Filmskola anmäld för diskriminering

Summary: Bara kvinnor antogs till den nya manuskursen på Filmhögskolan i Göteborg. Nu anmäls universitetet, som i framtiden ska anonymisera antagningen, för könsdiskriminering.

Jimmy Lindgren var en av sexton män som sökte till Filmhögskolans nya så kallade masterklass, "Att skriva för långfilm", som startar nästa vecka. Av totalt fyrtiofyra sökande antogs sju studenter, samtliga kvinnor. Nu har han anmält detta som brott mot likabehandlingslagen till jämställdhetsombudsmannen, JämO, till vilka han skriver att han känner sig "diskriminerad och kränkt". - Bara en text skulle skickas in, vilket lätt ger en orättvis bedömning. I efterhand har jag förstått att andra lämnat in sina meriter och att högskolan även har gått på dem, säger Lindgren som menar att han jämfört med flera antagna har minst likvärdiga meriter. Gunilla Burstedt, biträdande högskolerektor på Filmhögskolan, säger att det är ett sammanträffande att samtliga antagna blev kvinnor. Antagningsgruppen gick bara på de manus som bäst lämpade sig för kursen, säger hon och att samtliga dessa var skrivna av kvinnor diskuterades. Hon välkomnar dock anmälan. - Det är bra att man får ställa sig nya frågor kring antagningen. I framtiden ska vi anonymisera manusläsningen, ett lätt sätt att minimera misstankar om könsdiskriminering. Processen har också lett till att vi ska bredda rekryteringen så att vi bland annat får fler manliga sökande, säger Burstedt. Att filmbranschen är mansdominerad har uppmärksammats länge och i statliga filmavtalet har man uttryckligen satt jämställdhetsmål som att minst 40 procent av vartdera kön ska vara representerat i yrkeskategorierna regissör, producent och manusförfattare före 2010. I Filmhögskolans egen jämställdhetsplan skriver man att man bör ha ett starkt fokus på genusaspekter och mångfald, att det "bör ske i såväl rekryteringsarbete som i antagning av nya studenter". Utifrån sin roll som biträdande högskolerektor säger Gunilla Burstedt att det är bättre om kvinnor och män representeras lika i utbildningen. Är det här alltså dåligt? - Det är olyckligt på det sättet, men å andra sidan kan det bli så när antagningen sker på konstnärlig grund, säger Burstedt. Två av de antagna har en indirekt koppling till Doris, ett nätverk för kvinnliga filmarbetare där Gunilla Burstedt är styrelseledamot. Jimmy Lindgren tycker att kopplingen är problematisk, då även Kirsten Bonnén Rask från antagningsgruppen en gång anlitats för Doris manusgrupp. JämO:s jurist Caroline Wieslander Blücher är den som tagit emot Lindgrens anmälan. Hon förklarar att i fall som dessa ska den som anser sig missgynnad lägga fram fakta för det. Därefter går bevisbördan över till högskolan. Frågor har skickats till Göteborgs universitet, som lämnar svar efter rektorssammanträdet den 19 februari. Under utredningen förhåller sig JämO neutralt.


"Driver 76" släpps till PSP

Summary: Nu kommer Ubisofts första "Driver"-spel. Det utvecklas av Reflections Interactive och Sumo Digital, släpps till PSP och utspelas 1976.

Fjolårets "Driver: Parallel lines" till Xbox och Playstation 2 blev det sista "Driver"-spelet som släpptes av Atari. Ubisoft köpte rättigheterna till spelserien och nu meddelar företaget att "Driver 76" till PSP släpps i mars. Det utspelas i New York 1976 och precis som vanligt blir det uppdrag både till fots och bakom ratten. Det går även att hotta upp sina bilar med pengar man tjänar på diverse sidouppdrag. Spelets utvecklare är som vanligt Reflections Interactive, men nu får företaget hjälp av Sumo Digital.


Även indiemusiker ska få betalt på nätet

Summary: Med den banbrytande, världsomspännande organisation Merlin har indiebolagen fått muskler som gör att de kan få betalt för sin musik på nätet.

Den alldeles färska organisationen presenterades på musikindustrimässan Midem i Cannes i helgen. Det har tidigare varit svårt för oberoende musikbolag att ta betalt för musik över nätet, trots att deras samlade marknadsandel uppgår till en tredjedel i hela världen. - Majorbolag som Warner och Universal har kunnat förhandla sig till fördelar på nätsajter, medan indiebolagen var för sig saknat muskler, säger Mats Hammerman på SOM, de svenska oberoende bolagens organisation som ingår i Merlin. Indie-musik på nätet har betraktats som mer eller mindre fri att använda. Men efter framgångar med den europeiska indieorganisationen Impala, som bland annat lyckades upphäva Sony/BMG-sammanslagningen, bildades World Indie Network förra året. Och nu alltså Merlin som ska ta vara på rättigheter för tusentals oberoende bolag runt globen. - Det här innebär att vi kommer ikapp de stora bolagen, säger Mats Hammerman.


"Dreamgirls" stor Oscarfavorit

Summary: "Dreamgirls", "Babel" och "The Queen" är några filmer som tagit täten inför upplopet på årets Oscarsrace. Och Susanne Biers "Efter bröllopet" har chans att vinna Oscar för bästa utländska film.

- Fantastiskt roligt! Tyvärr ser konkurrenterna fruktansvärt bra ut, säger Susanne Bier till DN på telefon från New York där hon klipper färdigt sin första amerikanska film. "Efter bröllopet", med biroller av Rolf Lassgård och Mona Malm, tävlar mot "Infödd soldat", "Pans labyrint", "Water" och "De andras liv" - årets guldbaggevinnare. - Jag tror att "Efter bröllopet" är en allmänmänsklig historia som alla kulturer kan känna igen sig i. En Oscarnominering betyder att filmen får en helt annan exponering inför USA-premiären i mars, säger Susanne Bier. Golden Globe-vinnaren "Dreamgirls" samlade på sig flest nomineringar (8) men lyckades inte kvala in till den tyngsta kategorin. Filmen har svensk premiär 16 februari. Slaget om bästa film står istället mellan globaliseringsdramat "Babel", Scorseses gangsterthriller "The Departed", krigsdramat "Letters From Iwo Jima", succékomedin "Little Miss Sunshine" och "The Queen" om den brittiska monarkin i djup kris. Och Helen Mirren fortsätter sin globala eriksgata som drottning Elizabeth II med nominering för bästa kvinnliga huvudroll i tuff konkurrens från mäktiga filmdrottningar Judi Dench, Penelope Cruz, Kate Winslet och den tvåfaldigt belönade Meryl Streep som får sin 14:e Oscarnominering. På herravdelningen gör Leonardo DiCaprio upp med uppstickaren Ryan Gosling, veteranen Peter OToole, lyckopillret Will Smith och blytunge Forest Whitaker som spelar Idi Amin i "Last King of Scotland". "Och vinnaren är...", kommer att avslöjas den 24 februari. Bästa film"Babel" "The departed" Bästa film "Babel" "The departed" "Letters from Iwo Jima" "Little Miss Sunshine" "The queen" Bästa regi Clint Eastwood, "Letters from Iwo Jima" Stephen Frears, "The queen" Paul Greengrass, "United 93" Alejandro Gonzales Inarritu, "Babel" Martin Scorsese, "The Departed" Bästa manliga skådespelare Leonardo DiCaprio, "Blood diamond" Ryan Gosling, "Half nelson" Peter O'Toole, "Venus" Will Smith, "The pursuit of happiness" Forest Whitaker, "The last king of Scotland" Bästa kvinnliga skådespelare Penelope Cruz, "Volver" Judi Dench, "Notes on a scandal" Helen Mirren, "The queen" Meryl Streep, "Djävulen bär Prada" Kate Winslet, "Little children" Bästa kvinnliga biroll Adriana Barraza, "Babel" Cate Blanchett, "Notes on a scandal" Abigail Breslin, "Little Miss Sunshine" Jennifer Hudson, "Dreamgirls" Rinko Kikucki, "Babel" Bästa manliga biroll Alan Arkin, "Little Miss Sunshine" Jackie Earle Haley, "Little children" Djimon Hounsou, "Blood diamond" Eddie Murphy, "Dreamgirls" Mark Whalberg, "The departed" Bästa utländska film "Efter bröllopet", Danmark "Infödd soldat", Algeriet "El laberinto del Fauno", Mexiko "De andras liv", Tyskland "Water", Kanada Bästa animerade film "Cars" "Happy feet" "Monster house" Bästa manus efter förlaga "Borat" "Children of men" "The departed" "Little children" "Notes on a scandal" Bästa manus "Babe" "Letters from Iwo Jima" "Little Miss Sunshine" "The Queen" "El laberinto del Fauno" Bästa musik "Babel" "The good german" "Notes on a scandal" "El laberinto del Fauno" "The queen" Bästa sång "I need to wake up" - "An inconvenient truth" "Listen" - "Dreamgirls" "Love you I do" - "Dreamgirls" "Our town" - "Cars" "Patience" - "Dreamgirls" Bästa dokumentär "Deliver us from evil" "An inconvenient truth" "Iraq in fragments" "Jesus camp" "My country, my country" Bästa kortdokumentär "The blood of Yingzhou district" "Recycled life" "Rehearsing a dream" "Two hands" Bästa visuella effekter "Pirates of the Caribbean: dead mans chest" "Poseidon" "Superman returns" Bästa animerade kortfilm "The danish poet" "Lifted" "The little matchgirl" "Maestro" "No time for nuts" Bästa kortfilm "Binta and the great idea" "Eramos pocos" ("One too many") "Helmer & son" "The saviour" "West Bank story" Bästa kostym "Curse of the golden flower" "Djävulen bär Prada" "Dreamgirls" "Marie Antoinette" "The queen" Bästa smink "Apocalypto" "Click" "El laberinto del Fauno"


Svensken i Korpus 2

Summary: Det är inte bara Ryssland som vägrar kasta ljus över Raoul Wallenbergs öde. Även Sverige håller inne med väsentlig kunskap, bland annat om egna agenter som kan ha suttit i Sovjets fängelser efter kriget..

Alla goda beslut är som bekant beroen-de av tillförlitlig information och inträngande analys. Långa tider har de som utrett Raoul Wallenbergs öde inte haft tillgång till någondera. Frågan är om misslyckandet att genomföra systematiska efterforskningar och att samordna viktiga detaljer på något sätt var avsiktligt eller bara en följd av kalla krigets övermäktiga logik. Eller bådadera? Svaret kanske finns i den finstilta delen av en rapport som lades fram 2003 av den så kallade Eliasson-kommissionen, som undersökte det svenska utrikespolitiska etablissemangets hantering av Raoul Wallenbergfallet efter 1945. Kommissionen förklarade att den av tidsskäl sett sig tvungen att utesluta ett känsligt ämne ur sina överväganden: andra svenska medborgares öden i sovjetisk fångenskap efter 1945, och den möjliga inverkan de kan ha haft på Wallenbergutredningen. Frågans vikt har aktualiserats genom nyligen offentliggjorda register från det tidigare sovjetministeriet för statssäkerhet (MGB) i Moskva. Enligt Wallenbergexperten Vadim Birstein visar statistiken för år 1948 att minst fyra personer av svensk nationalitet då hölls fängslade och var föremål för utredning (vilket betyder att de ännu inte var dömda), varav tre för spioneri. Inga namn eller fallbeskrivningar har offentliggjorts, och det är inte känt om Raoul Wallenbergs namn finns bland dem. Forskare kan göra kvalificerade gissningar om vilka dessa personer är, men bara ryssarna kan ge säkra identitetsuppgifter. Intressant nog är det inte känt exakt hur många svenskar som satt i ryska fängelser i Sovjetunionen efter andra världskriget. Uppskattningar varierar mellan 200 och 500. Ett av de stora problemen för forskarna har varit att definiera vad en svensk är. Många av fångarna som påstod sig vara svenskar var i själva verket statslösa eller av blandad nationalitet. Somliga hade bott i Sverige i många år, hade till och med varit gifta med en svensk, men saknade svenskt medborgarskap. Förutom de välkända Kirunasvenskarna kan man till saknade "svenskar" i Sovjet vid den här tiden räkna fiskare; soldater som tjänstgjort i tyska armén eller SS; äventyrare; ingenjörer och teknisk personal; sovjetiska medborgare av svensk härkomst (från Estland eller Gammalsvenskby i Ukraina); personer som arbetat för olika hjälporganisationer efter kriget (som Röda korset eller Caritas Suecia); samt ett ospecificerat antal "svenska" agenter. Sådana agenter opererade i de baltiska länderna under 1940- och 1950-talen, men också i Östeuropa i till stor del ännu outforskade militärindustriella spionnätverk. Existensen av den sortens ekonomiska nätverk, och vilka personer som ingick i dem, har förblivit en väl bevarad hemlighet. Uppgifter i svenska arkiv antyder att UD-tjänstemän spelade en roll i handhavandet av dem, men bara någon handfull hade den fullständiga bilden av alla pågående underrättelseoperationer. Detta uppdelade sätt att arbeta ledde till stora kunskapsluckor i och mellan departementen. Av de få UD-tjänstemän som hade vidare kunskaper om de svenska operationerna ledde åtminstone en, Gunnar Lorentzon, även sökandet efter Raoul Wallenberg sent på 1950-talet. Intressant nog avslöjar ett tidigare opublicerat dokument hos amerikanska utrikesdepartementet att Lorentzon 1959 uppskattade chanserna att Wallenberg varit vid liv efter 1947, då Sovjet påstod att han avlidit i en hjärtattack, förvånansvärt högt - "75 eller 65 [procent]". Varför tryckte då inte den svenska regeringen på hårdare för att få fram sanningen? Grundförklaringen till den svenska försiktigheten - behovet att trygga övergripande säkerhetsintressen och den därav följande önskan att inte reta den väldiga grannen - kan behöva en fotnot. Att försöka genomdriva en effektiv efterforskning efter Raoul Wallenberg samtidigt som man - i strid mot svensk neutralitetspolitik - höll en rad agentgrupper i gång skulle inte bara skapa stora risker utan också begränsa Sveriges handlingsfrihet. Utan tvivel var spionnätverken efter kriget av stor vikt för Sverige. Landet bytte rutinmässigt den insamlade informationen mot nyheter från andra underrättelsetjänster. Spionagets iskalla självklarhet är att fokus måste ligga på information, inte människor. Likafullt är det alltid människor som i sista hand får lida, och taktiken att hålla de övriga saknade "svenskarna" nästan helt utanför Wallenbergutredningen, till den grad att inte ens lägre UD-tjänstemän informerades om dem, fick allvarliga följder. Man kan belysa poängen genom att rikta sökljuset mot de avgörande åren 19611965. I januari 1961 hade den svenska professorn Nanna Svartz med sig nyheten från en högt placerad sovjetisk kollega, professor A L Myasnikov, att Raoul Wallenberg, tvärtemot sovjetiska påståenden, ännu var i livet men i usel fysisk kondition. Statsminister Tage Erlander begärde omedelbart att han skulle friges, men entusiasmen varade inte länge. Myasnikov påstod att han blivit missförstådd och de svenska ämbetsmännen drog sig tillbaka. Vad allmänheten inte visste var att Svartz vittnesmål inte var det enda om en ytterst hemlig svensk i sovjetisk fångenskap. I december 1963 vittnade Marvin Makinen, en amerikansk student som arresterats av ryssarna 1961, om att hans cellkamrat Zigurds Kruminsh berättat om en svensk han mött i Korpus 2 (sektion 2) i Vladimirfängelset, Sovjets viktigaste isoleringsinrättning. Korpus 2 rymde den sjukhusavdelning där hemliga fångar kunde hållas totalt isolerade från omvärlden i åratal. Kruminsh uppgav också att den svenska fången dömts för spioneri. Makinens uppgifter borde ha eldat på sökandet efter Raoul Wallenberg, särskilt om de kunnat sättas i samband med Svartz rapport, och identifieringen av "den svenske fången" borde omedelbart ha givits topprioritet. I stället avfördes Wallenbergfrågan officiellt från den svensk-sovjetiska agendan 1965 och förblev vilande de följande femton åren. Med tillgång till knapphändiga arkivuppgifter kan man bara gissa hur de svenska tjänstemännen uppfattade den vidare innebörden av vittnesmålen från Svartz och Myasnikov: var den fånge som Kruminsh och Myasnikov träffat Raoul Wallenberg, eller någon annan svensk? Om det fanns andra svenska fångar i Vladimirfängelset under Kruminshs fångenskap där (1956-63), skulle det kunna förklara hur det uppstått rykten kring Wallenberg. Om man å andra sidan kunnat visa att ingen annan svensk suttit i Vladimir den tiden skulle möjligheterna att den fånge Kruminsh träffat var Raoul Wallenberg öka dramatiskt. Det kanske mest övertygande faktum som talar för att Raoul Wallenberg fanns i Vladimirfängelset under 50- och 60-talen är vittnesmålet från en tidigare städerska, Varvara I Larina, som bland ett slumpmässigt urval fotografier kunde identifiera en bild på Raoul Wallenberg som aldrig publicerats internationellt. Minst ett halvdussin vittnesmål från tidigare fångar från samma tid återger liknande uppgifter om en ytterst hemlig svensk fånge. Nå, men andra svenskar i Vladimir då? Redan tidigt stod det helt klart att bara ett ytterst fåtal av alla saknade "svenskar" kan ha suttit i Vladimirfängelset, dit bara de viktigaste politiska fångarna sändes. Det är ännu inte känt om någon av de fyra svenska medborgarna som utreddes av säkerhetstjänsten 1948 hamnade där. 1957 vittnade en tidigare fånge (Hunoldt) om att han tidigt 1950 hade delat cell med en svensk som hette "Eriksson". "Eriksson" hade påstått sig vara formellt tillhörig Röda korset och hade arresterats tillsammans med två kolleger i Östeuropa 1944. Mannen hade uppenbarligen mycket nära anknytning till Sverige (hans fru ska ha bott i Uppsala) och var definitivt inte Raoul Wallenberg. Likafullt bör hans likartade profil - en svensk representant - lätt ha kunnat förorsaka förvirring bland medfångarna. Kan han ha varit den man Kruminsh stötte på några år senare? Och lika viktigt: kan han ha varit samme man som Myasnikov syftat på i sitt samtal med Svartz? Än i dag har varken Sverige eller Ryssland släppt ifrån sig någon information om "Eriksson" eller hans två kolleger. Arkivet i Vladimir namnger åtminstone en svensk spion: Isaak Markovitj Wolfin, en medarbetare vid Sovjets beskickning i Stockholm på 1940-talet som arresterades när han återvände till Sovjetunionen 1946. Han släpptes från Vladimir 1956. Men som vitrysk medborgare och välkänd cellspion bör Wolfin knappast ha kunnat tas för en hemlig, isolerad svensk. Utredarna brottades med andra känsliga frågor. Vid tiden för Svartz och Makinens vittnesmål hade svenska agentnätverk i de baltiska ländernas avslöjats och de flesta agenterna var försvunna. Det var oklart om de var döda eller befann sig i sovjetisk fångenskap. Detsamma gällde en rad "frilansagenter", "svenskar" som arbetat för brittisk-amerikanska eller t o m tyska intressen och som kan ha suttit i Vladimir. Det (till nyligen) oklara ödet för de åtta svenskarna ombord på den DC3:a som sköts ner av sovjetiskt flyg i juni 1952 komplicerade bilden i åratal. När vraket efter planet slutligen återfanns i Östersjön 2003 återfanns lämningarna efter fyra män. De övriga fyras öde är okänt. Möjligheterna kan till sist begränsas: den "svensk" Kruminsh mötte kunde ha tillhört DC3:ans besättning (ganska osannolikt), varit en ännu okänd "svensk" agent - eller, verkligen, Raoul Wallenberg. Larinas fotoidentifiering har gjort det oerhört angeläget att följa upp den frågan. Vid det här laget står det smärtsamt klart att efterforskningarna blivit betydligt effektivare om de "andra svenskarnas" identitet och rörelser kunnat fastställas. Den 17 juli i år infaller 60-årsdagen av Raoul Wallenbergs påstådda död i Sovjetunionen. Det är dags att begrava myten om att det inte finns några realistiska möjligheter att finna den fullständiga sanningen om hans öde, men Ryssland måste då äntligen ge fullständig tillgång till de arkiv som kan besvara de mest angelägna frågorna och Sverige göra betydligt mer för att lägga fram information om sina saknade medborgare och andra personer som arbetat för landets sak. De, och inte minst Raoul Wallenberg, har förtjänat det. Läs mer om forskningen kring Raoul Läs mer om forskningen kring Raoul Wallenberg på www.raoul-wallenberg.asso.fr eller www.wallenbergsfate.org (som startar i mars 2007). Susanne Berger är forskare och journalist, och arbetade som oberoende konsult i den svensk-ryska arbetsgrupp som 1995–2001 utredde Wallenbergfallet.


DN:s Paul Hansen har chans vinna "Årets bild"

Summary: Dagens Nyheters fotograf Paul Hansen har chansen att vinna priset "Årets bild".

På måndagen avslöjade "Årets bild"-juryn vilka fotografer som nominerats till 2007 års pris. Bland de nominerade finns Dagens Nyheters mångfaldigt prisbelönte fotograf Paul Hansen. Konkurrensen är tuffare än något annat år, antalet inlämnade bidrag var rekordstort. Totalt har 288 fotografer skickat in 4.530 bidrag, det tidigare rekordet låg 4.486 bidrag. Den 9 mars avslöjas vilka vinnarna är. Årets Bild


Initiativet som sprack

Summary: Filmaren Liv Wiesberg skildrar några turbulenta feministiska år i tevedokumentären ”Viljornas kamp”. Och avdemoniserar Feministiskt initiativ. Ulrika Kärnborg ser ett hårdbevakat parti hamna i medieskugga.TV”Viljornas kamp – Filmen om Fi”Regi: Liv Wiesberg

Det är 2005. Sverige räknas till ett av världens mest jämställda länder, ett kvinnornas paradis där männen rullar barnvagn och politikerna inklusive statsministern kallar sig feminister. Plötsligt bildas ett parti, Feministiskt initiativ. Oro sjuder under ytan. Är det dags att ta det där sista, avgörande steget? Mot full jämställdhet, lika lön för lika arbete, kvotering till styrelseposter, delad föräldraförsäkring och allt det andra som diskuterats men aldrig realiserats. Vad Fi:s anhängare inte känner till, men kanske anar, är att motståndarna börjar ladda upp. Deras drag – backlashen – ska komma att bli en snygg liten uppvisning i vad etablissemanget förmår när stora värden står på spel. Om de här turbulenta åren i svensk historia har regissören Liv Wiesberg gjort en dokumentär, ”Viljornas kamp – Filmen om Fi”, som visades i går på SVT2. Andra delen kommer på söndag. Det börjar den 4 april på Fi:s första presskonferens. Stämningen är uppsluppen, fnittrigt förväntansfull. Feministiskt initiativ ska utmana patriarkatet och ta sig in i riksdagen. I början finns ingenting, inga pengar, inget program, bara en hemsida och en mobiltelefon. Och så personerna i centrum. Rollfördelningen verkar klar från början, idealisk ur medieperspektiv, men kanske inte bästa receptet för att nå politisk framgång. Där finns den slipade yrkespolitikern Gudrun Schyman, den begåvade studentpolitikern Sofia Karlsson, Ebba Witt-Brattström som gnolar ”Åååå, tjejer” och Tiina Rosenberg, briljant forskare fast besluten att se till att Fi driver gayrörelsens huvudfrågor. Många egon och många som vill stå i rampljuset, övertygade om att Fi kan erbjuda en snabb väg till kändisskap och inflytande. Redan från början står det klart att Ebba Witt-Brattström inte drar jämt med Tiina Rosenberg och Sofia Karlsson. Egentligen är nog Gudrun Schyman måltavla för Witt-Brattströms irritation – och avundsjuka – men det är de andra som får ta smällarna. Konflikten gäller partiets profilering och graden av proffsighet. Kvinnorörelsen har genom tiderna brottats med problemet hur man ska bedriva politik utan att glida över på patriarkatets planhalva. En annan viktig fråga gäller heteronormen. Har Rosenberg sagt eller inte sagt att heteroäktenskap är oförenliga med feministisk praktik? Wiesberg lyckas fånga diskussionen när den seglar upp, under ett informellt möte runt soffbordet. Rosenberg påstår verkligen att heterosexuella sviker kvinnorörelsen. Brattström tillkännager sitt avhopp och menar att hon inte kommer att göra någonting för att skada partiet. Hon lovar emellertid mer än hon kan hålla, för snart läcker hon som ett såll. Den 5 oktober, mitt under pågående årsmötet i Örebro, skriver hon på DN Debatt att Fi håller på att ta monopol på begreppet feminism. ”Tiina Rosenberg har sagt att de är för många heterosexuella borgarkärringar med homofobi i styrelsen”, förklarar hon sig i ett annat sammanhang. Ett par månader senare, efter dödshot och skandalskriverier i pressen, hoppar även Tiina Rosenberg, som inte framstått som ett under av kompromissvilja, av. ”Nu, för femte veckan, befinner jag mig i ett mediedrev som startades av Ebba Witt-Brattström”, säger hon. Då har ändå det av somliga kallade extremfeministiska valmanifestet kokats ner till lika lön, individualiserad föräldraförsäkring och krafttag mot våldet mot kvinnorna. Efteråt tyckte många att Fi sänkte sig själva. Personkonflikterna och utspelen överskuggade politiken. Wiesbergs film är väldigt saklig. Hon lägger inget till rätta, ursäktar inte de många misstagen. Men en del av skulden faller ändå på svenska medier. Våren 2005, strax efter det att Fi bildats, visar SVT dramadokumentären ”Könskriget” där Roks ordförande säger (i alla fall verkar det så) att män är djur. För mannen på gatan blir det en aha-upplevelse, feministerna är galna och förmodligen livsfarliga. Fi:s krav på att man ska få välja fritt vem eller vilka man vill gifta sig med och rätten att kalla sin dotter för Bengt lyfts fram som partiets huvudfrågor. Plötsligt är det Fi som tycker att män är djur och Wiesberg visar oss Schyman när hon på stan förtvivlat försöker värja sig, ”jamen, ni tycker att män är djur, gör ni inte”. Stämpeln går inte att tvätta bort. Det gör däremot feminismen. Den ena kändisen efter den andra går ut och säger att de inte längre är feminister, begreppet har blivit utslitet och farligt, en smuts man vill bli kvitt från. Fi dalar i opinionssiffrorna, partiet verkar dödsdömt. Ironiskt nog är det då det riktiga politiska arbetet börjar, omfattande valturné, flygbladsutdelning, möten med sympatisörer runt om i landet. Allt bygger på ideellt arbete. Fast nu befinner sig det tidigare hårdbevakade Fi i medieskugga. Gudrun Schyman uppträder i intervjuer för landsortspressen, men de rikstäckande medierna är inte längre intresserade. Till de förtvivlade taleskvinnorna säger journalisterna att man bestämt sig för att lämna småpartierna därhän. Tar man ett måste man ta alla. Nu handlar det om två alfahannar i stället, Göran mot Fredrik. Fi tigs ihjäl. Och där någonstans slutar det. Med valnederlaget. Ingen riksdagsplats utan 0,7 procent av rösterna, vad man nu ska dra för slutsatser av det. Politik måste få ta tid, säger Gudrun Schyman. Eftersom det har tagit sossarna 118 år att skramla fram en kvinnlig partiledarkandidat, antar jag att hon har rätt. Tack, förresten, Mona Sahlin. Liv Wiesberg lyckas faktiskt avdemonisera Fi. Men många viktiga frågor kvarstår. Hur kommer det sig att medierna alltid förvandlar kvinnlig maktkamp till gyttjebrottning? Varför jagades Tiina Rosenberg som ett djur, känner homofobin i vårt land inga gränser? Om det är så kul med jämställdhet, varför motarbetas alltid de som vill gå från högtravande prat till praktik? Och om svenskarna inte är så där jämlika som vi inbillar oss, vad är vi då? Ulrika Kärnborg ulrika.karnborg@dn.se ”Viljornas kamp – Filmen om Fi”, första delen visades i går på SVT2. Andra delen kommer på söndag.


Späckat schema för trippelarbetare

Summary: Pernilla Andersson är trippelaktuell i vår. Hon producerar Svante Thuressons kommande duettplatta, medverkar i pjäsen ”Skuggfåglarna” och har just släppt albumet ”Baby blue”, som tar avstamp i hennes upplevelser under tsunamin.

– Kolla in schemat! Pernilla Andersson kan inte hålla sig för skratt när hon räcker över det fullklottrade papperet. Varje minut är inbokad från sju på morgonen till midnatt. Intervjuer varvas med studiosessioner och pjäsrepetitioner. – Det är lite galet, men väldigt roligt, säger hon utan att släppa blicken från spegeln i sminklogen bakom ”Unga Klara” på Stockholms stadsteater vid Sergels torg. Ensemblen har just spelat igenom Naomi Wallaces mörka kärlekshistoria ”Skuggfåglarna” från början till slut. Torsdagens slutsålda premiär blir Pernilla Anderssons debut i teatersammanhang. Hon utgör ena halvan av en tvåmannaorkester som blandar 30-talsjazz med electronica. Parallellt producerar hon Svante Thuressons kommande duettplatta – som går under arbetsnamnet ”Vänner” – där den Melodifestivalaktuelle veteranen paras ihop med alla från Nina Persson och Timbuktu till Pernillas pojkvän Dregen (till vardags gitarrist i Backyard Babies). Som om schemat inte var tillräckligt snårigt släppte Pernilla Andersson sitt tredje soloalbum ”Baby blue” tidigare i veckan. De som förväntat sig ett eko av hennes tidiga jazzimprovisationer eller en uppdaterad version av den avskalade singer/songwriter-plattan ”Cradlehouse” (2005) får vända sig till någon annan artist. Redan första spåret ”Red” slår an en betydligt bluesigare och rockigare ton, även om de trallvänliga refrängerna är intakta. – Första reaktionen får gärna vara: ”va?!” säger Pernilla Andersson när vi lämnar sminklogen. Det ska vara lite vaudevilleteater och en dam med ett vedträ. Mitt hjärta bultar för jazz, spagettivästern och AC/DC – samtidigt. Men jag har redan fått en del skäll från fans av förra skivan som undrar vad fan jag håller på med. Vi slår oss ned på en soffa i den folktomma foajén, hon kastar ett snabbt öga på schemat innan hon fortsätter: – Låtarna är egentligen sig lika, men produktionen har förändrats. Jag är väldigt rastlös. Och det är både ett okej och en tillgång som artist. Jag har aldrig varit intresserad av att upprepa mig. Särskilt inte den här gången. Spåren leder tillbaka till annandagen 2004. Pernilla och Dregen var på semester i Thailand och under en morgonpromenad på stranden överrumplades de av tsunamin och red ovanpå vågen långt in i byn där de bodde. Mirakulöst nog lyckades båda ta sig upp på ett hustak – utan en enda skråma. I stället för att låta sig evakueras till Sverige valde paret att stanna i Thailand ytterligare en månad. Där och då skrev Pernilla Andersson de första låtarna till ”Baby blue”. På sikt skulle de komma att forma hela skivan. Därmed inte sagt att låtarna handlar om tsunamin. Den omvälvande händelsen lade snarare grunden för den kompromisslösa inställningen: – Efter det som hände bryr jag mig inte om vad andra tycker. Det är ändå ingen jävel som kommer att tacka dig när du är 75 år för att du satt på din tilldelade lilla kant och sa ”nej, det där kan inte jag göra”. Ingen vet ju vad som händer i morgon! Det kanske är läge att göra den där sjuka grejen som du alltid har drömt om, som att springa naken över Sergels torg, innan det är för sent. Om det nu är det du vill … Hon håller ut armarna: – Just do it! Pernilla Andersson växte upp i Hässleholm. Båda föräldrarna var jazzmusiker. I tidiga tonåren gjorde hon revolt genom att lyssna på The Smiths. – Pappa höll på att bli tokig: ”Den här jävla Morrissey! Han låter som en plågad säl! Jag får ont i öronen!” Då höjde jag volymen och, typ, städade rummet. Jag var extremt strukturerad och lillgammal som tonåring. En sann rebell! – Ja, för mig var det verkligen en sorts uppror. Jag gick på Montessoriskola och hemma skulle allt vara så fritt och kärleksfullt. Jag tyckte det var jättetråkigt att ha så flummiga föräldrar. Jag ville att de skulle jobba på försäkringskassan och skaffa husvagn. I stället hade de fester där folk sprang ut nakna och spelade trombon mitt i natten. Och vad tycker den jazziga släkten om din nya skiva? – För lite kontrabas, för mycket oväsen, säger hon och skrattar. Men mamma ville ändå vara snäll så hon påpekade att det var ”väldigt riviga bitar”. Trots den städade tonårsrevolten kröp jazzen in under huden på Pernilla Andersson. Redan som 20-åring blev hon upptäckt av den legendariske saxofonisten Kenny Garret – som turnerat med bland andra Miles Davis – när hon uppträdde på en pub på Umeå jazzfestival. – Jag höll på att skita på mig när han kom fram. I hans öron lät mina låtar som en blandning av skandinavisk folkmusikjazz och Burt Bacharach. ”Jag har aldrig hört något liknande”, sa han. Direkt efteråt ringde jag pappa. Han höll på att smälla av. Vid det här laget har den 32-åriga pianisten, sångerskan och låtskrivaren samlat ihop ett imponerande cv. Efter att ha släppt den jazziga debuten ”My journey” (1999) bildade Pernilla Andersson trio med cellisten Beata Söderberg och saxofonisten Joakim Milder på ”All smiles” (2000). Två år senare blev hon Grammisnominerad för sin produktion på Svante Thuressons comebackplatta ”Nya kickar”. Hon har dessutom backat upp Fläskkvartetten och Thomas Di Leva på piano. – Jag har faktiskt fått mejl från fans som tycker att jag borde dumpa Dregen och bli ihop med Di Leva, säger hon och fnissar. Allvarligt? – Du anar inte. Det finns utförliga instruktioner om hur detta partnerbyte ska gå till. Det är hur bisarrt som helst! Sedan några år tillbaka bor Pernilla Andersson och Dregen i en stuga i Stockholms skärgård. Den lilla ön fungerar som en fristad mellan röriga turnéer och stressiga skivinspelningar. Paret delar dessutom ett brinnande fiskeintresse. – Jag minns en fredagskväll när vi satt hemma och tittade på en vhs om havsöringfiske. Mitt i filmen ringde pappa. Jag trodde han skulle bli chockad när han hörde om vårt fredagsnöje, men han berättade att jag var en synnerligen inbiten torskfiskare redan som sexåring. Någonstans längs vägen måste jag ha förträngt det, men första gången jag följde med Dregen på fisketur var det som något klickade till. Jag blev besatt direkt. På hennes hemsida finns numera en särskild avdelning för just fiske jämte mer traditionella inslag som biografi, turnéplan, diskografi och diskussionsforum. – Jag skulle bli knäpp i huvudet om jag inte fick fiska, säger hon. Tänk dig själv att ha turnerat i sju veckor i en buss med en massa rapande och svärande killar. När man kommer hem vill man bara ta av sig sminket, ställa undan instrumenten och ta på sig overallen. Det är härligt att fula till sig rejält innan man tar nya tag, att bara glida ut på det tysta vattnet och i sakta mak börja spåna på nästa drag ... Hon hejdar sig och tittar på klockan. Vi har dragit över den avsatta tiden med en kvart. Schemat är i gungning. HENRIK ARVIDSSON noje@dn.se


Späckat schema för trippelarbetare

Summary: Pernilla Andersson är trippelaktuell i vår. Hon producerar Svante Thuressons kommande duettplatta, medverkar i pjäsen "Skuggfåglarna" och har just släppt albumet "Baby blue", som tar avstamp i hennes upplevelser under tsunamin.

- Kolla in schemat! Pernilla Andersson kan inte hålla sig för skratt när hon räcker över det fullklottrade papperet. Varje minut är inbokad från sju på morgonen till midnatt. Intervjuer varvas med studiosessioner och pjäsrepetitioner. - Det är lite galet, men väldigt roligt, säger hon utan att släppa blicken från spegeln i sminklogen bakom "Unga Klara" på Stockholms stadsteater vid Sergels torg. Ensemblen har just spelat igenom Naomi Wallaces mörka kärlekshistoria "Skuggfåglarna" från början till slut. Torsdagens slutsålda premiär blir Pernilla Anderssons debut i teatersammanhang. Hon utgör ena halvan av en tvåmannaorkester som blandar 30-talsjazz med electronica. Parallellt producerar hon Svante Thuressons kommande duettplatta - som går under arbetsnamnet "Vänner" - där den Melodifestivalaktuelle veteranen paras ihop med alla från Nina Persson och Timbuktu till Pernillas pojkvän Dregen (till vardags gitarrist i Backyard Babies). Som om schemat inte var tillräckligt snårigt släppte Pernilla Andersson sitt tredje soloalbum "Baby blue" tidigare i veckan. De som förväntat sig ett eko av hennes tidiga jazzimprovisationer eller en uppdaterad version av den avskalade singer/songwriter-plattan "Cradlehouse" (2005) får vända sig till någon annan artist. Redan första spåret "Red" slår an en betydligt bluesigare och rockigare ton, även om de trallvänliga refrängerna är intakta. - Första reaktionen får gärna vara: "va?!" säger Pernilla Andersson när vi lämnar sminklogen. Det ska vara lite vaudevilleteater och en dam med ett vedträ. Mitt hjärta bultar för jazz, spagettivästern och AC/DC - samtidigt. Men jag har redan fått en del skäll från fans av förra skivan som undrar vad fan jag håller på med. Vi slår oss ned på en soffa i den folktomma foajén, hon kastar ett snabbt öga på schemat innan hon fortsätter: - Låtarna är egentligen sig lika, men produktionen har förändrats. Jag är väldigt rastlös. Och det är både ett okej och en tillgång som artist. Jag har aldrig varit intresserad av att upprepa mig. Särskilt inte den här gången. Spåren leder tillbaka till annandagen 2004. Pernilla och Dregen var på semester i Thailand och under en morgonpromenad på stranden överrumplades de av tsunamin och red ovanpå vågen långt in i byn där de bodde. Mirakulöst nog lyckades båda ta sig upp på ett hustak - utan en enda skråma. I stället för att låta sig evakueras till Sverige valde paret att stanna i Thailand ytterligare en månad. Där och då skrev Pernilla Andersson de första låtarna till "Baby blue". På sikt skulle de komma att forma hela skivan. Därmed inte sagt att låtarna handlar om tsunamin. Den omvälvande händelsen lade snarare grunden för den kompromisslösa inställningen: - Efter det som hände bryr jag mig inte om vad andra tycker. Det är ändå ingen jävel som kommer att tacka dig när du är 75 år för att du satt på din tilldelade lilla kant och sa "nej, det där kan inte jag göra". Ingen vet ju vad som händer i morgon! Det kanske är läge att göra den där sjuka grejen som du alltid har drömt om, som att springa naken över Sergels torg, innan det är för sent. Om det nu är det du vill & Hon håller ut armarna: - Just do it! Pernilla Andersson växte upp i Hässleholm. Båda föräldrarna var jazzmusiker. I tidiga tonåren gjorde hon revolt genom att lyssna på The Smiths. - Pappa höll på att bli tokig: "Den här jävla Morrissey! Han låter som en plågad säl! Jag får ont i öronen!" Då höjde jag volymen och, typ, städade rummet. Jag var extremt strukturerad och lillgammal som tonåring. En sann rebell! - Ja, för mig var det verkligen en sorts uppror. Jag gick på Montessoriskola och hemma skulle allt vara så fritt och kärleksfullt. Jag tyckte det var jättetråkigt att ha så flummiga föräldrar. Jag ville att de skulle jobba på försäkringskassan och skaffa husvagn. I stället hade de fester där folk sprang ut nakna och spelade trombon mitt i natten. Och vad tycker den jazziga släkten om din nya skiva? - För lite kontrabas, för mycket oväsen, säger hon och skrattar. Men mamma ville ändå vara snäll så hon påpekade att det var "väldigt riviga bitar". Trots den städade tonårsrevolten kröp jazzen in under huden på Pernilla Andersson. Redan som 20-åring blev hon upptäckt av den legendariske saxofonisten Kenny Garret - som turnerat med bland andra Miles Davis - när hon uppträdde på en pub på Umeå jazzfestival. - Jag höll på att skita på mig när han kom fram. I hans öron lät mina låtar som en blandning av skandinavisk folkmusikjazz och Burt Bacharach. "Jag har aldrig hört något liknande", sa han. Direkt efteråt ringde jag pappa. Han höll på att smälla av. Vid det här laget har den 32-åriga pianisten, sångerskan och låtskrivaren samlat ihop ett imponerande cv. Efter att ha släppt den jazziga debuten "My journey" (1999) bildade Pernilla Andersson trio med cellisten Beata Söderberg och saxofonisten Joakim Milder på "All smiles" (2000). Två år senare blev hon Grammisnominerad för sin produktion på Svante Thuressons comebackplatta "Nya kickar". Hon har dessutom backat upp Fläskkvartetten och Thomas Di Leva på piano. - Jag har faktiskt fått mejl från fans som tycker att jag borde dumpa Dregen och bli ihop med Di Leva, säger hon och fnissar. Allvarligt? - Du anar inte. Det finns utförliga instruktioner om hur detta partnerbyte ska gå till. Det är hur bisarrt som helst! Sedan några år tillbaka bor Pernilla Andersson och Dregen i en stuga i Stockholms skärgård. Den lilla ön fungerar som en fristad mellan röriga turnéer och stressiga skivinspelningar. Paret delar dessutom ett brinnande fiskeintresse. - Jag minns en fredagskväll när vi satt hemma och tittade på en vhs om havsöringfiske. Mitt i filmen ringde pappa. Jag trodde han skulle bli chockad när han hörde om vårt fredagsnöje, men han berättade att jag var en synnerligen inbiten torskfiskare redan som sexåring. Någonstans längs vägen måste jag ha förträngt det, men första gången jag följde med Dregen på fisketur var det som något klickade till. Jag blev besatt direkt. På hennes hemsida finns numera en särskild avdelning för just fiske jämte mer traditionella inslag som biografi, turnéplan, diskografi och diskussionsforum. - Jag skulle bli knäpp i huvudet om jag inte fick fiska, säger hon. Tänk dig själv att ha turnerat i sju veckor i en buss med en massa rapande och svärande killar. När man kommer hem vill man bara ta av sig sminket, ställa undan instrumenten och ta på sig overallen. Det är härligt att fula till sig rejält innan man tar nya tag, att bara glida ut på det tysta vattnet och i sakta mak börja spåna på nästa drag ... Hon hejdar sig och tittar på klockan. Vi har dragit över den avsatta tiden med en kvart. Schemat är i gungning.


Flaubert gjorde världen till bild

Summary: Den franske författaren Gustave Flaubert debatterades livligt av sin samtid. I dag är hans värde på litteraturbörsen högt. I sin nya bok förklarar Sara Danius varför. Böcker

Sara Danius ”The Prose of the World. Flaubert and the Art of Making Things Visible” Acta Universitatis Upsaliensis Kunde Gustave Flaubert skriva Konstig fråga. Det borde han väl ha kunnat Han som är författarnas författare, som provade den rytmiska bärkraften i precis varje mening och som skrev om varje sida hur många gånger som helst. Har man själv den sortens övermänskligt tålamod kan man numera studera Flauberts perfektionistiska arbete med manuskriptet till romanen ”Madame Bovary” på nätet (gå till www.univ-rouen.fr/flaubert). Om någon med säkerhet kan påstås skriva bra så måste det väl vara Gustave Flaubert Faktum är emellertid att man i Frankrike under åren 1919 till 1921 förde en livlig diskussion om huruvida Flaubert verkligen kunde skriva. Sara Danius berättar om detta i sin bok ”The Prose of the World. Flaubert and the Art of Making Things Visible”. Saken är den att Flaubert gör sig skyldig till vad en pedant skulle kalla grammatiska fel. Han använder ”och” på ett konstigt vis och undviker att bruka det när det vore väntat; han har märkliga, rytmiskt efterställda adverb och är för generös med franskt imperfektum (franskans verbsystem är litet besvärligare än vårt eget). Fast allt det där är ju förstås vad som gör Flaubert till Flaubert, hans stil. Det hävdade Marcel Proust i en artikel. Flaubert åstadkommer något helt nytt i litteraturen tyckte Proust och detsamma menar Sara Danius som i sin bok ger sin version av vad det nya hos Flaubert består av. Proust försvarade alltså Flaubert trots att han enligt Danius inte riktigt gillade sin föregångare. Jag skulle nog för min del gissa att Flauberts starka inflytande var något som Proust var tvungen att försöka försvara sig mot. Att själv efterhärma samma stil på franska hade ju inte tett sig särskilt originellt – det fick i stället James Joyce göra på engelska. Modernitet och sätten att representera verkligheten är vad som intresserar Danius. I sin fina bok ”Prousts motor” har hon tidigare berättat om hur Proust var en av de första som beskrev hur det var att se ett landskap flyga förbi när man åkte en modern automobil. Nu påminner hon om hur Proust liknar upplevelsen av Flauberts prosastil vid att föras med på den ”rullande trottoar” som visades på världsutställningen i Paris år 1900. Hon citerar också Stendhal som skrev att en roman var som ”en spegel som färdas längs en landsväg”. Hennes bok är den första i en trilogi om den litterära realismen, om Stendhal, Balzac och Flaubert. Det ska bli ett spännande arbete att följa. Hos Flaubert fanns alltså ett nytt sätt att beskriva, ”filmiskt” före filmen. Och det är särskilt inom tre temaområden som detta förändrade språkbruk används: i scener med människomassor, i beskrivningar av saker i rörelse eller sådant som betraktas från ett fordon samt – sist men allt annat än minst – när det gäller kvinnan som objekt för begär. Närgånget analyserar Danius hur Flaubert visuellt presenterar Madame Arnoux i första kapitlet av ”L’éducation sentimentale”, en bok som på svenska fick heta ”Hjärtats fostran” i en översättning 1951. Danius uppehåller sig litet väl mycket vid hur många som tyckt att den romanen är tråkig. Med tanke på dess litteraturhistoriska betydelse borde den förtjäna en nyöversättning, med Prousts lilla text om Flauberts stil bifogad liksom i de franska pocketutgåvorna. Kvinnan Madame Bovary är också mest en bild, någon som betraktas, ett objekt som det beskrivande språket glider över. Även hennes fötter får Gustave Flaubert syn på. Danius antyder en tendens till fotfetischism hos författaren. När det gäller romanen om den otrogna läkarhustrun Emma Bovary redovisar Danius intressanta tolkningsförslag vid sidan om tematiken kring visualisering. Man brukar uppfatta boken som en roman om läsning, eftersom Emma blir besviken på en värld som inte lever upp till de förväntningar som hon fått från den romantiska litteratur hon slukat. Men man kan också betrakta boken som en roman om skrivande. Emma vill själv författa något, men det blir naturligtvis aldrig av. Den som lyckas få skriva är i stället apotekaren, den odräglige småborgaren Homais vars floskler publiceras i lokaltidningen. Konflikten mellan Emma och Homais är möjligen mer central än den mellan den olyckliga kvinnan och hennes älskare eller den snälle men tråkige maken. Redan namnen tycks ställa apotekaren och läkarhustrun mot varandra som man och kvinna: Homais, Emma, ”homme”, ”femme”. Danius föreslår dessutom att Homais kan betraktas som en sorts anti-Flaubert: apotekarens löjligt retoriska språk är den raka motsatsen till Flauberts avidealiserande prosa. Om en passage i ”L’éducation sentimentale” säger Danius: ”Vi kan sannerligen se gatuscenen framför oss.” Så brukar det heta om goda berättares texter. Men vad man ”ser framför sig” när man i själva verket ser bokstäver framför sig är förstås någonting som kan problematiseras. Jag hittar ett citat från ett brev där Flaubert förklarar varför han inte vill att hans böcker ska ges ut illustrerade. Typiskt nog väljer han ett exempel som handlar om kvinnan som bild och som objekt för drömmerier: ”En tecknad kvinna liknar en kvinna och det är allt ... medan en skriven kvinna ger drömmar om tusen kvinnor”. Det är sant att Flaubert på ett nytt sätt i litteraturen synliggjorde världen. Fast hur madamerna Bovary och Arnoux egentligen ser ut, det vet bara hans läsare, var och en på sitt eget sätt. Johan Dahlbäck Litteraturkritiker i Göteborgs-Posten litteratur@dn.se


"Shadowbane"-skapare gör nytt onlinespel

Utvecklaren Stray Bullet, grundad av personer bakom "Shadowbane", jobbar just nu med ett nytt onlinespel. Stray Bullets nya onlinespel är än så länge obetitlat, men uppgifter på företagets hemsida tyder på att det påminner om onlinerollspelet "Shadowbane" i vissa avseenden. Kanske inte så konstigt eftersom Stray Bullet grundades av samma personer som utvecklade "Shadowbane", då på företaget Wolfpack Studios. Men Stray Bullet hävdar att spelet har ett helt eget upplägg. Med detta nya projekt ska Stray Bullet skapa en pågående onlinekonflikt som kombinerar action med taktik och strategi. I det kommande spelet kommer stora gillen och fraktioner delta i betydelsefulla, spännnande och roliga strider, säger företagets representant Mike Madden till Eurogamer. Än så länge är det inte klart när spelet släpps, eller till vilken plattform. Det mesta tyder dock på PC.


Tre gånger Inger

Summary: ”Vi har sammanfogat allt till tre solon som utspelar sig samtidigt och parallellt”, säger Tove Sahlin om performanceföreställningen ”IngerIngerInger” som har premiär i kväll.

Allt började med ett enda ord. Ett hemligt ord som bara de inblandade känner till. Utifrån det ordet har delar av scenkonstkollektivet Bastardproduktion, electronicatrion Midaircondo och Teater Scenarios dramatiker i flera etapper format performanceföreställningen ”IngerIngerInger”. Inger är tre olika karaktärer, eller kanske tre sidor av samma person. Hon är det slutliga resultatet av en idé som föddes när tre scenartister ur Bastardproduktion ville prova ett nytt sätt att arbeta på. – Vi var sugna på att göra något på ett visst tema och samarbeta med konstnärsgrupper inom andra genrer för att boosta varandra. Det är ett projekt på många nivåer som binder ihop kultur Stockholm, säger Tove Sahlin från Bastardproduktion. Under den första veckan delades de sammanlagt nio personerna, genom lottning, in i tre arbetsgrupper med tre personer i varje, en scenartist, en kompositör och en dramatiker. De skapade text, musik och rörelser för tre olika solon, som skulle framföras i tre olika delar, varav den första var en improvisation med alla medverkade på scenen. – Det var väldigt roligt och ganska konstigt. Jag vet inte om publiken förstod så mycket, skrattar Daniela Kullman, en av de dramatiker som varit med. Efter detta första framförande på Kilen fortsatte Bastardproduktion att på egen hand att utveckla föreställningen. Fem veckor in i arbetet gjorde de ytterligare ett framträdande på Kilen. Denna gång med huvudfokus på de tre solona. Och i dag har alltså den sista delen, slutresultatet, premiär på Teater Scenario. – Vi har sammanfogat allt till tre solon som utspelar sig samtidigt och parallellt, säger Tove Sahlin. Både hon och Daniela Kullman är överens om att det något annorlunda sättet att jobba har varit lyckat och vill fortsätta på samma spår. – Det är som att äta glass varje dag, men det är nyttigt som morötter, säger Daniela Kullman. Att de inte vill avslöja vilket ord som döljer sig bakom det hela har sin poäng. – Det får man själv lista ut. Alla kan hitta sina egna ord, beroende på vem man är, säger Daniela Kullman. Sofia Hjelte sofia.hjelte@dn.se 08-738 15 32 ”IngerIngerInger” har premiär i kväll på Teater Scenario kl 19.00 och visas t o m 29/1.


Tre gånger Inger

Summary: ”Vi har sammanfogat allt till tre solon som utspelar sig samtidigt och parallellt” , säger Tove Sahlin om performanceföreställningen ”IngerIngerInger” som har premiär i kväll.

Allt började med ett enda ord. Ett hemligt ord som bara de inblandade känner till. Utifrån det ordet har delar av scenkonstkollektivet Bastardproduktion, electronicatrion Midaircondo och Teater Scenarios dramatiker i flera etapper format performanceföreställningen ”IngerIngerInger” . Inger är tre olika karaktärer, eller kanske tre sidor av samma person. Hon är det slutliga resultatet av en idé som föddes när tre scenartister ur Bastardproduktion ville prova ett nytt sätt att arbeta på. – Vi var sugna på att göra något på ett visst tema och samarbeta med konstnärsgrupper inom andra genrer för att boosta varandra. Det är ett projekt på många nivåer som binder ihop kultur Stockholm, säger Tove Sahlin från Bastardproduktion. Under den första veckan delades de sammanlagt nio personerna, genom lottning, in i tre arbetsgrupper med tre personer i varje, en scenartist, en kompositör och en dramatiker. De skapade text, musik och rörelser för tre olika solon, som skulle framföras i tre olika delar, varav den första var en improvisation med alla medverkade på scenen. – Det var väldigt roligt och ganska konstigt. Jag vet inte om publiken förstod så mycket, skrattar Daniela Kullman, en av de dramatiker som varit med. Efter detta första framförande på Kilen fortsatte Bastardproduktion att på egen hand att utveckla föreställningen. Fem veckor in i arbetet gjorde de ytterligare ett framträdande på Kilen. Denna gång med huvudfokus på de tre solona. Och i dag har alltså den sista delen, slutresultatet, premiär på Teater Scenario. – Vi har sammanfogat allt till tre solon som utspelar sig samtidigt och parallellt, säger Tove Sahlin. Både hon och Daniela Kullman är överens om att det något annorlunda sättet att jobba har varit lyckat och vill fortsätta på samma spår. – Det är som att äta glass varje dag, men det är nyttigt som morötter, säger Daniela Kullman. Att de inte vill avslöja vilket ord som döljer sig bakom det hela har sin poäng. – Det får man själv lista ut. Alla kan hitta sina egna ord, beroende på vem man är, säger Daniela Kullman. Sofia Hjelte sofia.hjelte@dn.se 08-738 15 32 ”IngerIngerInger” har premiär i kväll på Teater Scenario kl 19.00 och visas t o m 29/1.


Konst med sprängkraft

Summary: Bjarne Melgaard och Marie-Louise Ekman har tillsammans gjort en helgjuten utställning på Malmö konstmuseum. Den har en självklarhet, som Dan Jönsson saknar i Sarah Szes fantasifulla installation på Malmö konsthall. KONST

Sarah Sze Malmö Konsthall Visas t o m 18/2 Bjarne Melgaard & Marie-Louise Ekman Malmö konstmuseum Visas t o m 4/2 Redan i entrén på Malmö konsthall tar förklaringarna slut. Små utklippta kvadrater från den bruna dörrmattan visar vägen in mot ett lågt, tältliknande bygge där en lampa lyser under ett genomskinligt skal av hoplimmade kopieringspapper. Men hela dörrmattan är fortfarande kvar, hur kommer det sig? Det kommer sig inte. Någon har varit här på natten och trollat med förråden, men i sömnen verkar det. Kartongerna har av sig själva staplats upp till skyskrapor, skrivbordslamporna har ställt sig på sin vakt som lyftkranar och häftstiften har samlat sig i någon sorts trafik. Det är kontorsmaterialens revansch på konsten, en triumf för alla mappar, gem och post-itlappar som äntligen förverkligat sin utopi i denna futuristiska arkipelag. Att gå omkring i amerikanskan Sarah Szes installation i Malmö är fantasieggande. Det stora konsthallsrummet upptas av en planlös, bräcklig formation som ömsom brer ut sig över golvet, ömsom sträcker sig mot takfönstren. Är det en stad, en rymdstation, en trädgård? Vatten porlar, lampor lyser in på dolda krukväxter. Genom ett hål i golvet ser man ner i källaren, där utställningskatalogerna från förr ligger magasinerade på sina hyllor. Några av dem tycks ha rymt till friheten här uppe, till en ny funktion. Är det kanske konsthallen som drömmer? Som sagt, jag vet inte. Det omedelbara och det oförklarliga har alltid varit styrkan i Sarah Szes konst. Egentligen är den som gjord för biennaler och grupputställningar, där den brukar smyga i hörnen eller växa ut ur skrubbar och ventilationstrummor, opretentiös men fascinerande. Så här i ensamt majestät blir det en annan sak. Formatet kräver en förklaring: är detta nödvändigt? Själv har jag svårt att se det. Tvärtom gör storleken att strukturerna tar över på detaljernas bekostnad, myllret blir i längden monotont och den antydda institutionskritiken i de förrymda katalogerna känns påklistrad. Platsspecifik installationskonst har som bekant en avgörande brist: den saknar självklarhet. Den hittar man i desto högre grad hos en grafoman som Bjarne Melgaard. I hans och Marie-Louise Ekmans gemensamma utställning på Malmö konstmuseum finns ett destruktivt självförtroende som det är svårt att värja sig emot – en kraft som inte bryr sig om strukturer, som spränger snarare än binder samman. Utställningen är i första hand Melgaards. Några glasmontrar där rosa avgjutningar av händer sticker upp ur golvet bär otvivelaktigt Ekmans signum. Men i övrigt har hennes konstnärskap spelat rollen som det passiva objektet för Melgaards impulser. Det nedklottrade manuskriptet till filmen ”Hello Baby” har blivit konstnärsboken ”Monster Baby”, och på väggarna sitter enorma reproduktioner av hennes 70-talsmålningar, som ges en konsthistorisk uppdatering genom Melgaards våldsamma övermålningar och kommentarer. Inte för att de behöver det egentligen. Men resultatet är rätt starkt, ett flöde av aggressiva makuleringar och vanvördiga bildattacker som med sin svärta får Ekmans ironiska dockskåpserotik att kännas rakt igenom sadistisk. Jag inser vilket mod det faktiskt krävts från hennes sida att lämna ut sin bildvärld åt en sådan vandalism. Intrycket blir efter hand nästan bedövande. Löst förankrad i Ekmans bilder och person skapar Melgaard sig en egen värld som blir allt trasigare, alltmer klaustrofobisk ju längre man går in i den. Det märkligaste är förstås att den just därför känns så helgjuten Dan Jönsson konst@dn.se


Tecknare med tonårskänsla

Summary: Ragnar Persson säger det med teckningar. Hans bildberättelser i tidskrifter, på tavlor och t-tröjor innehåller hårdrockare, sagofigurer och djur. Nu är han aktuell i flera utställningar.

Varje litet svagt blyertsstreck som Ragnar Persson tecknar verkar ha en egen vilja och historia att berätta. Jag tycker mig känna igen varenda scen i hans bildvärld, som kunde ha varit vilken tonårings verklighet som helst. - Ja, det handlar rätt mycket om tonåren, bekräftar Ragnar Persson. - När jag var 14 fattade jag inte ens att det jag höll på med var konst, utan försökte bara härma det jag gillade, som punkgruppen Black Flags detaljerade skivomslag eller att rita av Metallica-loggan. I dag tecknar jag för att jag inte kan komma på vad jag skulle göra annars. Det här har blivit mitt bästa sätt att uttrycka mig på. Ett uttryck som manifesterats i Ragnar Perssons egenhändigt gjorda fanzines, som gjort honom till årets upptäckt i magasin som är först med det senaste. I "Sacrofago" har han samlat sina teckningar, med texter av poeten Johan Nordbeck, och nyutkomna "Teenage Lust" innehåller bilder på hårdrockare och pinuppor. Fanzinen ingår i "Labyrint" i Botkyrka konsthall och nästa lördag öppnar teckningsutställningen "Moderna fabler" på Millesgården, där Ragnar Persson medverkar. Just nu gör han även tryck på t-tröjor till en egen klädkollektion. I ateljén på Konstfackskolan hänger hans bilder på alla väggar. Målningar på arga hårdrockare och snällare fåglar, jämte teckningar han värderar både högt och lågt, både färdiga och ofärdiga. Det viktiga för honom är att ha många bilder omkring sig, därför att det är inspirerande och om han stör sig på något är det bara att ta ner teckningen och göra om. Det är en av sakerna som är fina med blyerts. - Det finns något i enkelheten med papper och penna som tilltalar mig. En direkthet som är svårslagen. Man behöver inte kladda med oljefärger eller ha krokimodeller för att det ska bli till något fint. Bildkonst får lov att vara bara fint. Det finns något tilltalande i att människor omger sig med saker som de tycker är fina och får en bra känsla av. Ragnar Persson är tyst en stund innan han fortsätter: - Mina teckningar handlar nog mer om en känsla än om att det ska bli fint. Tonåren. Någonstans i Skåne eller egentligen var som helst. En tid och plats där man smög ut i en skog, rökte en cigarrett och tänkte "jag är den mest ensamma människan i världen, det är ingen som förstår mig". - Jag har en väldigt romantisk bild av allt det där. Men när jag tänker tillbaka så var man ju inte alls så cool som man hade velat vara. Små minnesfragment och tankar från då dröjer sig kvar hos Ragnar Persson och blir hans starkaste referenser. Som tjejen som röker i skogen eller bilden på två kaniner som parar sig. Den kan vara en hälsning från hans egen kanin som rymde ut i skogen och parade sig med vildkaniner. När hon var klar kom hon tillbaka, lite skamsen, hungrig och sugen på äkta kärlek och ömhet från honom. Kaninen råkade dö sen. Någon glömde mata den eller hur det nu var. Ni vet hur det kan bli i tonåren. Handlar teckningarna ofta om honom? - Jag skulle beskriva min medverkan som om jag står och tittar på utanför bilden. Jag får oftast inte plats på tavlan. Vad handlar de om? - Det är historier som jag varit med om eller hört berättas. Men även om det inte hänt på riktigt så behöver det inte vara påhittat, det kan vara verklighet för någon. Tre av tavlorna på väggen är hemmagjorda skivomslag. På ett av dem läser jag "You gotta stay on top. Like Rocky. Once you think it is ok. You are gonna fall". Jag undrar om Ragnar Persson själv ofta tänker på det där med framgång. -Nä inte direkt men det kommer att gå bra för mig, även om det kanske tar hela livet. Det säger jag inte för att jag är full av självförtroende eller så, men det är det enda sätt man kan tänka på. Om jag inte trodde på det jag gör skulle jag väl hålla på med något annat. På flera av teckningarna är det målat stora svarta plumpar. Är det ett uttänkt kännetecken för honom? Snarare något som döljer alla fel, svarar han. Det blir ofta fel. - De flesta bilderna tecknar jag om minst fem gånger innan jag blir nöjd. Den sista, som jag gillar, kanske inte tar mer än 10 minuter att göra men att komma dit tar runt två veckor. Vad händer om en teckning blir felfri? - Det händer ju inte. Men om det hände kanske man skulle bli nöjd för en gångs skull. Ålder: 26 år, född i norrländska Ålder: 26 år, född i norrländska Tavelsjö men flyttade senare till Skåne, därefter till Göteborg och nu Stockholm. Utbildning: Konstfack i Stockholm, varav ett halvår på Island där han byggde ett hus i en källare och gjorde fotoboken "Harbour 101". ? GÖR: Teckningar och fanzine (från engelskans fan magazine, egenproducerad tidskrift ofta utgiven av fans). Aktuell: Deltar med fanzines på "Labyrint", Botkyrka konsthall t o m den 31 januari och i samlingsutställningen "Moderna fabler" på Millesgården 20 januari-18 mars. Slututställning på Galleri Konstfack 21 februari-4 mars. Har gjort en bildserie till nya numret av Odd at Large.


"Suzanne Osten lärde mig chansa"

Summary: - Att ingen vågat göra Lars Noréns "Natten är dagens mor" och "Kaos är granne med Gud" sedan 80-talet var provocerande, säger regissören Tobias Theorell. Hans uppsättning av pjäserna hyllas nu av såväl recensenter som publik.

Tobias Theorell fick sitt egentliga genombrott som regissör för en vecka sedan på Stockholms stadsteater. Recensenter och publik har uppskattat hans uppsättning av de hopslagna Norénklassikerna "Natten är dagens mor" och "Kaos är granne med Gud", en helkväll som tar nästan fem timmar i anspråk. - Jag har alltid gillat att driva större projekt. Därför blev jag regissör. Som skådespelare får man ju bara använda en del av helheten, säger Tobias Theorell. Han ville göra de här två pjäserna därför att han anser att det är dags för nästa generation att ta sig an Lars Noréns kanoniserade teaterstycken som trots sitt renommé har spelats häpnadsväckande lite sedan de lanserades i början av 1980-talet. - Att ingen vågat göra dem på nytt kan jag känna som provocerande. På något vis har Björn Melanders naturalistiska uppsättningar som också gick på tv bitit sig fast. Tobias Theorell och hans scenograf Magdalena Åberg har tagit en betydligt mer avskalad väg. Men framför allt har Theorell med sin dramaturg Cecilia Ölveczky strukit ned texterna med en tredjedel för att under en kväll kunna spela bägge pjäserna om den trasiga skånska familjen i det konkursmässiga hotellet. Lars Norén har godkänt strykningarna. - Jag ville fokusera ännu mer på det rått hänsynslösa i familjens inre förtryck. Men tiden har sprungit i väg även för Norén när han beskriver vissa emotionella processer som en modern publik inte behöver serveras. Trots det kändes det outhärdligt att gå fram med rödpennan, eftersom allt är så bra. Däremot tror många att jag hittat på sång- och dansnumren, men just de är i originalet inskrivna av Norén. Theorells ingång till teatern kom via operakonsten. Han uppträdde som gossopran på Operan och hans farmor var konsertpianisten Margit Theorell. - Redan då fascinerades jag av hur ett antal tecken på en sida genom en regissörs fantasi tar gestalt på scenen. Och någon gång i framtiden skulle jag gärna vilja sätta upp en opera. År 1995 kom Tobias Theorell som skådespelare till Suzanne Osten på Stockholms stadsteater, direkt från Teaterhögskolan i Malmö. Sin första uppsättning fick han göra hos henne på Unga Klara år 2003, Pedro Calderóns erkänt svårspelade klassiker "Livet en dröm". - Jag uttryckte en önskan och Osten svarade: "Gör det, en jättebra idé." Att våga chansa har jag lärt av henne, något som alltid är kombinerat med ett kalkylerat risktagande. De träffades redan under Tobias Theorells tid på Scenskolan och började skriva långa brev till varandra om konst och teater, något som var ovanligt innan e-posten gjorde entré. I sammanhanget är det värt att notera att historien nästan glömt bort att Lars Norén fick sitt publika genombrott i Stockholm på just Stadsteatern och med Suzanne Ostens uppsättningar av hans "En fruktansvärd lycka" och "Underjordens leende" 1981 och 1982. För ett år sedan satte Tobias Theorell upp Fjodor Dostojevskijs "Brott och straff" på Det norske teatret i Oslo. Dessförinnan arbetade han bland annat i Sydafrika som pedagog med amatörteater och studenter på landsbygden. - De här grupperna kan jobba i skjul och dramatiserar egna historier med en fruktansvärd energi. Något måste ut. Och de fixar till det. Beskrivningen passar också in på den målmedvetne, men samtidigt vänlige Tobias Theorell som berättar enkelt och utan krusiduller. Nästa år sätter han upp Peter Weiss "Mordet på Marat" på Stadsteatern, närmast har han premiär i Malmö med Anton Tjechovs "Körsbärsträdgården".


Trevande vänskap i ljudlös tillvaro

Summary: Jesper Larsson har gått från kortprosa till den femhundrasidiga romanen ”Hundarna”. Först verkar den som en enda lång novell. Långsamt skrapar han fram en historia. Ola Larsmo läser, roas och äcklas.

Jesper Larsson ”Hundarna” Albert Bonniers förlag Jag tror att det var Bengt Emil Johnson som en gång förklarade hur det där med ”litterära decennier” egentligen fungerar. Man talar om ”fyrtiotalet” eller ”sextiotalet” – men de litterära gränserna infaller ungefär mitt i decenniet, inte vid jämna tiotal. Det litterära, politiska sextiotalet infaller alltså mellan nittonhundrasextiofem och nittonhundrasjuttiofem. Börjar man fundera blir man nästan övertygad om att det ligger någonting i det. Det verkar i alla fall stämma rätt bra på det sena nittiotalet och tidiga tjugohundratalet. Det är 1994–95 som två olika men besläktade novellsamlingar ges ut: Cecilia Davidssons ”En av dessa nätter” och Ninni Holmqvists ”Kostym”. Året därpå följer Hans Gunnarssons ”Bakom glas” och Mats Kempes ”Jag minns aldrig mina drömmar”. För att inte orättvist utelämna något namn nöjer jag mig med att säga att ett pärlband av begåvade novellsamlingar med gemensamma drag följer. Den nya svenska novellen var född. Den var också ett våghalsigt och trotsigt fenomen. I ett land där så gott som varenda litterär tidskrift höll på att tyna bort började unga författare odla den berättarform man framför allt förknippar med tidningen och magasinet: den korta novellen. Snacka om att vara ur fas med de materiella förutsättningarna. Det hindrade nu inte att den nya svenska novellen fann såväl en publik som ett erkännande hos kritiken – som dock var snar att påpeka att det fanns vissa maner som återkom. Den nya svenska novellen utspelar sig i landsorten eller småstaden, där en företrädesvis ung människa upplever ett ögonblick av stark absurditet eller meningsförlust. Man stirrar på korvkioskens solbelysta bakre vägg (aldrig framsidan) och undrar vem som hängt ett par rosa babyskor från stuprännan. Ungefär. Stilen är numera lätt att härma och ironisera över, vilket bara är ett bevis på hur slagkraftig och nyskapande den var. Ändå har det inte publicerats särskilt många försök att analysera vilka erfarenheter den egentligen försökte fånga och spegla. De stämningar som drar som en väderlek genom de senaste tio årens novellsamlingar stämmer annars väl in på den diagnos av den postmoderna prosan som ställs av Brian McHale i hans ”Postmodernist Fiction” från 1987. Där den modernistiska prosan var besatt av ”världens obegriplighet” är den postmoderna upptagen av det egna jagets otillgänglighet. Hos Franz Kafka eller James Joyce blir begripliga människor utsatta för absurda händelser. Jaget är intakt, det är världen som inte hänger ihop. I den postmoderna prosan är det tvärtom. Världen är hyperverklig och genomskinlig: den människa som hamnat i den verkar däremot okunnig om sina egna bevekelsegrunder och uppfattar sig som helt maktlös när det gäller att hantera eller till och med förändra denna massiva verklighet. I noveller kan man dock bara göra vissa saker: flera novellister har gått vidare till den mer flerstämmiga romanen. Bland dem Jesper Larsson, som debuterade med samlingen ”snö, tårar” för tre år sedan och nu återkommer med den femhundrasidiga romanen ”Hundarna”. Länge tycker jag mig läsa just en i det oändliga utdragen novell. Huvudpersonen Frank är en medelålders man bosatt i Uppsalaförorten Nyby. Han är ensam, känslomässigt låst, jobbar som notisskrivare på en icke namngiven tidning och ägnar sin fritid åt att äta pizza och titta på allt grövre webbcamporr. Genom förortens sommarlandskap drar horder av hotfulla småflickor förbi och folk rastar sina dreglande hundar. Franks tillvaro rullar ljudlöst på tills han en dag, på gatan, springer på en man han aldrig förr sett men känner igen. Den andre, ”Bertil S Nilsson”, känner också igen Frank. De ger sig in i en trevande vänskap för att ta reda på hur de känner varandra, utan att egentligen komma någonstans. Frank inleder också flera, alltigenom kravlösa relationer till människor omkring sig: så tar han ibland hand om den dövblinde pojken Robert som ägnar sig åt att bygga murar av legobitar. Så långt skildrar romanen just den postmoderna svävningen: människorna vet inte vad de vill med sig själva eller varandra, alla idéer om ”samhället” eller ”framtiden” har lämnat dem i sticket. Långsamt, kanske alltför långsamt, skrapar Larsson fram en historia. Frank har en gång gett ut en incestuös roman. Människor anförtror sig åt honom, och hans händelselösa liv genomströmmas alltmer av berättelser. Bit för pytteliten bit börjar också Franks biografi tecknas. Tonårstidens grymheter och hänsynslösa rollspel. Föräldrarnas svek. I centrum av hans viktlösa tillvaro finns en familjetragedi, en tarvlig sådan, men likafullt tragisk. De sista sidorna ”förklarar” honom – och vad vi läser förvandlas till en roman. Det ska tilläggas att fler av de korta inpassen, berättelserna, är starka i sin egen rätt, just som noveller. Jesper Larssons prosa rymmer också en underskruvad humor som blir tydlig inte minst i de exakta namnvalen: folk heter sådant som ”Lasse Strandberg” eller ”Annika Lööf-Nordin”: man kan slå vad om att man träffat någon som heter så och betett sig just på det viset. Fast det har man inte. Jag läser ”Hundarna” utan motstånd, jag roas och äcklas. Jag förstår vad Larsson vill: nittiotalsnovellens estetik och grepp skall jackas upp ett steg, användas i ett större projekt, inte bli kvar på origamistadiet. Jag gillar tanken och ambitionen – men det vore ohederligt att inte påpeka att det blir för mycket. Romansoppan kokar inte riktigt ihop. Kvar står starka bilder och väl fungerande enskildheter. Jag vill ändå se ”Hundarna” som ett exempel på att den svenska prosan vill vidare. Erfarenheterna av ett decennium har gjorts, det är dags att pröva dem i ett större bygge. Som i den legovägg den dövblinde Robert reser i Franks vardagsrum, från golv till tak, och sedan raserar med samma tyst frenetiska glädje. Dags att bygga och riva, på samma gång, och se vilka bitar som passar ihop till större saker. Ola Larsmo liiteratur@dn.se


”Suzanne Osten lärde mig chansa”

Summary: – Att ingen vågat göra Lars Noréns ”Natten är dagens mor” och ”Kaos är granne med Gud” sedan 80-talet var provocerande, säger regissören Tobias Theorell. Hans uppsättning av pjäserna hyllas nu av såväl recensenter som publik.

Tobias Theorell fick sitt egentliga genombrott som regissör för en vecka sedan på Stockholms stadsteater. Recensenter och publik har uppskattat hans uppsättning av de hopslagna Norénklassikerna ”Natten är dagens mor” och ”Kaos är granne med Gud” , en helkväll som tar nästan fem timmar i anspråk. – Jag har alltid gillat att driva större projekt. Därför blev jag regissör. Som skådespelare får man ju bara använda en del av helheten, säger Tobias Theorell. Han ville göra de här två pjäserna därför att han anser att det är dags för nästa generation att ta sig an Lars Noréns kanoniserade teaterstycken som trots sitt renommé har spelats häpnadsväckande lite sedan de lanserades i början av 1980-talet. – Att ingen vågat göra dem på nytt kan jag känna som provocerande. På något vis har Björn Melanders naturalistiska uppsättningar som också gick på tv bitit sig fast. Tobias Theorell och hans scenograf Magdalena Åberg har tagit en betydligt mer avskalad väg. Men framför allt har Theorell med sin dramaturg Cecilia Ölveczky strukit ned texterna med en tredjedel för att under en kväll kunna spela bägge pjäserna om den trasiga skånska familjen i det konkursmässiga hotellet. Lars Norén har godkänt strykningarna. – Jag ville fokusera ännu mer på det rått hänsynslösa i familjens inre förtryck. Men tiden har sprungit i väg även för Norén när han beskriver vissa emotionella processer som en modern publik inte behöver serveras. Trots det kändes det outhärdligt att gå fram med rödpennan, eftersom allt är så bra. Däremot tror många att jag hittat på sång- och dansnumren, men just de är i originalet inskrivna av Norén. Theorells ingång till teatern kom via operakonsten. Han uppträdde som gossopran på Operan och hans farmor var konsertpianisten Margit Theorell. – Redan då fascinerades jag av hur ett antal tecken på en sida genom en regissörs fantasi tar gestalt på scenen. Och någon gång i framtiden skulle jag gärna vilja sätta upp en opera. År 1995 kom Tobias Theorell som skådespelare till Suzanne Osten på Stockholms stadsteater, direkt från Teaterhögskolan i Malmö. Sin första uppsättning fick han göra hos henne på Unga Klara år 2003, Pedro Calderóns erkänt svårspelade klassiker ”Livet en dröm” . – Jag uttryckte en önskan och Osten svarade: ”Gör det, en jättebra idé.” Att våga chansa har jag lärt av henne, något som alltid är kombinerat med ett kalkylerat risktagande. De träffades redan under Tobias Theorells tid på Scenskolan och började skriva långa brev till varandra om konst och teater, något som var ovanligt innan e-posten gjorde entré. I sammanhanget är det värt att notera att historien nästan glömt bort att Lars Norén fick sitt publika genombrott i Stockholm på just Stadsteatern och med Suzanne Ostens uppsättningar av hans ”En fruktansvärd lycka” och ”Underjordens leende” 1981 och 1982. För ett år sedan satte Tobias Theorell upp Fjodor Dostojevskijs ”Brott och straff” på Det norske teatret i Oslo. Dessförinnan arbetade han bland annat i Sydafrika som pedagog med amatörteater och studenter på landsbygden. – De här grupperna kan jobba i skjul och dramatiserar egna historier med en fruktansvärd energi. Något måste ut. Och de fixar till det. Beskrivningen passar också in på den målmedvetne, men samtidigt vänlige Tobias Theorell som berättar enkelt och utan krusiduller. Nästa år sätter han upp Peter Weiss ”Mordet på Marat” på Stadsteatern, närmast har han premiär i Malmö med Anton Tjechovs ”Körsbärsträdgården” . Marcus Boldemann marcus.boldemann@dn.se 08-738 20 59


Känd deckare i ny roll

Summary: Kommissarie Morse är död men hans assistent Lewis finns fortfarande. I kväll börjar SVT visa hans egen serie där han fortsätter att lösa mordfall i Oxford utan den buttre Morse.

Kommissarie Morse dök upp i svensk tv första gången 1987. Tillsammans med sin mer jordnära assistent Lewis löste den snobbige Wagner- och ölälskande ensamvargen Morse mordfall i sammanlagt 33 avsnitt. Morse knäckte mordgåtorna med hjälp av sin skarpa intuition, medan han oftast lät Lewis (Kevin Whately) sköta en stor del av marktjänsten, de grundliga efterforskningarna. År 2000 valde Morseskaparen Colin Dexter att sätta punkt för serien, och för Morse själv, somi det sista avsnittet dör i en hjärtattack. Det var en smått gripande scen att som avslutning se assistent Lewis kyssa pannan på den döde Morse. Deras relation var från början mycket frostig: Morse såg ner på den i hans tycke enkle Lewis, medan man anade att ungkarlen Morse i själva verket avundades Lewis hans familjeliv. Men mot slutet hade de två kommit att stå varandra ganska nära, även om det knappast var något som uttalades dem emellan. Skådespelaren John Thaw, som spelade Morse i alla år, dog i strupcancer två år efter det sista Morseavsnittet. Uppenbarligen efterlängtad av läsare och tittare återkommer nu assistent Lewis i en egen serie, som sågs av över tio miljoner när den sändes i brittisk tv. Den bygger på Colin Dexters karaktärer och miljö, men är inte skriven av honom. När vi återser Lewis har det gått fem år sedan sist. Det är en mörkare Lewis, nu kommissarie, som återvänder till England och Oxford efter några år i polistjänst på Brittiska Jungfruöarna, märkbart tyngd av sin hustrus bortgång efter en bilolycka tre år tidigare. Han möts av en ny kvinnlig chef, polisöverintendent Jean Innocent, som vill omplacera Lewis, som dock får hoppa in under några dagar för att leda en mordutredning i väntan på att ordinarie kommissarie kommer loss från ett annat uppdrag. Till sin hjälp får Lewis en ung assistent, den förre teologistuderanden James Hathaway. Den amerikanske studenten Regan Peverill mördas en natt när hon sover på en institution för sömnforskning. Utredningen leder Lewis och Hathaway till en annan student vid namn Danny Griffon, en ung man som visar sig ha varit inblandad i en utredning fem år tidigare, som då leddes av en viss kommissarie Morse. Jodå, Morse spökar fortfarande för Lewis. De nya manusförfattarna kan inte låta bli att skoja lite och bara några minuter in i det första avsnittet är Lewis nära att bli överkörd av en förare i en exakt likadan röd Jaguar från 1960 som John Thaw rattade som Morse i alla avsnitt. Och ett musikstipendium i staden, som en anonym person skapat, bär Morses namn. Dock inte efternamnet, utan det sällan uttalade förnamnet, Endeavour. Och när Lewis får den gamla utredningen i sin hand viker han upp ett tidningsurklipp med ringmärken från ett ölglas och ett halvlöst korsord på baksidan… Men Lewis själv axlar också några av Morses särdrag, som den att attrahera kvinnor, och han missar inte chansen att låta sin assistent dricka apelsinjuice medan han själv beställer in en pint öl. Hans kronbrink hans.kronbrink@dn.se 08-738 21 68 LEWIS SVT 1 21.00


Trevande vänskap i ljudlös tillvaro

Summary: Jesper Larsson har gått från kortprosa till den femhundrasidiga romanen ”Hundarna” . Först verkar den som en enda lång novell. Långsamt skrapar han fram en historia. Ola Larsmo läser, roas och äcklas. Böcker

Jesper Larsson ” Hundarna” Albert Bonniers förlag ) Jag tror att det var Bengt Emil Johnson som en gång förklarade hur det där med ”litterära decennier” egentligen fungerar. Man talar om ”fyrtiotalet” eller ”sextiotalet” – men de litterära gränserna infaller ungefär mitt i decenniet, inte vid jämna tiotal. Det litterära, politiska sextiotalet infaller alltså mellan nittonhundrasextiofem och nittonhundrasjuttiofem. Börjar man fundera blir man nästan övertygad om att det ligger någonting i det. Det verkar i alla fall stämma rätt bra på det sena nittiotalet och tidiga tjugohundratalet. Det är 1994–95 som två olika men besläktade novellsamlingar ges ut: Cecilia Davidssons ”En av dessa nätter” och Ninni Holmqvists ”Kostym” . Året därpå följer Hans Gunnarssons ”Bakom glas” och Mats Kempes ”Jag minns aldrig mina drömmar” . För att inte orättvist utelämna något namn nöjer jag mig med att säga att ett pärlband av begåvade novellsamlingar med gemensamma drag följer. Den nya svenska novellen var född. Den var också ett våghalsigt och trotsigt fenomen. I ett land där så gott som varenda litterär tidskrift höll på att tyna bort började unga författare odla den berättarform man framför allt förknippar med tidningen och magasinet: den korta novellen. Snacka om att vara ur fas med de materiella förutsättningarna. Det hindrade nu inte att den nya svenska novellen fann såväl en publik som ett erkännande hos kritiken – som dock var snar att påpeka att det fanns vissa maner som återkom. Den nya svenska novellen utspelar sig i landsorten eller småstaden, där en företrädesvis ung människa upplever ett ögonblick av stark absurditet eller meningsförlust. Man stirrar på korvkioskens solbelysta bakre vägg (aldrig framsidan) och undrar vem som hängt ett par rosa babyskor från stuprännan. Ungefär. Stilen är numera lätt att härma och ironisera över, vilket bara är ett bevis på hur slagkraftig och nyskapande den var. Ändå har det inte publicerats särskilt många försök att analysera vilka erfarenheter den egentligen försökte fånga och spegla. De stämningar som drar som en väderlek genom de senaste tio årens novellsamlingar stämmer annars väl in på den diagnos av den postmoderna prosan som ställs av Brian McHale i hans ”Postmodernist Fiction” från 1987. Där den modernistiska prosan var besatt av ”världens obegriplighet” är den postmoderna upptagen av det egna jagets otillgänglighet. Hos Franz Kafka eller James Joyce blir begripliga människor utsatta för absurda händelser. Jaget är intakt, det är världen som inte hänger ihop. I den postmoderna prosan är det tvärtom. Världen är hyperverklig och genomskinlig: den människa som hamnat i den verkar däremot okunnig om sina egna bevekelsegrunder och uppfattar sig som helt maktlös när det gäller att hantera eller till och med förändra denna massiva verklighet. I noveller kan man dock bara göra vissa saker: flera novellister har gått vidare till den mer flerstämmiga romanen. Bland dem Jesper Larsson, som debuterade med samlingen ”snö, tårar” för tre år sedan och nu återkommer med den femhundrasidiga romanen ”Hundarna” . Länge tycker jag mig läsa just en i det oändliga utdragen novell. Huvudpersonen Frank är en medelålders man bosatt i Uppsalaförorten Nyby. Han är ensam, känslomässigt låst, jobbar som notisskrivare på en icke namngiven tidning och ägnar sin fritid åt att äta pizza och titta på allt grövre webbcamporr. Genom förortens sommarlandskap drar horder av hotfulla småflickor förbi och folk rastar sina dreglande hundar. Franks tillvaro rullar ljudlöst på tills han en dag, på gatan, springer på en man han aldrig förr sett men känner igen. Den andre, ”Bertil S Nilsson” , känner också igen Frank. De ger sig in i en trevande vänskap för att ta reda på hur de känner varandra, utan att egentligen komma någonstans. Frank inleder också flera, alltigenom kravlösa relationer till människor omkring sig: så tar han ibland hand om den dövblinde pojken Robert som ägnar sig åt att bygga murar av legobitar. Så långt skildrar romanen just den postmoderna svävningen: människorna vet inte vad de vill med sig själva eller varandra, alla idéer om ”samhället” eller ”framtiden” har lämnat dem i sticket. Långsamt, kanske alltför långsamt, skrapar Larsson fram en historia. Frank har en gång gett ut en incestuös roman. Människor anförtror sig åt honom, och hans händelselösa liv genomströmmas alltmer av berättelser. Bit för pytteliten bit börjar också Franks biografi tecknas. Tonårstidens grymheter och hänsynslösa rollspel. Föräldrarnas svek. I centrum av hans viktlösa tillvaro finns en familjetragedi, en tarvlig sådan, men likafullt tragisk. De sista sidorna ”förklarar” honom – och vad vi läser förvandlas till en roman. Det ska tilläggas att fler av de korta inpassen, berättelserna, är starka i sin egen rätt, just som noveller. Jesper Larssons prosa rymmer också en underskruvad humor som blir tydlig inte minst i de exakta namnvalen: folk heter sådant som ”Lasse Strandberg” eller ”Annika Lööf-Nordin” : man kan slå vad om att man träffat någon som heter så och betett sig just på det viset. Fast det har man inte. Jag läser ”Hundarna” utan motstånd, jag roas och äcklas. Jag förstår vad Larsson vill: nittiotalsnovellens estetik och grepp skall jackas upp ett steg, användas i ett större projekt, inte bli kvar på origamistadiet. Jag gillar tanken och ambitionen – men det vore ohederligt att inte påpeka att det blir för mycket. Romansoppan kokar inte riktigt ihop. Kvar står starka bilder och väl fungerande enskildheter. Jag vill ändå se ”Hundarna” som ett exempel på att den svenska prosan vill vidare. Erfarenheterna av ett decennium har gjorts, det är dags att pröva dem i ett större bygge. Som i den legovägg den dövblinde Robert reser i Franks vardagsrum, från golv till tak, och sedan raserar med samma tyst frenetiska glädje. Dags att bygga och riva, på samma gång, och se vilka bitar som passar ihop till större saker. Ola Larsmo liiteratur@dn.se


”Suzanne Osten lärde mig chansa”

Tobias Theorell fick sitt egentliga genombrott som regissör för en vecka sedan på Stockholms stadsteater. Recensenter och publik har uppskattat hans uppsättning av de hopslagna Norénklassikerna ”Natten är dagens mor” och ”Kaos är granne med Gud”, en helkväll som tar nästan fem timmar i anspråk. – Jag har alltid gillat att driva större projekt. Därför blev jag regissör. Som skådespelare får man ju bara använda en del av helheten, säger Tobias Theorell. Han ville göra de här två pjäserna därför att han anser att det är dags för nästa generation att ta sig an Lars Noréns kanoniserade teaterstycken som trots sitt renommé har spelats häpnadsväckande lite sedan de lanserades i början av 1980-talet. – Att ingen vågat göra dem på nytt kan jag känna som provocerande. På något vis har Björn Melanders naturalistiska uppsättningar som också gick på tv bitit sig fast. Tobias Theorell och hans scenograf Magdalena Åberg har tagit en betydligt mer avskalad väg. Men framför allt har Theorell med sin dramaturg Cecilia Ölveczky strukit ned texterna med en tredjedel för att under en kväll kunna spela bägge pjäserna om den trasiga skånska familjen i det konkursmässiga hotellet. Lars Norén har godkänt strykningarna. – Jag ville fokusera ännu mer på det rått hänsynslösa i familjens inre förtryck. Men tiden har sprungit i väg även för Norén när han beskriver vissa emotionella processer som en modern publik inte behöver serveras. Trots det kändes det outhärdligt att gå fram med rödpennan, eftersom allt är så bra. Däremot tror många att jag hittat på sång- och dansnumren, men just de är i originalet inskrivna av Norén. Theorells ingång till teatern kom via operakonsten. Han uppträdde som gossopran på Operan och hans farmor var konsertpianisten Margit Theorell. – Redan då fascinerades jag av hur ett antal tecken på en sida genom en regissörs fantasi tar gestalt på scenen. Och någon gång i framtiden skulle jag gärna vilja sätta upp en opera. År 1995 kom Tobias Theorell som skådespelare till Suzanne Osten på Stockholms stadsteater, direkt från Teaterhögskolan i Malmö. Sin första uppsättning fick han göra hos henne på Unga Klara år 2003, Pedro Calderóns erkänt svårspelade klassiker ”Livet en dröm”. – Jag uttryckte en önskan och Osten svarade: ”Gör det, en jättebra idé.” Att våga chansa har jag lärt av henne, något som alltid är kombinerat med ett kalkylerat risktagande. De träffades redan under Tobias Theorells tid på Scenskolan och började skriva långa brev till varandra om konst och teater, något som var ovanligt innan e-posten gjorde entré. I sammanhanget är det värt att notera att historien nästan glömt bort att Lars Norén fick sitt publika genombrott i Stockholm på just Stadsteatern och med Suzanne Ostens uppsättningar av hans ”En fruktansvärd lycka” och ”Underjordens leende” 1981 och 1982. För ett år sedan satte Tobias Theorell upp Fjodor Dostojevskijs ”Brott och straff” på Det norske teatret i Oslo. Dessförinnan arbetade han bland annat i Sydafrika som pedagog med amatörteater och studenter på landsbygden. – De här grupperna kan jobba i skjul och dramatiserar egna historier med en fruktansvärd energi. Något måste ut. Och de fixar till det. Beskrivningen passar också in på den målmedvetne, men samtidigt vänlige Tobias Theorell som berättar enkelt och utan krusiduller. Nästa år sätter han upp Peter Weiss ”Mordet på Marat” på Stadsteatern, närmast har han premiär i Malmö med Anton Tjechovs ”Körsbärsträdgården”. Marcus Boldemann marcus.boldemann@dn.se 08-738 20 59


Striden om Stieg Larssons okända fjärde bok

Summary: Två år efter sin död säljer Stieg Larsson fler böcker än någon annan författare i Sverige. I år ska den tredje och sista boken ges ut. Men det finns ett fjärde långt gånget manus. Frågan är om någon kommer att få läsa den.

En arvstvist kan sätta stopp för en möjlig fjärde bok av den storsäljande deckarförfattaren Stieg Larsson. Larsson, som föll ihop i en hjärtinfarkt på sin arbetsplats på antirasistiska tidningen Expos redaktion den 9 november 2004, hann lämna färdiga manus till tre böcker. De första två, ”Män som hatar kvinnor” och ”Flickan som lekte med elden”, har på 16 månader sålts i 560 000 exemplar i Sverige och översatts till åtta språk. Den tredje boken, ”Luftslottet som sprängdes”, släpps den 4 juni i år.” Plötsligt har Sverige ett nytt författarskap, en genuin, genial deckarskribent är född och i samma ögonblick borta igen. Två böcker till finns hos förlaget, sen är det slut”, skrev Ingegärd Waaranperä i DN om debuten. Men det finns ett omfattande manus till ytterligare en deckare i den bärbara dator som Stieg Larsson lämnade efter sig. En dator som nu är en del i bodelningstvisten mellan Stieg Larssons sambo sedan 32 år, Eva Gabrielsson, och författarens bror Joakim och brödernas pappa Erland Larsson. Parterna har via advokater förhandlat utan resultat i ett års tid för att nå en uppgörelse om Stieg Larssons tillgångar. Huvudfrågan i förhandlingarna är förvaltningen av Stieg Larssons författarskap, som nu sköts av hans bror och far. En del i förhandlingarna handlar om ”Det ofullständiga manuskriptet”, alltså den fjärde boken. Hur mycket arbete som återstår för att färdigställa detta är oklart, men Eva Gabrielsson har erbjudit sig att ta vid där Stieg Larsson slutade. Eva Gabrielsson anser att datorn med manuskriptet tillhör Stieg Larssons arbetsgivare Expo och därmed inte ingår i bohaget. Arbetsdatorn innehåller också källskyddat material som kontaktpersoner, artiklar och telefonnummer. – Vi har redan gjort ett bodelningsförslag med allt som faktiskt fanns i boet och där ingår inte Expos dator. Man kan inte lägga in saker där som inte tillhörde oss. Det handlar om grundlagen och tryckfrihetsförordningen, säger Eva Gabrielsson och tillägger: – Det jag ser framför mig om inte jag får förvaltningsrätten är att man får en ännu värre råexploatering än vad som redan har skett, att det skrivs filmmanus baserade på Stiegs karaktärer. Då blir det Beck av det. Gabrielsson skriver nu själv en bok som handlar om saknaden och sorgen efter att plötsligt ha förlorat sin livskamrat, men också om det ekonomiska efterspelet, underbyggt av dagboksanteckningar och mejlväxlingar. Boken kommer att ha titeln ”Året efter Stieg”. I samband med att Stieg Larssons tredje bok släpps kommer Norstedts att publicera en mailkorrespondens på sin hemsida mellan biträdande förlagschefen Eva Gedin och Stieg Larsson, där Larsson beskrev hur han tänkte sig fortsättningen av deckarsviten. – Han var långt inne i del fyra, fem och sex. Han visste precis hur han skulle lägga upp det, säger Eva Gedin. Eva Gabrielssons advokat Sara Pers-Krause menar att Eva och Stieg arbetade tätt tillsammans och att de förblev ogifta av säkerhetsskäl. Stieg Larsson var en av landets ledande experter på högerextremism och anlitades bland annat av Scotland Yard för att föreläsa för Londonpolisen om högerextrema grupper. – De var utsatta för många hot och om man gifter sig blir många uppgifter offentliga handlingar, säger Sara Pers-Krause. Stieg Larssons bror Joakim ger en helt annan bild av förhandlingarna, men vill inte bli citerad. Han anser att det i nuvarande läge är lönlöst att fortsätta förhandla, att han äger rättigheterna till manuset för den fjärde boken och att han skulle vilja ha en bedömning av Norstedts om manuset går att färdigställa. Eva Gedin säger att Norstedts är fokuserade på de tre delar som förlaget redan har fått: – Jag har inte sett den fjärde delen och kan inte agera. Vi sörjer att det inte blev en fortsättning på Stiegs författarskap och att han inte själv fick uppleva den här otroliga framgången. Om det finns en fjärde del som vi får tillgång till så kommer vi naturligtvis att fundera på hur vi ska gå vidare. I tvisten ingår också rättigheterna till vidareförsäljning av böckerna för filmatisering. Ett arbete som redan är påbörjat. Skånska Yellow Bird, som har producerat 13 filmer om Kurt Wallander, samarbetar med SVT Drama om en biofilm och sex 90-minuters tv-filmer. Den brittiske manusförfattaren Ed Whitmore har just avslutat manusarbetet med ”Män som hatar kvinnor”. – Intresset är väldigt stort. Vi blir uppringda av finansiärer och skådespelare som vill vara med i projektet. Det känns roligt och ansvarsfullt att förvalta det som Stieg har byggt upp i böckerna, säger Jenny Gilbertsson, producent och ansvarig för Stieg Larsson-filmatiseringarna på Yellow Bird. Stieg Larssons mål var att skriva tio böcker om journalisten Mikael Blomkvist och datahackaren Lisbeth Salander. Markus Wilhelmson kultur@dn.se 08-738 11 33


Det möjligas spel

Summary: Äntligen finns Italo Calvinos förtrollande bok ”De sammanflätade ödenas slott” i en ny spänstig översättning. Verket från 60-talet inger en känsla av öppenhet, som om den vore laddad med framtid. Böcker

Italo Calvino ” De sammanflätade ödenas slott” (Il Castello dei destini incrociati) Övers. Ervin Rosenberg Modernista Se här, ytterligare en blixt från 1960-talet. Från detta årtionde ropar svensk och europeisk kultur numera in det ena numret efter det andra för att vitalisera sig. Italo Calvinos ”De sammanflätade ödenas slott” från 1969 är ett av paradnumren. Berättelsen har inte funnits på svenska förut men föreligger nu i Ervin Rosenbergs spänstiga översättning. Jag vet inte varför vi fått vänta så länge. Boken är lika förtrollande som Calvinos andra mästerverk. Den klargör också något av kärnan i hans estetik. Här syns hans fascination för folksagornas gränslösa töjbarhet. Här märks hans vurm för medeltidens allegoriska gestalter, i synnerhet narren, riddaren och eremiten som återkommer i flera av hans romaner. Och här framtonar hans teoretiska sinne, lika knivskarpt som lekfullt, när det förvandlar den litterära texten till en byggsats bestående av en uppsättning figurer, händelser och miljöer med vilkas hjälp läsaren kan sätta ihop vilken berättelse hon vill. Den som efter läsningen av Calvinos karnevaliska text återvänder till nutiden undgår inte intrycket att dagens litteratur är gammal och grå. Upplever vi en kulturell höst Saknar dagens litterära klimat kraft att alstra nya berättelser Klart är att många författare och förläggare slagit på autopiloten: de rullar fram längs deckar- och thrillergenrens uppkörda linjer. Forskningsresor i fiktionens universum av det slag som Calvino erbjuder ter sig i dag otänkbart djärva. Men detta förklarar i sin tur varför mer ambitiösa författare lockas av sextiotalets experimentella estetik. I västerländsk kultur ter sig framtiden numera antingen som en tom upprepning av nuläget, låt vara att det blir alltmer utslitet och skadat, eller också som en katastrof, orsakad av terrorn eller miljöförstöringen. Den som söker framtiden måste paradoxalt nog gå bakåt, till en period då människor hade förmåga att föreställa sig en sådan. Därför ska man inte se intresset för 1960-talets estetiska experiment som nostalgi. Det handlar om en återgång, men en återgång till traditioner som förblev oprövade därför att de sämre alternativen segrade. Calvinos böcker är rika på sådana möjligheter. ”Det är till himmelen du måste fara” , befaller berättaren i ”De sammanflätade ödenas slott” – ”upp till Månens bleka fält, där ett oändligt förrådsrum förvarar i glasflaskor uppställda på rad de historier som människorna inte lever, de tankar som knackar en gång på medvetandets tröskel och går förlorade för alltid, det möjligas partiklar som utmönstrats ur kombinationernas spel, de lösningar som man skulle kunna komma till men aldrig kommer till ” Så kan man också sammanfatta denna bok, ja, kanske hela Calvinos författarskap – som en ivrig inventering av ”det möjligas partiklar” , av glömda alternativ och övervuxna vägar, av viljor och röster som försvunnit när verkligheten lagt sin asfalt på det som en gång varit äng. I ”De sammanflätade ödenas slott” sitter vi till bords i en medeltida borg inne i skogen. Där samlas allsköns vägfarare, höga som låga, som överraskats av natten. När gästerna ätit kvällsvard lägger värden fram en tarotkortlek på bordet. Varje gäst lägger upp en rad med kort och berättar med hjälp av kortens figurer hur livet kom att bli som det blev. En av dem börjar till exempel med att lägga ut Pagen i Svärd följt av Ässet i Mynt: det betyder att han en gång vann ära som soldat, innan han genom ett arv eller en gåva blev stormrik. Tredje kortet är Fyran i Bägare. Han söp alltså upp hela förmögenheten med sina tre kumpaner – eller lurades han av dem Så följer Åttan i Stavar, tecknad som en skog av raka träd: mannen flydde ut i vildmarken och mötte där en vacker kvinna – ty nästa kort är Drottning i Bägare – som i sin pokal förvarade den eviga ungdomens dryck. Ja, så radas tarotkorten upp i lodräta och vågräta rader. Den enes historia korsar den andres, och den tredje berättar sin historia genom att läsa den förstes kort i omvänd ordning. När till sist hela leken är utlagd har bordet blivit ett korsord i bilder. Beroende på om man läser korten från höger eller vänster, nedifrån eller uppifrån, visar det sig rymma inte bara alla gästernas livshistorier utan också de stora myterna om Faust, Parsifal, Hamlet, Oidipus och den rasande Roland. I Calvinos bok möter vi romanförfattaren som carddealer. Ur tarotlekens sjuttiotvå kort drar han fram hela den europeiska litteraturhistorien. ”Jag insåg att tarotkorten var en maskin för att konstruera berättelser” , skriver han i bokens efterord. ”Jag frestades av den djävulska idén att frambesvärja alla de historier som kunde rymmas i en tarotlek.” I ett utmärkt förord nämner Ulf Eriksson ett par föregångare till Calvinos berättelse, Julio Cortázars roman ”Hoppa hage” och spanjoren Max Aubs ”Juego de cartas” , kortspel. Eriksson tecknar också bakgrundsmiljön. Calvino tillbringade en del av sextiotalet i Paris. Det var surrealismens stad, besatt av tanken på slumpvis uppdykande samband. Det var även strukturalismens stad, där forskare och författare med gemensam kraft sökte efter den grundstruktur eller universella narratologi ur vilken alla myter och berättelser kunde alstras fram som ur tarotlekens sjuttiotvå kort. I dag när datorerna är kapabla att ur en begränsad uppsättning berättelsemoduler alstra väldiga romaner (alla är lika oläsbara) är dessa idéer om berättelsemaskinen nog inte lika lockande. Även Calvinos berättare inser till sist att det ligger något sterilt i företaget. När ”patiensen” gått ut ligger alla mänsklighetens berättelser ordnade i prydliga bildsekvenser. ”Så har jag då satt allting på plats. Åtminstone på papperet. Inom mig själv förblir allt som det var.” Likafullt inger ”De sammanflätade ödenas slott” en förhäxande känsla av öppenhet, som vore boken laddad med framtid. Hur kan det komma sig, när den är fastbunden i kortspelets förutsägbara rutin Det finns en narr i leken. Varje spelkort, liksom varje avsnitt i en berättelse, är inte bara en länk i berättelsens kedja. Kortet föreställer också sin egen värld, fylld av fängslande detaljer. Varje kort är därför en punkt där alternativa händelseförlopp kan kroka i och ta sin början. Varje kort blir en dörr där narren helt sonika kan tr äda ut ur sin berättelse och på så vis undvika det öde som rullas ut framför honom. I stället träder han in i en annan saga, fast nu i en ny roll – som Magikern eller Måttfullheten eller som Kung i Stavar. Stefan Jonsson stefan.jonsson@dn.se