”Jag ville berätta genom ett par cyniska ögon”

Summary: Hon pratar som hon skriver, i långa målande meningar strösslade med starka känslor och träffsäkra beskrivningar. Marisha Pessls debutroman blev en storstäljare. Nu är hon aktuell med boken ”Nattfilm”.

Hon är nyss influgen från Norge. Den amerikanska succéförfattaren Marisha Pessl är på intensiv pr-turné med sin nya roman ”Nattfilm”. Journalistkåren är redan på tå, förvarnade av hennes hyllade debutroman ”Fördjupade studier i katastroffysik”. Det var en tät tegelsten som golvade kritikerkåren och snabbt murade in sig på New York Times bästsäljarlista. Året var 2006 och den bara 28-åriga Marisha Pessl arbetade som ekonomisk rådgivare på en internationell revisionsbyrå. Marisha Pessls amerikanska förlag bifogade medvetet inte något foto på den bildsköna men okända författaren i det första utskicket av böcker. En strategi som gick sådär. Det rynkades ändå på fördomsnäsorna, åtminstone tills man läst boken. De kritiska rösterna i branschpressen tystnade, det medryckande mysteriet med den tonåriga protagonisten Blue Van Meer översattes till trettio språk och Marisha Pessl lutade sig tillbaka och började fundera över sitt nästa projekt. – Min norska redaktör påminde mig i går om hur ung och färsk jag var förra vändan, för sju år sedan. Jag hade tydligen suttit och antecknat allt som hon sa, säger Marisha Pessl som är i Stockholm för att prata om resultatet av det där nya projektet. Det blev ”Nattfilm” en lika tjock tegelsten som debuten, men med ett mycket mörkare innehåll. – Båda böckerna handlar väl till en viss del om förhållanden mellan fäder och döttrar. I ”Nattfilm” växer ett slags provisorisk familj fram i kontrast till de dysfunktionella biologiska relationerna. Precis som i ”Fördjupade studier i katastroffysik” kretsar handlingen runt en ung kvinna, men den här gången är det ingen älskvärd lillgammal filmnörd som söker ledtrådar. I ”Nattfilm” är den unga kvinnan redan död och läsaren får förlita sig på att en medelålders, halvt alkoholiserad och skandalomsusad journalisträv att lösa mordgåtan. – Efter Blue i min förra bok – som var ett slags utvecklingsroman – längtade jag efter att berätta en historia genom ett par bittra, cyniska ögon. Scott McGrath i ”Nattfilm” är den personen. En mogen röst som kan belysa mörka händelser på ett sympatiskt sätt, säger Marisha Pessl som är entusiastisk och verbal trots att hon är lite jetlaggad mitt i den långa pr-turnén. Hon pratar precis som hon skriver, i långa målande meningar strösslade med starka känslor och träffsäkra beskrivningar. I ”Nattfilm” har hon övergivit det frekventa nämnandet av boktitlar och filmer från ”Fördjupade studier i katastroffysik” till förmån för påhittade utdrag från riktiga publikationer som Vanity Fair, Time och Rolling Stone. Illustrationerna från den första boken, ritade av Marisha Pessl själv är ersatta av fiktiva kopior på hemsidor och mystiska chattrum. Den döda kvinnan och hennes mystiska far finns fotograferade och allt bidrar till ett noga planerat kollage. – Jag ville att det skulle kännas som att bläddra i ett arkiv av sådant vi lämnar efter oss. I frånvaron av en person har vi endast dokumentation kvar. Det får läsarna ta del av, förhoppningsvis utan att förstöra för deras egen fantasi och i stället berika läsupplevelsen. Marisha Pessl har byggt upp en minutiöst planerad värld kring ”Nattfilm”. Det finns en hemsida och en mobilapp. En googling på den döda kvinnans far, Stanislas Cordova – en genialisk men skrämmande filmregissör resulterar i riktiga filmtrailer och fejkade recensioner. – I vår överexponerade värld finns fortfarande hemliga bakgator, fällor och hemligheter. I ”Nattfilm” skriver jag om häxkonst, subkulturer och personkult, mysterier mitt i vår moderna värld. Jag ville belysa konsten med en hemsida eller en anonym läsarkommentar. Det är väldigt realistiskt att det finns information hämtad från nätet i boken, McGrath försöker ju få fram fakta om en försvunnen person i tiden vi lever i nu. Som författare vill jag hela tiden förnya mig, prova det jag inte gjort tidigare. Min nästa bok är helt utan visuella inslag, nu har jag testat det och kan ta mitt skrivande rymdskepp till nästa planet och upptäcka något nytt, säger hon. Enligt Marisha Pessl har deckare oförtjänt dåligt rykte, hon gillar den tydliga strukturen trots att hennes egna romaner har väldigt lite gemensamt med en klassisk detektivhistoria. – Jag tycker om idén med lås, att läsaren provar på olika nycklar och med hjälp av mig, författaren, äntligen väljer rätt och låser upp hela historien. Ett bra mysterium innehåller alla olika aspekter av mänskliga erfarenheter. Jag älskar den resan och att leda läsaren i mål. Sedan är inte alltid slutet vad man tror att det är. Men det är en annan historia. Marisha Pessl. Ålder: 36 år. Yrke: Författare. Bor: New York. Debuterade med: ”Fördjupade studier i katastroffysik” 2007. Aktuell med: Hennes nya roman ”Nattfilm” på svenska (Natur & Kultur). Marisha Pessls tre boktips för sommaren 1 ”Och solen har sin gång” av Ernest Hemingway, 1926. 2 ”Det dyrbara” av Linn Ullmann, 2012. 3 ”Thrive” av Arianna Huffington, 2014.


”Humorbranschen är en otroligt gubbig värld”

Summary: Veckans storbråk kring evenemanget Comedy queen har väckt frågan om jämställdhet på ståuppscenerna. Men humorbranschen är långt efter musikbranschen, och debatten håller en för låg nivå, menar komikerna Amanda Lindholm och Karin Adelsköld.

När komikern Karin Adelsköld offentliggjorde ett mejl från Mårten Andersson, komiker som driver klubben Raw, där han bland annat skrev ”Ju fler kvinnor på scen, desto färre i publiken”, ledde det till ett storbråk där Adelsköld blev petad från tidningen Amelias evenemang Comedy queen. Nu kvarstår frågan: varför är humorbranschen så ojämställd, och vad kan man göra åt saken? Trots att frågan diskuterats i åtminstone ett decennium ligger humorbranschen långt efter till exempel musikbranschen, särskilt när det gäller nivån på debatten. Det tycker Amanda Lindholm, komiker och journalist som startat den ideella föreningen Jämställd festival och är en av personerna bakom feministiska humorklubben Stand up yours. – Det var först när medierna bestämde sig för att det finns ett problem, som vi fick en riktig diskussion om jämställdhet i musikbranschen. När det kommer till humor väljer man att börja om från början varje gång, säger Amanda Lindholm, och nämner som exempel Sveriges Radios debatt om bråket som hade rubriken ”Säljer kvinnliga komiker sämre än manliga?”. – Medierna måste skärpa sig. Vi får inte överta humorgubbarnas frågeställningar och verklighetssyn, säger Amanda Lindholm. Karin Adelsköld jobbar också som teknikskribent, och även om den världen också är ojämställd ser debatten annorlunda ut där, säger hon. – Ingen tar upp frågan om huruvida tjejer kan vara bra på teknik. I musikbranschen säger ingen längre att tjejer inte kan spela. Men i den här debatten har varannan åsikt handlat om att tjejer inte är roliga. Det visar att vi är på väldigt låg nivå rent debattmässigt, säger Karin Adelsköld. Amanda Lindholm säger att sexismen i humorbranschen märks både på ett strukturellt och individuellt plan. – Det som gjorde att vi startade Stand up yours var att vi blev så illa berörda av att behöva uppträda på ställen där folk använde sig av sexism och tråkiga strukturmodeller i sina skämt. Det är en otroligt gubbig värld på det sättet, säger Amanda Lindholm. Huruvida kvinnliga komiker säljer färre biljetter än manliga beskriver hon som en icke-fråga. – Det handlar om hur man försöker nå sin målgrupp. Klart som fan att Raw säljer mindre när de bokar kvinnor – deras publik är vana att få se snubbar som uppträder! Raw har ett väldigt specifikt klientel. De tror själva att de är de enda och största, men i själva verket är det en väldigt nischad klubb. Att tro att det inte finns en annan publik därute är befängt, säger Amanda Lindholm. Fritte Fritzson driver ståuppklubben Oslipat, där man har en ”outtalad jämställdhetspolicy” och enligt Fritzson bokar runt 40 procent kvinnor. Han känner inte igen sig i Mårten Anderssons uttalande, och håller med om att det handlar om vana och om vad man har för inriktning på sin klubb. – Så länge det finns en könsmaktordning i Sverige finns den säkert i Humorsverige också. Men det handlar också om vad man har för klimat på respektive klubb. Vi har försökt odla ett klimat där det är trevligt att vara för alla, och där vi har en hyfsad könsrepresentation. Och det kanske avspeglar sig på hur man säljer, säger Fredrik Fritzson. Humorbranschen är också betydligt mindre än musikbranschen. De som bokar och driver klubbarna är ofta själva komiker, vilket gör att man är i större beroendeställning till varandra. Och medan det finns relativt gott om manliga musiker som tar öppen ställning för jämställdhet, så är det få manliga komiker som gör samma sak. – Soran Ismail och Magnus Betnér gör det ibland. Men var är alla andra? säger Amanda Lindholm. Karin Adelsköld håller med om att fler män borde ta ställning, och berättar att hon tvärtom under veckans debatt fått höra av komikerkollegor att hon ”förstör humorbranschen”. Hon nämner Magnus Betnér som ett undantag, men i övrigt är det skralt. – Det vore underbart om de största komikerna faktiskt kunde säga ifrån. Det finns enormt mycket de kan göra. De flesta komiker är smarta människor, och jag tror och hoppas att de förstår att det blir roligare för alla om det är mer variation vad gäller kön, ålder och ursprung på scenen, säger Karin Adelsköld.


Niklas Wahllöf: I så gott som varje TV10-dokumentär gastas, grälas, slåss eller skjuts det

Summary: I höstas fyllde TV10 tre år. Under sin korta levnad har den blivit Sveriges mest konsekventa kanal – här sänds sport och dokumentärer. I TV10 betyder dokumentär: vapen, våld och maskiner.

Det var väl inte direkt bleckorkestrar och kungakorteger som drog gatorna fram när TV10 fyllde tre i höstas. En tv-kanals treårsjubileum kanske inte är något att uppmärksamma, men TV10 har på sin korta levnad lite i skymundan blivit Sveriges mest konsekventa kanal. Det skulle handla om ”sport och dokumentärer”, hette det när ZTV slaktades och TV10 galopperade in i mediegemenskapen i dess ställe. Mycket riktigt sänds här också en hel del sport, inte de (i Sverige) allra mest uppskattade ligorna men de just därunder. Men det är ”dokumentärer” som utbudet med stor marginal handlar om. Det är ju modernt, dokumentärfilmens uppsving är lika stort som dokumentärbegreppet är brett. I TV10 betyder dokumentär en koncentration kring tre ämnen: Vapen. Våld. Maskiner. Undan för undan, och på tvärs gentemot egentligen all övrig medieutveckling som numera problematiserar våld och stereotypa könsidentiteter, har TV10 kommit att bli en fristad för dem med intressen som, hur ska vi säga, kanske inte inbegriper de sköna konsterna. Här heter programmen ”Asiens största fängelse”, ”Camorran. Italiens blodigaste maffia”, ”Gatugängens inre krets”, ”Megatruckers”, ”Träskjägarna” eller ”Ökenkriget”. För att ta några exempel. Överallt män som brukar våld. Män som dödar djur. Eller män som framför enorma maskiner. Det kan man tycka olika om; somliga ser troligen mänkoncentrationen som anledning att bestycka genushaubitsarna medan andra antagligen tycker att inriktningen inte betyder något djupare alls, och att man kan väl för bövelen stänga av om det inte passar. Men det finns en underton här som är helt unik för medie-Sverige: vurmen för våldet. Oavsett om det handlar om amerikanska gatu- eller mc-gäng där speakern gör allt för att framföra sitt löjliga pratbubblemanus så långt ned i halsen att han nästan börjar hosta, eller brittiske reportern Ross Kemp (TV10:s mest frekventa ansikte) som följer med under strider mot talibanerna i Afghanistan eller hänger med latinamerikanska mördargäng, så framkommer hur otroligt häftigt och herregudigt allt är. Det är bärande även när det kommer till drösen av andra världskriget-program, eller djurdödarprogram – olika varianter på gamla ”Dödlig fångst” där stenhårda män i konstant orkan bärgade krabbor ur världens jävligaste hav. Sedan något år dominerar träsken i Louisiana och männen som jagar alligatorer stora nog för att kunna svälja dem hela: I tio olika kameravinklar kroka urtidsbestarna och med gevär skjuta dem i skallen. Och skälla på lärlingssonen som är för fjösig för att take the goddamn shot. I så gott som varje TV10-dokumentär gastas, grälas, slåss eller skjuts det. Ibland samtidigt. Och skjuts det inte så kan det panga på annat sätt, en kedja kanske brister under världens största hustransport, en son (alltid en son) råkar ha sönder något stort i en verkstad, till censurpipet över en könsglosa. Det betyder inte att allt är dåligt. Somliga produktioner har det lagts enorm omsorg på, från research till färdigklippta program. Somligt har varit intressant, som att på tryggt avstånd lära sig om alligatorjakten (i tre avsnitt, tills jag förstod att hundra avsnitt till skulle se exakt likadana ut), eller när kulorna upprepade gånger bokstavligen visslade över kamerateamets huvuden i ett dike i Afghanistan. Annat känns fånigt, daterat och minst sagt politiskt tveksamt. Det är knappast två sidor av myntet-journalistik som står i fokus. Bara våldet. Kanske något att uppmärksamma inför fyraårsdagen.


Mejlbråk får komiker att hoppa av ståuppevent

Summary: Flera komiker hoppar av evenemanget Comedy queen efter storbråket mellan Karin Adelsköld och Mårten Andersson. Efter ett läckt mejl rasar nu debatten om jämställdheten i humorbranschen.

Evenemanget Comedy queen, en tävling för oetablerade kvinnliga komiker som ordnas av tidningen Amelia och humorklubben Raw, har lett till ett storbråk om jämställdhet i humorbranschen. Komikern Karin Adelsköld, som var anlitad som publikuppvärmare och coach till de tre finalisterna, publicerade i helgen ett mejl som skickats ut av Raws grundare Mårten Andersson där han skyllde evenemangets dåliga biljettförsäljning på att kvinnliga komiker inte säljer. ”Ju fler kvinnor på scen, desto färre i publiken” och ”Varför ska en bokare boka kvinnliga komiker när ingen vill se dem??” skrev Andersson bland annat i mejlet, som gick ut internt till en grupp på nio personer. – Det här är en problematik jag har levt med sedan jag började med ståupp för sex år sedan, och jag har känt att folk inte har trott på mig. När Mårten skickade det här mejlet i ett sammanhang som handlade om att göra mer plats till kvinnor kände jag att det gick över en gräns jag absolut inte kunde acceptera, säger Karin Adelsköld, som också säger att hon tog upp mejlet till diskussion med Amelia innan hon publicerade det men inte fick gehör för sin kritik. Mårten Andersson säger att han kan förstå att mejlet provocerade, men tycker att det var fel av Karin Adelsköld att offentliggöra det. – Jag står för mejlet, men att jag skrev att ingen vill se kvinnliga komiker var klumpigt. Självklart tycker jag inte så! Det var inte nyanserat utan skrivet i frustration över hur branschen ser ut. Jag har hela tiden velat få fram ännu fler grymma kvinnliga komiker, säger Mårten Andersson. Efter att Adelsköld lade ut mejlet på sin blogg har konflikten eskalerat, och tidningen Amelia meddelade på måndagen att man avslutar samarbetet med Karin Adelsköld och kommer att genomföra evenemanget med Mårten Andersson. I ett uttalande skriver Amelias chefredaktör Åsa Lundegård att det beror på att Karin Adelsköld krävde ändrade villkor ”för de affärsavtal som ligger till grund för samarbetet”. Under tisdagen valde komikerna Anna Blomberg och Josefin Johansson, som var bokade att uppträda på Comedy queen, att hoppa av evenemanget i protest. – Det känns svårt att vara med på ett event som en av arrangörerna baktalat på grund av oss som deltar, och där den andra arrangören sparkar sin konsult för att denna påpekat och lyft fram detta, säger Josefin Johansson. Karin Adelsköld står fast vid sitt beslut att publicera mejlet, trots att det bara var menat att läsas av en intern arbetsgrupp. – Han är en stor spelare med enorm makt i branschen, och jag tycker att publiken ska veta vad han egentligen tycker, säger Adelsköld. Åsa Lundegård på Amelia beklagar att Karin Adelsköld inte upplevde att hennes kritik av Mårten Anderssons mejl togs på tillräckligt allvar när det skickades ut till arbetsgruppen. – Det är möjligt att jag borde ha gjort annorlunda, men jag förutsåg inte den situation som nu uppstått, säger Åsa Lundegård.


Komiker hoppar av i storbråk

Summary: Flera komiker hoppar av evenemanget Comedy Queen efter storbråket mellan Karin Adelsköld och Mårten Andersson. Efter ett läckt mejl rasar nu debatten om jämställdheten i humorbranschen.

Evenemanget Comedy Queen, en tävling för oetablerade kvinnliga komiker som ordnas av tidningen Amelia och humorklubben RAW, har lett till ett storbråk om jämställdhet i humorbranschen. Komikern Karin Adelsköld, som var anlitad som publikuppvärmare och coach till de tre finalisterna, publicerade i helgen ett mejl som skickats ut av RAW:s grundare Mårten Andersson där han skyllde evenemangets dåliga biljettförsäljning på att kvinnliga komiker inte säljer. ”Ju fler kvinnor på scen, desto färre i publiken” och ”Varför ska en bokare boka kvinnliga komiker när ingen vill se dem??”, skrev Andersson bland annat i mejlet, som gick ut internt till en grupp på nio personer. – Det här är en problematik jag har levt med sedan jag började med ståupp för sex år sedan, och jag har känt att folk inte har trott på mig. Jag får ofta höra att det väl bara är att ”ta plats”. Men jag har verkligen känt att man inte får plats på alla ställen bara för att man är kvinna. När Mårten skickade det här mejlet i ett sammanhang som handlade om att göra mer plats till kvinnor kände jag att det gick över en gräns jag absolut inte kunde acceptera, säger Karin Adelsköld, som också säger att hon tog upp mejlet till diskussion med Amelia innan hon publicerade det men inte fick gehör för sin kritik. Mårten Andersson säger att han kan förstå att mejlet provocerade, men tycker att det var fel av Karin Adelsköld att offentliggöra det. – Jag står för mejlet, men att jag skrev att ingen vill se kvinnliga komiker var klumpigt. Självklart tycker jag inte så! Det var inte nyanserat utan skrivet i frustration över hur branschen ser ut. Jag har hela tiden velat få fram ännu fler grymma kvinnliga komiker. Det var därför jag tog initiativet till tävlingen och konstant bokar flest kvinnor i branschen, säger Mårten Andersson. Men Karin Adelsköld tror inte att Mårten Anderssons påstående om att kvinnliga komiker inte säljer biljetter stämmer. – Han säger att han har statistik från de senaste tio åren på att kvinnor inte säljer biljetter, och min första fråga var naturligtvis om jag kunde få se statistiken, men det har jag inte fått. Enligt vad jag upplevt, och efter att ha frågat runt, ser jag inte att det är någon skillnad. Vad gäller Comedy Queen har det sålt bra med tanke på biljettpriset och att det är en måndag. Jag har hört från två säkra källor att Mårten på liknande helgkvällar bara sålt tjugo biljetter – med den vetskapen borde han snarare ha gjort tolkningen att tjejer säljer bättre, säger Karin Adelsköld. Efter att Adelsköld lade ut mejlet på sin blogg har konflikten eskalerat, och tidningen Amelia meddelade på måndagen att man avslutar samarbetet med Karin Adelsköld och kommer att genomföra evenemanget med Mårten Andersson. I ett uttalande skriver Amelias chefredaktör Åsa Lundegård att det beror på att Karin Adelsköld krävde ändrade villkor ”för de affärsavtal som ligger till grund för samarbetet” och att ”därför får nu arbetet fortlöpa utan Karin Adelsköld”. Under tisdagen valde komikerna Anna Blomberg och Josefin Johansson, som var bokade att uppträda på Comedy Queen, att hoppa av evenemanget. – Ja, det stämmer, jag har hoppat av. Det känns svårt att vara med på ett event som en av arrangörerna baktalat på grund av oss som deltar, och där den andra arrangören sparkar sin konsult för att denna påpekat och lyft fram detta, säger Josefin Johansson. Anna Blomberg säger att hon inte tyckte att det kändes roligt att vara med på evenemanget efter att Amelia avslutat samarbetet med Karin Adelsköld. – Jag tycker att Karin har varit väldigt modig. Det är en mansdominerad bransch, och det är lätt att tassa runt de här grabbiga killarna och hitta strategier för att hantera det. I stället gick hon ut offentligt, det är starkt, säger Anna Blomberg. Mårten Andersson menar att avhoppen är kontraproduktiva och drabbar tävlingen. – Jag tycker det är synd. Nu fokuserar vi framåt och inte på oss andra utan på att stötta våra finalister, säger Mårten Andersson. Karin Adelsköld står fast vid sitt beslut att publicera mejlet, trots att det bara var menat att läsas av en intern arbetsgrupp. – Det här är inte första gången han uttrycker liknande åsikter, och nu räcker det. Han är en stor spelare med enorm makt i branschen, och jag tycker att publiken ska veta vad han egentligen tycker, säger Karin Adelsköld. Vad tycker du om Amelias agerande? – Jag förstår att jag har satt dem i en krånglig situation. De bad mig att inte gå ut med mejlet, men jag var tvungen. Jag hade inte kunnat leva med mig själv annars. Jag hade inte gjort det om jag inte trodde att det skulle landa i något bra! Jag förstår att Amelia är arga, men jag tycker att det är ett märkligt val från en tidning som ska ta kvinnors parti, säger Karin Adelsköld. Åsa Lundegård på Amelia säger att hon beklagar att Karin Adelsköld inte upplevde att hennes kritik av Mårten Anderssons mejl togs på tillräckligt allvar när det skickades ut till arbetsgruppen. – Det är möjligt att jag borde ha gjort annorlunda, men jag förutsåg inte den situation som nu uppstått. Jag bedömde det som en fråga vi skulle diskutera i vår arbetsgrupp och att målet och fokus var måndagens event, säger Åsa Lundegård.


Högt spel bakom politikernas litteraturval

Summary: Politiker använder litteraturen för att föra ut sitt budskap, visa sin bildning men också för att skapa närhet till väljarna. Det menar Torbjörn Forslid och Anders Ohlsson i sin nya bok ”Statsministerns sommarläsning”.

De båda litteraturvetarnas utgångspunkt är att allt en politiker gör i offentligheten har en politisk innebörd. Ett av deras exempel i boken är när statsministern 2011 berättade att han läste Camilla Läckbergs deckare vilket fick en del av kultureliten att gå i taket. – Det var förstås inte för att han ville skryta med sin höga bildning som han berättade om detta. Han ville snarare markera närhet till många väljare och vad de läser på sin fritid, säger Torbjörn Forslid. Ett par år senare berättade Fredrik Reinfeldt att han läst Roslunds & Hellströms deckare och gav i ett tal detaljerade exempel på intrigerna som handlade om hur den grova brottsligheten fungerar. – Han använde böckerna för att få i gång en politisk debatt om hur man ska komma till rätta med trafficking och gängkriminaliteten, säger Anders Ohlsson. Förr var det vanligt att politikerna berättade om sina läsvanor för att imponera med sin bildning och klokskap. Allt började i de borgerliga partierna, men snart övertog arbetarrörelsen den här kultursynen, menar Torbjörn Forslid och Anders Ohlsson. Den tidigare moderatledaren Gösta Boman var kanske den siste borgerliga partiledaren som kunde citera Tegnér. Carl Bildt har inte alls använt skönlitteraturen i det politiska arbetet utan mest hänvisat till facklitteratur. – Även Fredrik Reinfeldt kommer från detta traditionella överklassparti men vill ha röster från en bredare bas. Det vore inte någon bra strategi för honom att fram- stå som en exklusiv elitist som främst läste Proust och Kafka. Det flesta av dagens politiker före- träder ett breddat bildningsbegrepp med plats också för populärlitteraturen. Torbjörn Forslid och Anders Ohlsson har även studerat politikernas egna författarskap. I Fredrik Reinfeldts bok ”Det sovande folket” som kom 1993 beskrev han hur de nyliberala och socialkonservativa idealen kan smältas samman eftersom inte alla kan eller vill leva som självständiga, hyperkapabla entreprenörer. – Boken innehåller både en dystopisk berättelse om livet i ett framtida socialdemokratiskt välfärdssamhälle och en fiktiv dagbok som ger en (utopisk) idealbild av en dag i en ung kvinnas liv. Även Miljöpartiets Gustav Fridolins bok ”Morfar skrev inga memoarer” och Sverigedemokraternas Jimmie Åkessons bok ”Satis polito” (som är latin och ska betyda ”välpolerad nog”) analyseras. – Gustav Fridolin påstår att hans bok om sin morfars liv inte är politisk. Vi menar att detta inte stämmer. Det är en politisk handling att ett år före valet ge ut en bok som hyllar det socialdemokratiska folkhemmet. Vi ser det som att Fridolin vill positionera sig inför möjligheten att bilda regering tillsammans med Socialdemokraterna. Jimmie Åkessons bok är närmast en programförklaring där han på nästan varje sida försvarar sig mot kritiker och meningsmotståndare, menar Anders Ohlsson. – Han försöker beskriva sig som en representant för ”verklighetens folk”, som en motvillig politiker som egentligen inte vill befinna sig i maktens centrum, men som självuppoffrande ställde upp när partiet kallade. De två från Lund Torbjörn Forslid och Anders Ohlsson är båda professorer i litteraturvetenskap vid Lunds universitet. De har tidigare publicerat ett flertal böcker i olika ämnen, bland annat de uppmärksammade ”Fenomenet Björn Ranelid” (2009) och ”Författaren som kändis” (2011). ”Statsministerns sommarläsning” (Roos & Tegnér) kommer ut den 20 maj. Tre frågor till partiledarna. 1. Vilka böcker har du skrivit? 2. Vilken bok läste du senast? 3. Vem är din favoritförfattare? Fredrik Reinfeldt (M) 1. Jag har inte skrivit några litterära eller faktaböcker, men har varit medskribent för skrifter som moderaterna gett ut. (Red. anm. Räknas inte ”Det sovande folket”?) 2.  Allätare och läser gärna deckare. (Red. anm. Tidigare favoriter är Camilla Läckbergs och Roslunds & Hellströms deckare.) 3. Inget svar. Expertkommentar: Tydligt populärkulturell inriktning. Deckare med fokus på vår egen tid och samhällsfrågor. Stefan Löfven (S) 1. Ingen. 2. ”Vi kom över havet” av Julie Otsuka. 3. Vilhelm Moberg. Expertkommentar: Prisade böcker med tydlig samhällsinriktning. Migration och integration i fokus hos Otsuka. Annie Lööf (C) 1. Jag har skrivit ett kapitel i antologin ”Med frihet följer ära” och ett kapitel i ”Position Sverige”. 2. Lena Anderssons ”Egenmäktigt förfarande”. 3. Vilhelm Moberg ligger mig varmt om hjärtat. Mycket tack vare ”Utvandrarna” som är en gripande skildring om viljan att skapa sig ett bättre liv i ett nytt land. Expertkommentar: Två moderna klassiker. ”Egenmäktigt förfarande” efter mindre än ett år. ”Utvandrarna” – kanske 1900-talets mest populära svenska roman. Göran Hägglund (KD) 1. ”Framtid i Europa” tillsammans med Anders Wijkman. 2. Alice Munros ”Kärlek, vänskap, hat.” Nu läser jag ”Nyponbuskar nyponbuskar hela vägen nyponbuskar” av Jan Gradvall. 3. Graham Greene, min svenska favorit är Lars Gustafsson. Expertkommentar: Klassiskt bildningsideal med säkra författarnamn som Munro, Greene och Gustafsson. Gradvall står här för den populärkulturella breddningen. Jonas Sjöstedt (V) 1. ”Masthugget Moskva Madrid”, ”Sammanflöden”, ”Sahara” och ”Spanska brev”. 2. Samlade dikter av Wislawa Szymborska. 3. Väinö Linna. Expertkommentar: Finkulturellt bildningsideal med författare som Nobelpristagaren Szymborska och klassikern Linna. Skriver dock själv deckare med politisk inriktning. Gustav Fridolin (MP) 1. ”Morfar skrev inga memoarer” och tre politiska böcker. 2. ”Ett extremt dyrt och livsfarligt sätt att värma vatten” av Åsa Moberg. 3. Fredrik Backman, annars alltid Charles Bukowski och i svensk historisk litteratur Ellen Key. Expertkommentar: Ett breddat bildningsbegrepp, där kvinnliga debattörer och intellektuella som Moberg och Key kombineras med kultförfattaren Bukowski och den ytterligt populärkulturelle Backman. Jan Björklund (FP) 1. ”Skolstart – dags för en ny skolpolitik” samt medverkan i ett flertal antologier. 2. Ingrid Carlbergs bok om Raoul Wallenberg och ”Barna Hedenhös” för yngste sonen. 3. Peter Englund är en författare jag återkommer till. Jag läser också deckare och då är det Viveca Sten som är favoriten. Expertkommentar: En blandad läsning av barnböcker, deckare och historiska böcker. Historia har lite karaktären av ”ämbetsmannakanon” bland manliga politiker. Jimmie Åkesson (SD) 1. ”Satis Polito”. 2. Maud Olofssons ”Jag är den jag är”. 3. Har läst mycket David Baldacci senaste tiden. Expertkommentar: Klassisk (politisk) biografi möter populär spänningslitteratur.


Bara S och Mp vill ger mer EU-pengar till kultur

Summary: Kulturfrågorna hamnar i skymundan i den svenska debatten inför EU-valet. Men när ungerska Krétakör ger sin pjäs "The party" på Göteborgs dans- och teaterfestival är det ekonomiska stödet från EU ändå helt avgörande.

I Krétakörs föreställning "The party" är det val i Ungern. Den fascistiskt anstrukne partiledaren The Boss driver en högerpopulism som går hem i distrikten, men ute på landsbygden gror motsättningarna. Föreställningen, med tillhörande demokratiskola för ungdomar, är en av flera där teatergruppen kritiserar den ungerska extremhögerns framgångar vilket nu straffat sig ekonomiskt. – För tre veckors sedan fick vi veta att vi inte längre får något statligt stöd. Vi är väldigt politiskt engagerade, vi praktiserade en del civil olydnad dessutom. Jag antar att det blir för mycket för dem, säger teaterchefen Márton Gulyás. Premiären kunde Krétakör spela hemma i Budapest, men sedan var pengarna slut. Nu ger de i stället "The party" på europeiska festivaler, som Göteborgs dans- och teaterfestival, som får en del av finansieringen från EU. – Utan det här stödet skulle vi aldrig kunna göra den här turnén, säger Márton Gulyás. Däremot kan inte kompaniet söka några EU-pengar för egen del. För det behövs nationell medfinansiering vilket man nu inte får. – Men vår situation är inte värst. Det finns skolor i Ungern där man inte ens får arrangera föredrag, situationen är absurd. Just nu är det väldigt tyst i Ungern, vår mission är att öppna samhället, att skapa en demokratisk process. Krétakörs gästspel i Göteborg är ett exempel på den typ av europeiska utbytesprojekt, i det här fallet mellan åtta scenkonstfestivaler, som prioriteras av EU:s enda renodlade kulturprogram, Kreativa Europa. Den konstnärliga korsbefruktningen hyllas inte minst av konstnärerna själva, men motarbetar samtidigt gästspel från andra världsdelar, menar kritikerna. – Kulturpolitik för oss handlar om hur politiken kan stödja kulturen på ett eller annat sätt. I EU och Bryssel handlar det mer om hur man kan använda kultur för att definiera Europa i kontrast till något annat. Jag är inte så säker på att det skulle bli den kulturpolitik som Sverige vill ha om EU:s kulturbudget skulle få mer pengar, säger EU-parlamentarikern Christofer Fjellner (M). EU:s samlade kulturstöd måste beskrivas som väldigt litet i förhållande till andra områden. Kreativa Europa har en budget på 1,46 miljarder euro för den kommande femårsperioden, vilket kan jämföras med jordbruksprogrammets 312,7 miljarder. Ändå är det bara Miljöpartiet och Socialdemokraterna som uttalat sig positiva till en större EU-budget för kulturen. – Det vore utmärkt om man omfördelade pengar från jordbruksbudgeten till kulturen. Men vi ska vara medvetna om att EU-budgeten aldrig kommer att bli en stor källa att ösa ur. Om vi ska behålla den europeiska mångfalden är grunden en stark kulturbudget i varje land, säger Marita Ulvskog (S). Cecilia Wikström (FP) menar att kulturen i stället i högre utsträckning kan skaffa sig pengar från andra sektorers stödprogram, exempelvis de regionala strukturfonderna. – När man gör de här ansökningarna måste man formulera varför projekten har ett europeiskt mervärde, och då ligger kulturen alltid bra till, sedan kan det vara så att man i Sverige inte riktigt har förstått det. Dror Feiler, konstnär och femte namn på Vänsterpartiets lista inför EU-valet, är visserligen djupt kritisk till svenska politikers ointresse för kulturfrågorna, men vill ändå inte ha en större kulturbudget i EU. – Det vore självklart roligt för dem som kan ta del av pengarna, men man måste också tänka på riktningen. Staterna ser alla möjligheter att slippa betala för kultur, mer pengar från EU skulle kunna dem möjlighet att säga: "Vi behöver inte betala för kulturen, det gör Bryssel". Fakta/EU:s kulturstöd • Kreativa Europa är EU:s enda stödprogram som enbart är inriktat på kultur. Inför den nya programperioden 2014 till 2020 höjdes anslaget med nio procent (EU-kommissionen hade föreslaget en höjning med drygt 35 procent). • Tyngdpunkten ligger på europeiska samarbetsprojekt, men Kreativa Europa omfattar även översättningsstöd, kulturpriser och de europeiska kulturhuvudstäderna, just nu Umeå och Riga. • EU-stödet kräver inhemsk medfinansiering. • Vilka projekt som får stöd via Kreativa Europa avgörs i Bryssel. • Nationella kulturprojekt kan få stöd även via bland annat EU:s strukturfonder. Där avgör svenska Tillväxtverket vilka svenska projekt som ska få ta del av pengarna. "Biffa upp kulturutskottet" Budgetens storlek och möjligheten till lagstiftning avgör vilka utskott svenska EU-parlamentariker väljer i Bryssel. Bara tre kan tänka sig att sitta i kultur- och utbildningsutskottet. Det visar en enkät som Sveriges Radios "Kulturnytt" har gjort bland riksdagspartiernas fem första namn plus Piratpartiet. Under den gångna mandatperioden har ingen svensk politiker suttit i utskottet. Förutom Anna Troberg, Piratpartiets ledare, kan Dror Feiler (V) och Marita Ulvskog (S) tänka sig göra det efter valet. – Men problemet med kulturutskottet är att det inte har någon lagstiftande makt. Flera kulturfrågor hamnar i industriutskottet där jag sitter, mediefrågor som digital utveckling till exempel. Där sitter även före detta kulturministrar från Spanien och Frankrike, säger Marita Ulvskog som tycker att kulturutskottet borde "biffas upp" och få mer lagstiftande makt. Cecilia Wikström (FP) tycker att hon gör större nytta för kulturen i det rättsliga utskottet samt i det som har hand om medborgerliga fri- och rättigheter. Där hamnar till exempel alla frågor om upphovsrätt och yttrandefrihet.


Edda Magnason får stipendium

Summary: Sångerskan, låtskrivaren och musikern Edda Magnason får årets Ulla Billquist-stipendium.

Stipendiet uppgår till 25.000 kronor och har delats ut av Folkets Hus och Parker sedan 1984. Ulla Billquist-stipendiet ska gå till en kvinnlig artist som ”genom sitt artisteri berikar den svenska musikscenen”. Edda Magnason mottog utmärkelsen vid en ceremoni på Bio Rio i Stockholm på onsdagen. I sin motivering skriver juryn bland annat att sångerskan är ”en konstnär som vågar och vill gå sin egen väg. Edda Magnason är samhällsengagerad samtidigt som hon bygger egna fantasifulla musikaliska rum – där vi alla är välkomna”. Den 29-åriga Edda Magnason debuterade som skivartist med ett självbetitlat album 2010 och året därpå kom uppföljaren ”Goods”. Hon fick stor uppmärksamhet när hon spelade Monica Zetterlund i långfilmen ”Monica Z”. Edda Magnason belönades med en Guldbagge för sin insats i filmen som blev den mest sedda på svenska biografer förra året. Hon släppte även en skiva med musiken från filmen och blev nominerad till en Grammis för sina tolkningar av Monica Zetterlunds klassiker.


Nestorn tar Bruckner till molnet

Summary: Daniel Barenboim ger ut en heldigital utgåva av Anton Bruckners tre första symfonier – ett tydligt tecken på att även den klassiska musiken anpassas till nya sätt att lyssna.

I “Moonrise kingdom” utgjorde Benjamin Brittens musik en väsentlig del av berättandet och jag kan inte sluta leka med tanken på att regissören Wes Anderson borde ha använt Brucknersymfonier som soundtrack till sin senaste film “The Grand Budapest Hotel”. Inte för att den österrikiske tonsättarens musik på något sätt skulle vara lika kitschig som den chockrosa kulissen i Andersons la belle époque-skröna, utan för att den på ett lika storslaget romantiskt vis sluter sig kring världen av i går. Mot fonden av det sena 1800-talets progressiva kulturklimat i Wien har Bruckner betraktats som både konservativ och radikal; orkestreringen är Wagnersk, men formen går tillbaka på barocken. Egenskaper som nu får Daniel Barenboim att i introduktionsvideon till sin nya heldigitala Brucknerutgåva tala om musikens djuplodande strukturer i termer av ”arkeologiska expeditioner”. Den sjuttioettårige dirigentens förhållningssätt är på många sätt sympatiskt. Med ambitionen att väcka ett större intresse för klassisk musik hos den uppkopplade världen av i dag har han – i partnerskap med Universal – startat egna labeln Peral Music som kommer att satsa enbart på skivor för nedladdning. Att Barenboim inleder projektet – och därmed också sin tredje Brucknercykel – med tonsättarens tre första (och minst populära) symfonier känns också mer genuint än publikfriande. Tillsammans med sitt Staatskapelle Berlin lyfter han ofta på ett suveränt (men ibland något nyckfullt) sätt fram musikens teatrala dimensioner och sångbara kvaliteter. Ta bara de välformulerade bleckblåskontrasterna några minuter in i första symfonins inledande allegro. Den Wagnerluttrade operaorkesterns dramatiskt anlagda sound torde annars vara bäst lämpat för de senare symfonierna – som i Barenboims liveinspelade Brucknersjua, utgiven på cd häromåret (DG). Men symfoni nr 3 – Bruckners konstnärliga genombrott, tillika ”Wagnersymfoni” – får även i den småskrala finalen en mer solid mognad med ordlöst operatänk. Lyskraften i symfoni nr 2 går heller inte att ta miste på med Beethovenvibrerande stråkar och briljanta detaljer. Men det så kallade ”Brucknerproblemet” – alltså förvirringen kring de otaliga versioner och utgåvor som föreligger av tonsättarens flerfaldigt reviderade symfonier – inbjuder också till större tolkningsfriheter. För Brucknerkonnässören finns nu också en hörvärd och kommunikativ kammarreduktion av just tvåan, där Trevor Pinnock och The Royal Academy of Music Soloists Ensemble plockar fram Schubertcharmen genom Anthony Paynes effektiva kammararrangemang. Pinnocks album (både cd och digitalt) ingår i en serie som tagit fasta på Arnold Schönbergs visioner att presentera symfonisk musik i ett mer intimt och exklusivt sammanhang; Schönberg grundade delvis sitt musiksällskap 1918 som en reaktion mot musikens kommersialisering i efterkrigstidens Wien. Att samma musik nu genom två separata digitalutgåvor blir föremål för ett tillgängliggörande – om man så vill marknadsanpassning – av en genre som i dag bara står för en bråkdel av den totala nedladdningen visar på en ny trend som kan vara avgörande för den klassiska musikens framtid. Vilket format vi väljer betyder mindre än att vi verkligen lyssnar – utan att fingra på mobilen. Bästa spår: Första satsen i symfoni nr 1 med Barenboim och första satsen i symfoni nr 2 med Pinnock. Den klassiska musikens digitala framtid Nya kvalitetskrav I aprilnumret av anrika tidskriften Gramophone (som numera går att läsa i app-version) spekulerade ledaren över om den klassiska musiken – med sina krav på god ljudkvalitet – kan komma att leda utvecklingen för de digitala ljudformaten. Tilläggas kan att cd-längden lär ha anpassats efter Beethovens nia. Ökad tillgänglighet Även den klassiska skivbranschen står inför en övergångsperiod och den digitala direktheten har många fördelar. Inte minst för att de gamla distributionskanalerna för fysiska skivor ofta innebär långa leveranstider från europeiska centrallager och för att det matchar dagens mobila lyssningsvanor. Högre ljudkvalitet Jämfört med vinylskivan har cd-formatet betydligt sämre ljudkvalitet och dynamik. Digitala ljudfiler kan rent av vara bättre, men det gäller att hitta rätt. Hos skivbolag som Linn Records (www.linnrecords.com) kan man enkelt välja: från studio master-kvalitet (bäst) till komprimerade mp3-filer (sämst). Peral Music Barenboims nya label (www.peralmusic.com) laseras som ett digitalt skivbolag för ”det tänkande örat” och kommer att presentera Barenboim som dirigent med såväl Staatskapelle Berlin som Väst-Östliga Divanorkestern, samt som pianist och kammarmusiker. Ska också tillhandahålla utbildningsmaterial. Skivomslagets död? På Itunes finns ofta digitala skivhäften att ladda ned, men till Peral Musics Brucknerutgåva har Barenboim nöjt sig med att spela in ett introducerande videoklipp. Intressant i sig, men för mer detaljerad information om verken och inspelningen saknar man en booklet eller åtminstone en tydligare sajt.


Massakern i Jedwabne. Han skrev ”Vår klass” om den ohyggliga händelsen

Summary: Förra helgen var det nypremiär på Teater Galeasens hyllade uppsättning av ”Vår klass”. Den handlar om hur invånarna i den polska byn Jedwabne en julidag 1941 förde sina judiska grannar till en lada och torterade och brände dem till döds. Boklördag träffar Tadeusz Slobodzianek som skrev pjäsen som fått många polacker att reagera starkt.

10 juli 1941 blev byn Jedwabnes polsk-judiska befolkning infösta i en lada där de torterades och brändes till döds. Under 60 år tystades händelsen ned och det påstods att det var nazisterna som stod bakom massmordet i Jedwabne i nordöstra Polen. Det var historikern Jan Tomasz Gross som först beskrev vad som verkligen hände, att det var byns polska befolkning som utfört pogromen. Hans bok ”Neighbors” möttes av ramaskri och väckte stor debatt när den kom 2001. För många polacker var sanningen om deras landsmän alltför svår att ta till sig och de vägrade att tro på Gross. Det gjorde däremot den polska dramatikern Tadeusz Slobodzianek. – Jag läste ”Neighbors” under en natt och visste direkt att allt var sant. Det var en chock, säger han när vi träffas i Warszawa. ”Vår klass” hade premiär på Teater Galeasen i höstas. Föreställningen hyllades av en enig kritikerkår och blev snabbt utsåld. – För mig har Sverige alltid framstått som ett land utan problem. Därför blev jag förvånad över pjäsens framgång. Det visar att det finns demoner under den trygga ytan, säger Tadeusz Slobodzianek. När jag såg den svenska föreställningen kände jag en stark spänning i rummet. ”Vår klass” kretsar kring en skolklass bestående av fem katoliker och fem judar. Från början oskuldsfulla barn – som vilken klass som helst. Men deras omvärld förändras: Först ockuperar ryssarna, sedan tyskarna. Historien gör de forna klasskamraterna till fiender. Vi följer dem från tidig barndom in i döden; ingen får ett lyckligt liv. Pjäsens bärande scen är massakern i Jedwabne. Tadeusz Slobodzianek har utgått från den verkliga händelsen, även om byn aldrig nämns vid namn. Det har förstås ett symbolvärde; Tadeusz Slobodzianek vill visa att mänskliga mekanismer är universella och att handlingen skulle ha kunnat äga rum var som helst i världen. – Jag skildrar inte hur saker och ting verkligen gick till i Jedwabne, det här är min subjektiva sanning, säger han bestämt. Tadeusz Slobodzianek är artig men distanserad. Han är noga med att påpeka att ”Vår klass” varken är en adaption av Anna Bikonts ”Vi från Jedwabne” eller Gross ”Neighbors”, som det ibland påstås. – Anna Bikonts bok gjorde enormt intryck på mig men är verkligen inte min enda källa – jag har själv läst det mesta som går att läsa om ämnet. Men visst är flera av karaktärerna i min pjäs inspirerade av verkliga personer som levde i Jedwabne. Vi träffar Tadeusz Slobodzianek på hans kontor i Teatr Dramatyczny i Kulturpalatset, mitt i Warszawas centrum bland skyskrapor och bullrigt trafikerade gator. Men han växte upp i Bialystok – drygt en timmes resa från Jedwabne – och bodde där även under en period i vuxen ålder. – Jag känner mycket väl till den sortens personer som utförde dådet. Jag har träffat dem i min egen hemstad, säger han. Liknande pogromer som den i Jedwabne utfördes även i andra närliggande orter. Tadeusz Slobodzianek insåg att det lika gärna hade kunnat inträffa i Bialystok. – Det berörde mig djupt och det var delvis därför jag ville skriva något om Jedwabne. På väggarna hänger inramade affischer av ”Vår klass”. Pjäsen har gjort succé världen över. I Polen möttes den dock inte bara av lovord. – Jag vill påstå att ”Vår klass” är en av vår tids mest kontroversiella polska pjäser. Recensionerna var alltifrån entusiastiska till hatiska, säger Tadeusz Slobodzianek. Han berättar att vissa kritiker menade att pjäsen var antipolsk medan andra anklagade den för att vara antijudisk. – Jag är glad att alla tolkade pjäsen olika. Det visar att den uppfyller min idé; den ska fungera som en spegel där var och en ser sig själv. Somliga ansåg att han själv borde ta tydligare ställning i pjäsen. – Men det är inte min roll att döma mina karaktärer. Jag vill ställa frågan: Hur skulle du själv bete dig i en sådan situation? Jag kan inte göra en tydlig indelning i goda och onda – ingenting är svart eller vitt. När jag såg den polska versionen av ”Vår klass” i Warszawa skrattade förvånande nog vissa i publiken. – Många brukar gråta samtidigt som andra kiknar av skratt. Och en del skrattar och gråter samtidigt, säger Tadeusz Slobodzianek. Skratt kan vara ett sätt att hantera starka känslor. När pjäsen fortfarande var på idéstadiet blev han och Anna Bikont vänner. Han följde med på några av hennes reportageresor för ”Vi från Jedwabne”. När hon sedan läste pjäsen uppstod det meningsskiljaktigheter mellan dem, berättar Bikont när vi träffas hemma hos henne i ett lugnt område i Warszawa. – Det var en märklig känsla. För mig var ju flera av Tadeusz Slobodzianeks karaktärer levande människor som jag lärt känna. ”Wladek och Rachelka är ju inte alls som i verkligheten”, sa jag till honom. Men han var noga med att påpeka att de var fiktiva karaktärer. Den trivsamt inredda lägenheten domineras av böcker; många behandlar olika judiska ämnen. – Sedan jag skrev ”Vi från Jedwabne” läser jag mest om Förintelsen eller om polsk-judiska frågor, berättar Anna Bikont på sitt lugna och eftertänksamma sätt, ledigt uppkrupen i en fåtölj. Hon började arbeta med boken när debatten om ”Neighbors” bröt ut. Även i intellektuella kretsar tvivlade många på huruvida det verkligen var polacker som utfört pogromen i Jedwabne. – Chocken var så stor att många polacker inte kunde ta till sig det Gross skrev. Det var bara enstaka personer som förstod att allt faktiskt var sant. Anna Bikont såg det som sin journalistiska mission att gräva vidare i fallet Jedwabne. Att hitta vittnen och att prata med alla som på olika sätt berörts. Från början var tanken att det bara skulle bli några reportage, men till Bikonts förvåning ville inte hennes tidning Gazeta Wyborcza, som hon var med och grundade, publicera dem. Hon bestämde sig för att ta tjänstledigt och ägna all tid och kraft åt Jedwabne. Resorna till byn blev många. Hon gjorde också flera utlandsresor för att träffa personer som kunde leda henne närmare sanningen. Arbetet med boken kan liknas vid en fyra år lång besatthet. – Jag jobbade till långt in på natten så gott som varje dag, även på helgerna. Jedwabne blev mitt liv. ”Vi från Jedwabne” är inte bara ett historiskt dokument. Det är också Anna Bikonts egen personliga historia. En del av boken är uppbyggd som en dagbok där vi får följa hennes arbete. Hon skriver om hur hon först vid 33 års ålder fick reda på att hon har judiskt påbrå. Ett slumpartat samtal med en kusin ledde till upptäckten. – Jag hade inte haft en aning om att min mamma var judinna. Hon hade gömt sig på den ariska sidan under kriget. Hon hade dolt det väl. När jag fick veta det blev mamma förbannad – så djupt rotad var hennes skräck. Hon var övertygad om att min judiska identitet skulle få mig att känna mig utanför och utesluten. Men jag blev jätteglad och ringde runt till mina vänner och sa: ”Jag är judinna”. Märkligt nog visade det sig att de flesta redan förstått det. Inom Warszawas förhållandevis liberala och intellektuella kretsar var antisemitism inte något som hon märkt av. Det var först när hon genom arbetet med boken vistades på den polska landsbygden som hon mötte djupt och innerligt judehat. – Jag hade aldrig kunnat ana att det var så illa. Vissa människor i dagens Jedwabne var glada över att judarna blev mördade. ”Vi från Jedwabne” är skrämmande och plågsam läsning. Den ohyggliga antisemitismen och invånarnas levnadsöden drabbade Anna Bikont hårt. Men det som smärtade mest var vänners och bekantas reaktioner. – Många sa: ”Varför ska du strö salt i såren, varför ska du ta upp det här?” De tyckte att det var viktigt att tänka på polackernas bästa och att det kan skada det polska folket att skriva om Jedwabne. Jag vet inte om man kan kalla det för antisemitism, det var snarare brist på empati. Det var verkligen inte något jag hade förväntat mig av folk på tidningen eller i min bekantskapskrets. Plötsligt förstod Anna Bikont vad hennes mamma menat när hon sagt att de judiska rötterna skulle kunna få henne att känna sig utesluten. – Folk sa att mitt judiska påbrå gjorde att jag inte kunde vara objektiv när jag skrev boken. Jag upplevde att jag var tvungen att bevisa att jag var en god polack. Hon säger att hon kände sig främmande i sitt eget land. – Jag ville emigrera. Hade det inte varit för mina döttrar så hade jag lämnat Polen. Jag försökte att resa bort så ofta jag kunde. Varje gång när jag satt på flyget hem kände jag en rent fysisk smärta och fick problem att andas. När ”Vi från Jedwabne” väl gavs ut och möttes av positiva reaktioner mådde Anna Bikont bättre. Hon var själv förvånad; hon hade varit på Gross författarträffar där han blev hårt ansatt och hade förväntat sig samma sak. – Tadeusz Slobodzianek erbjöd sig till och med att vara min säkerhetsvakt. Enligt opinionsundersökningar blev antisemitismen i Polen större efter Gross bok. Men samtidigt ökade en annan grupp: antiantisemiterna, som är oroade över den polska antisemitismen och vill bekämpa den. De kom på mina författarträffar och det var en tröst. Min bok förändrade mångas syn på det som hände i Jedwabne. Bad någon av dina vänner eller kolleger dig om ursäkt när boken väl kommit ut? – Nej, faktiskt inte en enda person. Folk sa att boken var fantastisk, men ingen sa: ”Jag hade fel”. Enligt Anna Bikont har en annan sak förändrats sedan sanningen om Jedwabne uppdagades – att den stora judiska delen av den polska befolkningen äntligen får ta plats i landets historia. – Förut låtsades man som om judarna inte funnits. Hur ser det ut i Jedwabne i dag? – Jag var där för några år sedan. Känslorna hade svalnat något, men det var fortfarande svårt att hitta vägen till den judiska begravningsplatsen och till minnestavlan. I höst kommer Anna Bikonts reportagebok ”Vi från Jedwabne” ut på svenska på Atlas förlag.  Flera orter drabbades Pogromen i Jedwabne 1941 föste byn Jedwabnes polska befolkning in sina judiska grannar i en lada där de torterades och brändes levande till döds. Massakern påstods länge ha varit utförd av nazisterna; först 60 år senare kom sanningen fram i och med Jan Tomasz Gross bok ”Neighbors. The destruction of the Jewish community in Jedwabne” (2001). Gross bok skakade om Polen. Det visade sig att liknande pogromer ägt rum även i närliggande orter. Bilden av att polacker faktiskt inte bara varit offer under kriget utan också förövare växte fram. Gross vetenskapliga metoder och källor blev ifrågasatta och vissa anklagade honom för att ljuga. Gross menar att 1 600 judar mördades i pogromen i Jedwabne. Andra har uppskattat siffran till mellan 340 och 400. Under en minneshögtid på 60-årsdagen, 10 juli 2001, bad Polens dåvarande president Aleksander Kwasniewski officiellt om ursäkt för massakern, vilket en del polacker kritiserade honom för. Judar i Polen Före andra världskriget fanns det drygt tre miljoner judar i Polen. Cirka 90 procent blev mördade under Förintelsen. Efter kriget lämnade många av de få judar som fanns kvar landet. 1968 ägde en antisemitisk kampanj rum och runt 13 000–20 000 emigrerade. Uppgifterna om hur många judar som funnits i Polen och hur många som lämnat landet skiljer sig åt. På samma sätt är det svårt att fastställa hur många judar som lever i Polen i dag, men man brukar uppskatta siffran till mellan 5.000 till 12.000. Trots att den polska antisemitismen är utbredd minskar den enligt opinionsundersökningar.


Hon ligger etta på ryska Itunes

Summary: Ett dygn efter segern i Eurovision song contest har Conchita Wursts ”Rise like a Phoenix” nått toppen av Itunes listor över mest nedladdade låtar i Ryssland.

Conchita Wurst ligger etta på ryska Itunes. Ett dygn efter segern i Eurovision song contest har ”Rise like a Phoenix” nått toppen av Itunes listor över mest nedladdade låtar inte bara i Finland, Grekland, Malta, Luxemburg, Grekland och Ukraina, utan även i landet där kritiken mot österrikiska Conchita Wursts vinst har varit skarpast. Ryska Itunesanvändare tycks vara mer förtjusta i Eurovisionsegraren än vissa av landets politiker och medier. I en rysk statlig tv-kanal talade Vladimir Zjirinovskij, partiledare för Rysslands liberaldemokratiska parti, om en ”gränslös vrede” över Conchita Wursts vinst, som han beskrev som ”slutet för Europa”. Han tillade: ”För 50 år sedan ockuperade Sovjetunionen Österrike. Det var ett misstag att släppa landet fritt. Vi skulle ha stannat”. Ryssland bidrog med sju poäng till Conchita Wursts seger. ”Det här projektet bygger på tolerans, acceptans och kärlek”, sa Conchita Wurst på presskonferensen efter omröstningen, då hon också passade på att hälsa till Rysslands president Vladimir Putin.


Summary: Warszawa. Förra helgen var det nypremiär på Teater Galeasens hyllade uppsättning av ”Vår klass”. Den handlar om hur invånarna i den polska byn Jedwabne en julidag 1941 förde sina judiska grannar till en lada och torterade och brände dem till döds. Boklördag träffar Tadeusz Slobodzianek som skrev pjäsen som fått många polacker att reagera starkt.

10 juli 1941 blev byn Jedwabnes polsk-judiska befolkning infösta i en lada där de torterades och brändes till döds. Under 60 år tystades händelsen ned och det påstods att det var nazisterna som stod bakom massmordet i Jedwabne i nordöstra Polen. Det var historikern Jan Tomasz Gross som först beskrev vad som verkligen hände, att det var byns polska befolkning som utfört pogromen. Hans bok ”Neighbors” möttes av ramaskri och väckte stor debatt när den kom 2001. För många polacker var sanningen om deras landsmän alltför svår att ta till sig och de vägrade att tro på Gross. Det gjorde däremot den polska dramatikern Tadeusz Slobodzianek. – Jag läste ”Neighbors” under en natt och visste direkt att allt var sant. Det var en chock, säger han när vi träffas i Warszawa. ”Vår klass” hade premiär på Teater Galeasen i höstas. Föreställningen hyllades av en enig kritikerkår och blev snabbt utsåld. – För mig har Sverige alltid framstått som ett land utan problem. Därför blev jag förvånad över pjäsens framgång. Det visar att det finns demoner under den trygga ytan, säger Tadeusz Slobodzianek. När jag såg den svenska föreställningen kände jag en stark spänning i rummet. ”Vår klass” kretsar kring en skolklass bestående av fem katoliker och fem judar. Från början oskuldsfulla barn – som vilken klass som helst. Men deras omvärld förändras: Först ockuperar ryssarna, sedan tyskarna. Historien gör de forna klasskamraterna till fiender. Vi följer dem från tidig barndom in i döden; ingen får ett lyckligt liv. Pjäsens bärande scen är massakern i Jedwabne. Tadeusz Slobodzianek har utgått från den verkliga händelsen, även om byn aldrig nämns vid namn. Det har förstås ett symbolvärde; Tadeusz Slobodzianek vill visa att mänskliga mekanismer är universella och att handlingen skulle ha kunnat äga rum var som helst i världen. – Jag skildrar inte hur saker och ting verkligen gick till i Jedwabne, det här är min subjektiva sanning, säger han bestämt. Tadeusz Slobodzianek är artig men distanserad. Han är noga med att påpeka att ”Vår klass” varken är en adaption av Anna Bikonts ”Vi från Jedwabne” eller Gross ”Neighbors”, som det ibland påstås. – Anna Bikonts bok gjorde enormt intryck på mig men är verkligen inte min enda källa – jag har själv läst det mesta som går att läsa om ämnet. Men visst är flera av karaktärerna i min pjäs inspirerade av verkliga personer som levde i Jedwabne. Vi träffar Tadeusz Slobodzianek på hans kontor i Teatr Dramatyczny i Kulturpalatset, mitt i Warszawas centrum bland skyskrapor och bullrigt trafikerade gator. Men han växte upp i Bialystok – drygt en timmes resa från Jedwabne – och bodde där även under en period i vuxen ålder. – Jag känner mycket väl till den sortens personer som utförde dådet. Jag har träffat dem i min egen hemstad, säger han. Liknande pogromer som den i Jedwabne utfördes även i andra närliggande orter. Tadeusz Slobodzianek insåg att det lika gärna hade kunnat inträffa i Bialystok. – Det berörde mig djupt och det var delvis därför jag ville skriva något om Jedwabne. På väggarna hänger inramade affischer av ”Vår klass”. Pjäsen har gjort succé världen över. I Polen möttes den dock inte bara av lovord. – Jag vill påstå att ”Vår klass” är en av vår tids mest kontroversiella polska pjäser. Recensionerna var alltifrån entusiastiska till hatiska, säger Tadeusz Slobodzianek. Han berättar att vissa kritiker menade att pjäsen var antipolsk medan andra anklagade den för att vara antijudisk. – Jag är glad att alla tolkade pjäsen olika. Det visar att den uppfyller min idé; den ska fungera som en spegel där var och en ser sig själv. Somliga ansåg att han själv borde ta tydligare ställning i pjäsen. – Men det är inte min roll att döma mina karaktärer. Jag vill ställa frågan: Hur skulle du själv bete dig i en sådan situation? Jag kan inte göra en tydlig indelning i goda och onda – ingenting är svart eller vitt. När jag såg den polska versionen av ”Vår klass” i Warszawa skrattade förvånande nog vissa i publiken. – Många brukar gråta samtidigt som andra kiknar av skratt. Och en del skrattar och gråter samtidigt, säger Tadeusz Slobodzianek. Skratt kan vara ett sätt att hantera starka känslor. När pjäsen fortfarande var på idéstadiet blev han och Anna Bikont vänner. Han följde med på några av hennes reportageresor för ”Vi från Jedwabne”. När hon sedan läste pjäsen uppstod det meningsskiljaktigheter mellan dem, berättar Bikont när vi träffas hemma hos henne i ett lugnt område i Warszawa. – Det var en märklig känsla. För mig var ju flera av Tadeusz Slobodzianeks karaktärer levande människor som jag lärt känna. ”Wladek och Rachelka är ju inte alls som i verkligheten”, sa jag till honom. Men han var noga med att påpeka att de var fiktiva karaktärer. Den trivsamt inredda lägenheten domineras av böcker; många behandlar olika judiska ämnen. – Sedan jag skrev ”Vi från Jedwabne” läser jag mest om Förintelsen eller om polsk-judiska frågor, berättar Anna Bikont på sitt lugna och eftertänksamma sätt, ledigt uppkrupen i en fåtölj. Hon började arbeta med boken när debatten om ”Neighbors” bröt ut. Även i intellektuella kretsar tvivlade många på huruvida det verkligen var polacker som utfört pogromen i Jedwabne. – Chocken var så stor att många polacker inte kunde ta till sig det Gross skrev. Det var bara enstaka personer som förstod att allt faktiskt var sant. Anna Bikont såg det som sin journalistiska mission att gräva vidare i fallet Jedwabne. Att hitta vittnen och att prata med alla som på olika sätt berörts. Från början var tanken att det bara skulle bli några reportage, men till Bikonts förvåning ville inte hennes tidning Gazeta Wyborcza, som hon var med och grundade, publicera dem. Hon bestämde sig för att ta tjänstledigt och ägna all tid och kraft åt Jedwabne. Resorna till byn blev många. Hon gjorde också flera utlandsresor för att träffa personer som kunde leda henne närmare sanningen. Arbetet med boken kan liknas vid en fyra år lång besatthet. – Jag jobbade till långt in på natten så gott som varje dag, även på helgerna. Jedwabne blev mitt liv. ”Vi från Jedwabne” är inte bara ett historiskt dokument. Det är också Anna Bikonts egen personliga historia. En del av boken är uppbyggd som en dagbok där vi får följa hennes arbete. Hon skriver om hur hon först vid 33 års ålder fick reda på att hon har judiskt påbrå. Ett slumpartat samtal med en kusin ledde till upptäckten. – Jag hade inte haft en aning om att min mamma var judinna. Hon hade gömt sig på den ariska sidan under kriget. Hon hade dolt det väl. När jag fick veta det blev mamma förbannad – så djupt rotad var hennes skräck. Hon var övertygad om att min judiska identitet skulle få mig att känna mig utanför och utesluten. Men jag blev jätteglad och ringde runt till mina vänner och sa: ”Jag är judinna”. Märkligt nog visade det sig att de flesta redan förstått det. Inom Warszawas förhållandevis liberala och intellektuella kretsar var antisemitism inte något som hon märkt av. Det var först när hon genom arbetet med boken vistades på den polska landsbygden som hon mötte djupt och innerligt judehat. – Jag hade aldrig kunnat ana att det var så illa. Vissa människor i dagens Jedwabne var glada över att judarna blev mördade. ”Vi från Jedwabne” är skrämmande och plågsam läsning. Den ohyggliga antisemitismen och invånarnas levnadsöden drabbade Anna Bikont hårt. Men det som smärtade mest var vänners och bekantas reaktioner. – Många sa: ”Varför ska du strö salt i såren, varför ska du ta upp det här?” De tyckte att det var viktigt att tänka på polackernas bästa och att det kan skada det polska folket att skriva om Jedwabne. Jag vet inte om man kan kalla det för antisemitism, det var snarare brist på empati. Det var verkligen inte något jag hade förväntat mig av folk på tidningen eller i min bekantskapskrets. Plötsligt förstod Anna Bikont vad hennes mamma menat när hon sagt att de judiska rötterna skulle kunna få henne att känna sig utesluten. – Folk sa att mitt judiska påbrå gjorde att jag inte kunde vara objektiv när jag skrev boken. Jag upplevde att jag var tvungen att bevisa att jag var en god polack. Hon säger att hon kände sig främmande i sitt eget land. – Jag ville emigrera. Hade det inte varit för mina döttrar så hade jag lämnat Polen. Jag försökte att resa bort så ofta jag kunde. Varje gång när jag satt på flyget hem kände jag en rent fysisk smärta och fick problem att andas. När ”Vi från Jedwabne” väl gavs ut och möttes av positiva reaktioner mådde Anna Bikont bättre. Hon var själv förvånad; hon hade varit på Gross författarträffar där han blev hårt ansatt och hade förväntat sig samma sak. – Tadeusz Slobodzianek erbjöd sig till och med att vara min säkerhetsvakt. Enligt opinionsundersökningar blev antisemitismen i Polen större efter Gross bok. Men samtidigt ökade en annan grupp: antiantisemiterna, som är oroade över den polska antisemitismen och vill bekämpa den. De kom på mina författarträffar och det var en tröst. Min bok förändrade mångas syn på det som hände i Jedwabne. Bad någon av dina vänner eller kolleger dig om ursäkt när boken väl kommit ut? – Nej, faktiskt inte en enda person. Folk sa att boken var fantastisk, men ingen sa: ”Jag hade fel”. Enligt Anna Bikont har en annan sak förändrats sedan sanningen om Jedwabne uppdagades – att den stora judiska delen av den polska befolkningen äntligen får ta plats i landets historia. – Förut låtsades man som om judarna inte funnits. Hur ser det ut i Jedwabne i dag? – Jag var där för några år sedan. Känslorna hade svalnat något, men det var fortfarande svårt att hitta vägen till den judiska begravningsplatsen och till minnestavlan. Jag hade aldrig kunnat ana att det var så illa. Vissa människor i dagens Jedwabne var glada över att judarna blev mördade. Författaren och journalisten Anna Bikont Pogromen i Jedwabne 1941 föste byn Jedwabnes polska befolkning in sina judiska grannar i en lada där de torterades och brändes levande till döds. Massakern påstods länge ha varit utförd av nazisterna; först 60 år senare kom sanningen fram i och med Jan Tomasz Gross bok ”Neighbors. The destruction of the Jewish community in Jedwabne” (2001). Gross bok skakade om Polen. Det visade sig att liknande pogromer ägt rum även i närliggande orter. Bilden av att polacker faktiskt inte bara varit offer under kriget utan också förövare växte fram. Gross vetenskapliga metoder och källor blev ifrågasatta och vissa anklagade honom för att ljuga. Gross menar att 1 600 judar mördades i pogromen i Jedwabne. Andra har uppskattat siffran till mellan 340 och 400. Under en minneshögtid på 60-årsdagen, 10 juli 2001, bad Polens dåvarande president Aleksander Kwasniewski officiellt om ursäkt för massakern, vilket en del polacker kritiserade honom för. Judar i Polen Före andra världskriget fanns det drygt tre miljoner judar i Polen. Cirka 90 procent blev mördade under Förintelsen. Efter kriget lämnade många av de få judar som fanns kvar landet. 1968 ägde en antisemitisk kampanj rum och runt 13 000–20 000 emigrerade. Uppgifterna om hur många judar som funnits i Polen och hur många som lämnat landet skiljer sig åt. På samma sätt är det svårt att fastställa hur många judar som lever i Polen i dag, men man brukar uppskatta siffran till mellan 5 000 till 12 000. Trots att den polska antisemitismen är utbredd minskar den enligt opinionsundersökningar.


Så gick det till när svensken blev blond

Summary: 1800-talets nationalistiska historiemåleri formade föreställningar om det typiskt svenska som påverkar oss än i dag. Bland annat blev karolinerna i Gustaf Cederströms Karl XII:s likfärd blondare i den andra versionen. DN:s Birgitta Rubin har sett en angelägen utställning i Göteborg.

”En målad historia” på Göteborgs konstmuseum är en unik utställning om 1800-talets storvulna, svenska historiemåleri. Ingen har tidigare granskat denna en gång så förnäma akademiska genre med genus- och mångfaldsperspektiv. Faktum är att historiemåleriet knappt har engagerat konstvetarna alls sedan förra sekelskiftet, då både motiv, stil och storlek blev hopplöst passé. I stället matas vi med nya utställningar och böcker om den påföljande generationen med franskinfluerade friluftsmålare som Anders Zorn, Carl Larsson, Karl Nordström, Eva Bonnier. De drog till Paris i protest mot Konstakademiens konservativa undervisning och deras urmodiga svenska lärare glömdes bort. Fast bara till namnen visar denna högintressanta utställning. Historiemålarnas dramer med hjältekungar, lojala soldater och strävsamma undersåtar har levt vidare genom reproduktioner i tidskrifter, kalendrar och framför allt skolböcker. Därigenom har motiv som ”Karl XII:s likfärd” präntats in i ett allmänt medvetande och målningarnas visuella retorik och känsloladdade scener utvecklats i andra bildmedier; från nyhetsfotografi och historisk spelfilm, till tecknade serier och datorspel. Utställningen ger flera exempel på denna koppling. Allra bäst i salen med den ”filmiska” panoramamålningen ”Gustav II Adolf före slaget vid Lützen”. Nils Forsberg kämpade i två decennier med den 20 kvadratmeter stora och idealiserade krigsscenen, där en övertänd kung eldar på sina soldater. Slutligen klar år 1900 hade modernismen slagit igenom och detta nationalistiska praktpekoral hamnade i malpåse. Nu hänger det och andra krigsmotiv med Gustav II Adolf mitt emot en skärm med utdrag ur ”Arn”. Filmens högspända fältslag och sentimentala hjältescener är ett tragikomiskt kvitto på att historiemåleriets bildretorik ekar än i dag. Det även gäller föreställningar om svenskhet i stort, såväl yttre som inre ideal, visar denna tvärvetenskapliga utställning. Historiemåleriets syfte var ju en gång att legitimera den moderna nationalstaten, skapa moraliska förebilder och forma en nationell identitet. Med eldunderstöd från den framväxande, pseudovetenskapliga rasbiologin. Jag kan bara applådera ambitionerna bakom utställningen och det fleråriga forskningsprojektet - så här ska ett seriöst museum arbeta i dag! Även konst som är ringaktad och obekväm, till och med giftstämplad, är viktig att diskutera. En förutsättning är också att Nationalmuseum deltar i projektet och på grund av stängningen kunnat låna ut flera av dessa mastodonmålningar till det yngre museet i Göteborg. I satsningen ingår dessutom ett ambitiöst pedagogiskt program, en välmatad utställningskatalog och en forskningspublikation i skriftserien Skiascope. Denna essäsamling har den talade titeln ”Blond och blåögd. Vithet, svenskhet och visuell produktion”. Här fördjupas utställningens tema, med texter som leder vidare in i vår tid. Konstprofessor Jeff Werner fastslår bland annat att det var först i slutet av 1800-talet som föreställningar om det svenska folket gick från att uttryckas med kläder, seder och bruk, till att knytas till kroppen. En ras. En äkta svensk skulle vara blond, blåögd och ljushyad, helst också reslig och med rak näsa. Till min förvåning är själva utställningen inte bara idémässigt utan även konstnärligt givande – jag som många andra har illa kvickt passerat det historiemåleri som hänger kvar på museerna. Även om motiven är skrattretande teatrala och historiskt tvivelaktiga så är själva måleriet oftast häpnadsväckande bra! En utställningsvägg berättar om Konstakademiens tradition med så kallade prisämnen, där elever som Ernst Josephson, J A G Acke, Carl Larsson och Jenny Nyström på 1870- och 80-talen tävlande om att visualisera historiska teman på ett uppbyggligt och gripande sätt. Inför historiemålningar av de blivande Opponenterna framgår det att de trots allt lärde sig en del av tragglandet med att teckna av antika byster och komponera historiska dramer. För denna symboliska bildteater krävde både en betydande plastisk skicklighet och fantasifull inlevelse. Jag fastnar länge framför Carl Gustav Hellqvists monumentala ”Valdemar Atterdag brandskattar Visby 1361”, signerad 1882. Det är en makalös iscensättning, med ett myller av suggestiva små dramer och pikanta detaljer. Omgärdad av soldater tronar den danske tyrannen på ett torg och övervakar beskattningen av en förnedrad lokalbefolkning. I centrum blänger en man förbittrat med knuten näve, medan hustrun med ett ljust hårsvall blickar bedjande mot skyn och trycker barnen tätt intill sig. Hellqvist bodde då i München och arkitekturen påminner mer om en tysk Hansastad än Visby. Realismen i händelsen haltar också - så här gick det sannolikt inte alls till. En förklaring är att motivens dramatiska nerv ansågs viktigast, en annan att historia ännu inte var en akademisk vetenskap med källkritik. Däremot hade konstnärerna stränga krav på historiskt korrekta kläder, vapen och annan rekvisita. Kvinnliga huvudrollsinnehavare är sällsynta i historiemåleriet - en utpräglat patriarkal genre med stereotypa könsroller och fixering vid manligt hjältemod. Fast lustigt nog är det inga historiska höjdpunkter som skildras, upptäcker jag i utställningen. I stället är det påfallande många bittra förluster, kungliga dödsfall och sorgesamma liktåg. Typiskt svenskt? Katalogen resonerar om 1800-talets förkärlek för martyrer och olycksöden med mänskliga dimensioner. Gustav II Adolf och Karl XII offrade sina liv för Sverige och trots krigsförlusterna var de med denna logik värda medkänsla. Istället märktes fienderna ut som mörka, aggressiva och gärna i utkanten av kompositionerna. Svenskarna var ofta ljusare och Carl Wahlbom gör Gustav II Adolf till rena Kristusfiguren. Göteborgs konstmuseum äger den första versionen av ”Karl XII likfärd”, som är så stor att den inte gick att flytta ner till utställningen i museets tillbyggnad. Av samma skäl kunde Nationalmuseum inte låna ut sin mer kända version. Just storleken på historiemålningarna begränsade köparna och konkurrensen från en växande privat marknad bidrog till de statliga akademiernas minskade makt i slutet av 1800-talet. Nu har Göteborgsmuseet löst problemet med att befolka hela den befintliga Karl XII-hallen med tappra karoliner. Gustaf Cederström specialiserade sig på karolinska motiv när ärkekonservativa krafter gjorde ”krigarkungen” till en politiskt laddad nationalsymbol. I salen visar ett utdrag ur en stumfilm från 1925 att flera målningar okritiskt iscensatts rakt av och i katalogen får den grumliga Karl XII:kulten en genomlysning i två hela kapitel. Cederström målade ”Karl XII:s likfärd” i Paris och belönades med medalj på Världsutställningen 1878, där målningen köptes av en rysk storfurste (innan den hamnade i Göteborg). Många upprördes av att skildringen av den svenska stormaktskungens sista färd gick till ärkefienden Ryssland, trots att händelsen i sig är en ren fantasi. Efter en insamling beställdes en kopia av Cederström. Han hade ursprungligen inget problem med att anlita franska modeller men i repliken från 1884 är karolinerna ljusare, med ett mer ”svenskt” utseende. Här någonstans inleds de ”rasifieringsprocesser” som Jeff Werner analyserar i ”Blond och blåögd”, med kategoriseringar som de helvita konstmuseerna bidrog till. I bildkonsten syns blonderingen tidigast i porträtt av bland andra Gustav Vasa, som går från att vara rödlätt på medeltiden och mörkhårig under barocken till att bli rågblond vid 1800-talets slut. Trots att få svenskar i verkligheten ser ut som på Kalles kaviar-tuben. Vid förra sekelskiftet knöts också föreställningar om svenskhet till naturen och landskapsbilden ljusnar: mörka granskogar byttes mot öppnare vyer med tall, björk och ljusa klippor – perfekt illustrerat av Carl Larssons Sundbornbilder och Zorns bleka, nakenbadande kvinnor i skärgården. Zorn var influerad av rasbiologiska idéer och stöttade frikostigt utställningen ”Svenska folktyper”, arrangerad av Rasbiologiska institutets blivande chef Herman Lundborg. På 1920- och 30-talen ljusnade även arkitektur och design med ”Swedish grace” följt av funktionalismen. Werner har skrivit fem av sex essäer i ”Blond och blåögd” och presenterar nya rön och egna slutsatser i dialog med tidigare forskning. Men oavsett om en del fakta redan är känd så öppnar hans diskussioner mina ögon för betydelsebärande mönster. Nya infallsvinklar ger också andra insikter. I ett par decennier har fördomar om ”De andra” granskats av forskare, författare och konstnärer och de främmandegjorda vänt på blicken (kvinnor, nysvenskar, alla sorters minoriteter). Werners anlägger i stället ett ”vithetsperspektiv” på det majoriteten uppfattar som normalitet och ofta är blind för. Det ger en annan blick på Ellen Keys ”Skönhet för alla” och funkispropagandan, där ett modern hem skulle ha möbler i blonda träslag, ljusa textilier och vita väggar. I funkisretoriken kopplas det blonda vidare till en svensk enkelhet, funktionalitet - och demokratisk anda! ”Den vita blicken” är särskilt viktigt att undersöka i ett mångkulturellt Sverige, med växande främlingsfientlighet. Under läsningen av ”Blond och blåögd” bekräftar verkligheten gång på gång resonemangen. Det svajar till när jag ser Uppdrag gransknings program om den nazistiska Svenska motståndsrörelsen, där ledarna bosatt sig i en by i Dalarna. Knappast en slump eftersom Dalarna på 1800-talet lanserades som det mest ursvenska landskapet, vilket Carl Larsson och Zorn spred vidare över världen. Jag inser också att deras franskinfluerade generation, som blev nationalromantiker på hemmaplan, förde vidare och utvecklade ett nationalistiskt tankegods från historiemåleriet. Werner sätter sökarljuset på allt ifrån antika skulpturer och svanar i Slottsparken, till förorten Hammarkullen, reklam för Gotland och Reva-projektet. Vithetsperspektivet leder ibland lite väl långt och motsägande tendenser spelas ner. Men det är anmärkningar i marginalen. Ni som saknar möjlighet att se utställningen kan i alla fall beställa katalogen och ”Blond och blåögd”. Här finns några av de mest angelägna och tankeväckande konsttexter jag läst på många år.


Sanna Nielsen är fansens favorit

Summary: För två månader sedan vann hon Melodifestivalen – på sjunde försöket. Nu är Sanna Nielsen i Köpenhamn för att representera Sverige i Eurovision song contest, och hon har redan vunnit schlagerälskarnas kärlek.

Sanna Nielsen glider ned i hotellobbyn, overkligt fläckfri, på sedvanligt strålande humör, på sedvanliga decimeterhöga klackar. Hon har redan tillbringat en vecka här i Köpenhamn med att repetera på Eurovision song contest-scenen, göra intervjuer och träffa fans. Det har gått två månader sedan vi sågs i en annan hotellobby. Då var det söndag morgon och Sanna Nielsen hade just vunnit Melodifestivalen med ”Undo” i en rekordartat spännande omröstning, och hon verkade fortfarande lätt chockad och omtumlad. Kanske är hon det fortfarande. Sedan dess har hon jobbat varje dag, berättar hon, i studion, med fotograferingar, filmningar, haft möten om kläder och scenshow. Fortfarande måste hon bli påmind om vad som har hänt. – Min sambo Jocke säger till mig då och då uppe på hotellrummet: ”Sanna, vet du att du faktiskt har vunnit Melodifestivalen?” Köpenhamn har fyllts av schlagerälskare från hela Europa, och hur det än går i tävlingen så har Sanna Nielsen redan vunnit fansens kärlek. När organisationen OGAE, som samlar alla de europeiska Eurovisionfanklubbarna, ordnade sin årliga omröstning vann ”Undo” med 92 poängs marginal. Och när Sanna Nielsen häromkvällen ställde sig på scenen på Euroclub, den särskilda klubben för fans som ordnas varje kväll under Eurovision, sjöng publiken med i varje ord i varje låt. – Herregud, tänk dig att man står på scenen och ska köra sina låtar, och så fort man sjunger första orden så tar publiken över och sjunger hela låten. Till och med när den är på svenska! Hur kan de det? Och de är så bra, kan alla wailingar och allt, haha. Det är jättegulligt. Du har försökt vinna Melodifestivalen sex gånger tidigare. Hade du någon målbild, en vision om hur Eurovision skulle vara? – Absolut. Jag har jobbat nära Charlotte Perrelli, så hon har berättat hur det är. ”Galet”, har hon sagt. Man kliver in i Eurovisionland när man kommer hit. Det är ett äventyr. En grov uppskattning… hur många gånger har du sjungit ”Undo”? – Tusentals. Definitivt. Jag har övat så mycket på låten också, sjungit den fyrtio gånger i en studio på en eftermiddag. Är du trött på den? – Inte det minsta. Den senaste tiden har jag inte övat så mycket, låten har landat i kroppen och satt sig i muskelminnet. Jag vill inte överarbeta den, det måste finnas en nerv kvar. Hur gör du för att få känsla i låten varje gång? Har du laddat den med något personligt från ditt liv? – Inte utom att det är livet. Det går upp och ned. Det är som med arbetsrelationer, jag bytte skivbolag för några år sedan och det var ett tufft beslut. Jag minns så väl känslan när jag gick ut från skivbolaget och hade berättat att jag ville gå vidare, jag kände mig så stark! Jag hade pondus och hade fattat ett beslut. ”Undo” betyder det för mig, styrkan när man gjort något svårt. Man har lärt sig något. När man väl tar steget känner man sig lättare, det är precis innan som det är sjukt jobbigt. Sanna Nielsen beskriver segern i Melodifestivalen som ett kliv uppåt på en stege, ett delmål hon nu uppnått. Att ställa upp där igen en åttonde gång tror hon inte kommer att hända – även om hon inte helt vill stänga den dörren heller. I stället vill hon titta framåt mot ett album, och en höst där hon spelar den kvinnliga huvudrollen i musikalen ”Doktor Zjivago” på Malmö opera. Men nästa stora pinne på stegen då? – Att ha en egen Las Vegas-show, i Sverige. Det kanske tar några år, haha! Jag såg Celine Dion i Las Vegas och tänkte, varför kan vi inte göra det här hemma? Gå hela vägen med glittriga klänningar, dansare, bra kommunikation med publiken, att bara vara jag med allt jag tycker om. Det skulle jag vilja. Någon gång. Om du vinner på lördag, vem är den första du ringer? – Mamma och pappa, de kommer att sitta i publiken. Det är de som tagit mig hit, som började köra runt mig på talangtävlingar när jag var sju. De ska ha ett stort tack. Vad kommer de att svara? – Pappa kommer att skrika: ”Jag älskar dig! Jag älskar dig!” och mamma kommer att skrika: ”Herreguuud, jag fattar ingentiiing.” Om det blir tvärtom då, och du åker ut redan i tisdagens semifinal? – Ungefär samma, mamma skriker: ”Herregud!”, pappa säger att han älskar mig. De är så nervösa! Jag ringde dem nyss. Mamma pratade både på in- och utandning: ”Äter du och sover du och jag såg bilderna och klänningen är så vacker!” Jag sade bara: ”Ta det lugnt. Ta det lugnt.” Armenien Aram Mp3 – ”Not alone” Förutom att den här bildsköne mannen har ett mycket roligt artistnamn som i rakt nedstigande led stammar från Nick Borgens klassiska omfamna-ny-teknik-låt ”World wide web” från 1997, så har han också en ljusdesign som är i princip identisk med Sanna Nielsens. En snygg men lite intetsägande ballad som är en av årets stora förhandsfavoriter. Estland Tanja – ”Amazing” Estland kör på Dannys avlagda låttitel, Loreens avlagda fridanskoreografi och en ganska tunn soppa till låt med plastigt eurodiskobeat som inte gör någon glad. Men det är ganska imponerande att Tanja lyckas sjunga samtidigt som hon och hennes dansare gör akrobatiska lyft i tre minuter, även om hon säkerligen har god hjälp av sin kör. Island Pollapönk – ”No prejudice” Fem färglada islänningar som kör light-trallpunk med världsförbättrande budskap om att leva fördomsfritt och omfamna olikheter. Ganska trivsamt och roligt att titta på, även om det knappast har något med finaltoppen att göra. Rolig kuriosa är att amerikanske indieälsklingen John Grant, som numera bor på Island, har skrivit den engelska texten. Belgien Axel Hirsoux – ”Mother” Plats på scenen för: ett stort människoformat oidipuskomplex med darrig operaröst. Axel Hirsoux sjunger en spänd kärleksballad till sin mor, och – ja! – det är exakt så vagt obehagligt som man kan föreställa sig. Oddsen på att kameran fått instruktionen att zooma in den kvinna i publiken vars öde det var att föda fram denna freudianska mardröm är låga. Portugal Suzy – ”Quero ser tua” I ett balladtätt och ganska sömnigt semifinalstartfält krävs det inte mycket för att en halvdan sommarpartydänga ska framstå som rätt... bra. Suzy kör på det klassiska Eurovisiongreppet gigantiska trummor, hon har hunkiga dansare, det är somrigt och soligt och festligt som en piña colada med för mycket sockerlag. Lättsmält men uppiggande. 1 Armenien. Aram Mp3 – ”Not alone” 2   Lettland. Aarzemnieki – ”Cake to bake” 3   Estland. Tanja – ”Amazing” 4 Sverige. Sanna Nielsen – ”Undo” 5  Island. Pollapönk – ”No prejudice” 6  Albanien. Hersi – ”One night’s anger” 7  Ryssland. The Tolmachevy Sisters – ”Shine” 8  Azerbajdzjan. Dilara Kazimova – ”Start a fire” 9  Ukraina. Marija Jaremtjuk – ”Tick-tock” 10  Belgien. Axel Hirsoux – ”Mother” 11  Moldavien. Cristina Scarlat – ”Wild soul” 12   San Marino. Valentina Monetta – ”Maybe (forse)” 13  Portugal. Suzy – ”Quero ser tua” 14   Nederländerna. The Common Linnets – ”Calm after the storm” 15  Montenegro. Sergej Cetkovic – ”Moj svijet” 16  Ungern. András Kállay-Saunders – ”Running” Hälften av varje lands röster delas ut av en jury. Den svenska juryn består av Michael Cederberg, Robert Sehlberg, Oscar Zia, Sacha Jean-Baptiste och Elli Flemström. Resten av rösterna är tittarnas. Ring 099-212 XX, där XX är bidragets startnummer, eller sms:a startnumret till 72211. Man kan inte rösta på sitt eget lands bidrag. Ny text Efter grammatikkritik är texten omgjord och ordet ”love” har stoppats in på två ställen. Produktionen är något finslipad och bakgrundskörerna är nu live i stället för förinspelade. Nya kläder I stället för svart byxdress har Sanna nu kort spetsklänning. Ny scen Hon står på ett svart åttakantigt podium. Nytt ljus Fler strålkastare i ringen som omger henne. Ny dekor De hängande kristallerna är borta, i stället syns ett glittrande mönster på videoskärmarna.


Sanna har redan vunnit

Summary: För två månader sedan vann hon Melodifestivalen – på sjunde försöket. Nu är Sanna Nielsen i Köpenhamn för att representera Sverige i Eurovision Song Contest, och hon har redan vunnit schlagerfansens kärlek.

Sanna Nielsen glider ned i hotellobbyn, overkligt fläckfri, på sedvanligt strålande humör, på sedvanliga decimeterhöga klackar. Hon har redan tillbringat en vecka här i Köpenhamn med att repetera på Eurovision Song Contest-scenen, göra intervjuer och träffa fans. Det har gått två månader sedan vi sågs i en annan hotellobby. Då var det söndag morgon och Sanna Nielsen hade just vunnit Melodifestivalen med ”Undo” i en rekordartat spännande omröstning, och hon verkade fortfarande lätt chockad och omtumlad. Kanske är hon det fortfarande. Sedan dess har hon jobbat varje dag, berättar hon, i studion, med fotograferingar, filmningar, haft möten om kläder och scenshow. Fortfarande måste hon bli påmind om vad som har hänt. – Min sambo Jocke säger till mig då och då uppe på hotellrummet: ”Sanna, vet du att du faktiskt har vunnit Melodifestivalen?” Köpenhamn har fyllts av schlagerälskare från hela Europa, och hur det än går i tävlingen så har Sanna Nielsen redan vunnit fansens kärlek. När organisationen OGAE, som samlar alla de europeiska Eurovision-fanklubbarna, ordnade sin årliga omröstning vann ”Undo” med 92 poängs marginal. Och när Sanna Nielsen häromkvällen ställde sig på scenen på Euroclub, den särskilda klubben för fans som ordnas varje kväll under Eurovision, sjöng publiken med i varje ord i varje låt. – Herregud, tänk dig att man står på scenen och ska köra sina låtar, och så fort man sjunger första orden så tar publiken över och sjunger hela låten. Till och med när den är på svenska! Hur kan de det, jag fattar inte! Och de är så bra, kan alla wailingar och allt, haha. Det är jättegulligt. Du har försökt vinna Melodifestivalen sex gånger tidigare. Hade du någon målbild, en vision om hur Eurovision skulle vara? – Absolut. Jag har jobbat nära Charlotte Perrelli, så hon har berättat hur det är. ”Galet”, har hon sagt. Man kliver in i Eurovision-land när man kommer hit. Det är ett äventyr. Gör en grov uppskattning. Hur många gånger har du sjungit ”Undo”? – Tusentals. Definitivt. Jag har övat så mycket på låten också, sjungit den fyrtio gånger i en studio på en eftermiddag. Är du trött på den? – Inte det minsta. Den senaste tiden har jag inte övat så mycket heller, låten har landat i kroppen och satt sig i muskelminnet. Jag vill inte överarbeta den, det måste finnas en nerv kvar. Hur gör du för att få känsla i låten varje gång? Har du laddat den med något personligt från ditt liv? – Inte utom att det är livet. Det går upp och ned. Det är som med arbetsrelationer, jag bytte skivbolag för några år sedan och det var ett tufft beslut. Jag minns så väl känslan när jag gick ut från skivbolaget och hade berättat att jag ville gå vidare, jag kände mig så stark! Jag hade pondus och hade fattat ett beslut. ”Undo” betyder det för mig, styrkan när man gjort något svårt. Man har lärt sig något. När man väl tar steget känner man sig lättare, det är precis innan det är sjukt jobbigt. Sanna Nielsen beskriver segern i Melodifestivalen som ett kliv uppåt på en stege, ett delmål hon nu uppnått. Att ställa upp där igen en åttonde gång tror hon inte kommer att hända – även om hon inte helt vill stänga den dörren heller. I stället vill hon titta framåt mot ett album, och en höst där hon spelar den kvinnliga huvudrollen i musikalen ”Doktor Zjivago” på Malmö opera. Men nästa stora pinne på stegen då? – Att ha en egen Las Vegas-show, i Sverige. Det kanske tar några år, haha! Jag såg Celine Dion i Las Vegas och tänkte, varför kan vi inte göra det här hemma? Gå hela vägen med glittriga klänningar, dansare, bra kommunikation med publiken, att bara vara jag med allt jag tycker om. Det skulle jag vilja. Någon gång. Om du vinner på lördag, vem är den första du ringer? – Mamma och pappa, de kommer att sitta i publiken. Det är de som tagit mig hit, som började köra runt mig på talangtävlingar när jag var sju. De ska ha ett stort tack. Vad kommer de att svara? – Pappa kommer att skrika ”Jag älskar dig! Jag älskar dig!” och mamma kommer att skrika ”Herreguuud, jag fattar ingentiiing.” Om det blir tvärtom då, och du åker ut redan i tisdagens semifinal? – Ungefär samma, mamma skriker ”Herregud!” och pappa säger att han älskar mig. De är så nervösa! Jag ringde dem nyss. Mamma pratade både på in och utandning: ”Äter du och sover du och jag såg bilderna och klänningen är så vacker!”. Jag sade bara: ”Ta det lugnt. Ta det lugnt. Så har Sannas nummer ändrats Låten. Efter grammatikkritik är texten är omgjord och ordet "love" har stoppats in på två ställen. Produktionen är något finslipad och bakgrundskörerna är nu live i stället för förinspelade. Kläderna. I stället för svart byxdress har hon nu kort spetsklänning. Scenen. Hon står på ett svart åttakantigt podium. Ljuset. Fler strålkastare i ringen som omger henne. Dekoren. De hängande kristallerna är borta, i stället syns ett glittrande mönster på videoskärmarna.


Rävhit får Disneypris

Summary: ”The Fox”-febern tycks inte vara över, åtminstone inte i USA. Natten till måndagen vann rävhiten pris för ”svängigast nya låt” på Radio Disney Music Award, skriver norska NRK.

Senast i januari blev bröderna Bård och Vegard Ylvisåkers ”The Fox (What Does The Fox Say)” utsedd till årets låt på Norges motsvarighet till Grammisgalan och natten till måndagen prisades den i USA, skriver NRK. På Radio Disney Music Award vann ”The Fox” i kategorin ”Stuck in our head – Catchiest New Song”. ”The Fox” släpptes från början för att marknadsföra brödernas tv-program ”I kväll med Ylvis”, i september förra året. Låtens musikvideo blev snabbt en viral succé och många tycks fortfarande undra hur en räv egentligen låter. Enligt NRK passerade videon i förra veckan 400 miljoner visningar på Youtube och siffran fortsätter uppåt – i skrivande stund har ”The Fox” över 404 miljoner visningar. – När vi satt i studion och lyssnade på den färdiga inspelningen så var ’farväl Billboard’ det första jag tänkte. Det fanns inte en tanke på att det skulle bli sådan hysteri. Låten skrevs till vår talkshow ”Ikväll med Ylvis”, så tanken var att underhålla vår norska tv-publik i tre minuter. Men det blev visst lite större, sade Bård Ylvisåker i en intervju med TT i höstas.