Så bygger Daniel Ek musikens framtid

Summary: Fyra år efter att Spotify lanserades står den svenske grundaren och vd:n Daniel Ek på toppen. Han är en av världens mest inflytelserika enligt Time, musikbranschens viktigaste enligt Forbes, och han är lika rik som David Beckham. DN:s Martin Gelin träffade honom i New York för ett samtal om Spotifys – och musikens – framtid. ”Sen är det roligt att se vad folk lyssnar på när klockan blir efter tio på fredagkvällar. Då är det Barry White och Marvin Gaye som sticker upp. Vi är med när det händer.”

I en rödbrun tegelbyggnad på 9:e avenyn, mittemot en enorm Applebutik, hittar man hjärtat i New Yorks nya, pulserande teknikindustri. Här trängs ett dussintal små och stora IT-företag och webbtjänster. Området kallas sedan några år tillbaka Silicon Alley, östkustens motsvarighet till Silicon Valley i norra Kalifornien. Här ligger Googles huvudkontor i New York och ett par våningar upp, Spotifys USA-kontor. Det är en tidig fredageftermiddag och ett hundratal personer arbetar frenetiskt, glada att kontoret återigen är i full gång sedan nedre Manhattan varit lamslaget av superstormen ”Sandy” i en hel vecka. I nästan tre år har Daniel Ek, Spotifys vd, rest hit för att arbeta med företagets USA-lansering. Ett drygt år efter att tjänsten började användas i USA finns det mycket att vara nöjd med. I januari prydde Daniel Ek omslaget till affärsmagasinet Forbes, klädd i businesskostym och power-tie. Rubriken på artikeln: “Musikbranschens viktigaste man”. Strax därpå listade Time Magazine Daniel Ek som en av världens 100 mest inflytelserika personer och lät skådespelaren Ashton Kutcher skriva en svulstig hyllningstext där han förklarade att Eks främsta drivkraft inte är pengar och framgång, utan kärleken till musik och människor. Han har i dag en förmögenhet på över 2 miljarder kronor, enligt brittiska Sunday Times – vilket är ungefär lika mycket som Mick Jagger och David Beckham. – Det där är ju papperssiffror. Folk gillar att skapa sådana listor för att få i gång en debatt, men vårt fokus ligger på att skapa den bästa möjliga musiktjänsten vi kan och att artisterna ska kunna leva på det de gör. Allt det andra är irrelevant, säger Daniel Ek. Han är för ödmjuk för att göra det fullvärdiga argumentet för att han förtjänar att vara stormrik. Daniel Ek förstår nog också att det skulle låta förmätet att påstå att han förtjänar att bli lika rik på musik som Mick Jagger. Men historiskt sett har de som står för tekniska uppfinningar eller förnyat distributionsmodeller ofta blivit mer förmögna än utövarna i underhållningsindustrin. Om Apple stod för 2000-talets första revolution i musiklyssnandet när de med Itunes skapade ett lagligt alternativ till piratnedladdning och med Ipod gjorde stora delar av våra musikbibliotek bärbara, så har Spotify åstadkommit något lika väsentligt, genom att göra det möjligt att lyssna på i princip vad som helst, var som helst och när som helst. Daniel Ek har på sig en rugbytröja, jeans, gympaskor och en keps med basketlaget Brooklyn Nets svartvita logotyp. Han pratar med sitt karaktäristiska Rågsved-tugg. Spotify, som Daniel grundade 2006 tillsammans med entreprenören Martin Lorentzon, säger sig i dag ha 15 miljoner användare i 15 länder och Daniel må tjäna lika mycket pengar som Mick Jagger. Men han låter fortfarande mer som en tonårskille som sitter med skorna på sätet på gröna linjen en fredagskväll. Sedan Daniel började tillbringa större delen av sin arbetstid i USA, för drygt två år sedan, har Söder-om-söder-slangen dock alltmer blandats upp med den amerikanska start up-kulturens branschlingo och IT-ord. Vi sitter i ett mötesrum med trasig luftkonditionering och det knackar hela tiden på glasdörren från stressade medarbetare som vill veta om rummet är ledigt – kontoret har vuxit snabbare än man räknat med. ”Det börjar bli super crowded här”, säger Daniel. Hur mycket tid tillbringar du här i New York? – Kanske två veckor i månaden, hälften av min tid. Annars är jag i Sverige, eller Los Angeles, Asien, Sydamerika och kollar lite, ser vad som händer. Just nu handlar mitt liv mycket om att bara resa runt i USA. Vilka har varit de största trösklarna för lanseringen i USA? Vad har funkat, inte funkat? – Det vi var oroliga för när vi gick in var att det är så många internetföretag som inte lyckas i USA. Vi var rädda för att uppfattas som lite konstiga, europeiska. Så vi ville kännas som ett amerikanskt företag. Jag åkte hit två tre år innan vi lanserade, för att bygga connections, och jag tror att det har funkat jättebra. Det som är svårast är det här att landet är så enormt stort och varierat. Det är väldigt många olika musikkulturer. – Exakt. I Nashville är det bara country, de vet knappt vem Rihanna är. Så jag försöker bara greppa landet, jag har varit i 35 delstater nu. Precis som att vi måste bli lokala i varje land, så måste vi även bli lokala i varje delstat i USA, och det är nog en läxa som vi inte riktigt var beredda på när vi kom hit. Hur får vi Södern och Mellanvästern att fatta Spotify? I New York och San Francisco är det inga problem, här går man in på Starbucks och de spelar Spotify. Men vi har en utmaning i Mellanvästern och Södern. Var det en medveten strategi att börja lanseringen i storstäderna på kusterna? – Inte alls, men det är ofta så teknikföretag och webb växer. Kusterna och mitten av USA är helt annorlunda. Det som funkar bra i mitten av USA är till exempel Yahoo och Pinterest, som framför allt kvinnor håller på med där. Här i New York är det få som använder Yahoo eller Pinterest. Så hur ska Spotify nå ut till Pinterestkvinnorna i Nebraska? – Det måste börja med musiken. Spotify är ju ett verktyg egentligen, om man vet vad man vill lyssna på så är det väldigt bra, men om man inte vet det så är det inte lika bra. Så vi försöker bli bättre på det, vi börjar mer anpassa musiken som visas efter var man är, i Nashville mer country, i Memphis lite mer Elvis. Jag intervjuade nyligen video on demand-tjänsten Netflix grundare Reed Hastings, och de säger att 80 procent av det folk ser där kommer från rekommendationer, bara en femtedel från att folk aktivt söker efter en titel. För Spotify måste det vara ungefär det omvända? – Ja, ganska exakt faktiskt. Ungefär 80 procent av det folk lyssnar på är sådant de aktivt sökt upp. Jag har också pratat med Reed Hastings om det här, för det är sjukt intressant. Vårt problem är att vi har 20 miljoner låtar. Hur ska vi make sense out of that? – Men vi tror att en del av lösningen är att… om man är insnöad på bluegrassmusik så ska man kunna hitta någon som har sjukt bra bluegrassmak och redan har gjort alla definitiva spellistor. Så det handlar mycket om att göra de grejerna synliga för användarna. Strax efter att Spotify lanserades präglades mycket av nyhetsrapporteringen om tjänsten om artister som knappt tjänar ett öre på dem, trots stor popularitet. Expressen gjorde en stor nyhet av att Lady Gaga spelats miljontals gånger, men bara fått 2300 kronor från Spotify. Det var en missvisande siffra, då den bara visade Stim-ersättningen, som utgör ungefär 10 procent av den totala summa som Spotify betalar ut till skivbolag och artister. Under det senaste året har rapporteringen om Spotify handlat mindre om att artister inte tjänar något på tjänsten, utan snarare att även relativt okända artister kunnat tjäna ganska bra. Det är dock främst de stora skivbolagen som gör mest pengar på Spotify, då de har bättre avtal och är delägare i tjänsten. En analys av New York Magazine visar att jätteartister som Rihanna numera får en betydande del av sin inkomst från Spotifyspelningar, vilket även gäller svenska artister som Veronica Maggio. I ett reportage om Spotify i magasinet Filter kommer skribenten Niklas Strömberg fram till att det är stora skivbolag och artister som tjänar bäst på Spotify, medan det är kärvare för mindre bolag och artister, där pengarna försvinner på de mellanhänder som hjälper små skivbolag att förse Spotify med deras musikfiler. Själv har Daniel Ek sagt att Spotify ”inte kommer att rädda musikbranschen”, men i dag är man ändå den viktigaste inkomstkällan – större än Itunes, konserter och skivförsäljning – för många artister. – När artister frågar mig hur man når ut i dag säger jag ”du ska göra den bästa musik du kan tänka dig”. Det låter kanske som en floskel, men det är faktiskt mer sant än någonsin nu. MTV dikterar inte längre vad man lyssnar på, utan nu ser man på Facebook vad kompisarna lyssnar på och så sprider det sig som en löpeld. Kolla på Adele, hon har sålt över 15 miljoner skivor. Folk tror att man inte längre kan sälja skivor, men det är en siffra som skulle ha varit stor även i the glory days. En producent på P3 sade till mig att 80 procent av musiken man vill spela inte finns på Spotify. En stor utmaning för er är väl fortfarande att få tag på all ny, bra musik. – Det låter som att den personen har ganska obskyr musiksmak. Det beror nog inte på att artisterna inte vill vara med, utan att de helt enkelt inte finns än. Medierna gillar att rapportera om att artister inte vill vara med. Coldplay, till exempel, var en stor grej. Men de finns med nu. Vi försöker aktivt att pusha skivbolagen till att framför allt digitalisera allt det gamla. Vi har gått från att vara ett jättelitet företag, men i dag är vi mer än 80 personer internationellt som enbart jobbar med att få nya rättigheter. Så de verkligen dammsuger och försöker hitta allt. Vad är största tröskeln för att få musik? – Mycket handlar bara om logistik. Att det tar tid att digitalisera. Vi lägger till 10 000-20 000 låtar om dagen just nu, så det är en enorm apparat. Men det finns fortfarande artister som inte tycker att de får tillräcklig ersättning. – Det är ganska mycket en missuppfattning. Kolla på Sverige, vi står för hälften av det som betalas ut till artister där. Om vi inte betalade ut någonting, hur skulle vi då kunna stå för hälften? Debatten är lite snedvriden. Jämför med iTunes. De hade inte Beatles, Metallica, Bob Dylan när de lanserade. Det tog flera år innan de fick alla de artisterna och mycket av det handlade om att de helt enkelt var tvungna att åka och träffa dem, var och en, och ha en riktig dialog. Det är samma dialog som vi har haft som gjort att vi nu lyckats övertala till exempel Dylan och Red Hot Chili Peppers att komma med på Spotify. Du har sagt att det inte är pengarna som är viktigast för dig. Vad är din främsta drivkraft? – Min passion är ganska enkel. Jag startade mitt första företag när jag var 14. När jag var 23 hade jag några miljoner på banken. Jag tänkte först att ”wow, vilken grej”. Men ganska snabbt blev jag ganska deprimerad. Det jag trodde hade så stor betydelse visade sig inte spela så stor roll. – Det som jag alltid brytt mig mest om i livet är två saker: musik och teknik, så jag började tänka att jag kanske kunde förena dem. Och det är egentligen därifrån Spotify kommer. Jag tänkte så här, folk lyssnar på mer musik än någonsin, av fler artister, och det borde vara positivt för artisterna. Men det är det inte eftersom det mesta som folk lyssnar på är illegalt, så vi försöker flytta in dem i ett system där folk betalar, antingen med sin tid, genom annonser eller med pengar. Det är det jag är passionerad inför, för då kan vi komma till en tid då artister inte behöver släppa album varje år, utan kan vänta fem år på att släppa det här superalbumet, och då tror jag vi får en lite bättre värld och har skapat något som är värdefullt. Hur många av dina idéer kommer från pirattjänster? – I princip allt. Napster var ju den grejen som förändrade allt för mig, det var så jag upptäckte Metallica och Led Zeppelin. Jag hade inte råd att köpa de skivorna. Jag började tänka på hur man kan konkurrera med något som är gratis. Då måste man göra det bättre än de. Vilken har varit det enskilt viktigaste för att få er att växa, sedan ni startade? – Att få det i mobilen. När vi startade fanns inte ens Iphone. Men när den kom så insåg vi bara att holy shit, alla kommer att ha med sig musiken överallt och även vilja ladda ner, och det skapade ju i sin tur en jättebra inkomstkälla för artisterna också. Hur ser lyssnandet ut nu, hur stor del är mobilt jämfört med desktop? – Det är fortfarande desktop som är större, men mobilt växer enormt. Om det är 80 procent mot 20 procent nu så kommer det vara precis tvärtom om fem år. När Napster slog igenom för 12, 13 år sedan var en av de häftigaste sakerna att man kunde kommunicera med folk på andra sidan jorden och byta musik med dem. Det känns fortfarande som en outnyttjad potential. Hur ser du på den sociala biten för Spotify? – Vi är bara i början av att försöka… Det är definitivt något vi fortsätter investera i. Vi har fruktansvärt många som skapar spellistor och är duktiga på musik. Hur får vi fram dem, hur visar vi dem för resten av världen? Vi vet ju mycket om våra användare, så vi kan använda det för att lansera artister. Visste du till exempel att Steve Martin är en bluegrassnörd? Han har gjort fantastiska Spotifylistor som kartlägger hela bluegrassmusikens historia. Sådant borde ju alla ha tillgång till. Hur viktigt är Facebook för Spotifys framtid? – Sjukt viktigt. Musik har alltid varit socialt. Vi har alltid kommunicerat genom låtar, gjort blandband som kärleksbrev. Jag fick ett brev häromdagen från en kille som tackade mig för att jag skapat Spotify. Inte för att han träffat sin tjej tack vare det, utan för att han lyckats mildra deras uppbrott. Sen är det roligt att se vad folk lyssnar på när klockan blir efter tio på fredagskvällar. Då är det Barry White och Marvin Gaye som sticker upp. Vi är med när det händer. Spelade du in blandband när du var liten? – Absolut, jag hade inte råd att köpa skivor så jag satt vid radion och bandade alla låtar jag gillade och pausade när de pratade och sen tryckte man på record igen. Gjorde du blandband till tjejer du gillade? – Jag började göra bland-cd:er ganska tidigt. Jag är ju inte speciellt framgångsrik med tjejer över huvud taget, men jag lärde mig spela den där Goo Goo Dolls ”Iris” på gitarr, och det funkade ganska bra. Vi diskuterar hur Spotify kommer att se ut om fem år. Om man går fem år tillbaka så fanns inte Spotify, inte heller Iphone eller Youtube hade slagit igenom. Daniel plockar fram sin Iphone ur fickan och håller upp skärmen för mig. – De flesta tror att det här är en telefon, men det är ju inte det, det är en dator. Jag tror att mer och mer saker i vårt hem kommer att bli datorer, connected devices. Det kommer att få alla möjliga konsekvenser. Kanske kommer vi att styra allt det här med ”telefonen”. – Jag är också jätteimponerad av saker som Google har gjort. Dels de här glasögonen, Google goggles, där man kan gå omkring på gatan och se vilka rabatter som finns i butikerna man går förbi. Tror du att din framtid ligger utanför musikindustrin? – Jag hoppas inte det. Teknik och musik är mina passioner och jag ser inget skäl att sluta med någon av dem. Om man tittar på hur mycket musik betyder för människor i världen så är det en rätt kul sak att jobba med. Det finns ju ingen som man träffar som säger ”äh, det där musik tycker jag inte om”. Jag vet ingen annan konstform som har sådan mass appeal. Vad lyssnar du själv på just nu? – Frank Ocean. Raveonettes. Och vår första lansering Cazette, faktiskt. Vi tar en rundtur på kontoret och hälsar på några av de olika avdelningarna. Daniel berättar att man har arbetsförhållanden som ligger närmare en typisk svensk arbetsplats än en amerikansk arbetsplats. – Man får fyra veckors semester, i stället för två som de flesta har i New York. Längre mammaledigheter. Inte som i Sverige, men längre än här. Men just det här med semester, det fattar de inte riktigt här. ”Va, en månad? Vad ska jag göra då?” Så många tar inte ens ut sin semester. Hur viktigt var det för dig att du växte upp i Rågsved? – Musik var en stor grej i Rågsved, med Ebba Grön och alla. Thomas Rusiak, skådisen Michelle Bergqvist. Det är mycket kultur från Rågsved. Många av våra lärare samlade pengar för att vi skulle få musikutbildning, så vi hade trumlärare och gitarrlärare som man fick gå till gratis. Sen i början av 90-talet fick vi EU-pengar, för vi var en relativt sjaskig förort och vi fick 20 miljoner till nya datorer och internet, vilket för mig var helt fantastiskt, att få splitternya datorer att leka runt med. Så många av de satsningarna har jag haft glädje och nytta av. Daniel har ingen egen kontorsplats på huvudkontoret, eftersom han rör sig hela tiden och mest sitter i möten på dagarna. När han behöver en dator så lånar han någon annans, ”Allt finns ju ändå i molnet.” Han tar upp sin Iphone och frågar med rösttjänsten Siri hur många möten han har i dag: ”Du har sjutton möten i dag”, svarar hon, och lägger till efter en konstpaus: ”That’s a lot.” Martin Gelin är DN-medarbetare och författare till den Augustnominerade boken ”Den amerikanska högern – republikanernas revolution och USA:s framtid”. Daniel Ek och Spotify Född: 21 februari 1983 Utbildning: IT-gymnasiet i Sundbyberg och två månader ingenjörsutbildning på KTH innan han hoppade av. Bakgrund: Växte upp i Rågsved i södra Stockholm och började redan i högstadiet ta betalt för att skapa hemsidor. Som 23-åring blev han mångmiljonär efter att ha utvecklat en rad systemlösningar för bolaget TradeDoubler. 2006 grundade Daniel Ek tillsammans med Martin Lorentzon musiktjänsten Spotify, som lanserades 2008. Det är en tjänst som låter användaren lyssna på musik på nätet, antingen gratis med reklamavbrott eller genom att betala en månadsavgift för att slippa reklamen. I dag finns Spotify för en mängd olika operativsystem och enheter, bland annat mobiltelefoner. Sommaren 2011 lanserades Spotify i USA efter att ha försenats flera gånger. Tjänsten är nu tillgänglig i drygt ett 20-tal länder. Spotify i siffror 15 miljoner användare hade Spotify i augusti 2012. Fyra miljoner av dem var månadsbetalande användare. 200 gånger måste en låt lyssnas på Spotify för att artisten ska få lika mycket betalt som om låten köps på till exempel Itunes. 18 miljoner låtar fanns att lyssna på i juli 2011 på Spotify. Katalogen utökas ständigt. 80 år, minst, skulle det ta för en person att lyssna igenom samtliga låtar.


Müllers kritik mot Mo Yan ger internationellt eko

Summary: DN:s intervju med Nobelpristagaren Herta Müller där hon riktar stark kritik mot årets kinesiske pristagare Mo Yan har fått mycket utrymme på den internationella arenan. Diskussionen har bara börjat, det tror den svenske förläggaren Svante Weyler.

Medier i hela världen har uppmärksammat DN:s intervju med den tidigare Nobelpristagaren Herta Müller och hennes skarpa kritik mot årets litteraturpristagare, kinesen Mo Yan. Müller säger bland annat att priset till Mo Yan är en örfil åt alla som arbetar med demokrati och människorätt. – Jag anser att det är en katastrof, sade en upprörd Herta Müller i söndagens DN och tillade att Mo Yan som hög funktionär (vice ordförande i det kinesiska författarförbundet) hyllar censuren. Nyheten har tagits upp av flera utländska medier, bland annat brittiska Guardian, amerikanska Washington Post, nyhetsbyrån Associated Press, och i nederländska, australiska och spanskspråkiga medier. I Sverige har det varit tyst. – Möjligen beror tystnaden på att vi i Sverige tror att Mo Yan och årets pris är färdigdiskuterat, delvis på grund av jävdiskussionen med en av Akademiens ledamöter Göran Malmqvist. Men enligt min mening är det nu diskussionen börjar, säger bokförläggaren Svante Weyler. – Man måste tro Herta Müller tills hon blir motbevisad. Sinologerna i Sverige måste berätta hur Mo Yan arbetar för yttrandefriheten i Kina. Om de inte kan det och det visar sig att han bara är en representant för makten – ja, då är årets pris en skamfläck. Weyler menar att allt detta kommer att stiga upp till ytan när Mo Yan besöker Stockholm för att motta priset den 10 december. Den realpolitiska hållning Sverige har emot Kina inom näringsliv och handel verkar nu även ha drabbat kulturen, det misstänker Svante Weyler. Ordföranden i Svensk PEN, Ola Larsmo, tycker att Herta Müllers kritik mot Mo Yan är berättigad, särskilt som hon själv verkat i en diktatur. Herta Müller tvingades på grund av sin kritik mot den rumänska regimen i landsflykt 1987. Hon tilldelades litteraturpriset 2009. Ola Larsmo förhåller sig avvaktande i frågan. Men han påminner om att en annan kinesisk Nobelpristagare, Liu Xiaobo, sitter fängslad. Liu Xiaobo fick Nobels fredspris 2010. – Men vi har dialog som metod in i det längsta. Vi vill gärna prata med Mo Yan om de här sakerna när han kommer hit, säger Ola Larsmo. Inte bara PEN slåss för det fria ordet och fria författare. Även Svenska Akademien borde reagera om Herta Müller har rätt i att Mo Yan ”hyllar censur”. – Jag har faktiskt aldrig sett något sådant. Mo Yan har för övrigt själv råkat ut för censuren. En av hans böcker, ”Vitlöksballaderna”, stoppades efter publiceringen och blev inte tillgänglig igen förrän senare, kommenterar Svenska Akademiens ständige sekreterare Peter Englund per mejl. Han nämner att den som fäste Akademiens uppmärksamhet på Mo Yan är en annan Nobelpristagare, japanen Kenzaburo Oe. – Och han är allt annat än extremt upprörd över vårt val, det kan jag försäkra. En man i Mo Yans samhällsställning i Kina kan väntas manövrera på kommunistpartiets villkor – det vill säga att hans händer är bakbundna. – Ja, Mo Yan är en författare som valt att verka inne i Kina, och självklart har hans manöverutrymme därför begränsningar, skriver Peter Englund.


Lilla Hjärtat kvar på biblioteken

Summary: På Stina Wirséns begäran kommer böckerna om Lilla Hjärtat att sluta säljas. Men biblioteken i Stockholm fortsätter att låna ut böckerna, och filmen ”Liten Skär och alla små brokiga” fortsätter att visas.

På Stockholms stadsbibliotek satt urvalskommittén i ett flera timmar långt möte på torsdagen. Diskussionen ledde till beslutet att fortsätta låna ut Stina Wirséns böcker om figuren Lilla Hjärtat . – Vi kommer inte att ta bort Stina Wirséns böcker om Lilla Hjärtat, säger Inga Lundén, stadsbibliotekarie i Stockholm. Beslutet gäller huvudbiblioteket och alla filialer, och inget enskilt bibliotek kan ta beslut om att stoppa utlåningen. Kommittén har beaktat den lagliga och den moraliska aspekten och kommit fram till att böckerna inte står i strid med någon av dem. En bok vars innehåll exempelvis kan likställas med hets mot folkgrupp kan man stoppa lagvägen. Men innehåll av det slaget förekommer inte i Lilla Hjärtat-böckerna, anser kommittén. – När det gäller den moraliska aspekten har vi tittat på syftet med figuren. Det har inte varit att sprida arketypiska eller rasistiska idéer. Vi tycker att den offentliga debatten som uppstått är av godo. Däremot är det tråkigt att den drabbar en författare som har så stark utgivning. Inte ens om Stina Wirsén själv begär det kommer stadsbiblioteket att dra in böckerna om Lilla Hjärtat. Böckerna ligger högt på bibliotekens utlåningslistor. En av titlarna, ”Aj!”, finns i 178 utlåningsexemplar och ”Bang!” i 189 exemplar, bara i Stockholm. Filmen ”Liten Skär och alla små brokiga”, där samma figur förekommer, kommer inte heller att stoppas. Den fortsätter att gå på biograferna så långe publiken finns kvar. Filmen har under hösten visats på 60 biografer landet runt. Den har setts av 20 000 åskådare, vilket är en bra siffra för målgruppen små barn. ”Liten Skär” är Stina Wirséns hittills största filmsuccé. – Succén talar för att det finns behov av knattebiofilm som visar mångfald och tolerans, säger producenten Linda Hambäck. Distributören Folkets Bio har varit i kontakt med producenten och ställer sig också till 100 procent bakom filmen. – Om en producent för en viss film ber oss att inte visa den rättar vi oss naturligtvis efter en sådan förfrågan. I det här fallet har vi pratat med producenten men inte fått någon sådan begäran. Vår motivering till att fortsätta visa ”Liten Skär” är att det är en bra film för små barn, och vi står helt bakom den, säger Katrina Mathsson, presskontakt på Folkets Bio. Bokförlaget Bonnier Carlsen tog i går ett annat beslut. Stina Wirsén begärde att hennes pekböcker där Lilla Hjärtat förekommer ska dras in. I ett mejl till DN skrev tecknaren och författaren att hon tagit till sig av den konstruktiva kritik som förts fram. – Hela mitt författarskap går ut på att inkludera, inte exkludera. Därför har det här tagit mig extremt hårt. Det är på många sätt ett absurt slag för mig. Jag verkar för mångfald, mot rasism. Det är kärnan för mig, en av mina största drivkrafter, förklarar Stina Wirsén för DN. Beslutet om att stoppa böckerna, som hittills sålts i 40 000 exemplar, togs av Wirsén tillsammans med hennes förlag. – Det här blir så otroligt sorgligt med tanke på att Stinas bokskapande har haft ambitionen att skildra oliktänkande, hela hennes författarskap kretsar kring sådana frågor. Därför blir det extra olyckligt att Lilla Hjärtat har stått i vägen för hennes budskap, säger Eva Dahlin, Bonnier Carlsens litterära chef.


Biopubliken tas som gisslan av Ben Affleck

Summary: Ben Affleck gör film av gisslandramat 1979 i Teheran då 52 anställda satt inlåsta på amerikanska ambassaden. Det är rappt berättat och pendlar mellan fars i Kalifornien och laddat allvar i Teheran.

1979 störtades shahen av Iran. Ayatolla Khomeini kom i hans ställe, shahen flydde till USA. I november vällde radikala studenter in på amerikanska ambassaden i Irans huvudstad Teheran. De tog 52 anställda amerikaner som gisslan och krävde att shahen skulle utlämnas. Amerikanerna satt fast i 440 dagar. Under den perioden var gisslanaffären hett nyhetsstoff i USA och världen. Ändå dröjde det till 1997, och dåvarande presidenten Bill Clintons beslut att lätta på en hemligstämpel, innan de häpnadsväckande detaljerna i en av de mest rafflande turerna blev kända. Sex amerikaner hade i sista ögonblicket smitit ut ur ambassaden, hållit sig gömda i månader, och just som det revolutionära gardet var på väg att hitta dem lyckats ta sig ombord på ett Swissairflyg ut ur landet. ”Argo” är Ben Afflecks återgivande av dramat. Den är i sin tur ett framgångsrikt gisslantagande av biopubliken. Man tillbringar filmens sista halvtimme med alltmer kramp i magen och beredd att börja elda avbilder av den stora satan Affleck för att få honom att äntligen låta den lilla gisslangruppen borda det där jävla, förbannade planet så att man kan andas igen. Masochisten i biobesökaren torteras till bristningsgränsen, som det ska vara i en flykt-i-sista-minuten-thriller. Ben Affleck spelar själv CIA-agenten Tony Mendez. Det var en man med fantasi nog att fundera ut en plan ingen manusförfattare skulle våga lansera som uppslag till en fiktiv thriller. Medan hela Teheran – så framställs det i alla fall i filmen – letade efter de sex försvunna amerikanerna skulle de transporteras genom staden, ut till flygplatsen och ombord på planet under sken av att vara ett kanadensiskt filmteam på hemväg efter att ha letat inspelningsplatser till en science fiction-film. Påsarna under hundögda birollsstjärnan Philip Baker Halls ögon tycks svälla av tilltagande skepsis medan han som hög politisk tjänsteman hör Affleck beskriva sin snilleblixt. Är detta verkligen, undrar han, CIA:s bästa idé? ”Det är den bästa dåliga idén vi har”, svarar Affleck gravallvarligt. Afflecks och manusförfattaren Chris Terrios lycka är att CIA, för att väva täckmanteln riktigt tät, verkligen vände sig till Hollywood. John Goodman och Alan Arkin gör den maskör respektive producent som utbildade Tony Mendez i filmvärldens seder och bruk. Som i sin råhet förstås får hårda CIA-agenten Mendez att framstå som en aningslös baby: ”Du kan träna en rhesusapa på en dag att bli en regissör” är Goodmans svar när Affleck undrar om han ska hinna sätta de gisslantagna in i sina roller. Affleck-Terrio utnyttjar väl möjligheten att låta filmen pendla mellan fars i Kalifornien och laddat allvar i gömstället i Teheran. Affleck berättar rappt men är inte så personlig. Jämfört med exempelvis Sydney Pollacks ”Tre dagar för Condor” (1975), där Robert Redford var statsanställd bokmal som plötsligt tvingades gå under jorden, eller David Finchers ”The social network” (2010), för att ta en annan spännande historia med verklighetsbakgrund, har ”Argo” inget vidare bett. Inledningsvis sägs att iranier har all anledning att vara rasande på USA för den statskupp som en gång gjorde shahen till diktator, men allt utmynnar ändå i en hyllning till amerikansk tåga. Fast som sträckbänkskonstruktör kan man lita på Ben Affleck. Gillar man sådant är det bara att hasa sig upp och bita ihop.


Lyhört drama om livets final

Summary: Hela tillvaron vänds upp och ned när George blir skröplig vårdare av sin hopplöst sjuka hustru Anne. ”Amour”, en bister betraktelse över ålderdomen, är Michael Hanekes mest innerliga, intima film hittills.

I sin mäktiga sorgebok ”Ett år av magiskt tänkande” beskriver den amerikanska författaren Joan Didion känslorna kring makens massiva hjärtinfarkt: ”Livet förändras snabbt. Livet förändras på ett ögonblick. Man sätter sig ner för att äta middag och livet som man känner det tar slut.” Huvudpersonerna i ”Amour” har liknande erfarenheter som Didion. Det handlar om George och Anne, ett parisiskt äkta par i 80-årsåldern som delat både ett långt äktenskap och en intensiv arbetsgemenskap i den klassiska musikens tjänst. Anne dör inte av sin första stroke, inte av den andra heller. Men hon blir handikappad. Hon är inte längre hon. George och Anne förvandlas från intellektuella jämlikar till en skröplig vårdare av en hopplöst sjuk patient. Vardagen, samtalen, minnen ... allt är borta som genom ett trollslag. Deras vuxna dotter Eva, även hon professionell musiker, försöker leva sig in den nya situationen men fastnar i rollen som kravmaskin upptagen av sin egen privata kris. ”Amour” är Michael Hanekes mest innerliga, intima film hittills. Å ena sidan en bister fallstudie över ålderdomens fasor, å andra sidan en betraktelse över en kärlek som burit genom årtionden, en kärlek som inte ser ut som den gjort men samtidigt skapar en värdig och känslomättad inramning åt parets drabbande livsfinal. Efter elva långfilmer, varav de allra flesta på olika sätt grundligt skakat om samtidsfilmen, är Haneke en grymt skicklig berättare som komponerar bilder och skapar scenerier som etsar sig fast i minnet. Han har en musikalitet som ger bildberättandet en säregen rytm. Parets stora och borgerliga men sjaskigt nedgångna paradvåning bildar en effektladdad fond för kammarspelet på dödens rand. Samspelet mellan de åldrande aktörerna, som själva inkarnerar så mycket filmhistoria, är lika perfekt som gripande. Jean-Louis Trintignant, vardagsromantiken personifierad i Claude Lelouchs ”En man och en kvinna” (1966), och Emmanuelle Riva, känd från Alain Resnais ”Hiroshima min älskade” (1959), har absolut gehör för den precisa dialogen och gesterna fulla av ömhet och desperation. På rollistan finns även pianisten Alexandre Tharaud, som spelar Annes gamla elev samt barytonstjärnan William Shimmel (som även syntes i Abbas Kiarostamis ”Copie conforme” förra året. Hanekeälskare kan roa sig med hur elegant mästaren knyter ihop sin filmiska säck fylld av dissekerade borgerliga familjer: från debuten med ”Den sjunde kontinenten” från 1989 med den österrikiska familjen som fullständigt imploderar till den publika genombrottsfilmen ”Pianisten” (2001) där Isabelle Huppert gör sin kanske märkligaste roll som den självstympande, voyeuristiska pianoläraren Erika Kohut med en fruktansvärd intensitet. Intressant nog har hon samma smak för Schubert som det betydligt mer dresserade paret i ”Amour”. När Kohut ska skälla på sin stjärnelev säger hon ”Schubert går från viskning till skrik, inte från högt till lågt. Ni vet visst inte mycket om anarki.” Ett talande citat även för ”Amour” som går från ordning till kaos på drygt två timmar. Deprimerande? Nej, faktiskt inte. Men tankeväckande. Michael Hanekes bitvis lite ironiska blick – den känns så även om han förnekar det – och lite kyliga kirurgiska precision är ett effektivt botemedel mot sentimentalitet och förtvivlan. Den starkaste känslan han ingjuter handlar om värdighet. ”Amour” sträcker ut ett skrynkligt pekfinger mot alla som förväxlar ålderdom med något infantilitet och brister i respekt när sönderfallet står för dörren.


Filmen med Lilla Hjärtat fortsätter visas

Summary: Filmen ”Liten Skär och alla små brokiga” fortsätter att visas. Stina Wirsén har inte begärt att den ska dras in och distributören såväl som producenten ställer sig till 100 procent bakom filmen, som setts av en stor publik

Folkets Bio är distributör för Stina Wirséns "Liten Skär och alla små brokiga". Efter Stina Wirséns besked om att böckerna som filmen bygger på ska dras in har Folkets Bio varit i kontakt med filmens producent. En kontakt som lett till att filmen går kvar på biograferna. – Om en producent för en viss film ber oss att inte visa den rättar vi oss naturligtvis efter en sådan förfrågan. I det här fallet har vi pratat med producenten och inte fått någon sådan begäran. Vår motivering att fortsätta visa "Liten Skär" är att det är en bra film för små barn, och vi står helt bakom den, säger Katrina Mathsson, presskontakt på Folkets Bio. Stina Wirséns film har under hösten visats på 60 biografer landet runt. Den har setts av 20.000 åskådare, vilket är en bra siffra för målgruppen de minsta barnen. På L Edition Entertainment, som producerat "Liten Skär", har man inte tagit ställning till om filmen ska tas bort eller gå kvar på biograferna. Stina Wirsén har själv inte begärt att filmen ska dras in. Efter den kommande helgen ska Wirsén och filmproducenten talas vid.


Michael Jacksons bröder till Sverige

Summary: Michael Jacksons bröder i The Jacksons kommer till Sverige i vår för en konsert. I februari spelar legendarerna i Stockholm.

– Det är ganska kul att vara ute med brorsorna igen, säger Jackie Jackson. The Jacksons gav sig i somras ut på en återföreningsturné som fortsätter till Europa i vår. Den 22 februari kommer Jackie, Tito, Jermaine och Marlon Jackson till Waterfront i Stockholm. – Det blir en vanlig The Jacksons Show, sån som vi alltid har gjort. Mycket energi och vi sjunger alla våra hitlåtar samt några av Michaels största hits, berättar Jackie Jackson på telefon från Rotterdam där gruppen är på turné. Superstjärnan Michael Jackson, som ju avled 2009, ingick till och från i The Jacksons som under namnet Jackson 5 hade ett pärlband av hits i slutet av 60-talet och början av 70-talet. "ABC" och "I want you back" är de mest kända. Men gruppen har inte gjort någon större turné sedan mitten av 80-talet. – Vi trodde det skulle kunna bli svårt, men så fort vi började repetera var det som på den gamla goda tiden. Den enda vi saknar är Michael, men han är med oss i anden. – Men ingen kan ersätta Michael. Det finns bara en MJ. Konserten är också formad som en hyllning till Michael Jackson där bröderna minns sin lillebror. – Det blir ganska bitterljuvt, en smula sorgligt. Men fansen älskar att se oss framföra låtarna. Innan turnén kommer till Sverige tar The Jacksons en paus för att gå in i studion och spela in nytt material som ska komplettera en kommande greatest hits-skiva. – Vi hoppas kunna spela in 4-5 singlar till den nya plattan, säger Jackie Jackson. The Jacksons spelar även i Köpenhamn 20/2, Oslo 21/2 och Helsingfors 24/2. The Jacksons Grundades 1964 som Jackson 5. Lanserades av legendariske Berry Gordy på Motown, men fick byta namn när de bytte skivbolag 1976. Michael Jacksons solokarriär tog fart 1979 och han lämnade gruppen även om han återförenades med brorsorna på den stora Victory-turnén 1984. Största hits: "ABC", "I want you back", "I'll be there", "Blame it on the boogie", "State of shock".


Rihanna: ”Unapologetic”

Summary: Sjunde albumet på lika många år är Rihannas mest personligt färgade hittills med en tematik som till stor del kretsar kring destruktiv kärlek. Och det är när hon släpper fram sina råare känslor som det lyfter på riktigt.

Man kan ägna ett liv åt att bara lyssna på de hundra nyanserna i hur Rihanna uttalar ordet ”diamond” i första singeln från ”Unapologetic”. På hur hon tänjer orden i breaket, kränger sig igenom hela sitt register, hur hon färgar vokalerna. Rihannas röst är fascinerande elastisk och så igenkännbar att det skulle räcka med en millisekund, en ansats till ett ord, för att identifiera den som hennes. Det är en av hennes största styrkor; hur hon kan göra sin röst ful och repig när så krävs men i nästa sekund låta naivistiskt ljus, nästan barnslig. Rihanna är en enorm popstjärna, en av de största. Hon har haft nio listettor i USA (och hjälpt både Eminem och T.I. till förstaplaceringen som gästsångerska). Hon är dessutom en av de mest produktiva. Sedan genombrottet med ”Pon de replay” har hon släppt sju album på sju år. Och även om hon aldrig gjort en riktigt helgjuten perfekt skiva så har hon heller aldrig släppt ifrån sig ett hafsverk. På något magiskt sätt lyckas hon kasta sig mellan genrer – dancehall, r’n’b, househits – utan att tappa tråden. Hon har rösten, den som håller ihop allt och knyter osynliga trådar mellan pianoballader och dubstepflörtar. Och så har hon en svårförklarlig air av avgrundsdjup svärta, som skitar ned allt hon gör och förvandlar den simplaste pophook till något mer. Tematiken på ”Unapologetic” kretsar till stor del kring destruktiv kärlek, omöjliga relationer, motstridiga känslor. Ibland i brutal kontrast till ljudbilden: ”How could you murder us?” sjunger hon om och om igen över ett fjäderlätt soligt reggaebeat i ”No love allowed”. Vemodigt åttiotalsekande dubbelballaden ”Love without tragedy”/”Mother Mary” är kanske det mest personligt färgade Rihanna gjort, perfekt minimalistiskt producerad, lätt och andlös. Rihannas röst sveper över syntmattorna när hon jämför sig med Marilyn Monroe och sjunger om hur att ”leva i ögonblicket” egentligen betyder att ständigt vara beredd att dö i ögonblicket. ”Unapologetic” är över lag ganska balladtät, och flera av de softa spåren är lyckade. ”Loveeeeeee” tillsammans med Future är en söt bagatell, duetten ”Stay” med Mikky Ekko rispigt skör som tunt glas, och avslutande Emeli Sande-skrivna ”Half of me” en snygg betraktelse över kändisskap och offentlighet. Men ”What now” är däremot skivans absoluta lågvattenmärke, den börjar som ett trist ”Idol”-vinnarpekoral och mynnar ut i ett fasansfullt gitarrsolo. David Guetta står för två dansgolvsdängor på skivan, varav den inledande ”Fresh off the runway” är stickigt enerverande. Men ”Right now” fungerar bättre, strösslad med klassiska Guettaismer (hur många gånger har han använt det där monotont plingande ”Love is gone”-ljudet vid det här laget?) och en effektivt simpel och ganska oemotståndlig refräng. ”Nobody’s business” i duett med Chris Brown är somrigt ljust Michael Jackson-samplande, men ofrånkomligt svårlyssnad med tanke på parets historia. ”Unapologetic” är en ojämn skiva, men den vinner stort i de stunder där Rihanna släpper fram sina råare känslor. Och man måste beundra henne i släpigt sängkammargalopperande ”Jump”, som samplar Ginuwines nittiotalshit ”Pony”. Rihanna mumlar raspiga samlagsmetaforer, och få andra skulle lyckas få rader som ”my saddle is waiting” att låta heta. Men Rihannas frasering är felfri, och hon väser ”pon-eh” som om själva ordet ponny existerar bara för hennes mun. Bästa spår: ”Diamonds”, ”Love without tragedy”/”Mother Mary”


Kevin Clash hoppar av Sesame Street

Summary: Kevin Clash, som är dockan ”Elmos” röst i teveserien Sesame Street hoppar av serien. Detta trots att anklagelserna om sex med en minderårig har tagits tillbaka.

Sesame Street är en amerikansk, pedagogisk, teveserie för barn där rollfigurerna är lurviga dockor med mänskliga röster. Mest känd av dem är "Elmo", en röd docka med utstående ögon, gul näsa och stor mun, vars röst görs av Kevin Clash.  För en vecka sedan anklagades Clash av en i dag 23-årig man för att ha haft ett sexuellt förhållande med honom för sju år sedan, när mannen var 16 och Clash 45. Clash har aldrig försökt dölja att han är homosexuell men förnekar att han skulle ha haft ett sådant förhållande med mannen innan denne fyllde 18, skriver Baltimore Sun. Den unge mannen tog senare tillbaka anklagelserna. Trots det beslutade Kevin Clash på tisdagseftermddagen svensk tid att hoppa av serien. Enligt nyhetsbyrån AP gör han detta sedan anklagelserna livit ett problem och tagit för mycket av hans tid och kraft. Enligt kändissajten TMZ har Kevin Clash återigen anklagats för att ha haft ett sexuellt förhållande med en minderårig pojke. Händelsen skulle ha inträffat 1993, då pojken var 15 år, och han kräver nu genom sin advokat fem miljoner dollar i skadestånd.


Konsert skapar moraldebatt

Summary: Artisten Chris Brown spelar på Globen i Stockholm på måndag. Efter misshandeln av Rihanna uppmanas publiken att bojkotta konserten i en affischkampanj och i bloggar och sociala medier.

På måndag kväll spelar r’n’b-artisten Chris Brown i Globen. Efter att han misshandlat sin dåvarande flickvän, artisten Rihanna 2009 och sedan dömts till en femårig villkorlig dom har många – både i Sverige och utomlands – uppmanat till bojkott av Chris Browns pågående Europaturné. I Sverige har frågan debatterats i bloggar och sociala medier. På flera ställen i Stockholm har det satts upp falska reklamskyltar för konserten. I stället för Chris Brown syns Rihannas misshandlade ansikte på affischerna. I går tillkännagav också Svenska Dagbladet att man inte tänker recensera konserten. Kampanjer mot Chris Brown har även dykt upp utomlands. I Storbritannien har personer gått in i skivbutiker och satt klistermärken med texten ”Varning denne man är en kvinnomisshandlare” på Chris Browns skivor och på Irland tackade bandet The Original Rudeboys nej till att agera förband åt Brown med hänvisning till misshandeln. Konserten är bokad av Stureplansgruppen (SPG). Bokaren Mikael Tillman på SPG försvarar bokningen av Chris Brown, men vill bara uttala sig i ett kort mejlsvar. ”Chris Browns musik spelas över hela världen. Att boka Chris handlar om att få hit artisten för alla de fans som vill ha möjligheten att se Chris Brown framföra sin musik live på scen. Att boka honom i Stockholm är bara ett stopp på en världsturné . Självklart förstår vi ilskan mot de handlingar som Chris utfört.” Kristofer Åkesson på konkurrenten Live Nation är pressansvarig för konserten Rihanna gör på Berns i Stockholm i kväll och den i Globen i sommar. Han vill inte kommentera Chris Browns konsert, men säger att en artists varumärke och beteende vid sidan av scenen spelar en viss roll för om Live Nation väljer att boka den. – Det är klart att det är en faktor, men helst vill vi fokusera på musiken, säger Kristofer Åkesson. På Live Nations systerföretag Luger arbetar Ola Broquist som agent och bokare. Han säger att Luger har som policy att bara jobba med artister som ligger företaget varmt om hjärtat. Skulle Luger välja att samarbeta med Chris Brown? – Låt mig säga så här... jag tycker att det är skönt att någon annan gör det. Men man måste vara försiktig innan man fördömer, frågor av det här slaget är inte bara svart eller vitt. Tror du att publiken i högre grad i dag än förr bryr sig om vilken människa artisten är och beter sig privat? –  Det är både och. Jag tror att det finns en jättestor publik som bara bryr sig om musiken, men det finns också en stor publik som är medveten, och det är grymt! säger Ola Broquist som är agent på Luger. Harry Byrne, mångårig konsertarrangör på Stockholms scener tycker att det är en mycket svår fråga att svara på. – Jag har tidigare bokat reggaestjärnor med homofoba åsikter. Skulle jag göra det igen? Nej, jag var naiv då. Jag tror att Stureplansgruppen missbedömde frågan och inte förstod hur stort det här var. Rihanna var en ung kvinna när hon misshandlades, och många av hans fans är i samma ålder. Det sänder ut dåliga signaler, säger Harry Byrne. Musiken är full av exempel på artister som inte är några föredömen, Wagner var en antisemit, Phil Spector en mördare och inom reggaen förekommer hotfulla homofober. Men samma problem finns i andra kulturyttringar. DN:s musikkritiker och moralfilosofen Thomas Anderberg kommer att recensera konserten för DN:s räkning. – Det finns definitivt en moralisk aspekt på om man ska gå på konserten eller ej. Innehållet i Chris Browns musik går dock inte koppla till den hemska misshandeln. Hade han förhärligat kvinnomisshandel i sina låtar hade det varit större problem. Thomas Anderberg tänkte noggrant efter innan han bestämde sig för att recensera konserten. – Som jag ser det är det inte moraliskt klandervärt att recensera eller gå på konserten. Han har straffats och vad han gjort förtigs inte. Dessutom är det ett utmärkt tillfälle att föra upp frågan om kvinnomisshandel på agendan. Detta har hänt 8/2-09. Under ett gräl på väg i bil från en fest i Los Angeles misshandlar Chris Brown sin dåvarande flickvän, artisten Rihanna. Hon ringer polisen och Brown anmäler sig senare samma dygn till polisen, grips och släpps mot borgen. Rihanna skulle ha uppträtt på Grammygalan samma kväll men ställde in. 25/8-09. Efter att ha erkänt sig skyldig till misshandel döms Chris Brown till fem års villkorlig dom, han får inte komma i närheten av Rihanna. Han ska också göra 180 dagars samhällsarbete och genomgå behandling. 19/8-12. Rihanna och Chris Brown har med tiden återupptagit kontakten. I en tv-intervju med Oprah Winfrey säger Rihanna att hon har förlåtit Chris Brown. ”Trots att jag kände mig så arg, sårad och bedragen kände jag att han gjorde det misstaget för att han behövde hjälp, och vem skulle hjälpa honom? Ingen kommer att säga att han behöver hjälp.” 6/11-12. Det blir känt att Rihanna har gjort en duett tillsammans med Chris Brown på sitt nya album ”Unapologetic”. Låten har titeln ”Nobody’s business”. 16/11-12. Rihanna ger en ”hemlig” klubbspelning i Stockholm. 19/11-12. Chris Brown uppträder i Globen i Stockholm.


Johan Croneman: De svenska medierna sveper okritiskt in sig i stjärnbaneret

Summary: Amerika har totaldominerat svenska medier den senaste månaden: först ”Sandy” och sedan presidentvalet. Men var tog den kritiska bevakningen vägen?

Först orkanen ”Sandy”, sedan ett nästan lika blåsigt och stormigt presidentval. Fokus Amerika totaldominerade svenska medier under mer än en månad – efterdyningarna består nu mest av självberöm, näst intill det drygt självgoda. Mediechefer vill så här i efterhand gärna förklara sin massiva bevakning, och försvara sina journalistiska bedömningar. Det är som om de redan gnags av oro: När forskare och medieanalytiker tittar närmare på den här (närmast helt okritiska) bevakningen blir medierna förmodligen utsatta för viss kritik. Anfall är därför bästa försvar: ”Gud, så bra vi var! Och så moderna. Webb-tv, sociala medier – osociala medier!” Jag satt länge och tittade på sångerskan och artisten Eva Dahlgren, en av de många gästerna i en av de otaliga expertsofforna under presidentvalsbevakningen. Hon hade en kort skinnjacka på sig, motivet: den amerikanska flaggan. Hon var insvept i fanan. Symbolvärdet i den gesten verkade hon helt omedveten om, eller så var hon det? Högst medveten. Kunde inte släppa vare sig jackan eller Eva Dahlgren med ögonen. Hon bor tydligen för tillfället i USA, allt jag kunde tänka på var några Blå Tåget-rader från 70-talet och sången ”I miljonärskvarteren”: ”Här hissar man och bränner inte stjärnbaneren”. Historiens vingslag svischar förbi: ”Vad var det där?” ”Nja, det var 70-talet, den kritiska perioden.” ”Kommer den tillbaka?” ”Är du galen – man fick ju inte ens dricka Cola på den tiden.” För mycket länge sedan, barn, förhöll sig svenska medier hälsosamt skeptiska gentemot, och kritiska till, supermakten USA. Man ifrågasatte, ställde frågor, världspolisen från Amerika mötte medialt motstånd. Åtminstone en liten gnuggning då och då. Först ”Sandy”, sedan presidentvalet, hela mediebevakningen hade klätt upp sig i stjärnbaneret och rest över till den svenska journalistkårens absoluta favoritresmål, USA. Det fanns som sagt en tid när journalister och intellektuella spred sig över klotet för att beskriva och förklara världen, i dag förklaras den bäst och mest med utgångspunkt i en amerikansk horisont. En kust, helst. Där sitter medierna och spejar ut mot resten av världen. Händer det något där borta? Några siffror fladdrade förbi, valkampanjer som kostat uppemot en miljard – dollar!!! Tusen miljoner dollar för att kunna ställa upp i valet och ha den minsta chans i världens största, viktigaste demokrati. Landet där vem som helst kan bli vad som helst. En miljard dollar bara – och så är du med i rejset, ge mig jackan är du snäll. Det är givetvis inget svenska medier vill hålla på och älta – att till exempel blott 55–60 procent av den röstberättigade amerikanska befolkningen bryr sig. Vi har ju Sören Holmberg i studion som kan förklara vad swingstater är för något. Barack Obamas storvulna, rätt obehagliga, hysteriskt retoriska och väldigt tomma segertal manglades ut, gång på gång, bit för bit. Någon som sade något, någon som lade märke till något? Nej, Obama fick ostört konstatera att Amerika var fött och skapt för att leda den här planeten. Gud själv hade välsignat deras världsledande uppgift, den största nationen av alla. Någonsin. Inte ett svenskt journalistöga var torrt. Inget prat var för tomt. Fyra år till nästa val – vad gör vi nu?


Makalös modernist på Waldemarsudde

Summary: Helene Schjerfbecks egensinniga modernism omfattar långt mer än de välkända självporträtten. 150 år efter sin födelse visas hon stort på Waldemarsudde i en utställning med över 100 målningar, varav en helt nyupptäckt.

Det är inte för inte som "Självporträtt mot svart fond" pryder den omfattande jubileumskatalogen. En ung kvinna med självmedveten, nästintill uppstudsig blick möter världen. En anarkistisk hårlock gör ett utfall från nacken. I bakgrunden anas namnet "Helene Schjerfbeck" i versaler, som hämtade från en sliten gravsten. – Hon hade en bisarr humor, hela hennes uttryck i den här målningen är: "Försök inte glömma bort mig, jag finns kvar", säger Göran Söderlund, intendent på Waldemarsudde. När målningen gjordes hade Helene Schjerfbeck märkligt nog suddats ut från det finska konstlivet. Hon var 53 år. Att hennes 1800-talsmåleri en gång blivit antaget till Parissalongen och att hon fått medalj vid Världsutställningen i Paris 1889 var bortglömt. Under 15 år hade den finlandssvenska konstnären bott i ett rum och kök tillsammans med sin gamla mor i den lilla orten Hyvinge. Under de här åren åkte hon aldrig till Helsingfors. Medan konstlivet i huvudstaden hyllade Akseli Gallen-Kallelas symboltyngda nationalromantik skötte den omvittnat skygga Helene Schjerfbeck sin mamma samtidigt som hon oförtrutet utvecklade sin egensinniga och känsliga modernism. Via konsttidskrifterna hämtade hon inspiration från det internationella konstlivet, från Picasso och Matisse. Hela livet närde hon drömmar om att kunna återvända till det Frankrike där hon, tack vare stipendier, under några år i slutet av 1800-talet kunnat leva som ung, fri konstnär. – Med genombrottet 1917 fick hon nya plikter genom alla beställningar, säger Göran Söderlund. Med 50 nyanser av grått och beige i bakgrunden, och med osviklig känsla för starka färgaccenter, hade Helene Schjerfbeck målat unga arbeterskor i Hyinge. Genom hennes händer blev de närmast aristokratiska kvinnor, eller japanska prinsessor, som Göran Söderlund kallar dem. – Idealiserade hon? Jag tror snarare det var hennes sätt att måla det vackra. Det är själva upplevelsen av modellen som hon koncentrerar sig på. Flera av Hyingemotiven, men även några av de tidigare, franska, återkallade hon ur minnet. Många år senare, när originalen ägdes av konstsamlarna, målade hon sina tidiga motiv på nytt, mer stiliserade och formmässigt djärvare. På Waldemarsudde hänger de äldre och de nyare versionerna sida vid sida, och visar utvecklingen i ett konstnärskap där båda varianterna är lika intressanta. Waldemarsudde nöjer sig med 110 av de drygt 350 målningar och skisser som visades vid konstmuseet Ateneums jubileumsutställning i Helsingfors. Bland dem finns en målning, "Kvinna med barn", som helt osannolikt visade sig vara fasttråcklad under en annan och vars privata ägare alltså upptäckte sig ha två Helene Schjerfbeck i en och samma ram. För omgivningen var det bara att gratulera.  Rättad artikel. Det är 150 år sedan Schjerfbecks födelse och inget annat. Fakta/Helene Schjerfbeck • Föddes 1862 i en finlandssvensk familj i Helsingfors. Ramlade som fyraåring i en trappa och bröt höften. Eftersom familjen inte hade råd med läkarvård fick skadan självläka, vilket gjorde henne låghalt livet igenom. • Sattes i teckningsskola redan som 11-åring. Fick stipendium som 18-åring för att studera i Paris. Efter studieresorna arbetade hon under några år som konstlärare i Helsingsfors innan hon drog sig tillbaka från huvudstadens konstliv för att i stället bosätta sig i den lilla staden Hyvinge, ägna sig åt sin konst och att sköta sin gamla mamma. Genom konsthandlaren Gösta Stenman gjorde hon sin stora comeback 1917. När Stenman 1937 öppnade ett galleri i Stockholm slog Schjerfbeck igenom stort även där. • Livet ut var hon en aktiv och målande konstnär. Under kriget evakuerades hon till Saltsjöbadens Badhotell. Stenman finansierade hennes vistelse. Det var också där hon gjorde sin sista serie avskalade och Munch-lika självporträtt. Schjerfbeck bodde där fram till sin död 1946.


Mästertjuv får en plåtpolare

Summary: Ljuv musik uppstår mellan gubbstrutten Frank och en hushållsapparat. ”Robot & Frank” är en oansenlig liten film som säger något intressant om åldrande och gemenskap.

I förra veckans Filmfredag noterade Helena Lindblad det ökade antalet pensionärer på biodukarna och efterlyste fler filmer om ”hemtjänst, senildemens och terminalvård”. ”Robot & Frank” tar upp ett par av dessa ämnen på ett både angeläget och underhållande vis. Frank Langella spelar Frank Weld, en sjuttioplussare vars närminne börjat svikta rejält. Tidigare var han mästertjuv – en karriär som slutade i fängelse. Nu har han svårt att komma ihåg att favoritrestaurangen stängde för flera år sedan, eller att hans snart fyrtioårige son inte längre går på college. Den enda glädjen i hans liv är att flörta med Susan Sarandons bibliotekarie. En dag får Frank en robot av sonen. Modellen VGC-60L är en så kallad ”hälsovårdsassistent”. Den tvingar Frank att motionera, spola kröken och äta ångkokt broccoli. Han förbannar denna mekaniska Anna Skipper – tills han upptäcker att maskinen endast programmerats till att främja hans hälsa, inte till att skilja mellan rätt och fel. Snart gör han comeback som inbrottstjuv med plåtpolaren vid sin sida. ”Robot & Frank” är en oansenlig liten film som tack vare Frank Lan-gellas buttra spelstil, och det till perfektion trimmade manuset, på kort tid lyckas säga något intressant om mänsklighet, åldrande, ansvar och gemenskap. Trots det högteknologiska temat verkar den debuterande regissören Jake Schreier ha lagt all sin energi på berättelsen. Han nästan koketterar med sitt ointresse för specialeffekter genom att inte använda en datoranimerad robot, utan låta den spelas av en liten person i dräkt. VGC-60L blir en sympatisk manick i rakt nedstigande led från robotikoner som WALL-E, Nummer 5 och R2-D2. Tack vare en oerhört artig röst (Peter Sarsgaard) påminner den också om HAL i ”2001” – fast med ett större intresse för hushålls-nära tjänster än för ond bråd död. Filmen, som utspelar sig ”i en snar framtid”, visar att ljuv musik kan uppstå mellan en gubbstrutt och en hushållsapparat. Samtidigt utdelar den en pungspark mot modernisering, effektivisering och digitalisering. Franks nemesis är en arrogant IT-konsult som ska förvandla det lokala biblioteket till ett upplevelsecentrum. Det innebär att man skannar alla böcker och slänger dem. ”Du är så passé att du nästan är avantgarde”, fnyser IT-killen till Frank. Man behöver inte vara pensionär för att vilja stöta en gångstav genom hans yuppiehjärta.


Niklas Wahllöf: Kanske betyder ”Småstadsdrottningar” att realitygenren håller på att dö

Summary: När deltagarna redan supit, fjässat, grälat och grinat i reality-tv i åratal förslår det inte längre. Alla har tröttnat.

Äntligen. Realityprogrammet som följer några vanliga människors vanliga liv i vanliga svenska tätorter är här. ”Småstadsdrottningar” heter det, har föregåtts av rätt rejält pr-buller och bång, och började sändas i TV 3 i tisdags. Det var utmärkt. Alltså, själva småstadsdrottningarna var trevliga, duktiga, glada, energiska, öppna och – inte vet jag – utmärkta människor. Programmet i sig var förstås fullständigt meningslöst. De gjorde nämligen, tja, ingenting. Utom att leva sitt liv. Det utmärkta här, det som får hoppets bleka låga att trots allt flämta i våra vardagsrum, ligger i att en serie som ”Småstadsdrottningar” kan vara Tecknet på att det massiva stryptag som realitygenren under snart två decennier har låst om tv-tablåernas halsar håller på att lätta. Att det är genren själv som dör. Det är givetvis ingen rik man med vit katt i knät som iscensatt en sinister plan för hur genren och dess slajmigaste entrepenörer ska förgöras, utan något så enkelt som leda. Att allt och alla småningom växer upp. Även realitygenren. När samlagsinstruktionsboken ”Mummel” bläddrats igenom med blossande örsnibbar på skolbiblioteket för många gånger, och vi som stod för bläddrandet blivit äldre, framstod förstås de svart-vita bilderna på mörka vårtgårdar och grå mansbukar som, om inte direkt frånstötande så åtminstone ointressanta. Kanske är reality-tv just där nu, när freakshowerna sedan länge varit standard, när ”sköningar” redan supit, fjässat, grälat, grinat och spytt framför kamerorna i åratal, förslår det inte längre. Alla har tröttnat. Till och med vi i pressen, som med lösnummerkättjan kokande i ådrorna lyckats göra nyheter av att en realitypersonlighet snubblat på en toalett, eller att en annan har hånglat med en tredje (På samma toalett! Samtidigt! I natt!), tycks ha gett upp. Vad mer kan göras när dokudeltagarna sönderexploaterats och deras skändade liv har kastats på sophögen? Vart kan reality-tv gå? Bakåt, gott folk. Hem till gården. Till verkligheten hos vanlighetens folk. ”Småstadsdrottningar”, som tydligen ska fylla den ofattbara summan åtta avsnitt, är ju inte ensamt. Eller ens först. Vart man hoppar ser det likadant ut i dag. Det är massor av yrkesrelaterade program, där inget händer utom att någon faktiskt utför sitt arbete, det är äta-, träna-, shoppa-, snickra-program. Gå hos terapeutprogram, söka en partner-program. Ordinära sysselsättningar som vi ordinära människor brukar kalla vardag, men som i tv kommit att kallas för ”show” och där de som förekommer i vardagen kallas hjältar, drottningar, kungar och är väldigt speciella. Det är ju fint, och visa mig den som inte vill bli kallad sådant på bästa sändningstid. Sorgligt nog finns inte så mycket speciellt att visa upp. Ingen aha-upplevelse eller livsvisdom att bjuda tittarna på (där var jag orättvis, i ”Småstadsdrottningar” uttryckte någon att det är bra att tänka utanför ramarna). Och det brukar det inte göra när vi går och handlar mat, snor ihop en sockerkaka, kör bil till ett möte, fikar, provar kläder eller klipper oss. Om det så sker i ”Svenska Hollywoodfruar”, på en brandstation i Stockholm i ”112 på liv och död”. Eller i Borås i ”Småstadsdrottningar”. Det är ju så fantastiskt tråkig tv att tavlorna ramlar ner, som just en realitypersonlighet uttryckte det en gång. När detta kryper in i medvetandet hos beslutsfattande beställare på tv-husen, och annonsörerna, kanske reality-tv inte längre kommer att efterfrågas. Och ersättas av intressanta program. Äntligen.


Hegel fortfarande aktuell och kontroversiell

Summary: Antologin ”Att läsa Hegel” samlar en rad av de senaste decenniernas mest uppmärksammade utläggningar om den tyske filosofen. För den som redan har ett hum om Hegel har boken mycket att erbjuda, skriver Sven-Eric Liedman.

Arthur Schopenhauer, den store pessimisten, angrep ofta Hegel som var hans samtida. Inför eftervärlden bad han då om ursäkt för att han nämnde ett namn som för den sentida läsaren måste vara helt obekant. Så fel han fick. Schopenhauer har sina hängivna läsare än i dag, men de utgör en liten spillra i jämförelse med alla dem som fortfarande doppar näsan djupt i Hegels skrifter. Även i Sverige är Hegel nu ett namn på mångas läppar. För några år sedan kom det ut en fin översättning av hans första storverk, ”Andens fenomenologi”, och sedan en kort tid föreligger det ett urval artiklar där hans filosofi står i centrum: ”Att läsa Hegel” (red. Anders Burman och Anders Bartonek, Tankekraft förlag). Det vore fel att säga att detta skulle vara en lättläst volym. Men den som är villig att ägna den någon möda – och det vill alla som närmar sig Hegel – får god utdelning. Här finns nämligen samlade en rad av de senaste decenniernas mest uppmärksammade utläggningar om Hegel (1770–1831). Det vore fel att säga ”tolkningar” – det mesta är snarare skrivet med inspiration i något textställe eller någon tankegång hos Hegel. Från denna utgångspunkt gör sedan författarna lika djärva som vida cirklar ut i sin egen tankevärld. I flera av bidragen står ”Andens fenomenologi” i centrum, ja i själva verket ligger fokus i många av dem på några få sidor i det stora verket, nämligen de som handlar om förhållandet mellan vad Hegel kallar ”Herr und Knecht”. Den närmaste svenska översättningen av avsnittet skulle vara ”Herre och dräng”, men här liksom i Manning Delaneys och Sven-Olov Wallensteins översättning av ”Andens fenomenologi” översätts ordet ”Knecht” med ”slav”. Det är intressant att det blivit så. En av anledningarna är säkert Alexandre Kojèves berömda föreläsningar i Paris på 1930-talet som samlade många av Frankrikes då unga och strax ledande intellektuella som Jean-Paul Sartre, Jacques Lacan och Raymond Aron. På sätt och vis inledde föreläsningarna en ny intellektuell era i landet. Kojève, född i Ryssland och naturaliserad fransman, talade om ”maître et esclave”, herre och slav, och i detta begreppspar såg han nyckeln till Hegels historie- och samhällsfilosofi med dess konfliktperspektiv. Ett sammanfattande kapitel i den bok som han gav ut 1947 på grundval av föreläsningarna återges i ”Att läsa Hegel”. Mer därom strax. Även i engelska översättningar av Hegel blir ”Knecht” ”slave”, och det har nog sin betydelse för översättningens internationella segertåg. Men en av artiklarna i den svenska antologin ger också ett mer handfast stöd för att tala om slavar i den hegelska fenomenologin. Det är den amerikanska filosofen Susan Buck-Morss som försöker leda i bevis att det skulle vara revolutionen på Haiti som inspirerade Hegel till det berömda begreppsparet. Där var det verkligen fråga om ett slavarnas uppror. Buck-Morss för ett spännande resonemang och lyckas visa att Hegel rimligen var väl underrättad om de dramatiska händelserna i Karibien genom sitt hus- och livorgan, tidningen Minerva. Hon har säkerligen rätt. I den historieskrivning som länge varit dominerande i Europa har afroamerikanernas för en kort tid framgångsrika resning ignorerats. Det var i Frankrike som de stora omvälvningarna skedde – vad var Haiti i jämförelse med det? Negligerbart i europeiska ögon. Men Hegel och hans samtida kunde följa det sensationella skeendet genom pressen. För dem var det något stort som skedde. Ändå ger dessa intressanta omständigheter inte förklaringen till varför Hegel valde ordet ”Knecht” i stället för det för haitiska förhållanden självklara ”Sklave”. Ordet ”Knecht” har en långt vidare innebörd än ”Sklave”, och paret ”Herr und Knecht” var på Hegels tid lika självklart som det motsvarande ”herre och dräng” på svenska. Men för de flesta unga svenskar av i dag skulle översättningen ”dräng” inte vara fullt begriplig. Den enda dräng som de kommit i kontakt med är sannolikt den trivsamme Alfred i ”Emil i Lönneberga”, och Alfred leder inte tankarna till smärtsam underordning, som Hegel avsåg. Den mest träffande försvenskningen i dag skulle sannolikt vara ”subaltern”, som genom Gayatri Chakravorty Spivak och andra kommit att få just denna vida innebörd. Men det är ett ovanligt ord, och Hegel själv eftersträvade att så långt möjligt använda vardagliga tyska ord. ”Subaltern” är inte ett vardagsord på svenska. När Kojève talar om ”slav” är han högst medveten om kraften i det ordet. Han vill väcka och chockera sina åhörare och sina läsare. Han talar om slaveri i vid och fri mening. Kapitalismens borgare är slavar under kapitalet. Det pågår alltså inte en klasskamp i egentlig mening i samtiden, hävdar han. Borgaren måste först och främst frigöra sig från sig själv. I Kojèves tolkning ser den unge Hegel i Napoleons välde vägen till en sådan befrielse. Det borgerliga samhällets ohjälpliga motsättningar har där fått sitt utlopp i Napoleons gestalt. Men Napoleon själv är inte fullt medveten om sin historiska roll. Det är först den tyska filosofin som klargör denna, närmare bestämt i den utformning som Hegel gett den. Så långt Kojève. Omedelbart efter hans utläggning får en av hans åhörare i Paris, Georges Bataille, ordet. Bataille, denna märkliga och motsägelsefulla figur som spelat så stor roll i franskt intellektuellt liv, tar i sin artikel utgångspunkt i Kojèves föreläsningar men inte i den sociala och politiska dimensionen utan i de teser om döden och offret som Kojève också renodlade. Det var teman i centrum för Batailles egna mångskiftande intressen där erotik och filosofi, offerkult och ateism ingick i en märklig förening. Kojève hade tagit fasta på att herrens och drängens (slavens) kamp är en kamp på liv och död och att döden därmed utgör dramats själva centrum. Hegel är dödens filosof men därmed också ateismens, inflikar den tidigare prästkandidaten Bataille. Människan har där tagit Guds plats. Den kraftlösa skönheten, som enligt Hegel är typisk för de samtida romantikerna, försöker undfly döden; men, säger Hegel bistert, det hör till den mänskliga anden att uthärda döden. Sådant är manna för Bataille, som förtjust talar om ”den glada ångesten, den ångestfyllda glädjen”. Jacques Derrida, som påverkades djupt av Bataille, fortsätter på samma tråd i sin artikel, som fogats in omedelbart efter Batailles. Vi får på det sättet en märklig stafett: Kojève tolkar Hegel, Bataille tolkar Kojève, Derrida tolkar Bataille. Derrida tar fasta på skrattets betydelse hos Bataille och dess frånvaro hos Hegel. Han citerar några rader hos Bataille: ”I ’systemet’ [alltså Hegels system] är poesi, skratt och extas intet. Hegel har bråttom att göra sig av med dem: han känner till slut inget annat än vetandet.” Både Bataille och Derrida ser däri en brist. Judit Butler, den amerikanska retorikprofessorn, ser ”Andens fenomenologi” med friska ögon. Den är en bildningsroman i dåtidens stil, en optimistisk berättelse om människoandens pilgrimsfärd. Den ständiga rörelsen framåt är viktig. I sitt liv kan självmedvetandet, alltså det som gör människan till människa, övervinna sin första natur, det rena levandet, för att nå fram till en andra natur, något som i sig utgör en skapelseprocess. Tre tyskar finns också med i Burmans och Bartoneks urval. Habermas bidrar med en för honom typisk text där han kritiserar Hegels syn på staten som den allt förenande kraften i samhället. I stället föreslår han sin egen kommunikativa interaktion som en bättre lösning. Gadamer utvecklar på sätt och vis samma tanke som Butler när han talar om självmedvetandet som ett ”andra liv”. Han vänder sig mot Marx sätt att läsa Hegel så att även motsättningen mellan kapitalist och lönearbetare omfattas av den hegelska samhällsdialektiken. Nej, säger Gadamer, Hegel slutar med de livegna bönderna och hantverkarna. I viss mening har Gadamer förstås rätt; men den fråga som Marx och många andra ställer är om inte den hegelska dialektiken med sitt konfliktperspektiv kan utsträckas till den framtid som Hegel inte kunde uttala sig om. Gadamers stora motpol i modern tysk idéhistoria, Theodor W Adorno, tvekar aldrig om dialektikens tillämplighet på nutiden. Här återges en av hans klassiska ”tre studier” om Hegel. Jag måste säga att det känns tryggt att läsa hans text. Här finns en gedigen kännedom om Hegels tänkande i alla dess aspekter. Adorno glömmer inte Hegels andra stora arbete, ”Logiken”, som på sätt och vis utgör kulmen i hans filosofi. Han betonar både det manuella och det intellektuella arbetets centrala roll och ser däri en naturlig övergång för Marx, som dock själv gjorde Hegel alltför idealistisk. Boken avslutas med en tämligen nyskriven artikel av Slavoj Žižek, den slovenske filosofen som i all sin vilda originalitet blivit en av nutidens intellektuella fixstjärnor. Han frågar sig om det fortfarande är möjligt att vara hegelian i dag och kommer fram till ett jakande svar; han talar till och med om ”oss hegelianer”. Texten är som allt av Žižek yvig och roande och förhåller sig mycket fritt till den gamle tyske filosofen. Gamla stridsfrågor som förhållandet mellan metod och system viftas bort med en otålig handrörelse. Uppenbarligen är detta en förstudie till det väldiga verket ”Less than nothing: Hegel and the shadow of dialectical materialism” som nyligen också gavs ut. Det blir spännande att se hur mycket Hegel det innehåller och hur mycket Žižek. Burmans och Bartoneks urval är inte någon introduktionsbok till studiet av Hegel, men för dem som redan har mer än ett hum om den ständigt lika kontroversielle filosofen har den mycket att erbjuda. Lite överraskande är det kanske Georges Bataille som här i ett nötskal fångar särprägeln i Hegels verk genom att framhäva ”sambandet mellan den avgrundsdjupa och den kärva, jordnära sidan av denna filosofi”. Bättre kan det inte sägas.


”Svenska tv-kanaler är för fega”

Summary: Varför finns det inget ”The daily show” i Sverige, och varför har ingen lyckats göra bred politisk satir sedan ”Helt apropå”? Kanske är svaret fega tv-kanaler och tråkiga politiker.

I USA finns ”The daily show”, ”The Colbert report” och ”Real time” med Bill Maher. ”Saturday night live” har politiska sketcher, och dessutom gör serier som ”South park” dagsaktuell samhällssatir för en bred publik. Amerikansk politisk satir är en del av det offentliga samtalet, och analytiker är överens om att den påverkar särskilt unga väljare inför valet – men i Sverige lyser den vassa politiska humorn med sin frånvaro i tv-tablåerna. – Min ständiga pitch till tv-kanalerna är att göra ett program som ”Real time”, men jag får bara höra att Sverige är för litet, säger Kristoffer Appelquist. Han är ståuppkomiker och har medverkat i tv-program som ”Extra extra”, ”Meningen med livet” och ”Morgonsoffan”, och han skyller bristen på skarp politisk satir på bolagens feghet. – Gör man tv för 150.000 tittare tycker tv-kanalerna att det inte räcker. Allt måste jämföras med Melodifestivalen hela tiden. Men vi har ju public service, där behöver man inte tänka på vad någon reklambyrå tycker! Man skulle kunna bara bestämma att ett par hundra tusen tittare räcker, och få en större bredd i utbudet, säger Kristoffer Appelquist. Magnus Betnér är också ståuppkomiker. Han håller med Kristoffer Appelquist om att tv-bolagen är för fega, men säger samtidigt att Sverige kanske faktiskt är för litet. Svenska humorprogram på tv jämförs utan undantag med sina amerikanska motsvarigheter, men skillnaden i resurser och pengar är enorm. Bakom ett avsnitt av ”Daily show” finns det dussintals manusförfattare, medan det i Sverige kanske finns en eller två. Men det handlar också om att fel personer släpps fram och får göra de svenska satirprogrammen. – De som försökt göra politisk satir är inte särskilt intresserade av politik. Det går inte om man inte är politiknörd eller intresserad på riktigt av nyhetsflödet, det räcker liksom inte att läsa Metros rubriker, säger Magnus Betnér. Det må vara ont om politisk satir på bästa sändningstid i tv, men i andra medier finns den. Inte minst hos serietecknare som Sara Granér, Nanna Johansson och Liv Strömquist. Strömquist är just nu aktuell med kalendern ”Månadens moderat”, där hon bland annat tecknat Fredrik Reinfeldt rörd till tårar av sin passion för jobbskatteavdraget. Hon jobbar också med radioprogrammet ”Tankesmedjan” i P 3 som gör daglig nyhetssatir. Och politisk satir behövs tycker Liv Strömquist; den kan säga saker som inte ryms i en debattartikel på ledarsidorna. – Narren i hovet kunde säga saker ingen annan kunde – så är det fortfarande. Med satir kan man göra grova generaliseringar och driva något väldigt hårt. Liv Strömquist tror också att bristen på politisk satir i svensk tv beror på feghet hos tv-kanalerna. Man vill att alla produktioner ska vara breda och passa alla. – Men satir kan inte vara trevlig, man kan inte sitta där och vara vän med makthavare och ha dem som gäster. Man måste tillåta råhet och hårdhet, säger Liv Strömquist. Faktum är att det faktiskt var bättre förr. Mellan 1985 och 1992 sändes ”Helt apropå” i SVT och fick enormt genomslag med exempelvis den återkommande inslaget med Ingvar Carlsson som sko och Kryddan Petersons imitation av Birgitta Dahl. Sedan dess har ingen politisk satir i svensk tv riktigt fungerat – om man inte räknar format som ”Parlamentet” och ”Snacka om nyheter”. Magnus Betnér tycker att ”Parlamentet” visserligen gjort mycket för svenska komiker, men liknande satsningar har handlat mer mer om ren underhållning än om satir. – Det blir program som låtsas vara politisk satir. ”Parlamentet” handlade inte ens om politik utan var mest ett sätt att linda in tjockis- och knullskämt. Inför det svenska valet 2010 försökte sig SVT på den ”Daily show”-inspirerade ”Elfte timmen” med Peter Settman som programledare och Kanal 5 gjorde 2006 kortlivade ”Veckans nyheter” med Henrik Schyffert. Magnus Betnér gjorde i våras ”Betnér direkt” för samma kanal, men det var mer ett seriöst debattprogram än satir säger han själv. Inför det förra amerikanska valet läste Tina Fey bland annat upp ett av Palins verkliga tal ordagrant – som om det vore humor. Kan man ens föreställa sig, säg, Christine Meltzer imitera Annie Lööf och få samma stora genomslag i den svenska samhällsdebatten? Liv Strömquist tycker det. – Just det exemplet tycker jag låter som en bra idé, helt ärligt. Imitationerna hon och ”Hey baberiba” gjorde av kungafamiljen hade jättestort inflytande, och kanske banade vägen för att man i dag kan kritisera dem. Om de gjorde samma sak med alliansen skulle det påverka. Men jag tror inte att det kommer att hända, det skulle anses för kampanjartat. Och kanske är svensk politik helt enkelt lite för... trist. – Sarah Palin och George W Bush var tacksamma, de gjorde så mycket dumma grejer. Men om Annie Lööf gör en riktig groda kanske det blir ett trettio sekunders soundbite. Väldigt många svenska politiker är väldigt tråkiga. Det kanske är bra när de ska göra sina jobb, men det blir svårare att göra satir av, säger Magnus Betnér.


Maria Schottenius: Religionen är på väg upp, demokratin på väg ner

Summary: Den ideologiska världskartan har ritats om. Demokrati är en lyx för den rika världen. Religionen slår utan vidare ut de mänskliga rättigheterna.

Millennieskiftet passerade som en någorlunda vanlig nyårsafton, fast man hade befarat det värsta. Inga digitala system brakade ihop, ingen världsundergång syntes till. Bara lite mer bubbel och glam och så var det över. Men under åren kring 2000 har det skett ett idémässigt maktskifte i det tysta. En stor förändring i förhållande till 1900-talets genomgripande kamplinjer där de demokratiska rörelserna växte fram i takt med industrialiseringen och sekulariseringen och där kyrkans makt monterades ner. I dag är riktningen den motsatta. Religionen är på väg upp, demokratin på väg ner. Den ideologiska världskartan har ritats om. Demokrati är en lyx, som de rika länderna i väst har unnat sig under de goda tillväxtåren på 1900-talet. Rösträtt, fria val, medbestämmanderätt, tryck- och yttrandefrihet. En karta av val och rättigheter skapade grunden för demokratin, som nu verkar vara på väg att ebba ut. Vem har råd? Även i EU snålar man in på demokratin. Det demokratiska underskottet som var en stor fråga för EU för femton år sedan är det inte i dag. Ekonomin måste ju fungera, vad folk än tycker och tänker. I stället växer religionen som politisk kraft oändligt mycket starkare och mer aggressivt än den sårbara demokratin. Även längtan efter demokrati i Nordafrika växlas snabbt över i religiös dominans. Mänskliga rättigheter tillhör de mjuka värdena, svåra att tillvarata på en världsscen där Guds ord gäller. Religionen slår utan vidare ut de mänskliga rättigheterna. Det absolut enda positiva jag kan se med denna utveckling är att människor verkar benägna att vilja lära sig mer om religioner. Alain de Botton har skrivit boken ”Religion för ateister”. Han är själv sekulär jude, men tycker det är synd att man som sekulariserad inte har tillgång till det intressanta och inspirerande som religionerna kan erbjuda, utan att man för den skull ”äter upp precis allt som finns på tallriken”. Han skriver frejdigt att ”för den som inte äger någon religiös tro är det inget allvarligare brott att låna från ett antal olika religioner än det är för litteraturälskaren att handplocka ett antal älsklingsförfattare ur en normerande litteraturkanon”. Så tar Alain de Botton, en yngre bildad herre, oss i sin bok genom judendom, kristendom och delvis även buddism för att inspektera vad som kan vara användbart för icke troende. De två behov han uppfattar att religionerna försöker svara mot är människans behov av endräkt, att leva i fred med varandra trots egoism och våldsimpulser, och hjälp att hantera den smärta som livet innehåller. Jag tror säkert att Alain de Botton har en uppgift att fylla där han lätt konverserande går runt och värderar avtryck av människors tro, ungefär som i ”Antikrundan”. En person som gjort detta med mycket större allvar och på helt andra bildningsdjup är den schweiziske psykiatern och religionspsykologen C G Jung. När han utvecklade idén om individuationsprocessen i sina teorier om analytisk psykologi, studerade han religiösa modeller från olika håll i världen. Det enorma bygge av religiös rekvisita som han bearbetade i sina arbeten handlade för hans del inte om någon gudoms vilja, utan om läkandet av människans psyke. Jung kom fram till att det fanns en mängd symboler och föreställningar som var likartade från olika tider och olika kulturer (det kollektivt omedvetna) men också att människan har ett grundläggande behov av att känna mening. Häri ligger den stora prövningen för det sekulariserade samhället och det som gör människan till ett lätt byte för religiös maktutövning. Vårt behov av mening.


Mästare i politisk tv-satir

Summary: New York. När George W Bush lämnade Vita huset spåddes den politiska satirens guldålder i USA vara över. Men fyra år senare är Jon Stewarts “The daily show” lika populärt som någonsin. DN:s Martin Gelin besöker studion i New York inför det som kallas det första “faktafria” presidentvalet.

Efter att Barack Obama vann presidentvalet 2008 hördes oroliga röster som frågade vad som skulle hända med den politiska humorn i USA. Det var en industri som blomstrat under Bushåren. Den utbredda uppfattningen att han var en misslyckad president och att hela Bushadministrationen var full av korrupta och inkompetenta amatörer hade blivit en guldgruva för USA:s politiska komiker. Jon Stewart och Stephen Colbert hade vuxit fram som nyckelfigurer i USA:s nya våg av smart, politisk satir. De tilldelades prestigefulla priser och hyllades av tunga kritiker och samtidsanalytiker. Men vad skulle hända nu, när Bush försvunnit? Skulle den politiska humorn, som Tina Fey, skämttidningen The Onion och tv-personligheter som Stewart och Colbert förlora sin relevans? Det blev ganska snabbt tydligt att det inte skulle bli något problem. Förutsättningen för den politiska humorn i såväl ”The daily show”, som i grannshowen ”The Colbert report”, har nämligen inte främst varit impopulära politiker, utan snarare inkompetenta politiska journalister. Den verkliga måltavlan var varken kongressen eller Vita huset, utan massmedierna och det offentliga samtalet i allmänhet. Där visade det sig, med andra ord, att det knappast skulle råda någon brist på material de kommande åren. 2012 har ”The daily show” inte bara bibehållit sin centrala roll i amerikansk kultur och den politiska vardagsdiskussionen, det har om möjligt blivit ett ännu mer inflytelserikt program i dag. De har dels tagit över den ledande roll som ”Saturday night live” länge haft i amerikansk underhållningsindustri och som plantskola för växande komedistjärnor. Men framför allt har man förstärkt sin identitet som den i särklass viktigaste plattformen för politisk humor och samtidskritik i USA. Tittarsiffrorna har, i förhållande till andra nyhetskanaler på kabel-tv, varit starka under de senaste åren. Under Republikanernas partikonvent i augusti hade Stewart och Colbert fler unga tittare (under 35) än Fox News, CNN och MSNBC. Så länge den politiska debatten i USA är så förvirrad som den varit under presidentvalet 2012 förblir behovet stort av satiriker som Stewart och Colbert, som kan skära igenom all felaktig information, spinn, överdrifter och vilseledande nyhetsrapportering – den kakofoni som utgör politiska medier i USA 2012. Inför årets presidentval förklarade Bill Clinton, i en bekymrad kommentar om det offentliga samtalets tillstånd, att USA är på väg mot en politisk period som är ”befriad från fakta”. Den erfarna politiska kommentatorn James Fallows har kallat årets presidentval ”det första faktafria valet”. När Mitt Romney i somras lanserade en rad reklamfilmer där han attackerade Obama för att ha upphävt delar av Bill Clintons välfärdsreform, förklarade de samlade massmedierna att det Romney sade var fullständigt fel. Romney-kampanjen vägrade dock ändra sin kampanj, utan fortsatte upprepa attackerna. En talesman för kampanjen sade i augusti: ”Vi tänker inte låta fakta-kollare bestämma över vår kampanj.” Det ekade av Bush-administrationens berömda uttalande: ”Vi skapar vår egen verklighet”. Under Republikanernas partikonvent höll Paul Ryan ett tal som var så späckat av lögner och överdrifter att den stora nyheten i amerikanska medier morgonen därpå var just Ryans ohederlighet. Det var inte bara hos Jon Stewart som man gjorde sig lustig över Paul Ryans avslappnade förhållande till sanningen. Även Washington Post, CNN och nyhetsbyråer som AP och Reuters gjorde det till konventets huvudnyhet. För ett ögonblick verkade det som om systemet hade korrigerat sig självt: Ryan fick betala ett högt pris för sina lögner. Men under de kommande veckorna visade det sig att inget förändrades. Romney och Ryan fortsatte, utan att blinka, att upprepa dessa lögner i tal efter tal, som om ingen hade ifrågasatt dem. Inför slutspurten av presidentvalet gjorde Washington Post en granskning av de fem huvudsakliga argumenten i Mitt Romneys kritik av Obama. De konstaterade att alla fem var grovt felaktiga. Ofta kan ohederlighet vara själva poängen. Genom att ljuga uppenbart i en reklamfilm garanterar man att den blir kontroversiell och får uppmärksamhet på nyhetskanalerna. Så var det exempelvis med en reklamfilm där Romney påstod att Obama hade sagt: ”Om vi fortsätter prata om ekonomin så förlorar vi.” I själva verket hade Obama citerat John McCain, som sade just detta 2008, men det låtsades Romney inte om. Effekten blev precis vad de hoppats på: demokrater blev arga på reklamfilmen, den fick massor av uppmärksamhet, och förflyttade det politiska samtalet till att handla om Obamas påstådda misslyckande med ekonomin. Även Obamakampanjen har förstås tummat på verkligheten. I början av sommaren bombarderade man amerikanska tv-tittare med reklamfilmer där man attackerade Mitt Romney för hans tid på finansföretaget Bain Capital – överdrifterna i filmerna var så grova att Washington Posts faktakollare gav dem det värsta tänkbara betyget, ”Fyra Pinocchio”. Inför höstens presidentvalskampanj arrangerade Obamakampanjen en rad fokusgrupper för att testa vilka budskap som var mest effektiva för att attackera Romney och Ryan. Det visade sig då att det inte gick att övertyga osäkra mittenväljare genom att säga vad Romney och Ryan faktiskt ville göra när det gäller exempelvis deras enorma nedskärningar i det sociala skyddsnätet. Väljarna trodde nämligen inte på det. ”Det där är som en karikatyr av Republikanerna”, sade en av de tillfrågade när han fick läsa det faktiska innehållet i Paul Ryans budgetförslag. Sanningen var alltså för extrem för att fungera som kampanjbudskap. Man fick i stället formulera ett annat budskap, som var påhittat men mer effektivt. All denna förvirring och ohederlighet har skapat ett strålande klimat för politisk satir. Det märks knappt att George W Bush försvunnit. En onsdagseftermiddag i mitten av oktober besöker jag ”Daily show”-studion, långt västerut i den blåsiga Manhattanstadsdelen Hell’s Kitchen. Man har varit på denna inspelningsplats sedan 2005, och det har blivit ett slags institution i New York, som jag besökt med jämna mellanrum. Redaktionen är en plats där en samling av mestadels unga, bleka män dagligen dissekerar det amerikanska nyhetsflödet i jakt på det absurda, det hycklande, det falska och det roliga. Publiken är också ung och välutbildad – många är New York-bor, men en betydande del är turister från resten av USA och världen. Jag träffar ett sydkoreanskt sällskap som fascinerat förklarar att det inte finns något liknande i deras hemland: – Vi har politiska satirprogram, men inget program där man driver med nyhetsjournalisterna, säger en av de unga killarna. Den här onsdagseftermiddagen är programmets gäst Nate Silver, opinionsanalytiker på New York Times, som dagligen rapporterar om opinionssvängningarna i presidentvalet med utgångspunkt i en sofistikerad analysmodell som han själv utvecklat. Han anses vara en av de skarpaste personerna i världen när det gäller att förutspå exempelvis hur det ska gå i politiska val eller idrottsmatcher (han började sin karriär som statistiker med att analysera baseboll). I det förra presidentvalet gissade Silver rätt segrare i 49 delstater av 50. I publiken är många lite besvikna att kvällens gäst är en relativt okänd statistiknörd, i stället för en filmstjärna, eller personen som ska besöka programmet nästa dag: Barack Obama. Men några av de yngre personerna i publiken verkar nästan mer entusiastiska över att få se Nate Silver än presidenten. Silver har nämligen blivit ett slags kultfigur bland politiska nördar i New York, en guru för dem som klamrar sig fast vid empiriskt grundad vetenskap snarare än det struntprat som dominerar amerikanska massmedier och i synnerhet politisk analys på kabel-tv. När Silver kommer in i studion jublar ett ungt par bredvid mig på läktaren extra högt. De är Silversupportrar, och har precis som jag tillbringat en stor del av timmen innan sändning med att maniskt läsa uppdateringarna på hans blogg, för att förstå vem som egentligen kommer att vinna presidentvalet. Silver charmar snart den unga publiken, där de flesta har ett ohälsosamt stort intresse för såväl presidentvalet som opinionsmätningar. För många av dem är han ett slags hjälte: Den Mest Korrekta Opinionsalaytikern i USA, vilket han manifesterar i sin hyllade nya bok ”The signal and the noise”. Tillsammans med Jon Stewart reder han ut missförstånden och myterna om presidentvalet och den amerikanska väljarkåren. Det blir en andningspaus från bruset av felaktigheter som präglar den normala politiska diskussionen i USA. Silver och Stewart framstår som ett slags radarpar för den faktabaserade minoriteten. Det är som om verkligheten själv har blivit en subkultur i USA, isolerad från den diskussion som förs i resten av medierna, där påhitt snabbt etableras som vedertagna sanningar. Det förklarar också varför Stewart är så mycket mer framgångsrik än de komiker som försöker konstruera en karikatyr av det rådande politiska klimatet – verkligheten är oftast värre än något de kan komma på. The Atlantics redaktör James Bennett skrev nyligen om den politiska humorn i USA. ”Påhittade politiska komedier, som den nya filmen ’The Campaign’, är sällan roliga. Deras verkliga måltavlor är ofta betydligt värre än deras alltför milda satir. Det geniala med Jon Stewart och Stephen Colbert är att de har uppdaterat den gamla maximen: den verkliga skandalen är det som är lagligt. Det verkliga skämtet är det som är på riktigt.” Stewarts kollega Stephen Colbert har under året kritiserat USA:s rådande kampanjfinanslagstiftning genom att starta en egen så kallad Super PAC-grupp, för att belysa det absurda med de nya regler som tillåter obegränsade donationer från företag och privatpersoner till   politiska kampanjer. I våras reste Colbert runt i USA och höll kampanjtal där han presenterade sig som ”en Martin Luther King för företagens rättigheter – ni kan kalla mig Martin Luther Burger King”. I ett val där välbärgade individer, företag och organisationer spenderat nästan tre miljarder dollar på att se sin kandidat vinna är Colberts parodi svår att skilja från verkligheten. Dagen efter Nate Silvers besök kommer mycket riktigt Barack Obama på besök hos Stewart. Intervjun kastar sig mellan det lättsamma och det allvarliga, i god Stewarttradition. Men så får Obama en fråga om varför han inte gjort mer för att korrigera de juridiskt tveksamma övervakningslagar och inskränkningar av medborgerliga rättigheter som George W Bush införde. Det här var en hjärtefråga för framför allt unga Obamasupportrar inför det förra valet och en fråga där de har skäl att vara besvikna på honom. I en halv sekund ser Obama genuint besvärad ut – något mörknar till i hans ögon. Han mumlar något osammanhängande om att man ”modifierat” lagarna och skapat ett ”juridiskt ramverk” kring dem, som tydligen saknades under Bush. Det verkar vara ett par rader ämnade mest för att förvirra tittarna i väntan på att programmet ska återgå till att vara en komedi. Snart får han också chansen att skämta bort frågan, och intervjun går vidare mot mer glädjande samtalsämnen. Stewart är lite för imponerad av sin gäst och lite för mån om att göra sitt jobb som komiker – och inte som journalist – för att ställa ettriga följdfrågor. Det blir en påminnelse om att oavsett hur begåvad Jon Stewart är så är det inte hans jobb att kompensera för den politiska journalistikens samtliga brister. ... har ”Daily show” fått sedan Jon Stewart blev programledare 1999. var ”Daily shows” korrespondent Wyatt Cenac på besök i Stockholm. Han gjorde studiebesök hos en sopsorterande Robyn och på Scaniafabriken i Södertälje. Slutsats? ”Ni lever i en socialistisk mardröm!” ... har varit gäst i ”Daily show”. Barack Obama intervjuades en gång 2010 samt den 18 oktober i år. fick tidigare ”Daily show”-stjärnan Stephen Colbert ett eget, mer skruvat program där han spelar en republikansk talkshow-värd. ”Colbert Report” sänds direkt efter Daily show och har blivit en stor succé.


Fler fria teatrar får minskat stöd

Summary: Efter beskedet att flera fria teatergrupper i Stockholm får sänkt stöd från Stockholms stad kommer nu nästa bakslag. Kulturrådet minskar bidragen till ett antal fria grupper i hela landet. Teater Giljotin drabbas allra hårdast.

I veckan kom beskedet att Stockholms stad sänker kulturstödet för de fria teatergrupperna Galeasen, Giljotin, Aliasteatern och Teater Tre. När Kulturrådets verksamhetsbidrag nu har klubbats får Galeasen ett blygsamt tillskott, men hamnar fortfarande på minus, medan teater Giljotin får ytterligare en kalldusch. Totalt minskar teaterns bidrag med nära 700.000 kronor jämfört med föregående år. – Det motsvarar en produktion med fem till sex skådespelare. Vi hade planerat en föreställning med åtta skådespelare, nu gör vi den med en regissör och tre hönor i stället, säger Kia Berglund, konstnärlig ledare på Teater Giljotin. En av orsakerna till det sänkta stödet är föreställningen "Bli en dåre", menar Kia Berglund. I pjäsen, som spelades under 2011, byggdes teatern om till ett mentalsjukhus där åskådarna kunde övernatta. Föreställningen uppmärksammades stort, men intäkterna blev lägre än väntat. – Repetitionsperioden var väldigt lång och vi gjorde färre uppsättningar än vanligt det året. Det är jäkligt skrämmande att man måste hålla sig inom vissa ramar för att få stöd, det går inte att göra ett utmanande projekt som "Bli en dåre". Förra året delade Kulturrådet ut 53.6 miljoner kronor till landets fria teatrar. I år har 53 miljoner fördelats på 78 grupper. Ögonblicksteatern i Umeå och Teaterrepubliken i Malmö hör till dem som får ökade resurser för kommande år med 150.000 kronor vardera. Även Cinnober i Göteborg och Teater Sagohuset i Lund får ökat stöd. Kulturrådet skriver på sin hemsida att man vill att kvalitativ scenkonst ska finnas tillgänglig i hela landet. Trots det minskar man bidragen till Malmögrupperna Insite och Institutet och Masthuggsteatern i Göteborg. Kulturrådets bidrag i urval Ökat stöd 2013: Galeasen i Stockholm: Från 1.950.000 till 2.000.000 kronor Ögonblicksteatern i Umeå: Från 850.000 till 1.000.000 kronor Teaterrepubliken i Malmö: Från 250.000 (projektbidrag) till 400.000 kronor (verksamhetsbidrag) Cinnober i Göteborg: Från 400.000 till 500.000 kronor Teater Sagohuset i Lund: Från 900.000 till 1.000.000 kronor Sänkt stöd 2013: Brunnsgatan Fyra i Stockholm: Från 1.200.000 till 1.000.000 kronor Teater Giljotin i Stockholm: Från 1.420.000 till 1.100.000 kronor Insite i Malmö: Från 500.000 till 400.000 kronor Institutet i Malmö: Från 1.100.000 till 900.000 kronor Masthuggsteatern i Göteborg: Från 1.750.000 till 1.600.000 kronor


Loreen: ”Heal”

Summary: Efter succén i schlager-EM i våras kommer nu Loreens debutalbum. Hon lyckas inte riktigt få fram en ny ”Euphoria”, men övertygar Fredrik Strage om att hon kan bli en av tiotalets mest intressanta svenska artister.

”Jag tror inte att många personer tänker att ’hon ska representera Sverige och visa var Sverige finns på kartan’. Jag tror att man bara vill ha ett fett party i Eurovision”, sa Loreen till tidningen Novell i våras. Men att se henne vinna utlöste naturligtvis en nationalistisk extas – i alla fall hos mig. Det moderna och smakfulla Sverige segrade över det efterblivna och vulgära Europa. För första gången sedan … tja, någonsin, var en Eurovisionsvinnare hyfsat hipp. Möjligen har den patriotiska yran färgat de recensioner som Loreen fått senare. Hon jämförs med sin husgud Björk och andra experimentella artister som The Knife och Kate Bush. Intervjuer där hon pratar om ashtangayoga, chakran och berbisk shamanism har också gett hennes musik en aura av mystik som den inte riktigt förtjänar – som om hennes debutalbum skulle vara psykedeliskt och svårtillgängligt. På ”Heal” finns få experimentella spår. Det är en popskiva, bitvis en lysande sådan, men Björk skulle antagligen inte ha inkluderat en stekarhousig mix av fjolårets schlagerbidrag ”My heart is refusing me” som låter exakt som Avicii – vilket inte är ett dåligt betyg, bara en påminnelse om att Loreen inte direkt är en alternativartist. Samtidigt är det imponerande kaxigt att hon efter segern i Eurovision väntar fem månader med att släppa sitt album – i stället för att kränga skivor när intresset är på topp. Genom att jobba på i sin egen takt måste hon ha framkallat ett mindre psykbryt hos sitt skivbolag. Duon Moh Denebi och Björn Djupström, som skrivit de flesta låtarna tillsammans med Loreen, verkar ha ägnat en stor del av tiden åt att få fram en ny ”Euphoria”. De lyckas nästan. ”Crying out your name” är hejdundrande hittig med enorma stråkar och Prodigy-hetsiga breakbeats. Inledande ”In my head” träffar ännu hårdare med massiv bas, yster refräng och den sortens snudd på viskande verser som Loreen är på väg att göra till sitt signum. En av ytterst få saker som ”Idol”-juryn anmärkte på när hon deltog i tv-tävlingen var att hon ibland mumlade lite. Åtta år senare bidrar den stilen till att hon är en utomordentlig vokalist. Hon kontrasterar dämpade verser med explosiva refränger – och vilda, utsvävande dansrörelser med en introvert händerna-formade-till-bön-och-luggen-i-ansiktet-look. Loreen siktar mot dansgolven men ett par av skivans höjdpunkter är lugna. Främst ”Everytime” som inleds med att hon spelar på ett antikt elpiano (man har behållit det klapprande ljudet av tangenterna som trycks ner) och därefter glider i väg på lågmält bubblande electrobas. Lika elegant är ”Do we even matter” vars metalliska beat för tankarna till ”Terminator”-soundtracket som hon sagt inspirerade ”Euphoria”. Den dubsteppigt sprakande ”Sidewalk” är också förtjusande snygg. Mot slutet säckar skivan ihop i anonym danspop. Men då har Loreen hunnit övertyga mig om att hon kommer att bli en av tiotalets mest intressanta svenska artister. Kanske behöver hon bara meditera lite mer, snegla på sina djärva förebilder, och frigöra sig från kravet på att leverera radiovänliga hittar. Bästa spår: ”In my head”


”Jag har använt flera källor”

Summary: Dramatikern Malin Lagerlöf anklagas för textstöld av författaren Per Andersson. Det är inte första gången hon beskylls för att ha kopierat andras verk.

Per Andersson anklagar i DN (22/10) dramatikern Malin Lagerlöf för stöld. Mängder av ordagranna citat och dessutom hela scener har plockats ur hans biografi över mediemogulen och finansmannen Jan Stenbeck, ”Jan Stenbeck: en biografi över en framgångsrik affärsman”. Lagerlöf har använt dem i sin pjäs ”Fursten” om samma finansman. Per Andersson har varken fått betalt, blivit omnämnd som medförfattare eller angivits som en viktig källa. Detta trots att han har gjort åratal av research och nått en viss verkshöjd med boken som kom ut år 2000. Malin Lagerlöf skrev ”Fursten” tio år senare. Hon anser inte att hon stulits något ur Per Anderssons bok. – Jag har skrivit en pjäs. För det har jag använt en mängd källor och en stor portion fantasi, säger Malin Lagerlöf. Hennes juridiska ombud, Susin Lindblom på Dramatikerförbundet, hävdar är att pjäsen är ett nytt självständigt verk. Raderna i pjäsen är hämtade ur verkligheten, menar Lindblom, och verkligheten kan man inte ha upphovsrätt på. Enligt de jurister DN varit i kontakt med är det oerhört svårt att fastställa vad som juridiskt är citaträtt enligt god sed och vad som kan räknas som plagiat. Så svårt att Per Andersson av sitt juridiska ombud på Sveriges författarförbund blivit avrådd att stämma Malin Lagerlöf. Utgången av en sådan process är mer eller mindre ett lotteri och kan bli mycket dyr. Författarförbundet är inte berett att gå in och ta den ekonomiska risken. Det är inte första gången Malin Lagerlöf anklagas för att ha använt andras material. Det mest flagranta exemplet är skådespelaren och regissören Jan Jönsons mest kända uppsättning ”I väntan på Godot” på Kumlafängelset och på San Quentin i USA. I Malin Lagerlöfs version blev den långfilmen ”Vägen ut”, och den gjordes utan Jan Jönsons tillstånd. Ett annat exempel är författaren Jesper Huors radiodokumentär om KB-mannen som blev tv-serien ”Bibliotekstjuven”. – Jag är rasande. Om Malin Lagerlöf hade gjort sig skyldig till stöld en gång, det må vara hänt. Men det är anmärkningsvärt hur hon med oerhörd fräckhet har gjort det till arbetsmetod att parasitera. Gärna låta sig inspireras och använda så mycket som möjligt av deras arbete, men utan att vilja ge andra kredd, säger Jesper Huor. Hur kommer det sig att Malin Lagerlöf gång på gång hamnar i situationer som gör andra upphovsmän känner sig bestulna? – Sådant händer när man förhåller sig till verkliga händelser, svarar Malin Lagerlöf.