet de bildar tillsammans är de övergivna och trasiga. Att Kihlgård lyckas utvinna något äkta ur denna som man trodde hopplösa genre beror på två saker. Det ena har med formen att göra. Kihlgård tar historien baklänges. Vi möter Kicki och Lasse när de är nära slutet, döden. En av dem är sjuk i cancer. Sedan läser vi oss bakåt, möter dem i farliga, dråpliga och vanliga situationer. Bokens slut sammanfaller på så vis med alltings början, första ögonkastet, världens skapelse. Det andra har att göra med Kihlgårds hårt drivna dialog. Här är det inte två personer som utbyter repliker. Här är snarare ett ständigt talande, sökande, pratande och letande som flätar in personerna i varandra och driver dem framför sig. Kihlgård skapar en dialog som inte bara består av yttranden, utan också av tårar, gester, avbrott, framvällande minnen, till hälften bortglömda fraser och leenden. Ja, framför allt av leenden. Dialogen är töjbar och rymlig. Efter hand framstår den som både romanens och kärlekens essens. Med denna roman hittar Peter Kihlgård åter till det som sedan debuten med ”Manschettvisa” 1982 varit hans källflöde. Där finns en etisk hållning, djup, klar och stark. Den läggs inte fram som budskap, utan verkar som motorn för hans dialogiska berättande, där livet och existensen byggs av tilltal och gensvar. I ”Kicki & Lasse” ligger betoningen på ”&”, copulan, som kopplar dem samman: den ena på den andres rygg genom staden, innan de byts om. Stefan Jonsson stefan.jonsson@dn.se


Ny gästscen på Stadsteatern

Summary: Från våren 2009 blir lilla scenen på Stockholms stadsteater helt vikt för gästspel. Fria grupper från hela Sverige och utländska teatersällskap ges en permanent scen, mitt i Stockholm.

Lilla scenen på Stockholms stadsteater viks åt gästspel. Med start 2009 får därmed fria grupper från hela Sverige och utländska föreställningar en ny scen i huvudstaden. Stockholms stadsteaters vd Benny Fredriksson och kulturborgarrådet Madeleine Sjöstedt har stora planer för Lilla scenen. Med start våren 2009 blir Stadsteaterns bakficka en renodlad gästspelsscen. Tanken är att utländska teatersällskap och fria grupper från hela landet ska spela där sex dagar i veckan. - Ett av teaterns uppdrag är att stödja det fria kulturlivet och vi hoppas att det här kan bli en vitamininjektion för de fria grupperna, säger Madeleine Sjöstedt. Benny Fredriksson vill att gästspelen blir en del av Stadsteaterns grundrepertoar och det är meningen att satsningen ska bli permanent. - Ofta spelar gästande grupper bara ett fåtal föreställningar. Här hoppas jag att det kan bli längre speltid så att många får chansen att se spännande teater. Inga nya pengar avsätts för satsningen. Att släppa in gästspel är ofta billigare än att göra egna produktioner och facket är oroligt för att satsningen kan hota den fasta personalen. - Det här är ett sätt att klara verksamheten utan att vi får mer pengar, säger Carina Saxenberg, sekreterare i Teaterförbundets avdelning tre, som organiserar teaterns personal. Ett trettiotal fast anställda ur Stadsteaterns tekniska och administrativa personal tvingas gå 2004. Nu är fackklubben rädd att samma sak kan hända igen. Benny Fredriksson erkänner att teatern i framtiden kan tvingas att minska personalstyrkan. - På den administrativa och tekniska sidan kan det bli så, men vi kommer inte att minska den konstnärliga personalen, säger han. Madeleine Sjöstedt ser inte satsningen som en besparing. - För budgeten nästa år ger vi Stadsteatern tolv miljoner kronor extra. I princip innebär det här ett ekonomiskt åtagande från Stadsteatern gentemot de fria grupperna. Risken finns att Stadsteatern måste minska antalet egna uppsättningar för att finansiera gästspelen, men Benny Fredriksson hoppas att staten och utomstående sponsorer vill satsa på att bjuda in utländska teatergrupper. Om så blir fallet kan antalet nya uppsättningar på Stadsteatern snarare öka. - Det här kommer att ge oss artister med andra slags erfarenheter och andra slags minnen. Om ensemblen förändras kommer publiken också att göra det, säger Benny Fredriksson. Redan i dag för Stadsteatern samtal med Teater Galeasen och Cirkus Cirkör. Sannolikt blir Galeasens "Ulrike Maria Stuart" den första pjäsen på den nya gästscenen.


"Haze" släpps i december

Summary: FPS-spelet "Haze" har nu fått ett releasedatum. Den 14 december släpps spelet till Playstation 3.

Tidigare har Ubisoft bara gett ett luddigt "i mitten av december" som svar på frågan när det hajpade "Haze" ska släppas. Nu har spelet dock fått ett officiellt releasedatum. Den 14 december släpps det till Playstation 3 här i Europa. Det är fortfarande oklart om eller när spelet kommer till Xbox 360 och PC.


Kvinnor som älskar bögar

Summary: Linda Leopold är aktuell med boken ”Faghag”, där hon intervjuar heterosexuella kvinnor som älskar homosexuella män. Själv blev hon faghag när hon var sex år.

Hon var bara sex år, dagen då Linda Leopold blev en fag hag. Då mötte hon Christofer, en pojke med blomsterkrans i håret och ett förtjusande sätt. Hand i hand såg de ut som det sötaste lilla kärleksparet, men Linda och Christofer visste bättre, mellan dem skulle det aldrig bli något rodnande pussande. - Det finns en "safety factor" mellan bögar och tjejer, det är därför man kan komma varandra så nära. För Linda Leopold ledde en bögkompis till flera: - Plötsligt hade jag väldigt många vänner som var bögar när de flesta av mina killkompisar kom ut i de sena tonåren, berättar hon över en kopp grönt te, strax före morgonens första möte på Bon, modemagasinet där hon till vardags är redaktionschef. Och vips var hon en böghagga. Eller - det låter ju inte så trevligt. Engelska faghag klingar bättre här, men har samma skällsordskänsla där, sammansatt av två fula ord för det motbjudande omanliga. Men allt fler försöker återerövra ordet, göra det positivt laddat så som bögarna lyckats med ordet "bög". Nu, efter 22 år som faghag, har Linda Leopold fördjupat sig i fenomenet heterosexuella kvinnors vänskap med homosexuella män. I boken "Faghag" har hon samlat intervjuer med ett antal faghags i verkligt bred bemärkelse. Allt från den klassiska partytjejen som går på gayklubb och bara har bögkompisar, via tonårstjejer som har en fixering vid bögporr, till kvinnor som är eller har varit gifta med homosexuella män. Vad är en faghag, enligt dig? - Jag tycker att det är en kvinna som på något sätt älskar bögar. Och varför skrev du en bok om saken? - Jag märkte att det nästan inte fanns något skrivet om det trots att den här sortens relationer är så pass vanliga. Så jag började forska i det och upptäckte att det fanns väldigt många spännande historier att berätta. Linda Leopold fann sina intervju-objekt via organisationer som amerikanska Swish (straight women in support of homos) och Straight Spouse Network, men också genom vänner och bekanta. Hon kompletterade med teorier och undersökningar, men säger att detta framför allt är kvinnornas bok, det är deras berättelser som är viktiga. Men vad är det då som är speciellt med vänskapen mellan heterotjejer och homokillar? - Jag har alltid älskat det storslagna och teatrala som finns i den traditionella bögkulturen. Och så tycker jag att det är enklare att umgås med bögar, man slipper det sexuella spelet och de traditionella könsrollerna. Ja, just jämställdhetsaspekten är en bärande i princip i alla de berättelser som Linda Leopold tagit del av. Att det bara är i denna speciella vänskapskonstellation som man kan vara helt fri som kvinna, slippa både förförelse och konkurrens. - Särskilt för de unga tjejer som tittar på bögporr handlar det mycket om en protest mot kvinnors roll i sexuella skildringar. De drömmer om en mjukare, känsligare manlighet. Ja, det där är en aspekt av faghag-skapet som är lite oväntad. Unga tjejer som är besatta av just den sexuella akten mellan män. Som antingen tittar på befintlig bögporr eller skapar sina egna sexuella berättelser utifrån redan existerande karaktärer. En genre som kallas slash och nästan enbart konsumeras av kvinnor. Här finns också en subgenre, den japanska som blivit en hel industri riktad till tonårsflickor med allt från väna pojkbandsstjärnor som gärna pussas lite inför en jublande publik till riktigt porrig manga. - Just i Japan är det väldigt tydligt så att det handlar om att fly från den väldigt snäva kvinnorollen, berättar Linda Leopold. Men att gå så långt in i en fantasi om en helmanlig värld, i stället för att förändra sin kvinnoposition, är inte det att fly från problemet med hjälp av lite bögsex som tröst? - Det kan ju börja som tröst men leda till förändring i längden. Linda Leopold resonerar ungefär som så att man kan bli styrkt av att veta att andra könsroller är möjliga. Och vissa riktigt radikala exempel finns i boken. Som Anna och Martin, en heterotjej och en homokille som valt att leva ett riktigt svenssonliv med mamma-pappa-barn. Bara det att mamma och pappa inte ligger med varandra utan med andra killar, mellan dem råder bara vänskap. - De har valt bort både ett heteronormativt och ett homonormativt liv. Jag tror att det är ganska provocerande för många, inte minst inom bögvärlden. Har man en gång kommit ut ur garderoben ska man inte gå tillbaka in i den. Deras sätt att leva ställer alla föreställningar om vad kärlek och vad relationer är på ända. Ett annat utmanande levnadssätt står Kate och Robert för. Ett medelålders amerikanskt par som valt att fortsätta leva ihop, trots att Robert kommit ut som bög. Men Linda Leopolds bok innehåller också berättelser om den sortens faghags som man ser på tv. Partajande tjejer med mycket smink som hellre dansar loss på bögklubb än raggar på hetereodiskon, som bara umgås med bögar, shoppar med dem, snackar om killar och fixar frisyrer. Där smyger sig ibland en lite väl stereotyp kvinnobild in, i ett krav på att en faghag måste vara überkvinnlig med högklackat och mycket smink. Och den klassiska kvinnliga bögikonen är en diva - en verkligt glamorös kvinna med ett riktigt tragiskt liv, Judy Garland är urtypen. - Men här handlar det om en sorts idé om kvinnor, precis som att tjejerna i faghag-klubben har en annan idé om manlighet när de skriver slash. Det behöver inte ha så mycket med människor av kött och blod att göra. Nej, Linda Leopold tycker inte att bögvärlden generellt sätt har någon särskilt konstig kvinnosyn. Men visst finns den på sina håll, det vittnar några av bokens bögar om. Gaymän som helt har slutat att umgås med kvinnor, ignorerar deras existens i denna värld. - Eftersom både bögar och kvinnor är underordnade den heterosexuelle mannen kämpar man lite om sin status. Bögar är trots allt män och har därför privilegier, medan kvinnorna ändå är straighta och därför har sina privilegier. En helt idiotisk maktkamp, menar Linda Leopold, eftersom både kvinnor och bögar egentligen slåss mot samma förtryck, den heterosexuelle mannens behov av att män ska vara män och kvinnor kvinnor. Bete sig som sitt kön och ligga med det andra men aldrig med varandra. Men den intressanta vändningen i faghag-relationen är att kvinnor på bögklubb känner att de i mycket större utsträckning kan leva ut just sin kvinnlighet, utan att det får några oönskade konsekvenser. - Över lag så blir könsrollerna mer transparanta i gayvärlden, säger Linda Leopold. - Där finns traditionen av drag och då kan man som faghag också leka med sin kvinnlighet, klä sig mer utmanande. Man kan bete sig hur utlevande som helst utan att bli fördömd. Läs ett utdrag ur boken. Bokutdrag: "Faghag"


Hårda grejer på Globen

Summary: ”Monster jam” handlar om mullrande V8-motorer och Queens ”We will rock you” på högsta nivå. Sex monstertruckar ställer upp i tävlingen på Globen i Stockholm och jublet vet inga gränser, skriver Fredrik Strage.

”Monster jam” Scen: Globen, Stockholm – De är stora. Och de kör häftigt, säger Hampus Psajd från Falun. Han fyllde sju förra veckan och i present fick han en biljett till ”Monster jam”. Tre timmar innan de hiskliga monstertruckarna fyller Globen med avgaser, ordnas ett ”pit party” på banan. Där kan man få autografer av förarna, shoppa souvenirer och beundra de 168 centimeter höga däcken (den genomsnittliga längden på en monstertruckentusiast är ungefär hälften). Hampus och hans mamma står i den längsta autografkön som ringlar sig fram mot den världsberömda monstertrucken Grave Digger. Föraren Chad Tingler signerar rallyvimplar och kramar den ena knatten efter den andra framför föräldrarnas kameror. Hampus ler när han fått en autograf på sin biljett. Sedan visar han tygbilen som mamma köpt i souvenirståndet, en gose-Grave Digger. – Den här ska man ha när man sover, förklarar han. Den är mjuk. Annars handlar ”Monster jam” mest om hårda grejer: mullrande V8-motorer, Queens ”We will rock you” på högsta volym och personbilar som mosas under 4,5 ton tunga vidunder. De allra första monstertruckarna, Big Foot och Awesome Kong, byggdes i USA i slutet av sjuttiotalet. Sedan dess har fordonen fått en egen sport – och massor av fans. Femtiotusen personer såg ”Monster jam” på Ullevi i somras och det är packat även i Globen. Sex monstertruckar ställer upp i tävlingen: publikfavoriten Grave Digger, svenskbyggda Thor, sjufaldiga världsmästaren Batman (designad som batmobilen), Jetix som har ninjakaniner lackade på karossen, Monster Mutt som liknar en jycke med svans, tunga och flaxande öron (tänk hundbilen som Jeff Daniels kör i ”Dum och dummare”) och Maximum Destruction – den grymmaste av dem alla. I det första tävlingsmomentet, ”wheelie”, ska monstertruckarna köra upp i luften och landa på bakhjulen. Jublet vet inga gränser när Grave Digger rullar in – till tonerna av George Thorogoods blueslåt ”Bad to the bone” – och river upp lera som om det var dags att begrava motståndarna. Mäktigast wheelie gör dock Maximum Destruction som flyger, välter och KRASSCHHH … river ett stort hål i karossen. Konferencieren frågar Maximum Destruction-föraren Neil Elliot om han blev skadad. ”Det enda som skadats är min stolthet och lite fiberglas”, säger han och domarna ger honom högst poäng. ”Monster jam” påminner en hel del om amerikansk fribrottning. Tävlingarna beskylls ibland för att vara uppgjorda på förhand och det mekaniska trubbel som drabbar Grave Digger känns mest som en dramatisk effekt för att idolen ska kunna göra en triumferande comeback. På storbildsskärmar visas klipp från tidigare ”Monster jam”. Lika våldsamt blir det inte den här kvällen. Vi får inte se några avbrutna hjul, totalkvaddade ekipage eller fajter mellan monstertruckarna och den eldsprutande, småbilsätande grävskopedraken Draco (”the world’s only mutant fire-breathing creature with jaws of steel”) som står för pausunderhållningen. Maximum Destruction kör brutalast även i det avslutande freestylemomentet. Grave Digger vinner ändå. ”Vad fan! Hur kunde de ge högst poäng till den jäveln?” utbrister några finska raggare och marscherar raka vägen till baren. Resten av publiken går till souvenirstånden, med föräldrar i släptåg, och tjatar sig till leksaksbilar för att kunna fortsätta tävlingen hemma. Fredrik Strage teater@dn.se


Roths intensitet glöder

Summary: Man skrattar ofta när man läser Philip Roth, skriver Leif Zern. Han kan vara som Woody Allen i kubik. Men nu närmar han sig döden. ”Envar” och ”Exit Ghost” är två underbara böcker som helst bör läsas parallellt.

PHILIP ROTH ”ENVAR” (Everyman) övers. Hans-Jacob Nilsson Albert Bonniers Förlag ”EXIT GHOST” Jonathan Cape Philip Roths två senaste romaner utspelar sig i dödens omedelbara närhet. Det är inget nytt ämne i hans fall. I ”Zuckerman fri” (1980) står Roths alter ego Nathan Zuckerman vid sin fars grav och i ”Motliv” (1988) vid sin brors. Fast den här gången är det på allvar. Nu står han vid sin egen. Titeln på Roths fjolårsroman – ”Everyman” – kommer från 1400-talsmoraliteten ”Jedermann”, framför allt känd i sin moderna omdiktning av Hugo von Hofmannsthal, ”Det gamla spelet om Envar”. Titeln på årets roman – ”Exit Ghost” – syftar så vitt jag förstår på Vålnaden i ”Hamlet”, vars sorti i flera upplagor anges med just de orden. ”Envar”, som nu ges ut i Hans-Jacob Nilssons exemplariska översättning, börjar mycket riktigt med en begravning och slutar med att bokens huvudperson på de sista raderna ”trädde in i tomheten utan att ens veta om det”. Det är den dödes historia som i kronologisk följd rullas upp från barndomens New Jersey till den begravningsplats som hans judiska förfäder grundade och där han själv nu ligger och liksom begrundar sitt öde; det som var så vanligt att det kunde vara du och jag, det vill säga envar. Egentligen ville denne framgångsrike reklamman bli konstnär, och som i så många klassiska berättelser om livets slut, och vägen dit, finns det åtskilliga egentligen i vår mans bagage. När han börjar måla och ge kurser för andra pensionärer i sitt välbevakade seniorboende är det naturligtvis för sent. I litteraturen om Philip Roth möter man ofta synpunkten att hans romaner går i två riktningar, en realistisk och en metalitterär. I så fall hör ”Envar” hemma i den första gruppen. Men säker blir man aldrig på honom. Han har ett tonfall som spränger sig fritt från texten. Varje gång han drar det realistiska kortet kan det vara ett trick. Långt före vår nymornade debatt om gränsen mellan det privata och det fiktiva, det självbiografiska och det gestaltade, har Philip Roth utforskat denna minerade zon med en fantasi som gränsar till mani och som i ”Exit Ghost” tycks ha nått sitt yttersta fäste. Jag läste de första sidorna med onda aningar. Här vaknar vi till en ny dag i Zuckermans lätt paranoida och ångestfyllda sällskap. För elva år sedan flydde han New York och har sedan dess bott ensam vid en grusväg i Connecticut. Inga tidningar, inget litterärt skvaller, inga antisemitiska hotbrev, bara det dagliga skrivandet och en och annan simtur i närmaste håla, även det snart en plåga när han till följd av sin opererade prostatacancer kan studera det flytande gula moln han lämnar efter sig i bassängen. Vår hjälte har blivit inkontinent och grubblar på vad nästa roman ska heta. ”Mannen i blöjor”? Man skrattar ofta när man läser honom. Roth kan ju vara Woody Allen i kubik. Men det finns gränser för min längtan efter ännu en variation på temat Zuckermani. En roman om en roman om en roman som vänder ut och in på sig själv och på läsarna. Jag oroade mig i onödan, för om ”Envar” kan njutas som en utsökt liten berättelse som vilar som en snäcka i sitt skal, är den nya boken en mer söndersliten variation på samma tema: åldrandet, döden, krafternas avtagande. Helst bör dessa underbara böcker läsas parallellt. ”Exit Ghost” är ett vackert exempel på vad Philip Roth kan åstadkomma och hur det går till. Här gör Zuckerman upp planer för att återvända till Manhattan. Efter ett nedslående läkarbesök köper han för första gången på länge New York Review of Books, vilket han omedelbart ångrar. Det litterära livet med sina snaskigheter, en alltför ung bekantskap med kvinnliga behag, drömmen om ett mirakel som skulle kunna bota hans pinsamma åkomma – alltsammans ramlar över honom igen, det som han flydde ifrån och mot sin vilja dras in i på nytt. Det börjar med att han får syn på en gammal kvinna med halva huvudet rakat, av allt döma efter ett kirurgiskt ingrepp. I detta bräckliga hölje känner han igen Amy Bellette, som Philip Roths mångåriga läsare i sin tur känner igen från romanen ”Spökskrivaren” (1980), där hon är femtio år yngre och den åldrade författaren E I Lonoffs musa och älskarinna. Denne Lonoff var och är fortfarande Zuckermans idol, en i dag bortglömd mästare, kräsen, sparsmakad. Nästa hot mot Nathan Zuckermans psykiska hälsa tar gestalt i en självsäker ung man som vill få hjälp med att skriva Lonoffs biografi. Det utlöser Zuckermans (läs: Roths) raseri mot förfallet i den litterära offentligheten, mot tidningarnas kultursidor och det såpabetonade intresset för diktarnas och konstnärernas privatliv. Intensiteten har alltid varit Roths trumfkort och är det fortfarande. Nathan påstår sig ingenting veta om tillståndet i dagens amerikanska samhälle och vill heller inte bli upplyst. Men genom hans samtal med några unga New York-intellektuella formar sig ”Exit Ghost” till ett anatema över Bushs år vid makten och det moraliska underskott som dennes moralpredikande gäng åstadkommit. Nathan Zuckerman må vara döende, men Philip Roths penna glöder. Två romaner i avskedets tecken – och så fyllda av energi att man tycker sig se hur Vålnaden vänder i kulissen och kommer in på scenen igen. Enter Ghost. LEIF ZERN litteratur@dn.se


Göran Persson: "Min väg, mina val"

Summary: Opersonlige Persson. Att vara en god retoriker betyder inte automatiskt att man är en god berättare. Göran Perssons "Min väg, mina val" är full av dramatiskt material, men Sara Danius hade hellre läst Göran om Persson än Persson om Statsmannen.

När jag läst alla de 468 sidorna i Göran Perssons "Min väg, mina val" slås jag plötsligt av att Persson inte nämnt ett endaste litterärt verk. Han citerar visserligen några rader av Harry Martinson, en dikt om en daggmask, men det är allt. Nog är det märkligt. Persson beskriver ett helt liv - från uppväxten i det enkla arbetarhemmet, där han var näst yngst i en syskonskara om fem och var den förste att få gå i realskola, till framgångarna som EU:s ordförande. Men han nämner ingen enda litterär upplevelse. Det betyder inte att Göran Persson är litterärt ointresserad. Det lär vara tvärtom. Hans beläsenhet sträcker sig från Kerstin Ekman till Imre Kertész. Men har han läst rätt böcker? Låt oss göra ett tankeexperiment. Hur annorlunda vore det inte om Göran Persson på allvar hade läst James Bond. "Åskbollen" till exempel. Eller "Mannen med den gyllene pistolen", "I hennes majestäts hemliga tjänst", "Döden på Jamaica". Jag säger inte att denna lektyr skulle ha gjort Persson till en bättre politiker - han var i alla händelser synnerligen skicklig, och eftervärlden kommer sannolikt att vara generösare i sin bedömning av hans gärning än samtiden. Däremot hade ett noggrant studium av Bond gjort Persson till en skickligare berättare. Umberto Eco hade rätt när han sade att allt man behöver veta om berättande finns hos Ian Fleming. Regel nummer ett är grundläggande: allt berättande bygger på motsättning, konflikt och förändring. Det besynnerliga är ju att Persson förfogar över alla nödvändiga narrativa element: Kvinnan, Den onde, Uppgiften, Hjälparna, Givarna, Dödsbringande dueller, ja till och med Högteknologiska fordon och Intelligenta vapen. Ändå har hans bok blivit tämligen spänningslös. Varför? Nu invänder kanske någon och säger att Persson är en stor retoriker. Det är sant. Persson äger en vidunderlig förmåga att tala. Och han talar alltid utan manus, av princip. Däri ligger en del av hemligheten bakom hans framgång. I boken berättar han om hur han sitter ensam i sin bil och skanderar under körningarna mellan Katrineholm och Eskilstuna, fram och tillbaka, allt för att bli en god talare. Dessa sidor hör till bokens bästa, liksom avsnitten om miljöpolitiken, insiderrapporterna från regeringskansliet, beskrivningen av Mellanösternsamtalen på Harpsund, det rörande porträttet av Anna Lindh och anekdoterna om deras hemliga kodspråk. Men att man är en god retoriker betyder inte att man automatiskt är en god berättare, i alla fall inte om man skall fylla fem hundra boksidor. Så här går det till hos James Bond. Parallellerna till Persson är slående: 1. M gör utspel: ger Bond ett uppdrag (Persson kommunalråd i Katrineholm/GP finansminister/GP statsminister). 2. Den onde gör utspel: visar sig för Bond (Lundgren/Bildt/Leijonborg/Olofsson/Reinfeldt/Åsbrink/Wallström/dataintrång/miljöförstöring/marknadssamhället etcetera). 3. Bond gör utspel: gör Den onde schack (valseger/allierar sig med miljöpartiet alternativt centern/driver igenom tidernas ekonomiska saneringsprogram/uppfinner gröna folkhemmet/"Om detta må ni berätta"/succé hos Kristian Luuk/ ordförandeskap i EU/prestigemöten med Blair, Kohl, Schröder, Clinton, Bush etcetera). 4. Kvinnan gör utspel: inleder bekantskap med Bond (GP äter arbetslunch i Gamla stan med sin blivande statssekreterare, Anitra Steen: hon var "vacker, glad och stenhård"). 5. Bond erövrar Kvinnan (GP får upp ögonen för Steen). 6. Den onde tillfångatar Bond, med eller utan Kvinnan (GP fängslad i gamla äktenskapet/mediedrev stänger in GP i ett hörn/Aftonbladet rasar mot GP:s köp av gård/efterspelet om tsunamin etcetera). 7. Bond slår Den onde (ny valseger/GP gör ärofull sorti under strålande ekonomisk konjunktur etcetera). 8. Bond samtalar som konvalescent med Kvinnan som han sedan förlorar. 9. Slut. Var och en kan se att det inte saknas dramatiskt material hos Persson. Det är sådant stoff romaner är gjorda av. Inte nog med att gossen från Vingåker gjort en makalös klassresa. Dessutom har han varit en politiker som trivts bäst i stridens hetta, år efter år efter år. Få har rört upp lika mycket damm. Fråga hans partikamrater. Men vad hände med sättet att berätta? Med motsättningen? Konflikten? Förändringen? Den Göran Persson som föddes i Vingåkers kommun den 20 januari 1949 är så att säga född till statsminister. Det är också denne statsman som för ordet. Persson junior glider igenom barndomen, har lätt för sig i skolan, börjar engagera sig politiskt. Det ena leder till det andra, utan mycket till friktion. Det är som om Uppdraget bara väntat in Honom. Men varför? Vilka var drivkrafterna? Var hämtade Persson sin formidabla ambition? Kanske har det hela sin förklaring i att Göran Persson mer än något annat vill skapa sitt eftermäle, inte berätta sin historia. (Den som önskar mer nyans kan med fördel ha Olle Svennings bok om Persson som bredvidläsning.) En annan förklaring är att händelserna ännu ligger nära i tiden. Närheten skymmer sikten. I "Min väg, mina val" rör vi oss ständigt inom gränserna för Perssons suveräna medvetande. Det gör inte boken ointressant, tvärtom. Men det gör framställningen en smula enformig och katalogmässig, någon gång rent av ytlig. Det betyder hur som helst att Perssons bok inte bör läsas som en berättelse, därtill handlar den för lite om människan och för mycket om verket. I stället bör man läsa "Min väg, mina val" som en politisk programförklaring med insprängda förklaringar, anekdoter och andra utvikningar. Skillnaden är att Göran Persson bytt ut futurum mot preteritum. Slutet är hur som helst gott. Begäret är stillat, vapnen nedlagda. "En gryning nu på försommaren, klockan kan ha varit omkring fyra, vaknade jag i en så besynnerlig stämning. Jag fick ligga en stund och tänka efter. Innan jag kom på att för första gången på mycket länge hade jag ingenting att oroa mig för. Inga svåra samtal att ringa, inga konflikter att lösa. Ingenting som jag måste göra. Fåglarna sjöng. Jag hade sommarlov." Hos James Bond måste alltid realitetsprincipen segra över lustprincipen. Därför måste Bond i slutscenen skiljas från Kvinnan (Pussy Galore/Tiffany Case/Solitaire etcetera). Annars kan det inte bli en ny story. Hos Persson är det tvärtom. Lustprincipen avgår till sist med segern. Han har kommit hem. Till Kvinnan, till Torp. Det blir ingen ny story. Fast helt säker kan man ju aldrig vara.


Opersonlige Persson

Summary: Att vara en god retoriker betyder inte automatiskt att man är en god berättare. Göran Perssons ”Min väg, mina val” är full av dramatiskt material, men Sara Danius hade hellre läst Göran om Persson än Persson om Statsmannen.

Göran Persson ”Min väg, mina val” Albert Bonniers förlag När jag läst alla de 468 sidorna i Göran Perssons ”Min väg, mina val” slås jag plötsligt av att Persson inte nämnt ett endaste litterärt verk. Han citerar visserligen några rader av Harry Martinson, en dikt om en daggmask, men det är allt. Nog är det märkligt. Persson beskriver ett helt liv – från uppväxten i det enkla arbetarhemmet, där han var näst yngst i en syskonskara om fem och var den förste att få gå i realskola, till framgångarna som EU:s ordförande. Men han nämner ingen enda litterär upplevelse. Det betyder inte att Göran Persson är litterärt ointresserad. Det lär vara tvärtom. Hans beläsenhet sträcker sig från Kerstin Ekman till Imre Kertész. Men har han läst rätt böcker? Låt oss göra ett tankeexperiment. Hur annorlunda vore det inte om Göran Persson på allvar hade läst James Bond. ”Åskbollen” till exempel. Eller ”Mannen med den gyllene pistolen”, ”I hennes majestäts hemliga tjänst”, ”Döden på Jamaica”. Jag säger inte att denna lektyr skulle ha gjort Persson till en bättre politiker – han var i alla händelser synnerligen skicklig, och eftervärlden kommer sannolikt att vara generösare i sin bedömning av hans gärning än samtiden. Däremot hade ett noggrant studium av Bond gjort Persson till en skickligare berättare. Umberto Eco hade rätt när han sade att allt man behöver veta om berättande finns hos Ian Fleming. Regel nummer ett är grundläggande: allt berättande bygger på motsättning, konflikt och förändring. Det besynnerliga är ju att Persson förfogar över alla nödvändiga narrativa element: Kvinnan, Den onde, Uppgiften, Hjälparna, Givarna, Dödsbringande dueller, ja till och med Högteknologiska fordon och Intelligenta vapen. Ändå har hans bok blivit tämligen spänningslös. Varför? Nu invänder kanske någon och säger att Persson är en stor retoriker. Det är sant. Persson äger en vidunderlig förmåga att tala. Och han talar alltid utan manus, av princip. Däri ligger en del av hemligheten bakom hans framgång. I boken berättar han om hur han sitter ensam i sin bil och skanderar under körningarna mellan Katrineholm och Eskilstuna, fram och tillbaka, allt för att bli en god talare. Dessa sidor hör till bokens bästa, liksom avsnitten om miljöpolitiken, insiderrapporterna från regeringskansliet, beskrivningen av Mellanösternsamtalen på Harpsund, det rörande porträttet av Anna Lindh och anekdoterna om deras hemliga kodspråk. Men att man är en god retoriker betyder inte att man automatiskt är en god berättare, i alla fall inte om man skall fylla fem hundra boksidor. Så här går det till hos James Bond. Parallellerna till Persson är slående: 1. M gör utspel: ger Bond ett uppdrag (Persson kommunalråd i Katrineholm/GP finansminister/GP statsminister). 2. Den onde gör utspel: visar sig för Bond (Lundgren/Bildt/Leijonborg/Olofsson/Reinfeldt/Åsbrink/Wallström/dataintrång/miljöförstöring/marknadssamhället etcetera). 3. Bond gör utspel: gör Den onde schack (valseger/allierar sig med miljöpartiet alternativt centern/driver igenom tidernas ekonomiska saneringsprogram/uppfinner gröna folkhemmet/”Om detta må ni berätta”/succé hos Kristian Luuk/ ordförandeskap i EU/prestigemöten med Blair, Kohl, Schröder, Clinton, Bush etcetera). 4. Kvinnan gör utspel: inleder bekantskap med Bond (GP äter arbetslunch i Gamla stan med sin blivande statssekreterare, Anitra Steen: hon var ”vacker, glad och stenhård”). 5. Bond erövrar Kvinnan (GP får upp ögonen för Steen). 6. Den onde tillfångatar Bond, med eller utan Kvinnan (GP fängslad i gamla äktenskapet/mediedrev stänger in GP i ett hörn/Aftonbladet rasar mot GP:s köp av gård/efterspelet om tsunamin etcetera). 7. Bond slår Den onde (ny valseger/GP gör ärofull sorti under strålande ekonomisk konjunktur etcetera). 8. Bond samtalar som konvalescent med Kvinnan som han sedan förlorar. 9. Slut. Var och en kan se att det inte saknas dramatiskt material hos Persson. Det är sådant stoff romaner är gjorda av. Inte nog med att gossen från Vingåker gjort en makalös klassresa. Dessutom har han varit en politiker som trivts bäst i stridens hetta, år efter år efter år. Få har rört upp lika mycket damm. Fråga hans partikamrater. Men vad hände med sättet att berätta? Med motsättningen? Konflikten? Förändringen? Den Göran Persson som föddes i Vingåkers kommun den 20 januari 1949 är så att säga född till statsminister. Det är också denne statsman som för ordet. Persson junior glider igenom barndomen, har lätt för sig i skolan, börjar engagera sig politiskt. Det ena leder till det andra, utan mycket till friktion. Det är som om Uppdraget bara väntat in Honom. Men varför? Vilka var drivkrafterna? Var hämtade Persson sin formidabla ambition? Kanske har det hela sin förklaring i att Göran Persson mer än något annat vill skapa sitt eftermäle, inte berätta sin historia. (Den som önskar mer nyans kan med fördel ha Olle Svennings bok om Persson som bredvidläsning.) En annan förklaring är att händelserna ännu ligger nära i tiden. Närheten skymmer sikten. I ”Min väg, mina val” rör vi oss ständigt inom gränserna för Perssons suveräna medvetande. Det gör inte boken ointressant, tvärtom. Men det gör framställningen en smula enformig och katalogmässig, någon gång rent av ytlig. Det betyder hur som helst att Perssons bok inte bör läsas som en berättelse, därtill handlar den för lite om människan och för mycket om verket. I stället bör man läsa ”Min väg, mina val” som en politisk programförklaring med insprängda förklaringar, anekdoter och andra utvikningar. Skillnaden är att Göran Persson bytt ut futurum mot preteritum. Slutet är hur som helst gott. Begäret är stillat, vapnen nedlagda. ”En gryning nu på försommaren, klockan kan ha varit omkring fyra, vaknade jag i en så besynnerlig stämning. Jag fick ligga en stund och tänka efter. Innan jag kom på att för första gången på mycket länge hade jag ingenting att oroa mig för. Inga svåra samtal att ringa, inga konflikter att lösa. Ingenting som jag måste göra. Fåglarna sjöng. Jag hade sommarlov.” Hos James Bond måste alltid realitetsprincipen segra över lustprincipen. Därför måste Bond i slutscenen skiljas från Kvinnan (Pussy Galore/Tiffany Case/Solitaire etcetera). Annars kan det inte bli en ny story. Hos Persson är det tvärtom. Lustprincipen avgår till sist med segern. Han har kommit hem. Till Kvinnan, till Torp. Det blir ingen ny story. Fast helt säker kan man ju aldrig vara. Sara Danius litteratur@dn.se


Bandet som tar hjälp av Pirate Bay

Summary: Lamont är Malmöbandet som går emot strömmen och tar hjälp av Pirate Bay. Debutplattan släpps fri på den illegala nedladdningssajten till branschens förtret. - Det tyder på sällsynt dåligt omdöme, säger Ifpi:s vd Lars Gustafsson.

Malmöbandet Lamont har gjort sig känt som något av en förespråkare för fri nedladdning av musik. Medlemmarna har tidigare talat varmt om Pirate Bay och själva lagt upp sin musik på sajten. Nu släpper Lamont debutplattan "The golden days" med en massiv kampanj på Pirate Bay. - Det var Pirate Bay som hörde av sig till oss. Hela sajten ska under två veckor gå i Lamonts tecken, vår logga kommer att ligga på förstasidan under två veckor. Det vore vansinnigt av oss att tacka nej till en sådan exponering, säger sångaren Kristoffer Åkesson. Han säger att Lamont ändå skulle hamna på Pirate Bay, så i stället för att bara förlora pengar på försäljning kan bandet lika gärna utnyttja den illegala nedladdningskulturen för att få promotion utomlands. - Jag är inte så naiv att jag tror att man kan tjäna pengar på att sälja skivor längre. Man måste hitta andra vägar nu. Och på Pirate Bay får vi en marknadsföring som når flera miljoner människor. Vi räknar med att ta in pengar på andra saker. Svenska skivbranschorganisationen Ifpi, som bedriver en aktiv anitpiratverksamhet, är väl medveten om problemen i dagens musikindustri. Skivförsäljningen har de senaste åren minskat med närmare 50 procent parallellt med att den illegala nedladdningen har ökat markant. Men Ifpis vd Lars Gustafsson tycker inte att Lamonts väg är den rätta. - Jag har inga problem med att artister hittar nya sätt att få ut sin musik på. Men jag tycker att det tyder på ett sällsynt dåligt omdöme att använda sig av en sajt som Pirate Bay. Men det här bandet har ju pratat gott om Pirate Bay förut, så jag kan inte säga att jag är förvånad. Kristoffer Åkesson skrattar när han hör Lars Gustafssons uttalande. Men han säger också att han har blivit en talesman för illegal nedladdning mot sin vilja. - Jag har ingenting emot skivbolag. Men inget skivbolag har kunnat erbjuda oss något vettigt, och vi kan inte hänga i replokalen och bara vänta på att någon ska knacka på dörren. Den tiden har jag inte på mig. Även om Lars Gustafsson och Kristoffer Åkesson är oense om mycket är de fullständigt överens om en sak: cd-skivan är snart ett minne blott. Men vad händer då med skivbolagen? Har de någon roll kvar att spela om tio år? - Det kostar pengar att spela in en skiva, och någon måste vara villig att investera. Så jag tror absolut att skivbolagen kommer att finnas kvar. Men knappast i nuvarande form, säger Lars Gustafsson. När Radiohead lade ut nya skiva "In rainbow" för nedladdning på sin hemsida var det många som höjde på ögonbrynen. Inte nog med att de stod utan skivbolag, nu tänkte bandet också låta fansen bestämma hur mycket de ville betala för skivan. Nu står det klart att experimentet fungerade. Endast en tredjedel laddade ner utan att betala, och snittpriset för de betalande låg på motsvarande 53 kronor. Så konsumenterna har trots allt inget emot att lägga ner pengar på sin musik. Inom rimliga gränser.


Barocka figurer i porslin

Summary: Christian Pontus Andersson väckte stor uppmärksamhet på Konstfacks vårutställning. Bo Madestrand ser hans första separatutställning och blir förtjust i hans sensuella porslinsskulpturer.

CHRISTIAN PONTUS ANDERSSON ”CRY ME THE SORROWS” Aerea Visas till och med 18/11 Christian Pontus Anderssons skulpturer i porslin är enkla att beskriva: Sju androgyna män i simbyxor som bildar en triangulär formation, en man i bagarmössa och ballongbyxor som hänger i armvecken, en dykfärdig figur på en stiliserad våg av rosa mjukglass. Men vad handlar de om? När man ser hans emotsedda debututställning på det nystartade galleriet Aerea fladdrar associationerna i väg åt alla tänkbara håll: Teveserier och filmer som ”En förlorad värld” och ”Marie-Antoinette”, konstnärer som Michelangelo, Matthew Barney och Jeff Koons samt, sist men inte minst, herrarnas landslag i konstsim. Däremot tänker man mindre på Ming-urnor, Stig Lindbergs serviser och kladdiga drejskivor. Vilket onekligen är lite märkligt, med tanke på att Christian Pontus Andersson gick ut Konstfacks keramikutbildning så sent som i våras. Det säger något om konsthantverkets utökade fält – skiljeväggen mellan konst och hantverk har väl aldrig varit så tunn, så bräcklig. Att han nu debuterar på ett konstgalleri, snarare än på Blås & Knåda eller hos Konsthantverkarna, är också avslöjande: Någon har gjort bedömningen att hans arbeten inte bara är idémässigt jämbördiga med annan bildkonst, utan att de dessutom har en kommersiell potential. Så vitt jag kan bedöma är det ett rimligt antagande. Efter hans spektakulära installation på Konstfacks vårutställning och ett nedslag i Nationalmuseums trapphall har förväntningarna på Anderssons debut i eget namn varit stora. Och det måste sägas: Christian Pontus Andersson levererar. Med sina kyligt sensuella skulpturer har han, de många referenserna till trots, skapat ett eget konstnärligt universum av lika delar diskokultur, barock och simhall. En och samma figur kan ha såväl hövolmsfrisyr som mustasch, svällande bröst, putande läppar och utbuktande badbyxor, alltmedan de tvinnade armarna utmynnar i ett par gigantiska öron. Här överskrids inte bara gränsen mellan man och kvinna, utan mellan människa och best, dröm och mardröm. Den kliniskt kakelvita färgpaletten, accentuerad av blekrosa och pistagegröna detaljer, understryker den drömskt absurda stämningen. Finns då ingenting av konsthantverkets arvsmassa kvar i Christian Pontus Anderssons skulpturer? Jo, en sak, och den är förstås viktig: Hantverksskickligheten. En ”vanlig” konstnär hade helt osentimentalt lagt ut produktionen av skulpturerna på någon keramiker och koncentrerat sig på själva idén. Men Christian Pontus Andersson kan själv. Jag säger inte att det skulle vara finare eller ens nödvändigt, men det vittnar om en delvis annorlunda hållning till materialet. Vare sig han vill det eller inte står Christian Pontus Andersson fortfarande med ett ben i traditionen, alltmedan tankarna svävar ut i allt mer främmande rymder. Bo Madestrand form@dn.se


Dansande ambassadör håller sig kvar

Summary: Sveriges ambassadör i Estland dansar vidare i estnisk tv trots låga poäng.

"Lasse Brandeby-effekten" har inte avtagit för Sveriges dansande ambassadör i Estland. Trots att Dag Hartelius helst vill åka ut från "Tantsud tähtedega", den estniska motsvarigheten till "Lets dance", är han kvar även efter den fjärde omgången. Av juryn fick han lägsta betyg för sin paso doble, men de estniska tv-tittarna har tagit ambassadören till sina hjärtan och röstade än en gång vidare honom. "Tantsud tähtedega" är Estlands populäraste tv-program, en tredjedel av den estniska befolkningen tittar varje söndag.


Nintendo Japans näst största företag

Summary: Framgångarna för Nintendo DS och Wii har gjort att Nintendo nu är japans näst största företag. Efter att ha knuffat ner Mitshubishi till tredjeplatsen är det bara Toyota som är större.

Det går som tidigare rapporterats väldigt bra för Nintendo just nu. Framgångarna med Wii och Nintendo DS har gjort att spelbolagets marknadsvärde fördubblats sedan årsskiftet, skriver The Times. Värdeökningen inenbär att Nintendo nu gått om Mitshubishi som japans näst största företag. Idag är det bara biltillverkaren Toyota som värderas högre. De senaste sex månderna uppgick Nintendos vinst till motsvarande 7,4 miljarder kronor. Som jämförelse uppgick vinsten för sveriges största företag, Hennes & Mauritz, till 3,5 miljarder kronor under samma period.


Nygammalt med Benny

Summary: Benny Anderssons Orkester spelar vad de känner för och allt låter utmärkt. De blandar friskt valser, schottisar, Abbalåtar och klezmer.

BENNY ANDERSSONS ORKESTER SCEN: GLOBEN, STOCKHOLM Av Globens hockeyplan har det blivit en dansbana. Kulörta lyktor hänger runt rinken, faluröda kiosker flankerar scenen, ljusgröna räcken avgränsar de dansande från panelhönorna. Det är åt en redan gammal nostalgi Benny Andersson och hans spelkompisar ägnar sig. Ungefär så här såg Bosse Larssons ”Nygammalt”-studio ut på 70-talet. Det säger en del om livskraften i just den här svenska myten. Jag är själv offer för den. I somras köpte jag en vevgrammofon och en låda stenkakor på auktion. När jag spelar gamla Jules Sylvain-schlager har jag svårt att inte känna mig sentimental. För att uppleva något som liknar nostalgi behöver man uppenbarligen inte ha varit med när det begav sig. Mina, och tusentals andra svenskars, Pavlovska reaktioner är närmast nedärvda, de finns i blodomloppet. Så ja, jag kan relatera till detta. Man jag vågar mig inte ned på dansgolvet. Där går min gräns. Kvällens koncept är enkelt. Benny Andersson Orkester spelar vad de känner för, sångarna Helen Sjöholm och Tommy Körberg sjunger så bra som bara de kan. Publiken dansar och klappar takten. Alla ska ha roligt. Och trevligt. Bandet som Benny Andersson dragit ihop kan spela allt, till och med Sjostakovitj och Bach låter bra. Valser, schottisar, gamla schlager, Abbalåtar och klezmer; allt låter utmärkt. Benny Andersson har samlat människor med en musikalitet som liknar hans egen. Den är inte bunden av noter och regler. De tycks alla i princip spela på gehör. Benny Andersson är både rik och begåvad, han kan göra vad han vill och behöver egentligen aldrig lyssna på vad andra människor tycker. Kanske hör kvällens alla töntigheter till de negativa aspekterna på hans autonomi. Det är ibland nästan omöjligt att veta om han menar allvar med sin musik. Han verkar vara mer lojal mot själva tonerna och melodierna än vad de faktiskt betyder. Benny Andersson har i någon mån blivit den folkliga kulturens beskyddare, men frågan är om det är en medveten strävan. I slutänden verkar Benny Andersson mest vilja ha kul. Den nya skivan som kom i veckan blir faktiskt lidande av just den viljan. Han gör musik med obestridlig kvalitet, men utan att egentligen beröra. Det blir snabbt trångt där ute på dansgolvet. Läktarna gapar tomma medan folk rör sig som ett fiskstim innanför rinken. Men lika ofta stannar dansen upp, för enligt den lustprincip som denna dansorkester följer behöver allt knappast vara dansbart. De byter genrer, tonlägen och tempon i rasande takt. Publiken hänger inte riktigt med. När de fem dalaspelmännen i orkestern spelar polska svänger det fantastiskt, men det blir snabbt rätt glest på dansgolvet, och många av dem som dansar trevar sig fram genom momenten. Generellt skulle jag nog vilja att BAO stannade upp lite grand, att de kunde vila i en stämning i stället för att hetsa vidare genom den folkliga musiktraditionen. Det blir lite hattigt. De romantiskt kulörta lyktorna lovar mer än vad bandet vågar hålla. Po Tidholm musik@dn.se Läs intervju med Benny Andersson på sidorna 10–11.


Nyqvist och Rapace i Millenniumfilmerna

Summary: Det blir Mikael Nyqvist och Noomi Rapace som får huvudrollerna när Millenniumböckerna blir film.

Spekulationerna om vilka som skulle få spela huvudrollerna när Millenniumserien filmatiseras har varit många. Nu är det klart att Lisbeth Salander gestaltas av Noomi Rapace och Mikael Blomkvist spelas av Mikael Nyqvist. På torsdagens presskonferens svarade Noomi Rapace på frågan hur det känns att spela en karaktär som så många svenskar redan skaffat sig en bild av. - Jag vet att det är svårt. Jag känner ett stort ansvar, men jag får försöka befria mig från alla andras uppfattning om Lisbeth Salander och även böckernas upfattning om henne och skapa mig en egen bild. Regissör blir Niels Arden Oplev som tidigare regisserat Örnen och Mordkommissionen. Stieg Larssons tre böcker om den begåvade datahackern Lisbeth Salander och den prisbelönta journalisten Mikael Blomkvist har fått ett enormt genomslag. Böckerna har totalt sålts i 2 miljoner exemplar bara i Sverige och har legat etta på försäljnings- och utlåningslistor. Den första boken, Män som hatar kvinnor, gavs ut 2005. Uppföljaren - Flickan som lekte med elden - prisades som årets bästa kriminalroman och den sista delen i trilogin var förhandsbokad i 175.000 exemplar innan den släpptes i maj i år. Stieg Larsson var precis som huvudpersonen Blomkvist journalist och drev bland annat tidskriften Expo. Men framgången som deckarförfattare fick han aldrig uppleva, han avled oväntat i en hjärtinfarkt hösten 2004. Det är bolaget Yellowbird, som bland annat gjort filmerna om Henning Mankells deckarhjälte Kurt Wallander, som äger TV- och filmrättigheterna till Salandertrilogin. Budgeten för filmerna ligger på 100 miljoner kronor. Den första boken ska bli en film och två 90-minuters tv-avsnitt. Inspelningarna börjar i mars 2008. De två följande böckerna planeras i nuläget endast bli tv-filmer. De ska också spelas in under nästa år.


I Che Guevaras fotspår

Summary: PACKAT OCH KLART, SVT 1 20.30. "I Latinamerika är Che Guevara fortfarande ett slags gud för många människor", säger frilansreportern Jorun Collin.

- Jag har vistats en hel del i Argentina på senare år, och det är väl just där jag har "fattat grejen" med Che Guevara. - I västvärlden är det ju många ungar som går omkring med t-tröjor eller kepsar med Guevara, eller har honom på affischer på väggen, utan att förstå riktigt vad han stod för. Men i Latinamerika handlar det inte om något kommersiellt jippo, för många människor där är han närmast en gud. - Och vad man än tycker om revolutionären Che och allt han stod för: man kan inte vara oberörd när man kommer till Bolivia. Det är en enorm känsla att få vandra i hans fotspår, hela området är som ett gigantiskt museum. Det säger frilansreportern Jorun Collin, vars inslag om den nyöppnade "Che Guevara-leden" ("Ruta del Che") sänds i torsdagkvällens "Packat och klart". Nu i oktober är det 40 år sedan Fidel Castros kompis Che Guevara sköts till döds i Bolivias djungel. Jorun Collin reser efter "Ruta del Che" och fascineras både av de hisnande naturscenerierna och av Ches eget öde. I stället för en konventionell reseguide använder Jorun Guevaras berömda "Dagbok från Bolivia", en bok som enligt henne själv gör resan "sjukt spännande". Hon besöker bland annat Quebrada där Che omringades och greps av boliviansk militär - märkena efter gevärskulorna finns fortfarande kvar i stenarna och bergknallarna i byn La Higuera där Guevara sköts till döds. Jorun reser vidare till den lilla staden Vallegrande, där Ches lik tvättades och visades upp på sjukhuset. Och hon träffar sjuksköterskan som tog hand om gerillaledarens döda kropp. Det här handlar knappast om någon vanlig, tillrättalagd charterresa. Är du en äventyrare, som vill komma ut och upptäcka världen? - Nja, det vet jag inte, jag har rest både charter och reguljärt tidigare. Men man får inte vara vare sig blyg eller rädd. Därmed inte sagt att jag skulle vara något slags äventyrare Men så här säger du i programmet: "I närmaste by vet man, om vi inte dyker upp nästa dag så ska de leta efter oss!" Är det alltså en väldigt farlig tripp det här, med vilda djur eller beväpnade banditer som när som helst kan gå till attack? - De största farorna är vägarna, de är bara katastrofala. På många ställen har vägarna helt enkelt rasat, och man måste göra stora omvägar. Men några tjuvar eller banditer träffade vi inte på, alla människor just i det här området är extremt vänliga. Vandringsleden, främst avsedd för turister som inte räds äventyret, har tillkommit på initiativ av de lokala indianerna. Dessa har numera också myndigheter och militär med sig: tidigare brukade militären slå sönder allt som påminde om Guevara. I dag har de förstått att turismen är viktigare än politik och ideologier. Och självklart stavas skillnaden - dollar. Att göra den tre dygn långa utflykten kostar 1.800 kronor per person. Den kostnaden inkluderar guide, fyrhjulsdriven jeep, mat och sovplats.


Ny chef för filmcensuren

Summary: Ny chef för den statliga biocensuren blir Erik Wallander. Myndighetens direktör, Gunnel Arrbäck, är sedan länge kritisk till censur av vuxenfilm.

Gunnel Arrbäck lämnar uppdraget som direktör för Statens biografbyrå den sista oktober. Att hon tycker myndigheten är omodern har varit känt länge, liksom att hon motsätter sig censur av film för vuxna. Ny chef för den statliga biocensuren blir biträdande direktör Erik Wallander, som kommer att vikariera på tjänsten längst till och med den 30 september 2008. Vad som händer med myndigheten i framtiden är osäkert. Moderaterna har uttalat sig starkt kritiskt till censuren, medan kristdemokraterna är mer tveksamma till att slopa dagens system. - Det här är en fråga som diskuteras, men vi vill hitta en lösning som alla partier i alliansen kan stå bakom, säger Maria Dupont, pressekreterare till kulturminister Lena Adelsohn Liljeroth. Mycket har hänt sedan Gunnel Arrbäck tillträdde som chef för Biografbyrån 1981. - Skillnaden är utbudet. När jag började fanns två tv-kanaler och bio. 1981 kom videofilmen och sedan har det bara rullat på. Eventuella illusioner om att det går att kontrollera vad folk ser för film från en statlig myndighet, finns väl knappast i dag, säger hon. Bortsätt från porrfilm har ingen censur utövats sedan 1995 när några synnerligen råa tortyrscener klipptes bort ur "Casino" av Martin Scorsese.


Den stora karnevalen

Summary: Ungdomsfestivalen i Moskva 1957 blev inte riktigt vad regimen tänkt sig. Det stängda landet öppnades för impulser från alla håll och Moskva upptäckte världen - möjligen var det den första bräschen i järnridån..

I somras var det ett ryskt femtioårsminne som inte säger folk i Väst mycket, men som i Moskva väcker lyckliga minnen hos sjuttioåringar och äldre: "Sjätte internationella ungdoms- och studentfestivalen 1957". 34.000 deltagare från alla världens hörn, både öst och väst, förändrade östblockets huvudstad för alltid, säger de som var med. 1957 var det bara fyra år efter Stalins död. Den djupfrysning av landet som han åstadkommit hade inte släppt. Det gjorde festivalen desto märkligare. Minnet av den levde vidare i flera år. Jag kom första gången till Moskva fem år senare och då såg man fortfarande på många håll festivalens symbol. Det var en blomma med fem kronblad i olika färger för de fem världsdelarna, och den levde länge vidare som märke och affischer, ofta nyproducerade. Festivalen hade snabbt blivit en legend. Den var ett av dessa stora propagandaarrangemang där Sovjetledningen sökte vinna över sympatisörer på sin sida, med hjälp av föregivet obundna organisationer av ungdomar och "fredsvänner" (som sällan hade något att invända mot jordens största krigsmakt Sovjetarmén, med dess stenhårda disciplin och underlydande arméer i östblocket). Men det kom alla sorters deltagare - till Moskvabornas uttalade glädje. Sovjetunionen hade länge varit så isolerad från omvärlden, även från de kommunistiska lydstaterna, att dagens människor har svårt att föreställa sig det. Utlandet, det visste man från Pravda och Izvestija, styrdes av blodtörstiga utsugare och krigshetsare med otaliga provokatörer och spioner i sin tjänst. Man var livrädd för utlänningar men kom sällan eller aldrig i kontakt med några. Nu infann sig trettiosex tusen utlänningar (det kom nämligen tvåtusen journalister också) som det rimligen var fritt fram att umgås med. Hemliga polisen hade förstås själv otaliga agenter ute på stan. Journalisten Natalja Davydova, har nu tagit del av en sammanställning av rapporterna. I en av flera artiklar i Izvestija till femtioårsminnet av festivalen konstaterade hon att moskoviterna femtio år senare "ter sig mycket sympatiska i redovisningen. Ingen fientlig inställning, ingen misstänksamhet mot de 'utsocknes'. Tvärtom, bara öppenhjärtighet och gästfrihet". De utländska ungdomarna bjöds hem spontant, trakterades med mat och dryck, och förbrödringen och försystringen var total. När delegationerna fraktades i bussar och på lastbilar (bussarna räckte inte till) genom Moskva var gatorna överfyllda av nyfikna och entusiastiska Sovjetmedborgare. Folk hade klättrat upp i lyktstolpar och på hustak och någonstans rasade rent av tak in och det förekom dödsfall när alldeles för många tjuvåkare tog sig upp på en vagn med en stor konstruktion föreställande Don Quijote, som rasade under tyngden. - Moskva var för femtio år sedan en sällsynt tråkig, grå och dyster stad. Den som inte har upplevt en uppväxt på den verkliga järnridåns tid kan inte föreställa sig hur Gorkijparken blev ett lyckans paradis, vi gick i ett färgstarkt feeri, minns professor Vjatjeslav Glazytjev. - Jag hade en namnbricka där det stod "tolk" och folk slet och drog i mig från alla håll. Alla ville så innerligt få något sagt och ingen kunde ju några språk. Myndigheternas avsikt med festivalen var förstås att demonstrera landets framsteg för hela världen. Resultatet blev tvärtom att det var Moskva som upptäckte hela världen. Myndigheterna försökte begränsa den okontrollerade förbrödringen, men det gick inte. Om Michail Bachtins karnevalmodell hade varit känd vid den här tiden hade man åtminstone i teorin haft ett intellektuellt redskap för att inse vad som försiggick. Allt vändes upp och ner, med maktens goda minne. Fast makten hade ingen erfarenhet av karnevaler och det gick annorlunda än man tänkt sig. Diktaturen Sovjetunionen var en sällsynt bördig grogrund för myter och vandringssägner. Ryska flickor, så förtäljde ryktet, var mycket begivna på utländska ynglingar, i synnerhet med svart hudfärg. Man hade 1957 över huvud taget inte sett svarta i Ryssland, utom möjligen sångaren Paul Robeson, så de var en sensation. Det berättades att polisen under festivalen körde omkring i lastbilar med frisörutrustning och patrullerade områdena runt de aktuella hotellen. När man ertappade kärlekskranka flickor i alltför öm kontakt med utlänningar greps de och fick en del av huvudet renrakat, som straff, sades det. Parkerna var upplysta med strålkastare för att inget olämpligt skulle kunna försiggå. Och i några år efteråt "visste" välinformerade att det i närheten av tunnelbanestationen Dynamo skulle finnas ett speciellt barnhem, avskärmat från omvärlden, för mörkhyade frukter av kärlek under festivalen. Nu, 2007, har journalister försökt spåra några av dessa "festivalens barn", men inte funnit ett enda. De färgade barn som så småningom verkligen föddes i Sovjet kom till världen efter att man flera år senare grundade Lumumbauniversitetet och tog emot stipendiater till många skilda undervisningar från Afrika och Asien; men i folkets föreställning bara måste de ju vara från den underbara och märkvärdiga festivalsommaren 1957. Visst förekom det potemkinkulisser. Hemligstämplade inrättningar, sådana som på ryska kallas "postboxar" för att man i den rådande spionparanoian inte fick sätta ut gatuadressen, hade militär vakt som patrullerade med ålderdomliga gevär utanför anläggningarna. I Moskva kläddes vakterna om i "scoutaktiga kläder" till festivalen och fick pistoler som de kunde ha gömda i fickorna. Stora jordbruksutställningen VSChV hade snyggats upp till oigenkännlighet, för att senare bli den berömda Framstegsutställningen VDNCh, ett gigantiskt område med välskött grönska och exotiska paviljonger. Och även om staden snart återgick till sin gråa tristess när festivalen var över levde den optimistiska stämningen kvar hos människorna i Moskva. - Jag sov inte en enda natt under de två festivalveckorna, hävdar författaren Anatolij Makarov. - Vid blotta ordet festival slog hjärtat snabbare hos mig och mina jämnåriga. För att förstå varför måste man minnas eller föreställa sig vad det innebar att leva i ett slutet samhälle. Slutet, stängt på riktigt, med bom och hänglås. Avskilt från omvärlden inte bara med den metaforiska "järnridån", utan högst konkret, med vallgravar, taggtråd och gamla vägar som slutade i ingenting vid en gräns. - Att leva i ett slutet land är att uppfatta en karta över Jorden som någonting i stil med en stjärnkarta, i insikten att det är lika omöjligt att resa till Paris som att flyga till Mars. Det innebär att när man råkar möta en utlänning på gatan ser man på honom som en marsmänniska, med en blandad känsla av nyfikenhet och skräck. Det innebär att släktingar och till och med bekanta som bor inte i ett konkret land, utan i det otäcka, misstänkta "utlandet", måste man glömma som en oanständig dröm. När festivalen var slut rådde samma kalla krig som förut, och relationerna mellan Öst och Väst försämrades utan att glädjeströmmarna i Moskva hade någon bestående inverkan. Inte "undergrävde den kapitalismens grundvalar" eller krossade kolonialismens bojor eller spred kommunismens ideal, konstaterar de som var med. Men de som var med för femtio år sedan är övertygade att festivalen 1957 slog den första bräschen i järnridån. - En amerikansk fredkämpe i jeans från Texas, en fransk kommunist som såg ut som en flanör från de stora boulevarderna, eller fabriksarbetaren från Fiat som kunde ha klivit rakt ut ur en neorealistisk film - alla slog de många hål i järnridån. Och inga rigida partiideologer kunde lappa igen hålen, är Makarovs sammanfattning. Det kom en reaktion på Moskvafestivalen 1957. Hemliga polisens rapporter och vad man sett med egna ögon förskräckte naturligtvis partiledningen. Det var bara ett år efter tjugonde partikongressen, då Chrusjtjov tillstått att Stalins regim varit brottslig. Man var inte mogen för en karneval en enda dag mer än de femton som de varade. Och snart var rädslan för utlänningar lika stor som förut, rädslan för att bli komprometterad om man sågs med någon från "utlandet". Med den skillnaden att nu hade man träffat utlänningar under mänskliga former. Man hade kunnat se modern, avantgardistisk konst, hört jazz och annan samtida musik från väst. Och "den jäsning som till slut ledde till kommunistregimens fall tog sin början just här", säger fotografen Gelij Zemtsov, som var med 1957. - Moskva-OS 1980 ledde också till viktiga förändringar, påminner Dmitrij Tjernysjenko som leder planeringskommittén inför vinterspelen i Sotji. - Vänta bara tills vi får se vad som blir följden av OS i Peking 2008! Kina är redan på väg att bli ett annat samhälle. Av alla förändringar i Moskva 1957 som på ett eller annat sätt blev bestående kan det vara värt att nämna en av de otaliga omdöpningarna av gator i huvudstaden. Första borgargatan döptes om till Fredsavenyn, och det heter den än i dag.


"Halo 3" säljer bäst

Summary: "Halo 3" blev spelet som sålde överlägset bäst förra månaden. Över tre miljoner exemplar har nu sålts.

Trots att "Halo 3" släpptes i slutet av förra månaden, blev spelet det överlägset bäst säljande under september. 3,3 miljoner exemplar av spelet har nu sålts bara i USA. "Halo 3" sålde i mer än dubbelt så många exemplar som resten av tio i topp-listan sammanslagen. "Halo 3" hysterin gjorde även att Xbox 360-försäljningen gick upp med 50 procent.


Kent återvänder och The Hives nyskapar

Summary: Med sin fjärde skiva har The Hives lyckats göra sitt första helgjutna och varierade album. Nils Hansson tröttnar inte ens när de spelar sin mer konventionella garagerock. GARAGEROCK THE HIVES ”THE BLACK AND WHITE ALBUM”

(A&M/UNIVERSAL) 4£Det är lätt att uppfatta The Hives som ett mer helgjutet band än de egentligen förtjänar. Eftersom de är så sällsynt begåvade på att betona sina starkaste sidor. Visuellt, till exempel. Genom att alltid framträda i unison klädsel, strikt färgkodad i vitt och svart, har de lyckats skapa ett lika fotogeniskt som omedelbart igenkännligt band av fem grabbar som knappt någon skulle känna igen om de gick förbi en och en på gatan. Attitydmässigt, likså. Howlin’ Pelle Almqvist är en gudabenådad scengestalt, vars yttranden sällan går ut på annat än att berätta hur mycket publiken älskar honom och bandet, eller hur oöverträffat genialiska de är, ändå lyckas han framstå som charmig snarare än uppblåst. Att han egentligen inte är mycket till sångare glömmer man lätt där man står och lindas kring hans ena fi nger. ELLER MUSIKEN. Det här är ett band som har spelat ihop sig envetet och länge. Ge dem ett riff, vilket som helst, och de kan krossa sten med det. I synnerhet om det kommer från den snäva garagerockgenre där de först kom fram, och där tonvikten traditionellt ligger mer på att låta rätt än på att skriva särpräglade låtar. Noga räknat har The Hives två enskilda låtar att tacka sitt internationella genombrott för – fullträffarna ”Hate to say I told you so” och ”Main offender” – men sättet de spelar på kan göra även rena transportsträckor imponerande. Nu har de plötsligt skrivit två sådana rökare till, ”Tick tick boom” och ”Try it again”, och lagt dem som första och andra spår på nya albumet. Vilket tyder på att de bakom alla sloganfraser också har ett säkert öga för att värdera sitt material. Men det är bara början. ”The black and white album” är gruppens fjärde album; redan förra gången försökte de ta sig ur sin inmutade, trånga fålla, med bland annat infl uenser från elektronisk musik och Devo. Den här gången pratar de snarare om hiphop, vilket sannolikt grundar sig lika mycket på att det är kul och överraskande att säga som på att det faktiskt märks i musiken. Visst, den som vill kan säkert höra en Tone Loc-influens i den kantiga rytmen i ”Try it again”, men för mig låter den mer ”My Sharona”. ÄNDÅ RÖR DE sig på fl er plan nu. Den gammaldags skräckfi lmskitschen i ”Puppet on a string” eller ”A stroll through Hive Manor corridors” – tänk den ursprungliga ”Familjen Addams”-serien – låter som något som växt fram naturligt ur de stiliserade kostymerna. Och även om de båda samarbetena med superproducenten Pharrell Williams är lite mer spännande i teorin än i praktiken vidgar också de ramarna åt gruppen. I ”Giddy up!” har de dessutom själva åstadkommit ett mer electrofunkigt groove än på någon av Pharrells låtar. MAN SKULLE KUNNA sträcka sig så långt som att säga att det här är första gången The Hives lyckas åstadkomma ett riktigt album, snarare än bara en bunt låtar på rad. Där det de själva talar om som spretighet är just det som gör att vitaliteten hålls vid liv, och som gör att man inte börjar gäspa när de kliver tillbaka ner i sina mer konventionella garagerockmönster – och man riktigt hör hur de slappnar av i lättnad över att befi nna sig på hemmaplan igen. Men de låtarna är nu inte fl er än att också de bidrar till variationen. Just där ligger det mest imponerande med ”The black and white album”. NILS HANSSON nils .hansson@dn.se Bästa spår: ”Tick tick boom”, ”Try it again”.


Nya detaljer om Mario Kart Wii

Summary: Nintendo har bekräftat att "Mario Kart Wii" får ett onlineläge för upp till 12 spelare. Spelet försenas dock till andra kvartalet 2008.

Nintendo har avslöjat ett gäng nya detaljer kring kommande "Mario Kart" till Wii. Att spelet får ett onlineläge där upp till 12 spelare kan tävla mot varandra är nu bekräftat, enligt 1UP.com. Nintendos chef Satoru Iwata utlovade också att processen där man skapar och bjuder in andra spelare är bättre utformad än i Mario Kart till Nintendo DS. Förhoppningsvis slipper vi krånglet med Nintendos onödigt omständiga friend codes. "Mario Kart Wii" har försenats ett par månader, det släpps i Japan under andra kvartalet 2008 och troligen här i europa kort därefter.


Naturen var Potters passion

Summary: Beatrix Potter, ett av den engelska barnlitteraturens allra största namn, är känd för sina barnsagor om Pelle Kanin och andra små djur. Boel Westin har läst Linda Lears biografi om den naturälskande kvinnan vars vetenskapliga upptäckter aldrig togs på allvar. Filmen om hennes liv, ”Miss Potter”, har premiär på fredag.

När Beatrix Potters klassiker ”Sagan om Pelle Kanin” kom ut i England 1902 hade hon haft kaniner och andra mer eller mindre ulliga smådjur på hjärnan och ritblocket i åratal. Som barn höll hon i gång menagerier i barnkammaren tillsammans med sin yngre bror. Bland favoriterna fanns kaniner och möss, ödlor, sniglar, grodor, marsvin, fladdermöss och en igelkott. Flera av dem figurerar senare i hennes berättelser, som igelkotten under täcknamn Mrs Tiggy-Winkle. De små djuren blev också succéförfattaren Potters signum. Enbart berättelsen om Pelle Kanin lär ha sålt i mer än 45 miljoner exemplar världen över. Ändå är ”Sagan om Pelle Kanin” en sann kaninskräckis. Pappa Kanin förvandlas till pudding, och hans dumdristige son – lika obönhörligt dragen till handelsträdgårdens förbjudna frukter som sin uppätne far – är nära att lämna jordelivet på liknande sätt. Beatrix Potters klassiker är en historia på liv och död, som så många berättelser i barnlitteraturen. Hennes djurpassion blev bara starkare med åren, från de små i de små böckerna – de gjordes för små barnhänder – till de större djuren som hon ägnade senare delen av sitt liv åt. Då födde hon upp grisar, får och kor i Lake District och blev en erkänd expert på fåravel. När hon dog efterlämnade hon ett sannskyldigt imperium av gårdar och marker, ett levande landskap som skulle bevaras för framtiden. Hon skänkte hela härligheten till National Trust, och hennes man, advokaten William Heelis, ägnade sina sista månader på jorden åt att uppfylla hennes önskan. Den första boken om Potter kom redan 1946, tre år efter hennes död. I dag är Potter-litteraturen rätt omfattande, men Linda Lears ”Beatrix Potter. A Life in Nature”, som gavs ut i början av året, är den första riktigt stora biografin. Den tar ett brett grepp över liv och verk och slussar läsaren hit och dit genom det myllrande material som Potter lämnat efter sig. Den unga Beatrix förde dagböcker på chiffer, skrev livet igenom massor med brev och gjorde osannolika mängder akvareller, teckningar och skisser: planschmässigt zoologiska och botaniska, vetenskapligt iakttagande och litterärt berättande. Att Lear är miljöhistoriker – hon har tidigare skrivit om Rachel Carson, biologen som författade ”Tyst vår” – präglar hennes biografi på gott och ont. Det handlar mindre om barnboksförfattaren än om farmaren och landskapsbevararen och böckerna blir i stort betraktade som medel för den stora satsningen på gård och land. De mest intressanta avsnitten handlar om Potters vetenskapliga drömmar. Den unga Beatrix (hon föddes 1866) studerade djuren anatomiskt, tecknade dem, dissekerade ivrigt djurkadaver, somliga hade kloroformerats, kokade bort kropparna och pusslade ihop skelettdelar. Att hon växte upp i Darwins och naturvetenskapernas sekel hade naturligtvis betydelse, men som kvinna var hon hänvisad till egna studier. Hon gick aldrig i skolan, undervisades av guvernanter och även om föräldrarna – som levde på ärvt kapital – uppmuntrade hennes talang för teckning var utsikterna till ett yrkesliv knappast lysande. Att vetenskapa var en omöjlighet, men hon gjorde det ändå. Bara att få tillträde till en botanisk trädgård inom akademins grindar var en regelrätt kamp. Efter tio års studier av svampar och hundratals illustrationer fick hon med stora ansträngningar och manliga släktingars hjälp lägga fram en teori om reproduktion av sporer för Linneanska sällskapet i London 1897. Den blev aldrig tagen på allvar och uppsatsen försvann senare mystiskt i rullorna. Men hennes anteckningar och teckningar finns kvar. Både Lear och forskare före henne menar att Potter kom med något nytt. I England var hon bland de första att argumentera för lavars symbiotiska natur. Det var också under 1890-talet som Potter började arbeta med Pelle Kanin – den första historien skisserades i text och bild i ett brev till ett barn – men manuset refuserades av sex förlag. Historien bakom succén känner vi igen från många andra böcker. Potter gav själv ut boken 1901 – hon hade börjat tjäna pengar på illustrerade djurkort – och året därpå kom den som förlagsprodukt, nu med de färgillustrationer som skulle bli hennes signum. Fram till 1920-talet gav hon ibland ut mer än en bok om året och hon var inte sen att slå mynt av sina berättelser. Potter utvecklades till affärskvinna ut i fingerspetsarna – en av föregångarna till dagens merchandising – och såg till att spel, dockor, tapeter, näsdukar snabbt kom i produktion. Från vetenskap till barnbok – det kan man kalla en kvinnlig reträtt, men rörelsen är betydligt mer komplicerad. Hon var en del 1800-talets utforskande naturalism genom sina tecknade studier av växter och djur. I sina barnböcker förmänskligar hon det animala livet på gränsen till det igenkännbara, medan naturens lagar får sätta gränser för scenografin. Kaninfamiljen bär rockar och har sängar, men dörren till hemmet är ett kaninhål. Grodan mr Jeremy Fisher huserar vid en damm i en hemtrevlig boning med sniglar på väggen och vatten på golvet. Men att grodans innersta krets består av sir Isaac Newton, förklädd till vattenödla, och en sköldpadda med namnet Alderman Ptolemy hör definitivt ihop med Potters vetenskapliga passion. Om den Potterska sköldpaddan har något annat än namnet gemensamt med matematikern, astronomen och geografen Ptolemaios får vi aldrig veta. Historien om Beatrix Potter är en berättelse om egensinne och fantasi, självständighet och driftighet med oväntade vändpunkter. Lears biografi är fylld av fakta och även om det blir väl mycket djur– och lantskötsel för min smak, är hennes skildring av den ivrigt vetenskapande kvinnan fascinerande. Men hon skriver inte samman vetenskapen och böckerna som man kunde förvänta sig. Det kan verka långt mellan den unga Beatrix, som på ett fotografi allvarligt poserar med en liten mus i handen, och den bastanta fåruppfödare som åtskilliga år senare fotograferar sig med sin prisvinnande tacka. Men det är två bärande sidor av den konstnärspersonlighet som blivit ett av den engelska barnlitteraturens allra största namn. Beatrix Potter var en individualist som på sitt eget vis struntade i samhällets envisa obstruktion av kvinnor. Jag kommer att tänka på Selma Lagerlöf och kampen för Mårbacka när jag läser om köpet av den första gården, Hill Top Farm. För Potters del var det inte en fråga om att återskapa fädernearvet. Hon var tvärtom på väg bort från sina hopplöst egocentriska föräldrar. Med gården och markerna skapade hon, liksom Lagerlöf, ett egenpräglat landskap, därtill ett monument över sig själv. Men det var, precis som Lear påpekar, inkomsterna från de små djurens berättelser som gav henne frihet att göra vad hon ville. Boel Westin barnung@dn.se