Orkanen förde Costello framåt

Summary: För Elvis Costello blev orkanen Katrina starten på ett musiksamarbete med New Orleans-musikern Allen Toussaint. I kväll står de på scen tillsammans i Dalhalla.

En naturkastastrof återförenade dem. Orkanen Katrina fick Elvis Costello att närma sig r'n'b-veteranen Allen Toussaint och föreslå ett samarbete. Deras gemensamma resa har i kväll fört dem till Dalhalla i Sverige. Titellåten till skivan "The river in reverse" är fylld av sorg över en raserad stad. Elvis Costello skrev den innan han själv sett förödelsen i New Orleans. När han väl kom dit insåg han att orden inte räckte till - allt var mycket värre än det gått att föreställa sig. Då ökade hans beundran för vännen Allen Toussaint, producenten, låtskrivaren och mästerpianisten som alltid haft sin bas i New Orleans. - Allen har fullt upp med att spela offentligt nu, mer än han någonsin har gjort i sin karriär. Det är en beundransvärd reaktion. I stället för att sörja och bli apatisk har han skrivit låtar han aldrig skulle ha gjort annars, berättar Elvis Costello. Allen Toussaint och Elvis Costello inledde sitt samarbete 1983 när Costello gjorde en cover på Yoko Onos "Walking on thin ice". Efter Katrina återupptog de båda musikerna kontakten och spelade tillsammans på flera välgörenhetskonserter. Förra året kom så "The river in reverse" som till största delen är fylld av nya tolkningar av Toussaints och Costellos material. - Vi satt vid pianot och jobbade, men jag skämdes nästan över att spela på det när Allen var i närheten eftersom han är en så underbar pianist, säger Elvis Costello. Det är en avslappnad Costello som gör intervjun på telefon från hemmet i USA. I år är det trettio år sedan han debuterade som skivartist med plattan "My aim is true". Själv sammanfattar han sin karriär med orden "jag tycker att jag har klarat mig rätt bra, utan att någonsin göra succé". - Har man en jättehit är risken stor att folk bara kommer ihåg en för det. Jag har liksom ackumulerat berömmelse för mina låtar genom åren och lyssnarna känner till mig av massor av olika anledningar. En del vill bara höra mig spela rock'n'roll, andra är bara intresserade av mina ballader. I bakgrunden gnyr Frank och Dexter, de sju månader gamla tvillingsöner han har har tillsammans med jazzsångerskan Diana Krall. Myten om den argsinte rockstjärnan med en otäck förmåga att hitta dräpande svar kommer nästan helt på skam. Fast bara nästan - för är det något som Elvis Costello inte tål är det pr-klyschor. Frågan "hur orkar du återuppfinna dig själv gång på gång" triggar den något buttrare sidan i honom. - Personligen ger jag inte mycket för den där sortens klyschor. Återuppfinna? Jag ser det inte som att jag återuppfinner. Jag gör bara saker jag gillar. Det kan vara med ett rockband, en symfoniorkester, ett jazzband eller en bluegrassgrupp. Burt Bacharach, Paul McCartney, den svenska operasångerskan Ann Sofie von Otter och det 52 man starka jazzbandet Metropole Orkest är bara några av hans otaliga samarbetspartners. Men att det har blivit så många samarbeten genom åren är mest en slump, hävdar han. Det är spelandet som upptar hans intresse nu för tiden. Studion och skivinspelningarna lockar inte alls. - Jag är färdig med det där. Jag behöver det inte längre. Vad är det för mening med att lägga låtarna i en viss ordning när andra kan ändra den hur enkelt som helst i sin mp3? På en konsert måste folk lyssna på låtarna i den ordning jag har bestämt. I framtiden kommer jag nog bara att framföra mina låtar på scenen. Friheten att själv bestämma riktning - oavsett om det gäller en smal operauppsättning i Danmark, eller en kommersiellt gångbar rocksatsning - är hans livsluft. Elvis Costello skäms inte över att vara en musikalisk kameleont. - Folk gör misstaget att tro att du för alltid är samma person som när du gjorde en viss låt. Men vi som skriver låtarna är människor och kan inte leva upp till lyssnarnas eller kritikernas neurotiska behov av evig identifikation. Det tror jag har skadat stora artister som Bob Dylan och Joni Mitchell. Födelsenamn: Declan McManus. Började Födelsenamn: Declan McManus. Började kalla sig Elvis Costello i samband med skivdebuten 1977. Född: 1954 i London. Familj: Gift med jazzsångerskan Diana Krall. Tillsammans har de tvillingarna Frank och Dexter. Elvis Costello har också en 32-årig son från ett tidigare förhållande. Klyschor om Costello: "Costello, popens uppslagsverk", "rockens Alfapet-mästare". Aktuell: Framträder tillsammans med Allen Toussaint och Steve Nieve i Dalhalla, Rättvik i kväll.


Magiskt fram till målsnöret

Summary: Så var den över – Harry Potters sista strid mot lord Voldemort. Och efter 607 sidor med hjärtat i halsgropen kan DN:s Lotta Olsson, trots en liten besvikelse över slutet, bara ta av sig hatten och buga inför Joanne Rowlings storartade saga.

Böcker J K Rowling ”Harry Potter and the Deathly Hallows” Bloomsbury Han har kommit långt, Harry, sen han fyllde elva år och Hagrid råkade knacka in dörren med sitt besked om att den föräldralöse pojken i själva verket var den viktigaste i hela trollkarlsvärlden. Nu är Harry vuxen och äntligen mogen att möta det som varit hans uppgift sedan första boken. Det är dags för slutstriden med lord Voldemort. Sagan om trollkarlspojken Harry Potter är som så många andra en saga om vuxenblivande. I Harrys fall handlar det om att lära sig leva utan föräldrar och att acceptera döden. Fantasyns traditionella kamp mellan ont och gott är transponerad till detta, och ondskans representant, lord Voldemort, är mannen som har dödat Harrys föräldrar men själv är vettlöst rädd för döden. Kring detta har hela bokserien kretsat. Harry har längtat efter de föräldrar han knappt lärde känna, han har utsett nya ställföreträdande föräldrar och han har gång på gång vägrat inse att de döda är borta för alltid. Stundtals har han varit oroväckande nära lord Voldemorts dödsskräck, och Joanne Rowling har understrukit deras likhet. Voldemort är vad Harry kunde ha blivit. De första sex böckerna har strukturerats på samma sätt: först sommarlov hos Dursleys, sen skolår på Hogwarts. Nu är läget ett annat. Harry blir myndig (trollkarlar blir det vid sjutton års ålder) och livet innehåller viktigare saker än skolor och examina. Harry vet mest om Voldemort, och därför är det bara Harry som kan spåra upp och döda honom. Han har förstås sina vänner med sig, Ron och Hermione, bevisen på att människan inte behöver bli ensam för det hon blir vuxen. Deras jakt är länge en märkligt väl fungerande blandning mellan Blytons Femböcker och Frodos och Sams tröstlösa vandring i Mordor. Det är högt betyg åt Joanne Rowling att hon inte bara håller spänningen vid liv under ändlösa kvällar i tältet, utan också trasslar till det så att man börjar undra om det ändå kan finnas hemskare saker än döden. Joanne Rowling är ingen stilist. Trots sitt lekfulla förhållande till språket använder hon det mest för att så effektivt som möjligt föra handlingen framåt, vilket stundtals låter som om jätten Grawp klampar fram över sidorna. Men vad tusan, han kommer dit han ska, och det gör Joanne Rowling också. Det hon är, och där är hon oslagbar, är en storartad spänningsförfattare, med ett känslomässigt driv som går rakt i hjärtat på läsaren. Nu har man hjärtat i halsgropen från början: vilka två är det nu som ska dö Och milde himmel, de dör ju som flugor, jag tappar räkningen! Precis som i tidigare böcker är det inte de största dödsfallen som berör mest. Nu är det en enkel grav vid havet som blir sorgligare än allt annat. De avgörande situationerna blir i stället underligt torra och nästan känslomässigt stumma, som om de vore för stora för att berätta om. Det finns inget svårare än att åstadkomma ett bra slut. Det blir en överdriven explosion eller rinner tafatt ut i sanden, det blir för hjärtskärande olyckligt eller för bräkande lyckligt, och i värsta fall ser man tydligt författarens beskäftiga iver när alla trådar ska knytas ihop. Joanne Rowling klarar det länge storartat och behåller individperspektivet i den mäktiga slutstriden där alla måste visa vad de går för. Några blir fånigt hjältemodiga, men andra håller stilen hela vägen och mer därtill. Det kommer återblickar som fördjupar mer än man hade vågat hoppas. Det är bara att ta av sig hatten och buga inför Joanne Rowlings fantastiska saga som nu äntligen går i mål. Jag önskar att jag kunde göra det helhjärtat, och jag hade gjort det om det inte varit för de sista tjugofem sidorna. Men de är faktiskt en liten besvikelse. Som om en hel del lärdomar inte riktigt gick in. Lotta Olsson lotta.olsson@dn.se


Nytt centrum för översättningar

Summary: Nu ska det bli ordning på översättningsstödet till svensk litteratur. Kulturdepartementet föreslår ett nytt statligt stöd till internationellt utbyte på litteraturens område.

Under våren fördes en upprörd debatt om att det statliga stödet för översättning av svensk litteratur till utländska språk försvann. Nu föreslår kulturdepartementet att ett nytt "centrum för svensk litteratur" ska inrättas från och med 2008. Ett centrum som ska fördela stöd till översättningar av svensk litteratur till utomnordiska språk och till internationell utbytesverksamhet på kulturområdet. - Förslaget innebär att Sverige får en samlad, slagkraftig aktör på litteraturområdet, som blir ett tydligt ansikte gentemot omvärlden. Centrumets fristående och självständiga ställning möjliggör en nära koppling till såväl bokbranschen som författarna, säger kulturminister Lena Adelsohn Liljeroth i ett pressmeddelande. Förslaget bygger vidare på det förslag som Svenska förläggareföreningen lämnat, mot bakgrund av att Svenska institutet inte längre fördelar översättningsstöd inom ramen för sitt Sverigefrämjande uppdrag. Ett ansvar som regeringen nu alltså tar över genom det föreslagna centret. Stödet till översättningar har det senaste året levt med konstgjord andning. Efter Svenska institutet tog Statens kulturråd över administrationen. - Det är angeläget att litteraturen kan få tillbaka översättningsstödet. Och helst på en högre nivå än tidigare. Det svenska stödet är betydligt lägre än i de övriga nordiska länderna, ändå är den svenska bokmarknaden betydligt större, säger Kristina Ahlinder, Svenska förläggareföreningens vd, till DN. Vilken nivå det handlar om framgår inte av kulturdepartementets förslag. Hittills har 1,9 miljoner kronor gått till översättningar varje år. I Norge liksom i Finland och Danmark ligger stödet på cirka 10 miljoner årligen. Kulturdepartementets promemoria skickas nu på remiss till 19 olika instanser. Eftersom ärendet brådskar är betänketiden bara en månad.


Frankrike satsar på dansen

Summary: I Montpellier hålls årligen en av de största dansfestivalerna. I år bjöd 26 koreografer på 46 verk, där huvudspåren gick över koreografen Dominique Bagouets verk till aids.

Två teman eller huvudspår präglade årets upplaga - den tjugosjunde i ordningen - av dansfestivalen i Montpellier: koreografen och dansaren Dominique Bagouet (1951-1992) och frågan om vad aids har gjort med dansen och vad dansen gjort av aids. Det var på åttiotalet som samtidsdansen slog igenom stort och aids drabbade västvärlden. Jämförelsevis är det i dag ganska tyst om sjukdomen, kanske för att den skördar flest offer långt borta. I Afrika drabbar den främst mycket unga kvinnor som Robyn Orlin, en av de inbjudna koreograferna, påpekar. 1980 grundade Bagouet Frankrikes första nationella koreografiska center i just Montpellier, i dag finns det 22 stycken spridda över hela landet. Året efter arrangerade han den första festivalen. I år var 26 koreografer från nio länder inbjudna, och sammantaget presenterades 46 olika verk. Att konst och kultur är en offentlig angelägenhet på allvar går inte att ta miste på när lokal- och regionalpolitiker kallar till presskonferens. De ska nämligen underteckna ett nytt treårsavtal med Mathilde Monnier, sedan 1994 centrets ledare. Vi får veta att Languedoc-Roussillon är den region i Frankrike som satsar mer än någon annan på konst och kultur. Vidare talar de om glädjen att på nytt få se några av Bagouets verk när Ballet du Grand Théâtre de Genève sista kvällen ger hans "Jours étranges" (1990) och "So schnell" (1992). Det är två verk där hans otroliga strukturkänsla, precisa koreografi, och artikulerade rörelser fascinerar. "So schnell" är glasklart men fullt av överraskningar, och fortfarande provocerande. Dansarnas kamp mot tiden, till musik av Bach och Laurent Gachets elektro-akustiska stickmaskinsljud får en djup symbolisk laddning som etsar sig fast. Bagouet gick aldrig ut offentligt med att han hade aids. Regionalpolitikerna betonar verkligen vikten av konstnärlig frihet och att ingen kan formas till människa om den inte har tillgång till konst. Koreografen Alain Buffards "Good boy" är en utlämnande och skicklig problematisering av olika former av maktutövning och motstånd som inte lämnar många oberörda. En klassisk modell är kontrollen av våra kroppar genom frihetsberövande eller andra former av begränsad rörelsefrihet och kroppslig disciplinering. Det hettar till i ett av de öppna publiksamtalen som äger rum under festivalen. Hamid Ben Mahi, sedan 2000 ledare för hiphopkompaniet Hors-Série, får frågan om varför han inleder "On n'oublie pas" med ett långt Victor Hugo-citat ("Samhällets olycksbarn"/"Les Misérables") - jo, därför att det fortfarande är i högsta grad aktuellt. Det handlar om vår existens, vår identitet, och vårt arv: "Vi är Frankrike i morgon. Det är en realitet. Man glömmer aldrig att man är annorlunda, att ens föräldrar kommer från andra sidan Medelhavet. Och framför allt att vägen är lång och svår." Alltjämt hiphop men Mahi blandar stilar och gör en ganska radikal omtolkning av rörelserna och tekniken när han lyfter fram sårbarhet, utanförskapets utsatthet och smärta. Angelin Preljocaj gjorde sin första koreografi som dansare hos Bagouet. Han leder centret i Aix-en-Provence där han och gruppen om 24 dansare och övrig personal sedan oktober förra året huserar i nybyggda Pavillon Noir, intill alldeles nyinvigda Grand Théâtre de Provence. Två exempel på de lokala politikernas satsningar på kulturen. I Montpellier har två av gruppens verk urpremiär "Eldorado (Sonntags abschieds)" den sistnämnda tillkommen på initiativ av Karlheinz Stockhausen, som skickade partituret till Preljocaj och bad honom göra ett verk, samt "Empty moves (Parts I & II)" till John Cages "Empty words" (inspelat i Milano 1977). Ett genialt drag att dekonstruera sitt eget koreografiska språk till Cages "rena" tal utan bokstavlig mening. Dagen efter är ett av samtalsämnena den svenska dansaren Emma Gustavsson som gjorde en lysande insats. Smått komiskt är att åtskilliga uppfattar Cages "meningslösa" tal som svenska. Om än långt kvar till jämlikhet formas under festivalen - med 36.000 besökare - en sorts broderskap genom dansens egenartade förmåga att både bildligen och bokstavligen ge uttryck för begreppet frihet. Hamid Ben Mahi deltar i URB-festivalen i Helsingfors i augusti på Kiasma.


Sista Potter ute på internet

Summary: Den extrema övervakningen kring släppet av den sista Harry Potter-boken kan ha luckor. Vad som påstås vara den riktiga versionen av boken finns redan på internet.

Den extrema övervakningen kring släppet av den sista Harry Potter-boken kan ha luckor. På måndagskvällen började något som uppges vara de första 495 sidorna cirkulera på internet. Tisdag morgon kom resten. Spekulationer om huruvida boken är den riktiga följer förstås. Om det är fråga om en så kallad fan-fiction är den mycket ambitiöst gjord. Internetversionen består av fotografier av varje uppslag ur den 759 sidor långa boken med 36 kapitel plus epilog. Ordet "scar" är också ett av de sista orden i boken, precis som författaren J K Rowling sade på Jonathan Ross pratshow på BBC den 6 juli. Logotyperna för det amerikanska förlaget Scholastic samt dess underförlag Arthur A Levine står på baksidans innerflik. - Det finns oerhört mycket material om Potter på nätet. Man ska inte tro allt man ser, kommenterar Kyle Good, talesman för Scholastic. Förlaget Tiden ger ut Harry Potter-böckerna i Sverige. De känner inte till att boken redan skulle vara ute på internet. Hemlighetsmakeriet kring J K Rowlings böcker är stort och den svenska förläggaren har, mot vad som är brukligt, inte fått något eget exemplar av boken. - Om det skulle vara den riktiga boken som ligger ute, så tror jag inte att den engelske agenten erkänner det förrän på fredag när boken släpps, säger Cecilia Nilson som är förläggare på Tiden.


Tunga gäster på Björks nya singel

Summary: Tibaland och Simian Mobile Disco hjälper Björk med nya singeln.

Isländska artpopstjärnan Björk tar hjäp av några riktigt tunga namn på sitt nästa släpp. Legendariska producenten Timbaland, som nu senast gjorde Justin Timberlakes album, ska producera "Innocence" som blir nya singeln från Björks senaste skivan "Volta", skriver NME. På singeln kommer också eneglska Simian Mobile Disco kommer att göra en remix av samma låt. Duon har tidigare haft stor framgång genom samarbeten med franska Kitsuné, hajpade Klaxons och the Go! Team. "Innocence" släpps i england den 23 juli.


Hon stickade sig till toppen

Summary: Med garn och stickor har skånskan Suss Cousins förverkligat den amerikanska drömmen i en tid av stickyra. Nu ser man hennes plagg på kända skådespelare i tv-serier och filmer och Suss har blivit en succédesigner i Hollywood.

- Amerikaner älskar hemstickat med skandinaviska influenser, säger Suss Cousins, som är filmvärldens "hovleverantör" när det gäller specialdesignade stickade plagg. Till "Grinchen stal julen" beställdes det 250 olika tröjor och när skådespelarna i tv-komedin "Vänner" skulle ha stickat på sig var det Suss Cousins som anlitades. I dag råder det stickyra i stora delar av världen, också i USA. - Det gjorde det inte i början av 80-talet när jag flyttade hit. I Sverige stickade alla och det var inget speciellt. I USA var det däremot något exotiskt, berättar hon i telefon från sin butik i West Hollywood, Los Angeles. Suss hette Carlsson i efternamn innan hon gifte sig med den amerikanska skådespelaren Brian Cousins. De träffades i New York dit hon 22 år gammal hade flyttat från Ängelholm. - Allt jag hade var 500 dollar. Jag jobbade på en bar på kvällarna och stickade på dagarna. Suss Cousins har nu drivit sin butik i Los Angeles i drygt 13 år. Hit kommer människor från hela världen för att ekipera sig, investera i ett "knit kit", ett paket innehållande mönster och garn, eller för att gå en av de stickkurser som hon håller i. Suget efter den skånska designerns koftor, sjalar och tröjor är stort, inte minst tack vare kunder som skådespelarna Halle Berry, Julia Roberts, Uma Thurman och Liv Tyler. Karriären tog fart efter ett typiskt Suss-initiativ: - Jag ringde upp Bill Cosby och sa att jag tyckte att skådespelarna i "Cosby show" behövde nya tröjor. Han skickade en limousine och hämtade mig. Hela teamet gillade mina idéer och under två år, 1984-86, stickade jag tröjor till "Cosby show". Delar av hennes kollektioner finns att köpa på exklusiva varuhus över hela USA. Hon har också kommit ut med flera stickböcker, alla bästsäljare. Förutom mönster på tröjor och sjalar tar Suss fram mer udda idéer - stickade morgonrockar, bröllopsklänningar och lampskärmar i alpackaull. Alpacka är ett av Suss Cousins favoritmaterial, ett annat är ett italienskt garn av 100 procent tactel som hon beskriver som "mjukare än kashmir". I höst är det premiär för Suss Cousins nya linje: - Nu går det åt couture-hållet, exklusiva plagg med många detaljer. Det blir mycket brunt, grått, svart och vitt och en del knallfärger. Mest förtjust är hon i jordtoner och de säljer också bättre än andra färger. - Med dyrare, mer genomarbetade plagg är det ännu viktigare att kunden får något som går att använda i många år. Jordfärger är tidlösa, anser Suss Cousins, som också har egen garntillverkning. Hon beskriver sig själv som en entreprenör men som det senaste året tvingats inse att hon måste skära ner på verksamheten för att inte köra slut på sig själv. - Jag öppnade en butik i New York också, men det blev för mycket jobb. Mina döttrar, Viveka och Hanna, var ledsna för att jag var borta så mycket. Suss Cousins är den amerikanska drömmen personifierad. Hon har medverkat i en avhandling från San Francisco University om immigranter som har lyckats i USA. Den som en gång lärde Suss att sticka var mormor från Kvidinge. Hon minns de klädgalgar mormodern stickade vackra "fodral" till och i boken "Home Knits" finns det med en beskrivning på sådana. Just nu förhandlar Suss Cousins med amerikanska lyxhotell som har hakat på hemma-trenden. - Det är boutique-hotell som vill ha överkast, filtar och annat stickat till inredningen av rummen. Hette tidigare Susanne Carlsson Suss Cousins hette tidigare Susanne Carlsson och är född 1960. Hon öppnade sin första butik i Ängelholm när hon var 19. Där sålde hon egenhändigt stickat i två år. I dag säljs hennes kläder på exklusiva varuhus runt om i USA. Tv-serierna "Will & Grace", "Gilmore girls" och "Vänner" är några som hon har designat stickade plagg till, liksom till filmer som "Matrix", "Shall we dance?" och "Master and commander". Böcker av Suss Cousins: "Hollywood Knits", "Home Knits", "Suss Knitting Guide", "Wedding Knits", "Hollywood Knits". I höst kommer "Suss Design Essentials: The Ultimate Collection for a Classic Handknit Wardrobe." Hennes böcker finns översatta till japanska, holländska och ryska.


Museerna tappade publik

Summary: De statliga museer som hade fri entré förra året har tappat fyra av tio besökare. Jämfört med fjolåret har museernas publik minskat med mellan 4 och 83 procent.

Vid årsskiftet återinfördes entrén på de statliga museer som tidigare var helt gratis. Den 5 juli ska samtliga nitton rapportera sin halvårsstatistik till Kulturrådet, men DN:s rundringning visar att samtliga museer har tappat besökare. Totalt har museerna förlorat 39 procent på besökssidan. Störst minskning, 83 procent, har Arkitekturmuseet som hittills bara haft knappt 33 000 besökare. – Vi var också ett av de museer som vann mest på den fria entrén så den här utvecklingen är logisk, om än beklagansvärd. Vi har gått från att vara ett museum av allmänt intresse till ett för specialintresserade. Det är jättetråkigt, inte minst ur ett demokratiperspektiv, att besökare numera måste göra ett aktivt val att gå på museum, säger Arkitekturmuseets arkivchef Inger Mattsson, tillförordnad museichef. Det finns vissa problem att jämföra år med fri entré och år utan. Bland annat har flera museer fortfarande fri entré vissa tider, vissa dagar och andelen unga – som fortfarande går in gratis – varierar mellan museerna. Ett exempel är Moderna museet som hade nästan 300 000 besökare första halvåret 2006, men i år är motsvarande siffra 242 600. Av dessa har knappt hälften löst biljett. Enligt museets uppskattningar såg cirka 90 procent någon utställning 2006. Med den uppskattningen har man tappat 57 procent av sina besökare, men bara 19 procent om man räknar samtliga som passerat entrén. Och med närmast jämförbara entréår, 2001, ser man en liten ökning på Moderna museet. Det syns också på flera andra håll, bland annat Nationalmuseum som i år har förlorat 28 procent av sina besökare. – Att vi når något bättre resultat nu beror på att vi fortfarande har fri entré i foajén där vi numera har utställningar som ett slags eftergift till att entrén återinfördes. Där har vi cirka 10 000 besökare i månaden. Det är tydligt att museiintresset ökade med fri-entré-reformen, säger Birgitta Ryott Plånborg, Nationalmuseums marknadsdirektör. På Kungliga Myntkabinettet har man fri entré på måndagar och då har man ungefär samma besöksvolym som under fjolåret. Ändå har de tappat 48 procent. – Jag hoppas att politikerna tar till sig att besöksminskningen är så stor, men tyvärr tror jag inget förändras, säger Louise Wehtje, marknads- och informationsansvarig på Kungliga Myntkabinettet. – Vi når inte längre samma publik, som exempelvis barnfamiljer eller pensionärer, men även spontana besökare till ett nischmuseum som vårt. Det museum som tappat minst är Marinmuseum i Karlskrona, bara 4 procent. Det beror på att museet är ett stort besöksmål för utsocknes besökare, säger Marinmuseets publikchef Ann-Britt Christensson. – Man har inte kopplat ihop oss med fri-entré-reformen och det är positivt för oss nu. Men tappet vi har är under lågsäsong då den mer medvetna lokalbefolkningen kommer till oss och de har blivit mer restriktiva. Förutom utställningarna är säsongen avgörande, säger de flesta DN talar med. Petra Medin Carlsson, marknads- och pressansvarig på Naturhistoriska riksmuseet: – Sommarmånaderna är väldigt avgörande. För museer ska det vara lite lagom bra väder, men helst dåligt. Ossi Carp ossi.carp@dn.se 08-738 15 71


Ta hem pojkarna från Irak, mr Brown

Summary: Tony Blair gick på magkänsla och känslosam övertygelse. Gordon Brown är snarare en anonym politisk strateg. Men vad vill han The Guardians Polly Toynbee tecknar ett porträtt av Storbritanniens nye premiärminister.

Vad märkligt, att väljarna i Storbritannien vaknar upp med en ny premiärminister som de knappast känner. Han har suttit i toppen i tio år, som den mäktigaste och mest effektive finansministern någonsin, utan att man vetat vem han är. Han har förts till makten utan att val ägt rum, till och med utan att val skett i hans eget parti. Hans närvaro är så betvingande, hans intellektuella och politiska hegemoni så överväldigande, att ingen i partiet vågat stå emot honom. Ändå vet folk knappast vem han är. Storbritanniens nye premiärminister är en spegelvänd bild av Tony Blair, nästan i varje avseende hans motsats. Hos dessa gamla vänner som numera är fiender tycks den enes svaghet vara den andres styrka, och efter tio års krig i regeringsledningen har de bara en sak gemensamt, det ömsesidiga föraktet. Medan Blair var den kvickaste, mest charmerande och övertygande politiske meningsmakaren i sin generation, är Brown allvarlig, eftertänksam och tung i orden. Om Blair gick på magkänsla, övertygelse och självuppskattning, är Brown en intellektuell och en långsiktig politisk strateg. Blair var glödande extrovert, Brown är som människa förbluffande privat. Blair tyckte att Brown var alltför sträng för att någonsin bli vald, medan Brown tyckte att Blair var alltför tom på moraliska värden för att vara värd att välja. Nu är frågan hur deras politik skiljer sig åt. Kanske mindre än man kan förvänta sig av deras politiska stil. Det var Blair och Brown som tillsammans utarbetade strategin för New Labour och den Tredje vägens vänster när de som unga män i farten hamnade i parlamentet vid åttiotalets mitt, då Labourpartiet hade nått bottenläget och det såg ut som om de konservativa skulle behålla makten för evigt. Det var de som tillsammans smidde idéerna som skulle vända strömmen inom Labour och göra upp med de katastrofala socialistiska idéer om förstatliganden och pacifism som omöjliggjorde en valseger. Tillsammans utarbetade de en tvåfils-strategi som charmade näringslivet och samtidigt fördelade resurser till de fattigaste, som verkade för ekonomisk tillväxt och samtidigt strävade efter social rättvisa. De har lyckats bra med bägge uppgifterna, åtminstone mot bakgrund av brittisk historia, om än inte enligt en högre, svensk standard. Ingen vet vad som egentligen utspelade sig mellan Blair och Brown under den beryktade middagsträffen kort efter den dåvarande Labourledaren John Smiths oväntade bortgång 1994. Efteråt klev i vilket fall Gordon Brown åt sidan för att låta Tony Blair ta ledningen, trots att Brown var den äldre av de två. I Browns kretsar hävdas alltid att uppgörelsen var att Blair efter några år skulle avgå och lämna plats åt sin kollega, men Blair stannade både en och två gånger och förhållandet mellan de båda blev alltmer svavelosande. Blair hade än i dag suttit som premiärminister, om det inte vore för den allmänna vreden över hans katastrofala beslut att låta Storbritannien gå med i Irakkriget. Nu är denna Shakespeareintrig avslutad. Femtiosex år gammal har Gordon Brown krönt sig med den krona han åstundat så länge. Han fick en tidig påminnelse om hur terrorismen kan ställa alla planer på ända. Men även oppositionspressen berömde Browns nyktra hållning efter de tre planerade bombattackerna i London och Glasgow. I stället för att som Blair hetsa upp sig och tala om nya repressiva säkerhetslagar lät Brown polisen göra jobbet. Vart kommer han att föra Storbritannien Ut ur Irak, så snart han med hedern i behåll förmår. Det blir inga fler ansvarslösa utlandsäventyr: som utrikesminister har han tillsatt en snabbt stigande ung man, David Miliband, känd för att ha motsatt sig kriget och för att ha uttryckt sin fasa över att Blair stödde Israels bombning av Libanon förra sommaren. Afghanistan bjuder ett svårare problem: Hur länge behöver Nato-trupperna stanna för att stödja Hamid Karzais alltmer utsatta regering Vi väntar oss också att relationerna till George W Bush förändras, fast försiktigt. Brown kommer att vara artig men distanserad gentemot den avgående presidenten som så katastrofalt försämrat Storbritanniens globala ställning. Brown har en starkt pro-amerikansk läggning, med nära förbindelser till ledande demokrater, men till republikanerna kommer avståndet att öka. Tills nyligen har Brown saknat entusiasm för Europa. Med Blair utkämpade han ett långt och segerrikt krig för att hålla Storbritannien borta från euron, men om tiderna förändras kan han nog ändra hållning. Angela Merkels och Nicolas Sarkozys tillträde ger nya handlingsmöjligheter som kan erbjuda Brown chansen att återknyta till Europa. Det nya Europafördraget är visserligen ett hinder. Oppositionen kräver en folkomröstning, för den vet att varje folkomröstning behäftad med Europa är en förlorad sak. Brown kommer att stå emot kravet, vilket kan utsätta honom för nya rallarsvingar för hans ”kontrollmani” och ”stalinistiska” läggning. Brown och hans rådgivare har ett nära förhållande till Göran Persson och Sveriges socialdemokrater. Efter svenskarnas valnederlag bjöd de Pär Nuder att komma och ge råd om hur Labour ska undvika samma öde. Den svenska modellen har alltid hägrat som en avlägsen dröm, med sin starka ekonomi och rikt utvecklade offentliga sektor. Gordons stora budskap handlar om att sluta den sociala klyftan i det brittiska samhället, ett av de mest ojämlika bland de tjugo OECD-länderna. Han har placerat sin starkaste medarbetare i det utvidgade departementet för barn, för att driva åtgärder som ska förbättra villkoren för de fattigaste och mest utsatta. För att balansera detta har han varit noggrann med att stödja näringsliv och välståndsskapande genom att ta in en nyckelperson från storföretagarna – en tidigare motståndare till Labour – i regeringen, jämte ett näringslivsråd bestående av några av landets rikaste män. Sannolikt kommer Brown att motsätta sig kraven på att höja skatten för de rikaste över dagens fyrtioprocentstak, trots att deras inkomster skjuter i höjden. Brown har inte övergivit Tony Blairs ”tredje väg” . Gordon Brown kommer att utlysa val inom de närmaste två åren, närhelst han tycker sig ha utsikt att vinna. Hans tillträde, eller snarare Blairs avgång, har för första gången på ett år fört Labour till ledningen i opinionsundersökningarna. Brown har inlett med ett populärt löfte om att demokratisera maktutövningen genom att delegera beslut till lokal nivå och ge mer inflytande åt parlamentet, allt för att understryka att brytningen med Blair som tycktes dirigera allt från soffan i sitt kontor. Fast den stora frågan är om hans ansikte kommer att betraktas som tillräckligt nytt, och hans program som tillräckligt friskt, efter de tio åren vid makten – eller om han kommer att duka under för samma öde som Göran Persson. Polly Toynbee Författare och journalist i The Guardian Övers. Stefan Jonsson kulturdebatt@dn.se


En herrgård för feminismen

Summary: 1911 lät debattören Ellen Key bygga Strand vid Vättern. Näst efter Sundborn är herrgården ett paradexempel på god svensk heminredning. För sju år sedan stals elva konstverk. Nu har nio av dem återfunnits.

Det är som en lagom spännande fyrtiotalsdeckare av Stieg Trenter. En vinternatt för sju år sedan stals elva sekelskifteskonstverk från Ellen Keys Strand. Nu har konsten hittats. Utredning pågår. – En natt i januari för sju år sedan gick larmet från det vintertomma Strand och bilspår syntes långt ner på den branta grusgången. Tjuvarna hade tagit sig in genom ett fönster. Elva konstverk hade plockats ner från sina platser i matsal och bibliotek, berättar Ian MacKey, ordförande för stiftelsen Strand. Inga ledtrådar fanns och utredningen stannade av. Men för några månader sedan upptäckte den konstintresserade polisen Henry Jansén några dukar med ram i en förrådslokal i centrala Linköping. Några av verken som försvann men som återfunnits är Prins Eugens ”Tomten bredvid” , Viggo Johansens ”Skagen” och en detalj ur Hanna Paulis ”Vänner” . ”Arilds läge” , en liten oljemålning av Charlotta Wahlström, hittades omedelbart i en flyktbil i närheten. Än finns verken inte på Strand. De restaureras och utredning pågår. Men i höst beräknas de hänga på sina ursprungliga platser i bibliotek och matsal. Två av verken är inte återfunna, nära vännen Richard Berghs kolteckning ”Dagens död” och ett porträtt i olja av Ellen Key, också av Richard Bergh. Porträttet visar en allvarlig trettionioårig Key vid tiden för sitt nationella genombrott. Midsommarafton 1911 invigdes Ellen Keys Strand och sedan dess har platsen varit ett paradexempel, näst efter Carl Larssons Sundborn, på svensk god smak och heminredning. Huset är en blandning av italiensk villa och svensk herrgård. Det ligger svindlande vackert i en brant sluttning, omgivet av gammal bokskog. Utsikten från ytterdörren öppnar sig rakt ut mot sjön och en trappa leder ner till den badbrygga där en naken Ellen Key varje dag från april till september tog ett morgondopp. Hon sägs ha haft stor kontroll över utformningen av minsta detalj på Strand. Från favoritplatsen solbadet på andra våningen till alla fönsters form och placering, inredningens fasta bänkar och hyllor i klara komplementfärger, formen på dörrhandtag och trappor. Inredningen andas ljus, enkelhet och funktion långt före funktionalismens genombrott. Hedda Jansson är föreståndare på Strand och en av Ellen Keys släktingar. Trots att hon varken bär reformklänning eller har håret uppsatt i knut så är hon och hennes gammelmoster ganska lika. Hon berättar att design- och formfantaster ända sedan första början varit ivriga besökare på Strand: – Ernst Kirschsteiger var här häromåret och tittade. Han skulle göra ett rum inspirerat av Strand och Ellen Key. Han var så lång, huset kändes som ett dockhem plötsligt. Flera konstverk, såväl original som välgjorda reproduktioner, fyller väggarna. De är gjorda av kända sekelskifteskonstnärer och vänner till Key, Richard Berg, Prins Eugen och Hanna Pauli med flera. Elva verk saknas alltså fortfarande på Strand och först efter sommaren räknar åklagaren i Linköping att förundersökningen ska vara klar. Karin Faxén kultur@dn.se 08-738 11 33


Knapp styrfart på gubbrocken

Summary: Borlängefestivalen Peace & Love blir allt större, programmet är gediget men utan iögonenfallande artister. Inte ens återföreningen mellan Iggy Pop och The Stooges bjuder på mer än punkrock på tomgång.

Musikfestival Iggy & The Stooges Peace & Love, Borlänge Redan under Weeping Willows konsert runt middagstid ser jag den första överförfriskade tjugonånting-killen som står och klappar i total otakt. För varje minut som går av lördagskvällen får han sällskap av fler. Peace & Love har alltså samma kärna av besökare som de flesta andra festivaler. Letar man efter skillnader som skulle kunna förklara varför Borlänge-festivalen i år på allvar utmanar festivaljättarna finns förklaringen inte i publiken. Inte helt och hållet i alla fall. Även om kärnan är betydligt mindre än på Hultsfred eller Arvika, och blandningen runtomkring den mer heterogen. Möjligen kan kombinationen av den blandade publiken och den sköna känslan av att ha stabil och hyfsat ren asfalt, i stället för dammig jord eller geggig lera, under fötterna vara en förklaring. Peace & Love är antingen en – allt är relativt – ovanligt civiliserad rockfestival eller en förvuxen stadsfestival med fler scener, större namn och bättre ljud. Programmet är stabilt och gediget, men inte särskilt iögonfallande. Det består i stor utsträckning av svenska artister på olika nivåer och i olika genrer. Kryddat då med några internationella namn som festivalen har ensamrätt på i Sverige. Som Iggy & The Stooges. Återförenade för första gången sedan tidigt sjuttiotal, då gruppen splittrades efter grava knarkproblem och inre stridigheter. Gruppens urpunk gör sig inte så bra på så stora scener som Peace & Loves Eldorado. Hur mycket sprattelgubben Iggy Pop – man slutar aldrig förvånas över hur mycket energi som finns i den ärrade, tunna kroppen – än studsar omkring och svankar med ryggen så lyckas han inte få till exempel ”Dirt” att nå ut särskilt långt. Mannen som har givit rumpurringningen ett ansikte ropar att han inte är en vanlig rocksångare och att Stooges inte är något vanligt rockband, men Iggy lurar ingen. Stooges gör trivsam gubbrock, ibland ganska bra och ettrig, ibland knappt med styrfart. Efter en stark inledning med bland annat ”1969”, ”Tv eye” och en allsångslyft ”I wanna be your dog” börjar punkrocken gå tomgång, den enkla sättningen känns som en begränsning i stället för en tillgång, mittpartiet känns väl stabbigt. Iggy fastnar i samma full fart framåt-läge hela tiden, han är ju en utlevande rocksångare för bövelen. Sedan bjuder han upp folk att dansa på scenen i ”No fun” och ropar ”det här är ett rockgig, för fan, inget nazistkonvent”. Då tar det ny fart igen. Blås adderas till ”1970” och den utdragna, nästan jazziga ”Funhouse”. Stooges släpper på tyglarna, tillåter sig att flyta ut. När de som sista extranummer repriserar ”I wanna be your dog” är det en helt annorlunda låt. Psykedelisk och friformsjazzig, med ett helt annat tempo. De skulle våga ta sig sådana friheter med fler av sina låtar. Mattias Dahlström musik@dn.se


Kvinnan tar över hjälteglorian

Summary: De starkaste och mest spännande filmkaraktärerna är i dag de kvinnliga, hävdar filmforskaren Rikke Schubart. I sex år har hon forskat om den kvinnliga actionhjältens historia.

Med tortyrscenerna i "Kill Bill" bröts den sista barriären i den kvinnliga actionhjältens historia. Nu finns det inga könsgränser kvar, menar filmforskaren Rikke Schubart. När Beatrix Kiddo (Uma Thurman) torterade Sofie Fatale (Julie Dreyfus) i "Kill Bill" markerade det en förändring i filmhistorien. Kiddo var knappast den första kvinnliga tuffingen på bioduken, men hon gick ett steg längre än sina föregångare. - Med "Kill Bill" gick Tarantino hela vägen. Kvinnan dräper inte bara och slåss utan torterar också. Efter det finns det knappt några tabun kvar, säger Rikke Schubart. I sex år har Rikke Schubart forskat om den kvinnliga actionhjältens historia. I boken "Super Bitches and Action Babes: The Female Hero in Popular Cinema 1970-2006" visar hon hur ett från början exotiskt fenomen har blivit en säker kassako för filmbranschen. De kvinnliga actionhjältarna är här för att stanna. Och frågan är om de inte redan har sprungit om sina manliga motsvarigheter. - I dag är det de kvinnliga filmkaraktärerna som är starkast och mest spännande, hävdar filmforskaren Rikke Schubart. Hon har valt att börja sin filmhistorik på 1970-talet, då trenden med kvinnliga actionhjältar tog fart på allvar. Då handlade det ofta om lågbudgetrullar inspelade med amatörskådespelare. Störst i genren blev Pam Grier som fick sitt genombrott i kvinnofängelsefilmer inspelade på Filippinerna. I blaxploitationfilmer som "Coffy" och "Foxy Brown" gjorde hon kombinationen svart/kvinna/actionhjälte lika naturlig som fil och flingor. - Det var väldigt råa filmer i realistiska miljöer. Ett typiskt scenario i Pam Griers filmer var att hon bodde i ghettot och drabbades av en knarklangare som fick hennes syster att börja knarka eller mördade hennes pojkvän. På 1980-talet hade Hollywood på allvar fått upp ögonen för att kvinnliga actionhjältar var kommersiellt gångbara. Mördarmaskinen Nikita i Luc Bessons film med samma namn och Sigourney Weavers Ripley i "Alien"-filmerna är två exempel på framgångsrika actionfigurer av kvinnligt kön. - Ripley är det första exemplet på en kvinnlig hjälte som inte är en typisk pinuppa. Hon är en representant för en intelligent kvinnlighet, tänker sig ur situationer, använder visserligen brutala metoder, men agerar hela tiden strategiskt. Hon fungerar som förebild för både män och kvinnor. Rikke Shubart väljer i sin bok att dela in de kvinnliga hjältarna i fem arketyper: dominatrixen, amazonen, modern, dottern och hämnerskan. Den sistnämnda dyker bland annat upp i Quentin Tarantinos "Kill Bill"-filmer, där handlingen drivs framåt av Beatrix Kiddos hämndbegär. De senaste tio åren har kvinnorna tagit ännu mer plats i film och tv. "Charlies änglar", "Lara Croft"-filmerna och tv-serier som "Alias" och "Xena - krigarprinsessan" är exempel på att actionhjälten allt oftare är av kvinnligt kön. Rikke Schubart menar till och med att den manliga actionhjälten just nu lever lite på undantag. - Det har inte kommit någon riktigt stor manlig hjälte som kan matcha Bruce Willis, Sylvester Stallone och Arnold Schwarzenegger, säger hon och påpekar att 90-talets hjälteideal snarare var androgynt, i stil med Keanu Reeves Nemo-karaktär i "Matrix". Men är actionamazonen ett tecken på jämställdhet mellan könen, eller bara ett nytt sätt att utnyttja kvinnan? Kravlistan på hur en kvinnlig hjälte ska se ut - stor byst, silikonförstärkta läppar och fotomodellsansikte - andas knappast framåtskridande. - När jag började skriva boken trodde jag att den skulle bli feministisk. Men jag insåg snart att har man de glasögonen på kan man inte se de här filmerna. Då tänker man bara på sådant som "varför har de valt henne med de stora brösten, hon är ju ingen bra skådespelare?". - Men det är ju inte heller så att folk tycker att Sylvester Stallone eller Arnold Schwarzenegger spelar bra. De principer som gäller är att man ska vara en sorts pinuppa. När kvinnor blir actionhjältar följer de samma kommersiella regler som gäller för männen. Actiongenren är full av stereotyper och klichéer. Men samtidigt finns det tecken på att även filmmakarna i Hollywood börjar leka med könsrollerna. Tydligast är det i den senaste filmen i serien "Pirates of the Caribbean", menar Rikke Schubart. - I filmen väljs Keira Knightley till kung - inte drottning, utan kung! Det är ett uttryck för att hon både kan vara enormt snygg och bära fantastiska klänningar och slåss som männen. Hon kan välja både och. Det är inget antingen eller. Hjältinnekuriosa Flitigaste actionskådespelerskan är okända Cynthia Rothrock. Hon har spelat in mer än 45 filmer och kallas för "Queen of video". Varför är hon inte mer känd? Rikke Schubart tror att det beror på att filmerna spelades in i Hongkong – och att Rothrock inte är snygg. Hårdast av hjältinnorna är troligen Ripley i "Alien"-filmerna. I manuset framgick det inte från början om Ripley var man eller kvinna. Karaktären har kallats för "Rambolina" eftersom regissören James Cameron jobbade med både "Rambo" och "Alien". Största pionjären i branschen är Pam Grier. När Roger Corman rollbesatte "The big doll house" letade han egentligen efter en vit kvinna. "Jag tänkte att om jag visade hur aggressiv och sexig jag var så skulle ingen tänka på min hudfärg", sade Grier. 1997 specialskrev Quentin Tarantino "Jackie Brown" som en tribut till Pam Grier. Största hjältinnefiaskot? Där är det troligen dött lopp mellan "G I Jane" med Demi Moore och "Cutthroat Island" med Geena Davis. Den sistnämnda höll på att ruinera filmbolaget.


Trollflöjten ljuder över skyttegravarna

Summary: Ingmar Bergmans ”Trollflöjten” har inspirerat Kenneth Branagh när han själv nu gjort film av Mozarts 1700-talsopera. Men han har flyttat handlingen till första världskriget.

I Kenneth Branaghs filmatisering av Mozarts sångspel ”Trollflöjten”, som har premiär i nästa vecka på svenska biografer, är handlingen förflyttad till år 1916 och till skyttegravarna under första världskriget. En film som med svindlande kast mellan realism och digital magi gör Ormen till en pyrande senapsgas, Nattens drottning till en härförare på en framrullande stridsvagn, Sarastros tempel till ett fältsjukhus och prins Tamino till en tidstypisk soldatpoet – en romantisk lyriker som slits itu mellan det våld han erfar och den idealistiska apellen: ”Your country needs you”. För att finna tajmningen mellan det tidiga 1900-talets fasor och sångspelet från slutet av 1700-talet har Shakespearefilmaren och världsskådisen Branagh rusat omkring på krigskyrkogårdar i norra Frankrike med en bergsprängare i handen – med Mozarts musik på högsta volym. Nu är han i Stockholm för att presentera sin film och senare på Fårö för att medverka under Bergmanveckan. När jag träffar honom på ett hotell i Stockholm nämner jag för honom hur Ingmar Bergman, inför tevepremiären 1975, försvarade sin radikala omarbetning av Mozarts ”Trollflöjten” med orden: ”Jag har pratat med Mozart.” Har du också pratat med Mozart? – Ha ha ha, ja, jag har lämnat ett meddelande på hans svarare, men jag har inte hört nåt från honom. Inte än. Vad tycker du om Bergmans film? – Den har inspirerat mig mycket. Framför allt hur den vågar plocka fram det oskuldsfulla. Barnets blick. För mig handlar ”Trollflöjten” om ett brott med oskulden. Det är därför jag har förlagt handlingen till första världskriget och år 1916. För mig symboliserar kriget slutet på oskuldens epok, och utgör skiljelinjen till en ny era av globala och sociala konflikter. Huvudrollen prins Tamino kunde ha varit en av det krigets alla unga poeter och drömmare – som bergsklättraren George Mallory eller författaren Robert Graves. – Dessutom tycker jag om hur Bergman fört tillbaka ”Trollflöjten” till 1700-talsteatern. Även om jag gjort tvärtom och kastat ut den i det rent filmiska. Men många scener är filmade från ovan eller underifrån. Och de flesta förflyttningar sker i lodrät riktning. Som om din ”Trollflöjten” utspelade sig i en helt vertikal värld? – Ja, du har rätt, det har jag faktiskt inte tänkt på. Kanske har även jag, när det kommit till kritan, kommit tillbaka till det ursprungliga operahuset med sina nedstigningar i underjorden och uppstigningar till himlen! Fast på ett nytt sätt. Vad var det i Mozarts ”Trollflöjten” som fick dig att vilja göra film av den? – Det var uvertyren. En musik som är både vild och vacker och som är som gjord att flyga till. Jag minns hur jag satt hemma i soffan, en lördag i maj för tre år sedan. Min mamma hade precis dött. Då kom hela öppningsscenen för mig – en färd som börjar i solen och som sen fortsätter i en oavbruten, sju minuters vindlande flykt, upp och ner genom molnen innan den landar i mörkret – i en djup skyttegrav som skär genom jordytan. Dina filmatiseringar av Shakespeare, särskilt komedin ”Mycket väsen för ingenting”, har en påfallande musikalitet. Vad ser du för likheter mellan Shakespeare och Mozart? – Skapandets vita hetta! Och att båda, med sin bedrägliga logik och frånvaro av fasta kategoriseringar, trotsar alla definitioner. För att de tvingar en att följa dem i spåret – trots att de stundtals fullständigt förvillar en. Trots att man ibland är övertygad om att de ibland inte ens själva visste hur de skulle komma vidare i handlingen. Filmen är full av sällsamma detaljer. Som när det berömda lutherska koralstycket framförs av en kör av staplade grå sandsäckar. Varför då? – Det är för att fånga den surrealistiska känslan av kriget – med alla dess individuella namn och öden och samtidigt dess fasansfulla ansiktslöshet och anonymitet. Och den närmast groteska närbilden på Nattens drottning under en av sina koloraturer. Varför ser hon ut att vara på väg att sluka hela universum? – Ha ha ha, ja ”Trollflöjten” är bitvis verkligen trippad! I den scenen tänkte vi faktiskt från början låta kameran gå ner i hennes svalg och diafragma och visa publiken på hela den fysiska apparat som möjliggör ett sådant makalöst sångsätt. Hur kan man låta så? Man blir ju rädd, inte bara för själva soundet, utan också för att det är så avancerat att det när som helst kan gå åt pipan. ”Trollflöjten” är en färd genom mörkret mot ljuset och är full av magiska skiften.Tror du själv på förtrollningar? – Jag tror på magin i det ögonblickliga. I såväl konsten som i livet. Och det är det som jag vill hylla. Martin Nyström martin.nystrom@dn.se 08-738 10 00


Festivalchef med rätt att brassa på

Summary: I går, måndag, invigdes Båstad Kammarmusikfestival. Årets upplaga låter brassinstrumenten glänsa. DN har talat med festivalens konstnärliga ledare, klarinettisten Karin Dornbusch.

Båstad Kammarmusikfestival räknas som Sveriges mest betydande i sitt slag. Festivalen presenterar ett brett utbud av kammarmusik framför allt från den klassiska och romantiska repertoaren, men också mer udda inslag som experimentella verk för saxofon, live-elektronik och videokonst. - Det är ju ändå många som har lite svårt att närma sig den nyare konstmusiken och som kanske inte frivilligt går på en konsert där det bara spelas nutida musik en hel kväll. Men på det här sättet får man det i lite mindre mängder åt gången och kanske i ett sammanhang där man hör paralleller med annan musik, eller motsatser, säger klarinettisten Karin Dornbusch. Förra året tog hon över som konstnärlig ledare efter oboisten Helen Jahren. - Festivalen har redan från början haft en internationell prägel och vad jag uppskattar med Helens val av artister är att hon har vågat ta hit både kända och mindre kända musiker och det vill jag fortsätta med. Festivalen har fått ett så pass gott rykte att folk kommer hit för att de är nyfikna. En restaurerad äppellada tjänar som konsertlokal, men en del av programmet lokaliseras till kringliggande kyrkor och gallerier. I år är det brassinstrumentens tur att få glänsa lite extra. Karin Dornbusch har bland annat bjudit in instrumentalister som spelar på alltifrån gamla instrument som zinkor och barocktromboner till moderna instrument och nutida musik. - Det är väldigt kul att kunna ta fram de här olika sidorna och visa brassinstrumentens stora bredd och mångsidighet, att de inte bara spelar fanfarer, säger hon och skrattar. Årets tonsättarprofil är kompositören Britta Byström. - Jag var nyfiken på att lära känna henne som person, höra vad som ligger bakom hennes skrivande. Hon är inte rädd för att vara lyrisk och vill att musiken ska vara vacker. Förra året presenterades Jennifer Walshe som är lite mer experimentell och därför ville jag ha en annan typ av kompositör i år. Sedan passade det bra eftersom hon själv är trumpetare och har skrivit för brasskvintett. Karin Dornbusch är också en av tre konstnärliga ledare för den schweiziska kammarmusikensemblen Camerata variabile i Basel, där hon är bosatt sedan 1995. Uppvuxen i en sångarfamilj började hon själv spela klarinett av en slump - hon provade instrumentet i kommunala musikskolan, fick ton och blev fast. Precis som sin företrädare Helen Jahren medverkar hon flitigt som musiker under Båstad Kammarmusikfestival. - Man sitter hela året och gör väldigt mycket administrativt jobb och jag är ju ändå musiker i första hand så för mig känns det viktigt att också få vara med och musicera under veckan. Karin Dornbusch har också introducerat programpunkter för de yngsta lyssnarna, något hon anser vara viktigt eftersom hon menar att vi annars kanske inte har någon konstmusikpublik om femtio år. I "Eld" möter klassisk musik magi, eld- och flaggkonster. - Det är en väldigt känsloladdad föreställning och det tycker jag passar bra för barn och ungdomar, att man känner och hör att klassisk musik förmedlar massor av känslor. Britt Byström, tonsättareBåstad Britt Byström, tonsättare Båstad Kammarmusikfestival pågår till den 30 juni. Vid 23 konserter presenteras alltifrån renässansmusik till nutida musik och videokonst. Festivalen har arrangerats av Båstad Kammarmusikförening sedan 1992. I år är brassinstrument ett genomgående tema med trumpetaren Håkan Hardenberger, Stockholm chamber brass, Concerto Palatino och Castel del monte med tubaisten/serpentspelaren Michel Godard och övertonssångaren Gavino Murgia. Årets tonsättarprofil Britta Byström presenteras genom ett antal kammarmusikverk och Carl von Linnés 300-årsjubileum firas med blomstrande musik i Norrvikens trädgårdar. Hela festivalprogrammet finns på www.bastadkammarmusikfestival.com Klarinettisten Karin Dornbusch har varit konstnärlig ledare för festivalen sedan 2006. Hennes senaste skiva "Nordic clarinet concertos" med klarinettkonserter av Carl Nielsen, John Fernström och Jouni Kaipainen nominerades till en Grammis 2007. I december turnerar hon tillsammans med litauiska Ciurlionis string quartet.


Afrikanska kvinnor kliver in i centrum

Summary: I Afrika har ingen haft råd att läsa dem. I Europa har ingen velat. Men nu har det vänt. Prisbelönade Chimamanda Ngozi Adichie är bara en av flera afrikanska författare som är värda ett genombrott. Stefan Helgesson guidar. ”Allt går sönder” första bästsäljaren

BÖCKER Chimamanda Ngozi Adichie ”Purple Hibiscus” Fourth Estate Tsitsi Dangarembga ”The Book of Not” Ayebia Zoë Wicomb ”Playing in the Light” Umuzi Bessora ”Petroleum” Denoël Det är goda tider för afrikansk litteratur just nu. Förra veckan vann Chinua Achebe Bookers internationella pris för sin samlade författargärning – och några dagar tidigare förärades Chimamanda Ngozi Adichie The Orange Prize för romanen ”En halv gul sol”. Det var bara krönet på ett sagolikt år för Adichie. ”En halv gul sol”, hennes andra roman, har legat på de engelska bästsäljarlistorna i månader och gjort segertåg över världen, även i Sverige (se Thomas Götselius recension i DN 10/6). Något har hänt. Ända sedan Leopold Senghor gav ut sin négritude-antologi 1948 och Chinua Achebe debuterade med ”Allt går sönder” 1958 har afrikanska författare hamnat mellan två stolar. På hemmaplan, där de vill bli lästa, har ingen haft råd att köpa böcker. I Europa, där de oftast blir utgivna, har ingen velat läsa dem. Undantagen är betydelsefulla men få. Nigerianen Wole Soyinka tog sig igenom (den västliga) parnassens allra smalaste grindar med sitt Nobelpris 1986. Ben Okri fick Bookerpriset 1991 för ”Den omättliga vägen” och åtnjöt för en tid marknadens gunst. Sydafrikanerna Gordimer och Coetzee har en stabil internationell läsekrets, liksom exiltanzaniern M G Vassanji. Mia Couto från Moçambique och José Eduardo Agualusa från Angola säljer bra i Portugal. Men som regel har afrikanska författare skrivit för en exklusiv, akademisk läsekrets. Och haft extremt svårt att försörja sig på sitt skrivande. Adichies publika genombrott är sannolikt det största någonsin för en afrikan men hon är ingen ensam svala. Det där hägrande målet – en kår av yrkesförfattare från Afrika  – verkar inte så avlägset längre. Det finns nämligen fler strax bakom Adichie, särskilt men inte enbart från Nigeria: Chris Abani, Helon Habila, Sefi Atta, Uzodinma Iweala. Kanske mest slående är antalet kvinnor som träder fram. Om manliga författare från Afrika har haft det tufft, så har det nästan inte funnits kvinnliga författare. Pionjärer som Miriam Tlali från Sydafrika och Ama Ata Aidoo från Ghana strävade på i ensamhet, men på 80-talet vände det. Från de flesta hörn av den väldiga kontinenten kan man nu läsa vad som kunde kallas den andra berättelsen om det postkoloniala Afrika. När manliga författare på 60- och 70-talen skrev både om självständighetens förhoppningar och besvikelser hamnade kvinnorna i bakgrunden, gärna som symboler för ursprunget, ”moder Afrika”, och så vidare. Männen agerade; kvinnorna fanns i bakgrunden. Adichies debut från 2003, ”Purple Hibiscus”, är ett typexempel på den ”andra” berättelsen: en utvecklingsroman med en ung nigeriansk flicka i centrum och en patriark till far som det onda genius. Här är det den intellektuella mostern som står för hoppet om frihet. Litterärt placerar sig Adichie medvetet i en nigeriansk romantradition. Genom att skildra Biafra-kriget i ”En halv gul sol” ger hon sig oförskräckt, och med höga ambitioner, i kast med den nigerianska litteraturens största tema. Och när hon inleder ”Purple Hibiscus” med orden ”Things started to fall apart at home”, kunde blinkningen mot Achebes ”Allt går sönder” inte vara tydligare. Helt följdriktigt har Achebe gett Adichie sitt offentliga stöd. Hon framstår internationellt som hans kvinnliga arvtagare och motpart. Samtidigt finns det klara amerikanska influenser i hennes berättande. Skulle jag själv välja ut ett par kvinnliga afrikanska författare hamnade Zoë Wicomb från Sydafrika och Tsitsi Dangarembga från Zimbabwe i främsta ledet. Till listan kunde man även foga Bessora, med sin schweizisk-gabonesiska bakgrund. Wicombs andra roman, ”Playing in the Light” från i fjol, är en enastående skildring av ”passing”-fenomenet i Sydafrika: huvudpersonen är ”vit”, men hennes föräldrar var ”färgade” som under apartheidåren lyckades passera som ”vita” med allt vad det innebar av gränslösa privilegier och skräck för att bli avslöjade. Wicomb visar inte minst hur romanen, genom att inte vara ett bildmedium klavbundet vid människors utseende, kan komma särskilt tätt inpå rasismens schizofreni. Tsitsi Dangarembga debuterade liksom Wicomb i slutet av 80-talet. Hon såg länge ut att förbli en enboksförfattare. Men inte bortglömd. ”Rotlös” från 1988 har blivit en feministisk klassiker och hör till det sena 1900-talets starkare engelskspråkiga romaner. Med kirurgisk skärpa skildrar Dangarembga berättaren Tambudzais väg från extrem fattigdom till elitutbildning i 60-talets Rhodesia: ett utdraget enpersonskrig mot patriarkat och rasism men utan ett uns sentimentalitet. ”Rotlös” slutar dock öppet och nu, 18 år senare, har det kommit en uppföljare. Nu går Tambu i senior high school, befrielsekriget rasar, och som ung vuxen ska hon forma sig en tillvaro i det självständiga Zimbabwe. ”The Book of NOT” kräver mer av läsaren än ”Rotlös”. Vägen uppåt och utåt har blivit mindre tydlig. Fokus ligger på de extrema psykiska spänningarna som alstras av rasismen i Tambus nästan helvita elitskola. Tambu vill ju vara likadan, ja, bättre än de vita flickorna men kan aldrig bli vit. Den gränsen överskrider man bara på låtsas. Samtidigt väntar en annan samhällsordning i faggorna. Kriget kräver att man tar ställning, men Tambu avkrävs motsatta ställningstaganden. ”The Book of NOT” blir därmed en roman om omöjligheten som livstillstånd. En omöjlighet inringad med sällsynt språklig precision. Som motvikt till den anglosaxiska dominansen kan man hålla fram den franskspråkiga Bessora, som av någon anledning inte alls har uppmärksammats i Sverige. Ända sedan debuten med ”53 cm” (1999) har hon med burleska och absurda medel rört sig i mellanrummet mellan Afrika och Europa. Här möter vi ett annat språkligt universum – mindre George Eliot och Alice Walker, mer Alfred Jarry och Rabelais. Den språkliga lekfullheten kunde ibland jämföras med Jonas Hassen Khemiri och Alejandro Leiva Wenger. Bessoras tredje roman, ”Petroleum”, från 2004, är en rapp och bitsk fantasi kring oljeexploatering och terrorism i Gabon – skriven före klimatdebatten – och för drygt en månad sedan kom hon ut med ”Cueillez-moi jolis Messieurs” (ung. Plocka mig, mina herrar), en roman som enligt recensionerna behandlar aidstemat med samma absurdistiska energi. Mottagandet av Bessora har varit blandat, eller rättare sagt polariserat. Det litterära klimatet i Frankrike har sina konservativa drag och Bessora nöjer sig inte med att vara en duktig ”frankofon” – det vill säga franskspråkig men icke-fransk – författare. I stället mixtrar hon, genom sin dubbla förankring i Gabon och den franska litterära traditionen, med själva den franska identitetens gränser. Det är provocerande och välbehövligt. Och ännu ett tecken på att Afrikas kvinnliga författare kliver in i centrum. Stefan Helgesson stefan.helgesson@dn.se Négritude var en litterär och intellektuell rörelse som startades i 1930-talets Paris av Leopold Senghor, Aimé Césaire och Leon Damas. Syftet var att förena svarta, särskilt inom det franska imperiet, och återupprätta deras kulturella stolthet efter slavhandelns och kolonialismens härjningar. Publiceringen av afrikansk litteratur på engelska tog fart efter nigerianen Chinua Achebes debut med ”Things Fall Apart” 1958. Numera ingår afrikanska författare självklart på läslistorna på amerikanska universitet. Viktiga kvinnliga författare utöver dem som nämns i artikeln är Mariama Bâ, Flora Nwapa, Calixthe Beyala, Unity Dow, Yvonne Vera, Paulina Chiziane, Rayda Jacobs och Sindiwe Magona.


Fyndigt och fartigt när bröderna Marx går igen

Summary: ”Den stora premiären” på Fredriksdals-teatern i Helsingborg är en hyllning till bröderna Marx, men spinner också trådar till Poppe och Charlie Chaplin. Sjuhelsikes bra, tycker DN:s Rikard Loman.

Teater ”Den stora premiären” Åke Cato och Mikael Neumann Regi: Adde Malmberg Medv: Eva Rydberg, Ola Forssmed, Kim Sulocki, Ing-Marie Carlsson, Johannes Brost, Mia Poppe m fl Scen: Fredriksdalsteatern, Helsingborg Årets uppsättning på traditionstunga Fredriksdals utomhusteater är annorlunda på flera olika sätt. ”Den stora premiären” är en hyllning till bröderna Marx, och bara det är en avvikelse från den regel som säger att pjäserna på Poppes gamla teater ska vara ordentligt rotade i det skånska och lokalpatriotiska. Allt kretsar denna gång kring Eva Rydbergs Harpo, Ola Forssmeds Groucho och Kim Sulockis Chico. Alla tre bidrar på snåriga och snurriga sätt till att rädda en rivningshotad teater. Mer uppseendeväckande är det ändå att årets uppsättning tillåter sig att inte bara vara rolig, utan även allvarlig och trotsig: Rydbergs stumme Harpo tar plötsligt till orda och säger med märkligt vemodig uppsyn att världen skulle vara bättre om vi talade mindre; Johannes Brosts gangsterboss, som hotar att göra om teatern till en boxningsarena, kritiserar i förbigående demokratin i det nya Amerika; Mia Poppe och Kalle Rydberg reflekterar i rollen som det unga, förälskade paret över rollen som förälskat ungt par. Så brukar det inte vara på Fredriksdal. Allra mest uppseendeväckande är det emellertid att årets uppsättning är så sjuhelsikes bra, fyndig och fartig som aldrig förr. Åke Catos och Mikael Neumanns nyskrivna komedi och Adde Malmbergs regi skapar utrymme för både fysisk och verbal komedi på hög nivå. Uppsättningen som helhet är en veritabel clownskola som spinner fina trådar som förbinder Rydberg, Poppe, bröderna Marx, Chaplin och många andra företrädare för en uråldrig gycklar- och commedia dell’arte-tradition. Pjäsen passar naturligtvis Eva Rydberg som hand i handske. I denna uppsättning är hon både lärare och elev. Hon citerar en förebild för att visa hur hon själv bar sig åt för att skaffa sig komiska ben. Om man inte såg Harpos storhet förut så gör man det nu, genom Rydberg. Hon är omgiven av en förhållandevis anonym ensemble, men Ola Forssmed imponerar stort i sin konsekventa Groucho-imitation. När han inte vrider kroppen ur led sjunger han som en Tom Lehrer och hans version av ”Lydia” är fenomenalt underhållande. Kim Sulocki gör en betydligt mer återhållen, men alldeles egen Chico. När de tre tillsammans genomför ett finurligt spegelnummer är det som om hela Fredriksdalspubliken kollektivt tappar hakan. Man besöker i regel inte denna teater för att få se perfektion. Huvudpersonerna backas upp fint av den övriga ensemblen. Birgitta Johanssons gangsterbrud, som försöker kuppa åt sig en huvudroll, har pjäsens falskaste sångröst, men allt hon gör denna kväll är klockren komik. Christer Söderlund är också en utmärkt gammal gubbstrutt. Hans dåliga minne ligger till grund för hela intrigen och hans omständliga berättande försenar den lyckliga finalen, men hela kvällen går alldeles för snabbt. Rikard Loman teater@dn.se


Blygsam trollkarl utan förklädnad

Summary: Elva år gammal blev han Harry Potter med hela världen. Och stenrik. Men Daniel Radcliffe försöker vara en vanlig tonåring som mest ser fram emot rockfestivaler i juli - samtidigt som den femte filmen "Harry Potter och Fenixorden" har premiär.

Jag har läst någonstans att Daniel Radcliffe kan vrida ena armen i 90 graders vinkel. Jag kommer att tänka på det när vi träffas i London, och han artigt sträcker fram handen för att hälsa. Utan sin rollfigur Harry Potters runda glasögon, svarta, buskiga hår och slängkappa ser han ovanligt vanlig ut. Som en vanlig sjuttonåring, i t-tröja och jeans. För mig, som är Harry Potter-fan, känns det för en kort sekund lite snopet. Daniel Radcliffe har spelat Harry Potter - pojken som på sin elvaårsdag får reda på att han besitter magiska krafter - i fem filmer, med ytterligare två på gång. Den första filmen "Harry Potter och de visas sten", spelade Daniel in när han var tolv. Sedan dess har han spelat in Potterfilmer elva månader om året, med undantag för ett halvårs uppehåll mellan den andra och tredje filmen då hans föräldrar krävde att han skulle gå i vanlig skola ett litet tag för att inte bli helt desillusionerad. Det verkar ha fungerat. - Jag har bestämt mig för att aldrig bli en av de där människorna som det går rykten om i branschen, säger han. Det finns så mycket arrogans bland skådespelare, som jag är glad över att kunna säga att Harry Potter-gänget är fritt från. Daniel Radcliffe är allvarlig och sprallig om vartannat. En sjuttonåring med musik som främsta intresse. Jag tror att vi kommer bra överens. Jag skojar med honom och frågar om han någonsin sagt "Vet ni inte vem jag är! Jag är världens mäktigaste trollkarl!" i någon situation. Daniel skrattar först högt och skakar på huvudet. Sedan sträcker han lite på sig och svarar med allvarlig, vuxen röst. - Nej, något sånt har jag aldrig gjort. Jag hör hela tiden saker från människor som jobbat med film, de säger "Den och den var en riktig mardröm att jobba med". Sådan ska jag aldrig bli. Harry Potter tycker ofta att folk dömer honom på förhand för att han är känd. Känner du också så? - Kanske. Men jag är inte så rädd för det. Om de bara vill vara vän med mig för att jag är känd så kommer de nog inte att bli det i alla fall. Om de dömer mig efter något de hört så bryr jag mig inte. Jag tycker inte att det är rätt att döma någon innan man har träffat dem. Har du haft erfarenhet av det? - Inte riktigt. De som vill bli polare med en för att man är berömd är lätta att känna igen. De är inte så subtila, det är vanligtvis de som kommer fram och säger "Du vet, jag vill inte bli kompis med dig bara för att du är känd". De som säger så är alltid de som vill bli det just därför. Trots att Daniels liv de senaste fem åren bestått av att spela Harry Potter är han väldigt angelägen om att stå med båda fötterna på jorden, och att göra ett bra jobb framför kameran. Att han tar skådespeleriet på allvar säger han är främsta skälet till att han tackat ja till att spela sexuellt förvirrad stallpojke i pjäsen "Equus" på London National Theatre, en roll som även inkluderar en tio minuter lång nakenscen. Att han är medveten om bilden av sig själv som lillgammal barnskådis är tydlig i ett extra roligt avsnitt av Ricky Gervais teveserie "Extras" där han flörtar med alla äldre kvinnor. Harry Potter-filmerna, baserade på J K Rowlings böcker, har inte bara gjort Daniel världskänd, utan också till Storbritanniens rikaste tonåring, god för ungefär 40 miljoner kronor (vilket är flera miljoner mer än vad Prince Harry är värd, till exempel). Och då har han inte ens skrivit på kontraktet för den sjunde och sista filmen i serien ännu. - Men jag vill inte veta hur mycket pengar jag har på banken, säger han. Jag får väl reda på det när jag är arton ändå. Jag är så klart medveten om att jag lyckligt lottad, men jag känner inte att jag måste hålla på och räkna. Sedan den första filmen, för sex år sedan, har Daniel fått spela mot många stora namn som har kommit och gått i olika biroller, som Kenneth Branagh, Emma Thompson, Michael Gambon och Gary Oldman. En av de större rollerna, som Harrys ärkefiende Voldemort, spelas däremot av en oigenkännlig Ralph Fiennes. - Jag har aldrig sett så många människor runt en monitor som när vi gjorde första scenen med Voldemort. Det var otroligt. Alla blev helt knäpptysta direkt när Ralph kom ut på scenen. Varför då? - Hans närvaro och rollen han spelar. Egentligen var det bara kostymörerna och sminköserna som visste hur han skulle se ut. Kamerakillarna, ljuskillarna och alla andra visste ju inte. Det är ju inte som att det skickas runt foton av hur alla kommer att se ut efter flera timmars makeup. Han kom ut på scenen och alla blev knäpptysta för att han såg verkligen väldigt läskig ut. Var det första gången du såg honom också? - Nej. Jag hade sett honom strax innan. Jag hade blivit sminkad och var på väg till min loge när jag kom på att jag hade glömt en cd i sminkstudion. Så jag rusade in och skrek "Hej allihopa, ledsen, jag glömde en grej!" och skulle precis ta skivan när jag insåg att Ralph Fiennes satt i stolen. Jag blev alldeles paff och sa "Oj, hej, jag heter Dan förresten". Jag tog ur skivan lite generat och sa "Hej då, vi ses på scenen". Jag kände jag mig lite skämmig efteråt. Stannar du aldrig upp och tänker "herregud, det är ju Gary Oldman jag har framför mig", när du gör en scen? - Jo. Speciellt när det är Gary Oldman! Han är den jag beundrar mest av alla jag jobbat med. Han och Imelda Staunton. De var jättesnälla och hjälpte mig med idéer och så i scenerna som vi hade tillsammans. Först är man rätt blygsam. Faktum är att jag var generad ett bra tag runt Gary. Inte på grund av något han gjorde utan bara för att det var han. Får du någon specialinformation från J K Rowling om hur det här äventyret kommer att sluta? - Jag vet ett par små detaljer om den sjunde boken. Avslöjade hon det för dig för att ni är kompisar? - Jag frågade henne inte ens. Hon är väldigt avslappnad runt mig. Det var ett tillfälle då det fanns en viss grej från en av filmerna i min loge och producenten var där och då sa hon "David, kasta inte bort den där, du kommer att behöva den i sista filmen". Sådana små grejer slänger hon ur sig hela tiden. Vad skulle hon svara om du bad henne berätta vad som kommer att hända? - Hon skulle nog säga nej. Och med rätta. Hon borde inte tala om något för mig, det vore inte bra. Det är som om du skulle få reda på vad som kommer hända med dig om fem år. Om jag visste vad som väntar Harry skulle jag nog ändra sättet jag spelar honom på. Harry vet ju inte vad som ska hända med honom så jag borde ju inte heller veta det. Plus att jag är jättedålig på att hålla hemligheter. Jag kommer att tänka på det där med armen. Jag frågar om det är sant att han kan vrida den i någon konstig vinkel och han skiner upp som en sol. Han ställer sig upp och ber mig kolla när han - faktiskt - vrider hela armen ett halvt varv. - Hade det funnits en kamera i rummet hade jag aldrig visat det här för dig, fnissar han. Jag säger att jag är imponerad. Det sporrar honom på något vis och han ber mig räkna till tre. Ett, säger jag och han räcker ut tungan och viker den. Två, säger jag och han rullar tungan till en boll. Tre, säger jag och tungan blir till en rullad. Han flinar. - Läskigt, eller hur? Jag har lärt mig göra några riktigt skumma saker. Du får välja dina tillfällen med försiktighet, påpek ar jag. Ja, lovar han halvt på allvar och jag frågar vad han ska göra i sommar. - Jag hoppas gå på musikfestivalen i Reading. Men det är svårt att få biljetter. Du kan ju alltid säga: "Vet ni inte vem jag är? Jag är världens mäktigaste trollkarl!" - Haha! Nej, men det vill jag inte för om man går in med VIP-biljetter hamnar man på sidan av scenen och jag gillar inte det, jag vill vara där alla andra är. De som kommer dit för musiken. Daniel Radcliffe blir 18 år den Daniel Radcliffe blir 18 år den 23 juli. Han gjorde sitt första professionella framträdande 11 år gammal som David Copperfield i en teveproduktion. När producenten David Heyman råkade på Daniel och hans pappa på ett teaterbesök påpekade Heymans fru att Daniel såg ut som den tecknade Harry Potter i böckerna. Heyman såg likheten direkt och gav honom rollen. Böckerna om Harry Potter är skrivna av J K Rowling. Den sjunde och sista boken i serien kommer ut på engelska i sommar. Filmatiseringen av "Harry Potter och Fenixorden" (efter den femte boken i ordningen) har svensk premiär den 13 juli.


Italien är mycket mer än latte

Summary: Italiensk samtidskonst intar Röda sten i Göteborg.. Mario Airò är en av 14 italienska konstnärer som medverkar i sommarutställningen "Fatto in Svezia" på Röda sten i Göteborg.

- Säg stopp, säger baristan. Mario Airò säger stopp när en tredjedel av espressokoppen är fylld, lägger i socker och rör om: - Så här skall en espresso se ut. Mario Airò är en av 14 italienska konstnärer som medverkar i sommarutställningen "Fatto in Svezia" på Röda sten i Göteborg. Vi sätter oss på kulturhusets uteservering, med utsikt över älven. Mario Airò tänder en liten smal cigarrett. - Ingmar Bergman är ännu den mest kände svenske konstnären i Italien. Carsten Höller känner jag till förstås, fast han är väl tysk? Mario Airòs bidrag till utställningen har arbetsnamnet "Absolute beginning". Små hittade teckningar har projicerats och uppförstorats. Bilderna är förhistoriska och de flesta av okänt ursprung. Men en är svensk, berättar han: - Den föreställer två flygande män, med insektsliknande vingar. De har stora näsor, kanske bär de masker, det är något schamanaktigt över allt. Jag är intresserad av perception, hur vi för bara 200-300 år sedan betraktade verkligheten på ett helt annorlunda sätt. Förberedelserna till "Fatto in Svezia" har pågått sedan 1998. Utställningen är ett utbytesprojekt - våren 2008 skall svenska konstnärer ställa ut i Turin, Siena och Rom. Oscar Aschan är curator: - Den svenska bilden av Italien är stereotyp. Jag vill visa att det finns mer än latte- och machokultur. En miljömedvetenhet till exempel och en stark feministisk rörelse. Bakom internationella stjärnor som Maurizio Cattelan och Monica Bonvicini döljer sig en stor, levande samtidskonstscen i Italien. För utställningen i Göteborg är några verk specialgjorda, andra har gjorts om för Röda stens lokaler. Kulturhuset är inne i en förändringsprocess. Efter att länge ha hyrt ut lokalerna till externa aktörer skall Röda sten nu i högre grad producera ett eget program: - Det handlar om en kontinuerlig professionalisering. I Göteborg finns ett stort behov av institutioner som arbetar med samtidskonst på hög nivå, berättar Henrik Andersson i den nya programgruppen. Institutionen Röda sten är huvudman för Göteborgs fjärde internationella konstbiennal 25/8-25/11. Curatorerna Joa Ljungberg och Edi Muka har bjudit in 28 konstnärer från olika delar av världen, bland andra Thomas Hirschhorn, Jenny Holzer och Pål Hollender. Biennalen skall i år, med blott tre miljoner kronor i budget, inte bara förankras nationellt och internationellt utan också lokalt. Parallellt med huvudutställningen i Göteborgs konsthall, Konstmuseet, Gamla posthuset och Röda sten, skall göteborgska konstnärskollektiv och konstnärsdrivna gallerier arrangera satellitprojekt. Vad är Röda Sten? Byggnaden Röda Sten är den enda kvarvarande industrilokalen i området Klippan, under Älvsborgsbrons södra fäste i Göteborg. Kulturhuset Röda Sten startades 1991. Det drivs av en ideell förening med cirka 1.000 medlemmar och omfattar utställningsverksamhet, restaurang och uteservering. Området Röda Sten har fått sitt namn efter en mytomspunnen sten som sägs ändra färg. En svensk officer lär ha dödats där och hans blod sprutat över stenen. Utställningen "Fatto i Svezia" pågår t o m 5/8, info: www.rodasten.com


Kvinna med dubbel blick

Summary: Birgitta Holm fängslar med sin inlevelse och energi. Ingrid Elam läser en ny biografi om Victoria Benedictsson där den kvinnliga författaren är ett solklart subjekt, inte ett offer.

Böcker Birgitta Holm ”Victoria Benedictsson” Natur och kultur Victoria Benedictsson tog sitt liv på ett hotellrum i Köpenhamn natten till den 22 juni 1888. Självmordet var noga planerat, hon hade försökt en gång tidigare och ville inte misslyckas igen. Varför gjorde hon det? När jag gick i skolan hette svaret Georg Brandes. Victoria Benedictsson hade ett olyckligt kärleksförhållande med honom. Hon var den lilla postmästarfrun från Hörby som skrev under pseudonym, han var sin tids mäktige och maktfullkomlige kritiker som avfärdade hennes sista roman ”Fru Marianne” med ett föraktfullt ”dameroman”. På 1970-talet blev Benedictsson stor, den viktigaste svenska åttiotalsförfattaren efter Strindberg och ett självklart namn i kanon. Det kom nyutgåvor av romanerna och novellerna, det skrevs avhandlingar och, viktigast, den tidigare opublicerade dagboken gavs ut. Då var det Victoria Benedictssons pseudonym Ernst Ahlgren som dödade henne. Pseudonymen hade gjort det möjligt för henne att skriva, men den blev till slut ett alltför tungt bevis på den kvinnliga författarens utanförskap. Alla i Hörby visste att postmästarfrun målade, men ingen att hon skrev. Det är Birgitta Holm som i sin nyutkomna bok om Victoria Benedictsson påminner om vad som ansågs vara en lämplig syssla för en kvinna. Birgitta Holm frågar aldrig rent ut varför Victoria Benedictsson tog sitt liv, hon är för klok för det, men hon målar ett porträtt av författaren i en livligare färgskala än den man är van att se. Inte bara grått och svart, utan också bitskt stålblått med här och var små explosioner av rött och gult. Även om Birgitta Holm inte kommer med så många nya forskningsrön blir bilden ändå ny: Victoria Benedictsson är ett subjekt, inte ett offer. Det gäller även under natten i Köpenhamn. Men är bilden sann? Eller är det biografens eget temperament som färgar av sig på föremålet? Det är en kättersk tanke jag inte riktigt kan mota undan eftersom jag läst Birgitta Holms tidigare böcker om romanens ”mödrar” och vet att hon är en medryckande skribent som kan få den oansenligaste texttrasa att glänsa och stråla som Aladdins lampa. Det kan å andra sidan aldrig vara en invändning om man inte blir besviken när man sedan går till källorna och finner att lampan bara var en grå trasa trots allt. Så är det inte här. Birgitta Holm har en förmåga att ta en alltför välbekant, nednött rad och vrida den så att dess betydelse förändras och växer. I boken om Selma Lagerlöf var det ”Äntligen stod prästen i predikstolen” som fick rymma ett helt litterärt program, här är det den lite mindre kända men skenbart triviala ”Dörren till det lilla serveringsrummet gick upp och Marianne trädde in”. ”Fru Marianne” är en svensk ”Madame Bovary” med ett utopiskt slut. Marianne är en ung flicka som är fostrad till att servera sig. Hon har fötts upp på romantisk litteratur och blir besviken på äktenskapet med sin präktige och lite tråkige make. Hon inleder det som då kallades flörtationer med en vän i familjen, men vaknar ur förtrollningen när hon väntar barn med sin man. Då inleder hon ett reparationsarbete som inbegriper henne själv såväl som männen i hennes liv. Hon vill nu bygga på gemenskap, inte bara eller ens i första hand mellan själar, utan mellan kroppar och i det dagliga arbetet. Samtiden, det vill säga de manliga författarna och kritikerna, ville i stället ha fri kärlek och känslans primat över tanken. Även eftervärlden har i ”Fru Marianne” sett en tillbakablickande utopi, men Birgitta Holm är säker på sin sak: Victoria Benedictsson var mer än hundra år före sin tid när hon försökte beskriva en annan grund att stå på än förälskelse. Hon kunde inte leva som hon skrev. Äktenskapet med postmästaren blev efter några år en överenskommelse om samexistens under samma tak men inte i samma rum. Arbetsgemenskapen sökte hon i stället med en ung man i prästgården, Axel Lundegård, som blev hennes lyssnare, läsare och medskribent. Och även om hon i böckerna ger uttryck för sensualism och längtan blev kärlekens praxis en grym besvikelse för henne, en kväljande upplevelse, nogsamt redovisad, beskriven och chiffrerad i Stora boken, dagboken. Långt innan den vampyriska kyssen blev ett motiv i konsten beskrev Victoria Benedictsson Brandes kyss, som hon längtat och fantiserat om, som ett bett, hårda tänder mot kalla läppar, något ”glupskt utan värme”. Det finns i det mesta av det Victoria Benedictsson skrev en mörk fläck, ett sår som handikappar kvinnan, gör henne till en stympad man och samtidigt till en unik, utvald varelse. Birgitta Holm petar i såret på jakt efter en förklaring. Vad var det som födde sexualskräcken hos den starka och sinnligt begåvade Victoria Benedictsson? En lösryckt rad, om hur hon ”från sitt sjunde levnadsår fått svälja sådana saker”, får växa till bevis på incest. Det är en övertolkning som är helt onödig, vi behöver inte ha svar på frågan. Det räcker med att vi ser såret. Och att Victoria Benedictsson själv såg det. Något av det mest fascinerande med Birgitta Holms läsning är just att hon visar hur dubbel Benedictssons blick är. Andra har gjort det tidigare, men Birgitta Holm lyfter fram citaten, fyller ut bilden med sin inlevelse, fängslar med sin energi. Brandes plågade Victoria Benedictsson, berättade om sina andra erövringar för henne och förebrådde henne för hennes erotiska ovilja. Men hon var inte hans offer. Det var han som var osäker, hon såg honom i ett klart och obarmhärtigt ljus och visste vem hon själv var och vad hon ville. När hon inte hade makt att styra sitt liv tog hon makten över sin död. Ingrid Elam litteratur@dn.se


Keramiska betraktelser av samtiden

Summary: Konsthantverk har stor publik dragningskraft, ändå satsar de etablerade institutionerna sällan på utställningar. Gustavsbergs nya konsthantverkshall är extra välkommen.

Utställning ”Illuminations” ”Magisterelever x 6” Gustavsbergs konsthall t o m 16/9 2007 För att göra Gustavsbergs hamn än mer intressant för besökare och stärka områdets varumärke finansierar Gustavsbergs Hamn AB en konsthall med inriktning på samtida konsthantverk. Den öppnade förra veckan och ingår i en satsning på ”event, mässor och turism”, enligt bolagsvd:n Dag Landvik. Till satsningen hör också, bland annat, en ny mässa för historiskt och nutida konsthantverk som har premiär i november. Även den alltså tematiskt kopplad till kustsamhällets anrika porslinsindustrihistoria. Varumärkesprofilering och identiprenörskap var orden. Men en satsning på konsthantverkshall är välkommen. I dag finns anmärkningsvärt få scener öronmärkta för fältet, i synnerhet med tanke på hur utbrett intresset är. De få gånger som stora etablerade institutioner satsar ordentligt på konsthantverk vallfärdar publiken. Konsthallen behövs, och i Gustavsberg är konsthantverkslivet redan nu livaktigt. Framför allt genom Ateljéföreningen där en stor del av Stockholms mest etablerade konsthantverkare är medlemmar, med verkstäder i de gamla industrilokalerna. Flera av dem ställer sedan i går och till och med september ut på porslinsmuseet i Gustavsberg, mittemot nya konsthallen. Gustavsbergs konsthall har ambitionen att bli en flaggskeppsarena, välkänd såväl inom som utom landets gränser. Men för det känns utställningslokalerna väl små. Kanske går det ändå vägen, om tanken också är att vara med och driva debatten och arbeta på flera plan, för det finns ett sug efter röster. Premiärutställningen består av två delar. Huvudnumret är skulptural och tydligt berättande samtidskeramik från Sverige och Norge av sex handplockade utövare. Tema skulle kunna vara vardagens cirklar och bräcklighet. Andra utställningsdelen står årets magisterstudenter från Konstfacks keramik och glas-linje för. Norge representeras av Irene Nordli, verksam i Oslo. Hennes släta och sterilt blankglaserade, alien-underliga och manskönade figurer illustrerar fullkomlighet och ofullkomlighet i ett: ”Skäms inte för att du är människa, var stolt! … Du blir aldrig färdig, och det är som det skall”, för att stjäla några rader från en känd poet. Utseendemässigt sett kunde gestalterna lika gärna vara gjorda av plast som av lera. Konsthantverk är ”en disciplin med bredd och mångfald där hantverket och materialkunskapen är basen, varifrån formen och konsten växer åt många håll”, menar Maj Sandell, hallens konstnärliga ledare. Följaktligen visas Susanne Larssons pilligt modellerade och färglagda vardagsbetraktelser från köksbord och dagissamlingar, som annars blivit mest uppmärksammade i bildkonstsammanhang, parallellt med exempelvis Jakob Robertssons keramiska interiörer, han är medlem i konsthantverksgruppen We work in a fragile material. Ett statement tydligt som något. Begreppen sitter i betraktarnas ögon. Sedan tillkommer en butiksdel, som kanske tar en femtedel av utrymmena i anspråk, en alltför stor plats av helheten. Samtidigt är det ett faktum att många tillverkare av mindre bruksorienterade men högkvalitativa, unika föremål har haft svårt att finna lämpliga försäljningsplatser. Här visas alla på en och samma yta, en dröm för Samlar-Sverige. Dessutom: Vill man snabbt och effektivt uppleva bredden i samtida svensk, handgjord keramik och glas är det till butiken man ska gå. Åtminstone innan för mycket har sålts och ordningen rubbats. mALIN VESSBY form@dn.se


Popfarbror i fas med sin ålder

Summary: Nick Lowe närmar sig sextioårsstrecket och fortsätter att göra tidlösa, stillsamma, enkelt formulerade skivor. ”Det tar mig evigheter att få en låt att låta som om jag just hittade på den”, säger han till DN:s Nils Hansson i London.

LONDON. Skivan heter ”At my age”. Nick Lowe är femtioåtta år fyllda och lika vithårig på det tecknade omslaget som i verkligheten. Han vill inte låtsas att han är ung, tvärtom är det här hans sätt att visa hur underbart gammal han har blivit. Han säger dessutom att det är något han har jobbat mot i tjugofem års tid. Ända sen hans korta tid som framgångsrik popstjärna tog slut i början av 80-talet, och han undrade vad han skulle hitta på nu – en ung fördetting som inom sig hade den paradoxala känslan av att inte riktigt ha kommit i gång ännu. – I jazzmusiken finns ju inte det problemet, säger Nick Lowe. Man kan inte vara för gammal. Eller i bluesen, eller den klassiska musiken. Men på den tiden fanns det inte något sådant som en trovärdig, äldre popsångare. Jag ville hitta ett sätt att använda det faktum att jag blev äldre – i den här branschen som inte värdesätter åldrande – så att folk skulle säga ”åh jag önskar att jag var lika gammal som Nick Lowe”. Vi sitter på hans förlag, tre trappor upp mitt i Soho, det är sex år sedan förra albumet men den trettiotre minuter korta skivan låter som något han svängde ihop kvällen efter att den förra blev klar. Korta låtar, enkelt formulerade, stillsamt inspelade av några äldre herrar som har känt varandra länge. – Ja, du vet, säger Nick Lowe, det tar mig evigheter att få en låt att låta som om jag just hittade på den. Som om jag totade ihop den på tio minuter. Det krävs veckor av tankar, för att få det att låta som att det inte krävde något tankearbete alls. Jag tänker på låtskrivande hela tiden, men det mesta jag skriver är rent skräp. De senaste skivorna har alla kommit till på ett liknande, makligt vis. När Nick Lowe har fått två låtar klara som han är riktigt nöjd med, då ringer han ihop bandet och börjar spela in. Sen tickar det på, med en inspelning här och en där och efter ett år eller så står han där med ett nytt album. Inte så denna gång. Eftersom det hände saker i livet, som störde lunken. Å ena sidan dog hans föräldrar, strax efter varandra. Å andra sidan fick han sitt första barn, en nu tvåårig son. Så inspelningarna kom lite när de kom, och i hans öron låter därför resultatet mer som en samlingsskiva än som ett regelrätt album. Vi andra hör en skiva som präglas av exakt samma sorts lugna tidlöshet som de tre föregående, vilka Nick Lowe ser som en sorts trilogi. Möjligen med en aning större influens av gammal soul och en aning mindre av gammal country. – Jag är väldigt uppenbar med mina influenser, säger han. Du vet, man tar ett talesätt här, stjäl en liten bit där. Det är hur du blandar ihop det som betyder något. Men jag avskyr allt som är retro, det är inte alls vad jag håller på med. Däremot erkänner han att han inte längre har någon koll på ny musik. Han är fortfarande en musikfantast av stora mått, men det han lyssnar på är gamla grejer. Från 1948 till 1975, eller så. Fram till alldeles före punken. – Det finns en sådan mängd av ofattbar musik som gjordes under den tiden, säger han. Till största delen av folk du aldrig har hört talas om, som aldrig lyckades. Det är nästan som om de strålades in från yttre rymden, för man ser aldrig några andra bevis på att de över huvud taget levde. Allt som finns är skivorna. Vilka gjorde alla de här otroliga soulskivorna på 60-talet med tusentals artister på små skivbolag? Eller rockabilly? Det låter som något Marsmänniskor har hittat på. För Nick Lowe är punken den stora vattendelaren. Vilket är lite lustigt, med tanke på att han var en av nyckelfigurerna på den tidiga engelska punk- och nyavågenscenen. Dels som producent, för bland andra The Damned, Elvis Costello och The Pretenders, dels som en av grundarna av det lilla, högljudda skivbolaget Stiff, där många av de tidiga punksinglarna gavs ut samtidigt som de stora skivbolagen ännu inte visste hur de skulle behandla detta nya musikfenomen. – Det var bara en kort tid, men det var underbart, säger han. Vi var aporna som styrde djurparken. Vårt budskap till de stora bolagen var: Försök inte ens tävla med oss, vi är både hippare och smartare. Ni har ingen chans att hålla vårt tempo, vi kan ha en skiva ute i butikerna denna eftermiddag! Och det varade väl ett halvår, eller kanske ett år, sen hade de stora skivbolagen tagit initiativet igen. Men han ser samtidigt en ironi i att vara en av dem som sägs ha sopat rent med det gamla och slagit upp en ny dörr för punken. Hans perspektiv var helt annorlunda. – Jag trodde att det här var slutet, säger Nick Lowe. Vad vi gjorde var att dansa runt popmusikens lik och ge det ett rejält kok stryk. Och vid månadens slut skulle vi alla vara tillbaka i kexfabriken. Riktigt så blev det nu inte, men Nick Lowe har fortsatt att gräva sig ner i musiken före punken. Han tycker att den moderna musiken har blivit på tok för konservativ och han ogillar modern studioteknik till den grad att han slutade ta producentjobb. – När all den där rymdmänniskomusiken gjordes, på 50-talet och 60-talet och 40-talet, då fanns det en sorts oskuld som gjorde allt mycket vildare. Nu är alla hippa, till och med korkade människor, alla har balla frisyrer och vet var de ska köpa sina kläder... Och jag tycker att det är lite synd. Nick Lowe kommer från en annan tid. På 60-talet kunde han höra ett rykte om att en snubbe hade en Fender Stratocaster-gitarr, tog reda på adressen, åkte dit med ett par vänner – och blev insläppt. En annan gång var det någon som hade en Jimmy Reed-lp, som de sökte upp och blev inbjudna att lyssna på. – Och det var aldrig: ”Vafan vill ni då? Försvinn!” Om man gick gatan fram med en Lightnin’ Hopkins-skiva, då kom någon fram och hejdade en. Och man blev kompisar. Något av detta kan finnas kvar inom dansmusiken, misstänker Nick Lowe, en särskild sorts mystik. – Det är lite farligt och lite av ett hemligt sällskap, säger han. Och flickorna är snygga. Jag tror att jag skulle dras till det. Men jag står inte ut med den sortens musik, inte vid min ålder. Nick Lowes linje är i stället att betona det stillsamma, det tassande och nästan framviskade. Och han har kunnat följa det spåret, eftersom han drog en sådan osannolik jackpot i början av 90-talet. En coverversion av hans gamla ”(What’s so funny ’bout) Peace, love and understanding” hamnade på soundtracket till filmen ”Bodyguard” (dock inte i själva filmen). Med draghjälp av Whitney Houstons ”I will always love you” sålde albumet 42 miljoner exemplar och gav Nick Lowe ungefär en miljon dollar i royalty. Han fick råd att ta det lugnt. I dag bor han i en närförort, nära Themsen, där folk känner igen honom men knappast som popstjärna. Han turnerar sällan och då i liten skala. Däremot ägnar han låtskrivandet alltmer omsorg. – Det fungerar lite grand som att vara i en lägenhet, säger han, och höra hur radion i lägenheten bredvid är inställd på samma station hela dagarna. Då och då spelar de världens coolaste låt. Du vet inte när den kommer, men när det händer så stannar du upp och lyssnar genom väggen. Du hör bara en liten bit, men du skriver ner den eller lägger den på minnet. Lite senare spelar de den igen, och du får fatt i ännu en liten bit. – Och de verkligt stora låtskrivarna, det är de som är bäst på att lyssna av den här melodin och inte lägger sig i den. För frestelsen är att man hör en bit och tänker, javisst, jag fattar, och så avslutar man den själv. Och det blir aldrig lika bra. De största låtskrivarna är de som inte gör någonting själva. Jag får den känslan när jag hör Bob Dylan. Han har en förmåga att kanalisera någonting, som känns helt orört. Nästan som att hans hand inte har varit på det alls, ändå låter det så typiskt Dylan. nils hansson nils.hansson@dn.se 08-738 21 27