Upprörande vykort.

Summary: Eftersom pornografin alltid varit skandalös har den ofta uppfattats som samhällsomstörtande. I 1800-talets England var det också radikaler som spred den. Men betydde det att porren i sig var revolutionär

Det akademiska intresset för pornografi har ökat markant under de senaste två decennierna, inte minst som följd av insikten att även porren äger en ideologisk dimension. Så länge porren betraktades som omoralisk kunde den också passera som opolitisk, men sedan 60-talets sexliberalism har det stått klart att det inte är riktigt så enkelt. Å ena sidan visade sexliberalerna att censuren av porr kan ses som ett undertryckande av radikala åsikter i allmänhet. Å andra sidan menade 80-talets kvinnorörelse att porr kan ses som en del av en allmänt förekommande misogyni. Pornografi är således alltid politisk – frågan är bara hur. Frågan har längre anor än vi kanske först föreställer oss. Forskningen inom pornografi har visat att pornografisk litteratur utgjorde en inte oansenlig del av den litterära molotovcocktail som beredde väg för franska revolutionen, men att den därpå hastigt tycks ha förlorat sin samhällskritiska udd. Tesen om pornografins avpolitisering ifrågasätts emellertid av Lisa Z Sigel i ”Governing Pleasures. Pornography and Social Change in England, 1815–1914” . Sigel urskiljer fyra relativt avgränsade faser under den studerade perioden: en tidig, revolutionär fas som i runda tal sträcker sig mellan 1815 och 1850, då förläggare med kopplingar till tidens radikala rörelser gav ut pornografiska alster som uttryckte en bitvis frän samhällskritik; en senare fas som kanske kan kallas den vetenskapliga, i vilken pornografin ges en pseudovetenskaplig prägel; en tredje, konsumistisk fas som inträder kring 1880 då pornografin och den sexualitet den framställer antar formen av en vara; och slutligen, kring 1890, en klassöverskridande fas, då pornografin genom nya massmedier som vykortet slutligen når ut till ett bredare urval av befolkningen. Att den brittiska pornografin skulle sakna politiska övertoner motsägs redan i den första fasen. Pornografin framställdes och spreds då av personer som hade tydliga kopplingar till samtidens radikala rörelser. Inte minst gäller det den mest ökände pornografen, William Dugdale, som i början av 1820-talet uppträdde som radikal agitator, och medverkade i den så kallade Cato Street-konspirationen, i vilken en grupp radikaler inspirerade av revolutionären Thomas Spence planerade massmord på regeringsmedlemmar i syfte att starta en väpnad revolution. Mellan 1820 och 1850 publicerade Dugdale en lång rad politiska traktat och pamfletter, där sympatierna med arbetarklassen inte var att ta miste på, vilket kan tyckas visa att pornografin ägde en politiskt subversiv slagsida. Tesen kompliceras emellertid av att två faktorer starkt begränsade pornografins tillgänglighet vid den här tiden: analfabetismen och priset. En av de största förtjänsterna med Sigels arbete består just i att hon så tydligt lyfter fram dessa faktorer. För det första var pornografin ännu huvudsakligen verbal, vilket innebar att den automatiskt blev otillgänglig för stora skikt av befolkningen. Illustrationer utgjorde på sin höjd komplement till de pornografiska berättelserna, och även om sådana så småningom kunde köpas separat var de mycket dyra. De höga priserna fungerade också de som ett effektivt sätt att göra pornografi till ett privilegium för de välbemedlade. Ändå menar Sigel att pornografi under den här perioden var ett klassöverskridande fenomen, eftersom de radikala förläggarnas politiska ställningstagande för mannen på gatan drev dem att sprida pornografi över klassgränserna. Även om Sigels bevisning på denna punkt är tämligen skral, argumenterar hon övertygande för att det var just det faktum att obscena alster kunde falla i händerna på pöbeln som låg bakom den hårdare censurlagstiftning som drevs igenom 1857. Men vad var det då som gjorde att pornografiska alster i händerna på de lägre klasserna tedde sig så hotfullt Officiellt hette det förstås att pornografins osedlighet utgjorde ett hot mot moralen. Sigel ansluter sig dock till dem som menar att censuren av pornografin i själva verket måste ses som ett försök att kontrollera de lägre samhällsklasserna. Pornografin var nämligen inte förbjuden för samhällets privilegierade medlemmar, vilket visas i bokens andra kapitel, som kretsar kring personer som var medlemmar i, eller associerade med, ”the Cannibal Club” . Kannibalklubben utgjordes av en samling antropologer ur den brittiska överklassen, som utvecklar en ny röst för pornografin, en röst präglad av vetenskapens föregivna objektivitet. Såväl de skrifter som publicerades av dessa personer som de attityder de gav uttryck åt präglades av en imperialistisk ideologi som ofta var såväl rasistisk som misogynisk. Flera av dem ägde också stora samlingar av pornografi, ett intresse som ofta motiverades i mer eller mindre pseudovetenskapliga termer. Just den pseudovetenskaplighet som odlades bland Kannibalklubbens medlemmar utgör enligt Sigel något av en brygga mellan den tidiga, socialt radikala pornografi som gavs ut av Dugdale med flera, och den mer entydigt eskapistiska pornografi som vi är bekanta med i dag. Denna nya form av pornografi framträder först i slutet av 1800-talet, närmare bestämt mellan 1880 och 1914, då pornograferna gjorde sig av med såväl karaktärsteckning som intrig för att i stället med än större frenesi koncentrera sig på rena sexskildringar av olika slag. Sigel menar att denna utveckling är en direkt följd av ett nytt marknadstänkande hos tidens pornografer, och av att dessa nu hade sina rötter i medelklassen snarare än i arbetarklassen. I stället för att arbeta utifrån en politiskt agiterande tradition, kom den nya generationen pornografer att se aristokratin och den övre medelklassen som sina uppdragsgivare. Såväl viljan att förändra som lusten att dokumentera kom att ersättas av det övergripande syftet att tillhandahålla sexuellt explicita skildringar som lät sig konsumeras av de ekonomiskt välbeställda. Inte förrän det uppstår en marknad för billiga vykort under 1890-talet, tillgängliga också för arbetarklass och kvinnor, upphör pornografin att vara ett klassprivilegium. Värt att notera är att denna breddning av marknaden inte sätter några spår i pornografin som sådan: mediet blev ett annat, men innehållet förblev detsamma. Likafullt menar Sigel att genren härmed undergår en djupgående transformation, då samhällsgrupper som tidigare endast figurerat i pornografin som objekt, nu själva fick tillfälle att konsumera pornografi. Man kan förstås fråga sig hur djupgående en sådan förändring egentligen är: att konsumera sitt förtingligande är knappast att överskrida det. Vidare förefaller det överilat att likställa en större social spridning av pornografiskt material med en förändring av pornografin som sådan – som Sigel själv medger förändras inte pornografin till sitt innehåll i nämnvärd utsträckning. Det är en invändning man också kan rikta mot resonemanget i dess helhet: de förändringar Sigel vill tillskriva pornografin mellan 1815 och 1914 tycks snarare vara en produkt av hennes vilja att berätta en historia om hur pornografin förändras än av de pornografiska diskurser hon faktiskt studerar. De fyra faser som presenteras sammanfaller så fullständigt med de fyra kapitel i vilka de behandlas att det är svårt att tro att de äger någon verklig existens utanför framställningens ram. Det är i alla händelser slående att Sigel har så litet att säga om hur de olika faserna relaterar till varandra. Det är inte uppenbart att skillnaden mellan böcker som ”The Lustful Turk” (1828) och ”The Romance of Lust” (1879) är så stor som Sigel vill ge sken av: språket är grövre i den senare, berättelsen i än högre grad bara en rad sexuellt explicita situationer upprepade efter varandra, men det är svårt att i den tidigare romanen se en mer subversiv potential än i den senare. Det är således svårt att acceptera den implicita tesen, nämligen att den pornografi som producerades av Dugdale och andra radikaler under 1800-talets första hälft var av en väsentligt annan art än den som kom att dominera marknaden under andra halvan av århundradet. På sina ställen ser det nästan ut som om Sigel ville göra gällande att pornografin som genre kring seklets mitt kidnappas av överklassen, som tömmer den på dess politiska sprängkraft och i stället förvandlar den till ett instrument för maktutövning och kontroll. En sådan förklaringsmodell passar väl med bilden av pornografin som i grunden subversiv till sitt väsen, men blundar för att andra kritiker har läst de radikala förläggarnas utgivning av pornografi på andra sätt. Det har till exempel hävdats att dessa gav ut pornografi inte för att de i den såg ett instrument för politisk förändring, utan tvärtom för att marknaden för radikal litteratur i början på 1820-talet snabbt krympte. Att förläggare med revolutionära sympatier som Dugdale gav ut så mycket pornografi behöver alltså inte alls ses som en indikation på att pornografi bär på en inneboende subversivitet. Troligt är att förläggarna snarare handlade utifrån pragmatiska än ideologiska hänsyn när de gjorde pornografi och annan obscen litteratur till sin huvudsakliga födkrok: texter som klassades som obscena skyddades inte upphovsrättslagstiftningen. Gav man ut pornografi, kunde man håva in hela vinsten själv. Pornografins förmenta subversivitet tycks med andra ord närmare betraktat vara illusorisk. Att genren historiskt sett går att associera med radikaler innebär på intet vis att den skulle vara radikal i sig själv, utan kommer sig helt enkelt av att den inte befanns fin nog för respektabla borgare att göra profit på. Så sett är fördömandet av pornografin närmast att se som ett borgerlighetens försök att maskera kapitalismens natur för sig själva, genom att göra skillnad på kapitalism och kapitalism. Är man intresserad av pornografins politiska dimension, har man all anledning att söka förklara det självbedrägeriet i stället för att argumentera för att genren i sig själv skulle vara subversiv. Magnus Ullén essa@dn.se


Nya museer kan få vänta

Summary: Både Nationalmuseum och Kungliga Operan är i akut behov av renovering. Nu varnar kulturminister Lena Adelsohn Liljeroth (m) för att pengarna inte räcker till alla nysatsningar.

Dagens Nyheter skrev i går att Nationalmuseum är i så dåligt skick att museet hotas av stängning inom tre år om ingenting görs. Kulturminister Lena Adelsohn Liljeroth (m) har sedan i november varit medveten om problemet. Hon har begärt in en rapport från Statens fastighetsverk, och när den kommer lovar hon ett snabbt beslut om renoveringen av museet. – Vad jag har förstått av museichefen Solfrid Söderlind är det här något som inte går att skjuta upp utan måste göras. Det kommer att gå fort. Vi tänker inte begrava rapporten i tolv år när vi får den på vårt bord, säger Adelsohn Liljeroth. Utöver Nationalmuseum ska Kungliga Operan renoveras. Det arbetet, som är så omfattande att huset stängs i tio månader, är redan schemalagt till år 2010. Kulturministern ser stora behov inom museisektorn framöver, men hon ser också risken att nysatsningar blir lidande på bekostnad av de akuta åtgärderna. – I fråga om Operan och Nationalmuseum handlar det främst om att byggnaderna underhålls. Det måste ordnas först. Men sedan vill Berwaldhallen gärna bygga ut. Vi har också haft en dragning om ett blivande Nobelmuseum. Sedan är det det här med ett nytt designcenter. Det är så många bollar i luften och det handlar om väldigt mycket pengar. Och den här sektorn har ju också försummats i många år. Så det är en hel del att ta i, säger Lena Adelsohn Liljeroth. Under åren i opposition tillhörde hon regeringens och Statens fastighetsverks hårda kritiker för att underhållet av de statliga museerna och teatrarna inte sköttes. – Ja, det var en hård kritik som kom fram från flera av hyresgästerna. Operan, Nationalmuseum, Nordiska museet, Tekniska museet, hos alla fanns personer som var väldigt kritiska mot Fastighetsverket. Nu säger man från både Operan och Nationalmuseum att relationerna har blivit mycket bättre. Antingen har de ändrat attityd eller så har man börjat lyssna. Det fanns verkligen fog för kritiken och det finns det kanske fortfarande på sina håll. Ulf Tomner, Fastighetsverkets chef för musei- och teaterbyggnader i Stockholm, anser inte att de gamla teatrarna och museerna, förutom Nationalmuseum, är i dåligt skick, men han ser ändå ett stort behov av att modernisera. Det behövs nya klimatanläggningar, ny el, ventilation, kyla och värme och övervakningssystem. – Det är extra tydligt när det gäller Nationalmuseum och Operan, men inte oproblematiskt på annat håll heller. På sikt behöver man jobba med alla äldre museibyggnader, men jag kan inte säga vilken som står på tur efter de här två, säger Ulf Tomner. Torbjörn Ivarsson torbjorn.ivarsson@dn.se 08-738 12 03


En obekväm fredsälskare

Summary: Sven Lagerbring föddes samma år som Linné, och i samma trakter. Även han blev adlad för en vetenskaplig pionjärgärning - han brukar räknas som den första svenska historikern i modern mening..

Ibland blir det trångt mellan jubilarerna. Några mil söder om Stenbrohult ligger Brönnestad utanför Hässleholm. Där växte Sven Bring upp efter att ha fötts i Bosjökloster den 24 februari 1707, bara ett par månader före Carl Linnæus. Båda var prästsöner, båda gjorde akademisk karriär och adlades i sinom tid - Linnæus blev von Linné, Bring blev Lagerbring. Lagerbring räknas som den förste svenske historikern i modern mening, men han är också fascinerande som spegel av sin tid. Måtte han unnas en släng av 300-årsyran! Kanske träffades de i Lund. Bring läste för sin far kyrkoherden och sedan för informatorer, innan han skrevs in vid filosofiska fakulteten 1720. Linnæus tog vägen om Växjö och kom till Lund först sju år senare, men Bring knagglade sig fram, sadlade om till juridiken och blev inte magister förrän 1730. Sedan blev han oavlönad adjunkt och försörjde sig på privatlektioner, blev informator åt Axel von Fersen d ä och hamnade i Stockholm. Där dröjde han kvar och umgicks i det sena 1730-talets litterära kretsar, samtidigt som Linnæus kom tillbaka från Holland och etablerade sig som läkaren på modet i huvudstaden. Bring sökte professurer i juridik och filosofi, innan han 1741 utnämndes till akademisekreterare i Lund. Året därpå fick han den professur som skulle göra honom berömd. Han efterträdde Kilian Stobæus som professor i historia - utan att ha skrivit ett enda historiskt verk vid sin utnämning. Sedan hann han med desto fler. Under åren som professor presiderade han för 196 dissertationer i historia. Många av dessa avhandlingar skrev han själv - kandidaten antogs lära sig nog av att försvara dem. Han gav ut en rad viktiga källor till Sveriges och Skånes historia, han påbörjade en vetenskapshistoria (men kom bara till Alexander den stores tid), innan han gav sig i kast med "Swea Rikes Historia". Den kom i tre tunga band och början till ett fjärde, då han slutade mitt i Karl Knutssons 1400-tal. Vid sidan av skrev han "Sammandrag af Swea Rikes Historia", en mer behändig sak i tio häften. Han tog historien fram till sin egen tid, Gustav III:s tronbestigning och omvälvning 1772. "Sammandraget" blev en bokhandelssuccé, kom i flera upplagor och översattes till danska och franska. Sven Lagerbring försökte gå tillbaka till källorna och rensa bort det som var ogrundat och bara gissningar. "Det är en ibland Historiens skyldigheter, att avtorka sminken från målade beläten, och visa dem sådana som de äro i sig själve", skrev han i företalet till "Sammandraget". "Det är bättre att säga intet, än att fylla Historien med osanningar", heter det en annan gång. Han bugade för Olof Rudbecks upptäckt av lymfkärlen, "men när han vill övertyga läsaren, att alla grekiska fabler och all gamla tidens ohyra var ifrån götiska Norden, och att Atlantica, som Plato beskrivit, bör sökas i Sverige, tros det nu intet varken av in- eller utländska, sedan gissningar och långt ifrån hämtade ordledningar förlorat sitt vitsord i historien". Rudbeck hade bragt etymologin ("ordledningarna") i vanrykte, men Lagerbring utnyttjade andra hjälpvetenskaper. Som numismatiker systematiserade han Lunds universitets myntkabinett. Han drog slutsatser om forntida handelsförbindelser av arabiska myntfynd. Han funderade över sigill och vapensköldar, han föreläste i geografi och statskunskap, och breddade sin historieskrivning till näringsliv och folkseder. En del är hisnande modernt. I Sammandraget återkommer han flera gånger till lärda och bemärkta kvinnor. Karl XI brukade berömmas för att han hellre talade med en generalmajor än med Stockholms vackraste flicka, men Lagerbring vände på det: "Ett hederligt umgänge med hederliga fruntimmer, hos vilka merendels ömhet och medlidande finnas, kan understundom böja även hårda sinnen till samma dygder." Folklivet på Karl XII:s tid gisslade han: "Där mankönet gjorde största delen av samkvämet så i städerna som på landet, fördränktes tiden uti ett hiskeligt supande." Men han var också moralist på tidigare historikers vis. Avsminkningen behövdes "på det rätt Dygd och Förtjänst måtte inpräglas uti unga själar, då de se, att odygden får den vanheder som den tillhör, och att dygden njuter frukten av sitt värda förhållande". "Historien undervisar genom exempel", förklarade han i "Swea Rikes Historia". Lagerbring var fredens man. "Att mycket förlorades var intet underligt, det var mera underligt att någonting var kvar", summerade han freden i Nystad 1721. Han hyllade Gustav Vasa, Gustav II Adolf och i någon mån Karl XII, men Sammandraget bjuder ofta på oväntade omdömen. Visst, han tog avstånd från Sturemorden, men också från Johan III:s behandling av den fångne brodern. Han ömkade Eriks son Gustav, och slätade över giftermålet med Karin Månsdotter. "Denna K. Eriks dårskap var åtminstone intet folködande" På 1740-talet presiderade han över ett par avhandlingar om Kalmarunionen. De lade skulden för Sveriges olyckor på den medeltida adeln och katolska kyrkan, som ville utnyttja kungamaktens svaghet. Frihetstidens hattar vart stungna i sin häl. Riksrådet Nils Palmstierna, som blev universitetets kansler 1752, begärde att få granska allt som hade med rikets styrelse att göra- År 1758 förbjöd han en avhandling som Lagerbring hade tagit upp. Det tycks "vara ganska äventyrligt att komma fram med värkeliga sanningen", skrev professorn 1766 till Jacob Engeström, som drygt ett kvartssekel senare skulle dömas i samband med kungamordet. Ändå var han skeptisk till en av tidens nymodigheter. "Konungens Förordning om Tryckfriheten utkom d. 2 dec. 1766, och en syndaflod av papper överströmmade Riket. Mycket fick man veta, som man intet vetat förut, men även mycket, som man intet behövde veta." Lagerbring var inte säker på att tryckfriheten skulle göra ämbetsmännen rättvisare - men i varje fall borde de bli mer varsamma. Sammandraget" sparade inte på sarkasmerna mot frihetstiden. "En lång tid ansåg man 1720 års regeringsform såsom höjden av all mänsklig försiktighet. Detta borde man tro, ty att begripat var ogörligt." Partierna tycker han så illa om att han inte vill nämna hattar och mössor vid namn, men som historiker måste han ändå behandla striderna. "Partier kunna och böra glömmas under förbättrad Riksförfattning, men så framt de ock skola bortkastas från Historien, bliver Historien ingen Historia." Han raljerade med tanken att "pluraliteten" skulle styra riket genom ständerna. "Man vet nog, att de Romare understundom togo Fältherrar från plogen", skrev han i "Sammandraget". Fast Lagerbring var mer sammansatt än så. År 1750 förklarade Kunglig Maj:ts uppfostringskommission i ett memorial att universitetens huvuduppgift var att "skickliga ämnen av rikets ungdom må tillredas" för att bli ämbetsmän i rikets förvaltning. Mot detta vände sig Lagerbring, när Lunds professorer fick yttra sig. "Åkerbrukare, bergsmän, handlande, manufakturister etc. utgöra ofelbart den största hopen och kanhända den största styrkan av det allmänna väsendet". Alla dessa kunde ha nytta av vetenskapen, om denna ägnade sig åt deras näringar. Därför borde den akademiska undervisningen rikta sig även till andra än dem som skulle bli ämbetsmän. Han började föreläsa och godta avhandlingar på svenska i stället för latin, för att kunskapen skulle nå en vidare krets. Lars-Olof Larsson har påpekat att Linné var den förste som betonade att han var smålänning. Lagerbring var skåning mitt i försvenskningen. Freden i Roskilde låg inte ens 50 år tillbaka när han föddes. I "Sammandraget" tar han bestämt avstånd från snapphanarna, som hans farfar Jöns Bring - liksom sonen kyrkoherde i Brönnestad - varnat svenskarna för. Men Lagerbring skriver också uppskattande om Fredrik IV:s försök att återta Skåne 1709. "Lycka i olyckan var att man fått folk till fiender och inga rovdjur. Proviant och penningar uttogos, men ingen mördades, intet brändes." Det var skillnad mellan danskar och ryssar. Som historiker samarbetade han med sina kolleger i Köpenhamn. "Kulturskandinav", kallar Nils Eriksson honom i sin avhandling om 1700-talshistorikerna Botin, Dalin och Lagerbring. "Sammandragets" hyllning till statsvälvningen 1772 räckte inte till en plats i Svenska Akademien. Lagerbrings förläggare Gjörwell menar att det berodde på att kungen var missnöjd med hans stil. Kanske var det så. Jämfört med sina samtida var Lagerbring snål med broderier och snirklar. Dagens läsare har nog lättare för professorns sträva humor än för åtskilliga gunstlingars blomsterspråk, men smaken växlar med epokerna. Men jag undrar om inte förklaringen kan ligga djupare än så. Ju mer Gustav III lockades av Gustav II Adolfs och Karl XII:s krigiska bravader, desto mer obekväm måste den fredsälskande historikern ha tett sig. Hemmavid var han stor och hyllad. Tre gånger valde konsistoriet honom till rektor för universitetet. Lagerbrings föreläsningar hörde till de mest besökta i Lund, och under hans tid som inspektor blev Blekinge nation några år till och med större än den skånska. Så småningom utnämndes han till kansliråd, 1770 fick han tjänstledigt för att ägna sig åt "Swea Rikes Historia", men han släppte inte kontakten med universitetet. När han dog utbrast botanikern Anders Jahan Retzius (numera staty vid Universitetsplatsen liksom Lagerbring): "Ho gitte förneka, att Lund har mist sin krona?"


En obekväm fredsälskare.

Summary: Sven Lagerbring föddes samma år som Linné, och i samma trakter. Även han blev adlad för en vetenskaplig pionjärgärning – han brukar räknas som den första svenska historikern i modern mening.

Ibland blir det trångt mellan jubilarerna. Några mil söder om Stenbrohult ligger Brönnestad utanför Hässleholm. Där växte Sven Bring upp efter att ha fötts i Bosjökloster den 24 februari 1707, bara ett par månader före Carl Linnæus. Båda var prästsöner, båda gjorde akademisk karriär och adlades i sinom tid – Linnæus blev von Linné, Bring blev Lagerbring. Lagerbring räknas som den förste svenske historikern i modern mening, men han är också fascinerande som spegel av sin tid. Måtte han unnas en släng av 300-årsyran! Kanske träffades de i Lund. Bring läste för sin far kyrkoherden och sedan för informatorer, innan han skrevs in vid filosofiska fakulteten 1720. Linnæus tog vägen om Växjö och kom till Lund först sju år senare, men Bring knagglade sig fram, sadlade om till juridiken och blev inte magister förrän 1730. Sedan blev han oavlönad adjunkt och försörjde sig på privatlektioner, blev informator åt Axel von Fersen d ä och hamnade i Stockholm. Där dröjde han kvar och umgicks i det sena 1730-talets litterära kretsar, samtidigt som Linnæus kom tillbaka från Holland och etablerade sig som läkaren på modet i huvudstaden. Bring sökte professurer i juridik och filosofi, innan han 1741 utnämndes till akademisekreterare i Lund. Året därpå fick han den professur som skulle göra honom berömd. Han efterträdde Kilian Stobæus som professor i historia – utan att ha skrivit ett enda historiskt verk vid sin utnämning. Sedan hann han med desto fler. Under åren som professor presiderade han för 196 dissertationer i historia. Många av dessa avhandlingar skrev han själv – kandidaten antogs lära sig nog av att försvara dem. Han gav ut en rad viktiga källor till Sveriges och Skånes historia, han påbörjade en vetenskapshistoria (men kom bara till Alexander den stores tid), innan han gav sig i kast med ”Swea Rikes Historia”. Den kom i tre tunga band och början till ett fjärde, då han slutade mitt i Karl Knutssons 1400-tal. Vid sidan av skrev han ”Sammandrag af Swea Rikes Historia”, en mer behändig sak i tio häften. Han tog historien fram till sin egen tid, Gustav III:s tronbestigning och omvälvning 1772. ”Sammandraget” blev en bokhandelssuccé, kom i flera upplagor och översattes till danska och franska. Sven Lagerbring försökte gå tillbaka till källorna och rensa bort det som var ogrundat och bara gissningar. ”Det är en ibland Historiens skyldigheter, att avtorka sminken från målade beläten, och visa dem sådana som de äro i sig själve”, skrev han i företalet till ”Sammandraget”. ”Det är bättre att säga intet, än att fylla Historien med osanningar”, heter det en annan gång. Han bugade för Olof Rudbecks upptäckt av lymfkärlen, ”men när han vill övertyga läsaren, att alla grekiska fabler och all gamla tidens ohyra var ifrån götiska Norden, och att Atlantica, som Plato beskrivit, bör sökas i Sverige, tros det nu intet varken av in- eller utländska, sedan gissningar och långt ifrån hämtade ordledningar förlorat sitt vitsord i historien”. Rudbeck hade bragt etymologin (”ordledningarna”) i vanrykte, men Lagerbring utnyttjade andra hjälpvetenskaper. Som numismatiker systematiserade han Lunds universitets myntkabinett. Han drog slutsatser om forntida handelsförbindelser av arabiska myntfynd. Han funderade över sigill och vapensköldar, han föreläste i geografi och statskunskap, och breddade sin historieskrivning till näringsliv och folkseder. En del är hisnande modernt. I Sammandraget återkommer han flera gånger till lärda och bemärkta kvinnor. Karl XI brukade berömmas för att han hellre talade med en generalmajor än med Stockholms vackraste flicka, men Lagerbring vände på det: ”Ett hederligt umgänge med hederliga fruntimmer, hos vilka merendels ömhet och medlidande finnas, kan understundom böja även hårda sinnen till samma dygder.” Folklivet på Karl XII:s tid gisslade han: ”Där mankönet gjorde största delen av samkvämet så i städerna som på landet, fördränktes tiden uti ett hiskeligt supande.” Men han var också moralist på tidigare historikers vis. Avsminkningen behövdes ”på det rätt Dygd och Förtjänst måtte inpräglas uti unga själar, då de se, att odygden får den vanheder som den tillhör, och att dygden njuter frukten av sitt värda förhållande”. ”Historien undervisar genom exempel”, förklarade han i ”Swea Rikes Historia”. Lagerbring var fredens man. ”Att mycket förlorades var intet underligt, det var mera underligt att någonting var kvar”, summerade han freden i Nystad 1721. Han hyllade Gustav Vasa, Gustav II Adolf och i någon mån Karl XII, men Sammandraget bjuder ofta på oväntade omdömen. Visst, han tog avstånd från Sturemorden, men också från Johan III:s behandling av den fångne brodern. Han ömkade Eriks son Gustav, och slätade över giftermålet med Karin Månsdotter. ”Denna K. Eriks dårskap var åtminstone intet folködande” På 1740-talet presiderade han över ett par avhandlingar om Kalmarunionen. De lade skulden för Sveriges olyckor på den medeltida adeln och katolska kyrkan, som ville utnyttja kungamaktens svaghet. Frihetstidens hattar vart stungna i sin häl. Riksrådet Nils Palmstierna, som blev universitetets kansler 1752, begärde att få granska allt som hade med rikets styrelse att göra- År 1758 förbjöd han en avhandling som Lagerbring hade tagit upp. Det tycks ”vara ganska äventyrligt att komma fram med värkeliga sanningen”, skrev professorn 1766 till Jacob Engeström, som drygt ett kvartssekel senare skulle dömas i samband med kungamordet. Ändå var han skeptisk till en av tidens nymodigheter. ”Konungens Förordning om Tryckfriheten utkom d. 2 dec. 1766, och en syndaflod av papper överströmmade Riket. Mycket fick man veta, som man intet vetat förut, men även mycket, som man intet behövde veta.” Lagerbring var inte säker på att tryckfriheten skulle göra ämbetsmännen rättvisare – men i varje fall borde de bli mer varsamma. Sammandraget” sparade inte på sarkasmerna mot frihetstiden. ”En lång tid ansåg man 1720 års regeringsform såsom höjden av all mänsklig försiktighet. Detta borde man tro, ty att begripat var ogörligt.” Partierna tycker han så illa om att han inte vill nämna hattar och mössor vid namn, men som historiker måste han ändå behandla striderna. ”Partier kunna och böra glömmas under förbättrad Riksförfattning, men så framt de ock skola bortkastas från Historien, bliver Historien ingen Historia.” Han raljerade med tanken att ”pluraliteten” skulle styra riket genom ständerna. ”Man vet nog, att de Romare understundom togo Fältherrar från plogen”, skrev han i ”Sammandraget”. Fast Lagerbring var mer sammansatt än så. År 1750 förklarade Kunglig Maj:ts uppfostringskommission i ett memorial att universitetens huvuduppgift var att ”skickliga ämnen av rikets ungdom må tillredas” för att bli ämbetsmän i rikets förvaltning. Mot detta vände sig Lagerbring, när Lunds professorer fick yttra sig. ”Åkerbrukare, bergsmän, handlande, manufakturister etc. utgöra ofelbart den största hopen och kanhända den största styrkan av det allmänna väsendet”. Alla dessa kunde ha nytta av vetenskapen, om denna ägnade sig åt deras näringar. Därför borde den akademiska undervisningen rikta sig även till andra än dem som skulle bli ämbetsmän. Han började föreläsa och godta avhandlingar på svenska i stället för latin, för att kunskapen skulle nå en vidare krets. Lars-Olof Larsson har påpekat att Linné var den förste som betonade att han var smålänning. Lagerbring var skåning mitt i försvenskningen. Freden i Roskilde låg inte ens 50 år tillbaka när han föddes. I ”Sammandraget” tar han bestämt avstånd från snapphanarna, som hans farfar Jöns Bring – liksom sonen kyrkoherde i Brönnestad – varnat svenskarna för. Men Lagerbring skriver också uppskattande om Fredrik IV:s försök att återta Skåne 1709. ”Lycka i olyckan var att man fått folk till fiender och inga rovdjur. Proviant och penningar uttogos, men ingen mördades, intet brändes.” Det var skillnad mellan danskar och ryssar. Som historiker samarbetade han med sina kolleger i Köpenhamn. ”Kulturskandinav”, kallar Nils Eriksson honom i sin avhandling om 1700-talshistorikerna Botin, Dalin och Lagerbring. ”Sammandragets” hyllning till statsvälvningen 1772 räckte inte till en plats i Svenska Akademien. Lagerbrings förläggare Gjörwell menar att det berodde på att kungen var missnöjd med hans stil. Kanske var det så. Jämfört med sina samtida var Lagerbring snål med broderier och snirklar. Dagens läsare har nog lättare för professorns sträva humor än för åtskilliga gunstlingars blomsterspråk, men smaken växlar med epokerna. Men jag undrar om inte förklaringen kan ligga djupare än så. Ju mer Gustav III lockades av Gustav II Adolfs och Karl XII:s krigiska bravader, desto mer obekväm måste den fredsälskande historikern ha tett sig. Hemmavid var han stor och hyllad. Tre gånger valde konsistoriet honom till rektor för universitetet. Lagerbrings föreläsningar hörde till de mest besökta i Lund, och under hans tid som inspektor blev Blekinge nation några år till och med större än den skånska. Så småningom utnämndes han till kansliråd, 1770 fick han tjänstledigt för att ägna sig åt ”Swea Rikes Historia”, men han släppte inte kontakten med universitetet. När han dog utbrast botanikern Anders Jahan Retzius (numera staty vid Universitetsplatsen liksom Lagerbring): ”Ho gitte förneka, att Lund har mist sin krona?” Gunnar Wetterberg essa@dn.se


En klassiker är född

Summary: ”Final fantasy XII” överträffar alla förväntningar och bjuder in till ett äventyr så episkt att Homeros skulle nicka uppskattande. Rollspel

”Final Fantasy XII” Utvecklare: Square Enix Utgivare: Ubisoft Finns till: PS2 Åldersgräns: 16 år Det finns fördelar med att vara en del av en klassisk serie som den japanska rollspelsserien ”Final fantasy”. Man ärver inte bara ett känslomässigt koncept utan en stor skara frälsta fans. Men med det arvet kommer även förväntningarna. Inför den senaste installationen i serien har de varit skyhöga.” Final fantasy XII” har inga problem med att leva upp till förväntningarna. Faktum är att det överträffar allt vi tidigare fått spela och bjuder in till ett äventyr så episkt att Homeros skulle nicka uppskattande. I en värld kallad Ivalice där luftskeppen släpar sig fram över molnen, fantasin fått skapa invånarna och magi är handelsvara, utspelar sig berättelsen. En historia om förlorade kungariken, iscensatta självmord, tragik bortom nattsvart. Men även om hopp och tillit. En subtil förnimmelse av Shakespeare dröjer sig kvar och blandas upp med det mörkaste och kanske mognaste äventyret i spelseriens historia. Det tar sin början i ett ockuperat land där en trotsig yngling vill visa sitt missnöje genom att bryta sig in i slottet och förstöra välkomstbanketten för stadens nya herrar. Något han inte är ensam om att vilja. En skara bångstyriga upprorsmakare tvingas tillsammans och grunden till dina hjältar och kompanjoner för spelets bastanta speltid läggs där och då. Den av slumpen sammanförda gruppen är en spretig skara individer, alla med sina motiv, men som under resans gång blir en mer homogen vilja riktad mot målet som – i vanlig ordning – är att rädda världen. Till skillnad från hur gruppen i japanska rollspel vanligtvis sätts samman så ges nöjet att bekanta sig med alla medlemmar i gruppen under de första timmarna. Vanligtvis dyker en ny karaktär upp lite lagom långt in i storyn för att upprätthålla spelarens intresse. I ”Final Fantasy XII” utvecklas persongalleriet på ett trovärdigt sätt och håller intresset uppe. spelet kräver tålamod under de första timmarna. Där byggs äventyrets hela stomme och det är mycket information att ta in. Men efter fyra fem timmar upphör korvstoppandet och utan att man egentligen märker det är man som uppslukad. Handlingen vinner – förutom på ruggigt bra röstpålägg och mogna dialoger – på att den är förlagd till just Ivalice. Det är en lika mycket verklig som fantasifull värld. Luftskeppen som fyller skyn och de fantastiska Moogles (små söta kattliknande teddybjörnsfigurer som ryker av attityd) smälter samman med världen utan att den känns omhuldat fantasy. Stundtals känns det som ett steampunkigt Europa i full färd med att förverkliga industrialismen, stundtals som ett ställe bara hemmahörande i sagorna. Och kanske är det just världen som gör att ett så använt koncept kan vara så fantastiskt igen. För ska man vara kräsen så är grundkonceptet knappast nytänkande. Det är snarare klassiskt, men det är just den klassiska grunden som erbjuder trygghet i ett annars livligt utforskande rpg. Mycket av ”Final fantasys” givna regler bröts upp när teamet fylldes av utvecklare utan erfarenhet av just ”Final fantasy”. Man känner igen stämningarna från respektive utvecklares tidigare spel, och våghalsigheten att välva om i ”Final Fantasy”-grytan välkomnas. Den absolut största förändringen ligger i stridssystemet som plockas upp till en högre och till synes mer komplex nivå. Turbaserade fighter utgör grunden även om de är klipskt förklädda till vanliga actionstrider – den som kan sin ”Final fantasy” känner igen dem från onlinerollspelet ”Final fantasy XI” – men djupet är inte att underskatta. Varje karaktärs färdigheter går att utveckla och göra bättre med hjälp av ett så kallat Licensboardsystem – en vidareutveckling av ”Final fantasy X” så kallad Spheregrind. Även AI används flitigare, både av fiender och av kamrater. ”Final Fantasy XII” är inte bara stort till ytan, innehållsmässigt är världen så fylld av uppdrag, personer, trådar och intriger att Ivalices gränser bågnar. Det går att ägna dussintals timmar åt sidouppdrag som belönar gruppen med ytterligare fördelar i deras yviga kamp mot den mäktiga fienden. Något som kan behövas eftersom spelets huvudstory i sitt linjära utförande kräver att man snabbt blir starkare och lär sig utnyttja djupet i stridssystemet. Efter ett par timmar i den fantastiska värld som dukas upp får man en fascinerande känsla av att ”Final fantasy” har hittat hem. Genom hela spelet förstår utvecklarna att de inte kan låta någon del falla tillbaka till fördel för någon annan. Det är ständigt vackert, ständigt intressant och ständigt storslaget. Det fullkomligt absorberar och förflyttar en känslomässigt till Ivalice där världens öde ligger i ens händer. Jag tror, mina damer och herrar, att vi har en ny klassiker i våra händer. Susanne Möller spel@dn.se


Summary: Reklamfri sajt delar med sig av konst, musik och experimentell poesi.. Webbsidorna som omåttligt populära Youtube och Myspace kan användare dela med sig av sin egen film och musik. Men det finns liknande samlingsplatser för 1900-talets avantgarderiktningar. DN ringde upp en av skaparna av Ubuweb i USA.

På webbsidor som omåttligt populära YouTube och MySpace kan användare dela med sig av sin egen film och musik. Men det finns liknande samlingsplatser för 1900-talets avantgarderiktningar. Ubuweb är en sajt på internet som tillhandahåller konst, musik och poesi. Sajten kan liknas vid ett avantgardistiskt YouTube, mycket stiligt presenterad och dessutom reklamfri. Här erbjuds mängder av svåråtkomliga filmer och videor som går att se direkt i webbläsaren, men även ljudpoesi i mp3format och blandade texter med tyngdpunkten på poesi. Verk av exempelvis Robert Rauschenberg, Yoko Ono och Guy Debord samsas med Antonin Artaud, Gertrude Stein, Åke Hodell och Fluxusantologier. - Vi har varit väldigt engagerade i idén om att skapa en offentlig plats som är icke-kommersiell. På sätt och vis parodierar vi de kommersiella aspekterna och ingår i en omvänd värld av fritt poetiskt utbyte, säger poeten Charles Bernstein som är en av personerna bakom Ubuweb. Bernstein, numera professor vid Pennsylvaniauniversitetet, är mest känd som en av de tongivande personerna bakom den inflytelserika poesitidningen L=A=N=G=U=A=G=E i slutet av sjuttiotalet. Han håller även i två andra relaterade sajter, Electronic Poetry Center, som har ett stort arkiv av samtida innovativ poesi, och Pennsound, som tillhandahåller ljudpoesi. - Den officiella verskonsten ignorerar systematiskt mer innovativa former av poesi i förhållande till etablerade uttrycksformer. Vår webbpublicering möjliggör strukturer av småskaligt utbyte som är lika viktiga för att erbjuda en alternativ rymd på internet, även socialt, säger Bernstein. Ubuweb, Pennsound och Electronic Poetry Center är helt oberoende av finansiellt stöd, och menar således att informationen bokstavligen kan betraktas som fri. På Ubuwebs hemsida skriver de att poesi i grund och botten är en gåvoekonomi och den poetiska rymden därmed är det perfekta forumet för att praktisera utopisk politik.


Museerna förlorade var tredje besökare

Summary: Publiken sviker sedan entréavgiften återinfördes på de statliga museerna. I snitt har museerna förlorat 35 procent av sina besökare. Arkitekturmuseet hela 83 procent.

En rundringning som DN har gjort till samtliga 19 statliga museer som efter årsskiftet återinförde entréavgiften avslöjar nedslående siffror. 15 museer har svarat. Det värsta exemplet är Arkitekturmuseet i Stockholm, som gick från över 26 000 besökare i januari förra året till knappa 4 500 i år. Det är en minskning i antalet besökare med 83 procent. Andra museer som förlorat många besökare är Östasiatiska museet, där besökssiffran sjunkit med 59 procent. Historiska museet har förlorat 52 procent av sina besökare. Den genomsnittliga minskningen för samtliga museum i DN:s undersökning är 35 procent. Bäst klarar sig lilla Marinmuseum i Landskrona. Men där upplevde man heller inte någon större ökning i antalet besökare när avgifterna försvann. – Vi har prioriterat att sänka skatterna så får folk själva avgöra vad de vill använda pengarna till, säger kulturminister Lena Adelsohn Liljeroth, som inte är förvånad över de sviktande besökssiffrorna. Samtidigt är ministern glad över att ha kunnat behålla fri entré för barn och ungdomar. – Museerna står för många av våra minnesnycklar och jag hoppas att man skall bli ännu bättre på den pedagogiska delen, säger hon. Naturhistoriska riksmuseet i Stockholm är ett museum som tar emot stora grupper barn och skolungdomar varje år. Museet har fortfarande stora barngrupper, men utställningarna kan komma att påverkas negativt av de svikande besökssiffrorna. Säkra kort prioriteras framför mera vågade satsningar. – När det var fri entré hade vi större möjligheter att ta in smala utställningar, säger Staffan Torman på Naturhistoriska. Flera museer som DN varit i kontakt med uttrycker en oro kring vad som skall hända om de inte lyckas locka tillräckligt många besökare. Moderna museet måste till exempel få fler besökare i år än åren innan entrén blev fri. Det betyder ca 80 000 fler besökare än vad snittet låg på innan entrén blev fri. Kulturministern kan inte säga vad som händer med de museer som kanske inte klarar sin ekonomi. – Det är det alldeles för tidigt att uttala sig om. Om det blir så, får vi tillsammans ta en diskussion om vad de kan göra för att öka sina intäkter, säger Lena Adelsohn Liljeroth. Hon menar att museerna måste kunna locka med annat än gratis inträde. – Ingenting är gratis. Vi kommer inte att kunna ha museer med högkvalitativ verksamhet om de inte kan ta betalt för den, säger kulturministern. Carl Cato carl.cato@dn.se 08-738 10 00


"Oblivion"-designer jobbar med nytt rollspel

Summary: En av skaparna av "Oblivion" har gått över till Big Huge Games. Ett helt nytt rollspel är under utveckling utveckling.

"Elder scroll: Oblivion", skapat av företaget Bethesda, var ett av förra årets mest hyllade spel. Nu tar en av spelets designer, Ken Rolston, steget över till konkurrenten Big Huge Games. Företaget meddelar samtidigt att ett nytt rollspel är under utveckling. - Kens ankomst ger Big Huge Games en helt ny riktning, säger Big Huge Games vd Tim Train till Gamesindustry.


Zarah Leanders liv ska bli film

Summary: Zarah Leanders liv ska bli film. - Hoppas den inte blir av säger Brigitte Petersson, kassör i Zarah Leander-sällskapet när hon får höra talas om planerna.

Zarah Leander är död sedan 1981, men skulle ha fyllt 100 år den 15 mars. Det var Bild Zeitung som härom dagen berättade att historien om hennes liv ska filmatiseras av den holländske regissörren Ben Verbong. "Zarah L" ska handla om sångerskan och skådespelerskan som var en storstjärna i Tyskland under nazitiden. Även om hon aldrig deltog i några propagandasammanhang blir ett tema i filmen varför Zarah Leander lät nazisterna använda sig av henne. Det är när Brigitte Petersson får höra det som hon blir arg och hoppas att filmen inte kommer till stånd. - Det är så fräckt att ta fram det där hela tiden. Men Zarah sade själv att "när jag ligger där i graven låter de mig ändå inte vara", berättar Brigitte Petersson. Så hon var inte nazi-sympatisör? - Aldrig i livet! Hon var emot det. Men ett kontrakt är ett kontrakt, hon kunde inte bryta det. Hitler träffade hon en gång och det var på en bankett för 300 personer, säger Brigitte Petersson, som vara Zarah Leanders allt-i-allo under 25 år. I dag är hon kassör i Zarah Leander-sällskapet som lagom till 100-årsdagen öppnar ett litet museum på Häradshammars bygdegård, inte långt från Lönö herrgård utanför Norrköping där stjärnan bodde och några kilometer från hennes grav. Brigitte Petersson berättar att tysk radio kommer att sända en tre timmar lång dokumentärserie om Zarah Leander i anslutning till 100 års-dagen och 18 mars blir det en konsert i Norrköping. - Då ska vi hylla artisten Zarah Leander, säger Brigitte Petersson.


Lusten är hans skrivkraft

Summary: En skrivarlya i Vasastan är skådespelaren Jonas Karlssons nya scen. Nu debuterar han som prosaförfattare med novellsamlingen ”Det andra målet”. ”Jag är rastlös, vill hela tiden ha nytt”, berättar han för DN:s Kurt Mälarstedt.

SkådespelarenJonas Karlsson debuterar som prosaförfattare i mars och betonar att han är skådespelare först. – Absolut. Det är jag fortfarande. Det finns ingen anledning att inte tro honom. Hans ögon lyser när han säger det, och inte bara för att det förväntas av honom att han ska säga just detta. Sedan tillägger han: – Men det är så fruktansvärt roligt att skriva. Och hans ögon lyser om möjligt än mer. Han har alltid skrivit, säger han. Nu ger han ut en novellsamling med titeln ”Det andra målet”. Nej, det finns nog ingen risk att Jonas Karlsson slutar spela teater och film och göra tv. Just nu spelar han till exempel en av sönerna, den tuberkulossjuke Edmund, i ”Lång dags färd mot natt” på Dramaten. Inom kort ska han gestalta huvudpersonen i Peter Birros tv-drama i två delar om den unge August Strindberg. Och nästa vinter har han huvudrollen i samme Strindbergs drama ”Mäster Olof” på Stockholms stadsteater. Men han kommer också att fortsätta att skriva, och nära nog parallellt med ”Mäster Olof” sätter Stadsteatern upp hans andra pjäs, som han just skrivit klart. Den heter ”Första rummet” och kan ses som en fortsättning på debutpjäsen ”Nattpromenad”, som fick gott mottagande när den spelades på samma teater för två år sedan. – Ja, ”Nattpromenad” utspelades i hallen till en lägenhet. Nu har vi flyttat in i ett rum, och det kommer in ytterligare en person i handlingen. Nej, det är inte samma personer som förra gången. Men det är samma sorts pjäs. Novellerna, berättelserna, har han egentligen arbetat med i flera år, ”parallellt med allt annat, förstås”. Bearbetat, strukit. Själva samlingen började ta form på allvar under en period i arbetet med den nya pjäsen. – Jag hade fastnat. Det började bli lite spretigt. Jag skriver några noveller i stället, tänkte jag. Jag hade en massa historier som pockade på. Uppenbarligen. En av historierna handlar om en man som innanför vindrutan på en för honom okänd bil upptäcker ett brev som är adresserat till honom själv. En annan handlar om sambandet mellan det första relativt enkla mål du gjorde i den där matchen och det andra målet, det som du möjligen inte gjorde. En tredje om att undvika blotta ordet ”familjemeny” på Ikearestaurangen. En fjärde om vad man egentligen gör med en helt tom vecka. – Jag letar efter det där som inte direkt finns i språket. Det där som ser ut som ingenting men som också är någonting. Jag nästan letar efter det där som är ingenting. Eller snarare: är det här någonting? Och sedan kommer man fram till att det verkligen är någonting. Men vad är det? Mycket i novellerna utspelas på restaurang Gondolen i Stockholm. Där sitter till exempel en man och väntar på en kompis som inte kommer. – Det var faktiskt så att jag en gång för länge sedan satt just där och väntade på någon som inte dök upp. Det löste sig så småningom. Men den där scenen är en utgångspunkt för boken. En återkommande bild. Jonas Karlsson berättar också om en annan bild som tycks ha svävat i hans medvetande när han skrev novellerna. Eller kanske låg den där som en klangbotten. – En gammal journalfilm. Det är otroligt otäckt, egentligen. Ett antal människor står och håller i linorna till en zeppelinare. Det kommer en vindpust. Ballongen far i väg. Först är det en ganska lustig stämning, men en del släpper taget. Färre och färre håller kvar i repen. De lyfter, de tänker hoppa. Men de håller kvar. Till slut är de tio meter upp i luften, och den ena efter den andra faller. – Detta har jag tänkt på hela tiden, att en del inte släpper taget förrän de passerat en gräns. När ska man lägga av? De hade blivit tillsagda att hålla i repen, de tyckte att de gjorde allt rätt. Och ändå blev det fel. Vi träffas i Jonas Karlssons skrivarlya, som ligger i Vasastan trots att Söder är hans hemmaplan. På väggen hänger bland annat ett verk av DN:s mästertecknare Martin Lamm. Jonas Karlsson lägger då och då in en prilla. Han återvänder gång på gång till skrivandets lust och glädje och låter sina fingrar löpa över ett imaginärt tangentbord för att understryka det han säger. – Efter ett tag märkte jag att personerna i de olika novellerna var besläktade med varandra. Men där är ju han, det måste vara hennes kille! Och den där! När man bara skriver på får man kontakt med sådant som man inte visste om, och man kan känna den där lilla rysningen. Att överraska sig själv… Även läsaren överraskas, ofta. I en novell kan en person som man träffat i en annan novell tidigare i boken plötsligt dyka upp som en sidofigur, i ny belysning, och han eller hon får plötsligt ett namn. Sammanhang blottas. Man bläddrar fram och tillbaka i boken för att försöka få sina aningar bekräftade. – Jag hoppas att novellerna är sådana att de liksom börjar när man har slutat läsa, att man funderar vidare på dem och deras betydelse för varandra, skriver Jonas Karlsson i ett mejl några dagar efter vårt samtal. Han vill att boken ska kännas som ”en godispåse som man inte blir trött av utan som innehåller någon form av näringsvärde och vidgar vyerna”. I samtalet talar han flera gånger om sin strävan efter att vara exakt, i synnerhet när det gäller platser och miljöer i novellerna. Samtidigt vill han undvika vad han kallar blomsterspråk. Så säger han ännu en gång att det är så fruktansvärt roligt att skriva och att ”det kanske kan bli femtio-femtio” mellan skådespeleri och skrivande i framtiden. Skådespelare, författare och du har skrivit musik. Växte du upp omgiven av kultur? – Nja, egentligen inte. Min pappa var plåtslagare och min mamma var barnsköterska. Det fanns böcker hemma, min mamma läste mycket för mig. Men vi hade ingen skivspelare hemma förrän jag kom upp i tonåren, och jag vet inte varifrån teaterintresset kom. Jonas Karlsson började gå på ekonomisk linje på gymnasiet men bytte snabbt till teaterlinjen på Södra latin. – Jag insåg att jag inte hade lusten till ekonomi. Fattade väl att man kommer mycket längre med lust än utan. Det kunde lika gärna ha blivit något annat skapande, men det blev helt rätt med teater. Det är fortfarande en väldigt stor kärlek. Nej, från början fick han inte något direkt stöd från sina föräldrar för sina teaterplaner. – Det där kan du väl ha vid sidan om som en rolig grej, det är inget man ska ha som yrke, tyckte de. Men sedan, när jag väl hade bestämt mig för att följa mitt inre har de alltid stött mig. Och Jonas Karlsson har lyckats, minst sagt, både hos kritikerna och hos publiken med det mesta han företagit sig på teater, film och i tv, från Julhunden i grön Hammarbydräkt i en julkalender till cp-skadad kille i ”Livet är en schlager”, från Puck i ”En midsommarnattsdröm” till ledande roller i ”Woyzeck” och ”I väntan på Godot”, från kungaroller (Erik XIV och Gustav III) till polis i en Mankelldeckare. Han påpekar själv att han snarare har gjort en serie genombrott än ett enda stort. Har du haft några motgångar, egentligen? – Jaha, svarar han med emfas. Men jag vill inte så gärna prata om dem. Jag vill att det ska kännas lätt, ungefär som med den här novellsamlingen. Som när Frank Sinatra sjunger. Det ska bara flyta. Man ska inte veta hur många timmar han lagt ned och kämpat för att få det att låta så bra. Är det inte svårt att hela tiden växla mellan teater, film och tv. Och som nu, att skriva? – För mig som är lite rastlös är det perfekt. Jag vill ha nytt. Känna att jag hela tiden gör något som…Helst vill jag syssla med sådant som gör att jag får lära mig något, något att behärska. Kurt Mälarstedt kultur@dn.se


Mästaren Ford sätter punkt

Summary: Richard Ford är en av samtidens stora amerikanska författare. Nu går han i land med trilogin om den krisande Frank Bascombe från romanerna ”Sportjournalisten” och ”Självständighetsdagen”. Ola Larsmo läser ”The Lay of the Land” – och gillar Fords underskruvade humor.

Richard Ford ”The Lay of the Land” Knoph Den dramatiska höjdpunkten i Richard Fords roman ”Självständighetsdagen” (1995) handlar om en boll. Huvudpersonen Frank Bascombe och hans neurotiske tonårsson Paul är ute på en ”Far-och-son-tripp”. Frank är skild och vet att han försummar sonen, som beter sig alltmer bisarrt. Och i ett utdraget och vedervärdigt ögonblick låter Paul sig träffas i ansiktet av en automatisk bollkastare. Basebollar är hårda saker: hans vänstra öga krossas. Det underliga är att det blir en ”lycklig” vändpunkt. I en roman som dittills handlat om hur relationerna mellan människor blir alltmer spända, absurda och outhärdliga får ”olyckan” spänningen att släppa. Paul har, förmodligen utan att förstå det, agerat i ett psykodrama mellan en stor grupp människor, han är den som ”tar smällen”. Fast ingen riktigt ser och förstår vad som händer. Som i alla riktigt bra romaner vet läsarna, utan att någon talat om det för dem, mer om vad som händer än vad huvudpersonerna gör . ”Självständighetsdagen” var en av nittiotalets allra bästa amerikanska romaner. I den första med Frank Bascombe i huvudrollen, ”Sportjournalisten” (1986), fick vi följa honom under påsken 1985, i spåren av hans son Ralphs död och skilsmässan som följde. Frank var nog på väg nedåt där: hans författardrömmar var över och hans journalistkarriär gick inget vidare. När vi mötte honom på nytt i ”Självständighetsdagen” hade tio år gått och saker hade stagat upp sig. Han var nu fastighetsmäklare, på väg in i ett nytt äktenskap och utan särskilt många drömmar, ambitioner eller andra hemsökelser. Förutom denna obehagliga känsla av svävning, av viktlöshet, en social yrsel som kunde ha politiska eller privata orsaker. Reagan-Amerika spricker upp i dem som har och inte har, hans eget liv hade knuffats ur sin kurs när Ralph dog. Fram till ”olyckan” med bollen, som frigör något inom honom. Bokens titel var naturligtvis djupt dubbeltydig: ”Independent” betyder också oberoende eller ”särskild”. I Fords nya roman ”The Lay of the Land”, den tredje och sista om Frank Bascombe, har ytterligare tio år gått. Frank är femtiofem, fortfarande fastighetsmäklare, och har nu flyttat till kusten i New Jersey. Hans andra fru Sally har oväntat gett sig av för att försöka lappa ihop relationen med sin förste make. Frank själv behandlas för prostatacancer. Ljuspunkten i hans eget liv är att han till sist fått en bra kontakt med sin vuxna dotter Clarissa. Ford har förlagt handlingen till tacksägelsedagen i november 2000, i ett pre-elfte september-USA som självt står vid en avgörande korsväg. Man räknar just om valresultatet mellan George Bush och Al Gore. Precis som i den föregående romanen löper Franks eget liv ihop med de stora sammanhangen, utan att Ford vidrör kopplingen med ett ord. Miljöskildringen är som vanligt mästerlig: romanen utspelar sig i ett landskap av mellanrum, motorvägar, slutna rika enklaver och nedgångna industrisamhällen som Bruce Springsteens Asbury Park. Sopranoland. På ett plan är Frank en hopplös figur, en sorts medelålders man som yngre människor gärna behandlar med överseende förakt. Han har misslyckats med två äktenskap, har inte många vänner, han lider av en möjligen dödlig sjukdom med lätt pinsamma vibbar. Frank vet allt det där. Under hela romansvitens gång har en stor del av behållningen legat i hans självkritiska och genomskådande kommentarer om det svåra i att inte bara leva ett ”gott liv” utan också vara en anständig människa. Han odlar nu en föreställning om att befinna sig i livets ”permanenta period”, ett behagligt tillstånd han beskriver som den tid då man inte längre behöver ”bli” någon utan på gott och ont vet vem man är, och försöker vara det så bra som möjligt. Samtidigt har han svårt att känna igen sig i ett land där frihet betyder rätten att stänga av vägen till stranden för ”utomstående” och historien är jippon med folk i sjuttonhundratalsuniformer. Hela romanen pekar fram mot den middag på ”tacksägelsedagen” då dottern, den fortfarande lika underlige sonen och kanske rent av hans förra fru Ann ska samlas i hans hem. Tanken får honom att bäva. Amerikanska kritiker har inte varit helt nöjda med trilogins del tre. New York Times tyckte till exempel att Ford förlorar sig i sidospår. Men lägger man samman de tre romanerna ser man hur skickligt komponerad helheten är. Från påsken, då Franks ännu var ung och där döden stod i centrum, till högsommarens 4 juli i del två, där oberoendets baksida och omöjlighet avhandlades – till tacksägelsedagen i november 2000, som handlar om – ja, tacksamhet. På ett utstuderat sakligt sätt skriver Ford fram det tillstånd som kallas för ”nåd”. Det han har att vara tacksam för är sådant han fått, inte förtjänat. Bakom trilogin står ett helt batteri av annan litteratur, något Ford aldrig skulle medge, då sådant anses skrämma bort läsare. Frank går igenom de tre stadier på livets väg Søren Kierkegaard beskrev som det estetiska, det etiska och det religiösa – utan att Frank för den sakens skull är särskilt ”religiös”. I ”The Lay of the Land” anspelas också öppet på en helt annan gestalt ur amerikansk litteratur, nämligen Sinclair Lewis inbilska fastighetsmäklare ”Babbitt” (1922), sinnebilden för en självupptagen och inskränkt person. Det står klart att Ford sviten igenom förhåller sig till radikalen Lewis, men vänder Babbitt-gestalten ut och in. Där denne är psykologiskt grund har Frank många insikter i mänskligt beteende, är vad man skulle kalla en ”känslig människa” utan värre fördomar, generös när han kan vara det. Babbitt förstår inte vad som sker omkring honom, Frank begriper nästan för mycket. Men precis som Babbitt misslyckas han ändå med att ta sig utanför de ramar som tiden och samhället omger honom med. Frågan är hur han skulle göra det: alla människor i trilogin är på sitt sätt ömkansvärda, de stretar i ett garn de inte ser, de är inte olyckliga, bara … fast. Men de kan också vara mer eller mindre sympatiska. Frank lyckas ganska bra med den saken. ”Realty-Wise” står det på skylten utanför Franks kontor. Det är en närmast oöversättlig ordlek, och ett bra exempel på Fords underskruvade humor. Men trilogin om Bascombe är just det: verklighetsklok. OLA LARSMO litteratur@dn.se


Lusten är hans skrivkraft

Summary: En skrivarlya i Vasastan är skådespelaren Jonas Karlssons nya scen. Nu debuterar han som prosaförfattare med novellsamlingen ”Det andra målet” . ”Jag är rastlös, vill hela tiden ha nytt” , berättar han för DN:s Kurt Mälarstedt.

Skådespelaren Jonas Karlsson debuterar som prosaförfattare i mars och betonar att han är skådespelare först. – Absolut. Det är jag fortfarande. Det finns ingen anledning att inte tro honom. Hans ögon lyser när han säger det, och inte bara för att det förväntas av honom att han ska säga just detta. Sedan tillägger han: – Men det är så fruktansvärt roligt att skriva. Och hans ögon lyser om möjligt än mer. Han har alltid skrivit, säger han. Nu ger han ut en novellsamling med titeln ”Det andra målet” . Nej, det finns nog ingen risk att Jonas Karlsson slutar spela teater och film och göra tv. Just nu spelar han till exempel en av sönerna, den tuberkulossjuke Edmund, i ”Lång dags färd mot natt” på Dramaten. Inom kort ska han gestalta huvudpersonen i Peter Birros tv-drama i två delar om den unge August Strindberg. Och nästa vinter har han huvudrollen i samme Strindbergs drama ”Mäster Olof” på Stockholms stadsteater. Men han kommer också att fortsätta att skriva, och nära nog parallellt med ”Mäster Olof” sätter Stadsteatern upp hans andra pjäs, som han just skrivit klart. Den heter ”Första rummet” och kan ses som en fortsättning på debutpjäsen ”Nattpromenad” , som fick gott mottagande när den spelades på samma teater för två år sedan. – Ja, ”Nattpromenad” utspelades i hallen till en lägenhet. Nu har vi flyttat in i ett rum, och det kommer in ytterligare en person i handlingen. Nej, det är inte samma personer som förra gången. Men det är samma sorts pjäs. Novellerna, berättelserna, har han egentligen arbetat med i flera år, ”parallellt med allt annat, förstås” . Bearbetat, strukit. Själva samlingen började ta form på allvar under en period i arbetet med den nya pjäsen. – Jag hade fastnat. Det började bli lite spretigt. Jag skriver några noveller i stället, tänkte jag. Jag hade en massa historier som pockade på. Uppenbarligen. En av historierna handlar om en man som innanför vindrutan på en för honom okänd bil upptäcker ett brev som är adresserat till honom själv. En annan handlar om sambandet mellan det första relativt enkla mål du gjorde i den där matchen och det andra målet, det som du möjligen inte gjorde. En tredje om att undvika blotta ordet ”familjemeny” på Ikearestaurangen. En fjärde om vad man egentligen gör med en helt tom vecka. – Jag letar efter det där som inte direkt finns i språket. Det där som ser ut som ingenting men som också är någonting. Jag nästan letar efter det där som är ingenting. Eller snarare: är det här någonting Och sedan kommer man fram till att det verkligen är någonting. Men vad är det Mycket i novellerna utspelas på restaurang Gondolen i Stockholm. Där sitter till exempel en man och väntar på en kompis som inte kommer. – Det var faktiskt så att jag en gång för länge sedan satt just där och väntade på någon som inte dök upp. Det löste sig så småningom. Men den där scenen är en utgångspunkt för boken. En återkommande bild. Jonas Karlsson berättar också om en annan bild som tycks ha svävat i hans medvetande när han skrev novellerna. Eller kanske låg den där som en klangbotten. – En gammal journalfilm. Det är otroligt otäckt, egentligen. Ett antal människor står och håller i linorna till en zeppelinare. Det kommer en vindpust. Ballongen far i väg. Först är det en ganska lustig stämning, men en del släpper taget. Färre och färre håller kvar i repen. De lyfter, de tänker hoppa. Men de håller kvar. Till slut är de tio meter upp i luften, och den ena efter den andra faller. – Detta har jag tänkt på hela tiden, att en del inte släpper taget förrän de passerat en gräns. När ska man lägga av De hade blivit tillsagda att hålla i repen, de tyckte att de gjorde allt rätt. Och ändå blev det fel. Vi träffas i Jonas Karlssons skrivarlya, som ligger i Vasastan trots att Söder är hans hemmaplan. På väggen hänger bland annat ett verk av DN:s mästertecknare Martin Lamm. Jonas Karlsson lägger då och då in en prilla. Han återvänder gång på gång till skrivandets lust och glädje och låter sina fingrar löpa över ett imaginärt tangentbord för att understryka det han säger. – Efter ett tag märkte jag att personerna i de olika novellerna var besläktade med varandra. Men där är ju han, det måste vara hennes kille! Och den där! När man bara skriver på får man kontakt med sådant som man inte visste om, och man kan känna den där lilla rysningen. Att överraska sig själv Även läsaren överraskas, ofta. I en novell kan en person som man träffat i en annan novell tidigare i boken plötsligt dyka upp som en sidofigur, i ny belysning, och han eller hon får plötsligt ett namn. Sammanhang blottas. Man bläddrar fram och tillbaka i boken för att försöka få sina aningar bekräftade. – Jag hoppas att novellerna är sådana att de liksom börjar när man har slutat läsa, att man funderar vidare på dem och deras betydelse för varandra, skriver Jonas Karlsson i ett mejl några dagar efter vårt samtal. Han vill att boken ska kännas som ”en godispåse som man inte blir trött av utan som innehåller någon form av näringsvärde och vidgar vyerna” . I samtalet talar han flera gånger om sin strävan efter att vara exakt, i synnerhet när det gäller platser och miljöer i novellerna. Samtidigt vill han undvika vad han kallar blomsterspråk. Så säger han ännu en gång att det är så fruktansvärt roligt att skriva och att ”det kanske kan bli femtio-femtio” mellan skådespeleri och skrivande i framtiden. Skådespelare, författare och du har skrivit musik. Växte du upp omgiven av kultur – Nja, egentligen inte. Min pappa var plåtslagare och min mamma var barnsköterska. Det fanns böcker hemma, min mamma läste mycket för mig. Men vi hade ingen skivspelare hemma förrän jag kom upp i tonåren, och jag vet inte varifrån teaterintresset kom. Jonas Karlsson började gå på ekonomisk linje på gymnasiet men bytte snabbt till teaterlinjen på Södra latin. – Jag insåg att jag inte hade lusten till ekonomi. Fattade väl att man kommer mycket längre med lust än utan. Det kunde lika gärna ha blivit något annat skapande, men det blev helt rätt med teater. Det är fortfarande en väldigt stor kärlek. Nej, från början fick han inte något direkt stöd från sina föräldrar för sina teaterplaner. – Det där kan du väl ha vid sidan om som en rolig grej, det är inget man ska ha som yrke, tyckte de. Men sedan, när jag väl hade bestämt mig för att följa mitt inre har de alltid stött mig. Och Jonas Karlsson har lyckats, minst sagt, både hos kritikerna och hos publiken med det mesta han företagit sig på teater, film och i tv, från Julhunden i grön Hammarbydräkt i en julkalender till cp-skadad kille i ”Livet är en schlager” , från Puck i ”En midsommarnattsdröm” till ledande roller i ”Woyzeck” och ”I väntan på Godot” , från kungaroller (Erik XIV och Gustav III) till polis i en Mankelldeckare. Han påpekar själv att han snarare har gjort en serie genombrott än ett enda stort. Har du haft några motgångar, egentligen – Jaha, svarar han med emfas. Men jag vill inte så gärna prata om dem. Jag vill att det ska kännas lätt, ungefär som med den här novellsamlingen. Som när Frank Sinatra sjunger. Det ska bara flyta. Man ska inte veta hur många timmar han lagt ned och kämpat för att få det att låta så bra. Är det inte svårt att hela tiden växla mellan teater, film och tv. Och som nu, att skriva – För mig som är lite rastlös är det perfekt. Jag vill ha nytt. Känna att jag hela tiden gör något som Helst vill jag syssla med sådant som gör att jag får lära mig något, något att behärska. Kurt Mälarstedt kultur@dn.se


Mästaren Ford sätter punkt

Summary: Richard Ford är en av samtidens stora amerikanska författare. Nu går han i land med trilogin om den krisande Frank Bascombe från romanerna ”Sportjournalisten” och ”Självständighetsdagen” . Ola Larsmo läser ”The Lay of the Land” – och gillar Fords underskruvade humor. Böcker

Richard Ford ” The Lay of the Land” Knoph Den dramatiska höjdpunkten i Richard Fords roman ”Självständighetsdagen” (1995) handlar om en boll. Huvudpersonen Frank Bascombe och hans neurotiske tonårsson Paul är ute på en ”Far-och-son-tripp” . Frank är skild och vet att han försummar sonen, som beter sig alltmer bisarrt. Och i ett utdraget och vedervärdigt ögonblick låter Paul sig träffas i ansiktet av en automatisk bollkastare. Basebollar är hårda saker: hans vänstra öga krossas. Det underliga är att det blir en ”lycklig” vändpunkt. I en roman som dittills handlat om hur relationerna mellan människor blir alltmer spända, absurda och outhärdliga får ”olyckan” spänningen att släppa. Paul har, förmodligen utan att förstå det, agerat i ett psykodrama mellan en stor grupp människor, han är den som ”tar smällen” . Fast ingen riktigt ser och förstår vad som händer. Som i alla riktigt bra romaner vet läsarna, utan att någon talat om det för dem, mer om vad som händer än vad huvudpersonerna gör . ” Självständighetsdagen” var en av nittiotalets allra bästa amerikanska romaner. I den första med Frank Bascombe i huvudrollen, ”Sportjournalisten” (1986), fick vi följa honom under påsken 1985, i spåren av hans son Ralphs död och skilsmässan som följde. Frank var nog på väg nedåt där: hans författardrömmar var över och hans journalistkarriär gick inget vidare. När vi mötte honom på nytt i ”Självständighetsdagen” hade tio år gått och saker hade stagat upp sig. Han var nu fastighetsmäklare, på väg in i ett nytt äktenskap och utan särskilt många drömmar, ambitioner eller andra hemsökelser. Förutom denna obehagliga känsla av svävning, av viktlöshet, en social yrsel som kunde ha politiska eller privata orsaker. Reagan-Amerika spricker upp i dem som har och inte har, hans eget liv hade knuffats ur sin kurs när Ralph dog. Fram till ”olyckan” med bollen, som frigör något inom honom. Bokens titel var naturligtvis djupt dubbeltydig: ”Independent” betyder också oberoende eller ”särskild” . I Fords nya roman ”The Lay of the Land” , den tredje och sista om Frank Bascombe, har ytterligare tio år gått. Frank är femtiofem, fortfarande fastighetsmäklare, och har nu flyttat till kusten i New Jersey. Hans andra fru Sally har oväntat gett sig av för att försöka lappa ihop relationen med sin förste make. Frank själv behandlas för prostatacancer. Ljuspunkten i hans eget liv är att han till sist fått en bra kontakt med sin vuxna dotter Clarissa. Ford har förlagt handlingen till tacksägelsedagen i november 2000, i ett pre-elfte september-USA som självt står vid en avgörande korsväg. Man räknar just om valresultatet mellan George Bush och Al Gore. Precis som i den föregående romanen löper Franks eget liv ihop med de stora sammanhangen, utan att Ford vidrör kopplingen med ett ord. Miljöskildringen är som vanligt mästerlig: romanen utspelar sig i ett landskap av mellanrum, motorvägar, slutna rika enklaver och nedgångna industrisamhällen som Bruce Springsteens Asbury Park. Sopranoland. På ett plan är Frank en hopplös figur, en sorts medelålders man som yngre människor gärna behandlar med överseende förakt. Han har misslyckats med två äktenskap, har inte många vänner, han lider av en möjligen dödlig sjukdom med lätt pinsamma vibbar. Frank vet allt det där. Under hela romansvitens gång har en stor del av behållningen legat i hans självkritiska och genomskådande kommentarer om det svåra i att inte bara leva ett ”gott liv” utan också vara en anständig människa. Han odlar nu en föreställning om att befinna sig i livets ”permanenta period” , ett behagligt tillstånd han beskriver som den tid då man inte längre behöver ”bli” någon utan på gott och ont vet vem man är, och försöker vara det så bra som möjligt. Samtidigt har han svårt att känna igen sig i ett land där frihet betyder rätten att stänga av vägen till stranden för ”utomstående” och historien är jippon med folk i sjuttonhundratalsuniformer. Hela romanen pekar fram mot den middag på ”tacksägelsedagen” då dottern, den fortfarande lika underlige sonen och kanske rent av hans förra fru Ann ska samlas i hans hem. Tanken får honom att bäva. Amerikanska kritiker har inte varit helt nöjda med trilogins del tre. New York Times tyckte till exempel att Ford förlorar sig i sidospår. Men lägger man samman de tre romanerna ser man hur skickligt komponerad helheten är. Från påsken, då Franks ännu var ung och där döden stod i centrum, till högsommarens 4 juli i del två, där oberoendets baksida och omöjlighet avhandlades – till tacksägelsedagen i november 2000, som handlar om – ja, tacksamhet. På ett utstuderat sakligt sätt skriver Ford fram det tillstånd som kallas för ”nåd” . Det han har att vara tacksam för är sådant han fått, inte förtjänat. Bakom trilogin står ett helt batteri av annan litteratur, något Ford aldrig skulle medge, då sådant anses skrämma bort läsare. Frank går igenom de tre stadier på livets väg Søren Kierkegaard beskrev som det estetiska, det etiska och det religiösa – utan att Frank för den sakens skull är särskilt ”religiös” . I ”The Lay of the Land” anspelas också öppet på en helt annan gestalt ur amerikansk litteratur, nämligen Sinclair Lewis inbilska fastighetsmäklare ”Babbitt” (1922), sinnebilden för en självupptagen och inskränkt person. Det står klart att Ford sviten igenom förhåller sig till radikalen Lewis, men vänder Babbitt-gestalten ut och in. Där denne är psykologiskt grund har Frank många insikter i mänskligt beteende, är vad man skulle kalla en ”känslig människa” utan värre fördomar, generös när han kan vara det. Babbitt förstår inte vad som sker omkring honom, Frank begriper nästan för mycket. Men precis som Babbitt misslyckas han ändå med att ta sig utanför de ramar som tiden och samhället omger honom med. Frågan är hur han skulle göra det: alla människor i trilogin är på sitt sätt ömkansvärda, de stretar i ett garn de inte ser, de är inte olyckliga, bara…fast. Men de kan också vara mer eller mindre sympatiska. Frank lyckas ganska bra med den saken. ”Realty-Wise” står det på skylten utanför Franks kontor. Det är en närmast oöversättlig ordlek, och ett bra exempel på Fords underskruvade humor. Men trilogin om Bascombe är just det: verklighetsklok. OLA LARSMO litteratur@dn.se


Språkkänsla gav honom filmroll

Summary: Korhan Abay är stor tv-kändis i Turkiet. Han erbjöds rollen som Turkiets utrikesminister i Helena Bergströms film ”Se upp för dårarna” . Men han ville spela en större roll – och lärde sig svenska på rekordtid.

– Det är en hobby jag har, att lära mig nya språk, berättar Korhan Abay, lika lågmält vänlig som sin rollfigur. ” Se upp för dårarna” är främst en historia om vänskap mellan Elin och Yasmin, två unga kvinnor vars dröm är att bli antagna till polishögskolan. Men i bakgrunden finns en annan berättelse, den om hur högutbildade invandrare springer in i den svenska misstänksamhetens stenvägg och ger upp hoppet. Korhan Abay spelar Yasmins pappa dr Sinan Demiroglu. En hjärtspecialist med världsrenommé som inte lyckats få ett läkarjobb i Sverige utan arbetar som tunnelbaneförare. Alltmer tillknäppt och bitter har han till slut också blivit lämnad av sin fru. – Det är en mycket stolt man och det uppskattar jag hos honom, jag tycker om stolta människor. Men Sinan går för långt i sin stolthet, den blir ett hinder för honom, säger Korhan Abay, som tycker att dr Sinan går emot schablonbilderna. – I västeuropeiska filmer porträtteras invandrare på ett visst sätt, som stackars okunniga killar på kant med samhället. I den här filmen är han en intellektuell, en internationellt framgångsrik läkare, men han får ändå problem. Det är en rollfigur som går utanför klichéerna. Historien om hur det kommer sig att mannen som ledde den internationella finalen i Eurovision Song Contest i Istanbul 2004 nu spelar bitter invandrarpappa i en svensk film är ganska märklig. Det var filmens manusförfattare, Denize Karabuda, som sökte upp Abay för att försöka övertala honom att ta en mindre roll som Turkiets utrikesminister. Det rörde sig endast om ett par scener och Abay skulle tala turkiska. Men när Korhan Abay fick höra talas om projektet ville han mer. – Det var en utmaning för mig. Och Sverige är en legendarisk plats för min generations turkar som haft ett socialistiskt engagemang, med Olof Palme och socialdemokratin. När Palme dog var det som att förlora en nära släkting. Dessutom är Helena Bergström en välkänd skådespelare i Turkiet, Korhan Abay rabblar upp en rad av hennes rollprestationer som han sett och uppskattat, filmer som ”Änglagård” och ”Under solen” . Så han avbröt sina just påbörjade ryskstudier och började plugga svenska i stället. Knappt fyra månader senare drog repetitionerna i gång och Korhan Abay tog sig utan problem igenom sina, på svenska. Han talar redan sju åtta språk obehindrat, en stor hjälp vid alla de stora tv-galor som numera är Korhan Abays specialitet. Det var femton år sedan han gjorde en filmroll i Turkiet. – Så det är väldigt roligt att göra den här rollen. Märkte du någon skillnad mellan svensk och turkisk filmkultur vid inspelningen – Ja, Helena Bergström var otrolig med skådespelarna. Hon var som en mamma, aldrig som en boss och fick alla att må väldigt bra, vilket också gjorde att alla kunde prestera bra. Det är något som turkiska regissörer inte är särskilt bra på. Och i slutändan tycker Korhan Abay att det blev en film som bär på mer än bara några timmars underhållning. – Det finns ett fantastiskt mänskligt budskap i den här filmen, att vi måste se upp för de dörrar som stängs mellan människor. Det är viktigt i vår materialistiska värld. Det är ännu inte klart om ”Se upp för dårarna” kommer att visas i Turkiet. Det beror lite på hur den går i Sverige. – Men min son tror att den kan bli en publiksuccé i Turkiet, säger Korhan Abay och gör en gest mot en ung, tystlåten man som hela tiden suttit med under intervjun tillsammans med Abays assistent. Första steget är att försöka få den visad på någon av Turkiets internationella filmfestivaler, i Ankara eller Istanbul. Men just nu hoppas Korhan Abay på något helt annat: en vinst för Turkiet i Eurovisionsschlagerfinalen den 12 maj i Helsingfors. I så fall kan Europa se fram emot ett nytt Korhan Abay-framträdande när nästa års final hålls i Turkiet. Jenny Aschenbrenner kultur@dn.se


Språkkänsla gav honom filmroll

Summary: Korhan Abay är stor tv-kändis i Turkiet. Han erbjöds rollen som Turkiets utrikesminister i Helena Bergströms film ”Se upp för dårarna”. Men han ville spela en större roll – och lärde sig svenska på rekordtid.

– Det är en hobby jag har, att lära mig nya språk, berättar Korhan Abay, lika lågmält vänlig som sin rollfigur. ”Se upp för dårarna” är främst en historia om vänskap mellan Elin och Yasmin, två unga kvinnor vars dröm är att bli antagna till polishögskolan. Men i bakgrunden finns en annan berättelse, den om hur högutbildade invandrare springer in i den svenska misstänksamhetens stenvägg och ger upp hoppet. Korhan Abay spelar Yasmins pappa dr Sinan Demiroglu. En hjärtspecialist med världsrenommé som inte lyckats få ett läkarjobb i Sverige utan arbetar som tunnelbaneförare. Alltmer tillknäppt och bitter har han till slut också blivit lämnad av sin fru. – Det är en mycket stolt man och det uppskattar jag hos honom, jag tycker om stolta människor. Men Sinan går för långt i sin stolthet, den blir ett hinder för honom, säger Korhan Abay, som tycker att dr Sinan går emot schablonbilderna. – I västeuropeiska filmer porträtteras invandrare på ett visst sätt, som stackars okunniga killar på kant med samhället. I den här filmen är han en intellektuell, en internationellt framgångsrik läkare, men han får ändå problem. Det är en rollfigur som går utanför klichéerna. Historien om hur det kommer sig att mannen som ledde den internationella finalen i Eurovision Song Contest i Istanbul 2004 nu spelar bitter invandrarpappa i en svensk film är ganska märklig. Det var filmens manusförfattare, Denize Karabuda, som sökte upp Abay för att försöka övertala honom att ta en mindre roll som Turkiets utrikesminister. Det rörde sig endast om ett par scener och Abay skulle tala turkiska. Men när Korhan Abay fick höra talas om projektet ville han mer. – Det var en utmaning för mig. Och Sverige är en legendarisk plats för min generations turkar som haft ett socialistiskt engagemang, med Olof Palme och socialdemokratin. När Palme dog var det som att förlora en nära släkting. Dessutom är Helena Bergström en välkänd skådespelare i Turkiet, Korhan Abay rabblar upp en rad av hennes rollprestationer som han sett och uppskattat, filmer som ”Änglagård” och ”Under solen”. Så han avbröt sina just påbörjade ryskstudier och började plugga svenska i stället. Knappt fyra månader senare drog repetitionerna i gång och Korhan Abay tog sig utan problem igenom sina, på svenska. Han talar redan sju åtta språk obehindrat, en stor hjälp vid alla de stora tv-galor som numera är Korhan Abays specialitet. Det var femton år sedan han gjorde en filmroll i Turkiet. – Så det är väldigt roligt att göra den här rollen. Märkte du någon skillnad mellan svensk och turkisk filmkultur vid inspelningen? – Ja, Helena Bergström var otrolig med skådespelarna. Hon var som en mamma, aldrig som en boss och fick alla att må väldigt bra, vilket också gjorde att alla kunde prestera bra. Det är något som turkiska regissörer inte är särskilt bra på. Och i slutändan tycker Korhan Abay att det blev en film som bär på mer än bara några timmars underhållning. – Det finns ett fantastiskt mänskligt budskap i den här filmen, att vi måste se upp för de dörrar som stängs mellan människor. Det är viktigt i vår materialistiska värld. Det är ännu inte klart om ”Se upp för dårarna” kommer att visas i Turkiet. Det beror lite på hur den går i Sverige. – Men min son tror att den kan bli en publiksuccé i Turkiet, säger Korhan Abay och gör en gest mot en ung, tystlåten man som hela tiden suttit med under intervjun tillsammans med Abays assistent. Första steget är att försöka få den visad på någon av Turkiets internationella filmfestivaler, i Ankara eller Istanbul. Men just nu hoppas Korhan Abay på något helt annat: en vinst för Turkiet i Eurovisionsschlagerfinalen den 12 maj i Helsingfors. I så fall kan Europa se fram emot ett nytt Korhan Abay-framträdande när nästa års final hålls i Turkiet. Jenny Aschenbrenner kultur@dn.se


Franska stjärnor i personlig guide

Summary: Kristoffer Leandoer har skrivit en engagerad essäbok om den litterära modernismen i Frankrike. En bok av ett slag som blivit alltmer sällsynt i Sverige. Tag och läs, skriver Magnus Hedlund.

Kristoffer Leandoer ”Huset som Proust byggde. 200 årS fransk modernism” Albert Bonniers förlag Kristoffer Leandoer har framstått som en otålig mångsysslare på det litterära fältet, översättare, poet, tidskriftsredaktör, introduktör som hoppar mellan skräckromantik och Marcel Proust utan tvekan eller synbara problem. Något överraskad blir man när han nu utger ett stort samlat översiktsverk, om än indelat i individuella nedslag. ”Huset som Proust byggde. 200 års fransk modernism” är en bok av ett slag som blivit alltmer sällsynt i Sverige, på enbart ont, en personlig, energisk, engagerad genomgång i essäform av en litterär tradition eller epok. Litteraturkritik i bästa mening. Man kan förstås invända att av alla epoker och traditioner är möjligen den franska modernistiska den mest genomtröskade – till och med på svenska. Lyckligtvis har detta inte avskräckt Leandoer, som skriver så att det skulle gå utmärkt att använda boken också som introduktion även om den i första hand vänder sig till den som redan har en aning insikt i modernismens historia och känner dess främsta namn. Flera av dessa är nämligen utelämnade och får tänkas in mellan raderna. I gengäld får man också en komprimerad och rolig essä om den franska deckarlitteraturens historia. Leandoer daterar helt enkelt upp ämnet, han har läst in några av de senaste kritiska verken, biografier och annat, och kan justera gamla efterhängsna missförstånd och avfärda gamla kära anekdoter som just anekdoter. Och att några av de ”stora” namnen inte finns med betyder inte så mycket. Det måste vara en riktig – och i allmänhet mycket fruktbar – princip att skriva om det man gillar, lustprincipen alltså. Och med mer eller mindre motstånd fogar han in sina författare i sin valda tradition. Enligt förordet menar han sig nämligen presentera en ”mottradition”, en tradition där litteraturen förs tillbaka till litteraturen, blir självrefererande: ”Huset som Proust byggde är ett rent luftslott. Det är själva poängen med detta hus. _ _ _ Den litterära tradition vi följer i den här boken är en mottradition som målmedvetet flyttar litteraturen från den allmänt vedertagna verkligheten till den subjektiva, det vi följer är litteraturens stegvisa förvandling till litteratur, dess långsamma resa hem.” Men i en modernism fullproppad med ”mottraditioner” är det osäkert om just det låter sig göras. Men det spelar mindre roll. Programförklaringar är ändå oftast bara förevändningar. Han tar avstamp i Gérard de Nerval, kommer snart över på Lautréamont och Jules Laforgue, ”marodörerna från Montevideo”. Laforge tillhör ju inte de av svenska kritiker sönderskrivna författarna och Leandoer beskriver fint hur den förmenta ironin hos Laforgue i själva verket är ”ett sätt att kunna tala om det viktiga”. Så fortsätter det fram till nutiden och författare som Bernard Noël, Jean Echenoz och Michel Houellebecq. Proust är huvudnumret och också den likare som dyker upp i nästan varje essä. Det är ett roligt grepp och adekvat, de flesta moderna franska författare har av nödvändighet ett förhållningssätt till Proust. Att söka efter det också där det verkar svårt eller rent av onödigt ger många goda iakttagelser och nya infallsvinklar. Också de belgiska symbolisterna, Maurice Maeterlinck, Émile Verhaeren och några till, får vara med på ett hörn och det är väl vackert så. De nära förbindelserna mellan de belgiska litterära och konstnärliga symbolisterna, art nouveau-arkitekterna och den framväxande arbetarrörelsen i landet, som Leandoer snuddar vid, hade jag gärna läst mera om. Allt detta blomstrade ju under en och samma epok i Belgien på armlängds avstånd från det franska moderna genombrottet. Och kom att forma en alldeles egen tradition i det lilla grannlandet. Det är förstås trevligt att se att den omöjlige, ”översvinnlige”, Georges Rodenbach med sin döda stad ändå återfinns i brödtexten. Men varför envisas Leandoer med att skriva Brygge (Brugge på flamländska och Bruges på franska) med tyskt ü? Jag fastnade särskilt för det lilla stycket om Emmanuel Bove (1898–1945) ”Den amputerade pendlaren”, som rubriken lyder och med ett citat från Herman Bang som ledmotiv: ”Men vet ni vad, sa han och reste sig, jag tror egentligen att alla vi som var med den gången, vi förlorade alla ett eller annat osynligt ben.” Bang syftade på ett annat krig än det som Boves huvudpersoner varit med i, men det osynliga, amputerade benet är detsamma. Eftersom denna förlust är osynlig blir Boves till synes friska och starka unga män obegripliga och osympatiska för sin omgivning, skriver Leandoer, de har redan förlorat och vet om det. Det är en enkel och tydlig kritisk metafor som bär genom hela artikeln. Om detta speciella ”utanförskap” (om man nu kan använda detta besudlade ord längre) handlar alla Boves böcker – av vilka en, ”Mina vänner”, finns på svenska. Säkert är att Bengt Holmqvists och Torsten Ekboms – för att nämna två tidigare kritiker vid denna tidning som i bokform behandlat fransk litterär modernism – kartläggning av de modernistiska rötterna är bredare och tydligare i detaljer, ofta elegantare, men i enskildheter mindre personlig än Leandoers. Det finns ibland en vaghet i Leandoers stil, definitioner blir lite lösa, lite suddiga, entusiasmen kan skymma sikten. Vad betyder till exempel förordets ”den allmänt vedertagna verkligheten” eller att en skönlitterär text inte kan förstås utanför sig själv? Problemet blir här och var akut eftersom det uppenbarligen är den sortens (?) texter som Leandoer särskilt uppskattar. Å andra sidan, vad sysslar han med genom hela boken om inte att ge läsaren redskap att förstå just dessa texter? Kanske borde han varit tydligare med att meddela att detta inte är den franska litterära modernismens historia, alltför många betydelsefulla författarskap är utelämnade, ibland inte ens refererade till, också i den ”mottradition” som här presenteras, om jag förstått saken rätt. Och nog kom det några fina diktare, eller åtminstone dikter, från de förkättrade surrealisterna, vid sidan av Robert Desnos, innan ”tricksen”, som Leandoer kallar det, tog över. Visst kan man lätt hålla med om att rörelsen var överreklamerad, mest kanske tack vare ledaren och överreklammakaren André Breton, men dess påverkan på konst och litteratur både i Frankrike och runtom i världen då och framöver var enorm och större också på flera av de här presenterade författarskapen än vad Leandoer tycks vilja medge. Men tag och läs. Det är inte var dag man får en provokativ och lättläst bok om franska litterära modernister med massor av nya lästips och möjliga förgreningar ut ur och in i diverse självreferande texter, för att inte tala om den allmänt vedertagna verkligheten. Magnus Hedlund Författare och översättare. Gav senast ut romanen ”Ärligt talat”. litteratur@dn.se


Franska stjärnor i personlig guide

Summary: Kristoffer Leandoer har skrivit en engagerad essäbok om den litterära modernismen i Frankrike. En bok av ett slag som blivit alltmer sällsynt i Sverige. Tag och läs, skriver Magnus Hedlund. Böcker

Kristoffer Leandoer ” Huset som Proust byggde. 200 årS fransk modernism” Albert Bonniers förlag ) Kristoffer Leandoer har framstått som en otålig mångsysslare på det litterära fältet, översättare, poet, tidskriftsredaktör, introduktör som hoppar mellan skräckromantik och Marcel Proust utan tvekan eller synbara problem. Något överraskad blir man när han nu utger ett stort samlat översiktsverk, om än indelat i individuella nedslag. ”Huset som Proust byggde. 200 års fransk modernism” är en bok av ett slag som blivit alltmer sällsynt i Sverige, på enbart ont, en personlig, energisk, engagerad genomgång i essäform av en litterär tradition eller epok. Litteraturkritik i bästa mening. Man kan förstås invända att av alla epoker och traditioner är möjligen den franska modernistiska den mest genomtröskade – till och med på svenska. Lyckligtvis har detta inte avskräckt Leandoer, som skriver så att det skulle gå utmärkt att använda boken också som introduktion även om den i första hand vänder sig till den som redan har en aning insikt i modernismens historia och känner dess främsta namn. Flera av dessa är nämligen utelämnade och får tänkas in mellan raderna. I gengäld får man också en komprimerad och rolig essä om den franska deckarlitteraturens historia. Leandoer daterar helt enkelt upp ämnet, han har läst in några av de senaste kritiska verken, biografier och annat, och kan justera gamla efterhängsna missförstånd och avfärda gamla kära anekdoter som just anekdoter. Och att några av de ”stora” namnen inte finns med betyder inte så mycket. Det måste vara en riktig – och i allmänhet mycket fruktbar – princip att skriva om det man gillar, lustprincipen alltså. Och med mer eller mindre motstånd fogar han in sina författare i sin valda tradition. Enligt förordet menar han sig nämligen presentera en ”mottradition” , en tradition där litteraturen förs tillbaka till litteraturen, blir självrefererande: ” Huset som Proust byggde är ett rent luftslott. Det är själva poängen med detta hus. _ _ _ Den litterära tradition vi följer i den här boken är en mottradition som målmedvetet flyttar litteraturen från den allmänt vedertagna verkligheten till den subjektiva, det vi följer är litteraturens stegvisa förvandling till litteratur, dess långsamma resa hem.” Men i en modernism fullproppad med ”mottraditioner” är det osäkert om just det låter sig göras. Men det spelar mindre roll. Programförklaringar är ändå oftast bara förevändningar. Han tar avstamp i Gérard de Nerval, kommer snart över på Lautréamont och Jules Laforgue, ”marodörerna från Montevideo” . Laforge tillhör ju inte de av svenska kritiker sönderskrivna författarna och Leandoer beskriver fint hur den förmenta ironin hos Laforgue i själva verket är ”ett sätt att kunna tala om det viktiga” . Så fortsätter det fram till nutiden och författare som Bernard Noël, Jean Echenoz och Michel Houellebecq. Proust är huvudnumret och också den likare som dyker upp i nästan varje essä. Det är ett roligt grepp och adekvat, de flesta moderna franska författare har av nödvändighet ett förhållningssätt till Proust. Att söka efter det också där det verkar svårt eller rent av onödigt ger många goda iakttagelser och nya infallsvinklar. Också de belgiska symbolisterna, Maurice Maeterlinck, Émile Verhaeren och några till, får vara med på ett hörn och det är väl vackert så. De nära förbindelserna mellan de belgiska litterära och konstnärliga symbolisterna, art nouveau-arkitekterna och den framväxande arbetarrörelsen i landet, som Leandoer snuddar vid, hade jag gärna läst mera om. Allt detta blomstrade ju under en och samma epok i Belgien på armlängds avstånd från det franska moderna genombrottet. Och kom att forma en alldeles egen tradition i det lilla grannlandet. Det är förstås trevligt att se att den omöjlige, ”översvinnlige” , Georges Rodenbach med sin döda stad ändå återfinns i brödtexten. Men varför envisas Leandoer med att skriva Brygge (Brugge på flamländska och Bruges på franska) med tyskt ü Jag fastnade särskilt för det lilla stycket om Emmanuel Bove (1898–1945) ”Den amputerade pendlaren” , som rubriken lyder och med ett citat från Herman Bang som ledmotiv: ”Men vet ni vad, sa han och reste sig, jag tror egentligen att alla vi som var med den gången, vi förlorade alla ett eller annat osynligt ben.” Bang syftade på ett annat krig än det som Boves huvudpersoner varit med i, men det osynliga, amputerade benet är detsamma. Eftersom denna förlust är osynlig blir Boves till synes friska och starka unga män obegripliga och osympatiska för sin omgivning, skriver Leandoer, de har redan förlorat och vet om det. Det är en enkel och tydlig kritisk metafor som bär genom hela artikeln. Om detta speciella ”utanförskap” (om man nu kan använda detta besudlade ord längre) handlar alla Boves böcker – av vilka en, ”Mina vänner” , finns på svenska. Säkert är att Bengt Holmqvists och Torsten Ekboms – för att nämna två tidigare kritiker vid denna tidning som i bokform behandlat fransk litterär modernism – kartläggning av de modernistiska rötterna är bredare och tydligare i detaljer, ofta elegantare, men i enskildheter mindre personlig än Leandoers. Det finns ibland en vaghet i Leandoers stil, definitioner blir lite lösa, lite suddiga, entusiasmen kan skymma sikten. Vad betyder till exempel förordets ”den allmänt vedertagna verkligheten” eller att en skönlitterär text inte kan förstås utanför sig själv Problemet blir här och var akut eftersom det uppenbarligen är den sortens ( texter som Leandoer särskilt uppskattar. Å andra sidan, vad sysslar han med genom hela boken om inte att ge läsaren redskap att förstå just dessa texter Kanske borde han varit tydligare med att meddela att detta inte är den franska litterära modernismens historia, alltför många betydelsefulla författarskap är utelämnade, ibland inte ens refererade till, också i den ”mottradition” som här presenteras, om jag förstått saken rätt. Och nog kom det några fina diktare, eller åtminstone dikter, från de förkättrade surrealisterna, vid sidan av Robert Desnos, innan ”tricksen” , som Leandoer kallar det, tog över. Visst kan man lätt hålla med om att rörelsen var överreklamerad, mest kanske tack vare ledaren och överreklammakaren André Breton, men dess påverkan på konst och litteratur både i Frankrike och runtom i världen då och framöver var enorm och större också på flera av de här presenterade författarskapen än vad Leandoer tycks vilja medge. Men tag och läs. Det är inte var dag man får en provokativ och lättläst bok om franska litterära modernister med massor av nya lästips och möjliga förgreningar ut ur och in i diverse självreferande texter, för att inte tala om den allmänt vedertagna verkligheten. Magnus Hedlund Författare och översättare. Gav senast ut romanen ”Ärligt talat” . litteratur@dn.se


Rutinerade debutanter gör musikal av "Rivierans guldgossar"

Summary: Nu står 1980-talets dansfilmer på kö för att förvandlas till musikaler. Loa Falkman och Robert Gustafsson hoppas att "Rivierans guldgossar" ska gå bättre på Cirkus än vad den gjorde på Broadway.

"Rivierans guldgossar" är en i en lång rad av 80-talsfilmer som förvandlats till musikal på senare år. De flesta kommer ihåg filmen från 1988 med Steve Martin och Michael Caine som de två solochvårarna som slåss om rika amerikanskor på Franska rivieran, men redan 1964 filmades historien med Marlon Brando och David Niven. Då hette den "Bedtime story". På Broadway blev "Rivierans guldgossar" ingen långvarig succé. Loa Falkman och Robert Gustafsson hoppas det ska gå bättre på Cirkus i Stockholm med dem som de två skojarna som börjar som mästare och lärling, men som snart märker att stället inte är stort nog för båda. De slår vad om vem som först kan lura förmögenheten av den unga miljonärskan Christine Colgate. Förloraren lämnar det omstridda reviret. Privatteaterscenernas guldkalv Robert Gustafsson har länge varit utsatt för en övertalningskampanj för att sjunga musikal. Att han kan ta ton har han visat i "Rhapsody in rock" och "Så ska det låta". Problemet har varit att han inte står ut med musikaler. - Jag har svårt för de tillgjorda maneren, hur folk rör sig och speciellt de omöjliga talpartierna mellan sångerna. Alla tjejer talar genom näsan och alla killar heter Johnny och har tajta byxor, säger Robert Gustafsson. Suzanne Reuter spelar liksom Åsa Fång och Charlott Strandberg de rika offren för svindlarna. Reuter är närmast förvånad över hur lugnt hon tar det faktum att hon ska bli musikalstjärna. - Jag brukar inte tycka om den här typen av utmaningar. Det borde vara som en smältugn i huvudet av nervositet, men just nu känns det bara roligt, säger hon. Robert Gustafsson blev skickad till Broadway av privatteaterproducenten Vicky von der Lancken för att spana efter något att sjunga i. Han gjorde tummen ner för Monty Python-musikalen "Spamalot", men gav klartecken för "Rivierans guldgossar" i stället. Det gillade att historien var tillräckligt bra för att klara sig utan sångerna. - Det är bra musik, men det är inte den som för handlingen framåt. Jag tror inte på musikaler där någon helt plötsligt blivit kär bara för att man har sjungit en sång, säger Robert Gustafsson. Han har märkt att de nya musikalerna med 80-talstema lockar hela familjen till teatern. - På 90-talet gick äkta par och företagsgäng och såg sängkammarfarser. Nu tar föräldrar med sina tonåringar och ser musikaler baserade på filmerna de såg när de var unga. 80-talets dansfilmer som förvandlats 80-talets dansfilmer som förvandlats till musikaler står på kö för att få premiär. I "Footloose" dansade Kevin Bacon som tonåring i trots mot vuxenvärldens förbud. I november sätter Hasse Wallman upp musikalversionen på Storan i Göteborg. Efter årsskiftet går den vidare till Intiman i Stockholm. - Jag hoppas att få Helena Paparizou i den kvinnliga huvudrollen. Hon har fått ett erbjudande av mig, men har inte tackat ja ännu, säger Hasse Wallman. Roine Söderlund som ska regissera har tidigare satt upp musikalen på Island. "Dirty dancing" hade i höstas Londonpremiär i en nyskriven version, gjord av Eleanor Bergstein som också skrev manuset till filmen. Hösten 2008 får den premiär på Oscarsteatern i Stockholm.