Fredrik Coltings roman förbjuds i USA

Summary: Författaren J D Salinger vann det första juridiska slaget mot den svenske förläggaren Fredrik Colting. Boken ”60 Years Later”, med samma huvudperson som i ”Räddaren i nöden”, stoppas nu på den amerikanska marknaden. Men om någon vecka ges boken ut i Sverige.

Litterära lekar med J D Salinger och hans protagonist Holden Caulfield hör inte hemma på den amerikanska bokmarknaden. Det slog en domstol i New York fast i onsdags. Domen innebär att utgivningen och distributionen av den svenska förläggaren Fredrik Coltings bok ”60 Years Later. Coming through the Rye” stoppas i USA. J D Salinger hävdar att boken innebär ett brott mot upphovsrätten och stämde för en månad sedan Fredrik Colting och hans förlag Nicotext. Domaren Deborah Batts slår fast att boken ”i stor omfattning lånar från ’Catcher’, både innehållsmässigt och stilistiskt”. Hon konstaterar också att huvudpersonen i ”60 Years Later”, Mr C, är en kränkning av J D Salingers antihjälte Holden Caulfield, som i ”Räddaren i nöden” planlöst driver omkring i New York under några dagar. – Det känns helt sjukt att en bok kan bli bannlyst i USA, som ändå är ett fritt land. Hur man än ser på det så är det faktiskt fråga om censur, säger Fredrik Colting. Han konstaterar ändå att det inte finns någonting som gör en bok så populär som när den blir förbjuden. – Det blir ju som ”Banned in the US”. Vi funderar faktiskt på att göra ett sådant klistermärke och sätta på boken. Fredrik Coltings bok, som ges ut under pseudonymen John David California, är en intertextuell lek med J D Salingers klassiker ”Räddaren i nöden” från 1951. Både Salinger själv och hans huvudperson Holden Caulfield är med i ”60 Years Later”, som Fredrik Colting beskriver som ”en modern Frankenstein”. – Den handlar om relationen mellan skapare och karaktär. Holden Caulfield har ju blivit som ett monster för Salinger, hans karaktär är större än han själv. I en passage i min bok försöker han till och med att ta livet av honom. Nicotext har redan gett ut ”60 Years Later” i Storbritannien och planerar att lansera den i Sverige om en vecka. Den ska även översättas till svenska nästa år. Fredrik Colting och Nicotext kommer att överklaga domstolens beslut till en högre instans.


Svensk roman förbjuds i USA

Summary: Författaren J D Salinger vann det första juridiska slaget mot den svenske förläggaren Fredrik Colting. Boken ”60 Years Later”, med samma huvudperson som i ”Räddaren i nöden”, stoppas nu på den amerikanska marknaden.

Litterära lekar med J D Salinger och hans protagonist Holden Caulfield hör inte hemma på den amerikanska bokmarknaden. Det slog en domstol i New York fast i onsdags. Domen innebär att utgivningen och distributionen av den svenska förläggaren Fredrik Coltings bok ”60 Years Later. Coming through the Rye” stoppas i USA. J D Salinger hävdar att boken innebär ett brott mot upphovsrätten och stämde för en månad sedan Fredrik Colting och hans förlag Nicotext. Domaren Deborah Batts slår fast att boken ”i stor omfattning lånar från ’Catcher’, både innehållsmässigt och stilistiskt”. Hon konstaterar också att huvudpersonen i ”60 Years Later”, Mr C, är en kränkning av J D Salingers antihjälte Holden Caulfield, som i ”Räddaren i nöden” planlöst driver omkring i New York under några dagar. – Det känns helt sjukt att en bok kan bli bannlyst i USA, som ändå är ett fritt land. Hur man än ser på det så är det faktiskt fråga om censur, säger Fredrik Colting. Han konstaterar ändå att det inte finns någonting som gör en bok så populär som när den blir förbjuden. – Det blir ju som ”Banned in the US”. Vi funderar faktiskt på att göra ett sådant klistermärke och sätta på boken. Fredrik Coltings bok, som ges ut under pseudonymen John David California, är en intertextuell lek med J D Salingers klassiker ”Räddaren i nöden” från 1951. Både Salinger själv och hans huvudperson Holden Caulfield är med i ”60 Years Later”, som Fredrik Colting beskriver som ”en modern Frankenstein”. – Den handlar om relationen mellan skapare och karaktär. Holden Caulfield har ju blivit som ett monster för Salinger, hans karaktär är större än han själv. I en passage i min bok försöker han till och med att ta livet av honom. Nicotext har redan gett ut ”60 Years Later” i Storbritannien och planerar att lansera den i Sverige om en vecka. Den ska även översättas till svenska nästa år. Fredrik Colting och Nicotext kommer att överklaga domstolens beslut till en högre instans. Erik Laquist erik.laquist@dn.se 08-738 15 01


Svensk roman förbjuds i USA


Ingen vanlig ungdomsfilm

Summary: Peter Schildt, regissören bakom "Ebba och Didrik" gör film av ungdomsromanen "Tusen gånger starkare". DN besökte inspelningsplatsen: "Skolan är bara en scen, handlingen skulle lika väl kunnat utspela sig på en vuxen människas arbetsplats, säger Peter Schildt.

På gamla Filmstaden i Råsunda har 23 förväntansfulla ungdomar samlats. Efter tre veckors förberedande grundkurs i filmmakandets ABC med regissören Peter Schildt ska de från och med måndag tillbringa sitt sommarlov i en högstadieskola i Stockholm. Här ska filmen ”Tusen gånger starkare” spelas in, baserad på den Augustnominerade ungdomsromanen med samma namn skriven av Christina Herrström. Men någon naturalistisk skildring av den svenska skolan är det inte tal om. - Skolan är bara en scen, handlingen skulle lika väl kunnat utspela sig på en vuxen människas arbetsplats, säger Peter Schildt. Handlingen kretsar kring 15-åriga Signe och hennes skolklass där de tuffa killarna och populära tjejerna, ledda av Mimi, regerar. När nyinflyttade, självsäkra Saga en dag kommer till klassen bryts alla oskrivna regler och roller. Någonting som leder till kaos för så väl elever som lärare men också ger mod till den tillbakadragna Signe. - Det är en berättelse om vad som händer när en förändrande eller annorlunda kraft kommer till en grupp, och hur den mottas, säger Christina Herrström. I det här fallet utgör en stark flicka den kraften. Peter Schildt och Christina Herrström har arbetat tillsammans med ungdomsfilm förut, och har tv-serier som ”Ebba och Didrik” och ”Glappet” i bagaget. Men de trycker båda på att det inte är en utpräglad ungdomsfilm som ska göras i sommar, utan en berättelse om sociala hierarkier, roller, grupptryck och könsmaktsordningar. Viktiga ämnen, men också någonting de båda tycker är ”trist och har tjatas lite mycket om”. ”Tusen gånger starkare” ska ta upp frågorna på ett enklare, mer klarsynt och underhållande, men också gripande, sätt. Svårt kan det tyckas, men att förmedla frågorna genom och till ungdomar är det bästa sättet enligt Christina Herrström. - En flicka uppmanas redan från dagis att vara stark och ta plats, men i slutändan tillåts hon inte ta den platsen, varken av sina jämnåriga eller vuxna. En stark tjej är provocerande, säger hon. Hon påpekar att det talas mycket om könsroller i skolan, att man tror sig vara så medveten där, men att ämnet aldrig följs upp. - Konstrasten mellan idé och verklighet blir oerhört tydlig. Dessutom var min tanke att provocera och irritera med den här historien, då är det väl bra om irritationen hamnar i händerna på den generationen som växer upp nu?, säger Christina Herrström. "Tusen gånger starkare” beräknas ha premiär i september 2010.


U2:s spektakulära turnépremiär i Barcelona

Summary: "U2 360" är deras första turné på tre år. Och den är inte liten. Med världens största scenbygge ska U2 ta arenarocken till nya höjder.

Den kallas "klon", U2:s 50 meter höga spindelliknande jättescen som är ett av världens största scenbyggen någonsin. På tisdagen var 90 000 personer på plats vid det spektakulära bygget för att se den irländska rockgruppens turnépremiär på Camp Nou i Barcelona. Premiären bjöd på nya låtar blandat med klassiker som "Beautiful day" och "Sunday bloody sunday". Låten "Angel of Harlem" tillägnades bortgångne Michael Jackson och låten mynnade ut i popstjärnas jättehittar "Man in the mirror" and "Don't stop 'til you get enough." Halvvägs in i konserten ringde bandets sångare Bono upp astronauterna på den internationella rymdstationen ISS, och flera svenska medier som var på plats rapporterade att gruppen med sin spektakulära scenshow tagit arenarocken till nya höjder. "De har uppfunnit arenarocken version 2.0" skriver exempelvis GP, och Expressen slår fast att showen "kommer att gå till historien". Det är inte första gången U2 bjuder på extravaganta scenshower, men "360" är U2:s dyraste turné hittills, skriver Reuters. Den kostar bandet i runda slängar 100 miljoner dollar, men det kan vara väl investerade pengar. Billboard uppskattar att turnén ekonomiskt kommer att överträffa 2005 års turné, "Vertigo", som gav bandet 389 miljoner dollar i kassan. "U2 360" kommer till 31 städer i Europa och USA och väntas ses av tre miljoner fans. Den 31 juli och 1 augusti spelar bandet på Ullevi i Göteborg.


Roskildefestivalen lockar inte svenskarna

Summary: På torsdag drar Roskildefestivalen i gång med dragplåster som Nick Cave, Coldplay och Nine Inch Nails. Men finanskrisen tycks ha fått svenskarna att stanna hemma.

Roskildefestivalen smygstartade redan på söndagen, då campingen öppnade för festivalens besökare. Det såg ut att bli en dramatisk början på musikfesten då en misstänkt bomb hittades på en stationsperrong i Roskilde vid lunchtid. När föremålet förstörts av militär visade det sig dock bestå av "ett paket med tre rör och några ledningar". Något sprängmedel fanns inte i paketet. På torsdagen drar festivalen i gång på allvar - med en svensk öppningsakt. Något överraskande har Roskildefestivalen meddelat att det blir Sveriges mesta hiphopare Petter som går ut först på stora scenen på torsdagens eftermiddag. Även Håkan Hellström, Ulf Lundell, Fever Ray, Jenny Wilson, Dungen och Adam Tensta spelar på festivalen. Men trots att festivalen flirtar med svenskarna är det just de besökarna som uteblir i år. Det beror på finanskrisen, enligt festivalledningen. - Vi har svårt att sälja biljetterna utomlands. Särskilt Island och Sverige är drabbade av valutakurserna, och det märks. Det går fint att sälja biljetter till danskarna, sade Esben Danielsen, talesman för Roskildefestivalen, till Danmarks Radio i juni. Festivalen uppger för TT Spektra att man sålt cirka 60 000 av de 75 000 tillgängliga biljetterna, drygt 5 000 färre än målet, och räknar med att hamna på noll eller med ett mindre underskott. Förra året samlade festivalen 68 000 besökare. Bland de största namnen på Roskildefestivalen i år finns Nick Cave & The Bad Seeds, Oasis, Kanye West, Faith No More, Slipknot, Pet Shop Boys, Coldplay och Nine Inch Nails. Roskildefestivalen arrangeras 2-5 juli. Hela spelprogrammet finns på www.roskilde-festival.dk.


Gemensam plattform för europeisk kultur

Summary: I dag börjar European Urban Music Days i Stockholm. I tider av förändring vill arrangörerna skapa en plattform för europeiska kulturutövare.

Samma dag som Sverige tar över ordförandeklubban i EU startar EU Music Days på Kulturhuset i Stockholm. Men dagarna har inte särskilt mycket med unionen att göra, här står EU för European Urban Music. Under fyra dagar kommer Kulturhuset i Stockholm att befolkas av artister, filmare, skivbolagsfolk och andra som sysslar med olika kulturformer och uttryck som har vuxit fram i europeiska storstäder. Tanken är att skapa en plattform där alla sorters europeiska kulturutövare kan mötas, knyta kontakter och öppna för samarbeten mellan olika lokala scener. Genom sådana samarbeten ska den europeiska urbana kulturen spridas och stärkas. – I så väl film- som musikbranschen ligger fokus oftast på amerikanska artister, och USA används alltid som referensram för artister som vill slå, säger Karin Rask, en av arrangörerna bakom EU Music Days. Men här på hemmaplan finns det en enorm potential, när det gäller både artister och efterfrågan. Det gäller bara att enas och på så sätt skapa möjligheter för europeiska artister att lyftas fram, synas och höras. Nätverkandet kommer dels att ske i form av konserter, dansföreställningar och filmfestival där de för den svenska publiken relativt okända artisterna får en chans att visa upp sig. Men en stor del av musikdagarna kommer också ägnas åt föreläsningar, seminarier och workshoppar där förutsättningarna för europeiska artister och urban kultur ska diskuteras. Någonting som enligt Karin Rask blir ännu viktigare i tider då exempelvis musikbranschen genomgår omvälvande förändringar. – I dag är det inte helt lätt att försörja sig på sitt skapande även om man är en duktig artist, säger hon. Därför kommer vi att introducera flera konkreta projekt som kan hjälpa artisterna i deras arbete. Så som en ny radiokanal helt dedikerad till europeisk urban musik. Eller BBBoxen (”Box that Breaks Borders”), ett tekniskt verktyg som hjälper artister att marknadsföra och distribuera sina alster på ett enklare sätt. European Urban Music Days pågår mellan den 1 och 4 juli. Anna Frey anna.frey@dn.se 08-738 15 16 Se även sista sidan i denna del.


Brüno-aktuelle Hammarsten i serie om manlig vänskap

Summary: Högaktuelle Gustaf Hammarsten får en av huvudrollerna i SVT:s nya storsatsning - dramaserien "Våra vänners liv". De tio avsnitten om manlig vänskap har premiär nästa höst.

I höst startar inspelningarna av SVT:s nya storsatsning "Våra vänners liv". Serien, som består av tio entimmesavsnitt, är ett drama om manlig vänskap. Bakom manus står Niklas Rockström som bland annat skrivit manus till flera Van Veeteren-filmatiseringar, samt Calle Marthin som bland annat arbetat med "Livet i Fagervik". Regisserar gör Jesper Andersson och Henrik Georgsson. "Våra vänners liv" handlar om de fyra vännerna Pontus, Mats, Olle och David, som har känt varandra i evigheter. Fyra vänner i 40-årsåldern som på olika sätt startar om sina liv när halva livet är kvar att leva och de trodde att alla val redan var gjorda. Men riktigt så blir det inte. - De är mitt i livet och tror att allt bara kommer tuffa på som vanligt när de upptäcker att det inte riktigt är så. Det är en dramaserie med humoristiska inslag. Det behövs alltid historier om manlig identitet, det kan man aldrig få för mycket av, säger regissören Jesper Andersson. Tre av seriens fyra huvudroller är redan klara. Det blir Jacob Ericksson, som senast sågs i dramaserien "De halvt dolda", Erik Johansson, som spelade huvudrollen i ett avsnitt av SVT:s dramaserie "Sthlm", samt Gustaf Hammarsten. Hammarsten är just nu högaktuell i Hollywood och över hela världen som Sasha Baron Cohens sidekick i storfilmen "Brüno", där han spelar Brünos hunsade assistent. Det spekuleras i att skådespelarna Björn Kjellman och David Dencik förhandlar om den fjärde huvudrollen, något Jesper Andersson inte vill bekräfta. - Vi har olika idéer om vem det skulle kunna vara, men det enda vi kan säga just nu är att den måste passa in i den övriga konstellationen. Klart är att de övriga passar väldigt bra i sina roller, säger Jesper Andersson. "Våra vänners liv" har premiär hösten 2010.


Jacksons far kan bli utan arv

Summary: Michael Jacksons sista testamente har dykt upp. Testamentet från 2002 delar upp stjärnans tillgångar mellan hans mamma, de tre barnen och välgörenhet. Fadern Joe Jackson blir utan.

Ett testamente från 2002, som tros vara Michael Jacksons sista, kan komma att lämnas in till domstol på torsdagen, skriver Wall Street Journal. Testamentet delar upp popstjärnans tillgångar och tillhörigheter mellan hans mamma Katherine, de tre barnen Paris, 11, Prince Michael, 12, och Prince Michael II, 7 samt välgörande ändamål. Jacksons pappa Joe uppges inte finnas med i testamentet och det spekuleras i om det beror på den psykiska och fysiska misshandel Michael som liten utsattes för av sin far. Det är oklart vad det står om barnens vårdnad i testamentet, men på måndagen inleddes de juridiska turerna kring Michael Jacksons död, och det blir Katherine Jackson som får den tillfälliga vårdnaden om barnen, skriver CNN. Beslutet gäller tills vidare. Samma domare i Los Angeles högsta domstol beslutade också att hon blir tillfällig förvaltare av hans tillgångar. Det har spekulerats i om Michael Jackson, med sin sviktande hälsa, verkligen var kapabel att genomföra de 50 konserter som planerats i London i sommar, de konserter som skulle bli hans farväl till publiken. Men nu väntas nya liveinspelningar ta död på ryktena - konsertarrangören AEG live har filmat och fotograferat de långt gångna repetitionerna inför comebacken, skriver Hollywood Reporter. Det finns över 100 timmar inspelad film med en repeterande och dansande Jackson, filmade så sent som bara dagar före stjärnans plötsliga död. Vad som kommer att hända med inspelningarna är oklart, men det uppges finnas tillräckligt mycket material för både en och två postuma livealbum. När och var Michael Jackson kommer att begravas är inte känt, men familjen har indikerat att de vill invänta resultatet av den andra obduktion som gjorts av popikonens kropp, vilket kan dröja ytterligare veckor.


Svenska kompositörer kan luras på pengar i USA

Summary: Svenska kompositörer som ger ut sin musik i USA kan få problem att få betalt. Eftersom medlemsorganisationen Stims bevakning inte räcker till måste upphovsmännen själva teckna avtal med amerikanska förlag. Detta är Stim

För de flesta svenska kompositörer räcker det med att registrera sina låtar hos upphovsrättsorganisationen Stim för att de ska få den ersättning de har rätt till. Det gäller även för musik som sprids utanför Sveriges gränser. Men i USA finns ingen motsvarighet till den heltäckande rättighetsbevakning som gäller i Sverige, vilket leder till att upphovsrättsinnehavarna själva måste skriva avtal med ett förlag om de ger ut sin musik på egen hand på den amerikanska marknaden. Risken är annars att de blir utan den så kallade mekaniska ersättningen, som utgår när musiken sprids på skiva eller på internet. Kompositören Jon Rekdal, som bland annat gjorde ledmotivet till ”Expedition Robinson” för SVT, upptäckte för ett och ett halvt år sedan att 260 av hans verk fanns till försäljning på en amerikansk hemsida. – Jag blev helt förskräckt. De var titulerade med mitt namn och med Stim som rättighetsinnehavare, berättar han. Han hade skickat låtarna till en amerikansk agentur för filmmusikkompositörer som sagt sig vara intresserad av hans verk. Men nu tjänade alltså en nätbutik, som han själv inte hade haft någon kontakt med, pengar på de stycken han skickat till agenturen. Efter många turer fram och tillbaka mellan olika upphovsrättssällskap, förlag och jurister stod det klart att Stim inte kunde hjälpa honom. Det är helt enkelt upp till upphovsmännen själva att skydda sina rättigheter på den amerikanska marknaden, vilket inte är någon enkel uppgift. Stim uppmanar sina medlemmar att ”noga välja sina samarbetspartner” och i det senaste numret av sin medlemstidning får upphovsmännen en lektion i den snåriga djungel av regler och avtal som gäller. – Jag är ju inte ensam om det här, jag tror inte att någon av mina kolleger är medveten om att man måste registrera sina verk hos en amerikansk copyrightbyrå för att man ska kunna ha rätt till ersättning i USA, säger Jon Rekdal. Han kallar Stim för en tandlös dinosaurie men tycker ändå att det är bra att medlemmarna nu informeras om riskerna för musikskapare i USA. – Men jag tycker att de borde slå på larmklockan ordentligt. Egentligen borde det stå redan i informationen när man ansluter sig till Stim att ens skydd utomlands är mycket begränsat om man inte registrerar sina verk själv hos en separat organisation. Ledningen på Stim säger att den gör allt den kan för att hjälpa sina medlemmar att bevaka sina rättigheter även på den amerikanska marknaden. –Vi har inte möjlighet att skydda precis allting och det har att göra med olika länders lagstiftning. Medlemmarna måste själva ta reda på vad som gäller och de kan alltid ringa till oss om de står i begrepp att skriva ett avtal för att få reda på vad det omfattar, säger vice vd Eva Modin. Erik Laquist erik.laquist@dn.se 08-738 15 01 Förkortning för Svenska tonsättares internationella musikbyrå. Medlemsorganisation för upphovsrättsinnehavare inom musikområdet. Bevakar sina medlemmars ekonomiska rättigheter i samband med att deras musik spelas offentligt eller spelas in. Stim tar då betalt för detta och fördelar sedan pengarna mellan dem som äger rättigheterna. Är även delaktigt i ett internationellt nätverk av upphovsrättsorganisationer. Har i dag omkring 50 000 anslutna medlemmar.


Göteborgsartister manar till protest

Summary: "Det luktar tyskt 30-tal", tycker bland andra Håkan Hellström om att gatumusik förbjuds den 1 juli.

En rad av Sveriges mest kända artister har ilsknat till över att Göteborg förbjuder gatumusik den 1 juli. "Det luktar tyskt 30-tal", tycker bland andra Håkan Hellström och Freddie Wadling i en debattartikel i Göteborgs-Posten. Helt akustisk musik är tillåten vissa tidpunkter men bara utanför centrum. I övrigt ska det vara tyst. Anställda på butikerna i de stora varuhuskomplexen blir störda av att höra samma bitar om och om igen, heter det i debattartikeln. Det talas om tortyrliknande förhållande. Den tolkningen gör inte Emrik Larson Ebbot, Lasse Kronér, Daniel Lemma och andra som skrivit under artikeln i GP. All musik kommer från gatan, konstaterar de och manar till civil olydnad och musikalisk protest. "Orimliga regler är till för att brytas, vi uppmanar alla göteborgare att damma av instrumenten och spela på gatorna i sommar. Och fortsätta tills förbudet tas bort. Det tänker vi göra!"


Jacksons familj talar ut

Summary: Michael Jacksons sörjande familj har gjort ett första känsloladdat uttalande efter superstjärnans död. Familjen berättar att den är så förkrossad och förstummad att det nästan varit omöjligt att ha kontakt med omvärlden.

Jacksons far Joe Jackson överlämnade uttalandet till People Magazine. I detta beskrivs musiklegendens död som "en av de mörkaste stunderna i våra liv" och alla hans fans får tack för sitt stöd. "Vår älskade son, broder och far till tre barn har gått bort så oväntat, på ett sådant tragiskt sätt och alltför tidigt", heter det i uttalandet på lördagen. Familjen beskriver hur den känt sig så förkrossad och förstummad att kontakt med omvärlden tidvis varit nästan omöjlig. "Vi saknar Michael oändligt mycket, vår smärta kan inte beskrivas i ord. Men Michael skulle inte ha velat att vi ska ge upp nu. Så vi vill tacka alla hans trogna anhängare och lojala fans över hela världen, som Michael älskade så mycket". Sedan Jackson gick bort har familjen varit samlad i föräldrarnas hem i Encino, en Los Angeles-förort dit fans från hela jorden har vallfärdat de senaste dygnen. Bergen av blommor och kort utanför egendomen växer hela tiden och tusentals levande ljus har tänts för att hedra den bortgångne. Familjen uppmanar fansen att inte bli desperata "eftersom Michael fortsätter att leva i var och en av er". "Fortsätt att sprida hans budskap, eftersom det är vad han skulle ha velat att ni ska göra. Fortsätt med det så att hans arv lever för evigt", skriver familjen. I ytterligare ett uttalande sade Joe Jackson att stjärnans tre barn var "djup rörda av all den kärlek och stöd som ni har visat dem och deras far".


DN:s Fredrik Strage om Michael Jacksons fans

Summary: Det finns något religiöst över fansens dyrkan av Michael Jackson, miljontals kommer nu sörja popikonen. Fredrik Strage som skrivit boken ”Fans” reflekterar över popikonens död och fansen som sörjer honom.

– Jag har aldrig sett en så intensiv idoldyrkan som den som riktats mot Michael Jackson, säger DN:s Fredrik Strage som skrivit boken ”Fans”, som handlar om idoldyrkan. Han menar att det definitivt finns något religiöst över fansens fascination av popidolen. Många artister dyrkas som gudar, men i Michael Jacksons fall är det något mycket starkare. – När jag var i USA och bevakade rättegången mot honom träffade jag människor utanför rättegångssalen som visade delar i bibeln som faktiskt bevisade att han var Messias. De berättade för honom att anledningen till att de gillade honom inte var musiken utan att han var en så god människa. De sa att det var hans kärleksbudskap som var grunden till deras dyrkan. De nämnde också att han gett mer pengar till välgörenhet än någon annan artist. – Det märkliga var att någon sa att det kändes att som om de själva också anklagades under rättegången, de tog på sig hans lidande, säger Fredrik Strage. Med tanke på att det finns en Elvis Presley-kyrka, tror inte Fredrik Strage att det är så svårt att tänka sig vad som kommer att hända med minnet av Michael Jackson. Det finns också fler paralleller med Elvis Presleys död att dra. – Michaels sista år i livet har känts som en amerikansk tragedi, ungefär som historien om Elvis. Han fick allt, men hade ändå hade något slags hål i sig, det var någon bit som fattades. Om man ska vara amatörpsykolog är det väl det att han aldrig fick någon barndom, och det har han kompenserat för hela sitt liv. Strage tycker att det som är märkligt med konserterna i London är att det skulle bli en motsvarighet till Elvis Las Vegas-konserter på 70-talet, då han gjorde sin comeback. Elvis dog precis efter, men Michael dog innan sin comeback. – Det är så absurt att han bokade upp 50 konserter utan att ens ha uppträtt de senaste åren. Jag vet många som varit oroliga över att han inte skulle orka genomföra spelningarna. Fans kommer nu sörja stjärnan världen över, men det är inte i USA han kommer sörjas mest. – Miljontals kommer att gråta ögonen ur huvudet. Men de flesta bor inte i USA, utan i Europa. Anklagelserna om övergrepp mot minderåriga har skakat fler i USA än i övriga världen. Han har till exempel inte gjort riktiga konserter i USA på 20 år, säger Fredrik Strage. Strage menar att det bara är en tidsfråga tills filmen om Michael Jacksons liv och död kommer. – Storyn kommer att bli lite som Citizen Kane, miljardären som lyckas med allt, bor i ett palats, men är ändå olycklig för att han inte fick någon barndom. En intressant aspekt som glöms bort är att han är en global artist. Han blev stor i Afrika, i Asien, och han fortsatte vara väldigt stor där, Prince och Madonna nådde inte så långt. – Om man slår sig med machete in i djungeln i Amazonas och hittar någon stam där som inte har internet, så vet de förmodningen ändå vem Michael Jackson är, säger Fredrik Strage.


Båstad kammarmusik-festival

Summary: Samklang får publiken på fall .Årets Birgit Nilsson-stipendiater Elin Rombo och Daniel Johansson inledde konserterna med delar av sin repertoar när Båstad kammarmusikfestival startade.

Nytt för i år på Båstad kammarmusikfestival som startade i måndags är att utdelandet av Birgit Nilsson-stipendiet och den tillhörande konserten i Västra Karups kyrka ingår i festivalprogrammet. Årets stipendiater är sopranen Elin Rombo, som gjorde ett magnifikt genombrott i Sven-David Sandströms opera ”Batseba” på Kungliga Operan i december, och den unge kraftfulle och mycket lovande tenoren Daniel Johansson. Konsertens konferencierer Håkan Hagegård och Margareta Dellefors guidar avspänt och humoristiskt genom de två sångarnas repertoar som spänner från barock till nutida. Men redan i Richard Strauss ”Ständchen” hettar det till om Elin Rombos glödhett lyriska sopran så att all skolavslutningsprydlighet försvinner. Och hon höjer temperaturen ytterligare i ”Batsebas” andra aria ur Sven-David Sandströms opera. Där hon visar hela sin hänförande sensualism och sin manipulativa styrka. Men nu endast till Stefan Bojstens naket frilagda pianoackompanjemang. Daniel Johansson låter också allt bättre ju längre konserten pågår och knäcker publiken med sin samlade klang i klagosången ur Francesco Cileas opera ”L’Arlesiana”. Och fortsätter i duetten med Elin Rombo ur Giacomo Puccinis ”La Bohème”. När han vidrör hennes nakna axlar framför kyrkans altarbild med texten ”Si Guds Lamb!” blir det opera på allvar. På fel plats kanske, men så är det på Båstad kammarmusikfestival där de okonventionella spelställena och de hisnande vyerna på Bjärehalvön framkallar en ny äventyrlighet och skärpa hos musiken. Och får oss att höra något välbekant och känt som om det vore för allra första gången. Kvinnliga tonsättare tar plats i Båstad Sjuttonde årgången av Båstad kammarmusikfestival pågår mellan den 22 och 27 juni. Den omfattar 22 konserter på elva olika spelplatser i Båstad och på Bjärehalvön. Konstnärlig ledare för fjärde året är den i Basel boende solooboisten Karin Dornbusch. Årets festival presenterar inte mindre än 23 kvinnliga tonsättare från hela världen och från nio århundraden. Från Hildegard von Bingen född 1098 till Ida Lundén född 1971 och Sanna Ahvenjärvi född 1972. Under festivalen hålls också på fredag den 26/6 en stor paneldebatt om kvinnliga tonsättare med bland andra tonsättaren Karin Rehnqvist, musikhistorikerna Eva Öhrström och Jan Ling och Birgitta Wistrand, ordförande i Fredrika Bremer-förbundet Festivalen ser ut att bli alltmer förknippad med Birgit Nilsson som var född på Bjärehalvön och ligger begravd på Västra Karups kyrkogård där en del av konserterna också hålls.


Samklang får publiken på fall

Summary: Årets Birgit Nilsson-stipendiater Elin Rombo och Daniel Johansson inledde konserterna med delar av sin repertoar när Båstad kammarmusikfestival startade.

Båstad kammarmusik-festival Medverkande: Elin Rombo (sopran), Daniel Johansson (tenor) och Stefan Bojsten (piano). Scen: Västra Karups kyrka. Nytt för i år på Båstad kammarmusikfestival som startade i måndags är att utdelandet av Birgit Nilsson-stipendiet och den tillhörande konserten i Västra Karups kyrka ingår i festivalprogrammet. Årets stipendiater är sopranen Elin Rombo, som gjorde ett magnifikt genombrott i Sven-David Sandströms opera ”Batseba” på Kungliga Operan i december, och den unge kraftfulle och mycket lovande tenoren Daniel Johansson. Konsertens konferencierer Håkan Hagegård och Margareta Dellefors guidar avspänt och humoristiskt genom de två sångarnas repertoar som spänner från barock till nutida. Men redan i Richard Strauss ”Ständchen” hettar det till om Elin Rombos glödhett lyriska sopran så att all skolavslutningsprydlighet försvinner. Och hon höjer temperaturen ytterligare i ”Batsebas” andra aria ur Sven-David Sandströms opera. Där hon visar hela sin hänförande sensualism och sin manipulativa styrka. Men nu endast till Stefan Bojstens naket frilagda pianoackompanjemang. Daniel Johansson låter också allt bättre ju längre konserten pågår och knäcker publiken med sin samlade klang i klagosången ur Francesco Cileas opera ”L’Arlesiana”. Och fortsätter i duetten med Elin Rombo ur Giacomo Puccinis ”La Bohème”. När han vidrör hennes nakna axlar framför kyrkans altarbild med texten ”Si Guds Lamb!” blir det opera på allvar. På fel plats kanske, men så är det på Båstad kammarmusikfestival där de okonventionella spelställena och de hisnande vyerna på Bjärehalvön framkallar en ny äventyrlighet och skärpa hos musiken. Och får oss att höra något välbekant och känt som om det vore för allra första gången. Martin Nyström musik@dn.se


AC/DC tuffar vidare

Summary: För AC/DC är konsekvens viktigare än variation så det blir samma låtar som förra gången. På Ullevi bjuds det ändå på stor show med kanon, uppblåsbar pinuppa och ånglok.MUSIKAC/DCScen: Ullevi, Göteborg

”The party starts right now!” ropar sångaren Brian Johnson, men festen har pågått i flera timmar. Ingen stad går in så hårt för arenakonserter som Göteborg. Det är lättare att undvika Hultsfredsfestivalen i Hultsfred än ett Ullevigig i Göteborg. På väg från stationen till hotellet passerar jag tre coverband som lirar AC/DC-låtar och så många dyngraka fans att bandets förre sångare Bon Scott (som kvävdes av sina egna spyor 1980) måste le i helvetet. De australiska rockveteranerna spelar samma låtar som i Globen i vintras (plus ”Dog eat dog”). Den andra hälften av låtlistan ser ut ungefär som den gjorde i början av åttiotalet. Konsekvens har alltid varit viktigare för AC/DC än variation. Och när deras beat tuffar i gång – lika målmedvetet som ångloket rullar in på scenen i första låten – är det svårt att ha några invändningar. Ljudet är utmärkt och varje millimeter av Ullevi fylls av ettrig metalboogie. Efter 36 år tillsammans borde AC/DC låta en aning blasé. Men till skillnad från de flesta rockband som hållit på så länge – exempelvis Kiss – har de kvar en rasande energi. Två år före sin död fick Bon Scott en fråga om vad han tyckte om punkband. ”Vad är ett punkband? Kan jag få en öl till?” svarade han. Ointresset var förståeligt. Om fler band hade låtit som AC/DC skulle punken inte ha behövts. Under sjuttiotalet – när oändligt många artister försvann upp i sin egen storstilade självupptagenhet – var AC/DC simpla som Chuck Berry och demoniska som Black Sabbath. Angus Young må vara en typisk gitarrvirtuos men blir nästan aldrig tråkig. När han spelar solon lutar han sig inte tillbaka och blundar. Han rusar över scenen i sin skoluniform, kippar efter andan, skakar av spasmer. Mot slutet av kvällens höjdpunkt – en maratonversion av ”Let there be rock” – hissas han upp på en plattform mitt i arenan och sprattlar på rygg medan distade kaskader forsar ur hans Gibsongitarr. Allt är lika förutsägbart, stendumt och oemotståndligt som det brukar vara på AC/DC:s konserter. Kanoner avfyras i ”For those about to rock (we salute you)”, eld sprutar i ”TNT”, en gigantisk, uppblåsbar pinuppa gränslar lokomotivet i ”Whole lotta Rosie” och i ”The jack” zoomar bandets kamerateam in yppiga tjejer i publiken och visar dem på jätteskärmarna – vilket känns lite taskigt med tanke på att refrängen ”she’s got the jack” syftar på gonorré. Raggarhymnen ”You shook me all night long” handlar däremot om en dam som sköter sin intimhygien (”she was a fast machine, she kept her motor clean”) och blir kvällens stora allsångsnummer, näst efter ”Highway to hell”. Medan drömkvinnan i AC/DC:s värld har enorma bröst och tillfredsställer sig själv med tåg förmedlar gruppen ett mindre snävt mansideal. De två frontfigurerna representerar var sin maskulin roll: skolpojken (Angus Young) och knegaren i gubbkeps (Brian Johnson). Mellan dem uppstår en spänning som antagligen attraherar en stor del av de 57 000 besökarna – ett kraftfält där ålder bara är en siffra, där man kan leva rock oavsett om man är en tanklös buspojke eller en ansvarstyngd farsa som muttrar att det är dyrt att köpa popcorn, turnétröjor och blinkande djävulsdiadem till hela familjen. Fredrik Strage musik@dn.se


Svårt med jävsregler i litet land

Summary: Konstnärsnämnden ändrade nyligen sina jävsregler så att ingen som fattar beslut om stipendier själv får söka bidrag. Samtidigt gjordes undantag för en ljudkonstnär, som fick en halv miljon på fem år.

För en vecka sedan offentliggjorde Konstnärsnämnden vilka musiker, sångare och komponister som fått årets stipendier. Sammanlagt är det 11,6 miljoner kronor som 316 konstnärer fått dela på. Det handlar om många olika sorters stipendier, där de femåriga arbetsstipendier på 100 000 kronor per år är bland de värdefullaste. Vilka konstnärer som ska få stipendier beslutas i Konstnärsnämndens arbetsgrupper för varje konstområde. De grupperna består av konstnärer. Problem uppstår när dessa konstnärer själva vill söka stipendierna – eller när i vissa fall anhöriga till konstnärerna söker bidrag. Enligt Konstnärsnämndens ordförande Ingrid Elam har man tillämpat strängare jävsregler än vad förvaltningslagen kräver vid den här typen av ärenden. Sedan tidigare har man inte fått söka några nya stipendier om man sitter i en beslutande arbetsgrupp, undantag gjordes bara för de femåriga arbetsstipendierna, som ofta var av den karaktären att de efter en kontroll förlängdes med automatik. Man hade också regler som förbjöd anhöriga till konstnärerna i arbetsgrupperna att söka stipendier: – Men det fick vi backning på, vi blev anmälda till diskrimineringsombudsmannen som kom fram till att man inte fick diskriminera de anhöriga på det sättet, säger Ingrid Elam. Så nu håller man sig till den gängse principen att gruppmedlemmarna inte får delta i beslut eller beredandet av ärenden som rör en anhörig. I år fanns det ett sådant fall i Arbetsgruppen för komponister. I samband med årets tilldelning gjorde man om jävsreglerna så att inte heller en förlängning av ett femårigt arbetsstipendium skulle vara tillåtet för konstnärer i arbetsgrupperna. Men samtidigt gjorde man direkt ett undantag för kompositören och ljudkonstnären Staffan Mossenmark, som fick sitt arbetsstipendium på 100 000 kronor per år förlängt i fem år. – Men det ärendet bereddes av en annan grupp för att undvika jäv, säger arbetsgruppen för komponisters ordförande Göran Malmgren, före detta rektor för musikhögskolan i Stockholm. Beslutet om att göra ett undantag fattades sedan av Konstnärsnämndens styrelse, med Ingrid Elam i spetsen. Hon menar att man var tvungen att göra så eftersom de nya reglerna annars skulle ”drabba Mossenmark retroaktivt”. – Detta gällde ju inte när Mossenmark gick in i gruppen, han kom in när han redan hade ett femårigt arbetsstipendium och man fick förlänga det. Enligt Ingrid Elam finns det ytterligare något fall där man kommer att göra undantag från de nya jävsreglerna. Både Ingrid Elam och Göran Malmgren betonar att konstnärs- och vetenskapsvärlden är liten i Sverige och att det är svårt att undvika jävssituationer. – Jag sitter i Vetenskapsrådet också, det är lika svårt där om man ska ha sakkunniga bedömare och samtidigt hög svansföring när det gäller jäv. Alternativet är att ha lekmän, politiker eller vad du vill i de här grupperna. Det kan inte vara någon bra lösning. Juan Flores juan.flores@dn.se 08-738 19 68


Bobo Karlsson: ”Urban Safari”

Summary: Sveriges bästa urbanista. Journalisten Bobo Karlsson samlar tolv globala stadsporträtt i boken ”Urban Safari”. Jan Eklund läser en passionerad reseskildrare som aldrig vill gå och lägga sig.

För den som gillar att resa är oddsen att överleva sena nätter förmodligen bättre. Vi är tidiga här i landet; har det inte riktigt i blodet. Att den i Stockholm smått legendariske journalisten Bobo Karlsson älskar nattsudd vet alla som läst Carina Rydbergs ”Den högsta kasten”, där en av de manliga figurerna vid bardiskarna har påfallade likheter med den rastlöse skribent som jagar runt jorden i boken ”Urban Safari”. I akt och mening att observera och ha kul – och berätta för oss andra var den bästa restaurangen, coolaste syltan eller häftigaste klubben ligger i Beirut, Berlin eller New York. Jag har vaga minnen av Bobo Karlsson från City, en tidning som gjorde mer än de flesta för att höja nivån på landets nöjesjournalistik. Därefter skrev han i många år från New York, hade ett mellanspel i reklambranschen i Stockholm och bor sedan några år i Brasilien. Man brukar kunna läsa honom i tidningar som RES, Gourmet, Residence, DI/Weekend och Svenska Dagbladet. Jag gör det alltid när jag kan. När han nu samlar sina reportage från tolv storstäder i en skitsnygg volym med bilder av Bruno Ehrs är det inte så förvånande att urbana författare som Klas Östergren och Per Hagman ger en blurb på vägen – eller populära tidningsskribenter som Mats Olsson och Jan Gradvall. För på sätt och vis sammanfattar Bobo Karlssons trettioåriga karriär som reseskribent vägen bort från det isolerade och stängda Stockholm, som blivit en mycket öppnare och mer levande stad än den var säg 1979. Det förstås med god hjälp av alla glada pionjärer som inhämtat kunskaper och impulser utifrån. Priset för dagen: ett bitvis sönderkommersialiserat city. Tydligen ofrånkomligt när de stora pengarna rullarna in. En mer hängiven urbanista än Bobo Karlsson kan ni leta efter. Och han möter gamla polare som New York, Los Angeles, Rio de Janeiro och Stockholm – eller nyare bekantskaper som Istanbul, Bangkok, Chicago och Beirut. Två av hans stora favoriter är likafullt inte med: Paris och San Francisco. Alla kan ju inte heller älska London, Rom, Madrid och Lissabon. Och visst, andra har skrivit om Kairo, Kapstaden, Bombay, Hongkong, Singapore, Shanghai och det nygamla Tokyo ... Så kan man hålla på. I introduktionen ”Metropolis” skriver Bobo Karlsson passionerat om storstadens alla företräden framför den överskattade nationen. I den blandade staden är gränserna och fördomarna ofta ett passerat kapitel – livet en mix av det bästa. Och en verkligt levande stad växer och utvecklas. Museala platser där bara kulturen och byråkratin dyrkas lockar den svala turismen. Framtidens arkitektur och kulturella uttryck kräver handel och kommers. Men också friktion och motstånd. Den libanesiske arkitekten Ayssar Arida uttrycket det suggestivt: ”Det är tätheten i mångfalden som skapar en ny identitet.” Bobo Karlsson tonar klokt ned larmrapporterna om megastädernas fattigdom och kriminalitet. Det är klart att urbaniseringen har ett pris. Så var det också hos oss när vi tog steget från bondeland till industrisamhälle. Minns för övrigt hur 60-talets västerländska alarmister varnade för befolkningsexplosionen i Indien och den kommande miljökatastrofen i Japan. Planekonomi och sträng resurshushållning påstods vara den enda räddningen. Asiaterna lyssnade inte på det örat och drog i gång en ekonomisk boom som världen aldrig tidigare skådat. Och de flesta fick det bättre. Bobo Karlsson är en stadsflanör med alla sinnen öppna och hjärtat på rätt ställe. Som trivs lika bra på den lokala syltan som i den exklusiva hotellfoajéen. Och med en ovanligt fin förmåga att snabbt och underhållande sammanfatta knepiga samtidsproblem och historiska dilemman; väva in dem i en levande story som nästan alltid landar. Ibland blir han för snärtigt copymässig i sitt skrivande. Det känns som han vill övertyga men effekten blir den motsatta. Och ibland tar rabblandet av krogar och hotell helt överhanden. Då saknar jag luft och tålamod i texterna. Jag visste att han kunde sitt New York och Los Angeles men blir överraskad av ett skönt porträtt av Al Capones och Barack Obamas Chicago. De breda axlarnas stad har förvandlats till de breda leendenas stad. Men den ruffiga historien sitter fortfarande kvar i väggarna. ”Fantasin får allt den vill ha.” Bobo Karlsson skriver också skarpt om Stockholm. Om stadens snabba internationalisering och invånarnas extrema resvanor. Också om uppgivenheten: ”Ingen annanstans har jag stött på så många som så tidigt gjort sitt.” En märklig blandning av apati och stress som någon omedelbart borde ställa diagnos på. Mästerstycket i ”Urban Safari” är berättelsen om ”Tropikernas Blade Runner”: São Paulo. Det romantiserade Rios hårda storebror, den brutalt baktalade industristaden som få tydligen har skildrat på allvar, ”ett ännu outforskat Metropolis i en annars bitvis helt sönderskriven värld”. Man längtar omedelbart dit. Till den pulserade hettan med alla mixade minoriteter, ekonomiska karriärister, djärva utopister och festgalna romantiker i alla åldrar. Där den oförställda glädjen tycks paras med livserfarenheten och offensivlustan. Jag hoppas ”Urban Safari” är början på ett nytt kapitel – och inte ett nattligt testamente.


Amerikanskt rättsväsende granskar Googleavtal

Summary: Jätteföretaget Googles avtal för att få lägga ut miljontals böcker på nätet utreds nu av det amerikanska justitiedepartementet.

Google har bekräftat utredningen, rapporterar amerikanska medier. Det justitiedepartementet tittar närmare på är det avtal som slöts i oktober i fjol efter att Google börjat skanna in böcker - med slutmålet att miljontals böcker i fulltext skulle vara sökbara på nätet. Författar- och förläggarbranschen stämde Google, och avtalet i oktober innebar en förlikning. Försäljningen av böcker via Google ska ge upphovsrättsinnehavarna 63 procent av intäkterna, Google får resten. Som en jättelik databas över författare, förläggare och böcker ska Book Rights Registry inrättas. Det amerikanska justitiedepartementet anser att avtalet missgynnar konkurrensen, därav deras vilja att utreda saken. "Justitiedepartementet och flera statsåklagare har kontaktat oss för att få reda på mer om avtalets inverkan, och vi bemöter gärna deras förfrågan", säger Googles talesperson Gabriel Stricker till Newsfactor. Om Googles vision slår igenom, kommer sajtens besökare småningom att kunna söka upphovsrättsskyddade böcker på nätet, bläddra i delar av dem samt köpa kopior.


Skivförsäljningen ökar igen

Summary: Den dödförklarade cd-skivan har återuppstått. Musikbranschen visar en försäljningsökning på 14 procent årets fem första månader.

Cd-skivan har fått nytt liv. Efter att varje år under hela 2000-talet ha tappat i försäljning vänder trenden nu uppåt. Det första fem månaderna 2009 visar den samlade musikbranschen en försäljningsökning på 14 procent. –  Trenden är klar, nya försäljningsställen som Media Markt och Skivbolaget är tecken på det, säger Thomas Jägerman, försäljningschef på skivbolaget Universal Music. Inte bara på Universal syns vändningen mot ökad cd-försäljning. Den noteras även av andra bolag. – Det finns sådana tendenser, säger Johanna Boström Stone på Ifpi, musikbolagens branschorganisation, som håller på att analysera halvårssiffrorna. Skivsläpp av storsäljare som U2 och Bruce Springsteen och artister från Melodifestivalen anger många i branschen som en av orsakerna till ökningen. Bilmackseffekten har också spelat in, på Statoil har försäljningen ökat 200 procent mellan den 1 januari och 31 maj. Universals försäljning har ökat ungefär lika många procent som branschen sammantaget, och Thomas Jägerman tror inte att det bara är frågan om en tillfällig återhämtning för cd:n. – Nej, ser jag framåt blir jag övertygad om att 2009 blir ett bra år. Vi har lika starka skivsläpp under senare delen av året som vi hade i början, i höst exempelvis Lars Winnerbäck. De svartaste siffrorna noterades 2004, då rasade enligt Ifpis beräkningar försäljningen av cd och musikvideor med 14,7 procent. I fjol registrerades ett minus på 7,1 procent mot föregående år. Den digitala musikförsäljningen, som har en liten del i den totala ökningen, beräknas stiga mycket kraftigt även den – med 20 procent under första halvåret i år, enligt radions P 3. Cd-skivan har av många dömts ut som format till fördel för digital musik. Skivbranschens storbolag har varje gång de fått frågan svarat att dåliga tiderna berott på den illegala nedladdningen på nätet. Några entydiga undersökningar finns dock inte som tyder på ett samband mellan sjunkande skivförsäljning och ökad illegal nedladdning. På Universal tror Thomas Jägerman att skivpriserna snarare än införandet av hårdare fildelarlagar som Ipred påverkat cd-ökningen. – Man kan säga att tiden har hunnit ifatt priserna. Fackhandeln har inte kunnat höja priserna på många år, konsumenten upplever inte längre priset som så högt, säger han.


Fantastiska gitarrljud

Summary: Sonic Youth är ett av världens coolaste rockband. På nya skivan, ”The eternal”, går New York-bandet på tomgång – men har ändå mycket att ge, skriver Po Tidholm.

Sonic Youth ”The Eternal” (Matador/Playground) 3= För att få lite referenser börjar jag lyssna på gamla Sonic Youth-album, och det är ljuvligt. I flera dagar följer musiken mig i bilen på E 4, på tåget och i köket medan jag diskar. Det är en fantastisk värld att vara i. Jag har aldrig förstått liknelserna mellan Sonic Youth och den experimentella proggrocken. Visst är de experimentella, men musikens själva syfte är ju ett helt annat. För medan den progressiva rockens främsta mål är att få folk att tappa huvudet och nå något slags transliknande tillstånd gör ju Sonic Youths låtar lyssnaren bara mer fokuserad. Så funkar deras musik åtminstone på mig. Jag skärper mig. Jag får faktiskt en upplevelse av att vara lite smartare än jag kanske är. Visst jobbar Sonic Youth med liknande byggstenar som till exempel Träd Gräs och Stenar, och visst kan man hitta formmässiga likheter. Men medan de sistnämnda långsamt jobbar sig uppför backen mot förlösningens krön ägnar sig Sonic Youth åt konstruktioner där dynamiken uppnås genom ett slags byggande där saker läggs till och dras ifrån. Förlösningen, när den kommer, känns mer som en intellektuell insikt än ett haschrus. Sedan kan man fråga vad den där insikten egentligen innehåller. Jag väljer nog att fylla deras musik med eget innehåll, hellre än att vara hänvisad till deras egna lite krampaktigt konstnärliga framtoning och deras stundtals jobbiga texter. Jag har aldrig uppfattat Kim Gordon och Thurston Moore som särskilt trevliga, snarare rätt arroganta och dryga. Men som frontfigurer för ett av världens coolaste band är de givetvis perfekta. Moore ser fortfarande inte ut att ha åldrats en vecka. Han är fortfarande trådsmal med blek och slät hy och blond pojklugg. Så visuellt är det mesta sig likt. Kim Gordon är fortfarande punkchic och övriga medlemmar slappt New York-intellektuella. Det finns två huvudanledningar till att de bibehållit en sådan status år efter år. För det första har de fortfarande världens bästa gitarrljud. Och de går hela tiden vidare. Varje skiva är en uppvisning i distortionskonst. De kan få ett gitarrljud att spricka på tusen fantastiska sätt. Sonic Youth är verkligen så långt ifrån lo-fi man kan komma. Den nya skivan är inget undantag i det avseendet. Deras experimentella verksamhet är också, trots att få lyssnar på den produktionen, också något som skänker dem trovärdighet och skänker legitimitet åt – i grunden rätt banala – indielåtar. Sonic Youth är kultur. Efter tjugo år på storbolaget Geffen är Sonic Youth dessutom indie på riktigt igen. Så som branschen ser ut fanns det nog inte mer att hämta i de stora koncernerna. Det är lite nystart alltså. Men ”The Eternal” innehåller inget nytt. Den kan varken räknas in bland de brötiga experimentella skivorna eller bland de lyckade popskivorna. Men även ett Sonic Youth lite på tomgång har ju mycket att ge. De är mästare på att lägga sig i rätt tempo och, med märkliga harmonier som tekniskt sett nog inte existerar, göra sofistikerad tonkonst av enkla punklåtar. Det är vilsamt på ett märkligt sätt. 2006 års ”Rather ripped” och den spelning jag såg med dem i Malmö samma år var verkligen höjdpunkter i min relation till bandet. Skivan var en av deras bästa. Året därpå kom Thurston Moores soloskiva ”Trees outside the academy” där han på ett fantastiskt sätt lyckades överföra Sonic Youths gitarrväggar till ett akustiskt ljudlandskap. Jag hade följaktligen höga förväntningar på ”The eternal”. Det blir lätt så med Sonic Youth. De är på det viset offer för sina egna pretentioner. Många av låtarna på ”The eternal” känns rutinmässiga och slappa. Musikerprestationerna och själva ljudarbetet lyckas inte riktigt dölja att de inte hade så mycket att säga den här gången. Po Tidholm musik@dn.se Bästa spår: ”Leaky lifeboat”, ”Walkin blue”


Springsteen skriver under för Dawit Isaak

Summary: Bruce Springsteen har skrivit på tidningen Expressens kampanj för den svensk-eretrianske journalisten Dawit Issaks frigivande. "Jag har fått information i frågan, och det är ett nöje att skriva under", säger Bruce Springsteen till Expressen.

Expressen har hittills samlat drygt 213.000 namnunderskrifter för att Dawit Isaak ska friges. Han har suttit fängslad i Eritrea sedan den 23 september 2001, utan att ha åtalats eller dömts för brott. Detta efter att han, tillsammans med en rad andra journalister knutna till tidskriften Setit, kritiserat regimen i Eritrea och krävt demokratiska reformer. - Det här är ett viktigt arbete. Jag har fått information i frågan, och det är ett nöje att skriva under, säger Bruce Springsteen - som på söndagskvällen gjorde den sista av tre spelningar på Stockholms stadion - till Expressen. Han fortsätter: - Jag tänker på Dawits familj, det gör jag. Saxofonisten Clarence Clemons, som också har skrivit på kampanjen, fyller i: - Det är självklart en viktig fråga. Jag är jätteglad att få göra det här. Under söndagskvällen kontaktades Dawits bror Esayas Isaak av Expressen med nyheten om att Bruce Springsteen skrivit på kampanjen för Dawits frigivning. - Känslan är nästan overklig, säger Esayas Isaak till Expressen. Vi är glada för allt typ av stöd vi får. Jättebra att den här typen av artister - som är idoler för så många - engagerar sig. Förhoppningsvis leder det till att fler engagerar sig och att Dawit släpps snart. Leif Öbrink, grundare och ordförande för stödföreningen Free Dawit Isaak, är övertygad om att Bruce Springsteens engagemang kommer att betyda mycket för arbetet att få Dawit Isaak fri. - Det här är en internationell påtryckning som kommer att störa Eritreanerna så till den milda grad. De har redan tagit illa vid sig. Det här betyder väldigt mycket för opinionen, säger Leif Öbrink till Expressen. Ända sedan 2005 har Expressen uppmärksammat Dawit Isaaks situation på sina kultursidor genom att publicera hur många dagar som Isaak suttit fängslad. I slutet av mars i år inledde chefredaktörerna för de fyra största svenska dagstidningarna - Thorbjörn Larsson (DN), Thomas Mattsson (Expressen), Lena K Samuelsson (SvD), Jan Helin (Aftonbladet) och Kalle Jungkvist (Aftonbladet.se) - en gemensam kampanj för Dawit Isaaks frigivande. Den 4 mars avslutas den gemensamma kampanjen med att Expressen, DN, SvD och Aftonbladet lämnar över 209.963 namnunderskrifter till regimen i Eritrea.


Sweden Rock allt mer samtida

Summary: Fyrverkerier, teknologmetal och fullt jävla ställ. DN:s Nils Hansson rapporterar från årets Sweden Rock Festival, som för första gången har ett svenskt band, In Flames, som toppnamn.

Sweden Rock Festival artister: In Flames, Motörhead, Unleashed, Voivod, Foreigner Man märker att de har tänkt till lite extra. Plötsligt dyker Bert Karlsson upp på storbildsskärmarna och börjar prata om hur misslyckade In Flames är, hur de inte ens ligger på ett svenskt skivbolag och hur – samtidigt som en i The Poodles är ihop med Carola – ingen av In Flames medlemmar ens skulle platsa ”som nitlott i ett böglotteri”. Här finns också en liten film med Linus på Linjen, för att pigga upp ett låtintro. Lisa Miskovsky gästsjunger på ”Dead end”, hitrest för detta enda inhopp (livepremiär för den, tydligen). Allra sist smäller de av allt vad de har av bomber, eldkvastar i fyra riktningar och ett riktigt seriöst fyrverkeri. Så är detta också ganska stort. In Flames är första svenska band att vara toppnamn på en av Sweden Rocks festivaldagar. Man skulle också kunna hävda att det är det första fullt ut samtida bandet som får denna ära. Vissa festivalveteraner sägs rent av tycka att det är åt skogen, att ett sådant band bara inte kan vara värdigt en sådan topposition. Vettigare är att se det som ännu ett litet steg i festivalens försiktiga utveckling mot att bli lite mer samtida, lite mer som andra festivaler. Inte minst måste de ju tänka på återväxten. Band från förr i all ära, men de blir ju äldre och satsar man för mycket på dem blir återbruket lätt lite parodiskt. Som Motörhead, bandet som har spelat här så ofta att festivalen nu kallar dem sitt husband. På sin sjunde Sweden Rock-spelning stövlar de på som vanligt, kanske något mindre frikostiga med gamla låtklassiker, men strålande pålitliga i sitt kompakta tremansmangel. Fast Lemmy är sextiotre nu och han framstår inte som samma naturkraft som för bara några år sedan. Relativt snart kommer han inte att kunna göra detta längre. In Flames gör i gengäld en exemplarisk spelning. Anders Fridén är ett unikum bland svenska hårdrocksångare, som kan småtramsa med publiken så att en sorts intimitet uppstår till och med på den största scenen på Sveriges största rockfestival. Och bandet behärskar hela skalan från det varma och känsliga till fullt jävla ställ – utan att någonsin tappa bort sitt grundläggande sinne för att det ändå är rock ’n’ roll det handlar om, att det alltid måste finnas ett sväng i botten. Svängigare än många av sina kolleger var också Unleashed, dödsmetallveteranerna från Stockholm som bildades när basisten och sångaren Johnny Hedlund hoppade av från det band som skulle bli Entombed. De tillhör alltså de svenska pionjärerna i facket och det hörs, fortfarande. Man påminns om hur rak och primitiv dödsmetallen var från början, och vilken uppfriskande energi det paradoxalt nog kunde bo i den. Än mer paradoxalt är hur ett band som kanadensiska Voivod kan svänga som de gör. De är ju bitvis så infernaliskt tilltrasslade, men lyckas balansera sitt sinne för noggrant uttänkt teknologmetal med ett lika starkt sinne för genuint rockröj – en ovanlig kombination. Sångaren Denis ”Snake” Bélanger har inget av den viktighet som kännetecknar många andra i facket, han låter som om han lika gärna kunde sjunga simpel dumrock. Och trots att bandet består av tre fjärdedelar originaluppsättning är det den nye gitarristen, Dan Mongrain, som bär mycket av musiken med sitt snabba, precisa och märkligt avspända spel. Att detta är en avskedsturné känns lite svårt att begripa, och som ett seriöst slöseri. Största överraskningen var ändå Foreigner. På papperet en typiskt platt bokning av ett arenaband från förr, mest kända för en av rockhistoriens mest sönderspelade ballader (”I want to know what love is”) och med originalsångaren Lou Gramm – som har en av arenarockens bästa röster – ersatt av någon yngre och okänd. Sen visar sig även denne Kelly Hansen vara en riktigt imponerande arenarocksångare, i precis samma Paul Rodgers-skola som Lou Gramm. Bandledaren och enda originalmedlemmen Mick Jones må se ut som en lite rufsigare Helge Skoog, men han har skalat bort nästan alla ballader och satt fokus på de stabila rocklåtarna från bandets första skivor. I versioner så vitala att man undrar om de verkligen lät lika tunga i original. Nils Hansson nils.hansson@dn.se


Bruce Springsteen på Stockholms stadion, dag 2

Summary: Legenden säger att den andra Sverigekvällen alltid är det bättre, och den här gången stämde det. Men Po Tidholm saknar den berättande Springsteen.

Medan termometern skoningslöst kryper ned mot nollstrecket gör Bruce Springsteen och hans E-Street Band sin andra Stockholmsspelning. Jag blev inte helt övertygad av torsdagen men efter att ha upplevt denna andra kväll tror jag mer att det är själva förutsättningarna för den här turnén som är problematiska. Nästan samtliga turnéer de senaste tio åren har haft ett tema eller kunnat hämta kraft ur i det politiska läget. 2000-talet var ju det decennium då Springsteen äntligen talade ur skägget och på allvar och på ett konkret sätt tog ställning politiskt. Det tycks ha gjort honom gott, och många gamla sånger har tack vare det fått en ny laddning och ett nytt liv. Nu är Obama på plats och Springsteen inte längre i opposition. Hans senaste skiva är den mest poppiga och sorglösa på många år. Och det präglar såklart konserterna. Tanken är inte att berätta historier (som under Tom Joad- och Seeger Sessionsturnéerna), syftet är att ha kul och underhålla. Jag tänker inte på något sätt förneka att han gör det bra. Han har en lätthet över hela sitt väsen den här kvällen, och han utstrålar en energi som vore beundransvärd till och med för någon hälften så gammal som han. Han löper mellan högtalartornen samtidigt som han sjunger versen i ”Hungry heart”, han låter publiken slita och dra i honom, han hoppar jämfota av iver när bandet dunkar igång ”Darlington county”. Han ser helt enkelt väldigt glad ut. Låtlistan är minst sagt insmickrande. Och av de önskningar han tar emot väljer han, med publikens hjälp, de mest älskade sångerna: ”Hungry heart” och ”Thunder road”. Med en artist så stor som Springsteen är det väl så att alla har varsin favoritinkarnation. Den Springsteen jag finner mest oumbärlig är berättaren, den som kan skriva en låt så stark att den fungerar som filmsynops (Sean Penn gjorde film av ”Highway Patrolman”), eller så täta att de lyckas levandegöra Steinbecks romanfigurer. Höjdpunkten under torsdagens konsert, när jag faktiskt upplevde att tiden stannade, var balladen ”The Wrestler”. Den fick ett så starkt gensvar att jag faktiskt trodde att han skulle skriva om hela setlistan och dra hela ”Nebraska” på ett bräde. Men istället gick han åt motsatt håll. Och det var väl trevligt, för de som vill fira fredag och gunga till ”The Promised Land”. De här festlåtarna har det negativa med sig att det fantastiska bandet i någon mån reduceras till kompmusiker. Storbildsskärmarna visar mest en leende Springsteen som leder allsång vid kravallstaketet. Det finns låtar där bandet tar större plats än i hittarna, som i ”Seeds”, ”Johnny 99” eller önskelåten ”Lost in the flood”. De låter ju så bra, även med Max Weinbergs artonåriga son Jay bakom trummorna. Han är lite biffigare än farsan, men väldigt stabil. Nils Lofgren imponerar återigen och Roy Bittan är ju alltid Roy Bittan. Garry Tallent håller en låg profil men kan nog inte överskattas. Trots att setlistan ser rätt annorlunda ut återkommer många rutiner denna andra kväll. Saker som ser spontana ut är i själva verket inövade. Han lyckas till och med få samma unge att sjunga med i ”Waitin’ on a sunny day”. Men han gör det med engagemang. Hans arbetsmoral är oomtvistad. Ingen får lämna hans konserter besviken. När sista låten i ordinarie set kommer – ”Born to run” förstås - har han i princip stått på gasen hela vägen. Även om jag verkligen saknar många personliga favoriter går det inte att förneka att det var ett starkt set. De första extranumren har en större episk tyngd, och det höll på att bli en fin avslutning på kvällen. ”Land of hope and dreams” är ju en på alla sätt typisk Springsteenlåt, en stor, svällande och vacker och lång historia och värdighet. Han målar med de stora penslarna. Jag hade velat gå hem med den känslan, men Springsteen vill inte sluta. ”Månen är på väg upp” skriker han och brer på med ”American Land”, ”Glory Days” och ”Detroit Medley”. Återigen blir publiken totalt bananas. Även fredagen avslutas med ”Dancing in the dark”. Legenden säger att den andra Sverigekvällen alltid är det bättre, och den här gången stämde det. Återstår att se hur den tredje kvällen blir. Det är ett oskrivet kort, någon tredje kväll har vi nämligen aldrig varit med om förut. Låtarna Idas sommarvisa Downbound train Badland My lucky day Candy’s room Outlaw Pete Darlington County Working on a dream Seeds Johnny 99 Youngstown Good lovin’ Hungry heart Growin’ up Thunder road Queen of the supermarket Waitin’ for a sunny day The Promised Land Lost in the flood Radio nowhere Lonesome day The rising Born to run Extra: Hard times Tenth avenue freeze out Land of hope and dreams American Land Glory Days Detroit Medley Dancing in the dark


Bruce Springsteen på Stockholms stadion, dag 1

Summary: Problemet för Springsteen, eller för publiken snarare, är att ribban hamnat så väldigt högt efter spelningen som spräckte Ullevis fundament 1985. Po Tidholm upplever en kväll på jobbet på Stadion i Stockholm.

Det är första kvällen av tre i Stockholm. Vädret kan inte vara mycket sämre så här års. Det har förstås hänt att det snöat i juni, men 5 plusgrader och ihållande regn är illa nog. Men trettio tusen konsulter skulle inte kunna räkna ut en mer - för den svenska folksjälen - insmickrande inledning: Först kommer Nils Lofgren ut och spelar ”Idas sommarvisa” på dragspel med riktigt Jularbo-gung. Sedan kommer Springsteen och hela bandet. De väljer att börja med Creedence Clearwater Revivals ”Who’ll stop the rain”. Och med detta har de prickat in två mycket svenska svagheter. Och showen kan börja. Utan några större åthävor drar Springsteen igång ”Badlands” och innan den ens klingat ut har han räknat in ”My lucky day” från nya skivan. Sedan följer ”Prove it all night” och det känns… precis som vanligt. Som en kväll på jobbet. Nils Lofgren sa i DN på torsdagen att Bruce Springsteen är en underskattad gitarrist, och som av en händelse tar Springsteen själv hand om solopartierna i rätt många av konsertens låtar. Och visst, han är påfallande skicklig och flyhänt. Hans ljud är skitigt och hans ton är bluesig, men det låter faktiskt ganska surt. Snarare än att plocka toner gör han töjningar och oljud. Men det är ju så med Bruce Springsteen. När han verkligen vill rocka kan det låta ganska illa. Ikväll håller han sig dock mitt i vägen. Varken låtvalen eller versionerna överraskar inledningsvis. Han gör ”Outlaw Pete” och ”Working on a dream” och de är precis så intetsägande som på nya skivan. Sedan leker han svart pingstpastor en stund, och det är en rutin han kan rätt bra. Han gjorde exakt samma grej sist han spelade på Stadion för tio år sedan. Problemet för Springsteen, eller för publiken snarare, är ju att ribban hamnat så väldigt högt efter spelningen som spräckte Ullevis fundament 1985. Jag var själv inte där, men det var däremot den servitris jag arbetade med på mitt första och enda krogjobb i slutet av åttiotalet. Hon gav mig en livslektion vars truism hämtades från upplevelsen av just den konserten. Jag har hört Mona Sahlin prata om den på samma sätt. Det handlar förstås om kollektivet styrka och känslan av villkorslös gemenskap. Servitrisen tyckte att jag maskade. Och faktum är att kollektiva känslorus är rätt läskiga. De kan ju vara destruktiva också. Jag tror att det här med att tappa huvudet faktiskt är något många Springsteen fans hoppas på att få göra. Det blev inte mycket av med det denna kväll. Vädret spelade nog in, men också de ganska släta låtvalen. Några större överraskningar blev det inte. Bruce verkade gå in för att underhålla med ett leende i mungipan. Lättsamt. Men ”Seeds” var bra, med suggestiv inledning av Lofgren som också spelade sig själv i trans i slutet av en snygg ”Ghost of Tom Joad”. På den här turnén tar Bruce emot önskningar från publiken, och det har verkligen blivit vad som helst. En kväll spelade de ”Hava Nagila”. Ikväll blir det uddalåten ”I’m going down” och ”Wild thing”. Han stryker publiken medhårs. I ”Waitin’ on a sunny day” tar han till och med upp en sexårig flicka i famnen. Det är idel solsken, mitt i regnet. Ändå kommer de varmaste applåderna efter depp-balladen ”The Wrestler”. Och därefter kommer faktiskt en viss känslovändning mot ett större allvar. Men avslutningen blir som förväntat extatisk, med ”Born to run” som givet slutnummer. Publiken blir bananas. Och Clarence Clemons sätter sitt solo, för omväxlings skull. Extranumren är inte märkvärdiga men nu har konserten liksom jobbat sig över krönet. Bandet är en självsvängande landsvägsbuss och publiken uppvärmd och glad. Sådan tur att det hela fortsätter på fredagen. Låtarna Idas sommarvisa Who’ll stop the rain Badlands My lucky day Prove it all night Outlaw Pete Out in the street Working on a dream Seeds Johnny 99 Ghost of Tom Joad Raise your hand Going Down Cadillac Range Because the night Wild thing Waitin’ on a sunny day The Promised land The Wrestler Kingdom of days Lonesome day The Rising Born to run Extra: Hard Times Bobby Jean Land of hope and dreams American land Glory Days Twist and shout Dancing in the dark


Åsne Seierstads ”ängel” åtalad

Summary: Kvinnan som räddade barnhemsbarn i norska stjärnjournalisten Åsne Seierstads bok ”Ängeln från Groznyj” står nu åtalad för misshandel och sexövergrepp. Hon är offer för en rysk komplott, hävdar finländska Penklubben.

Huvudpersonen i reportageboken ”Ängeln i Groznyj” sitter fängslad i Litauen. Hadizat Gataeva, som den norska stjärnjournalisten Åsne Seierstads bok handlar om, anklagas för barnmisshandel och sexuella övergrepp på barn. Rättegången mot henne hålls inför lyckta dörrar i Vilnius. I dag, torsdag, väntas domen falla. Enligt företrädare för finländska Penklubben har hon fallit offer för en rysk komplott och kommer att föras till Tjetjenien. Det lär åklagaren ha begärt. – Vittnen har ändrat sina utsagor fram och tillbaka. Om det här gick till på rätt sätt, skulle Hadizat bedömas icke skyldig i brist på bevis. Men det har blivit ett politiskt fall, säger den Finlandsbaserade ryska journalisten Oksana Chelysheva Hadizat Gataeva fängslades redan i oktober 2008. – Rättsfallet är en skandal. Ingen har fått träffa Hadizat. Hennes man har också fängslats och hennes son är försvunnen sedan i vintras, säger Iida Simes på finländska Pen. I sin bok beskriver Seierstad hur ”Ängeln” Hadizat erbjuder gatubarn plats på sitt barnhem. I ruinerna av Tjetjenienkriget plockar hon upp dem på huvudstaden Groznyjs gator – barn vars situation kan liknas vid helvetet på jorden. Anmälningen om misshandel, som gjorde att Hadizat hämtades av polisen, skedde alltså inte i Tjetjenien utan Litauen dit Hadizat kom efter kriget. Några av de nu vuxna barnhemsbarnen står bakom anmälningarna. Finska Pen betvivlar sanningshalten i anklagelserna och tror att de är framtvingade. – Ett av barnen ska ha förhörts i åtta timmar av säkerhetspolisen. Efteråt var han tvungen att uppsöka läkare, säger Iida Simes. De uppgifterna bekräftas av Åsne Seierstad själv, som mycket väl känner till Hadizats öde. Men hon säger samtidigt att det inte har något med hennes bok att göra. – Hadizat har inte fängslats på grund av bristande yttrandefrihet i Ryssland, som finländska Pen hävdar. Hadizat och hennes man anmäldes av sin egen 19-åriga fosterdotter för misshandeln. Efterforskningar har gjort att de också anklagats för bilsmuggling, brott mot vapenlagen och förfalskning av tullhandlingar, säger Åsne Seierstad. Hon kan varken bekräfta eller förneka misshandelsanklagelserna utan ser här kulturella skillnader, krockar som skedde när Hadizat flyttade till Litauen. – Tjetjenska föräldrar utövar en sträng uppfostran särskilt över sina döttrar. De kan inte gå ut om kvällarna, de får inte ha pojkvän även om de är myndiga. Det som var fullt möjligt i Tjetjenien, till exempel att slå barn som inte lyder, det är detsamma som att bryta mot litauisk lag. I ”Ängeln i Groznyj” väjer inte Seierstad för Hadizats uppfostrarmetoder. Det som gör henne till ”ängel” är att hon faktiskt räddat många barn från säker undergång. De som intresserar sig för Hadizats fall tycker det är mystiskt att säkerhetspolisen och inte den vanliga polisen hanterat fallet. Just säkerhetspolisens inblandning, den utdragna rättegången och de ändrade vittnesmålen ser många i Finland – där fallet fått stor uppmärksamhet i medierna – som en bekräftelse på en rysk komplott. I Litauen har medierna lagt locket på. På svenska ambassaden i Vilnius känner man till att Hadizat fängslades i oktober, men inte mycket mer. Något åtal har inte offentliggjorts. – Men är litauiska säkerhetspolisen inblandad är det kanske inte så konstigt, säger Jan Anders Jönsson på svenska ambassaden i Vilnius. Fredrik Söderling fredrik.soderling@dn.se 08-738 12 07


"Ängeln från Groznyj" åtalad för sexövergrepp

Summary: Barnhemsmamman som norska stjärnjournalisten Åsne Seierstad porträtterade i ”Ängeln från Groznyj” står åtalad för misshandel och sexövergrepp. Hon har fallit offer för en rysk komplott, hävdar finländska Pen.

Huvudpersonen i reportageboken ”Ängeln i Groznyj” sitter fängslad i Litauen. Hadizat Gataeva, som den norska stjärnjournalisten Åsne Seierstads bok handlar om, anklagas för barnmisshandel och sexuella övergrepp på barn. Rättegången mot henne hålls inför lyckta dörrar i Vilnius. Enligt företrädare för finländska Pen-klubben har hon fallit offer för en rysk komplott och kommer att föras till Tjetjenien. Det lär åklagaren ha begärt. I dag, torsdag, väntas domen falla. – Vittnen har ändrat sina utsagor fram och tillbaka. Om det här gick till på rätt sätt, skulle Hadizat bedömas icke skyldig i brist på bevis. Men det har blivit ett politiskt fall, säger den Finlandsbaserade ryska journalisten Oksana Chelysheva. Hadizat Gataeva fängslades redan i oktober 2008. – Rättsfallet är en skandal. Ingen har fått träffa Hadizat. Hennes man har också fängslats och hennes son är försvunnen sedan i vintras, säger Iida Simes på finländska Pen. I sin bok beskriver Seierstad hur ”Ängeln” Hadizat erbjuder gatubarn plats på sitt barnhem. I ruinerna av Tjetjenienkriget plockar hon upp dem på huvudstaden Groznyjs gator – barn vars situation kan liknas vid helvetet på jorden. Anmälningen om misshandel, som gjorde att Hadizat hämtades av polisen, skedde alltså inte i Tjetjenien utan Litauen dit Hadizat kom efter kriget. Några av de nu vuxna barnhemsbarnen står bakom anmälningarna. Finska Pen betvivlar sanningshalten i anklagelserna och tror att de är framtvingade. – Ett av barnen ska ha förhörts i åtta timmar av säkerhetspolisen. Efteråt var han tvungen att uppsöka läkare, säger Iida Simes. De uppgifterna bekräftas av Åsne Seierstad själv, som mycket väl känner till Hadizats öde. Men hon säger samtidigt att det inte har något med hennes bok att göra. – Hadizat har inte fängslats på grund av bristande yttrandefrihet i Ryssland, som finländska Pen hävdar. Hadizat och hennes man anmäldes av sin egen 19-åriga fosterdotter för misshandeln. Efterforskningar har gjort att de också anklagats för bilsmuggling, brott mot vapenlagen förfalskning av tullhandlingar, säger Åsne Seierstad. Hon kan varken bekräfta eller förneka misshandelsanklagelserna utan ser här kulturella skillnader, krockar som skedde när Hadizat flyttade till Litauen. – Tjetjenska föräldrar utövar en sträng uppfostran särskilt över sina döttrar. De kan inte gå ut om kvällarna, de får inte ha pojkvän även om de är myndiga. Det som var fullt möjligt i Tjetjenien, till exempel att slå barn som inte lyder, det är detsamma som att bryta mot litauisk lag. I ”Ängeln i Groznyj” väjer inte Seierstad för Hadizats uppfostrarmetoder. Det som gör henne till ”ängel” är att hon faktiskt räddat många barn från säker undergång. De som intresserar sig för Hadizats fall tycker det är mystiskt att säkerhetspolisen och inte den vanliga polisen hanterat fallet. Just säkerhetspolisens inblandning, den utdragna rättegången och de ändrade vittnesmålen ser många i Finland – där fallet fått stor uppmärksamhet i medierna – som en bekräftelse på en rysk komplott. I Litauen har medierna lagt locket på. På svenska ambassaden i Vilnius känner man till att Hadizat fängslades i oktober, men inte mycket mer. Något åtal har inte offentliggjorts. – Men är litauiska säkerhetspolisen inblandad är det kanske inte så konstigt, säger Jan Anders Jönsson på svenska ambassaden i Vilnius. Karaktärer det har bråkats om Åsne Seierstads ”Bokhandlaren i Kabul” (2002) gav upphov till en motbok skriven av bokhandlaren själv. Han ansåg sig skandaliserad och besökte Norge för att utröna om han kunde driva rättsprocess mot Seierstad. Seierstads bok blev Norges största försäljningssuccé och översattes till 17 språk. I ”Ängeln i Groznyj” (2006) skildrar barnhemsmamman Hadizat Gataeva. Här utmålas ryssarna som de onda och tjetjenerna som de goda. Den har inte översatts till ryska eller litauiska.


Vad ska vi göra med Hamsun?

Summary: För 150 år sedan föddes författaren Knut Hamsun. Norge håller andan och firar Nobelpristagaren som gjorde sig omöjlig när han gav sin medalj till Hitlers propagandaminister Goebbels.

Ett norskt flygbolag kom för ett tag sedan på att man skulle smycka sina plan med nationalklenoder som Grieg, Nansen och Undset. Fotografierna kompletterades stolt med orden ”Real Norwegian”. Företaget ville uppmärksamma kända personer som sprängt gränser och utmanat det etablerade. Man flyger därför runt med ikoniska ambassadörer för norskhet på stjärtfenan. Idén säger något om en otvungen lust att sprida en kulturell kanon. I grannlandet har man ju en tradition som handlar om att värna sina dyra namn. Men skulle någon föreslå att inkludera Knut Hamsun i denna krets? Nej, jag tror inte det. Språket har bevarat sin lyskraft. Böckerna är klassiker som läses. Men Norge har fortfarande problem med Hamsun. I huvudstaden finns ingen Knut Hamsuns vei, ingen Hamsungate. Lokalsektionen av Hamsunsällskapet i Oslo föreslog för lite sedan att den röriga plattan framför centralstationen borde döpas om till Knut Hamsuns plass. Men propån röstades ned av kommunen. Det andra världskriget är inte glömt och att låta landssvikaren ge namn åt en offentlig plats ansågs opassande, närmast moraliskt felaktigt. Det finns ju fortfarande människor kvar som minns vad Hamsun hade för sig. I år är det 150 år sedan Hamsun föddes. Jubileumsåret uppmärksammas, ja firas på en rad olika sätt i Norge. Ett imponerande program har presenterats. För här tar man god hand om sina stora författare, även om de som Hamsun både intresserar och irriterar. Det är nästan ingen ände på haussen. Gyldendal Norsk Forlag presenterar senare i år en ordentligt utvidgad, auktoriserad och kommenterad version av den samlade produktionen i hela 27 band. Hans dramer kommer att sättas upp och man planerar att visa de filmatiseringar som gjorts av romanerna under åren. Och seminarier, debatter och utställningar om liv och verk vill fånga den sammansatte författaren. Årets verkliga clou infaller i augusti. Då invigs ett Hamsuncenter ritat av den amerikanske stjärnarkitekten Steven Holl, bland annat känd som mannen bakom Kiasma – museet för nutidskonst i Helsingfors. Platsen är Hamarøy, Hamsuns födelseplats vid Vestfjorden mellan Bodö och Narvik. Här fångas något av diktarens egen karaktär. En uppseendeväckande skepnad kombineras med traditionella uttryck. Huskroppen liknar ett torn. Fasaden i tjärat trä med sin mörka färg och grova struktur för tanken till en gammaldags stavkyrka. Ett platt stråtak är pricken över i. Han beundras av Paul Auster, liksom av Göran Persson. I minst ett halvt sekel har man talat om honom som en föregångare till modernismen. Och han har jämförts med namn som Franz Kafka och Thomas Mann. Men så är det detta med mannens rykte. Organisationen bakom Hamsunåret gör en poäng av att vilja rehabilitera författaren. Men det är tveksamt om man kommer att lyckas. En pejling av läget under jubileet visar att det firas i stor stil även om det finns ett trauma som fortfarande gör sig påmint. Att Hamsun ställde sig på tyskarnas sida under kriget är ett faktum som skaver. Om han ändå hade dött i tid! Om han lämnat livet innan kriget bröt ut hade hans eftermäle kunnat räddas. Han hade betraktats som en nyskapande diktare med reaktionära åsikter. Men han stod kvar. Med förakt för sitt eget bästa vägrade han agera vindflöjel. Hamsun var ingen angivare och profiterade inte ekonomiskt på kriget. I stället utnyttjade han sin roll som offentlig person för att tjäna politiska syften. Det engelskhat som pyrt sedan han i barndomens Nordland träffade på arroganta turistlorder blossade nu upp i intensifierad form. Han hyllade ungdomen av princip. Den unga nationen Tyskland hade framtiden för sig till skillnad från det gamla England. Om tyskarna vann kunde Norge räkna med en förmånlig ställning i det stortyska riket. Han bar ett solkors på kavajslaget. Artiklar och upprop till stöd för Tyskland och NS lämnade skrivarstugan. Direkta uppmaningar riktades till de norska soldater han ansåg vara chanslösa: kasta bössan och gå hem! Sedan gjorde han sig alldeles omöjlig genom att ge sin Nobelprismedalj från 1920 till propagandaminister Goebbels. Och när allt var över skrev han en hyllande nekrolog till führerns ära. I reaktionerna blandades avsky med spekulationer om hur det egentligen var ställt med hans mentala hälsa. Till författarskapets mytologi hör berättelsen om hur folk kastade sina exemplar av Pan och Markens gröda över gjutjärnstaketet till hemmet Nørholm. Det officiella Norge frågade sig: vad ska vi göra med Hamsun? En hel del nationell prestige stod på spel. Han var ju diktarhövdingen. Han var ju den diktare som trollat fram den poetiska glansen i naturen och i människorna. Efter kriget utgjorde Hamsun tillsammans med riksförrädaren Vidkun Quisling och Gestapoagenten Henry Oliver Rinnan ett svekets triumvirat i historieskrivningen om den norska hemmafronten. De två sistnämnda avrättades på grund av sina grova brott. De kunde hållas personligt ansvariga för spillandet av åtskilliga människoliv. Med Hamsun var det krångligare. För man skjuter ju inte Nobelpristagare. En process inleddes. Man ville gå till botten med allt. Man snokade runt i privatlivet på ett förödmjukande sätt. Till slut dömdes han för medlemskapet i NS. Fast ännu var sista ordet inte sagt. Hamsun förberedde sin sorti under den tid han satt internerad och avslutade sitt författarskap 1949 med den fiktionaliserade självbiografin På igenvuxna stigar. Boken är en briljant rökridå och blev ett sätt för Hamsun att återskapa sin värdighet som diktare och människa. För han var diktare i första hand. Skrivandet var det enda i livet han aldrig sjabblade med. I dag har motviljan mildrats.Det är relationen mellan liv och dikt som är den öppna frågan. Vilka samband finns mellan hans vandel och den litteratur som gjorde honom världsberömd? Är hans böcker nazistisk litteratur på grund av de politiska sympatierna? Eller är den frågan fel ställd – bör man skilja på den litteräre och den politiske Hamsun? I diskussionerna sammanflätas ämnen som konstnärligt ansvar, samhällelig repression och frågan om mänsklig försoning. Etik, estetik och ideologi blandas till en explosiv cocktail. Hur kunde han? Hur kunde en författare som så mästerligt skrev om kärleken till naturen och som solidariskt skildrade romantiska dropouts fjärran från nationalsocialismens idealtyper identifiera sig med samma ideologi? Hur kunde Hamsun som i sitt verk gett plats åt livets mångfald, människans fredliga vardagssysslor – fåravel, fiskhantering och brytandet av jordbruksland – associera sig med brutalitetens och människoföraktets idélära? Man har talat om en samstämmighet mellan böckernas förtrollande kraft och den bruna läran. Tesen om nervtrådar mellan texternas svartblänkande magnetism och det tredje rikets människosyn lanserades av kritiker redan på 30-talet. Men tonläget i de skönlitterära texterna är inte demagogiskt, snarare ömsint eller laddat med en skruvad ironi. Och den allvarlige Hamsun visar sig ha humor. Kanske var hans vägval en fråga om naivitet. Det tankespåret går ut på att han blev frestad av mörkerkrafterna därför att han var världsfrånvänd, oförmögen att navigera utanför den konstnärliga sfären. Samtidigt var han själv en förförare; det är lätt att känna sig bergtagen av hans prosa. I Norge har man stött och blött författaren i en omfattning som är svår att riktigt förstå. Åtminstone för oss svenskar som har betydligt längre till kriget. Vi har ju ingen att jämföra med. I debatten vill man antingen fria eller fälla Hamsun retrospektivt. De två lägren skyller varandra för historielöshet, för att vilja släta över det oförlåtliga, respektive bristande försoningsvilja. Såren vill inte läka. Allt medan en fråga förblir obesvarad – vem har egentligen rätt att förlåta? Ja, vad ska vi göra med Hamsun? Han var allmogeman och aristokrat, modernist och bakåtsträvare, salongslejon och skogstillbedjare. Både en finstämd tecknare av psykologiska nyanser och en grov föraktare av turistvärdar, schweizare och svarta. Nej, Hamsun går inte ihop. Att lägga samman bitarna till en helhetsbild låter sig inte göras. Berättelsen om honom är en mosaik som förblir ofullbordad. Lakunerna gör det hela intressant. Och en god historia är det. SKRIBENTEN Johan Edlund är född 1967 och är verksam som doktorand i litteraturvetenskap vid Lunds universitet. Han skriver sin avhandling om Knut Hamsuns författarskap. Undersökningen handlar om spänningsfältet mellan modernitet och myt i 1890-tals romanerna ”Svält”, ”Mysterier” och ”Pan”. KÄLLORNA ”Pan” Knut Hamsun (I original 1894). Kärleksdrabbning på liv och död som utspelar sig i Nordland, författarens besjälade ”æventyrland”. ”Markens gröda”Knut Hamsun (i original som Markens Grøde, 1917). Nobelprisepos som drivs framåt av slitningarna mellan kultur och civilisation. ”På igenvuxna stigar” Knut Hamsun (i original som Paa gjengrodde Stier, 1949). Den evige outsiderns sista bok är ett förföriskt försvarstal som vill återetablera förlorad värdighet. MER Det firas bland annat i Oslo, Grimstad och på Hamarøy under jubileumsåret. På nätet hittar man information om Hamsun och firandet bland annat på följande websidor: Nasjonalbibliotekets hemsida om Hamsunjubileet 2009: http://www.nb.no/hamsun2009 Information om Hamsundagarna som hålls på Hamarøy mellan den 4 och 9 augusti 2009: http://www.knuthamsun.no/ Hamsuncentrets hemsida: http://www.hamsunsenteret.no


J D Salinger stämmer svenskar

Summary: ”Räddaren i nöden”-författaren J D Salinger stämmer det svenska förlaget Nicotext för intrång mot upphovsrätten. Det är publiceringen av en påstådd uppföljare till romanklassikern som retat upp författaren.

”Räddaren i nöden” (”Catcher in the Rye”) skrevs av J D Salinger. Den publicerades 1951 och har kallats en av vår tids stora generationsromaner. När nu en påstådd uppföljare kom ut tidigare i år, ”60 years Later. Coming Through the Rye”, skriven av svenskamerikanen J D California, såg Salinger rött. Han har nu stämt både författaren och förlagen som ger ut boken och kräver att publiceringen stoppas. I Sverige ska boken ges ut av Boråsförlaget Nicotext. En översättning av boken ska göras och beräknas bli klar inom ett år. Nicotexts grundare Carl-Johan Gadd och Fredrik Colting är också ägare av det engelska bokförlaget som just gett ut boken i Storbritannien och det amerikanska som ger ut boken i USA i höst. – Vi har satt publiceringen på paus i England nu. Boken har kommit ut, men vi kommer att vänta nu tills det hela löst sig. Vi visste att det skulle bli diskussioner, men det här var lite mer än vad vi väntat oss, säger Fredrik Colting. Han beskriver Salingers stämning som absurd och bisarr, och tycker inte att frågan handlar om upphovsrätt. – Detta är en form av censur som bara finns i vissa diktaturer. Vår advokat i USA sa: ”Hade ni gett ut en bok om Jesus hade det nog blivit mindre liv.” Likheter mellan böckerna är till exempel att huvudpersonen i ”Räddaren i nöden” heter Holden Caulfield och i ”60 Years Later. Coming Through the Rye” kallas huvudpersonen ”Mr C”. Huvudpersonen rör sig också på samma platser och stilen boken är skriven i påminner om originalet. Men att boken skulle ha marknadsförts som en uppföljare är en missuppfattning, enligt Nicotext. – Vi har aldrig sagt att det är en uppföljare till ”Räddaren i nöden”. Det finns likheter, men det finns det i många kriminalromaner också, till exempel. Man kan inte ta en skrivstil och säga att det här är min stil. Fredrik Colting menar att Nicotext inte har mycket att sätta emot om domstolen i USA skulle hålla med Salinger. De inväntar nu en delgivning av stämningen. – Nackdelen för oss är ju att vi är ett litet svenskt bolag. Salinger har oanade resurser, det är lite som David och Goliat. Men vi tror ju på boken, det är en bra bok och man måste få skriva i vilken stil man vill. Man kan inte ha patent på ord och fantasi, säger Fredrik Colting. Linnéa Jonjons linnea.jonjons@dn.se


Vad ska vi göra med Hamsun?

Summary: För 150 år sedan föddes författaren Knut Hamsun. Norge håller andan och firar Nobelpristagaren som gjorde sig omöjlig när han gav sin medalj till Hitlers propaganda-minister Goebbels.

Ett norskt flygbolag kom för ett tag sedan på att man skulle smycka sina plan med nationalklenoder som Grieg, Nansen och Undset. Fotografierna kompletterades stolt med orden ”Real Norwegian”. Företaget ville uppmärksamma kända personer som sprängt gränser och utmanat det etablerade. Man flyger därför runt med ikoniska ambassadörer för norskhet på stjärtfenan. Idén säger något om en otvungen lust att sprida en kulturell kanon. I grannlandet har man ju en tradition som handlar om att värna sina dyra namn. Men skulle någon föreslå att inkludera Knut Hamsun i denna krets? Nej, jag tror inte det. Språket har bevarat sin lyskraft. Böckerna är klassiker som läses. Men Norge har fortfarande problem med Hamsun. I huvudstaden finns ingen Knut Hamsuns vei, ingen Hamsungate. Lokalsektionen av Hamsunsällskapet i Oslo föreslog för en tid sedan att den röriga plattan framför centralstationen borde döpas om till Knut Hamsuns plass. Men propån röstades ned av kommunen. Andra världskriget är inte glömt och att låta landssvikaren ge namn åt en offentlig plats ansågs opassande, närmast moraliskt felaktigt. Det finns ju fortfarande människor kvar som minns vad Hamsun hade för sig. I år är det 150 år sedan Hamsun föddes. Jubileumsåret uppmärksammas, ja, firas på en rad olika sätt i Norge. Ett imponerande program har presenterats. För här tar man god hand om sina stora författare, även om de som Hamsun både intresserar och irriterar. Det är nästan ingen ände på haussen. Gyldendal Norsk Forlag presenterar senare i år en ordentligt utvidgad, auktoriserad och kommenterad version av den samlade produktionen i hela 27 band. Hans dramer kommer att sättas upp och man planerar att visa de filmatiseringar som gjorts av romanerna under åren. Och seminarier, debatter och utställningar om liv och verk vill fånga den sammansatte författaren. Årets verkliga clou infaller i augusti. Då invigs ett Hamsuncenter ritat av den amerikanske stjärnarkitekten Steven Holl, bland annat känd som mannen bakom Kiasma – museet för nutidskonst i Helsingfors. Platsen är Hamarøy, Hamsuns födelseplats vid Vestfjorden mellan Bodö och Narvik. Här fångas något av diktarens egen karaktär. En uppseendeväckande skepnad kombineras med traditionella uttryck. Huskroppen liknar ett torn. Fasaden i tjärat trä med sin mörka färg och grova struktur för tanken till en gammaldags stavkyrka. Ett platt stråtak är pricken över i. Han beundras av Paul Auster, liksom av Göran Persson. I minst ett halvt sekel har man talat om honom som en föregångare till modernismen. Och han har jämförts med namn som Franz Kafka och Thomas Mann. Men så är det detta med mannens rykte. Organisationen bakom Hamsun-året gör en poäng av att vilja rehabilitera författaren. Men det är tveksamt om man kommer att lyckas. En pejling av läget under jubileet visar att det firas i stor stil även om det finns ett trauma som fortfarande gör sig påmint. Att Hamsun ställde sig på tyskarnas sida under kriget är ett faktum som skaver. Om han ändå hade dött i tid! Om han lämnat livet innan kriget bröt ut hade hans eftermäle kunnat räddas. Han hade betraktats som en nyskapande diktare med reaktionära åsikter. Men han stod kvar. Med förakt för sitt eget bästa vägrade han att agera vindflöjel. Hamsun var ingen angivare och profiterade inte ekonomiskt på kriget. I stället utnyttjade han sin roll som offentlig person för att tjäna politiska syften. Det engelskhat som pyrt sedan han i barndomens Nordland träffade på arroganta turistlorder blossade nu upp i intensifierad form. Han hyllade ungdomen av princip. Den unga nationen Tyskland hade framtiden för sig till skillnad från det gamla England. Om tyskarna vann kunde Norge räkna med en förmånlig ställning i det stortyska riket. Han bar ett solkors på kavajslaget. Artiklar och upprop till stöd för Tyskland och NS lämnade skrivarstugan. Direkta uppmaningar riktades till de norska soldater han ansåg vara chanslösa: Kasta bössan och gå hem! Sedan gjorde han sig alldeles omöjlig genom att ge sin Nobelprismedalj från 1920 till propagandaminister Goebbels. Och när allt var över skrev han en hyllande nekrolog till führerns ära. I reaktionerna blandades avsky med spekulationer om hur det egentligen var ställt med hans mentala hälsa. Till författarskapets mytologi hör berättelsen om hur folk kastade sina exemplar av ”Pan” och ”Markens gröda” över gjutjärnsstaketet till hemmet Nørholm. Det officiella Norge frågade sig: Vad ska vi göra med Hamsun? En hel del nationell prestige stod på spel. Han var ju diktarhövdingen. Han var ju den diktare som trollat fram den poetiska glansen i naturen och i människorna. Efter kriget utgjorde Hamsun tillsammans med riksförrädaren Vidkun Quisling och Gestapoagenten Henry Oliver Rinnan ett svekets triumvirat i historieskrivningen om den norska hemmafronten. De två sistnämnda avrättades på grund av sina grova brott. De kunde hållas personligt ansvariga för spillandet av åtskilliga människoliv. Med Hamsun var det krångligare. För man skjuter ju inte Nobelpristagare. En process inleddes. Man ville gå till botten med allt. Man snokade runt i privatlivet på ett förödmjukande sätt. Till slut dömdes han för medlemskapet i NS. Fast ännu var sista ordet inte sagt. Hamsun förberedde sin sorti under den tid han satt internerad och avslutade sitt författarskap 1949 med den fiktionaliserade självbiografin ”På igenvuxna stigar”. Boken är en briljant rökridå och blev ett sätt för Hamsun att återskapa sin värdighet som diktare och människa. För han var diktare i första hand. Skrivandet var det enda i livet han aldrig sjabblade med. I dag har motviljan mildrats. Det är relationen mellan liv och dikt som är den öppna frågan. Vilka samband finns mellan hans vandel och den litteratur som gjorde honom världsberömd? Är hans böcker nazistisk litteratur på grund av de politiska sympatierna? Eller är den frågan fel ställd – bör man skilja på den litteräre och den politiske Hamsun? I diskussionerna sammanflätas ämnen som konstnärligt ansvar, samhällelig repression och frågan om mänsklig försoning. Etik, estetik och ideologi blandas till en explosiv cocktail. Hur kunde han? Hur kunde en författare som så mästerligt skrev om kärleken till naturen och som solidariskt skildrade romantiska dropouts fjärran från nationalsocialismens ideal-typer identifiera sig med samma ideologi? Hur kunde Hamsun som i sitt verk gett plats åt livets mångfald, människans fredliga vardagssysslor – fåravel, fiskhantering och brytandet av jordbruksland – associera sig med brutalitetens och människo-föraktets idélära? Man har talat om en samstämmighet mellan böckernas förtrollande kraft och den bruna läran. Tesen om nervtrådar mellan texternas svartblänkande magnetism och Tredje rikets människosyn lanserades av kritiker redan på 30-talet. Men tonläget i de skönlitterära texterna är inte demagogiskt, snarare ömsint eller laddat med en skruvad ironi. Och den allvarlige Hamsun visar sig ha humor. Kanske var hans vägval en fråga om naivitet. Det tankespåret går ut på att han blev frestad av mörkerkrafterna därför att han var världsfrånvänd, oförmögen att navigera utanför den konstnärliga sfären. Samtidigt var han själv en förförare; det är lätt att känna sig bergtagen av hans prosa. I Norge har man stött och blött författaren i en omfattning som är svår att riktigt förstå. Åtminstone för oss svenskar som har betydligt längre till kriget. Vi har ju ingen att jämföra med. I debatten vill man antingen fria eller fälla Hamsun retrospektivt. De två lägren skyller varandra för historielöshet, för att vilja släta över det oförlåtliga respektive bristande försoningsvilja. Såren vill inte läka. Allt medan en fråga förblir obesvarad – ”Vem har egentligen rätt att förlåta?” Ja, vad ska vi göra med Hamsun? Han var allmogeman och aristokrat, modernist och bakåtsträvare, salongslejon och skogstillbedjare. Både en finstämd tecknare av psykologiska nyanser och en grov föraktare av turistvärdar, schweizare och svarta. Nej, Hamsun går inte ihop. Att lägga samman bitarna till en helhetsbild låter sig inte göras. Berättelsen om honom är en mosaik som förblir ofullbordad. Lakunerna gör det hela intressant. Och en god historia är det. Johan Edlund essa@dn.se


J D Salinger stämmer svenskt bokförlag

Summary: "Räddaren i nöden"-författaren J D Salinger stämmer det svenska bokförlaget Nicotext för intrång mot upphovsrätten. Det är publiceringen av den påstådda uppföljaren "60 years later: coming through the rye" till Salingers klassiska verk som retat upp författaren.

"Räddaren i nöden" ("Catcher in the rye") skriven av J D Salinger, publicerades 1951 och har kallats en av vår tids stora generationsromaner. När nu en påstådd uppföljare kom ut tidigare i år: "60 years later: coming through the rye", skriven av svenskamerikanen J D California, såg Salinger rött. Han har nu stämt både författaren och förlagen som ger ut boken och kräver att publiceringen stoppas. I Sverige ska boken ges ut av Boråsförlaget Nicotext. En översättning av boken ska göras och beräknas bli klar inom ett år. Nicotext grundare Carl-Johan Gadd och Fredrik Colting är också ägare av det engelska bokförlaget som just gett ut boken i Storbritannien och det amerikanska som kommer att ge ut boken i USA i höst. – Vi har satt publiceringen på paus i England nu. Boken har kommit ut, men vi kommer att vänta nu tills det hela löst sig. Vi visste att det skulle bli diskussioner men det här var lite mer än vad vi väntat oss, säger Fredrik Colting. Han beskriver Salingers stämning som absurd och bisarr och tycker inte att frågan handlar om upphovsrätt. – Detta är en form av censur som bara finns i vissa diktaturer. Vår advokat i USA sa: ”Hade ni gett ut en bok om Jesus hade det nog blivit mindre liv”. Likheter mellan böckerna är till exempel att huvudpersonen i "Räddaren i nöden" heter Holden Caulfield och i "60 years later: coming through the rye" kallas huvudpersonen "Mr C." Huvudpersonen rör sig också på samma platser och stilen boken är skriven på påminner om originalet. Men att boken skulle ha marknadsförts som en uppföljare är en missuppfattning enligt Nicotext. – Vi har aldrig sagt att det är en uppföljare till ”Räddaren i nöden”. Det finns likheter, men det finns det i många kriminalromaner också till exempel. Man kan inte ta en sorts skrivstil och säga att det här är MIN stil. Fredrik Colting menar att Nicotex inte har mycket att sätta emot om domstolen i USA skulle hålla med Salinger. De inväntar nu en delgivning av stämningen. – Nackdelen för oss är ju att vi är ett litet svenskt bolag. Salinger har oanade resurser, det är lite som David och Goliat. Men vi tror ju på boken, det är en bra bok och man måste få skriva i vilken stil man vill. Man kan inte ha patent på ord och fantasi, säger Fredrik Colting. Fakta/J D Salinger + Jerome David Salinger, född 1 januari 1919 i New York. + Debutromanen "Räddaren i nöden" ("Catcher in the rye") handlar om den unge, livströtte Holden Caulfield. Boken säljs fortfarande i betydande upplagor och betraktas allmänt som ett av den amerikanska litteraturens mästerverk. + J D Salinger har inte publicerat några böcker sedan 1965 och lever sedan länge ett tillbakadraget liv.


Malte Persson får Gerhard Bonniers stipendium

Summary: Författaren och litteraturkritikern Malte Persson har tilldelats Gerhard Bonniers stipendium för kulturjournalistik. Enligt juryns motivering är han ”en experimentell entertainer, iskall ironiker och spränglärd ung filosof”.

Författaren och litteraturkritikern Malte Persson har tilldelats Gerhard Bonniers stipendium för kulturjournalistik. I fjol kom hans andra roman ”Edelcrantz förbindelser” efter en verklig person, en mångsysslande friherre som levde på 1700-talet. Enligt juryns motivering är han ”en experimentell entertainer, iskall ironiker och spränglärd ung filosof”. DN talade med en glad pristagare. Är du en spränglärd filosof? – Hehe. Jo, men det är väl kanske inte hela sanningen. Vad betyder det för dig att få stipendiet? – Självklart roligt att få det. Det är ett fint pris. Om man ser på listan över dem som fått det före mig så är det ganska imponerande. Vad ska du göra med stipendiesumman på 129 000 kronor? – Kanske någon högst privat researchresa, eller kanske kunde jag omskola mig till restaurangkritiker. ”Edelcrantz förbindelser” har beskrivits som en idéroman. Håller du med? – Visst är det en idéroman, men både när jag skriver romaner och när jag skriver annat handlar det också om form och stil.