Tufft för lexikon i en nischad värld

Summary: Ett musiklexikon med anspråk att rikta sig till alla får det svårt i dagens nischade musikkultur. Det är Bonniers nya musiklexikon ett exempel på. Men om man är ute efter genrens mittfåra fungerar verket trots att det inte är helt uppdaterat.

"Varför står inte Jennifer Larmore med?" undrar en upprörd läsare i telefon och tillägger: "Är hon inte världens främsta mezzosopran?" Han hade precis införskaffat det nya Bonniers Musiklexikon (BML) och inte hittat någon bekräftelse på sin favoritartist, en sångerska som dessutom hade upphöjts i P 2 Musikradion. Ja, vad är det för ett lexikon som missar Larmore till förmån för Tito Beltran? undrade mannen. Finns ingen konsensus längre? Går BML att lita på? Ett musiklexikon med anspråk på ett slags allmän bredd får det tufft i dag. Ingen konstart är så gettofierad - så nischad i genrer och subkulturer som musiken. Ingen konstart har så många självpåtagna eller alternativa "akademier". Och ingen annan konstart justerar så ofta sin historia. Ta bara det senaste numret av månadsmagasinet Bon, som rymmer en alldeles lysande och devot historieskrivning över en tidigare negligerad genre: eurodiskon. En egen liten musikkultur och med ett hundratal namn att bedöma betydelsen av. Hur många av dem tror ni fått plats i BML? Det ligger nog i sakens natur att somliga av BML:s läsare kommer att bli förbannade. Dagens musikälskare är ofta specialister på sina områden och rätt så obenägna att kompromissa med sina sanningar. Och de är hyperkänsliga för den kunskap som inte också är hängiven in i minsta detalj. BML riktar sig till den allmänintresserade i alla åldrar. En målgrupp som vill veta mer om "klassiskt, rock, pop, soul, hiphop, jazz, filmmusik, schlager, visor, opera och musikaler". Och man har satsat stort på illustrationer, vilket ger ett generöst intryck och väcker lusten till att bläddra vidare. Men den läckert massmediala designen kostar också vad gäller fakta. För den som exempelvis vill veta mer om Bob Dylan får förutom en kort historik en flott sida med låtar och skivor "i urval" - men där en stor del av utrymmet upptas av en bild på det mindre viktiga hobbyprojektet The Travelling Wilburys. Men visst fungerar den om man är ute efter det som är mittfåran inom musikens olika genrer. Ändå kan jag tycka att verket inte är helt uppdaterat. Vad gäller den klassiska musiken lider BML likt sina föregångare av en rätt tvivelaktig och gammaldags tysk-österrikisk slagsida, medan flera av den nutida musikens storheter saknas. Var är Ardittikvartetten, Tan Dun, Bryan Ferneyhough, Olga Neuwirth och Helmut Lachenman? Eller Peter Eötvös, som komponerat de senaste decenniernas mest framgångsrika opera ("Tre systrar")? Och varför glömma betydande aktiva svenskar: Fredrik Ullén, Kent Olofsson, Ole Lutzow-Holm, Ivo Nilsson, Anders Hultqvist, Per Mårtensson? Detsamma gäller frånvaron av storheter inom den så kallade tidiga musiken (renässans, barock). Var är världsnamn som Andreas Scholl, René Jacobs och Jordi Savall? Och en revolutionerande dirigent som Ivan Fischer? Att pianistgeniet Alfred Brendel bara ges hälften av utrymmet jämfört med en sådan som Eugen Kissin ser också ut som en märklig värdering. Vad gäller övriga genrer blir det också märkligt tunt så fort man kommer ut i marginalen eller till det experimentella. Storheterna inom house, techno, electronica och noise lyser med sin frånvaro. Liksom ett flertal av ikonerna inom den oberoende popmusiken. Var är exempelvis Nick Drake och Dexys Midnight Runners? Går man utanför Europa eller till den musik som etiketteras som "world music" blir det riktigt illa. Här saknas till och med giganter som arabvärldens största (Umm Kulthum) och Afrikas främste (Fela Kuti). Och hur kan man undgå Cheb Kahled, Paco de Lucia eller Manu Chao? Den anglosaxiskt eurocent-rerade profilen känns inte alls samtida och verkar helt ha nonchalerat att läsekretsen är mångkulturell. Musikutbudet av i dag är i det närmaste oöverblickbart och mantrat heter "guidning". Lexikon har framtiden för sig. Men historien är inte en och horisonterna blir allt fler. Så för framtidens lexikon tror jag mer på två helt andra modeller: ett ymnigt och oavslutat som är nätbaserat för att kontinuerligt kunna korrigeras och kompletteras och ett snävare och uttalat subjektivt som också vågar gå utöver och provocera själva ämneshorisonten. Fast bestörta läsare av typen Jennifer Larmore-fans kommer alltid att finnas.


Kom tillbaka, Bill! Allt är förlåtet

Summary: George Bushs korrupta regering representerar ett brott i amerikansk politik. Bara för några år sedan såg allt annorlunda ut. Henrik Berggren har läst en fascinerande bok om Clintons tid vid makten, en odogmatisk man som strävade efter att hitta nya lösningar på gamla problem.

I senaste numret av New York Review of Books ger Princetonekonomen Paul Krugman ett antal exempel på den korruption som härskar i den amerikanska regeringen. Det mest uppseendeväckande - men ändå bara toppen av isberget - är tillsättningen av en viss Eugene Scalia som chefsjurist vid det amerikanska arbetsmarknadsdepartementet. Eugene är son till Antonine Scalia, medlem av USA:s högsta domstol. Samma domstol som utnämnde George Bush till president trots att han fick färre röster i presidentvalet än motståndaren Al Gore. Men denna kvittens på leverans från Bush är ändå inte det värsta med tillsättningen. Scalia, vars nya arbete innebär att han ska bevaka de amerikanska arbetarnas rättsliga intressen, har en bakgrund som välbetald lobbyist med uppgift att förhindra arbetskyddslagstiftning. Ett annat aktuellt exempel på hur Bushregeringen går näringslivet till mötes är beslutet att låta gruvbolag dumpa giftigt avfall på statlig mark. Som Krugman påpekar skulle man - möjligtvis - kunna försvara gruvindustrins rätt att förgifta sin egen mark i den privata äganderättens namn. Men här handlar det om att amerikanska staten delar ut korporativa privilegier till intressenter som stött Bushs presidentkampanj. Sedan har vi de mer kända aspekterna: Bushs egna skumma affärer, stora skattesänkningar för företag och höginkomsttagare, avveckling av miljölagstiftning, Irakkontrakt till företag som gynnat republikanska partiet ... Resultatet blir, enligt Krugman, ett förfärande förfall av den offentliga makten i USA. Han menar att den politiska situationen i dag kan jämföras med "The Gilded Age" i slutet av 1800-talet. Begreppet, som kommer från en roman av Mark Twain, betecknar en epok präglad av skrupelfria kapitalister som köpte politiskt stöd för att kunna exploatera arbetare och lura konsumenter. Den typ av moralisk indignation som Krugman ger uttryck för klingar ofta stumt på den här sidan Atlanten. För stora delar av den svenska vänstern är hela USA ett systemfel. Det är inte Bush personligen man vill åt, det är kapitalismen. Och den svenska höger som alltid är beredd att generöst anklaga andra för antiamerikanism är oftast ointresserad av hur det egentligen står till i USA. Det är kapitalismen i allmänhet och de frihetsbärande missilerna i synnerhet man gillar. Båda sidor har fel. Högern därför att frågan om innehållet i den amerikanska demokratin är av global betydelse. USA:s inrikespolitik påverkar levnadsstandarden, livskvaliteten och framtidsoptimismen inte bara för de fattiga, utan även för den stora majoriteten av arbetande medelklassamerikaner. Den avgör hur människor över hela världen kommer att uppfatta värdet av demokrati och marknadsekonomi. Vänstern har fel därför att Bushregimens politik inte är en logisk följd av några givna amerikanska värderingar. Tvärtom, som Krugman antyder, representerar Bush ett brott med stora delar av amerikansk 1900-talshistoria. Vi behöver inte gå mer än några år tillbaka i tiden för att hitta ett amerikanskt politiskt ledarskap som såg helt annorlunda ut: Bill Clintons. Att detta har glömts har två orsaker. Den ena är 11 september, som skapade en begriplig men falsk mental klyfta mellan världen-före och världen-efter. Den andra är den bisarra finalen i Clintons presidentskap, med spermafläckiga klänningar, cigarrer och en riksrättegång som dolde mer än den avslöjade. Men nu, när solkigheten hos den nuvarande regimen börjar framträda i tydlig dager, blir det möjligt att göra en mer rättvis bedömning av Bill Clintons åtta år vid makten. Den politiske journalisten Sidney Blumenthal kom till Vita huset i början av Clintons andra mandatperiod. Han anställdes som "assistent" till presidenten, en verklighetens Toby Ziegler, för att anknyta till det liberala drömbygget i tv-serien "Vita huset". I boken "The Clinton Wars" ger han en fascinerande och initierad bild av det amerikanska 90-talet. Det är en partisk framställning. Blumenthal har en nästan devot inställning till Bill och i synnerhet till Hillary Clinton. Men det är också en välargumenterad skildring av såväl Clintons framgångar och motgångar som de smutsiga metoder hans motståndare använde sig av. Liksom många mittenpolitiker fick Clinton både högern och vänstern mot sig. De konservativt religiösa hatade honom med en fanatism som påminner om utfallen mot Palme. Och likt Palme var han ett slags klassförrädare, fast åt andra hållet. En fattig vit pojke från sydstaterna som utbildade sig vid östkustuniversitetet Yale och sedan Oxford, som inte ställde upp i Vietnamkriget och dessutom verkade trivas alltför bra med svarta människor. Men den liberala och socialdemokratiska vänstern var också skeptisk. Han var inte riktigt rätt sort, gjorde uttalanden om att "den starka statens tid var förbi". Han ville en "tredje väg" och sökte hela tiden kompromisser kring sjukförsäkringar och socialhjälp. Lägg därtill karaktärsfrågorna - "jag drog aldrig halsbloss"; "jag hade inte sex med den kvinnan" - och man får en ledare som inte tycks höja sig över tiden utan snarare sjunka ner i den. Men Blumenthal påminner om att Clinton var en resultatinriktad konsensuspolitiker. Han drevs av en äkta övertygelse om att statens uppgift var att ge alla amerikaner både en grundläggande trygghet mot marknadsekonomins avigsidor och en möjlighet att förbättra sina liv. Han var inte populist utan en populär socialliberal. Det var det hans fiender inte kunde stå ut med. De första åren av Clintons presidentperiod var motiga. Republikanerna hade effektivt stoppat Clintons planer på ett reforminriktat presidentskap. Från dag ett av valkampanjen 1991 hade inflytelserika högergrupper med vitriol giftighet spridit sexuellt skvaller om Arkansasguvernören och hans fru. Att paret Clinton inte bara kunde stå upprätta under denna förtalskampanj utan också genomföra många av sina politiska planer är imponerande, på gränsen till he-roiskt. Mot slutet av första mandatperioden vände det. Clinton hade höjt skatterna, fått ordning på budgetunderskottet och höll på att skapa ett överskott som han skulle använda till att säkra det darriga pensionssystemet. Inflation och arbetslöshet var rekordlåga. Han hade visserligen misslyckats med att skapa en allmän sjukförsäkring, men det berodde inte på bristande engagemang utan på alltför hårt motstånd, inte minst från den privata försäkringslobbyn. Det var också till stor del hans förtjänst att Nato till slut ingrep i det sönderfallande Jugoslavien och stoppade hotande etniska rensningar i Kosovo. Han lade stor vikt vid internationellt samarbete och skulle utan tvekan ha hanterat Irak med mer klokskap än sin efterföljare. Clinton var tuff, men han var först som sist politiker, inte tempelriddare. Alla reformer var inte lyckade. Clinton rullade upp delar av Roosevelts "New deal"-politik genom att införa tidsbegränsad socialhjälp. Under högkonjunkturen fungerade detta ganska väl, men i dag, när arbetslösheten har stigit, öppnar det farligt stora hål i de sociala skyddsnäten. Men Clinton var en odogmatisk socialreformator som strävade efter att hitta nya lösningar på gamla problem, inte sopa dem under mattan. Och så slutligen Lewinskyaffären, där republikanerna efter åratal av fiskande i Clintons privatliv drev fram en författningsvidrig riksrätt för att han ljugit om sitt sexliv. Det är en än underligare historia i backspegeln med tanke på de skandaler och den korruption som omger Bushs presidentskap. Varför har amerikanska väljare lättare att leva med politiker som säljer sina tjänster till lobbyister än med politiker som gör erotiska snedsteg? Kanske har den amerikanska vänstern varit alltför gentlemannamässig. Om högerrepublikaner använder sina motståndares sexualliv för att misstänkliggöra sociala reformer, borde progressiva demokrater kunna peka på att Bush har låtit en liten grupp rika och mäktiga affärsman kapa det amerikanska statsskeppet. Vad är fellatio i Vita huset mot en regering som bedriver konstant skörlevnad med de amerikanska storföretagen? Sidney Blumenthal The Clinton Wars Sidney Blumenthal The Clinton Wars Farrar, Straus and Giroux


Unga polska poeter bygger nytt

Summary: Nu kommer polackerna. Under året har den polska litteraturen stått i fokus. Antologin "17 polska poeter" lyfter fram en mångröstad dikt om ett land i förändring.

Det tar ett tag innan antologin "17 polska poeter" kommer i gång. Först läser man en rad allmänna och ganska konturlösa dikter. Men sedan, efter ett femtiotal sidor, möts man av ett "Givakt!" Det är Marcin Swietlicki som beskriver hur de unga polackerna fyra och fyra eller två och två går genom Europa till "stormarknadskatedralen". "Nu är barndomen slut. Giv-akt! Säger fröken." Sedan marscherar de mot de varma utländska haven, mot bättre cigarretter, bättre sprit, bättre bindor, blöjor, bilar och piller. Det är något infernaliskt med att låta polacker med sin historia av olika herrar och folkförflyttningar marschera ytterligare en gång - den här gången in i den kapitalistiska världen. Första gången jag läste Swietlickis dikt såg jag plötsligt slutscenen med de marscherande leksakerna i Disneys "Jultomtens verkstad" framför mig. Sedan går det liksom inte att läsa den utan att höra den amerikanska tomtens stora och bullriga "HA! HA!" innan han knyter ihop säcken. Antologin ger vad det lider en god bild av den polska poesin. 17 röster, 17 skrivsätt. Boken övertygar mig kanske inte om en poetisk guldålder, men likväl ett vitalt litterärt klimat. Översättarna kommer från Litterära översättarseminariet på Södertörns folkhögskola och förordet berättar hur deras tolkningar vuxit fram genom diskussioner. Det måtte har varit ett lyckosamt sätt att arbeta för över lag känns översättningarna lyhörda och precisa. När det någon enstaka gång låter knyxigt är man beredd att tro att det beror på originalet. De 17 poeterna är födda efter 1960 och tillhör den första generation som inte behövt försvara eller ta avstånd från kommunismen. De växte upp när regimen successivt bröt samman och västinfluenserna rasade in. "Vår nya situation hördes innan den syntes", skriver kritikern Piotr Sliwinski i ett efterord. Det uppstod nya ord, nya livsstilar, ny slang, ny musik. I 90-talets Polen pågick "en oupphörlig tävling mellan olika språk, diskurser, slutsatser och bevis". De nya poeterna publicerade sig i nya tidskrifter och gav 1991 ut den omdiskuterade antologin "Barbarerna har kommit". Och vad berättar då rösterna? Enhetliga är de minst av allt. Ibland slängigt feministiska (Marta Podgornik), mörkt sexuella (Eugeniusz Tkaczyszyn-Dycki) eller religiöst omprövande (Wojciech Wencel). Ändå är det intressant att se hur de med sina olika skrivsätt beskriver ett förändrat land. Jag fäster mig speciellt vid Pawel Marcinkiewicz dikter. I korta samtidsberättelser beskriver han hyreshusgårdar, piskställningar, lekande barn, gungor, busshållplater. Hela tiden finns bilder som bryter vardagsseendet med: en kanariefågel, en smörblomma i snön, en gul tröja på en balkong, en brevbärare som cyk-lar förbi med jackan fladdrande som "gaslågor". I dessa realistiska dikter ljuder en stor och mäktig ton. Alla nya varor och all reklam till trots ser han ett stilla mysterium. Så här fint faller skymningen över ett bostadsområde: Det är ännu ljust, fast de första kvällsfacklorna närmar sig från väster, färgar så sakta av sig på betongen och alla ljuden klingar plötsligt så rent, cigarettändarklicket, klackklappret, billarmstjutet --- och ljusen tänds i fönstren och genom persiennerna som är ännu öppna syns hur man stökar i köken, packar upp matkassarna, barnens vilda lekar, men till slut svalnar det skyhöga fyrverkeriet, explosionen av rött En stjärna tänds och "efter den de dödliga systrarna". Vilka systrarna är vet vi inte, men i betongen blir de magiska. Marcinkiewicz undervisar i engelsk och amerikansk poesi och hans föreläsningar om John Ashbery, Frank O´Hara eller Lawrence Ferlinghetti skulle jag gärna höra. Hans egen dikt är en lyckad legering av en östeuropeisk och anglosaxisk tradition. En besläktad dikt skriver Jacek Podsiadlo. Han suggererar fram en stark främlingskänsla, en känsla som det unga diktjaget har gemensamt med den gamla kvinnan som förvirrad rör sig mellan bilarna: "hon har gått vilse med sin panik". Hon känner inte längre igen sig bland alla nya hus och butiksskyltar. "Vi har nog samma tanke denna speciella morgon: det är inte rättvist att allting förändras." Men Podsiadlo vidgar vilsenheten så att den möjligen färgas av det moderna Polen men snarare är universell. Det är därför det blir bra. Att det inte längre finns någon Gud att vända sig till står utom allt tvivel: "dikterna får bli min bön, fast jag inte vet till vem". Ska man lyfta fram ett stämningsläge i antologin så är det ändå en känsla av baksmälla. Inte heller den här gång blev allt förändrat. Kajorna är desamma. De grå molnen. De slitna husen. Kvar finns samma gamla vanliga livsteman. Kärleken. Kroppen. Bristen. Se, allt återvänder, står det i Krzysztof Koehlers dikt "Vinden är tillbaka". Det enda som inte kan återvända är vi, skriver han, och det låter lovande tills tillägget kommer: eftersom vi är på väg mot döden. Men annars skriver han en frisk dikt som försöker skruva ner orden till deras ursprungliga betydelser. Alltså: inte retorik, inte propaganda. Men heller inte nutidsspråk från reklam och tv. Utan: Tåg. Hund. Sol. Fönster. Tröskel. Åker. Ko. Det är märkligt vilken lätthet han uppnår genom den språksaneringen. Här-ifrån kan vad som helst hända. Ensam. Månen som en diskus. Marken som glas. Stjärnor. Hund på språng. För varje aftonbön sjunker himlen. Jag andas inte. Tiger. Jag andas inte. Stoppar in foten i luftens stigbyglar.


Ann Petrén är nöjd med att ta plats

Summary: Ann Petrén är stolt över sin hyllade rollprestation i Björn Runges "Om jag vänder mig om". Men framför allt är hon glad över att en snart 50-årig kvinna får ta plats på duken.

Ann Petrén döljer inte och har ingen anledning att dölja att hon är stolt över sin rollprestation som den frånskilda, vasstungade och mycket aggressiva Anita Johansson i Björn Runges nya film "Om jag vänder mig om". Kritikerna har höjt henne till skyarna. "Denna fantastiska Ann Petrén", utropade Eva af Geijerstam i denna tidning. Orvar Säfström i SVT:s "Filmkrönikan" talade lyriskt om hennes karriärs höjdpunkt och att det luktade Guldbagge lång väg. Hon är stolt, säger hon, för att Björn Runge vågade gå förbi den vanliga fantasilösheten och rädslan i filmvärlden och satsa på henne, en snart femtioårig skådespelerska "som inte har så högt marknadsvärde". - Det har han fått utdelning för, tycker jag. I den här filmen, som rymmer våra mest bekanta filmskådespelare, blir jag ju en främmande fågel eftersom jag inte gjort så mycket film. Man kan inte vara trött på mig på film, och det är jag ganska nöjd med. Ann Petrén misstänker att Björn Runge hade sett hennes raseri i rollen som en rättshaverist i "Besvärliga människor", en film som bygger på en teaterpjäs som Suzanne Osten satte upp på Unga Klara. Det passade för rollen som Anita Johansson, en roll som inte var riktigt färdig när regissören först tog kontakt med Ann Petrén i början av förra året. Rollen växte fram efterhand. - Jag kände mig väldigt delaktig, och det tror jag är ett jätteberöm till en regissör. I filmen söker Ann Petréns rollgestalt upp sin frånskilde man, som nu lever med en betydligt yngre kvinna. Hon konfronterar honom i en våldsam verbal uppgörelse efter att handgripligt ha hotat med en elpistol och tvingat den nya hustrun att binda honom vid en stol. - Det är inte så vanligt att kvinnor blir så rasande, aggressivitet är ju väldigt oattraktivt. Det är hotfullt, hon accepterar inte offerrollen ... Varifrån får man förmågan att leva sig in i en sådan kvinna? - I människan ryms ju allt, säger Ann Petrén med ett citat från sin yngre kollega Jonas Karlsson. - Jag ryms ju också i den där ilskan. Ibland ligger ilskan längre fram än sorgen. Det är mitt jobb att vara skådespelare, och jag bestämde mig för att det skulle gå. I somras fick Ann Petrén de svenska teaterkritikernas pris för 2002 för sin roll i Suzanne Ostens uppsättning av "Det allra viktigaste" på Unga Klara. Där gestaltade hon en man, Dr Fregoli. Under en period förra hösten spelade hon i denna pjäs fem kvällar i veckan samtidigt som hon spelade in "Om jag vänder mig om". - Det var mycket jobbigt och mycket intressant. Det fanns något användbart i att jag alltid var trött. Jag kan också tänka mig att rollen som man - detta att få ta på sig kostym och makt och inta det manliga rummet - svämmade över på filmrollen. Modet att ta plats ... Just nu spelar Ann Petrén "Kvinnorna vid Svansjön" på Stockholms stadsteater. I vår tas "Det allra viktigaste" upp igen. Nästa höst tänker hon ta tjänstledigt för att studera teater vid Teaterhögskolan i Malmö, där hon utbildade sig för tjugofem år sedan.


Juniorernas festival växer

Summary: Julia Urbán och Rebecca Laakso tävlar för Sverige i ungas Eurovision song contest.. Barnen behandlas som stjärnor men samtidigt ska de veta att på måndag är det skola som vanligt, säger arrangören bakom den första eurovisionsfestivalen för barn som sänds i TV i kväll.

Kompisarna Julia Urbán och Rebecca Laakso, 10 och 11, från Uppsala har tillsammans med sex unga cirkusartister från Ung Cirkör sedan i onsdags varit på plats i Köpenhamn inför kvällens stora final i Junior Eurovision Song Contest. I kväll ska de som nummer 14 av totalt 16 tävlande stå på scenen framför en tv-publik som kan nå upp till 100 miljoner. Det verkar inte oroa svenska The Honeypies. - Nej, jag blir bara nervös fem minuter innan vi ska på scenen, säger Julia när de på fredagsmorgonen möter den svenska pressen vid ett frukostmöte. Lite för tidigt, förstår man på Rebecca som säger att hon helst bara vill sova. Det har varit en intensviv vecka i Köpenhamn med repetitioner, sightseeing, Tivolitur och pressmöten. Men efter ett tag glider både smörgås och brownies ned och hon svarar vant på journalisterna frågor. Det är lusten att sjunga och dansa som har gjort att de svenska tjejerna ställer upp och den verkar de dela med merparten av deltagarna. Runt om i Europa har tusentals barn skickat in sina bidrag, alla med hopp om att vara bland de lyckliga som får stå på scenen i Köpenhamn. Sveriges Television fick in 1.300 bidrag till den svenska finalen, allt från barn som bara sjöng en melodi på tv:s telefonsvarare till i det närmast färdigmixade demotejper. Det är Rebecca Laakso som har skrivit det svenska bidraget och enligt reglerna måste barnen själva stå för text och musik. I Danmark har debatten rasat den senaste veckan sedan det visat sig att flera av bidragen till den danska festivalen har skrivits av professionella musiker. - Därför ska reglerna stramas upp ändå mer till nästa år, säger "uppfinnaren" av arrangemanget, Preben Vridstoft, barn- och ungdomschef på Danmarks Radio. För två år sedan arrangerade danskarna den första nationella schlagerfestivalen och i fjol stod de bakom den skandinaviska tävlingen med sammanlagt nio bidrag från Norge, Sverige och Danmark. I år är det europeiska radiounionen som står för arrangemanget, som har en budget på sju miljoner danska kronor. - Tanken på en schlagerfestival för barn växte fram efter att jag i många år har sett hur barn som tycker om att uppträda också vill att vi vuxna ser på, säger Preben Vridstoft som däremot inte har mycket till övers för program som "Småstjärnorna". - Det är inte på barnens villkor, de kläs bara ut och ska vara några andra och inte sig själva. I kvällens sändning hälsar stjärnor som Britney Spears till deltagarna men några Britney-kopior finns dessbättre inte på scenen. Massor av ungar i streatwear och joggingkläder utan bara magar. Oskyldigast är Cyperns blyga flickor i rosa som vågar sig på en ballad och Danmarks flicka i guldklänning med arabiskinspirerade toner. Flera killar sjunger solo, som kroatiske Dino, spanske Sergio och brittiske Tom. De får alla de två små norska flickorna vid min sida att sucka betaget vid fredagens första genrep. Belgien och Nederländerna satsar på rockband som verkar närma sig den övre åldern på 15 år och nästan alla länder har dansare med på scenen. Nästa år arrangeras tävlingen i Storbritannien, oavsett vem som vinner kvällens final i Köpenhamn. - Det är för att det inte ska läggas onödig press på barnen, säger Preben Vridstoft.


LeMarc har fått tillbaka glöden

Summary: Peter LeMarc ansågs vara en av Sveriges allra bästa låtskrivare, men sex år har gått sedan senaste skivan. Nu har krisen släppt och han har insett att han är bra på det han gör. I en kontorslokal har LeMarc arbetat med den nya plattan, som handlar om hans skaparkris.

Peter LeMarc säger utan omsvep att han är mycket mallig över sin nya skiva, "Det som håller oss vid liv", hans första på sex år. Han "fryser" på den när han lyssnar, säger han. Favoritspåret just nu heter "Detta blir min död". Tramporgel, mandolin, en svidande text om en begravning, ja faktiskt. Den handlar i själva verket, liksom de flesta texterna på den nya skivan, om den djupa skaparkris som Peter LeMarc gick in i efter det förra albumet ("Nio broars väg", 1997). Han sitter i arbetsrummet i villan i Bagarmossen och tycks försvinna in i sig själv när han lyssnar på detta spår, och han vaggar nästan omärkligt på sitt kalrakade huvud till en textrad som "här ligger den jag en gång var". - Ja, jag trodde inte att jag skulle ge ut en skiva igen. Jag hade kommit till en punkt där jag bara inte kunde köra på. Det var som att vara i kvicksand och bara sakta sjunka nedåt hela tiden. Han hade femton år bakom sig i branschen, han ansågs vara en av Sveriges allra bästa låtskrivare, nästan allt han hade gjort under tio år hade sålt guld eller platina och han dyrkades av hängivna fans. Vad hände? - Jag tror att det var svårt, eller omöjligt, att leva upp till det som jag trodde var förväntningarna, säger han. Nu förstår jag nog bättre att jag är ganska bra på det här. Jag har en talang. Numera vågar Peter LeMarc också inse att han har en röst som är unik. Tidigare uppfattade han sin egen röst som väldigt anonym, som vems som helst, "lite mjuk så där". Insikten har lett till "en ganska skön känsla av frihet", och han tycker att den nya skivan låter "betydligt mer naken och bar" än hans tidigare skivor. Han nämner ett annat spår, "Från ett fönsterlöst rum", som centralt för vad han vill säga med denna skiva, som framför allt är en trösteskiva och en läkeskiva för honom själv. Där finns beskrivningen av honom själv då: "Du som var säker på det mesta/ Käfta emot natten/Du höll ditt huvud över ytan/Du kunde nästan gå på vatten." Och beskrivningen av honom själv i krisen: "Du är rädd för att leva/Och lika rädd för att dö/Men mest rädd för att bli galen/Och sakta smälta ned som snö." Men också lösningen: "Vägen ut leder inåt igen." Peter LeMarc tog vägen ut via en kontorslokal på Frejgatan i Stockholm. I flera år efter "Nio broars väg" hade hans familj och vänner tjatat på honom att åtminstone försöka skriva nya låtar, gå in i en studio igen. Till slut lyckades en mycket nära vän mala ned allt hans motstånd. Vännen sa att han inte skulle vara på sitt kontor i fjorton dagar och här är nycklarna, nu åker du dit på måndag, jag ringer och kollar att du är där. Så Peter LeMarc åkte dit med sin gitarr, "en leksakssynt" och den enkla grå låda (den står fortfarande i ett hörn av arbetsrummet) där han samlat, även under krisen, alla sina idéer och uppslag. Under de första dagarna i kontoret på Frejgatan blev det ingenting på det vita papperet. Men efter ett tag gav Peter LeMarc sig själv ett uppdrag, en uppgift: att skriva sånger om sin egen kris. Därmed fann han vägen ut. Om han över huvud taget skulle skapa nya sånger, insåg han, så måste de förmedla något slags känsla av hopp. - Det började väl komma efter hand. Jag gjorde enkla hemdemos, även om jag var fast övertygad om att det inte var någonting att ge ut. För ungefär ett år sedan blev det bestämt, han hade kontrakt med ett nytt skivbolag, det fanns ingen återvändo. Han och sonen Marc hittade på arrangemang och bestämde vilka låtar som skulle vara med. När det blev dags för inspelning tapetserade Peter LeMarc hela studion med stränga Regler, som hans musiker snabbt döpte till "Trollhättedogma" efter hans födelsestad. Allt skulle till exempel spelas in live, alltså utan sångpålägg i efterhand och utan hopklipp av olika tagningar. - Den tagning vi bestämde oss för att behålla skulle låta bra. Det skulle vara gåshud på det vi hörde. Några andra regler: utgå från rummet, tänk akustiskt, less is more, inga lagningar och lappningar i efterhand av misslyckade ackord och slikt. Allt för att undvika maskinmässighet och vinna i fräschör. - Visst, därför finns det saker som är lite svajiga och fel på skivan. I en sång sjunger jag till och med lite surt, jag som brukar berömma mig av att vara en väldigt tonal sångare. Men jag gillar skönhetsfläckar. Det perfekta är aldrig vackert. Nu känner Peter LeMarc sig skönt lättad och befriad, han tycker att han har gått stärkt ur sin kris. Nej, någon turné blir det inte - men han är väldigt sugen på att spela in mera. Han har mer material, flera låtar från de tysta åren, men han är långtifrån säker på att han vill spela in just dem. - Jag vet hur jag brukar reagera på gamla låtar. Det var då. Nu är nu. Peter LeMarcs hemsida


Visst kan man sjunga för barn om knivar och slakt

Summary: Varför gör man opera för barn och hur gör man? På Yo!, en festival i Utrecht, med ett rikt utbud av seminarier, workshopar, konserter och föreställningar besvarar man frågan med föreställningar.

"Varför?" är världens vackraste ord. Anthony Heidweiller är operasångare, konstnärlig ledare för Buffo Operamakers samt initiativtagare till och motor i barn- och ungdomsoperafestivalen Yo!, uttytt som "Young Opera" helt enkelt. Yo! är en biennal och dess andra session hölls nu i oktober i Utrecht några mil söder om Amsterdam med föreställningar, seminarier och workshopar. Varför "Varför"? För Anthony Heidweiller är det grunden för hans förhållningssätt till omvärlden och konsten, och mest lyrisk blir han när han hör ordet uttalas av barnamun. På det där självklara och oförvägna sättet, långt innan sådant som prestige, karriärstegar och rädsla för att förlora jobb, vänner och inflytande får frågan att fastna i halsen. - Barn är hjältar, de gör vackra val, de tar risker. Vi äldre väljer inte utan att alltid tänka på konsekvenserna, säger han. Det kan ju låta gravt idealiserande men å andra sidan uttrycker det tydligt vad han själv vill med sin konstart och också vilken öppen syn han har på den unga publik han vänder sig till. Anthony Heidweiller sjunger baryton och var tidigare knuten till De Nederlandse Opera i Amsterdam, där han fortfarande brukar göra två stora roller om året. När han bildade Buffo Operamakers 1998 var honom operavärlden för trång och otillräcklig. - Jag kände att det var nödvändigt med en attitydförändring. Operakonsten är så upptagen av esteticismen, men nu lever vi i en tid där det inte räcker. Andra konstarter är betydligt modigare, mer flexibla och experimentella. Det är väl därför Anthony Heidweiller så ofta får frågan "men, varför opera för barn?", som om det handlade om oförenliga begrepp. - Varför barnböcker? Varför teater, film, musik för barn? Varför konst för barn, varför någonting över huvud taget? är hans svar. "Buffo Operamakers" första produktion var en "basketbollopera" som väckte uppmärksamhet. Gruppen blev framgångsrik om än inte ekonomiskt. Men vad Anthony Heidweiller saknade mer än pengar var ett stort internationellt forum för utbyte av tankar, idéer och praktik runt barn, ungdom och opera. Att han själv fick så stor uppmärksamhet i början berodde på att han var först. Och ganska ensam. Han beskriver den situationen med: "I de blindas rike är den enögde kung." Han understryker att all den kritik han utsätter dagens operaliv för bottnar i en stor kärlek till konstarten och dess tradition. - Operavärlden är så upptagen av sig själv. Men vi lever i en tid när det inte räcker. 1999 vände han sig till Henk Scholten som just blivit utsedd till konstnärlig chef för Stadsschouwburg - stadsteatern - i Utrecht, och möttes av: - Det här skall vi göra. Se till att bli klar till 2001! Av detta blev biennalen Yo! som Anthony Heidweiller ansvarar för tillsammans med producenten Saskia van de Ree. Från den har två föreställningar bitit sig fast i mitt minne: Holländska Xynix Operas "Romeo en Farida", en kärlekshistoria mellan en holländsk man och en turkisk kvinna, enkelt och vackert berättad och med en medryckande och dramaturgiskt verkningsfull folkloreinspirerad musik. Miljön är ett slakteri, spelet återhållet frenetiskt. De knivar med brynen som fungerar som rytminstrument i ouvertyren förebådar det tragiska och blodiga slutet som historien leds till med skrämmande konsekvens. Hans Werner Henzes "Pollicino" med Nationale Reisopera är en grym saga om övergivna barn och kannibalistiska vuxna, underfundigt berättad med en stor bok i fonden som scenografin bläddrades fram ur. Professionella sångare och barnsolister och en stor barn- och ungdomsorkester intog scenen med drastisk berättarglädje. De visade, precis som Xynix Opera, att det går alldeles utmärkt att vara skrämmande och till och med motbjudande när man har barn i salongen, bara det är bra och underbyggt. Redan vid starten oroade Anthony Heidweiller sig för att Yo! blir en intern angelägenhet dit samma personer skulle återkomma år efter år. Så redan från början drog han dit mycket unga kompositörer, librettister och artister, många fortfarande under utbildning. Ett av de starkaste och roligaste inslagen i årets festival var redovisningen av projektet "Kloppend Hertz", dit tio mycket unga kompositörer och lika många librettister bjudits in för att skapa var sin tio minuters presentation av en idé till en opera. Två långa förmiddagssessioner där fem verk presenterades konsertant och stöttes och blöttes avlutades med en kvällsmaraton med alla verken i svit. Till kompositörernas förfogande fanns solister och instrumentalister, lika unga de. Som förövning hade alla först gjort var sin femtiosekundersopera. Några utkast till helaftonsopera, andra stycken mer påminnande om trailrar eller stämningsbeskrivande. Själv fascinerades jag mest av 29-årige Christoph Knapmeyers "Mobiltje", faktiskt en komplett opera som omfattar tre arior, och 26-årige Floris van Bergeijk "Prins Frentzen", som är en saga med politisk udd runt ett kungahus som faller ihop av inre stridigheter som utmynnar i inbördeskrig. "Mobiltje" handlar om en flicka som hittar en extraknapp på sin mobil. Den förste hon kommer i kontakt med är en skrävlande George Bush, den andre en fundamentalistisk Mohammed. Musiken backar upp och får färg av deras propagandisktiska krigsförklaringar, så bryts tonläget totalt och pojken Ali berättar varför hans armar och ben är bortsprängda: den uppfordrande enkelheten i hans berättelse höll publiken i ett järngrepp. Jag träffar Floris van Bergeijk och Christoph Knapmeyer tillsammans med Neil Wallace, moderator och debattledare under festivalen. Han är frilansande producent, för närvarande stationerad på Concertgebouw i Haarlem. Samma berättigade fråga igen: Varför opera för barn? Det barn trakteras med i sammanhanget är långt ifrån alltid något man önskar dem. Det är lätt att se operakonsten som ett getto. - Det är i så fall många av institutionerna som är getton, inte operakonsten i sig, den har fantastiska möjligheter, säger Neil Wallace. Svaret på frågan "varför opera för barn?" lånar han från Louis Armstrong som fick frågan "varför jazz?" - Måste du fråga så kommer du ändå inte att förstå svaret. - Barn kan hantera så oändligt mycket mer än många tror och de kan ta abstraktioner, säger Floris van Bergeijk. Det är oftare föräldrarna som har svårigheter med sådant de inte omedelbart begriper. Han berättar att han och några vänner började leka med tanken på "Prins Frentzen" redan för tio år sedan. Konceptet är ett naivt "vad händer sedan", men han har aldrig haft barn i tankarna vid arbetet. Det känns kul och stimulerande att göra den för barn, men han tänker inte annorlunda för det. Å andra sidan var han ju inte mycket mer än ett barn själv när han började på sin historia för tio år sedan. Om sitt arbete säger han: - Misstaget folk gör är att de tror att musiken är viktigast i en opera. Det viktigaste är dramat! När Christoph Knapmeyer började arbeta med "Mobiltje" hade inte heller han några teorier om opera för barn i huvudet, trots att det var efter att han blivit tillfrågad av Yo!. - Det var när jag kom hit och hamnade i en diskussion om barnopera med åsikter och argument som jag aldrig tänkt på förut, säger han. Hur fångar man då barns intresse? Frågan kom upp på en av de stora diskussionerna under "Kloppend Hertz" och stort bifall fick den musiker som sade att "tar jag med ett barn till operan vill jag att han eller hon skall uppleva det som är speciellt där: Rummet. De levande människorna. Instrumenten. Tystnaden". Detta som svar på ett inte lika uppskattat inlägg om att man måste söka sig till barn- och ungdomsutbudet i grannskapet runt MTV för att finna näring åt barnkulturen. - Vill de ha MTV sätter de på MTV, alla vet var man hittar det, säger Neil Wallace när vi tar upp frågan igen. - Tv är bäst på det dom gör, och det är operan och teatern också. Skulle vi ta till oss deras estetik blev det bara imitationer. Och det är inte det de kommer till oss för att se. - Ingenting kan konkurrera med ett möte mellan levande människor i ett teaterrum, säger han och citerar den engelske dramatikern Howard Barker, som kallar teaterrummet "the last illegal space in the world". Anthony Heidweiller säger när vi talas vid sista dagen att han bestämt att ge de tio unga kompositörerna möjlighet att fortsätta utveckla sina operor till nästa festival om två år. Han gläds över deras djärvhet, deras sätt att ta barn på allvar och åt att den musik de komponerat vågat vara djärv, ofta så abstrakt och så rikt varierad. Hans egen musikaliska ledstjärna är den amerikanske kompositören John Cage, som dog 1991, 79 år gammal och som ständigt tog in nya idéer och kvaliteter i sina verk och bytte ut dem så fort de visade tecken på att etablera sig. - Han var så abstrakt, men samtidigt så klar. Han hade den sortens klarhet som barn förstår men som föräldrar kan ha svårare att ta till sig.


"Alla klarinettister drömmer om Mozart"

Summary: Den svenska klarinettisten Martin Fröst har blivit en av BBC:s påläggskalvar och spelar samtidigt tillsammans med de mest framstående symfoniorkestrarna i Europa. När han inte ägnar sig åt att släppa skivor, vinna priser eller att experimentera i Stockholm förstås.

Det är lätt att bli bländad av Martin Frösts meriter och utmärkelser. En ung, svensk klarinettist vars recensioner strålar från tidningssidor världen över och som framfört klassiska verk med de mest framstående symfoniorkestrarna på de tyngsta scenerna i Europa. Men själv verkar han inte ha fått sol i ögonen, han talar om hantverk och hårt arbete, publikkontakt och viljan att hela tiden lära nytt. Martin Fröst, född 1970, har blivit utvald att delta i BBC:s program för "new generation artists". Han har just påbörjat projektet som inkluderar täta produktioner som ofta direktsänds, dels från Storbritannien, dels från Europas övriga scener och USA. Det betyder ständig exponering och möjligheter att knyta värdefulla kontakter. Som en del av programmet gav han förra veckan en solokonsert i Wigmore Hall i London, när strömmen plötsligt försvann i hela det centralt belägna kvarteret. Martin Fröst skulle uruppföra ett svenskt verk med elektroniskt ackompanjemang, men tvingades improvisera i stället. - Gamla fotogenlyktor lyste upp salen och det uppstod en stark gemenskap. Publiken började spontant önska stycken. Det är sådant jag drömmer om inför varje uppträdande inte att strömmen ska gå, men att det ska uppstå en speciell stämning och att man får uppleva något tillsammans. Det får aldrig bli rutin, säger Martin Fröst. Han har omkring 100 spelningar inplanerade under året och ska leva upp till sin nivå i världsklass i snitt var tredje dag. - Det man måste göra är att hela tiden fokusera på musiken. Alla tycker något, förväntar sig något, har synpunkter på arrangemang och val av stycken. Men musiken är trogen och ger näring i yrket om man håller sig till den, förklarar Martin Fröst utan att tappa ögonkontakten. Man möter en mycket intensiv blick under de blonda lockarna. Det första han började spela var fiol, men det var för svårt och tråkigt så han övergick till fotboll. Senare upptäckte han blåsinstrumenten i jazzband och ensembler och klarinetten blev den utvalda. Nu är instrumentet en del av honom. Fingrarna rör sig smidigt i luften när Martin Fröst talar, som om klaffarna och hålen aldrig är långt borta. I Sverige har han fått rykte om sig som en experimentell, avantgardistisk musiker, som leker med ljus och rörelser på scenen och väljer nyskriven musik. Men själv känner han sig inte hemma i beskrivningen och vill tona ned "showandet". - Jag spelar nästan bara klassiskt. När jag väljer repertoar måste det vara stycken som jag kan framföra många gånger. - Samtidigt representerar naturligtvis jag, liksom alla artister, min samtid. Jag har något enstaka uruppförande av ett större verk varje år, vilket får stor uppmärksamhet i medierna. Kanske har jag också använt Stockholm som en experimentstuga för en del spännande projekt. Visst är det så att det banbrytande lockar. Som Anders Hillborgs klarinettkonsert, ett svenskt, nyskrivet verk med lite annorlunda anslag, som tillhör Martin Frösts repertoar och verkar gripa och beröra publik även utomlands. Eller multikonstproduktionen "No strings attached" som han kommer att framföra med Malena Ernman i Berwaldhallen i januari. Nyligen har han också spelat in en musikvideo tillsammans med koreografen David Dalmo som tillhör dansgruppen Bounce. Det är klart att man blir nyfiken. Året började med att Martin Fröst fick ta emot The First Boretti-Buitoni Trust Award, ett ekonomiskt generöst pris som finansierat videoinspelningen och gjort det möjligt för honom att beställa ett antal nyskrivna stycken. Men för Martin Fröst är det den nyutgivna skivan med Mozarts klassiska klarinettkonsert och klarinettkvintett som är det största just nu. - Det är vad alla klarinettister vill spela in. Det är den konsert jag gör oftast och som ligger mig varmast om hjärtat. I dag är han på plats i Amsterdam för att på scenen Concertgebouw framföra Mozarts konsert. Och det är en trygg gissning att han tilldelas nya stjärnor i de holländska tidningarna i morgon.


PEN-klubben öppnar författarhus i Kabul

Summary: Afghanska författare censurerar sig själva. PEN-klubben hoppas kunna öka deras självförtroende.. För några år sedan brände talibanerna böcker på bål. Nu ska Kabul sättas på den litterära kartan - om den internationella PEN-klubben och dess norske ordförande, Eugene Schoulgin, får som de vill. Nyligen invigdes författarhuset i Kabul.

"Ett fönster att titta ut ur och ett fönster att titta in i." Så beskrivs den nybildade afghanska PEN-klubben av initiativtagaren Eugene Schoulgin som precis är hemkommen från Afghanistan. - Vi har blivit imponerade av de afghanska författarnas kreativitet och engagemang. Vår målsättning är att Afghanistan inte bara ska få kontakt med omvärlden utan vi vill även att få författare från andra länder till Kabul, säger Eugene Schoulgin, ordförande för Internationella PEN:s kommitté för fängslade författare. I Afghanistan är böcker en bristvara, talibanerna brände böcker på bål och i dag är det ekonomin som sätter käppar i hjulen för bokutgivningen: - Författarnas självkänsla försvann under talibanerna, deras böcker och bibliotek förstördes och själva förföljdes de. De fick inte sjunga eller recitera poesi. Situationen för journalister och författare är fortfarande otrygg. Journalister sätts i fängelse för artiklar de har skrivit eller får utstå en omild behandling med örfilar och förnedring. Två personer har till och med dömts till döden, men båda lyckades lämna landet innan domen avkunnades. Självcensuren är utbredd, själva säger författarna och journalisterna att de är ansvarskännande: - Jag förstår varför de utövar självcensur, de är rädda för bakslag som skulle radera de framsteg man ändå gjort. Det är en svår avvägning, säger Schoulgin som åkte till Afghanistan första gången 1972. - Det är svårt att i dag säga vilken ställning kulturen har i det afghanska samhället, men kulturen kan komma att spela en viktig roll. Författarna ser sig själva som ett klister som kan limma ihop ett söndrat land. I våras åkte Schoulgin till Afghanistan tillsammans med kollegan Elisabeth Eide, som sitter i norska PEN-klubbens styrelse, för att se om de afghanska författarna var intresserade att starta en egen PEN-klubb. Efter bara några dagar på plats hade de samlat ihop 49 intresserade journalister och författare. När de nyligen åkte tillbaka hade de ordnat tillräckligt med pengar för att för att starta författarhuset i Kabul som öppnade i början av oktober. Än så länge är det bara ett tomt hus, men det finns tillräckligt med pengar att köpa in nödvändig utrustning för husets åtta rum med plats för bokhandel, bibliotek, restaurang och gästrum. - Vi vill få i gång bokproduktionen, det är viktigt att författarna får sina royalties, därför samarbetar vi med den franska organisationen Centre de la Culture Française som ska starta upp förslagsverksamhet. Ett stort problem för de afghanska författarna är att de inte kan skriva ihop till brödfödan. Därför måste de flesta arbeta för internationella organisationer eller på tidningar, radio- och tevestationer för att överleva. Bokhandlaren i Åsne Seierstad omdiskuterade bok säljer till exempel böcker av afghanska författare i engelsk översättning till utlänningar på besök. - De afghanska författarna får ingenting från försäljningen av dessa böcker. Men detta försvarar förstås inte Åsne Seierstads bok som är en mycket diskutabel historia. Hemma i lägenheten på Östermalm i Stockholm sitter Schoulgin nedsjunken i en fåtölj och trummar på fotografierna från Afghanistan. Han berättar fantastiska historier om författarna han träffat. Han nämner Safia Siddiqi, 39 år, som inte fick gå i skolan, men som lärde sig att läsa och skriva genom att sitta på taket och tjuvlyssna på undervisningen som ägde rum på skolgården bredvid sitt eget hus. Safia Siddiqis och de andras berättelser skrev Schoulgin och Eide ner, nu ska dessa intervjuer bli en del av antologin "Författarna i Kabul" som kommer ut på norska nästa år. Boken kommer att ge en annan bild av Afghanistan än Åsne Seierstads "Bokhandlaren i Kabul". Schoulgin och Eide vill skildra livsviljan och det positiva, det finns mer än kvinnoförtryck, krig och elände. Men boken blir också ett bevis på att det kan gå att leva som författare. När Schoulgin och Eide pratade med en av de medverkande i antologin ursäktade sig författaren, hon kunde inte bidra med någon text eftersom hon inte hade några pengar. När det gick upp för författaren hur det går till när man ger ut böcker i Europa utbrast hon med ett saligt leende på läpparna: - Ska jag verkligen få betalt?


Cullbergchef kliver fram

Summary: Cullbergbalettens nye chef vill satsa på den unga koreografin. Men först presenterar han sig för publiken med en rivstart. Nu visas tre av Johan Ingers egna koreografier på Dansens hus, i vår blir det två till. - Jag har inte blivit tagen hit för att bevara en befintlig repertoar, säger han.

Johan Inger utsågs till konstnärlig ledare för Cullbergbaletten för snart två år sedan. Först i somras tillträdde han och sedan i lördags dansar Cullbergbaletten tre koreografier av sin nye chef på Dansens hus i Stockholm. Sammanlagt ges tolv föreställningar fram till den 18 oktober, vilket är ett ovanligt långt gästspel. Trots att så lång tid gått sedan han utsågs lever Johan Inger med andan i halsen. Under sina sista arton månader vid Nederlands Dans Theater (NDT), som han nu lämnat efter tretton år, gjorde han sex nya koreografier. Samtidigt blev han också far till dottern Alva, och mitt i allt detta gick han igenom allt det som ett uppbrott innebär. - Det är en jättegrej. Jag har aldrig levt så kompakt som nu, säger han men ser märkbart glad, lugn och avspänd ut. Mest omvälvande är de mer djupgående och långsiktiga förändringarna, framför allt när det gäller familj och vänner. - Mitt liv började under min tid på NDT, det var där jag fann min fru och det är under tiden där mitt barn föddes. Det var där jag fann mig själv som dansare och koreograf. Utan allt det hade jag inte varit här i dag. Det är inte alls lätt att bryta upp. "Tripp" heter programmet på Dansens hus och det innefattar tre koreografier. En är helt ny, två har NDT dansat tidigare. - Det blir mycket av mig det kommande året i Cullbergbalettens repertoar, säger han. I vår kommer ett nytt program med tre koreografier, varav Johan Inger skall stå för två och Stijn Celis för en. Och inom en inte alltför lång framtid vill han göra en helaftonsbalett, sin första. Som konstnärlig ledare skall Johan Inger sätta sin konstnärliga prägel på kompaniet, som Birgit Cullberg och Mats Ek gjort före honom. För dansarna blir det en omställning: ett nytt rörelsespråk och ett nytt arbetssätt. Nytt blir det också för publiken eftersom Johan Ingers chefskap medför att Cullbergbaletten till stor del ömsar skinn. Mats Ek slutade som konstnärlig ledare redan 1993. Under Lena Wennergren-Juras och Margareta Lidströms chefskap har Eks koreografier ändå varit en stomme i repertoaren, vid sidan av andra gästkoreografer - bland dem Johan Inger. Mats Eks koreografiska språk är teatralt och dramatiskt uttrycksfullt, sitt eget beskriver Johan Inger snarare som skulpturalt, med en annan grundrytm. Skillnaden mellan dem är stor, men Johan Inger vill inte överdramatisera den. Mats Ek är en av hans stora inspiratörer. Mats Eks helaftonsbaletter "Giselle", "Svansjön" och "Törnrosa", som är ständigt efterfrågade utomlands, tas ur repertoaren. De har varit med länge, och eftersom de är så resurskrävande får de ge plats för nya verk. Flera av Mats Eks kortare koreografier kommer att finnas kvar och ingå i nya kombinationer. - Jag har inte blivit tagen hit för att bevara en befintlig repertoar, skulle jag göra det skulle jag gå emot Cullbergbalettens idé. Vi får kanske räkna med en viss avvaktan från arrangörerna, men jag hoppas på att vi kan väcka nyfikenhet med det vi gör. Internationellt är det ganska dåliga tider för dansen nu, konstnärligt och ekonomiskt. Många av de stora kompanierna som NDT, Batsheva Dance Company och Frankfurtbaletten svajar när deras grundare och grundbultar Jiri Kylian, Ohad Naharin och William Forsythe bryter upp. Och de europeiska moderna kompanierna får alltmer likartad repertoar, eftersom det till stor del är samma koreografer som gästar dem alla. Johan Inger ser som en av sina viktigaste uppgifter att investera i unga koreografer, en nödvändighet för Cullbergbaletten och för danskonsten över huvud taget. Han längtar efter att få tid att resa och djupgranska vad som sker inom dansen världen över. Hittills har han inte haft mycket utrymme för sådana studier. Framför sig har kompaniet och dess nye konstnärlige ledare nu ett gemensamt utforskande av varandra, något som kräver både tålamod och ömsesidig öppenhet. I "Tripp" har han kunnat arbeta med alla tjugo dansarna i kompaniet. - Jag önskar att jag hade kunnat komma tidigare för att ta hand om den mer personliga biten av jobbet. Att jag haft mer tid för att komma in i det. Jag önskar att jag hade mer tid till allt! säger han med visst eftertryck. Johan Inger Född 1967 Dansare vid Stockholmsoperan 1985-1990 Dansare och koreograf vid Nederlands Dans Theater 1990-2003 Konstnärlig ledare för Cullbergbaletten 2003 Ett urval koreografier: "Dreamplay", "Walking Mad", "Out of Breath", "Pneuma", "So now then", "Home and Home" Grundades 1967 av Birgit Cullberg, Grundades 1967 av Birgit Cullberg, som var konstnärlig ledare till 1985. Konstnärliga ledare: 1985-1993 Mats Ek 1993-1995 Carolyn Carlson 1995-2003 Lena Wennergren-Jurasm och Margareta Lidström 2003 Johan Inger


Kristian Petri jagar den maximala friheten

Summary: Kristian Petri har gjort en kärleksfilm av Lars Noréns "Detaljer". Det är ett relationsdrama om människor som försöker nå varandra men har svårt att veta hur.

Scenen är innergården vid Uffizierna i Florens. Det är den enda gången i Kristian Petris film "Detaljer" som de fyra personer som dramat handlar är med i en scen samtidigt, och det är en vändpunkt i filmen. Det är den urscen som Kristian Petri hade klar för sig redan innan han på allvar började arbetet med filmen, ett relationsdrama som bygger på några texter av Lars Norén och som har premiär på fredag. Mötet vid Uffizierna skildras med sugande kamerarörelser runt de fyra personerna, och ett slags intensiv klippning. Petri döljer inte att han är nöjd med resultatet. - Det är inte ovanligt att kameran rör sig kring personerna, men vi går ett steg längre. Det blir ett bildspråk som man mera ser i actionfilmer än i filmer om relationer, som denna. Han tycker också att det var en utmaning att göra denna "en av de vackraste platserna på hela jorden" till fragment i bakgrunden. - Det normala hade väl varit att verkligen använda denna plats i någon fantastisk helbild, verkligen suga på karamellen. I stället skildrar vi karaktärerna, och det vackra Italien fladdrar bara förbi i bakgrunden. Det kan förstås också beskrivas som ett utslag av den maximala frihet Kristian Petri säger att han alltid eftersträvar i sitt arbete. Som yngre drevs han av en vilja till konsekvens i formen. - Jag tänkte att det var a och o i det konstnärliga verket. Konsekvens, helhet var väldigt viktigt för mig, och jag jobbade mycket med att hitta denna konsekvens. Den skulle gärna märkas från verk till verk. Men så småningom tyckte jag att konsekvensen blev mer som ett slags fängelse än en frihet. Så i "Detaljer" har han mycket medvetet arbetat med starka närbilder men också brutit mönstret med ett annat formspråk. Förutom "urscenen" nämner han en scen tagen i en enda lång kamerarörelse ungefär mitt i filmen, där två av personerna, spelade av Mikael Nyqvist och Pernilla August, knappt synliga i bild talar om vad de gjort under dagen. Med undantag av Carsten Brandts "Demoner" från 1986 är "Detaljer" den första längre spelfilm som bygger på verk av Lars Norén. Den är resultatet av ett samtal mellan Kristian Petri och Lars Norén om den förres pjäs "Utsikten" för Riksteatern, där Norén ingår i ledningsgruppen för Riks Drama. Kristian Petri passade på att nämna att han gärna skulle regissera något av Lars Norén, som emellertid lät förstå att han inte gillade filmbranschen. Men någon tid därefter skickade dramatikern ett tjockt manus till Petri, "en massa dialoger, tjockt som en telefonbok". Kristian Petri läste över en helg och bestämde sig, detta ville han göra en film av. Jonas Frykberg, som Kristian Petri arbetat med tidigare, skrev ett filmmanus på basis av dialogerna och en annan Norén-text, "November". - För mig var det väldigt mycket samma karaktärer i de två texterna, så vi korsbefruktade dem, med Lars goda minne naturligtvis, säger Kristian Petri. Han betecknar sitt verk som "ett slags film om kärlek" och om människor som försöker nå varandra men ändå inte når riktigt ända fram. Knappast någon feel good-film av gängse snitt. En relationsfilm, "en ganska ovanlig sort i Sverige numera", säger han, och protesterar inte inför tesen att man kanske får gå tillbaka till Ingmar Bergman för att hitta något liknande. De fyra personerna - spelade av Pernilla August, Rebecka Hemse, Mikael Nyqvist och Jonas Karlsson - är mångfacetterade, komplexa, motsägelsefyllda, ibland elaka, odrägliga, självupptagna, "men samtidigt finns där ett hjärta, de försöker i alla fall, på olika sätt". En inledningsmonolog handlar om ett leende, "därför ler vi inte av glädje utan av sorg över att livet blivit som det blivit". - Det är en väldigt vacker och väldigt sorglig bild över hur vi förhåller oss till varandra, säger Kristian Petri. Han är glad över att han har kunnat använda klart angivna Stockholmsmiljöer i sin film. En nyckelscen utspelar sig i Hedengrens bokhandel, en annan viktig scen i Lydmars bar. Inledningsscenen togs i den klassiska långa korridoren på första våningen i Bonniers förlag på Sveavägen. - Och hon som sitter i bakgrunden som Micke Nyqvists sekreterare var Gerard Bonniers sekreterare och Lars Noréns första förläggare. Han som går i bakgrunden och äter en banan är min förläggare. Kristian Petri har gjort en lång spelfilm tidigare, "Sommaren" (1995). Den fick ett ganska gott mottagande och visades i Cannes, och han antyder en lätt besvikelse över att han först med "Detaljer" fått klartecken från filmkonsulenterna att göra en ny långfilm. Men under tiden har han gjort flera uppmärksammade dokumentärfilmer, bland annat om Tokyo och om fyrar, och skrivit böcker och artiklar, inte minst i denna tidning. Nästa år ger han ut två böcker med urval av sina artiklar. Och han hoppas på ett så gott mottagande att han kan finna finansiärer för en ny spelfilm. Den ska utspela sig i Polen i början av 1700-talet i Karl XII:s armé. Manus har Kristian Petri skrivit tillsammans med sin gode vän Peter Englund, historiker, ledamot av Svenska Akademien och även han känd som skribent i denna tidning. Men dessförinnan ska han i vilket fall som helst göra färdigt sin dokumentärfilm om regissören Orson Welles i Spanien - ett ämne som han redan skrivit om i DN.


Coetzee kommer till Stockholm

Summary: Nobelpristagaren i litteratur, J M Coetzee, kommer troligen till Stockholm i december för att ta emot priset. Det säger han till flera svenska medier.

Coetzee säger i intervjuer i flera svenska medier på fredagsmorgonen att han med stor sannolikhet kommer att ta emot priset på plats i Stockholms stadshus på Nobeldagen den 10 december. Coetzee ger ytterst sällan intervjuer och det var inte alldeles självklart att han skulle komma. - De ringde från Akademien och sa att jag hade fått Nobelpriset. Jag visste inte ens om att det var på gång, säger J M Coetzee till Expressen. På torsdagen blev University of Chicago, där han för tillfället är gästprofessor, fullständigt nedringt av medier från hela världen. Coetzee säger till Expressen att kände glädje och förtjusning när han fick veta att han fått priset. - Det är det största och viktigaste litteraturpriset i världen. Jag är oerhört glad över att ha fått det, och hedrad. Coetzee känner inte till så mycket om svensk litteratur, men nämner författaren Tomas Tranströmer i en intervju med TV4. Han säger att han inte njuter av publicitet och därför inte ger några intervjuer. På frågan om vad som driver honom som författare säger han till TV4: - Jag vill bara skriva bra. Vad Coetzee ska göra med prissumman har han ännu inte bestämt.


Fiender eller konspiratörer?

Summary: Det finns två berättelser om den sovjetiska terrorn: Lenin röjde vägen för Stalin eller Lenin blev förrådd av Stalin. Leif Zern läser en klok bok om Sovjetregimens krig mot den egna befolkningen.

En av de frågor åt vilken 70-talets bokstavsvänster ägnade stor kraft handlade om graden av Stalins välgärningar och illgärningar. 60-40, vill jag minnas att svaret löd i procentsatser. Stalin gjorde en del dumma saker, som Maud Olofsson säger om Hitler, men han gjorde mycket som var bra, och till det goda hörde moderniseringen av det efterblivna Ryssland och - givetvis - den avgörande roll som Sovjetunionen spelade i segern över Hitler. Man tycker att den sortens diskussioner borde vara förbjudna tolv år efter Sovjetunionens kollaps. Men frågeställningen har egentligen bara bytt plats, flyttat ett decennium tillbaka i tiden - till Lenin och den ryska revolutionens första årtionde. Det finns två berättelser om den sovjetiska terrorns historia. Den ena säger att Lenin började bra och att det var Stalin som förrådde hans avsikter. Den andra säger att Stalin i allt väsentligt var den som förverkligade Lenins planer. Vi känner visserligen till att Lenin före sin död varnade partikamraterna för Stalins brutalitet, men som redan Milovan Djilas, den jugoslaviske regimkritikern, försökte få världen att förstå: varningen gällde Stalins personlighet, inte hans politik. Dessa bägge berättelser spelar huvudrollen i den bok som historikern Klas-Göran Karlsson ger ut i dag och som är ett förnämligt bidrag till den ymnigt växande litteraturen om Sovjetregimens oräkneliga brott mot den egna befolkningen. Det som gömmer sig bakom titeln "Terror och tystnad" är inte så mycket siffror och fakta som en metodisk genomgång av de förklaringar och tolkningsmodeller som gör facklitteraturen på detta område till en ganska svårforcerad terräng för lekmannen. Författaren delar inte bara generöst med sig av sitt vetande, han ger dessutom intryck av att själv befinna sig mitt uppe i ett sökande efter en sanning som han vet att han aldrig kommer att nå, på en gång passionerad och vidsynt. Han gör jobbet åt läsaren. I valet mellan den första berättelsen (Lenin blev förrådd) och den andra (Stalin levererar vad Lenin beställer) avstår han egentligen från att välja. Historien kan studeras ur flera perspektiv: ett genetiskt som letar efter utvecklingslinjer, med början, kulmen och slut; ett strukturalistiskt som lyfter fram samhälleliga faktorer och förutsättningar för terror; ett genealogiskt som i Foucaults anda betonar diskurser, språk, tankestrukturer. Varje perspektiv har sina teoretiker, inte sällan dogmatiskt fastklamrade vid sina egna åsikter, och vad Karlsson med stort pedagogiskt nit lyckas åstadkomma är att foga samman aspekterna till en begriplig helhet. Bilden han tecknar blir till slut lika rörlig som historien själv. Han hittar en egen väg mellan totalitarismteoretiker och revisionister. De förra ser aktörerna och intentionerna som avgörande: Lenin krossar pluralismen i partiet och byråkratin, vilket ger Stalin möjligheter att med extrem brutalitet genomdriva kollektiviseringen av jordbruket och tvångsförflytta och mörda inbillade och verkliga fiender. Hungersnöden 1932-33, med kannibalism och en barnadödlighet på närmare hundra procent, förvärras av detta systematiska krig mot den egna befolkningen, skapas delvis av den. Revisionisterna, en produkt av 70-talets vänstervåg vid universiteten, tecknar en ljusare bild av Lenins avsikter, söker efter faktorer (historiens egen dynamik) som kan relativisera de ledande aktörernas inflytande. Karlsson ägnar stort utrymme åt det mentala landskap som uppstår i växelspelet mellan krig, nationalitetspolitik, ideologi, skönlitteratur och förrevolutionär historia. Isolerade skulle dessa aspekter framkalla en betydligt ensidigare tolkning, och det enda problemet jag kan se med Klas-Göran Karlssons bok är att de teoretiska markörerna är så många och står så tätt att läsaren vill be honom att mjuka upp stilen och ta kurvorna i ett lugnare tempo. 250 sidor är i minsta laget för en så kompakt historieskrivning. Till den känsliga debatten om nazism och kommunism bidrar han med kloka avvägningar, medveten om avgörande likheter och betydelsefulla skillnader. Jag hör inte till dem som anser att man kan sätta likhetstecken mellan dessa två våldsideologier. I praktiken, ja; i den ursprungliga drömmen, nej. Kommunismens rötter i den judisk-kristna traditionen, med messianism och uppenbarelsetankar som utopiskt bränsle, tvingar oss att se på de vanliga människorna med andra ögon än med den svartnande blick som nazisternas gräsrötter framkallar. Möjligen hade Karlsson kunnat vara lite utförligare i just den frågan. Men det är en detalj i en framställning som förtjänar en stor och tacksam läsekrets. Klas-Göran Karlsson Terror och Klas-Göran Karlsson Terror och tystnad Sovjetregimens krig mot den egna befolkningen Atlantis


Barnbokens väg från klassiker till Harry Potter

Summary: Om barn inte läser klassiker i skolan förlorar vi vårt kulturarv. Men blir barnen bra läsare om de tvingas till knarrig högläsning av klassiker? Vi träffade barnlitteraturvetarna Sonja Svensson och Stefan Mählqvist för ett samtal om hur barnlitteraturen utvecklats sedan 1970-talet.

Förr läste eleverna klassiker i skolan, men numera förmedlar skolan böcker i första hand utifrån att de ska angå barnen. De rent litterära värdena talar man sällan om, och det gemensamma kulturarvet känner allt färre till. Synen på barns och ungdomars läsande har förändrats i grunden. Vad är det egentligen som har hänt? Vi har träffat Sonja Svensson, chef för Svenska barnboksinstitutet, och Stefan Mählqvist, som är författare, barnbokskritiker och studierektor vid Uppsala universitets litteraturvetenskapliga institution. De har båda arbetat med barnlitteratur sedan 1970-talet, men har olika syn på utvecklingen. - Nedrustningen av det svenska kulturarvet började på 1970-talet, tycker Sonja Svensson, som själv har lärarutbildningen. Då började vi göra oss urarva genom att ta bort klassikerna ur skolundervisningen - trots att det är barnen som ska föra kulturarvet vidare. - Men kulturarvet får aldrig bli ett självändamål, invänder Stefan Mählqvist. - Självklart ska barnen ha med sig ett visst kulturarv, men målet måste vara att skapa läsare. Det gör man inte genom knarrig högläsning! Ta till exempel Selma Lagerlöf, som i Sverige förstörts genom all tvångsläsning i skolan - i Japan är hon en populär författare som man läser för att hon är spännande. Det är så hon ska läsas! Det gamla sättet att läsa klassiker i skolorna förstörde fler läsare än det gav, säger Stefan Mählqvist. Sonja Svensson och Stefan Mählqvist började båda läsa litteraturvetenskap i Uppsala under 1960-talet. De doktorerade i barnlitteratur och har ägnat hela sitt yrkesliv åt barnböcker. Nu har de i mer än trettio år följt barnlitteraturens utveckling i Sverige, från det entusiastiska 1970-talet när allt var politik till dagens individualiserade 2000-tal, när läsning är en privat förströelse, inte värd mer än andra. - Jag kan sakna sjuttiotalets allmänt kulturdemokratiska patos, säger Sonja Svensson. Dåtidens radikala stämning gjorde det till exempel självklart att kräva böcker åt alla barn på alla språk som behövdes - alla barn skulle få "god" litteratur. I dag ställer man inte frågorna på det sättet. Kommunala och privata skolor ska öka mångfalden, men utan en nationell skola ökar risken att vi öppnar klyftorna igen. På 1970-talet bannlystes populärlitteraturen från skolorna, men i dag är den godtagen. Man är snarast glad om barnen alls öppnar en bok, oavsett vilken. Pendeln har svängt, och barnboken har gått från att vara ett medel för moralisk fostran till att bli förströelse. Åtminstone skenbart - men Sonja Svensson håller inte med. Hon disputerade på Folkskolans Barntidning, Kamratpostens föregångare, som grundades på 1890-talet, och ser att den tidens moraliska underton i sagorna finns även i dag. - Vi måste sluta vara så självgoda och samtidsegoistiska! Vi tror att det vi har i dag är det bästa tänkbara, men sanningen är att folk om hundra år också kommer att säga "men vad tutade de i barnen egentligen", precis som vi säger om det som skrevs för hundra år sedan. Det finns lika mycket moral i dagens barnböcker fastän vi inte ser den! - Särskilt i populärlitteraturen som alltid speglar samtidsmoralen med ett par års fördröjning, säger Stefan Mählqvist. Det finns ingen litteraturform där man så ofta diskuterar moralfrågor som inom barnlitteraturen. Böckerna diskuteras i ett uppfostringssyfte som ofta skymmer de estetiska kraven. - I viss mån beror det på att det alltid är mycket enklare att diskutera moral, säger Stefan Mählqvist. Det är då man kan generalisera. Så fort man diskuterar konstnärlig kvalitet är det alltid det enskilda verket som räknas, och diskussionen blir svårare. Varför ska barn läsa? Mitthögskolan har nyligen publicerat en undersökning av blivande lärares syn på litteraturundervisning i Sverige, Ryssland och Finland. I Ryssland och Finland bibringas de blivande lärarna det litterära kulturarvet som en humanistisk grund, en allmänmänsklig kunskap och bildning som alla behöver. I Sverige utgår man i stället ofta från att eleverna ska läsa saker som redan angår dem, som de förstår och som påverkar dem på ett psykologiskt plan. - I dag läser man inte längre för att vidga sina vyer, säger Sonja Svensson. - Men böcker är mer än en bekräftelse - de ger ett språk för insidan av människan, säger Stefan Mählqvist, och ett sätt att lära sig se olika aspekter. Två människor som läser samma bok läser ändå inte samma bok, de ser olika saker. När de samtalar om boken får den fler dimensioner genom de olika synsätten, som en kvadrat som blir en tredimensionell kub. Det är ett sätt att vidga förståelsen för omvärlden, både genom vad som står i boken och genom att förstå vad den andre har läst i den. Stefan Mählqvist arbetade i många år med barnteveprogrammet "Boktipset", som många fortfarande kan nynna vinjettmusiken till: Ninnaninnaninna... - Tanken var att vi skulle ge barn en fråga att ta med till biblioteket, säger han. De skulle kunna gå dit och säga: Har ni den här boken som jag såg i teve i går kväll? Och så skulle de upptäcka att just den boken kanske inte fanns, men att bibliotekarien kunde rekommendera en massa andra böcker. Det finns så mycket kunskap på biblioteken, som så få barn känner till. På 1970-talet stod biblioteken för barnboksförsäljningens uppsving, när kvalitetsböcker köptes in i stora upplagor av de offentliga institutionerna. Sedan kom 1990-talets nedskärningar, och både stadsbibliotek och skolbibliotek skar ned på inköpsbudget och personal. Resultatet blev att barnboksutgivningen ändrades, när biblioteken inte längre kunde köpa stora upplagor kvalitetslitteratur. Flera förlag slogs ihop för att överleva, och kraven på omedelbar lönsamhet ökade. I dag finns det ett fåtal stora, kommersiella förlag, och många små enmansförlag som ger ut enstaka titlar. - Enmansförlagen kan inte ta något nationellt ansvar för barnboksutgivningen, säger Sonja Svensson. Dessutom, påpekar Stefan Mählqvist, finns det numera färre aktiva, kreativa förlagsredaktörer som arbetar med barnböcker. - På sikt går vi mot en insnävning i utgivningen, tycker Sonja Svensson. Dagens förlagsredaktörer kan bara svenska och engelska, och väljer därför från ett begränsat språkområde. Det är ett problem, vi borde få in impulser från fler håll än det anglosaxiska. De enskilda storsäljarna har fått större betydelse, framför allt genom Harry Potter-böckernas exempellösa framgångar. - Fast det dyker alltid upp enskilda upplageframgångar som är omöjliga att förutsäga, säger Stefan Mählqvist, som till exempel Michael Endes "Momo eller kampen om tiden". Sedan 1970-talet har barnlitteratur utvecklats till att bli ett legitimt ämne för forskning med egen professur, om än med lägre status än vuxenlitteraturen. Barnböckerna intar en självklar plats i tidningarnas kulturdelar, även om utrymmet har minskat de senaste åren. - När jag tänker efter på vad vi diskuterade för trettio år sedan så är det ju rätt mycket samma frågor, säger Sonja Svensson och börjar skratta. Fortfarande tjatar vi om hot mot läsningen, dålig ekonomi och låg status i forskarvärlden. Mycket har ändå hänt, sammanfattar de. Barnboksläsandet har överlevt nedskärningsår och nya medier, och barnlitteraturens akademiska ställning ifrågasätts inte längre. - Vi har långt kvar, säger Stefan Mählqvist, framför allt vad det gäller den kritiska hållningen. Barnboksrecensioner är oftast positiva och diskussionen om barnböckerna är välvillig. Litteratur blir fullvuxen först när det finns en kritisk hållning.


"Kathak är klarhet mitt i kaos"

Summary: Shiva som inspiration. Han rör sig i två kulturer, dels den indiska klassiska kathakdansen, dels som livgivare åt den moderna dansen. Var han än dansar blir det utsålt. På tisdag kommer Akram Khan till Stockholm och Dansens hus med sitt kompani.

Akram Khan har mycket platta fötter. I honom ryms en kathakkropp och en modern västerländsk kropp - men fötterna är helt och hållet kathak, platta och rörliga som ödlor. Akram Khan har lyckats med det som många misslyckats med - att smälta ihop en 500-årig extremt strukturerad dansform som indiska kathak med den moderna dansens icke-struktur. Man kan rent av säga att hans förnyelse av modern dans grundar sig på hans klassiska skolning, som ger honom den frihet som den moderna dansen eftersträvar. Han har kallats "världens hetaste koreograf" och dansvärlden har slutit honom till sin beniga bringa. I England är han den moderna dansens hopp, extremt begåvad och med en ovanlig förmåga att återknyta till en traditionell dansform som inte har europeiska rötter. Så när han skulle göra "Kaash", den första helaftonsföreställningen med eget kompani, siktade han högt. Och valde för scenografin en angloasiatisk komet inom konstvärlden, skulptören Anish Kapoor, berömd för den gigantiska röda jättetratten i Tates turbinhall. Musiken gjordes av en annan superstar med indiska rötter, kompositören Nithin Sawhney. Inför premiären i maj 2002 var förväntningarna var skyhöga. - Premiären var plågsam. De som förstod vad jag ville göra sa: Ge detta stycke tid att växa. Dansmaffian i Paris trodde över huvud taget inte på "Kaash". - För mig började det verkliga arbetet efter första föreställningen, men det är inte så hälsosamt för en ung person som jag. Mina uppdragsgivare och sponsorer gav mig en chans den här gången, men jag är inte säker på att de gör det en gång till. Precision, hastighet och stillhet är viktiga faktorer både när det gäller kathak och moderna "Kaash". Som någon sagt: Shiva möter Martha Graham i hög hastighet. När Akram Khan snurrar runt i en takthastighet som verkar omöjlig att räkna, kombinerat med flytande arm- och handrörelser och ett öppet ansikte är det naturligtvis imponerande. Men det är inte bara det virtuosa utan också det absolut rytmiska som gör kathak tillgängligt för en bred publik. I Stockholm får vi dock inte se grunden han står på utan det moderna han skapat själv, "Kaash". I Köpenhamn där han och hans kompani är en av huvudattraktionerna under den mäktiga kultursatsningen "Images of Asia" träffas vi på hans hotell vid Nørreport. Han kommer just från kiropraktorn för ett envist besvär med ena axeln. Inte så överraskande med tanke på den roll som skuldror, armar och händer spelar i Akram Khans dansvärld. Han tänder en cigarrett. Du röker? - Ja, men jag dricker inte, säger han snabbt, det är den muslimska influensen. Akram kommer från en muslimsk släkt i Bangladesh, hans mamma och pappa reste till London för att studera vid universitetet och beslöt att stanna kvar, för att ge barnet större möjligheter. Han ser fram lite extra emot att komma till Stockholm, han har släktingar här och de ska komma och se honom på Dansens hus. Han har inte varit i Sverige sedan han var liten och gillade Abba. Från det besöket finns en hemvideofilm. I ett brittiskt teveprogram om honom ingår denna film, där lille Akram dansar till en Michael Jackson-låt. En enastående rytmisk showdans, det är bara det att armarna rör sig som kvarnvingar och han snurrar runt runt, en klar påverkan av kathak redan då. - Jag blev väldigt generad när jag såg att de hade använt den, säger Akram Khan. Han var ett hyperenergiskt barn och hans mamma, som älskade att dansa när hon växte upp, men förbjöds av sin strängt muslimska pappa, satte Akram i dansskola i London. Hon uppfostrade honom medvetet i två kulturer, hon var själv språklärare och energisk arrangör av bangladeshisk kultur i London. - När jag var barn vägrade min mamma att tala engelska med mig, hon visste att jag skulle lära engelska i skolan och hon talade bara bengali hemma. Hon ville att jag skulle behålla min respekt för den kulturen och var rädd att jag skulle förlora den. Samtidigt som hon ville att jag skulle adoptera den brittiska kulturen. - När jag åker hem är det fortfarande som att öppna dörren till en annan värld. Jag har en helt annan inställning där inne. Det är inte skådespeleri, men något åt det hållet. En sida som jag inte visar när jag är utanför med mina brittiska vänner. Han stod på den euroasiatiska scenen tidigt och hans första stora produktion var som kolonialismens älsklingsbarn, Mowgli, i "Djungelboken", en scenversion med musik av Ravi Shankar som turnerade i England under 80-talet. Som trettonåring fick han en roll som skulle få en mer avgörande betydelse. I Peter Brooks elva timmar långa teateräventyr "Mahabharata", som gästspelade i Köpenhamn 1988, spelade han pojken för vilken detta enorma epos berättas. Det är han som frågar diktaren vad berättelsen handlar om. Diktaren svarar: Den handlar om dig och dina förfäder. Om du lyssnar noga kommer du att vara en annan när berättelsen är färdig. Som trettonåring var Akram Khan intresserad av helt andra saker, alla nya turnéstäder, flickor, diskodans. Men han lärde sig mycket under repetitionerna, vad rösten betyder och hur den fungerar tillsammans med rörelse. Den viktigaste lärdomen var egentligen estetisk, säger han, hur man skalar bort lager efter lager och lyckas visa komplexa sammanhang i sin enkla, mest ärliga form. Akram Khan gick med på att studera vid högskola för att hans föräldrar förväntade sig det av honom. Han valde modern dans och fick se sin första moderna dansföreställning. Det blev en chock, men en positiv chock, säger han, för den gav honom frihet. Hans kathak-kropp fick ny information som inte fanns i hans system. - Något hände som jag tyckte mycket om, kroppen blev totalt förvirrad och började ta egna beslut. Till sitt danskompani väljer Akram Khan starka moderna dansare från hela världen. Av dem kräver han att de ska studera kathak. Han vill inte ha indiska kathakdansare, de är klassiskt skolade och för dem är det alltför svårt att kliva över de gränser som den klassiska dansen ställt upp. - Moderna dansares attityd är en helt annan, de är inte rädda att försöka något nytt. Det är ju hela grundidén att pröva nytt och vara uppriktig. Och inse att det inte kommer att bli perfekt. -Vi arbetar sex månader med kathak innan vi ens går ut på golvet, men kompaniets spanska dansare, Eulalia Aygaude, lärde sig mycket fortare än de andra. - För kathaken och flamencon är besläktade, historiskt har de mötts och de måste ha fört en dialog - fotarbetet, armrörelserna, cirkelformen och klappandet har de båda. I "Kaash" har Akram Khan använt historier om Shiva, en av hinduismens främsta gudar men också en gestalt som passar vår halva av världen: Shiva är både den skapande och destruktiva kraften och han är guden som dansar i gång världen. - Jag har tagit tre sidor av Shiva, första delen rör krigsguden Shiva; andra delen den filosofiska, mediterande kraften; den tredje rör återuppbyggandet av livet igen: det skapade förstörs och ger därmed plats åt det nya som sedan förstörs... Där har vi åter idén om att allt rör sig i cykler, det är ju grundelementet i hinduisk religion och kultur: återfödelse, reinkarnation - du dör och föds till något annat. - Kathak är klarhet mitt i kaos, säger Akram Khan. Jag är fascinerad av stillhet och av att försöka åstadkomma det på scenen också i mina moderna koreografier. När vi ser en blomma växa så sker det så långsamt att vi inte uppfattar det med blotta ögat, den är orörlig. Men när vi ser en dokumentär om träd där hastigheten är uppdragen, ser vi växandet och det var så jag fick idén att använda den rörelsen. I nästa verk som han just börjat arbeta med fortsätter Akram Khan med det växande men nu är hans bild en dokumentär om hur det ser ut under jorden när rötterna växer. Arbetsnamnet är "Ma", det betyder mamma, men det betyder också jorden i Indien. Den här gången vill han göra en berättelse och använda text. Samtidigt säger Akram Khan att han inte tror på koreografer som arbetar med text, med ett undantag - Pina Bausch. - När hon arbetar har varje ord en mening, utan det ordet skulle inte stycket fungera, och det är något jag verkligen skulle vilja försöka själv i nästa stycke. Kathak Kathak är en 500 år gammal solodans som utvecklades vid hoven, men har genomgått en rad förändringar. Kathak betyder berättelse eller berättare och bestod av sånger och poesi som framfördes med gester. Ur detta uppstod solodansen khatak, dess form var färdig på 1500-talet och utövades vid hoven. Kathak är den enda dansform av de sju klassiska indiska som förenar hinduism och islam. Kathak är syssling med spanska flamencon: likheter finns i fotstamp, handklapp, cirkelrörelser och armrörelser. Armrörelserna bygger på cirkeln men rör sig också vertikalt och horisontellt. Kathak är en matematiskt precis danskonst som bygger på exakta mönster men också ger utrymme för improvisation. Musik och dans är starkt integrerade. Grundinstrumentet är tablan, två små trummor med distinkt ljud. Dansaren med fötterna som slagverk och musikerna arbetar mycket nära varandra. Rytm är särskilt framträdande särskilt genom fotarbetet i komplexa rytmmönster. Fotsulornas stampningar i golvet accentueras av bjällrorna runt anklarna.


"Utomlands är svensk kultur blond och blåögd"

Summary: Som nytt kulturråd i Berlin vill Aris Fioretos visa nya, okända och glömda sidor av den svenska kulturen.. Med diplomatpass i handen ska han frälsa Tyskland med svensk kultur. Författaren Aris Fioretos är Sveriges nya kulturråd i Berlin.

Bara ett stenkast ifrån den plats i stadsdelen Mitte där det sägs att Berlin grundades ligger Aris Fioretos nya lägenhet. Sjurummarens vitmålade rum är än så länge vilsamt tomma, så när som på en småländsk soffa som står vid ena vardagsrumsväggen och ett par ännu bubbelplastinslagna skåp. I tre år framöver blir detta hans hem, och den plats från vilken han som svenskt kulturråd ska representera och promota den svenska kulturen för tyskarna. - Det blir stor skillnad. Som författare står jag bara för mig själv, medan jag som kulturråd ska representera en gemenskap - en spännande utmaning. Den rutiga kostymen sitter ledigt på hans långa, gängliga kropp. Han tar några kliv och ser sig om i lägenheten, funderar lite över all flyttningslogistik som ska ordnas innan första arbetsdagen den första september. För första gången, "sedan ungefär högstadiet", vet Aris Fioretos vad han ska göra flera år framåt i tiden. Under större delen av sitt vuxna liv har han flyttat runt, bott på olika håll i världen. De senaste åren tillsammans med sin fru konstnären Sophie Tottie i Berlin. I Stockholm har en svensk bas funnits, och nu ska alla tillhörigheter samlas på ett ställe. Aris Fioretos har det ganska väl förspänt eftersom tyskarna ofta är kunniga och intresserade av allt skandinaviskt, men som han säger "de kan allt om svenska orter och regentlängder, men lite om vad som sker just nu". Som sin viktigaste uppgift ser han att visa nya, okända och glömda sidor av den svenska kulturen. Att svensk kultur ser ut på olika sätt vet man ju i Sverige. Kändisar som Henning Mankell och Cardigans är lok som drar sig själva, och i stället vill han att unga och nysvenska förmågor ska upptäckas: - Utomlands är svensk kultur fortfarande ganska blond och blåögd. Jag främjar gärna en mer blandad, färgrik bild, och vill utvidga begreppet svensk kultur. Han tror inte att några få konstnärer kan visas upp i anspråk på att omfatta "den svenska kulturen". I stället är utgångspunkten ju människorna, och Aris Fioretos tror mycket på att skapa kontakter i stället för att göra enstaka, större insatser. Bra kontaktytor där institutioner, företag och konstnärer samarbetar på egen hand: - Som kulturråd ska jag egentligen arbeta på att göra mig själv onödig. Jag har fyllt min uppgift när jag inte längre behövs. 43-årige Aris Fioretos är ovanligt ung för att bli utsedd till kulturråd, men kanske också ovanligt lämpad. Han är världsvan, social och konverserar med lätthet om allt från kulturpolitik till krogliv. Han uttrycker sig välformulerat och precist, till sättet är han belevad och liksom gammaldags artig. Lillgammal är inte ett passande ord för en vuxen man, men han har ett på samma gång lärt och pojkaktigt uttryck. Det finns också en udd och en skärpa hos honom. Han är inte rädd för att säga vad han tycker, "jag tycker man kan tillåta sig att ha tydliga åsikter om man har grund för dem". Han är en litterär mångsysslare som har skrivit ett tiotal böcker. Han började sin karriär i början av 90-talet med smala och svåra "bastardböcker" (en blandning av dikt, essä, prosa och dokumentär). De två senaste har däremot varit renodlade romaner, som fokuserar på detaljrika historier. En recensent kallade honom "skönskrivandets oöverträffade mästare", en annan menade att han var del av en ny författargeneration, som skapat annorlunda historieromaner. I många år har han varit medarbetare på Expressens kultursida. Dessutom har han översatt flera böcker; amerikanen Paul Auster och tyske 1600-tals skalden Hölderlin. Han har gjort rosade nyöversättningar av Nabokov, bland andra "Masjenka" och "Pnin". Han har forskat och doktorerat i litteraturvetenskap och var i början av 90-talet omdiskuterad i den akademiska världen efter en anklagelse om att vara ovetenskaplig (beskyllningen togs sedan tillbaka, "jag skrev på ett nytt sätt, hade min avhandling kommit i dag hade nog ingen reagerat", konstaterar han). Det kostade honom en tjänst på Stockholms universitet. I stället blev det akademisk karriär runt om i världen, på Yale i USA, i Aten, Wien, Paris, Oxford. Och efter ett priviligerat, men kringflackande liv med många flyttar, hade han börjat längta efter mer ordnade omständigheter. Kulturrådsjobbet kom i precis rätt fas av hans liv. Sedan, när förordnandet går ut, vill han flytta tillbaka till Sverige. Aris Fioretos växte upp i Lund och Örebro, med en grekisk pappa som var professor i medicin och en österrikisk mamma som hade galleri. Hans första språk var tyska, men som liten var det han som bestämde att de skulle tala svenska hemma. - Det är i det svenska språket jag känner mig mest hemma. Mitt hjärta är svenskt, men mina nerver är nog österrikiska och min ryggrad grekisk. Han håller med om att det är stort att han som andra generationens invandrare får en plats i det officiella samhället, komplett med diplomatpass. Däremot gillar han inte den vidare kopplingen till att utnämningen skulle vara som något slags upprättelse för invandrarna i Sverige. Invandrarna är ju inte en homogen grupp påpekar han. Några planer på att ge upp det egna författarskapet har han inte. Om något år kommer en ny bok, men han är vidskeplig och vill inte tala om den i förväg. Han är fortfarande författare och ska så förbli. Det finns många berättelser kvar att berätta: - Det är förstås förhoppningen att fortsätta skriva under tiden som kulturråd, men jag får passa på under lediga stunder och helger. Att skriva under press sporrar mig, som tur är. Hans böcker kretsar ofta kring kroppen (hittills pungen, hjärnan och skallen) och tillvarons mellanlägen (läget mellan liv och död, verkligt och overkligt). Varför samma teman återkommer gång efter gång kan han inte förklara, och egentligen vill han inte heller veta. Ämnena väljer honom, och han vill inte luska för mycket i varför. De två senaste böckerna utspelar sig i en historisk miljö och hittills har han ännu inte skrivit någon av sina böcker i Sverige. Så en sak har han blivit klar över när det gäller hans eget författande: - Jag behöver distans för att se tydligare, oavsett vad jag skriver om. Ofta är det nödvändigt att befinna sig på armlängds avstånd från fördomar och klichéer för att golva dem. Aris Fioretos har ett gammalt kärleksförhållande till staden Berlin, hit har han återkommit gång på gång. I ungdomsåren åkte han hit i förhoppning om att stöta på David Bowie. Nu känner han staden väl, cyklar överallt och tipsar gärna om snabbaste busslinjen. Han gillar att det är en frank och hård stad, men att skrattet ändå ligger nära. Här finns attityd och en urban ovilja att låta sig imponeras. Hans nya hem, representationsvåningen, ligger i det som förut var Östberlin. Adressen ger visserligen hans vänner som växte upp under DDR-tiden kalla kårar, för på tiden det begav sig bodde många ur makteliten i de stora funktionalistiska höghusen i området. Numera är det i östkvarteren som stadens sociala och kulturella liv är mest intensivt. Förut har kulturråden vanligtvis bott i det mer strikta och välbärgade Charlottenburg på västsidan. Läget är ett medvetet val som markerar ett generationsbyte och att en ny person tagit över posten som Sveriges kulturråd i Berlin. Statens kulturråd Kulturråden finns i Berlin, London, Washington, Moskva, Riga och Warsawa. Även i Peking, men den tjänsten är inte tillsatt. Kulturdepartementet utser kulturråden, förut var det utrikesdepartementets uppgift. Förordnandena löper på tre år, med möjlighet till ett års förlängning. Kulturråden är svenska regeringens utsända i kulturfrågor, de är diplomater anställda av ambassaden. Kulturråden ska främja bilden av svenskt kulturliv, och vara en länk till svenska kulturarbetare. Att kulturråden ska finnas i den sju nuvarande städerna är inte självklart. Just nu pågår en utredning som bland annat ska se över kulturrådens uppgifter och var de är placerade. (Ett kulturråd finns även i Paris, dock anställd av Svenska Insitutet.) Ålder:43 år.Familj: Gift med konstnären Ålder:43 år. Familj: Gift med konstnären Sophie Tottie. Aktuell:Blir nytt kulturråd i Berlin. Bakgrund: Författare, översättare, litteraturdocent. Böcker:senast "Sanningen om Sacha Knich", "Stockholm Noir" och "Skallarna" med Katarina Frostenson, tidigare "Vanitasrutinerna", "En bok om fantomer", "Den grå boken", "Det kritiska ögonblicket", "Delandets bok".


Tyst, och lyssna på de andra!

Summary: Ett par persiska dikter i världslitteraturantologierna - var det allt? Exotiska inslag har fått bli ett alibi för en kultursyn som fortfarande är eurocentrisk, menar Gayatri Spivak. Carl Rudbeck har läst hennes nya bok.

Gayatri Chakravorty Spivak. Redan namnet är gränsöverskridande. Och det är, om uttrycket tillåts, bara förnamnet. Hon kommer från Bengalen i Indien, är verksam i USA och har översatt den franske filosofen Jacques Derridas kanske viktigaste verk till engelska. Hon är i dag ett ledande namn inom den postkoloniala teorin och en akademisk superstar som, när hon inte turnerar jorden runt, är professor i comparative literature, jämförande litteraturhistoria, vid Columbia University i New York. Hon representerar alltså en stor mängd olika kulturer och lever i flera världar. Hennes nya bok, "Death of a Discipline", är vid första påseende ett ganska smalt akademiskt debattinlägg om hennes ämnes status och tynande existens. Hon har fått nog av en litteraturhistoria som länge uteslutit större delen av världslitteraturen även om den numera på nåder inkluderar några persiska dikter eller ett par kapitel ur en kinesisk roman. Dessa exotiska inslag får bli ett alibi för en eurocentrisk kultursyn som tror att den är upplyst och välkomnande gentemot de litteraturer som skrivits på andra kontinenter. Den tes som Spivak driver i sin bok har emellertid konsekvenser långt utanför universiteten. Den akademiska ytan är egentligen bara en förklädnad; under finns tankar som berör alla som funderar över litteraturens ställning och funktion i dag. Det handlar om hur vi skall läsa, om litteraturens roll i en global, dekonstruerad post-modern värld. Spivak skriver om det kritiska uppdraget och om hur den kritiska rösten skall och kan låta när också andra än mer eller mindre döda vita män vill göra sig hörda. Snabbt och nästan i förbigående visar hon sitt ogillande av en kommersialisering som trivialiserar humaniora och som har gjort humanistiska studier till en ofarlig konsumtionsprodukt för en välsituerad medelklass. Hon är inte ensam om den kritiken, men till skillnad från många andra ser hon inte lösningen i ett återtåg till gamla modeller. För att ta ett svenskt exempel: många beklagar vad de anser vara kultursidornas förfall och talar nostalgiskt om den tid då man tog humaniora på allvar, då stora kritiker som Bengt Holmqvist och Olof Lagercrantz talade om för menigheten hur man rätt läste en bok. Men den tiden är förbi då man kunde tilltala sina läsare på ett sådant sätt; att bedriva den typen av humanistisk kritik i dag skulle ge ett lika befängt intryck som om man infann sig på sin arbetsplats klädd i jackett och damasker. Bättre än de flesta av sina kolleger, till exempel Edward Said, har Spivak insett det paradoxala i en situation där högavlönade och privilegierade intellektuella i Västeuropa och USA oproblematiskt gör sig till tolkar för massorna i tredje världen. Liksom forna tiders kritiker tror de sig ha ett mandat att tala på andras vägnar. Inte utan skärpa problematiserar hon bilden. Ett mål för hennes kritik är alla dessa "politiskt korrekta multikulturalister som vill att världens andra" skall vara vad hon kallar "identarians", anhängare av någon form av identitetspolitik som kan baseras, som i Fredric Jamesons fall, på nationalitet eller, hos mera traditionella marxister, på klass. Det är inte längre möjligt, fortsätter hon, att beskriva migranterna, alltså de som förflyttar sig av tvång eller av eget önskemål, i en pseudopsykoanalytisk vokabulär. När vi talar om litteratur från tredje världen gör vi det vanligen på ett kanske välment men ändå nedlåtande vis som dessutom ofta är provinsiellt utan att vi är medvetna om det. Vi tror gärna att vi är öppna, medan vi i själva verket applicerar modeller och estetiska teorier som är abstraherade från västerlandets litteratur. Sedan inbillar vi oss att dessa oproblematiskt skall låta sig tillämpas på indisk litteratur som kanske är två tusen år gammal eller på modern afrikansk litteratur som ofta har förbindelser med en muntlig tradition som dog ut för ett millennium sedan i Europa. Dessa gamla och enligt Spivak uttjänta modeller skall alltså ersättas med något nytt och ännu oprövat. Så långt är det lätt att följa henne. Sedan blir det svårare. Spivak som har gått i skrivarskola hos dunkla franska tänkare har fullt ut anammat deras språk. Hennes meningar vindlar fram över sidorna, och om det finns ett nytt, svårt och mångstavigt ord så väljer hon det och inte det korta och vanliga ordet. Jag har träffat dem som deltagit i konferenser med henne och erkänt att de inte begripit ett ord. Att läsa henne är som att ta sig fram i en vildvuxen djungel där sikten är skymd, men så kommer man fram till gläntor med klar sikt och bländande ljus. Det vore alltför lätt att avfärda henne som ett offer på Derridas altare, men hennes retoriska strategi, hennes dunkelhet, är inte ett resultat av oförmåga att skriva klart och tydligt utan ett sätt att underminera invanda tänkesätt, att dekonstruera de kategorier som vi har vant oss vid att använda när vi talar om litteratur. I denna korta bok, som gör konkreta nedslag i gamla klassiker av Virginia Woolf och Joseph Conrad, och i nya av Maryse Condé och Tayeb Salih, kommer hon med ett lika radikalt som överraskande program: "Vad jag förespråkar är inte en politisering av ämnet. Vi befinner oss inom politiken. Jag föreslår i stället en ansträngning att avpolitisera det för att ta oss bort från en politik som består av fientlighet, fruktan och halvdanna lösningar." Det kanske låter lätt, men hennes program är både rigoröst och krävande. Hon verkar ha fått nog av den amatörmässighet som alltför ofta kännetecknar våra läsningar av radikalt främmande litteratur; ibland får åtminstone jag intryck av att just denna välmenande valhänthet har ersatt den av Edward Said så häftigt kritiserade orientalism där ytterst sakkunniga experter konstruerade en bild av den andre som de sedan kunde ser ner på. Det mål som Spivak i både denna bok och sina föregående strävar mot är att låta den andra, subalternen, tala och att vi skall lyssna. Men för att också förstå krävs respekt och träning, en vilja och förmåga att ifrågasätta vår egen plats. Hon vill förvandla litteraturen från att vara ett uppbyggligt objekt till att bli ett subversivt subjekt. Det är ett projekt som naturligtvis berör både läsare och skönlitterära författare, inte minst när kritik och kreation förenas i sådana böcker som Gayatri Chakravorty Spivak skriver.