Hånad professor gör svensk comeback

Summary: För tio år sedan avfärdade många Samuel Huntingtons tes om en kamp mellan civilisationer. Nu kommer boken i svensk översättning. Världsläget har gjort den högaktuell, skriver Per Jönsson.

Samuel P Huntington ”Civilisationernas kamp. Mot en ny världsordning” (The clash of civilizations and the remaking of world order) Övers. Katarina Sjöwall Trodden Atlantis När Samuel Huntingtons bok ”The Clash of Civilizations and the Remaking of World Order” kom ut för tio år sedan blev den föremål för många huvudskakningar och elaka omdömen bland såväl svenska som utländska kommentatorer. Man hånade den kontroversielle Harvardprofessorn, Carterrådgivaren etc för att på ett ansvarslöst sätt måla fan på väggen och med snudd på rasistiska tonfall elda under antimuslimska stämningar och obefogade känslor av västvärldens kulturella överlägsenhet. Åtskilliga hävdade också att Huntington inte fattat någonting om konflikter och civilisationer. En vanlig invändning var att flertalet konflikter efter kalla krigets slut och Sovjetväldets fall går inom civilisationer snarare än mellan dem. Exempelvis att muslimer snarare tenderar att bekämpa varandra än att bekämpa västvärlden – som under Iran-Irakkriget, eller som i dispyten shia - kontra sunnimuslimer. Flera av de experter som på så sätt begabbade tesen om civilisationernas kamp hävdade samtidigt att våldspräglad islamistisk fundamentalism i slutet av 1990-talet hade spelat ut sin korta historiska roll och snarast låg i sina dödsryckningar! I dag – efter ännu en palestinsk intifada, ett 11 september och otaliga andra terrordåd, en ockupation av Afghanistan och en ockupation av Irak – utkommer Huntingtons bok på svenska: ”Civilisationernas kamp. Mot en ny världsordning”, tyvärr i något skraltig översättning. Det sker just som kontroversen om Muhammedkarikatyrerna rasar som värst. Och just som många ledarskribenter, kulturdebattörer och politiker försäkrar att den kontroversen inte alls kretsar kring någon civilisationernas kamp utan snarare om extremister på ömse sidor som försöker knipa poäng på folks fördomar. Huntingtons huvudtes är att de primära byggstenarna i världspolitiken efter kalla kriget består av civilisationer. Inte stater – även om dessa förblir tongivande aktörer. Inte etniska grupper – fastän det är sådana som numera oftast ger upphov till blodiga konflikter. Inte ideologiska system (”ismerna”) och inte militära allianser. Inte heller imperier, eller handelsblock, eller mellanstatliga organisationer. En civilisation definieras av Huntington aningen vagt som ”den mest övergripande kulturella grupptillhörigheten och den mest allmänna nivån av kulturell identitet människor kan ha gemensamt”. Lite mer konkret handlar det om gemensamma objektiva element som språk, religion, sedvänjor, sociala institutioner, historia – men också om kollektiv självidentifikation. Här har vi att göra med ytterst långlivade fenomen, även om civilisationer utvecklas, omvandlas och ibland försvinner för gott. Inberäknat Västerlandet urskiljer Huntington i dag sex till åtta större civilisationer: den sino-konfucianska (sedan minst 1 500 år f Kr), den japans-ka (100–400 e Kr), den hinduiska (cirka 1 500 f Kr), den östortodoxa (300-talet e Kr), den muslimska (600-talet e Kr) samt möjligen en latinamerikansk och en afrikansk. Varför inte utgå från en enda universell, modern civilisation – nu när ekonomisk globalisering, IT-revolutionen och upplysningsliberalismens seger i öst-västkonflikten kan tyckas skapa förutsättningar för ”en värld”? Huntingtons motargument går ut på att själva begreppet ”universalism” och ”globalism” är typiska produkter av västerländsk civilisationshybris. Och uppfattas som sådan: ”Universalism för västvärlden är detsamma som imperialism för övriga civilisationer.” Den imperialismen får ”vi”, vi i västvärlden, anledning att ångra i allt snabbare takt. Huntington introducerar ett nytt eller nygammalt sätt att analysera världspolitiken, och hans pessimistiska budskap är att den västerländska civilisationen kontinuerligt förlorar terräng i förhållande till övriga civilisationer. Det gäller både materiellt och idémässigt. I själva verket håller Västerlandet på att förlora sin ekonomiska och militära dominans i häpnadsväckande snabb takt. 1920 var i många avseenden rekordåret: då härskade väst över halva jordens yta, halva jordens befolkning, hälften av alla väpnade styrkor och stod för tre fjärdedelar av den globala bruttoproduktionen. Mer än någonsin förr eller senare existerade då ”en värld”, påpekar Huntington: ”Väst erövrade världen inte genom överlägsna idéer eller värderingar eller religion (till vilken endast ett fåtal människor från andra religioner blev omvända), utan genom sin överlägsenhet i att utöva organiserat våld. Detta är ett faktum som västerlänningar ofta glömmer bort – icke-västerlänningar glömmer det aldrig.” I dag har västvärldens kontroll över jordens resurser krympt till väsentligt mer beskedliga andelar – landyta: en fjärdedel, befolkning: en åttondel, bruttoproduktion: mind-re än hälften; väpnade styrkor: en fjärdedel. Och medan kalla kriget dominerades av supermakternas väldiga kärnvapenarsenaler förfogar numera åtskilliga länder inom andra civilisationer över sådana och andra massförstörelsevapen. På det rent materiella planet förutspår Huntington att västvärlden främst kommer att utmanas av de asiatiska civilisationerna. Utvecklingen sedan hans bok först utkom tycks ge honom rätt. Framför allt miljardnationerna Kinas och Indiens språngmässiga ekonomiska tillväxt skapar ett enormt konkurrenstryck mot europeiska och amerikanska industrier. Dessutom ett ännu allvarligare tryck på råvarumarknaderna, framför allt vad gäller oljan från det politiskt instabila Mellanöstern. Kanske är det ännu mer hotfullt på sikt för västcivilisationen att den samtidigt håller på att förlora sitt ”problemformuleringsprivilegium”, för att låna den term som brukade användas när svensk so-cialdemokrati under några decennier ensidigt definierade välfärdsstatens politiska agenda. Kulturen följer makten, slår Huntington fast som ett axiom. Västerlandets kultur och ideologier och institutioner var attraktiva för människor – åtminstone eliterna – inom andra civilisationer bara så länge Västerlandet självt var ojämförligt starkast och rikast. Nu när icke-västliga samhällen ur olika civilisationer kommer i kapp vänder de ”våra” värderingar och ideologier ryggen och glorifierar sina egna civilisationer. Och det vore både falskt och omoraliskt av Västerlandet att försöka tvinga på andra samhällen mänskliga rättigheter eller andra västliga civilisationsbegrepp, hävdar Huntington. Dels för att det riskerar att leda till förnyat förtryck: ”Imperialism är den nödvändiga och logiska konsekvensen av universalism.” Dels för att det vore direkt farligt att med hot om våld och sanktioner kräva demokrati och yttrandefrihet i stater som Ryssland, Kina, Paki-stan, Iran etc. Ja, sedan den omstridde Harvardprofessorn formulerade sina teser har det som bekant hänt en hel del på temat ”civilisationernas krig”. Usama bin Ladin och hans terrornätverk har förklarat krig på alla plan mot Västerlandet – efter terrorkatastrofen 11 september deklarerade han att denna ”ärofyllda aktion” hade splittrat världen i ”två läger – mellan rättrogna och otrogna, mellan hela islam och hela västvärlden”. Det föranledde Bushadministrationen i USA att ockupera Afghanistan och Irak – uttryckligen som en startsignal för att ”demokratisera hela Mellanöstern”. Men det har i huvudsak bara lett till mer våld och mer islamistisk terrorism i såväl muslimska som västliga länder. Och enligt det ansedda amerikanska Pew-institutets årliga opinionsmätningar i närmare femtio länder har den muslimska antiamerikanismen ökat dramatiskt – bland exempelvis jordanier, palestinier, marockaner, pakistanier och indoneser säger sig hälften eller fler av de tillfrågade anse att bin Ladin ”handlar rätt i världspolitiken”. I en rapport förra året från utrikesdepartementet i London drogs följande anmärkningsvärda slutsats: ”De idékonfrontationer som mest sannolikt kommer att påverka Storbritannien och andra västdemokratier härrör från religion och kultur. Religiös tro, ibland i förvrängd form, har åter hamnat i förgrunden som drivkraft inom internationell politik. Framför allt gäller det relationerna mellan väst och islamiska länder och grupper.” I klartext: islam har ersatt kommunismen som västvärldens huvudantagonist. Det vore självklart intressant att ta del av Samuel Huntingtons egen tolkning av världen efter 11 september. Kanske får vi snart se en uppdatering av ”Civilisationernas kamp”? För det är onekligen en remarkabel skillnad mellan ”vårt” sätt att reagera på Muhammedkarikatyren och hur vi hanterade stormen kring ”Satansverserna” som för halvtannat decennium sedan renderade författaren Salman Rushdie en dödsfatwa från högsta ayatollan i Iran. Då tvekade varken regeringar eller massmedier i väst att entydigt sluta upp kring Rushdies absoluta rätt att konstnärligt gestalta den historiska kontroversen om huruvida Koranen, ”Guds ord” enligt muslimsk tro, egentligen var skriven av människor och dessutom ursprungligen innehöll inslag av månggudadyrkan. Då betraktades yttrandefriheten som absolut och odelbar. I dag, däremot, fördöms Jyllands-Postens tilltag att publicera karikatyrer av profeten Muhammed med hänvisning till att det skulle kränka vanliga muslimer, att satiren ”slår nedåt” – trots att Muhammed själv var en av historiens främsta krigarfurstar och religionsgrundare. Nu får yttrandefriheten maka på sig för somligas religiösa tro. per jönsson per.jonssson@dn.se


Cronqvist vänder perspektivet

Summary: Konstnären Lena Cronqvist vänder på den manliga blick som präglat kvinnobilden i konsthistorien genom att måla sig själv naken. Det ger henne en särställning i svensk konst, enligt en ny avhandling.

Sedan 70-talet är Lena Cronqvist en av Sveriges mest kända konstnärer. Men det är först nu hennes konst blir ämne för en doktorsavhandling. Med utgångspunkt i en serie avklädda självporträtt från tidigt 80-tal undersöker Nina Weibull hur konstnären använder sin egen kropp som motiv. Nina Weibull, som tidigare varit redaktör för den psykoanalytiska tidskriften Divan, anlägger även i sin avhandling ett psykoanalytiskt perspektiv. Precis som i analysen, menar hon, finns en dialog mellan ett konstverk och dess betraktare. Hennes eget intresse för Lena Cronqvists konst började redan 1972, då hon såg en utställning på Galleri Doktor Glas i Stockholm. - Det var en utställning som gjorde mig väldigt konfunderad. Hon uttryckte en erfarenhet jag själv inte kunde dela. Jag tänkte att någon måste skriva om den, men inte jag själv. Nina Weibull fortsatte dock att följa Lena Cronqvists skapande, och tio år senare såg hon ett par målningar som gav henne en personlig relation till konstnärskapet. - Det var Liljevalchs som visade två av hennes verk på en grupputställning. De hade en oerhörd styrka, i bilden satt hon som en madonna med ett barn, men det hon höll i var en spegel där det egna ansiktet syntes. Det ansiktet blev min ingång. Spegelmotivet får i Weibulls tolkning en dubbel betydelse: dels refererar det till konsthistoriens långa tradition av självporträtt, dels handlar det om kvinnans relation till bilden av modern. Under fem år vrider och vänder Lena Cronqvist på motivet. - Den sviten är bland det rikaste och starkaste hon gjort. Den är central i hennes skapande, och handlar om frågor som inte har några givna svar: Var går gränsen mellan mig och min mor? Att veta det är absolut nödvändigt för att bli ett subjekt. Genom att måla sig själv naken vänder Lena Cronqvist på den "manliga blick" som präglat kvinnobilden i konsthistorien. Hon är både bildens objekt och dess skapare - en paradox som gör henne unik, säger Nina Weibull. - Det finns andra som målat sig själv nakna, som Albrecht Dürer i början av 1500-talet och Paula Modersohn-Becker under det tidiga 1900-talet. Lena Cronqvist är alltså inte den första, men jag kan inte se att någon annan i Sverige gjort detta. Hennes svit har ett enormt intresse, den är ett pionjärförsök att undersöka den kvinnliga blicken på kvinnokroppen. Hur skiljer sig då den kvinnliga blicken från den manliga? - Kvinnokroppen är oerhört ambivalent, den väcker både lust och avsky. Men jag uppfattar inte att Lena Cronqvists konst handlar om sexualitet. Hennes ärende är inte att bjuda in den manliga blicken. Hon visar ett kvinnligt subjekt i egenskap av bildskapare. Det som driver henne är inte lust, att hävda kvinnokroppens skönhet, som hos Henri Matisse. Det är inte heller, som hos Willem De Kooning, att häda kroppen. Lena Cronqvist skapar något annat än skönhet, en ny mening, nya bilder som man inte kan släppa förrän man kommit underfund med vad de säger. Har du själv intervjuat henne under arbetet med avhandlingen? - Nej. Jag har avsiktligt låtit bli. Det skulle bli en annan bok. Jag vet att hon är väldigt ambivalent till det som skrivs om henne. Det jag säger och skriver är inte vad hon sagt eller uttryckt, det är min tolkning av verken, mina tankar. Har det strikta akademiska ramverket varit en hjälp eller ett hinder i ditt arbete? - De vetenskapliga kraven har varit en stor utmaning, men också en tvångströja. Jag tänker att varje avhandling inom humaniora är ett slags förslag till vad vårt ämne är och kan vara. I dag är man gudskelov medveten om att all tolkning innehåller ett stort inslag av subjektivitet. Det blir så mycket mer intressant då. Jag säger inte att jag gjort en sann tolkning, utan en möjlig tolkning. Vad har Lena Cronqvist för betydelse i den svenska konsten? - Stor. Hon är som Edvard Munch - hon har inte bildat skola, för man kan inte måla som Lena Cronqvist, det blir bara dåliga kopior. Hon har en enorm integritet i sitt bildspråk. Lena Cronqvist ställer ut på Galleri Lena Cronqvist ställer ut på Galleri Lars Bohman i Stockholm till och med 19/2.


NY Times om svensk integration

Summary: Sveriges invandrare är bland de mest segregerade i Europa. Det konstaterar i alla fall amerikanska tidningen New York Times reporter, som varit på besök i den svenska förorten.

New York Times publicerade på söndagen ett 6 sidor långt reportage om svenska invandrartäta förorter där de inledningsvis målar med stora penseldrag hela den svenska välfärdsstatens historia och landar i nutiden. Där blir reportaget mer konkret. NY Times har varit på plats på skolgården i Rinkeby utanför Stockholm där de konstaterar att den amerikanska kulturen, kanske märkligt nog, är mer åtråvärd bland muslimska barn och ungdomar än bland "svennar". De besöker miljonprogramsförorten tillika före detta rapstjärnan Leila K:s hemort Bergsjön utanför Göteborg, pratar integration med Göteborgs starke man Göran Johansson och om den nya "blattesvenskan" med tidningen Gringos chefredaktör Zanyar Adami. New York Times reportrar intervjuar också folkpartisten Mauricio Rojas (som beskrivs som en "karismatisk ekonom med ett förtrollande intellekt"), berättar om Nalin Pekguls beslut att flytta från Tensta och om att svenskar tycker att det är "intressant" att bo i förorten så länge barnen inte kommer hem och pratar "Rinkeby Swedish" (som beskrivs som en dialekt med "ett lojt uttal med mycket slang hämtat från turkiskan och arabiskan"). NY Times dricker sedan kaffe med den konservativa imamen Hassan Moussa på Kulturhuset vid Sergels Torg. Artikelförfattaren låter intervjupersonerna uttala sig men drar också den egna slutsatsen att Sveriges immigranter är bland de mest segregerade i Europa. Artikeln kan vara mycket intressant läsning för den som vill veta hur svensk integrationspolitik och hur den lyckats/misslyckats sett ur ett utifrånperspektiv. Den är skriven av Christopher Caldwell, som för närvarande arbetar med en bok om immigration, islam och Europa. Läs hela reportaget i New York Times


Summary: Rapparen Nick Cannon har blivit abortmotståndarnas största hopp. Deras hatobjekt är Joe Budden som också gett sig på tonårsgraviditeter.

På Doug E Fresh & The Get Fresh Crews album "Oh my God!" 1986 fanns förutom klassikern "The show" en låt som hette "Abortion" (där Doug hävdade att aborter dödar nyfödda bebisar) och som också dyker upp igen lite då och då, även om den inte blev lika odödlig. Nu är den på uppgång i och med att hiphop i USA åter dragits in i livmodern och kriget om vad man får göra med den och inte. Abortmotståndare analyserar låtar som "Abortion" och Commons "Retrospective for life" för att framställa masskulturen som en del av en växande vilja att tvinga folk att föda barn - och abort som folkmord på den afroamerikanska "rasen". Deras största hopp sätts till rapparen och MTV-programledaren Nick Cannon som slog igenom med låten "Can I live?", där han iklär sig rollen av det ofödda barnet som inte vill "dö": i videon som han själv regisserat går han in på en abortklinik år 1979 för att stoppa sin unga mamma, och lyckas, förstås - annars skulle vi ju inte ha Nick Cannon och hans mjuka röst och barnkörer här hos oss i dag. Eller skulle vi? Det var visserligen länge sedan pro-life var sektmedlemmar i långa täckjackor som håller likvakor som i filmen "Citizen Ruth" - men att hiphopversionen av dem skulle bli så tydlig och uttalad hade i alla fall inte jag tänkt mig just nu. Även om Nick Cannon inte säger att han är pro-life, utan "pro-Nick". Han är som pojken i "Citizen Ruth" som av ledaren för antiabortorganisationen Babyräddarna (spelad av Burt Reynolds) betraktas som en son sedan han övertalade mamman att föda honom. Nu står han och smörjer in Burt Reynolds med hårvax inför ett framträdande på en konferens. Självklart har Nick Cannon blivit pro-lifes gullunge. Deras hatobjekt är Joe Budden som också gett sig på tonårsgraviditeter. Joes remix av Ushers "Confessions" handlar om en kille som inte vill ha barn: "pray that she abort that if shes talking bout keepin it/one hit to the stomach/shes leaking it". När senatsdomaren Samuel Alito tillsätts på livstid i Washington blir det ännu ett steg i riktning mot det avskaffande av aborträtten som allt fler unga människor engagerar sig i. Den kommer att brytas ner sakta. Abortdebattskomedier är något som det kommer att behövas mera av. I Alexander Paynes "Citizen Ruth" från 1996 ligger humorn framför allt på ytan, i kategorierna. I Babyräddarnas logo-typ föreställande en livboj med ett foster i, eller i den Guatemalainspirerade garderoben hemma hos pro-choicemänniskorna som sjunger sånger till månen. Det är fortfarande roligt, men väldigt omodernt.


Phoenix spelar Cash med pondus

Summary: Joaquin Phoenix gör sitt livs roll i Johnny Cash-biografin "Walk the line". "Han talade från hjärtat", säger Phoenix om countrylegenden i svart och dennes musik och lysande låtlyrik.

En och en halv decimeter kortare, men Joaquin (uttalas "Waakiin" för vi vet att ni undrade) Phoenix har oförskräckt gett nytt liv till mannen i svart med sådan karisma och kompromisslöshet att lovorden och priserna haglar över den 31-årige skådespelaren. Mittenbarn i flummiga syskonaktörskaran River, Rain, Liberty och Summer Phoenix levde Joaquin länge i skuggan av sin äldre bror River, en av 90-talets fixstjärnor, som kollapsade av en överdos utanför Johnny Depps Viper Room 1993. Joaquin ringde ambulansen i en vida publicerad telefoninspelning, men River dog strax efteråt. Två år senare fick Joaquin Phoenix ett mindre genombrott i "Till varje pris" mot Nicole Kidman och sitt stora dito i Ridley Scotts "Gladiator" (2000). Men inget går att jämföra med uppmärksamheten över hans pondusframträdande i "Walk the line". Phoenix är naturligtvis Oscarsnominerad, precis som filmens kvinnliga huvudperson, Reese Witherspoon som spelar hustrun June Carter. "Walk the line" spelar upp legenden om countrygiganten Johnny Cash, uppväxten i depressionens Arkansas, via de helvilda turnéerna med samtida Elvis Presley, Carl Perkins, Jerry Lee Lewis, Waylon Jennings och Roy Orbison, med amfetaminmissbruk, raseri och ångest på vägen, fram till den berömda fängelsekonserten på Folsom 1968. Men lika mycket är filmen en kärlekshistoria. "Det är något magiskt med att det enda ställe som Johnny och June tilläts vara tillsammans på var på scenen framför 10.000 människor", säger regissören James Mangold ("Cop land") om Cash och Carter som båda dog inom loppet av fem månader 2003. Mangold fick även sina huvudpersoner att sjunga på riktigt. Något Joaquin Phoenix först inte fått klart för sig. - Nä. Jag menar, jag tror att de hoppades att vi kunde sjunga, men det fanns inga garantier, säger han. Var du orolig över att inte klara av det? - Det blev aldrig riktigt tydligt för mig, jag litade så mycket på Mangold och T-Bone (Burnett, som producerat filmens musik). Det är svårt att säga när man får till det. Det vet jag inte ens när jag gör en roll, det är aldrig något "Ja, där satt den". Man kämpar hela tiden med det. Ingick musiken när du skulle lära känna Johnny Cash? - Självklart lär man sig massor om honom via hans texter. Han är en lysande lyriker. Får så mycket sagt med så få ord. Det är ett sånt djup i hans musik. Jag känner att jag hittade hans språk där. Du har verkligen lyckats likna Cash, hur fick du till alla hans maner så exakt? - Musiken var en genväg till så mycket, men jag ville inte hålla på med olika maner bara för sakens skull, utan jag ville förstå varför han gjorde vissa rörelser. Jag lade märke till att han gjorde den här grejen när han lyfte upp huvudet, som jag först trodde bara var ett slags tics, men så insåg jag att han liksom tog ett djupt andetag. När du spelade, då? - Johnny Cash var stor, hade väldigt långa armar och höll gitarren på ett speciellt sätt. När jag först köpte en gitarr spelade jag bara som jag sett alla andra spelar, men så började jag kolla på bilder och bara, "Åh, nej, han spelar helt annorlunda!" Så det var tillbaka till ruta ett. Jag fick hålla armen på hans sätt, han hade verkligen en intressant stil. Var inte direkt försiktig med gitarren. Jag var fascinerad av rörelserna och hur han slog på den, små udda rytmer hela tiden. Han kände sig aldrig riktigt avslappnad utan sin gitarr. Det märkte jag när jag själv träffade honom och på videoinspelningar jag sett. Så jag började ha på mig gitarren jämt, vad jag än gjorde. Hur var det att träffa honom? - Då hade det ingenting alls med filmen att göra. Jag var bara bjuden på en middag hemma hos hans kompis i Los Angeles och det var fantastiskt att få träffa honom. I efterhand har jag förstått att det verkligen hjälpte mig inför filmen, att se Johnny och June tillsammans, och den oerhört speciella dynamiken mellan dem. Efter middagen kom Johnny in i vardagsrummet, jag var där med hans dotter och några av barnbarnen och Johnny plockade upp sin gitarr och började plinka lite Var du där med Roseanne Cash (dotter)? - Förlåt, det minns jag inte Men Johnny böjer sig fram och säger: "Jag väntar på June så att jag ska våga." Jag tänkte: "Johnny Cash väntar på June för att våga?" June kom in och han sa: "June, vill du sjunga med mig?" "Självklart", sa hon. Och så satte de sig ned och sjöng "On the banks of the river Jordan". Det var fantastiskt. Vi var typ sex stycken i rummet och de såg in i varandras ögon och sjöng. Jag är rätt tveksam till duetter, speciellt mellan folk som är gifta, det får mig att tänka på Sonny och Cher. Men det här var så ärligt och vackert att man kände att så här är de. Jag tror att däri ligger styrkan med hans musik. Man känner inte den där vanliga distansen mellan artist och publik utan att man är här, med honom. Vad förvånade dig när du gjorde research inför filmen? - Ingenting. Ärligt talat visste jag så lite om Johnnys liv, så det var fantastiskt att få veta. Men jag kanske blev mest överraskad av Johnnys och Junes starka kärlek. Det var otroligt inspirerande, vackert och äkta. Men det finns så mycket att man vill göra en tjugotimmarsfilm. Man tänker: "Men det här är ju fantastiskt, varför ska vi inte ha med den här historien också? Men vänta, det här med Cash och Roy Orbison!" Så många historier. De hade så innehållsrika liv. Unika och häpnadsväckande. Johnny Cash kunde inte hjälpa vem han var, hur gestaltar man det? - Han gjorde vad han måste göra och jag vet inte var det kom från, men det var som om han var tvungen att berätta en historia. Det är intressant att se hur hans musik utvecklades. Innan han utvecklade mannen i svart-personen fanns det fortfarande något väldigt unikt med hans melodier och texter. Jag menar, "Hate Porter" är en av de första låtarna han skrev, det var sån kraft i den. Det är så många artister i dag som bara vill se snabba resultat och bli kända. Men Johnny hade något att berätta. Han talade helt enkelt från hjärtat.


Mazetti skapar kultur

Summary: Dansstudior, utställningslokal, målarskola, teaterscen och klubb. Nya Kulturhuset Mazetti i Malmö vill vara en mötesplats för det fria kulturlivet, men väcker samtidigt heta känslor. I morgon är det invigning i den före detta chokladfabriken.

Malmö. Det är inget öppet kulturhus, Malmös nya stolthet som tagit plats i den gamla chokladfabriken på Möllan. Inbrott och stölder sedan man byggde om har gjort att alla dörrar numera är försedda med kodlås och larm. Och huset är egentligen inte tänkt som ett traditionellt kulturhus à la Celsings betongpalats vid Sergels torg i Stockholm. Här kan man inte spela schack eller strosa runt förutsättningslöst och kanske bläddra i ett fanzine eller ta en fika och blicka ut över stan. Kulturhuset Mazetti är främst en arbetsplats för ett antal fria kulturgrupper. Som Danscentrum Syd och Koreografer i Skåne, som fått rymliga dansstudior och kontorsplatser i det nya huset. Eller Seriefrämjandet, som bland annat har kansli och hyr ut till frilansande serietecknare. Eller Skånska målarskolan, som fått ljusa ateljéer högst upp med utsikt mot den gamla fabriksskorstenen som sägs vara utformad efter en polkagris. En kulturfabrik i en före detta chokladfabrik, med den skillnaden att delar av huset nu öppnats för publik med teaterscen, klubb och restaurang samt ett 280 kvadratmeter stort utställningsrum i bottenvåningen. – Tanken var i första hand att skapa en mötesplats för de fristående kulturorganisationerna. Genom att samla flera på samma plats hoppas vi på nya samarbeten och ett bredare kulturliv utanför institutionerna, förklarar Anna Lyrevik, chef för Malmö kulturstöd som både är hyresvärd och bidragsgivare till hyresgästerna i Kulturhuset Mazetti. De dubbla rollerna har dock visat sig komplicera situationen och delar av Malmös kulturliv har uttryckt sitt missnöje med det nya huset. Bland annnat över att kommunen satsat pengar på en ny konstutställningslokal i Mazetti samtidigt som man nekat bidrag till etablerade konstaktörer som Galleri Signal och kulturföreningen Electrohype. Anna Lyrevik hoppas nu på att politikerna bestämmer sig för att flytta över det formella hyresvärdskapet till en annan instans samt att man får en tydligare verksamhetsbeskrivning. – Vi har saknat ett ordentligt inriktningsbeslut från kommunledningen, och det har lett till vissa missförstånd då vi agerat snabbt för att komma i gång. Nu får vi tillfälle att rätta till eventuella misstag, förhoppningsvis tillsammans med dem som uttryckt kritik, säger Anna Lyrevik, som säger sig vara van vid de heta känslor som offentligt finansierad kulturverksamhet kan medföra. Bland annat från sin tid som chef för ungdomsverksamheten Lava på Kulturhuset i Stockholm och jobb på Kulturrådet och Riksteatern. Även Natik Awayez, konstnärlig ledare för föreningen Inkonst som har huvuduppdraget för de publika arrangemangen i Mazetti, vittnar om konflikter kring husets verksamhet. – Det är komplicerat när handen som föder oss även är vår hyresvärd. I början ville kommunen lägga sig i detaljer som till exempel vilken färg vi skulle ha på väggarna i artistlogerna, men då får man hålla emot, säger han när DN hälsar på mitt i lunchen bland papper och telefonsamtal inför den stundande invigningen. Att Inkonst skulle stå för den publika verksamheten stod klart redan när de första riktlinjerna för Mazettihuset spikades 2003. Kulturföreningen, som startades 1998 och tidigare huserade i Folkets park, har fungerat som en plattform för ung konst där man prövat nya former för musik, dans och teater vid sidan av institutionerna och de traditionella fria grupperna. Med de nya lokalerna i Mazettihuset hoppas Natik Awayez på en bredare publik än de redan frälsta. Samtidigt är han frustrerad över att kommunen ännu inte lyckats skjuta till de från början utlovade tre miljonerna till hans verksamhet. – Som det ser ut nu klarar vi oss till i vår. Samtidigt talas det hela tiden om stadens stora satsning på det fria kulturlivet. Jag har pratat med folk som jobbar på kulturinstitutioner här i stan och även de är sugna på nya ställen att uppträda på och nya samarbeten. Men vill de att vi ska röra om måste vi få resurser till det, säger Natik Awayez innan han stressar vidare till nästa möte. Inkonsts egen invigning sker på lördag dagen efter Mazettis officiella invigning och det är många trådar som återstår. Bland annat måste baren fyllas och det nya ljudsystemet i teatern med 220 platser testas. Invigningsdagen bjuder bland annat på två föreställningar med Mazettigrannarna Danscentrum Syd, Göteborgsbandet Irene och reggaeartisten Zoro. I helgen arrangeras mässan Bazaar, en mötesplats för oetablerade unga formgivare, nästa vecka gästspelar Lars Noréns ”Terminal” på Inkonsts teaterscen och senare i vår drar bland annat poesiklubben Stanza i gång. I utställningslokalen lite längre bort förbereder några serietecknare sina väggmålningar till invigningen. Jimmy Wallin, Maria Borgelöv och Stina Hjelm ser fram emot att få visa upp huset för nyfikna Malmöbor och tycks inte bekymrade över de konflikter som florerat kring det nya kulturhuset. – Det här är det bästa som hänt mig. Jag har fått en billig studioplats och tillfälle att träffa andra med helt annan bakgrund som ger mig nya idéer, konstaterar Maria Borgelöv med rollern i högsta hugg. När vi rundar av möter vi kulturstödschefen igen. Hon uttrycker viss oro inför fredagens invigning. – Jag hoppas att det kommer mycket folk. Vi har gjort vad vi kunnat för att samla alternativa krafter, nu är det upp till grupperna själva att visa vad de går för. Och Malmöborna att tycka till förstås, lägger hon till. Fortsättning följer med all säkerhet. Alexandra Hernadi alexandra.hernadi@dn.se 08-738 15 16


Don’t mention the war!

Summary: Än vet vi långtifrån allt om Raoul Wallenbergs öde. Och som i många andra fall beror det främst på den svenska oviljan att gå till botten med landets roll under och efter kriget, skriver forskaren Susanne Berger.

I    Sverige har man på sistone åter diskuterat ”myten” kring Raoul Wallenberg. Svenska historiker som Paul Levine och Attila Lajos har undrat om Wallenberg i dag är just så känd som han förtjänar vara, eller om ryktbarheten kommer sig av hans försvinnande. De menar att efterkrigstidens behov av myter har förhindrat en realistisk bedömning av hans insatser, som de menar har överdrivits. Somliga frågar sig om Wallenberg ens hör till gruppen av hjältar i Förintelsens skugga. Levine och Lajos har en viktig poäng. Alla myter är nämligen trots allt förenklingar. När mytskapandet gått alltför långt har man tappat kontakten med de verkliga historiska utgångspunkterna. Därför är det absolut nödvändigt att betrakta Raoul Wallenberg och hans gärning i rätt sammanhang. Men en argumentation som understryker den poängen riskerar att missa en annan, då vidden av Wallenbergs insats inte skall mätas i det antal människor han lyckades rädda, utan snarare i djupet av den humanitära anda han förkroppsligade och det fysiska mod han gav prov på. Men ännu viktigare är att denna debatt, liksom så mycket av forskningen kring Sveriges roll under andra världskriget, riskerar att bli ett sidospår snarare än att leda framåt. Värderingen av Wallenbergs insats har redan tagit uppmärksamhet från andra och viktigare frågor, till exempel från granskningen av en av de största myterna – den att gåtan Raoul Wallenberg helt enkelt inte går att lösa. Det råder nämligen inget tvivel om att man kan komma mycket längre på den punkten än man hittills gjort. Det är allmänt känt att Ryssland förfogar över känsliga dokument man inte delar med sig av till forskarvärlden. Ändå har svenska diplomater ännu inte tagit i på skarpen när det gäller att få fram detta material. En av de frågor svenska historiker i stället diskuterar som hetast är huruvida Raoul Wallenberg någonsin sammanträffade med Adolf Eichmann eller ej. Under denna fråga ligger den andra, den om Wallenbergs verkliga historiska betydelse och om det är mödan värt att förnya ansträngningarna att fastslå hans slutliga öde. Den debatten är en storm i ett vattenglas. Även om Eichmann och Wallenberg aldrig möttes står det klart att Wallenberg gjort ett starkt intryck på Eichmann. Denne hotade vid upprepade tillfällen att låta mörda ”den judiske hunden Wallenberg”, vilket lämnat avtryck i en animerad diplomatisk korrespondens mellan Budapest, Berlin och Stockholm mot slutet av 1944. Hotet är i sig ett tydligt tecken på i vilken grad Wallenbergs aktiviteter retade och störde den man som var ytterst ansvarig för deportationen av och mordet på de ungerska judarna. Men hur gick det då till när vi hamnade på fel spår? Den svenska Wallenbergsforskningens problem handlar om svårigheterna att ta itu med de frågor som ytterst handlar om landets självbild. Historiska efterforskningar har tidvis bromsats av två tabun: dels det som handlar om Sveriges roll under andra världskriget, dels det som handlar om Sveriges roll under kalla kriget. En underförstådd förutsättning – somliga skulle kalla det myt – är att Sveriges handlande ytterst bestämdes av moraliska snarare än pragmatiska överväganden. Historiker som Krister Wahlbäck talar om en ”inneboende moralisk tvetydighet” i Sveriges neutralitet, men pekar också på humanitära insatser som hjälpen till danska och norska judar som skulle visa på Sveriges verkliga motiv. Ett sådant svartvitt synsätt riskerar att tappa alla nyanser däremellan. Resultatet blir att stora delar av Sveriges handlande under andra världskriget ännu inte är tillräckligt undersökt. En färsk publikation från det så kallade ”Swenaz”-programmet, vars syfte är att undersöka Sveriges relationer med Nazi-Tyskland, pekar ut flera besvärande kunskapsluckor, särskilt när det gäller frågor om ekonomiska mellanhavanden och relationen till de baltiska staterna. Och först på 1990-talet blev det allmän erkänt att Sverige aktivt stöttat västmakterna under kalla kriget. Men även på det området finner man betydande kunskapsluckor, särskilt när det gäller frågor om ekonomiskt spionage. I olika arkiv i USA kan man hitta dokument som visar att Sverige redan före andra världskrigets slut försåg USA med viktiga uppgifter om läget i Ryssland, och då särskilt med hjälp av vidsträckta ekonomiska kontakter österut. Hur man använt sig av ekonomiska redskap när det gäller politiska påtryckningar och säkerhetspolitiskt instrument – till exempel i fallet Raoul Wallenberg – borde undersökas mer i detalj. Varför undertecknade till exempel Sverige redan 1946 ett handelsavtal med Sovjet värt 300 miljoner dollar, och det utan att begära att Wallenberg frigavs? Frågan blir inte mindre intressant om man väger in Wallenbergfamiljens dominerande ställning i svenskt näringsliv. Redan 1945 riskerade Wallenbergarna att få sina tillgångar i USA beslagtagna, detta som ett resultat av att de dolt sina intressen i den tyska firman Bosch AG – samtidigt som deras intressen i Baltikum och Östeuropa hotades av nationaliseringar. De hade nämligen försökt hålla sig väl med båda de krigförande parterna, vilket resulterade i ett minst sagt motsägelsefullt beteende. Sverige föreföll att åtminstone ytligt sett följa USA:s handelsembargo mot Sovjet (Asea misslyckades gång på gång att följa ingångna avtal med Sovjet), men samtidigt fortsatte svenska företag i praktiken att göra affärer österut, på sätt som inte alltid syntes i den offentliga statistiken. Så kallade ”kompensationsaffärer” gjorde att Sverige blev en ganska inflytelserik aktör på områden där andra länder som valt sida i kalla kriget inte kunde agera. När Gorbatjov år 1989 bjöd in Raoul Wallenbergs närmaste släktingar till ett möte i Moskva befann sig Sverige och Sovjet på gränsen till att underteckna ett viktigt avtal på naturgasområdet, värt cirka två miljarder svenska kronor om året, som varit viktigt för ett litet land utan egna fossila bränslen. Sveriges, men även Wallenbergfamiljens, passivitet när det gäller fallet Raoul Wallenberg har förvånat många forskare. I ljuset av omständigheter som de här nämnda – och andra, inräknat Wallenbergs, eventuellt även Raoul Wallenbergs, inblandning i förhandlingar om separatfred – kan Sveriges brist på engagemang kanske bli mer begripligt. Ändå är graden av passivitet fortfarande svår att förstå. 2003 slog den så kallade Eliassonkommissionen fast att Wallenbergfamiljens prestigeförlust i samband med Bosch-affären gjort det omöjligt för dem att föra en hård linje i efterforskningarna kring Raoul Wallenbergs öde. Det är dock bara en delförklaring. Ulf Olsson, som skrivit biografin över Marcus Wallenberg, konstaterar att även om den affären kom att skada Wallenbergarnas rykte såväl i Sverige som utomlands gick Wallenbergarna ur andra världskriget med sitt internationella kontaktnät i stort sett intakt och möjligen till och med stärkt. Den svenska debatten kring frågor som dessa verkar tyvärr ha retirerat till positioner man redan borde ha lämnat bakom sig. Viktiga vetenskapliga verk som holländarna Aalders och Wiebes granskning av Wallenbergarnas krigsaffärer som kom ut 1989, eller Maria Pia Boëthius grundläggande studie av Sveriges ekonomiska agerande, avfärdas som ”polemiska”. Samtidigt har svenska forskare under den senaste tjugoårsperioden underlåtit att på ett mer djupgående sätt undersöka de fakta som lagts fram av författare som dessa. Den svenska oviljan att gå till botten med dessa frågor har flera orsaker, och den främsta är förmodligen en närmast instinktiv längtan efter att bevara status quo och därmed uppnådd stabilitet. Tendensen förstärks också av den djupt rotade pliktkänslan och lojaliteten hos Sveriges statstjänstemän, som gör att man betraktar offentlig kritik med stark olust och intern oenighet som något man till varje pris vill undvika. Som Jan Eliasson, ordförande för FN:s generalförsamling, uttryckte saken i en intervju: ”bråk är destruktivt för apparaten”. Men Dennis Töllborg, professor i rättsvetenskap, varnar för att denna överordnade strävan efter enighet har ett högt pris: ”det befordrar – – – lojalitet mot person framför lojalitet mot värden, värden som mod, ärlighet, demokrati och respekt för mänskliga fri- och rättigheter”. Allt fler svenska forskare kan mellan skål och vägg ge uttryck för åsikten att forskningen alltför ofta styr runt konflikter och känsliga ämnen, främst därför att anslag i dag kommer från offentliga och privata institutioner som själva inte önskar att deras förhistoria granskas alltför noga. Någon kan till och med tala om censur. En del forskare tvekar att lägga fram kontroversiella undersökningsförslag därför att de då inte skulle få det nödvändiga finansiella stöd de behöver. Karriären och en tryggad inkomst står på spel. Konsekvenserna blir stora för forskningen kring frågor som den om Wallenberg. Töllborg och andra oroar sig för att demokratier som den svenska, som lägger stor vikt vid att bevara illusionen om att vara homogena, ”löper risken att begå självmord av rädsla för döden”. Landet befinner sig i dag i ett moment 22: genom att oroa sig så mycket för sin offentliga bild utåt (regeringen publicerar faktiskt en gång om året en rapport om vad som skrivits om landet i utländsk press) kan man råka söla ned det man vill försvara och löper risken att tysta de inhemska, avvikande rösterna och träffas av berättigad kritik för hyckleri. Ironin i detta är stark. Raoul Wallenbergs humanitära insats skänkte viss glans åt Sveriges (och Wallenbergarnas) efter andra världskriget skamfilade rykte, och ändå fick han ingen hjälp från det hållet. Raoul Wallenberg används i dag som en symbol för svensk solidaritet, och ändå driver landet inte frågan om hans öde med någon större energi om man nu inte rent av försöker avskräcka från sådana försök. Till för några år sedan saknade Stockholm också ett minnesmärke över honom, och det man nu har saknar varje hänvisning till hans okända öde. susanne berger essa@dn.se Översättning från engelska: Ola Larsmo


Befriande men betongtungt

Summary: Lars Noréns två nya pjäser skojar inte med publiken. Men ”Terminal 3” och Terminal 7” är befriande på samma sätt som Beckett är det, tycker DN:s Ingegärd Waaranperä.

teater ”Terminal 3” och ”Terminal 7” av och i regi avLars Norén Scen: Riksteatern, Hallunda Videoproduktion: Erik Berlund, Lars Norén, Hedvig Claesson Scenbild: Lars Norén, Erik Berglund, Jan Johansson Medverkande: Per Burell, Charlotta Larsson, Sofia Helin, Magnus Krepper, Malin Crépin, Joakim Nätterqvist Från födelse till död och inte mycket roligt däremellan. Lars Noréns två nya pjäser skojar inte med publiken. De lägger ljuset vid gränspasseringarna: den trånga vägen in i livet och nålsögat i slutet där själen slinker ut, här påtagligt lämnande skalet efter sig. Namnen, ”Terminal 3” respektive ”7”, antyder att pjäserna är delar i en större cykel, en ny Norénepok av variationer kring ett tema. Och temat är döden, vilket förstås i samma ögonblick gör det till livet. Hur det blev, vad vi gjorde och inte minst vad vi sa. I imperfekt. Där (nattsvarta humor!) öppnar sig föreställningen mot publiken. Vilket slöseri vi lever i, med vilken rutinartad livsförnekelse vi värjer oss så snart vi börjar kunna det och ända till slutet, och så lite vi tycker vi har att ge varandra. Språket är mer avskalat och intetsägande än någonsin men en replik som ”Tog du taxi, varför gjorde du det?” riktad från far till son, ekar av ett halvsekels socialhistoria och publiken upptäcker att den skrattar. Det är befriande på samma sätt som Beckett är det, men har inte mycket med absurdism att göra. Mer med superrealism, trots att här inte finns tillstymmelse till scenografi. Bägge pjäserna spelar på tom, gråsvart scen. I ”Terminal 3” möts ett yngre par och ett äldre framför hissdörrar som väsande går upp för Magnus Kreppers kallsinnige bårhusläkare. De unga har gått fel på väg till förlossningsavdelningen, de äldre ska identifiera sin döde son. Men egentligen är de två paren ett och detsamma: de tittar långt efter varandra med vagt igenkännande: vilka de ska bli, vem de har varit. Sofia Helin som den unga kvinnan, vars hela gestalt tar spjärn mot denna graviditet som äger hennes fortsatta liv, har sin mognade motsvarighet i Charlotta Larssons bortvända resignation. I ”Terminal 7”, som har gemensamma drag med några av Noréns mer självbiografiska dramer, kommer en son hem till familjen som samlats för att ta farväl av den döende modern. Här återfinns alla roller i olika åldersversioner på scenen och dessutom som bildprojektioner och i gamla amatörfilmer på fonden. All tid är nu, i alla våra liv pågår allting samtidigt, ingenting är glömt och förlåtet. Två sexuella scener känns tafatta och tillkrånglade och fogar sig inte till sammanhanget – även om Malin Crépin är anslående typisk som den unga kusinen som ännu inte har fastnat i upprepningarna. Men bortsett från de svackorna är ”Terminal 7” ett mättat sceniskt verk, och (liksom 3:an), i enlighet med författarens intentioner, en närmast musikalisk upplevelse. Invanda gester mångdubblas som mellan spegelväggar och repliker faller varandra i talet för tiotusende gången. Ingenting utom väntan händer, men familjehistorien breder ändå ut sig fullt synlig och igenkännbar för var och en som hans eller hennes egen. Det är tungt som ett lass betong att få över sig och man sitter kvar långt efter applådtacket, betryckt men också på något vis lättad, vilket är egendomligt. Ingegärd Waaranperä ingegard.waaranpera@dn.se


Salzburg firar hela året

Summary: Hundratals konserter under hela året, stora utställningar och ett tre dagar långt födelsedagsparty. Mozarts födelsestad Salzburg firar sin store son med pukor och trumpeter - och räknar med fler besökare än någonsin.

I en stor och stilig sal två trappor upp i det lika anrika som nyrenoverade palatset Neue Residenz mitt i österrikiska Salzburg övar åtta flickor i 9-10-årsåldern en kontradans. Alla är klädda i 1700-talskläder, och just den här dagen dansar de för första gången till levande musik som spelas av en ungdomlig trettonmannaorkester. Musiken är förstås av Mozart - några andra toner kommer knappast att höras i Salzburg det här året. Alla danssteg sitter väl inte perfekt än, men flickorna har fortfarande tid på sig att finslipa det sista innan det är dags för dem att uppträda på en av många scener när Salzburg nästa veckoslut, från den 27 till den 29 januari, firar Mozarts 250:e födelsedag med ett hejdundrande kalas. - Helst lyssnar vi på popmusik. Men Mozart är bra också. Man hör att musiken är gammal. Den är vacker och flyter på något sätt, säger 10-åriga Maria Maric och 9-åriga Johanna Peucker, två av de unga dansarna. Maria, Johanna och deras danskamrater är bara några av alla i Salzburg som är på benen inför årets jubileum. Mozartåret är en angelägenhet för unga och gamla, för politiker och affärsmän, för musikproffs och konsertpublik. - Mozart är årets huvudperson, konstaterar stadens borgmästare Heinz Schaden. - Jag spelar Mozart varje dag också i vanliga fall, men det här året är något extra, menar Anna Maria Malm, violinist i kammarorkestern Camerata Salzburg. Det var här i Salzburg som Wolfgang Amadeus Mozart föddes den 27 januari 1756. Huset där musikgeniet slog upp sina ögon ligger på Getreidegasse, en av gränderna i den gamla innerstaden. I dag lyser fasaden knallgul och huset innehåller ett museum som, tillsammans med ett hus på andra sidan floden dit familjen flyttade 1773, är en självklar vallfartsort för Mozartfans. Inför jubileet har den amerikanske konstnären och regissören Robert Wilson nu möblerat om rummen och blandat originalobjekt med egna verk. "Här stod Mozarts vagga" förkunnar en skylt i ett rum där en kritvit albinodocka, som kanske inte ser helt babylik ut, ligger i en barnsäng. I ett annat rum kan man kika på några av Mozarts violiner genom runda hål i en väggbeklädnad. Trots att turistsäsongen inte börjat på riktigt är det tätt mellan besökarna. - Det finns mycket att titta på, men jag saknar informationstexter, säger den ukrainska Mozartfantasten Sveta Suhina, som går runt i födelsehuset tillsammans med 5-årige sonen Alexander. Firandet i Salzburg tjuvstartade redan i förrgår, fredag, när den traditionella Mozartveckan (som i år förlängts till två veckor) inleddes. Men det är det kommande veckoslutets tre dagar långa födelsedagsparty som blir Mozartårets sprakande ouvertyr. Samtidigt invigs då också jubileumsutställningen "Viva! Mozart", som i sig är utformad som en fest till kompositörens ära. Klockan åtta på fredag kväll, den tidpunkt när Wolfgang Amadeus föddes, kommer klockorna i alla Salzburgs kyrkor att ringa in Mozartåret. Men jubileet handlar inte bara om ett geni och hans musik utan också om affärer, och den redan ymniga prylindustrin kring Mozart har lagt in en växel till. I turistbutikerna, och de är många, finns likör och parfym, muggar och askfat, brevpapper och cigarrettändare, spelkort och golfbollar, t-tröjor och slipsar - allt med Mozarzts bild på. Nytt för i år är bland annat en Mozart-yogurt med chokladsmak som ett mejeri i trakten tagit fram. Och de flesta besökare köper med sig något, åtminstone en ask Mozartkulor, den storsäljande chokladkonfekten med fyllning av mandelmassa av pistasch och sötmandel. Ett dussintal tillverkare tävlar om vilka som är de "äkta", "riktiga" eller "ursprungliga" Mozartkulorna. - Men det finns bara ett original, säger Norbert Fürst, ägare till ett konditori vid torget Alter Markt i Salzburg. Det var Fürsts farfarsfar som "uppfann" Mozartkulan 1890. Men något patent tog han aldrig, och i dag tillhör Fürst småproducenterna. Fast också Fürst räknar med ett försäljningslyft nu i år. Mitt i jubileumsyran finns det dock österrikare som fnyser åt cirkusen kring födelsedagsbarnet. En av dem är författaren Kurt Palm som själv skrivit en av alla nyutkomna böcker om Mozart. - Hela uppståndelsen är grotesk. Vad Mozart själv skulle ha sagt kan man inte veta. Men jag tror att han antingen hade skrattat eller varit äcklad, säger Palm, som flytt till den Mozartfria zonen Tasmanien för att komma undan firandet. Fast för Salzburg betyder Mozart miljoner i turistinkomster. Under nästa veckosluts födelsedagskalas lär det inte finnas ett ledigt hotellrum att uppbringa i staden, och turistinvasionen under resten av året väntas bli större än någonsin. - Det går inte att övervärdera Mozarts betydelse. Han har satt Salzburg på kartan. Jag har svårt att tänka mig staden utan Mozart, säger Salzburgs borgmästare Heinz Schaden. På många håll i Salzburg har det byggts om inför jubileet. Över 90 miljoner euro (drygt 800 miljoner kronor) har plöjts ner i renoveringar av offentliga byggnader. Salzburgs lilla festspelshus (Kleines Festspielhaus) får till exempel ny scen och salong och har döpts om till Haus für Mozart. Där kommer "Figaros bröllop" att ges när Salzburgs berömda festspel inleds i juli. I år går festspelen helt i Mozarts tecken, och på programmet står bland annat hans samtliga 22 operorna (några finns det bara fragment av). - Det är en världspremiär. Aldrig tidigare har alla 22 operor spelats på en och samma ort under en så kort period. Men när skulle det ske om inte i år, säger Susanne Stähr på festspelens expedition. - Den första föreställningen av "Figaros bröllop" hade vi kunnat sälja ut tjugo gånger, säger Stähr. Runt 700 arrangemang bjuder Salzburg på under jubileumsåret - inklusive kyrkomusik, barockfestival och ett särskilt program för barn. - Det finns en Mozart för alla, menar Anna Maria Malm. Hon är född i Salzburg och spelar violin i den berömda kammarorkestern Camerata Salzburg. Jubileumsåret är en särskild upplevelse, menar hon. - Mozart är mitt heliga bröd. Utan hans musik hade jag inte varit där jag är i dag, säger violinisten. Camarata Salzburg har alltid Mozart på programmet. Orkestern kommer att spela i hemstaden åtskilliga gånger under jubileumsevenemangen, och Anna Maria Holm säger att hon ser året som en lång fest för Mozart. Fast somliga befarar att publiken kommer att bli övermätt. - Kanske orkar ingen lyssna på Mozart efter det här året, menar borgmästaren Heinz Schaden. Men det är en farhåga som Anna Maria Malm inte delar. - Mozarts musik har överlevt i över två århundraden. Den klarar nog en födelsedagsfest också, säger hon. I Salzburg bjuds det på runt 700 I Salzburg bjuds det på runt 700 arrangemang med anknytning till Mozart under året, däribland 260 konserter och 36 operaproduktioner. Här några tyngdpunkter. Mozartveckan har i år växt till två veckor (20 januari-5 februari). Programmet innehåller över 30 konserter och dessutom en ny uppsättning av operan "La finta giardiniera". På Mozarts födelsedag den 27 januari ger Wienfilharmonikerna två konserter. (www.mozarteum.at) Födelsedagshelgen (27-29 januari) firas med en fest under mottot "Die Stadt wird Bühne" (Staden blir till scen) (www.mozart2006.at). Kontracomfestivalen (12 maj-16 juli) ägnas åt avantgardisk musik, men också åt bildkonst. (www.mozart2006.at) Salzburgs festspel (24 juli-31 augusti) bjuder på samtliga Mozarts 22 operor. "In die Seele geprägt" är en festival med kyrkomusik (22 oktober-5 november). Mozarts födelsehus ligger på Getreidegasse 9 och innehåller ett museum. Också huset vid Makartplatz, dit familjen flyttade 1773, är museum. Årets stora utställning heter "Viva! Mozart" och finns att se i Neue Residenz på Mozartplatz 1 (27 januari 2006-7 januari 2007). Uppbyggd som födelsedagsfest för Mozart och innehåller bland annat partituret till hans första verk. (www.vivamozart.at) Österrikes huvudstad Wien, där Österrikes huvudstad Wien, där Mozart bodde de sista tio åren av sitt liv, dukas det upp ett digert program. "Mozarthaus Vienna" är det nya namnet på huset vid Domgasse 5, den enda av Mozarts bostäder i Wien som är bevarad. Nu är huset renoverat och utrustat med en ny utställning. Återinvigningen äger rum på födelsedagen den 27 januari, en dag som Wien firar med "En fest för Mozart". En annan höjdpunkt den dagen är "Krönungsmesse" i Stephansdomen, en konsert med Wiener Sängerknaben som sänds i tv i många länder. (www.24hoursmozart.com) Den traditionsrika scenen Theater an der Wien, där det de senaste åren spelats musikaler, blir nu åter ett operahus. Under året spelas fem nya uppsättningar av Mozartoperor. Wiener Staatsoper spelar under året "Trollflöjten", "Don Giovanni", "Figaros bröllop" och "Così fan tutte". (www.staatsoper.at) Även programmet på andra scener och festivaler i Wien - som Volksoper, Wiener Konzerthaus och Wiener Festwochen - präglas i år av Mozart. Museet Albertina visar mellan den 17 mars och den 17 september en stor Mozartutställning. New crowned hope är namnet på en månadslång festival, med start i november, under opera- och teaterregissören Peter Sellars ledning. Sellars har bjudit in samtida kompositörer, arkitekter, konstnärer och filmare som inspirerats av Mozart. Övergripande information: www.wienmozart2006.at Och i Sverige Ett axplock av det svenska firandet: Radions P 2 firar Mozart hela nästa helg: På fredag kväll direktsänds "Idomineo" från Theater an der Wien. På lördag sänds Mozart oavbrutet från 15.00 till midnatt, bland annat "Così fan tutte" från Metropolitan i New York och hela söndagen upptas av Europeiska radiounionens Mozartdag. Under resten av året reprissänder P 2 Ingemar von Heijnes Mozartalmanacka varje dag hela 2006 och Anders Klintewall producerar en Mozartkanal för webben som sänder Mozart dygnet runt resten av året. SVT sänder "12 timmar Mozart" med konserter och dokumentärer hela födelsedagen, den 27 januari. Konserthuset i Stockholm ger en rad Mozartkonserter under året från och med den 2 februari. Stockholmsoperan har redan haft nypremiär på "Trollflöjten" och ger också senare "Figaros bröllop". Malmö opera och musikteater sätter upp "Figaros bröllop" i vår och den kommer också upp på Drottningholmsteatern i sommar i ett samarbete med Operahögskolan. Musik i Dalarna ger en rad Mozartkonserter under året.


The Ark turnerar med The Darkness

Summary: Sångaren i brittiska The Darkness blev förtjust i svenska the Arks scenshow att han bjöd med dem på turné.

De svenska glampopparna The Ark är nytt favoritband hemma hos Justin Hawkins, spexig sångare i brittiska succéhårdrockarna The Darkness. Han blev så till sig av svenskarnas scenshow att The Ark ska vara förband under The Darkness turné som börjar i irländska Dublin den 4 februari för att sedan fortsätta till England innan den avrundas i Skandinavien med spelningar i Oslo (1/3), Göteborg (3/3), Karlstad (4/3), Stockholm (5/3) och Köpenhamn (9/3). Det lär bli en inbördes tävling mellan Ola Salo och Justin Hawkins om titeln "kvällens mest teatraliska frontfigur". Banden har aldrig turnerat tillsammans tidigare, men deras vägar korsades första gången på Storsjöyran i Östersund sommaren 2004, där Ola Salo och Justin Hawkins bekantade sig med varandra på backstageområdet, enligt The Arks manager Jonathan Gray. I höstas stod The Darkness i publiken när The Ark spelade på klubben Mercury Lounge i New York, varefter de bestämde att göra vägarna osäkra tillsammans under våren.


Lejonet i Hollywood

Summary: MGM var länge världens finaste filmbolag med Greta Garbo, Clark Gable och Spencer Tracy. Mårten Blomkvist har läst en ny bok om filmmogulen Louis B Mayer, en råbarkad känslomänniska. BöckerScott Eyman”Lion of Hollywood - The Life and Legend of Louis B Mayer”Robson Books

Under MGM:s storhetstid framkallades filmerna på bolagets eget dygnetruntöppna laboratorium. Där var instruktionerna att aldrig låta det svarta bli fullkomligt svart. MGM:s svärta skulle ha en mildare, gråare nyans. När Mervyn LeRoy 1940 filmade ”Dimmornas bro” och verkligen ville ha svart i nattscenerna använde han två kameror, så att han kunde skicka en uppsättning tagningar till MGM och en till ett annat labb, där han fick kopierat som han ville. LeRoys tricksande ger en närmast övertydlig symbolisk bild av hur det gick till på Metro-Goldwyn-Mayer. MGM var det magnifika bolaget där aldrig någonting fick bli riktigt svart. Scott Eyman berättar om det i ”Lion of Hollywood – The Life and Legend of Louis B Mayer”, ett fantastiskt arbete där enbart bibliografin upptar tretton sidor. Eyman lyckas både göra den lätt overkliga mogulen Mayer mänsklig, och samtidigt göra klart att han under drygt tjugofem år på sitt speciella område faktiskt kom så nära som någon människa gjort att göra sig själv till en gud. När han dog 1957 skrev Hollywood Reporter ”Mr Motion Pictures is gone”. Historien om MGM:s plats i filmhistorien är intressant, lärorik och typisk. Från slutet av stumfilmstiden till början av femtiotalet var MGM helt enkelt världens finaste filmbolag. Det var här Garbo, Gable och Spencer Tracy arbetade. Där konkurrerande bolag i sina filmer erbjöd två stjärnor kunde MGM ha sex. Men MGM:s dominans under storhetstiden motsvaras inte av någon liknande position i filmhistorien. I stället för deras polerade filmer med vackra filmstjärnor är det i stor utsträckning gangsterfilmerna från Warner, Paramounts Billy Wilder-filmer, Universals monsterfilmer, RKO:s screwballkomedier som människor i dag tänker på med värme och vill se om. MGM-musikalerna, däribland ”Singin’ in the rain” (1952) har fortfarande ett gott rykte, men annars betraktas mycket av MGM:s produktion som perfektionism utan personlighet. L B, som han kallades, var med och grundade MGM 1924 och styrde från mitten av trettiotalet till början av femtiotalet i princip enväldigt bolaget. Det var hans begränsade syn på film som präglade produktionen. Genom åren har Mayer blivit demoniserad. Han har framställts som en krass tyrann som hänsynslöst handlade med människor – ett exempel är bröderna Coens filmmogul Lipnick i ”Barton fink” (1991). Mayer kunde vara rå – men Eyman framhåller bilden av honom som känslomänniska. Han hade nära till tårar. De flödade inför filmscener han fann gripande, när han höll tal till sina älskade MGM-medarbetare, och under förhandlingar med skådespelare och regissörer. I situationer den melodramatiskt lagde Mayer uppfattade som kritiska kunde han få svimningsanfall eller kasta sig på golvet. Författaren – ”Storstadshamn” – Budd Schulberg, vars far arbetade med Mayer, har i sina memoarer berättat hur man i familjen diskuterade vad som var fejk och vad som var äkta. Ingen vet riktigt: känslorna fanns där, men Mayer tycks ömsom ha ryckts med av dem, ömsom ha trissat upp sig när det kunde vara lägligt. Hans åsikter om hur han ville ha sina filmer var dock djupt kända. Mayers barndom var bittert fattig. Han föddes 1884 i en liten stad i norra Ukraina som Lazar Mayer. Där var judar mer eller mindre fredlösa. Som många andra sökte sig Mayers västerut, först till England, sedan till Kanada och den lilla östkuststaden Saint John, nära gränsen till USA. Familjen levde på nästan ingenting. Fadern plockade, bokstavligen från gatan, överblivet skräp att sälja. Louis och hans bror Jerry lärdes att dyka efter metallbitar från förlista fartyg. Med den bakgrunden ville Mayer inte se elände på film. Tidigt i sin karriär gav han regissören King Vidor fria händer att göra den realistiska ”En av de många” (1928), som belöning efter flera succéer. Vidor gav honom ett av stumfilmstidens mästerverk, men en tjugo år senare hade Mayer ännu inte kommit över att Vidor visade en toalett i bild. Med den inställningen drar man inte till sig de stora personligheterna. I efterhand framstår MGM som, konstnärligt sett, medelmåttighetens bolag. Eyman gör dock den intelligenta iakttagelsen att jämförelsevis svaga regissörer hos MGM kunde göra förbluffande solida filmer. Underordnade man sig MGM-stilen fick man ett stöd andra filmarbetare bara kunde fantisera om. Många, även mindre viktiga medarbetare, vittnar i boken om att på inget annat bolag kände man sig så omhändertagen. Utanför de kvinnliga stjärnornas privata loger planterade MGM:s trädgårdsmästare deras favoritblommor – rosor och gardenior för Joan Crawford, en speciell sorts prydnadsljung för Garbo. Spencer Tracy var en suput med smak för sexuella trakasserier och slagsmål. På barerna där han drack visste man att ringa MGM då det började spåra ur: bolaget hade en speciell bil, riggad att se ut som en ambulans, som med två väktare klädda som sjukvårdare kom och hämtade Tracy innan tidningarna hann dit. Inte för att de skulle ha skrivit i första taget. Var man intresserad av filmstjärneintervjuer höll man sig väl med MGM. Inom gränserna för sin enkla smak hade ändå Mayer en sorts vision. Han kom in i filmbranschen redan 1907, då han öppnade sin första biograf. Han satsade från början långsiktigt, på kvalitet. I ett telegram sänt när han runt 1917 började producera, uppmanar han regissören Lois Weber att över huvud taget inte tänka på kostnader: ”Resultat det enda jag bryr mig om. Bara skicka mig räkningarna så skriver jag på.” Mayer älskade USA, och ansåg att han och MGM gjorde något för nationen när de erbjöd högklassiga filmer med människor vars liv och framtoning gjorde dem till föredömen. Av alla MGM-produktioner var hans favoriter de sockersöta Andy Hardy-filmerna, med Mickey Rooney och Judy Garland som klämmiga superamerikanska ungdomar. För Mayer var de viktiga filmer. I en film fick en Andy på misshumör bryskt säga till mamma att han inte ville äta. Efter att vid visningen av dagstagningarna ha sett scenen vände sig Mayer till filmens producent: ”Jag tycker synd om dig, min vän. Jag visste inte att du aldrig haft en mor.” Vad för ”onaturlig son” ser på mammas mat med avsmak? undrade Mayer. Scenen togs om. Så hur har bilden av Mayer som okänsligt råskinn uppstått? Delvis ur konkurrensen mellan honom och den femton år yngre, mer bildade Irving Thalberg, i filmhistorien känd som ”the boy genius”. Mayer värvade Thalberg till sitt eget bolag 1922, men efter en lång tid av gott samarbete började de båda strida mot varandra på MGM. Thalberg, som dog redan 1936, fick redan under sin levnad ett romantiskt skimmer kring sin person. Brådmogen, med svagt hjärta vandrande på gravens rand, gift med en filmstjärna, Norma Shearer – han var som något slags romanfigur, och blev det också då Scott Fitzgerald porträtterade honom i ”Den siste magnaten” (1941). När det kom till image hade Mayer inte en chans:i omvärldens ögon blev han buffeln, Thalberg den sensible. Utan att bli demonstrativ vederlägger Eyman myten om skönanden och odjuret. Thalberg drev en egen linje – men mycket för att berika och framhäva sig själv, vilket retade Mayer. Olikheterna mellan dem satt mest på ytan. Eyman påpekar också att det av naturliga skäl mest är tidigare manusförfattare som satt sina minnen av L B på pränt. De behandlades illa vid MGM; det var framför allt skådespelare, regissörer och producenter som såg Mayers bästa sidor. ”Lion of Hollywood” är dock inte någon äreräddning. Schulberg beskriver bolaget som ”nästan en liten fascist-stat”. Om än med goda sidor var Mayer en diktator. Det saknas inte exempel på människor som gått honom emot, däribland uppvaktade skådespelerskor, och fått se sin karriär mystiskt ta slut. Mayers sista år blev knappast vad han tänkt sig. 1951 blev han utmanövrerad från sitt älskade MGM, som då redan var på väg utför. Högfärd hindrade bolaget från att anpassa sig till hotet från tv. Eyman beskriver hemska år efter Mayers avgång, då medarbetare var rädda för att på jobbet av misstag nämna att de kvällen innan sett något på tv. Andy Hardy-älskaren Mayers egen familj föll sönder. Han skilde sig från sin första hustru, en alldaglig kvinna som aldrig fann sig till rätta i Hollywood. Förhållandet till döttrarna Irene och Edie blev med tiden alltmer spänt. Han var dock stolt över Irene, ett tag gift med ”Borta med vinden”-producenten David O Selznick, som blev en av USA:s främsta teaterproducenter. Hon låg bakom originaluppsättningen av Tennessee Williams ”Linje Lusta”, den som gjorde både Marlon Brando och Elia Kazan till stjärnor. Mayer kom till premiären 1948, och tröstade dottern som tyckte publikens reaktion var avslagen: ”Dom har fel. Det här är inte en hit, det är storslam.” Storslam eller ej: alla visste att MGM aldrig skulle filma en sådan historia. Med Edie bröt fadern själv kontakten. Edies svärson berättar den hjärtskärande historien om hur han och Judy kommer gående med sitt nyfödda barn i barnvagn då de på en gata i New York plötsligt stöter ihop med L B. Han kommer ut från ett hotell. ”Morfar!” ropar Judy. Mayer tittar på dem, kliver in i en limousin och åker i väg. Han, som reagerat då Andy Hardy inte ville ha mammas mat, dog utan att ha sett sitt barnbarnsbarn. MÅRTEN BLOMKVIST litteratur@dn.se


Mångkulturellt på museerna i vår

Summary: Nytt år, nya utställningar. 2006 bjuder statens museer bland annat på konstnärspar, Paul McCarthy och trafficking. Och så mångkultur förstås.

Förra årets fri entré-reform har gett önskat resultat i form av fördubblade besökssiffror på de flesta museer. Nu laddar museichefer och curatorer för ännu ett intensivt år med nya utställningar och ytterligare försök att bredda publiken. Med designåret till ända har man fått ett nytt fokus av regeringen. 2006 års repertoar ska gå i mångkulturens tecken på ett eller annat sätt. – Visst tänker vi på att det är mångkulturår. Samtidigt planeras många utställningar långt i förväg. Höstens utställning ”Africa remix” var bestämd sedan länge. Men kanske får den extra skjuts av mångkulturåret, säger Ann-Sofi Noring, enhetschef på Moderna museet. Moderna museet inleder året med konstnären Dick Bengtssons måleri från framför allt 60- och 70-talet. Därefter följer en ny tradition i museets historia, Modernautställningen som är tänkt som en återkommande plattform för svensk samtidskonst. 49 kända och mindre kända konstnärer medverkar, bland annat Karin Mamma Andersson, Cecilia Edefalk, Juan Pedro Fabra och Annika von Hausswolff. Utställningen ingår dock inte i fri entré-utbudet. – Vi har velat skapa en återkommande plats där den svenska samtidskonsten kan möta en bredare publik än vanligt. Förhoppningen är att den ska skapa debatt om det som sker just nu i ateljéer och verkstäder, säger Ann-Sofi Noring. Senare under året bjuder museet på den kontroversiella amerikanska konstnären Paul McCarthy, vars verk kännetecknas av förförande amerikansk populärkultur blandat med våld och pornografi. Nationalmuseum visar från och med den 2 mars verk av ett antal konstnärspar, däribland Karin och Carl Larsson och Sigrid Hjertén och Isaac Grünewald. Senare i vår blir det också en separatutställning med formgivaren Stig Lindberg, känd bland annat för kaffeservisen ”Berså” och barnboksfiguren Krakel Spektakel. I maj bjuder Nationalmuseum på teckningar av Bruno Liljefors. Med anledning av mångkulturåret har museet också inlett ett samarbete med Tensta konsthall. – Vi kommer att samarbeta med en kvinnoorganisation i Tensta som ska välja föremål ur vår samling av äldre konsthantverk. Tanken är att visa upp urvalet som en separat utställning, säger Lena Munther, informationschef på Nationalmuseum. Även Arkitekturmuseet visar enskilda formgivare under 2006. I februari tar den legendariske formgivaren och arkitekten Bruno Mathsson plats på museet. På Världskulturmuseet fortsätter aidsutställningen ”No name” in på det nya året. I höst är det dags för storsatsningen ”Not for sale”, en utställning om trafficking. – Det är ett brett samarbete med polis, åklagare och andra berörda myndigheter både i Sverige och ute i Europa. Tanken är att belysa hur både människor och kulturskatter blir till kommersiella varor över gränserna, säger Jette Sandahl, museichef. Historiska museet har satsat stort på mångkulturåret och rekryterat en speciell mångkultursamordnare för att temat ska återspeglas i utställningarna. En av årets största satsningar är utställningen ”Spelet om Maya” som utforskar hur vi förhåller oss till det förflutna och hur det påverkar hur vi lever i dag. I höst blir det också en fortsättning på museets nya forntidsutställning. Alexandra Hernadi alexandra.hernadi@dn.se 08-738 15 16


Slösande lyxig underhållning

Summary: Skönheten & Odjuret har landat i Stockholm. Charlotte Perrelli övertygar stenhårt som musikalstjärna, men det är Fred Johanssons Odjur som är kung i sagan.

”Skönheten & Odjuret” Scen: Göta Lejon Musik: Alan menken text: Howard Ashman Regi: Hans Berndtsson I rollerna: Charlotte Perrelli, Fred Johansson, Linus Wahlgren, Per Eggers, Ola forssmed m fl ”Det var en gång i ett land en vacker prins som ägde ett stort slott med glada och trofasta undersåtar. Den lycklige och rike ynglingen saknade ingenting utom en sak: ett hjärta som kunde uppleva kärlek.” Och prinsen, likt många av sina olyckskamrater i sagans värld, avvisar i sitt högmod en främling som knackar på hans dörr. Straffet blir ... monstruöst. Prinsen förvandlas till odjur, hans tjänstefolk till inredningsdetaljer – och bara en vacker kvinnas kärlek kan, förstås, lösa förtrollningen. Folksagan ”Skönheten & Odjuret” har passerat den franske avantgardisten Jean Cocteau på 40-talet, blivit amerikansk tv-serie, opera av Philip Glass, Oscarsbelönad Disneyfilm och Broadwaysuccé med musik av Alan Menken och sånger av Tim Rice. Tidigare i år var det Göteborgsoperans Skövdescen som spelade musikalen. Nu har samma uppsättning, med vissa justeringar, landat i Stockholm. Den magnifike Fred Johansson (Odjuret) har hängt med från Västsverige med sina bockhorn och en smått skrämmande bas som får Göta Lejons väggar att bågna, medan den betydligt mer teaterovana Charlotte Perrelli (schlagerdrottningen, brösten, släktfejderna ...) iklätt sig den drömska bokmalen Belles flicksnälla outfit. En utstyrsel som för tankarna till Alice i Underlandet, snarare än till ett moget kärleksobjekt. Även om det är Odjuret som är kung i den här sagan, övertygar Perrelli stenhårt som musikalstjärna. Med stor röst och ledigt trippande bemästrar hon talscenerna – där hon läxar upp falska friare och ouppfostrade monster med Mary Poppinsk skärpa och feministisk udd – liksom den jublande förälskesångens mest krävande singelnummer. Linus Wahlgrens skrevande by-donjuan har kvällens sämsta hår, en avgrundslång hockeyfrilla och ett buskisspel som faller utanför ramarna på den annars stilfulla uppsättningen. Roligast och mest barnvänliga är förstås slottets förtrollade tjänsteandar: Per Eggers maniskt skämtande golvur, Ola Forssmeds gymnastiska kandelaber, Vicki Benckerts ömsinta tekanna med flera. En salt bifigur är Daniel Engmans Monsieur d’Arque, en skrangligt hotfull, hålögd tokdoktor som kunde vara hämtad ur ”Sagan om ringens” skräckkabinett. Även om ”Skönheten & Odjuret” kanske kan ses som ett paradexempel på det äktenskap mellan konst och kommers som debatterats flitigt under det gångna teateråret, finns det inget som ser billigt ut i den uppsättning som lämnat den skattefinansierade Göteborgsoperan och landat på en av Stockholms privatteaterscener. Scenografin och kostymerna är slösande lyxig underhållning i alla avseenden, i synnerhet när de smälter samman i det stora paradnumret där hela scenen förvandlas till en enda sprattlig gourmetmåltid och där humrar och kycklinglår dansar en lycklig cancan med varandra. Då är det fest. HELENA LINDBLAD helena.lindblad@dn.se


Edith från topp till tå

Summary: Hos Edith Södergran finns en kropp i snart sagt varje dikt. Men de saknar vår tids objektifiering av kvinnokroppen. Ebba Witt-Brattström läser en ny avhandling som ger mersmak.

1920 recenserade den finlandssvenske kritikern Karl Bruhn i Vasabladet ”Framtidens skugga”, den sista diktsamling som Edith Södergran publicerade i livet. Artikeln bär den raljanta rubriken ”profetissan från tantsällskapet” och är en tidig variant på traditionell Södergranforsknings felslut från liv till dikt. Här sätts likhetstecken mellan jaget i dikten och föreställningen om författaren som en frustrerad frökenkropp: ”Dikterna äro egendomligt betvingande, kanske därför att den extas Edith Södergran besjunger, inte är en blott själslig, utan rent psykofysisk akt. Författarinnan inte blott lever i alltet och ljuvligheten som extasens sångare mest. Hennes bröst sjunker och stiger. Hennes ögon bli djupa och fuktiga. Hennes puls slår hårt. Och hennes kropp ryser av vällust. Dikten återspeglar allt detta med medel, som påverka våra sinnen i lika hög grad som de påverka våra tankar.” Den kvinnokropp som framträdde redan i debutens ”smala axlars längtan” 1916 är huvudperson i ”Framtidens skuggas” erosdikter: ”O du härligaste av allt härligt, min kropp,/ varför vet du, att du har makten?” Bruhn är ambivalent: å ena sidan värjer han sig mot Södergrans medvetna estetiserande av ett kvinnligt subjekts fysiska erfarenhet. Å andra sidan kan han inte motstå lockelsen i att låta sig förföras ”psykofysiskt” av kroppsfigurationen i texten. I dag finns ett växande intresse för hur en dylik psykofysisk läsareffekt skapas. Det senaste bidraget till forskningen är en retorisk undersökning av förvandlingarna i det Södergranska språket med fokus på kroppen som uttryck och som metafor. Det är den danska filologen Benedikte F Rostbølls avhandling ”Skrevet med blod. Kroppens retorik hos Edith Södergran med et perspektiv til den danske 1980’er- og 1990’erdigtning”. Julia Kristevas uppfattning att subjektet skapas i förhållande till kroppens rytmer och drifternas utformning av det omedvetna är Rostbølls utgångspunkt för att lansera en läsarstrategi som kombinerar nykritik med semiotiskt orienterad poststrukturalism och nyretorik. Lite mycket teoriskrammel i en intressant studie som syftar till att definiera ”ett modernistiskt formspråk som skriver fram ett heterogent och erotiskt kroppssubjekt”. Det är ett vågat projekt eftersom modernismen som rörelse bygger på nedvärdering av den kvinnliga erfarenhet som i form av kvinnokroppsliga markörer präglar Edith Södergrans modernistiska språk. Hennes halsbrytande sammanlänkning av klichén jungfrukropp med Den nya kvinnans maktfullkomliga tal är en provokativ estetisk strategi. Rostbøll förankrar tesen att kroppsrelaterade form- och innehållselement är styrande i författarskapet genom handfasta närläsningar av utvalda dikter. I avhandlingens sista del tillämpar hon sedan sin läsarstrategi på den danska samtidsdiktens stora namn: Pia Tafdrup, SØren Ulrik Thomsen, Michael Strunge, Pia Juul och Kirsten Hamman. Också här med fokus på deras semiotiskt influerade ”kroppspoesi”: Taftdrups konkreta känslorum som söker ett begär bortom språket, Thomsens försök att göra kroppen närvarande i en extatisk retorik, Strunges våldsamt perforerade klichéspråk för att återerövra kroppen som ”autentisk natur”. Hos Juul och Hamman (”Jeg er så træt af min krop”) ger nittiotalets ambivalens inför könet och kroppen en rå, ironisk och grotesk stil. Den omedelbara kopplingen till Edith Södergran är svår att belägga, förmodligen för att den har förmedlats av en äldre diktargeneration, exempelvis Inger Christensen. Det är i avhandlingens huvuddel som Rostbøll berikar den feministiska Södergranforskningen – som hon menar fastnat tematiskt i det hon vill precisera stilistiskt. Hennes retoriskt känsliga läsning öppnar ofta dikterna för nya betydelseskikt, men hennes ointresse för viktiga teman får ibland barnet att åka ut med badvattnet. Det sker exempelvis i analysen av ”Septemberlyrans” stora programdikt, ”Fragment”, där Rostbøll visar hur det extatiska språket, även grafiskt, genom tankstreck, utrops- och frågetecken, pausprickar och sprängd syntax frambringar ett subjekt som vittnar både om sitt inre kaos och om den gamla världens undergång. Tematiskt uttrycks det genom slutbilden av en tusenårig ”jungfru Snövit sovande i sin kista av glas” som framtidens (poetens) demoniska röst ska väcka till liv. Den rösten hör inte Rostbøll, lika litet som hon ser hur ett viktigt kulturellt tema här framhävs och punkteras: ”the death of a beautiful woman” för att citera Edgar Allan Poe. För unga, nya läsare är det en bra ingång att det hos Södergran, med Marie Silkebergs ord ”finns en kvinnokropp, kroppsliga gester, i snart sagt varje dikt”. Kanske upplever dagens unga kvinnor mer än någonsin tidigare att de måste ta tillbaka, ”reclaim”, kvinnan som sexobjekt från mode- och porrindustrin. Deras bästa bundsförvant är kvinnliga poeters sällskap, vill jag hävda. I två tusen sex hundra år, med början hos Sapfo, har kvinnliga diktare ägnat sig åt att skriva in alternativa framställningar av kvinnokroppen och begäret i språket. Denna kulturskatt är till följd av den litteraturhistoriska härskarstrategins ”osynliggörande” något av ett svart hål i mänsklighetens kollektiva minne. I ”Ediths jag” undersökte jag Södergrans ”reclaim”-strategi som är att lämna ”kroppen” i vardaglig betydelse för att markera en metapoetisk utvaldhet, ofta i kroppsfigurationer som utmanar, dekonstruerar och sätter en traditionell jungfrukropp i rörelse. Men i det sena författarskapet finns också en annorlunda Erosuppfattning som förbryllat läsare från Vasabladets recensent till Benedikte F Rostbøll, som har en snävt heteronormativ syn på det kvinnliga begäret som är typisk för vår tid, men inte för Edith Södergran, född 1892. 1897 hittades en rad centrala Sapfo-fragment vilket bidrog till ett ökat intresse för en kvinnodefinierad (hetero-, homo- och bi-) sexualitet. Hos Sapfo fanns en framställning av begär som ett ömsesidigt igenkännande mellan två subjekt, att jämföra med den ”antika” manliga penetrationsmodell som förutsätter underkastelse och dominans (enligt Foucault i andra delen av ”Sexualitetens historia”). Enligt min uppfattning är det sekelskiftesfeminismens nya könskontrakt – som gav kvinnor utrymme att själva definiera sig och sin sexualitet – som inspirerat Södergran att i Sapfos efterföljd experimentera med erotiken som en plats för feministisk intersubjektivitet. Hon skriver i efterdyningarna av den ”narcissistiska vändningen”, som kort kan förklaras som en reaktion på 1800-talets medicinska och psykologiska patologisering av kvinnokroppen som ett ”hysteriskt” objekt. För feministerna kring 1900 var sexualiteten inte kvinnans ”öde” i bemärkelsen underkastelse under mannen, tvärtom, den innebar en utkorelse till aktör i det egna livet där Eros skulle maximera Den nya kvinnans jag. Också Södergran ser erotiken som en gudomlig, omvälvande kraft: ”Jag lever rött. Jag lever mitt blod./Jag har icke förnekat Eros.” Det är en uppfattning som i allt skiljer sig från den flacka medieformaterade driftsuppfattning som behärskar vår tids såväl heterosexuella som homosexuella matris. För Rostbøll, som är ointresserad av den historiska kontext som är förutsättningen för Södergrans gynocentriska poetik, är erotik lika med sex och kroppen i dikterna (”med sin förmåga att öppna sig och vara mottagande på”) optimalt funktionell endast i samlaget. Därmed köper hon synen på kvinnokropppen som ”kastrerad” (för att tala med Freud), vilket får henne att läsa jaget i ”Var bo gudarna…” som en kärlekskrank älskarinna som uppfordrar gudarna att komma när hon känner ”erotisk hängivelse”. Men i dikten, där inspiration och erotik är synonymer, står att villkoret för gudarnas besök är att ”jag är full av makt”. Genom sitt med guden Eros förenade kroppsjag överskrider Edith Södergran den falliska definitionen av kvinnan som objekt/den andra. I stället kan hon med sin genusmedvetna tvåspråklighet både konstruera erotisk erfarenhet utanför den manliga föreställningen om att sexualitet kräver dominans och underkastelse (”O du härskare med kalla ögon”), och föra in en annorlunda begärsuppfattning i en starkt androcentrisk modernism. Södergran är en typisk tröskelmodernist som vidareför en lyrisk tradition från romantiken med starka inslag av dekadans och symbolism, vilket förklarar hennes användning av sago- och mytinslag, liksom ”konst-igheten” i det poetiska universum hon skapar. I bästa dekadansstil utvecklar hon, i synnerhet i ”Rosenaltaret” 1919 en vampyrisk, demonisk dimension som är central för förståelsen av det konstnärliga idiom som förknippar eros med skapandet. En analys av ett bärande kvinnligt författarskap måste alltid ta i beaktande litteraturhistoriens patriarkala mekanismer (isolera, marginalisera, undervärdera), men även författarskapets historiska kontext. Benedikte F Rostbøll hade kommit längre om hon gjort en klarare markering i förhållande till den patriarkala traditionens dominerande bild av Edith Södergran som den dödsmärkta ”kroniska oskulden” (Henrik Wivels ord), i kombination med den feministiska traditionens kontextualisering av Södergran som en medveten konstnär (senast i Boel Hackmans ”Jag kan sjunga hur jag vill”). Ändå har Rostbøll ett genombrott inom räckhåll, i synnerhet när hon systematiskt, i Inga-Britt Wiks efterföljd påvisar vilken betydelse det lyriska tilltal som kallas ”apostrof” har för Södergrans kroppsretorik. Apostrofen, som är poesins sätt att gjuta liv i den döda skriften, skapar illusionen av en levande stämma, en röst som talar. (”O du mitt hjärtas vidd. Jag väntar/att jag skall höra min röst./Jag vill tala, mina ord skola falla som glödande bränder i hopen.”) Hos Sapfo, som enligt Ellen Greene i ”Reading Sappho” är apostrofens moder, blir objektet subjekt i det lyriska tilltalet, vilket inte endast ger hennes kärleksdikt en prägel av autentiskt möte, utan även involverar läsaren i talaktens och begärets eviga presenstid. Hos Södergran är detta slags buktaleri särskilt framhävt och i den senare diktningen riktat mot kroppen i en narcissistisk dubbleringsstrategi. Rostbølls läsningar ger mersmak. Jag har upptäckt ytterligare en av Södergrans retoriska finesser, sammanlikningen ”som”. Den lägger in en ny växel och inför ett allt annat än oskyldigt semantiskt fält av konst-ighet. I ”Avsked” introducerar den ett figurgalleri hämtat från sekelskifteskonstens stapelvara av femmes fatales (Munch, Klimt): ”mina två långa flätor, som glida som ormar” och ”Ack, det oundvikliga skall ske som ett svärdshugg –”. Södergrans åkallan av Medusa och Salomé (Johannes döparens huvud i minne) motsäger kraftfullt Rostbølls närläsning av dikten som ”en autentisk före- och efterupplevelse” (deflorerad jungfru). Diktens jag har läppar av glödande kol som fås att brinna genom den chockerande utsägelsen: att den nya tidens kvinna alls icke är ”kastrerad”, utan lika gärna kan vara hotfullt ”kastrerande”. Sålänge mannen envisas med att vara en ”härskare med kalla ögon”, vill säga. Ebba Witt-Brattström litteratur@dn.se


Filminstitutet måste skära ned

Summary: Dvd-utgivningen av svenska filmklassiker läggs ned, färre filmer restaureras och upp till tolv tjänster försvinner från Filminstitutet.

Det är resultatet av måndagens styrelsemöte om den nya budgeten. Svenska filminstitutet står inför ett tufft år med 10-12 indragna tjänster och en filmkulturell verksamhet som institutet inte har tillräckliga resurser att genomföra. - Folk är arga och frustrerade, säger Åse Kleveland, vd på Svenska filminstitutet. Vi kommer bland annat att lägga ned utgivning av svenska filmklassiker på dvd, vilket känns helt fel i en tid när dvd är det stora distributionsmediet. Dessutom fryser vi distribution av filmklassiker, som varit en stor succé. Rätt och slätt kan vi restaurera färre filmer och dra ned på vår verksamhet på samtliga områden, utom när det gäller vårt arbete i skolorna. I höstas lade staten fram en ny svensk filmpolitik. 55 miljoner kronor låg i potten, varav 50 miljoner gick till filmavtalet - produktion, distribution och lansering av nya svenska filmer - och 5 miljoner till den filmkulturella satsningen på Svenska filminstitutet. - Inom filmområdet är filmavtalet budgetvinnaren och filmkulturen förloraren, fastslår Åse Kleveland. Trots att vi får 5 miljoner kronor innebär det i praktiken en neddragning. Vi har haft stora ombyggnader av Filmhuset, vilket ger mycket mindre hyresintäkter än vanligt. Dessutom har vi fått fler uppgifter i den nya filmpolitiken. - Visionerna och resurserna går inte ihop, fortsätter hon. Vi kan inte skära ned på stöden till landets regionala resurscenter, utan vi får dra ned på den egna verksamheten i huset. Ironiskt nog var Svenska filminstitutet väldigt nöjt när kulturminister Leif Pagrotsky lade fram förarbetet till filmpropositionen förra våren. Där hade kulturdepartementet tagit fasta på Filminstitutets förslag om ett ännu mer ambitiöst uppdrag som innebar prioriteringar av filmhistoria, regional verksamhet och internationalisering av den svenska filmen. - Under filmavtalsperioden, som avslutas vid nyår, har filmkulturen inte fått någon form för uppräkning. Vår utgångspunkt är att vi i princip har mindre pengar än när vi började. Den enda motivering vi fått är att filmen redan fått så mycket resurser, säger hon. Anser ni att det skulle vara en jämnare fördelning mellan filmavtalet och den filmkulturella verksamheten? - Det vill jag inte kommentera, men den filmkulturella sidan förlorar lätt eftersom den uteslutande får sina anslag genom statlig tilldelning. Har ni inte ett eget ansvar i det här, att ni inte lyckats övertyga kulturdepartementet om vikten av er filmkulturella verksamhet? - Nej, statens proposition säger allt. Vi är helt överens om vad som ska göras. Och vi har redan räknat ut hur mycket pengar som skulle ha behövts. Problemet är att de inte räckt till. Göran Blomberg, chef för kulturenheten vid Utbildnings- och kulturdepartementet, påpekar att resurserna till filmkulturen sträcker sig över flera år och att filminstitutet kommer att få ytterligare 5 miljoner 2007 och ett likadant tillskott 2008. Däremot vill departementet inte kommentera fördelningen mellan filmavtalet och filmkulturen.


Joy Division går igen

Summary: Basisten Peter Hook från det brittiska popbandet New Order vill spela in ny musik under namnet Joy Division till den kommande filmen "Touching from a distance", som ska handla om sångaren Ian Curtis, enligt New Musical Express.

Gitarristen Peter Hook från det brittiska popbandet New Order vill spela in ny musik under namnet Joy Division till den kommande filmen "Touching from a distance", som ska handla om sångaren Ian Curtis, enligt New Musical Express. Här finns en viss logik. Det var när sångaren Ian Curtis tog sitt eget liv 1980 som resten av medlemmarna i Joy Division bytte namn till New Order. Så när Curtis går igen, då får även bandnamnet nytt liv. Filmen är baserad på en bok med samma namn, skriven av Ian Curtis änka. Inspelningen börjar sommaren 2006.


Rättegången mot Orhan Pamuk uppskjuten.

Summary: Nationalister skrek "förrädare" och kastade ägg.. Stämningen var upphetsad vid domstol nr 2 i Istanbuls Sislidistrikt redan tidigt på fredagsmorgonen. Vänner och kolleger till författaren Orhan Pamuk ville visa sitt stöd, men där fanns också nationalistiska demonstranter från både höger och vänster. Pamuk som åtalats för att ha förolämpat den turkiska identiteten har blivit ett hatobjekt för extremister av alla slag.

Stämningen var upphetsad vid domstol nr 2 i Istanbuls Sislidistrikt redan tidigt på fredagsmorgonen. Vänner och kolleger till författaren Orhan Pamuk ville visa sitt stöd, men där fanns också nationalistiska demonstranter från både höger och vänster. Pamuk som åtalats för att ha förolämpat den turkiska identiteten har blivit ett hatobjekt för extremister av alla slag. Den lilla rättssalen fylldes snabbt och även korridoren utanför var fylld till bristningsgränsen. Ett trettiotal kravallutrustade poliser bildade skyddsmur när Pamuk strax efter kl 11 fördes in i rättssalen. När demonstranterna fick syn på honom skrek de "Förrädare!" och det uppstod handgemäng. Pamuk verkade trots detta samlad men spänd. Pamuks försvarsadvokat hävdade när förhandlingen inleddes att åtalet borde ogillas. Detta därför att det påstådda "brottet" - Pamuks uttalande att det är dags för en öppen diskussion om den miljon armenier som dödades 1915 och de trettio tusen kurder som dött i striderna i Turkiet - ägde rum under en annan lag än den reformerade som trädde i kraft i juni 2005. Enligt den gamla lagen måste justitieministern ge sitt godkännande innan ett åtal av detta slag kan tas upp av domstol. Åklagaren hävdade som väntat motsatsen. Sedan tog en av åhörarna, iklädd advokatkappa, opåkallat ordet och höll ett långt anförande där han anklagade alla ditresta parlamentariker, människorättsaktivister och författare för att lägga sig i Turkiets inre angelägenheter. - Det var en väl förberedd provokation från en grupp nationalistiska advokater, ett olagligt anförande som borde ha stoppats av domaren, sa den svensk-kurdiske författaren Mehmed Uzun efteråt. Som väntat beslöt domstolen att skjuta upp målet med hänvisning till att handlingarna har sänts till justitieministeriet i Ankara. Men eftersom justitieminstern redan i torsdags sa att han inte sett till några papper, måste målet skjutas upp tills han har beslutat sig för att godkänna åtalet eller inte. Den turkiske juristen Cem Murat Sufuoglu, med lång erfarenhet av politiska fall, menar att man i Ankara söker efter varje möjlighet att bli av med detta pinsamma mål som redan väckt hela världens intresse och skadar den nuvarande regeringen mycket. EU har deklarerat sitt missnöje med åtalet mot Pamuk och att det påverkar de just inledda förhandlingarna om medlemsskap negativt. Just precis det ville demonstranterna åstadkomma genom att skapa tumult utanför domstolen, där bland annat en turkisk journalist från CNN Turkey attackerades. Pamuk är ingen "riktig turk" skrev de på sina banderoller. Pamuk själv sa inget efter förhandlingen utan lämnade domstolen genom en bakdörr. Ute på gatan kastade demonstranterna ägg och hoppade upp på Pamuks bil.


"Vänsternonsens"

Summary: Uppropet mot den danska invandringspolitiken är nonsens från en författarelit på den yttersta vänsterkanten. Så kommenterar Dansk folkepartis Pia Kjærsgaard uppropet som publicerades i gårdagens DN.

Dansk folkepartis Pia Kjærsgaard avfärdar gårdagens författarupprop mot det främlingsfientliga debattklimatet. Reaktionerna har varierat på det danska författaruppropet "Det är dags att säga ifrån!" som publicerades i går i DN, danska Politiken och norska Aftenposten. "Deras påstående att Danmarks rykte har försämrats i utlandet är helt fel. Tvärtom! I stället är det många länder som tar efter", säger Dansk folkepartis Pia Kjærsgaard till Politiken, utan att nämna vilka länder som åsyftas. Hon avfärdar uppropet som nonsens från elitförfattare på den yttersta vänsterkanten. Den danske integrationsministern, Rikke HvilshØj, beklagar att debatten går hårt åt invandrarna, men försvarar föga förvånande regeringens förda politik. Politiken har fått mindre förutsägbara reaktioner från folk på gatan. En sjuksköterska anser att Dansk folkeparti har satt fingret på några viktiga problem, men det är inte bara invandrarnas problem att integrationen inte fungerat, "det är också vårt fel", säger hon. En student hävdar att det var värre tidigare när debattörer och politiker lade locket på: "Jag instämmer i att tonen blivit hård. Men samtidigt har det varit en nödvändig debatt". En kontorist, som välkomnar uppropet, skäms över att vara dansk i dag: "Det har blivit legitimt att förmedla främlingsfientliga budskap i medierna. När vi tror att vi försvarar yttrandefriheten glömmer vi att visa medmänsklighet." Carsten Jensen, en av de tolv danska författare som undertecknat uppropet, menar att den stora majoriteten danskar ställer sig bakom den förda invandringspolitiken i landet men inte förstår konsekvenserna. - Jag tror inte att en majoritet danskar håller med om det vi skriver. Men det här är inte en traditionell politisk debatt. Vi vill sända en varning: Det har gått för långt! Det skrämmande är att arbetslösheten i Danmark är historiskt låg och att danskarna har mer pengar än någonsin, menar Jensen, som varnar för risker med att låta den rasistiska retoriken bli en del av vardagen. Upploppen i de franska förorterna berodde inte på att de franska ungdomarna var fattiga i ekonomisk bemärkelse, snarare desillusionerade och självdestruktiva eftersom de systematiskt motarbetas av samhället, menar Carsten Jensen. - Om vi hela tiden talar om för invandrarna att de är underlägsna och inte har något att ge, så kommer de inte att anpassa sig. De sluter sig i en egen värld och revolterar.


”Vänsternonsens”

Summary: Dansk folkepartis Pia Kjærsgaard avfärdar gårdagens författarupprop mot det främlingsfientliga debattklimatet.

Uppropet mot den danska invandringspolitiken är nonsens från en författarelit på den yttersta vänsterkanten. Så kommenterar Dansk folkepartis Pia Kjærsgaard uppropet som publicerades i gårdagens DN. Reaktionerna har varierat på det danska författaruppropet ”Det är dags att säga ifrån!” som publicerades i går i DN, danska Politiken och norska Aftenposten. ”Deras påstående att Danmarks rykte har försämrats i utlandet är helt fel. Tvärtom! I stället är det många länder som tar efter”, säger Dansk folkepartis Pia Kjærsgaard till Politiken, utan att nämna vilka länder som åsyftas. Hon avfärdar uppropet som nonsens från elitförfattare på den yttersta vänsterkanten. Den danske integrationsministern, Rikke HvilshØj, beklagar att debatten går hårt åt invandrarna, men försvarar föga förvånande regeringens förda politik. Politiken har fått mindre förutsägbara reaktioner från folk på gatan. En sjuksköterska anser att Dansk folkeparti har satt fingret på några viktiga problem, men det är inte bara invandrarnas problem att integrationen inte fungerat, ”det är också vårt fel”, säger hon. En student hävdar att det var värre tidigare när debattörer och politiker lade locket på: ”Jag instämmer i att tonen blivit hård. Men samtidigt har det varit en nödvändig debatt”. En kontorist, som välkomnar uppropet, skäms över att vara dansk i dag: ”Det har blivit legitimt att förmedla främlingsfientliga budskap i medierna. När vi tror att vi försvarar yttrandefriheten glömmer vi att visa medmänsklighet.” Carsten Jensen, en av de tolv danska författare som undertecknat uppropet, menar att den stora majoriteten danskar ställer sig bakom den förda invandringspolitiken i landet men inte förstår konsekvenserna. – Jag tror inte att en majoritet danskar håller med om det vi skriver. Men det här är inte en traditionell politisk debatt. Vi vill sända en varning: Det har gått för långt! Det skrämmande är att arbetslösheten i Danmark är historiskt låg och att danskarna har mer pengar än någonsin, menar Jensen, som varnar för risker med att låta den rasistiska retoriken bli en del av vardagen. Upploppen i de franska förorterna berodde inte på att de franska ungdomarna var fattiga i ekonomisk bemärkelse, snarare desillusionerade och självdestruktiva eftersom de systematiskt motarbetas av samhället, menar Carsten Jensen. – Om vi hela tiden talar om för invandrarna att de är underlägsna och inte har något att ge, så kommer de inte att anpassa sig. De sluter sig i en egen värld och revolterar. Peter Letmark peter.letmark@dn.se 08-738 16 68


Pinter spelas i Stockholm

Summary: Det blir Harold Pinters "Hemkomsten" som Thommy Berggren sätter upp på Stockholms stadsteater. För cirka 15 år sedan regisserade han den på Dramaten.

Ingvar Hirdwall gör rollen som fadern i en oroväckande dysfunktionell familj. Hans söner spelas av Johan Rabaeus och Peter Andersson, Åke Lundqvist en farbror. De bor tillsammans i en lägenhet i London. I deras ofta hånfulla samtal anas bindningar, raseri och hat som ibland bryter upp till ytan. Sofi Helleday spelar kvinnan som träder in och hotar den manliga alliansen. - Jag skulle ha satt upp Strindbergs "Gustav III". Nu väljer vi att först göra "Hemkomsten", Pinters bästa pjäs tycker jag. För nu finns en ny publik, många vill "läsa" Nobelpristagaren, säger Thommy Berggren. - Dessutom vill skådespelarna oerhört gärna göra den. Vi börjar repetera i påsk och har premiär i oktober. Ingvar Hirdwall, Johan Rabaeus och Peter Andersson spelade också de tre rollerna i "Fastighetsskötaren", regisserad av Thommy Berggren på Stockholms stadsteater 2001. Senare blev den även en SVT-föreställning. Genom valet av "Hemkomsten" knyts också andra yrkeserfarenheter ihop. Ingvar Hirdwall spelade samma roll i en hyllad uppsättning på Teaterhögskolan i Stockholm 1997 och var dessutom med när pjäsen sattes upp under Göteborgs stadsteaters mest dynamiska tid för drygt 30 år sedan. Thommy Berggren började alltså att regissera Pinter i och med "Hemkomsten" på Dramaten. Men för "Fastighetsskötaren" fanns inget intresse under Ingrid Dahlbergs tid som Dramatenchef. Då valde Thommy Berggren "att gå Hamngatan upp" till Stadsteatern och erbjuda sitt Pinter-paket som också innehöll tre skådespelare: Hirdwall, Rabaeus och Peter Andersson. Så blev Stockholms stadsteater Pinter-förvaltaren. Dess chef Benny Fredriksson har även köpt rättigheterna till "Födelsedagsfesten" som sätts upp under 2007. Stadsteatern har också möjlighet att spela "Ingemansland", en pjäs som Pinter nämnde i sitt Nobeltal. Aktuella pinterpjäser Bokförlaget Ersatz ger ut hans pjäser, "Tolv gånger Pinter" och "Nio gånger Pinter". Just nu: "Mathissen" på 123 Schtunk, Varberg. Februari: "Aska" regi: Björn Runge, på scenen: nya teaterchefen Anna Takanen samt Johan Gry. Göteborgs stadsteater Oktober: "Hemkomsten", regi: Thommy Berggren på Stockholms stadsteater.


Rooseum kan få ny huvudman

Summary: Verksamheten vid konstmuseet Rooseum i Malmö bör bevaras, anser Malmö kulturnämnd i ett yttrande till kommunstyrelsen.

Konstmuseet, som länge dragits med stora ekonomiska problem, har spelat en betydande roll för kulturlivet i Malmö sedan tillkomsten och haft en inriktning med tydlig förankring i det internationella konstlivet. - Därför bör Rooseum drivas vidare, men av en annan fristående aktör, säger kulturdirektör Bengt Hall. Stiftelsen Rooseum har tidigare sagt att det inte går att uppfylla stiftelsens ändamålsparagrafer med de ekonomiska bidrag som kan väntas i framtiden, ett ställningstagande som kulturnämnden instämmer i. Stiftelsen bedömer att framtida bidrag från Malmö stad, Region Skåne och kulturdepartementet kommer att ligga på dagens nivå, det vill säga cirka 5,2 miljoner kronor per år. - Vi säger därför i yttrandet till kommunstyrelsen att styrelsen bör föreslå en upplösning av stiftelsen, säger Hall. Ett alternativ hade varit att slå samman Rooseum med Malmö konsthall eller Malmö konstmuseum. Men då skulle Rooseums roll drastiskt förändras med risk för att dagens starka varumärke går förlorat, anser kulturnämnden.