Stor guide: Här är de bästa tv-tjänsterna på nätet

Summary: På fem år har de abonnerade tv-tjänsterna Netflix, Viaplay, Cmore och HBO Nordic förändrat vårt tittande. Men vilken av dem ska man välja? DN:s Torbjörn Ivarsson har gjort en jämförelse mellan de fyra största.

Det är fem år sedan de internationella tv-tjänsterna Netflix och HBO Nordic gav sig in konkurrensen med de nordiska bolagen Cmore och Viaplay – och förändrade våra tv-vanor i grunden. Källa: Uppgifterna i sammanställningen är framtagna dels av DN, dels av Vodeville.se (siffrorna om utbud av filmer, Imdb-betyg och priser). Då tittade de flesta av oss på skogs-tv, vi gick fortfarande till videobutiken och hyrde eller köpte dvd-filmer och en del tankade också ned film och tv-serier illegalt från The Pirate Bay. I dag har en stor del av tv-publiken nästan glömt bort de linjära tv-sändningarna. Mindre än hälften (48 procent) av de tittare som har tillgång till strömmade tv-tjänster knäpper på den traditionella tv:n och kollar vad som sänds just för tillfället, om de inte på förhand vet vad de ska titta på. Nästan var tredje (30 procent) konsument kollar i stället efter något att titta på en abonnerad tv-tjänst, visar en aktuell undersökning av publikmätningsföretaget MMS. För strömningstjänsterna har de här fem åren varit en framgångssaga. Varje år ökar deras tittare kraftigt jämfört med året före. 2017 tittar 43 procent av alla svenskar mellan 9 och 99 år på strömmade betaltjänster någon gång varje vecka. Det är 6 procentenheter mer än för motsvarande tid förra året och 10 procentenheter mer än 2015. – Men tillväxten börjar avta, så vi närmar oss en mättnad, säger Magnus Anshelm, vd på MMS. En grupp av hushåll har dock börjat abonnera på två eller fler tjänster, vilket betyder att marknaden kan fortsätta att expandera. Fortfarande är det inte mer än var tredje som har mer än en tjänst, berättar han och tillägger: – På dvd-tiden härskade långfilmen. Den var lagom lång för en hemmakväll och hanns med innan det var dags att lämna tillbaka filmen till videobutiken. Visst älskade vi tv-serier på 1900-talet också men under de senaste åren har tv-serietittandet blivit en folkrörelse, säger Anshelm. Filmerna tar upp minst lika stort utrymme i strömningstjänsternas utbud, men det är tv-serierna som lockar mest. 65 procent säger till MMS att de såg en tv-serie senast de tittade på en strömningstjänst. Vad är avgörande för hur man väljer en viss tjänst? – Utbudet. Man ser inte på Netflix. Man ser ”Suits”, ”House of cards”. Detta gäller även linjär-tv i dag. Konsumenterna är verkligen kungar och drottningar, säger Anshelm. Han menar att tv-seriernas övertag inte behöver vara för evigt, skälet till att de är mest intressanta är för att de är nyproducerade och unika, medan filmerna först ska vandra hela vägen från bio via hyrtjänsterna innan de blir tillgängliga för strömningstjänsterna. Då börjar de redan kännas gamla. Netflix har ända sedan starten varit dominerande på den svenska marknaden och är i dag nästan dubbelt så stor som tvåan Viaplay och fyra gånger så stor som HBO Nordic och Cmore. Kan Netflix bli så starka att det inte finns plats för någon annan på marknaden? – Nej, det är snarare så att det dyker upp fler och nischade tjänster på nya områden. Särskilt de som har linjära kanaler och fria playtjänster i botten klarar sig bra. Magnus Anshelm tar barnmaterialet som ett exempel. Där står till exempel Disney inför möjligheten att fortsätta att sälja sitt material till exempelvis Viaplay och Netflix, eller att starta en egen tjänst. Ett sådant exempel är Amazon som förra året startade strömningstjänsten Amazon Prime, bland annat i Sverige. Ännu är utbudet begränsat, men Amazon har blivit en allt större producent av egna tv-serier och filmer. Aktuella premiärer. I urval från strömningstjänsterna ”Ozark.” Foto: Jackson Davis/Netflix Netflix 14/7 ”Friends from college” – sitcom om sex gamla vänner från Harvard som nu närmar sig 40. 21/7 ”Ozark” – dramaserie om en finansrådgivare som tvättat pengar åt en ledare för ett drogsyndikat tvingas fly med familjen till den lilla hålan Ozark. 28/7 ”White gold” – Brittisk serie om en grupp försäljare på 80-talet som gör vad som helst för att få kunderna på kroken. 4/8 ”Wet hot American summer – ten years later” – uppföljare i åtta delar till filmkomedierna om kärlek och förvecklingar på ett sommarläger från 2001 och 2015. 18/8 ”Marvel’s the defenders” – actionserie där Iron Fist, Jessica Jones, Luke Cage och Daredevil slår sig samman för att rädda New York. ”The deuce.” Foto: HBO Nordic HBO Nordic 15/7 ”Wataha” – polsk serie om gränsvakter i ett bergsområde, där ett attentat just har begåtts. 17/7 ”Game of thrones” – sjunde säsongen av världens mest sedda fantasy-serie har just inletts. 29/7 ”Room 104” – antologiserie som kretsar kring ett och samma rum på ett amerikanskt hotell, men med nya personer och historier för varje avsnitt. 11/9 ”The deuce” – David Simon och George Pelecanos har gjort en serie om porrindustrins framväxt kring Times square i New York på 70-talet. ”Modus.” Foto: Johan Paulin/Cmore/TV4 Cmore 6/9 ”Riviera” – Julia Stiles och Lena Olin spelar i denna thrillerhistoria som utspelar sig i den franska societeten. 28/9 ”Gåsmamman” – andra säsongen av Cmores originalserie om trebarnsmamman Sonja (Alexandra Rapaport) som dras in i den kriminella världen. September: ”Tin Star” – thrillerserie om den organiserade brottslighet som följer ett oljebolag i en liten kanadensisk stad. Senhöst: ”Modus” – i säsong två av Cmores flaggskepp försvinner den amerikanska presidenten under ett statsbesök i Sverige. ”Hassel.” Foto: Viaplay Viaplay 8/9 “Hassel” – Olov Svedelids poliskommissarie är tillbaka, men i en ny version med Ola Rapace i huvudrollen. Under hösten har också andra säsongen av den norska serien ”Ockupationen” premiär på Viaplay. Även andra säsongen av ”Lethal weapon”, tredje av ”Empire” och fjärde av ”Transparent” kommer i höst. Andra abonnerade filmtjänster. För den som inte efterfrågar tv-serierna men som saknar kvalitetsfilm från andra länder än USA finns det några smalare, mer specialiserade tjänster. Här är fyra av de bästa. Draken film: 79 kr/månad, en gratis testmånad. Har cirka 470 filmer och 6,9 i snittbetyg på Imdb. Mubi: 7 gratis testdagar, 65 kr/månad Har ett annorlunda upplägg. Tjänsten har bara 30 filmer men varje dag byts en av dem ut mot en ny. Alltså ett litet urval av film från hela världen. Snittbetyget på Imdb är i skrivande stund 7,0. Här slipper man med andra ord att bläddra sig igenom mängder av filmer man aldrig skulle vilja se. GazeNet: 99 kronor/månad. Ingen gratis testperiod. Specialiserad på hbtq-film. Innehåller endast cirka 100 filmer. Snittbetyg på Imdb: 6,5. Amazon prime video: Gratis provmånad. Därefter de första sex månaderna 3 euro och sedan 6 euro. Amazon är på väg att bli en större tv-serie- och filmproducent. Men än så länge är utbudet magert för svenska tittare. Det mesta på deras strömningstjänst finns även på någon av de andra tjänsterna. Inget snittbetyg på Imdb finns tillgängligt.


Intensiv kinesisk censur efter Liu Xiaobos död

Summary: Internetcensuren i Kina når nya höjder efter dissidenten Liu Xiaobos död, visar forskning från Torontos universitet.

Sedan den kinesiske dissidenten och fredspristagaren Liu Xiaobos död i cancer den 13 juli har censuren i Kina tagits till nya nivåer, rapporterar The New York Times. Läs mer: Fredspristagaren Liu Xiaobo är död Forskare på The Citizen Lab vid Torontos universitet har visat att i appen WeChat, med 768 miljoner dagliga användare, kommer meddelanden som relaterar till hans död inte fram. Hans förnamn kan numera inte ens nämnas ensamt, och bilder på Liu och på sörjande folkmassor filtreras bort. Dessa tekniker tyder enligt forskarna på ett "markant skifte" i censuren. De påpekar också att minnet från massakern på Himmelska fridens torg 1989 börjar blekna hos den yngre generationen, och att syftet med censuren kan vara att låta Liu Xiaobo gå ett liknande öde till mötes. Läs mer: Kritik efter Kinas begravning av Liu Xiaobo De kinesiska internetföretagen har den senaste tiden varit utsatta för hårt tryck från regeringen att censurera sina användare. Detta görs både via automatisk filtrering av känsliga ord och bilder, och genom censorer som i efterhand bläddrar igenom användarnas kommunikation. För att komma runt censuren har kineserna utvecklat omskrivningar som baseras på ord med liknande uttal. Det kinesiska ordet för flodkrabba kan exempelvis betyda censur, då det låter som ordet för harmonisk, en hänvisning till förre presidentens signaturideologi "Det harmoniska samhället". Liu Xiaobo, som varit fängslad sedan 2009, kremerades i lördags och askan kastades i havet. Han blev 61 år gammal.


”Vi har förvandlat tunnelbanestationen i Rom till en tidsmaskin”

Summary: Rom. Att bygga tunnelbana i Rom tar tid. Under arbetet med San Giovanni har arkeologer hittat 40.000 föremål i marken. DN har besökt den nya stationen som också är en arkeologisk utställning.

Att gå under jorden är att ta en genväg till antikens människor. Sällan har detta varit så tydligt som i Roms nya tunnelbanestation San Giovanni. Långt ner i underjorden har arkeologer hittat en storbondes gård med omfattande odlingar och ett raffinerat bevattningssystem. Linje C är metron som skall gå rakt igenom Roms centrum. Långt under marknivå förstås. I förorten är man klar. Den nya stationen San Giovanni kommer att bli en viktig knutpunkt där tiotusentals resenärer varje dag kommer att gå av för att byta tåg. – San Giovanni är Roms första riktigt arkeologiska station, säger Francesco Prosperetti stolt, chefsansvarig för huvudstadens arkeologiska myndighet. Rossella Rea, som basar över Roms främsta monument Colosseum, har haft totalansvaret för hur den nya stationen har utformats. När man börjar gräva i Roms underjord stöter man alltid på stora överraskningar, berättar hon. Den nya stationen är inte som Parismetron där stationen Louvre är full med vackra kopior av museets unika samlingar. Rom har tillräckligt med antika lämningar och krukor för att fylla samtliga stationer på en hel tunnelbanelinje. Totalt har över 40.000 föremål hittats. Denna gång är det inte några gigantiska bronsstatyer eller en slumrande Venus i marmor som kommit i dagen. Besökaren möter i hög grad vardagsföremål som små oljelampor och amforor. Arkeologerna har hittat rester av mindre skulpturer föreställande gudar och gudinnor. Det rör sig huvudsakligen om fragment. I de övre skikten har man funnit keramik och bruksföremål från 1500-talet. Allt utställt i garanterat okrossbara montrar, betonar de ansvariga. Föremålen är också placerade på ungefär samma nivå i underjorden där de har hittats. – Det är som att vi har förvandlat tunnelbanestationen till en tidsmaskin som visar vad Rom är och har varit under 2.000 år, säger Francesco Prosperetti. Långa rulltrappor leder ned genom årtusendena. På väggarna i metron har arkeologerna gjort ett pedagogiskt grafiskt tvärsnitt där olika geologiska epoker jämförs med saker som hänt just då i Rom. Varje epok har sin egen färg, vilket gör det lätt för besökaren att följa stadens historia. Färden kan göras i kronologisk ordning när man kliver av på stationen eller i omvänd ordning när man åker ner. På väggarna finns årtal att greppa för att förstå att det handlar om årtusenden. Unika händelser som ägt rum i den eviga staden. På tio meters djup har vi kommit till år 727. Då grundades stadens första sjukhus Santo Spirito in Saxia. 10,8 meter är den nivå då östgoterna år 537 belägrade Rom och skar av stadens alla akvedukter. Det följs en knapp meter längre ner då den siste västromerske kejsaren Romulus Augustulus avsattes år 476. Resan fortsätter ner genom de geologiska skikten. På fjorton meters djup, på 370-talet, lät kejsar Aurelianus bygga Roms nya stadsmurar. Två meter längre ned är vi vid tiden för invigningen av kejsar Augustus forum år 2 före Kristus. Längst ner som historisk referenspunkt finns invigningen av den första akvedukten uppförd av politikern Appius Claudius, kallad Caecus, det vill säga den blinde. Här är vi på nästan arton meters djup. Det är fortfarande tolv meter kvar ned till spåren, där de nya tågen förhoppningsvis skall börja rulla innan året är slut. Colosseums ansvariga Rossella Rea talar ”om jungfrulig mark” – ett katolskt begrepp som används i en rad olika sammanhang på italienska, från olivolja till arkeologi – för att betona att här finns inga spår av människan. Hon förklarar att den gård som en storbonde lät anlägga på 100-talet efter Kristus, precis utanför den plats som i dag kallas San Giovanni efter Roms biskopskyrka, är en arkeologisk sensation: – För det första kände vi inte till den. Inga antika krönikörer nämner anläggningen. Vi vet inte vem den har tillhört, säger Rea som gör bedömningen att det troligen varit en familjegård och att den inte existerat mer än i knappt 100 år. Området var under antiken kuperat och även i dag sluttar gatan ned mot stadsmuren. Här rann under antiken en flod fram. Det fanns gott om vatten i området. På platsen anlade en mycket kompetent ingenjör en jättelik vattenbassäng som kläddes in med tegel som tätades. Romarna slog sitt tunna tegel och stämplade det, något som gör att det alltid är lätt att tidsbestämma. Den jättelika bassängen kunde inte bevaras, utan fick monteras ned. Om så inte hade skett hade det inte blivit någon metrostation alls, utan bara ett museum, försvarar de ansvariga sitt beslut. Däremot finns delar av det stora raffinerade bevattningssystemet utställt. Det rör sig som alltid i Rom om blyrör, här innefattade av bränd terrakotta för att minimera läckage. Gården hade mycket moderna odlingsmetoder. I särskilda lerkärl lät man frön och persikokärnor gro innan de planterades. – Just persikor var en ny produkt som vid denna tid kommit från Persien och precis introducerats i Rom. De såldes till välbeställda romare på de stora marknaderna som öppnats av kejsar Augustus. Frukten var efterfrågad och säkert långt ifrån billig, säger Rossella Rea. Hon tillägger att frön har visat att gården även producerade blommor och växter för romarnas trädgårdar. Bland de arkeologiska lämningar som ställts ut finns även rester av flätade korgar. Material som är mycket ovanligt att hitta efter 2.000 år. Den kända arkeologen Andrea Carrandini lanserade redan för många år sedan en teori om att Rom måste ha haft mycket stora odlingar precis utanför stadsgränsen för att få fram mat till stadens många invånare. Den antika gården i tunnelbanan visar att hans intuition var helt rätt. – Vi visste ingenting om detta. För det är endast i samband med ett tunnelbanebygge som man i dag gräver så här djupt, säger Francesco Prosperetti. I Rom sägs det ofta att det tar en enorm tid att bygga tunnelbana, eftersom den grävs av arkeologer. – Det är inte sant. Vi har nästan helt respekterat tidsplanen. Problemet är att projektet blev försenat redan från början. Det berodde på politiker och beslutsfattare som inte kunde enas om linjens sträckning, säger arkeologen Anna Giulia Fabiano som varit med och grävt här i tolv år. Om fyra år kommer nästa arkeologiska station att invigas. Den heter Amba Aradan, efter gatan som minner om ett slag i Etiopien under den fascistiska eran, där Etiopien förlorade 6.000 soldater och Italien 800. Det har märkligt nog visat sig att det under denna planerade station finns en militärförläggning på 1.200 kvadratmeter från kejsar Hadrianus tid på 100-talet. Anna Giulia Fabiano är entusiastisk över att denna antika förläggning med mosaikgolv kommer att bevaras. Nu har man monterat ned hela huset i flera delar. Men när stationen är helt klar kommer det att monteras upp igen. Stressade pendlare och turister kommer att ha något att titta på när de kommer in i stationen, där resenärerna får passera på gångbroar över de antika lämningarna. Kritiker protesterar och tycker att Roms metro på detta sätt sinkas ytterligare. År 2021–22 skall stationen kanske vara klar. Sedan görs en station till utmed Mussolinis gamla paradgata, i dag kallad Via dei Fori Imperiali. Sedan är det slut. I alla fall om borgmästaren, Femstjärnornas Virgina Raggi, får bestämma. Hon anser att tunnelbana blir för dyrt och att det finns andra, bättre transportmedel. Ansvarige Francesco Prosperetti är i 60-årsåldern. Jag frågar honom om han tror att han kommer att få uppleva att linje C kommer att gå igenom hela Roms centrum med hållplats nära Peterskyrkan. – Ja, jag hoppas ju det. Om Rom är den eviga staden så finns det tid, säger han och brister ut i ett långt skratt. Foton i text: Chris Warde-Jones Roms tre metrolinjer Att bygga tunnelbana i Rom tar enorm tid. Borrar och grävmaskiner stöter hela tiden på arkeologiska lämningar som noga måste gås igenom och grävas ut, innan man fattar beslut om vad som skall bevaras. Roms första metrolinje, ologiskt kallad linje B, projekterades av fascismen och skulle år 1942 vara transportdelen i Mussolinis utställningsstad EUR. Den liksom metron byggdes klart efter kriget och kunde invigas 1955. Linje A invigdes 1980 och ersatte Federico Fellinis älskade blå spårvagn som gick till filmstaden Cinecittà. Linjen har hela 27 hållplatser och är i rusningstid alltid proppfull. Varje dag reser ungefär 450.000 personer med denna linje. Linje C, invigd så sent som 2014, är helt förarlös. Denna linje som följer konsulärvägen Via Casilina närmar sig nu centrum och Colosseum. Den nya stationen San Giovanni med arkeologiska lämningar är helt klar, däremot finns ännu inget datum för när tågen skall börja gå. I slutet av 2017 är det sagt. Den nya linjen med 21 stationer har byggts på tolv år. Kostnaden är cirka 1,6 miljarder euro eller drygt 15 miljarder kronor. Linjen går inte helt under jord, varför den blivit betydligt billigare än Stockholms nya Citybana. Den arkeologiska utformningen med utställning på stationen San Giovanni har kostat 470 miljoner kronor extra.


Norah Jones på Sofiero i Helsingborg

Summary: Strömlinjeformad stämning på Sofiero. Norah Jones är visserligen en skicklig artist, men till och med när hennes musik ska låta lite skev känns den förutsägbar och genomregisserad.

Det vilar ett ljus på Norah Jones. En strålkastare med varm ton, som bryter av och får en särskild effekt i den vackra parken framför Sofiero slott strax utanför Helsingborg. Och faktum är att Jones förtjänar ljuset. Hon är nämligen lite bättre på i stort sett alla punkter, än de flesta andra av dagens singer/songwriters. Hon sjunger bra. Hon spelar piano och gitarr – bra. Uppenbarligen är hon också efterlängtad; den senaste gången hon spelade i Sverige var 2012, på Dalhalla utanför Rättvik, där det kom mängder av åhörare precis som här och nu. Det är ingen rockpublik, utan lite äldre folk som snarare väljer sin musik med en viss bekvämlighet. En lättköpt iakttagelse måhända. Men den tål att spekuleras i för Norah Jones har förstås inte vunnit sin stora och potentiellt köpstarka publik av en slump. Det legendariska skivbolaget Blue Note visste vad de gjorde redan då de gav ut hennes debut 2002, och även om man naturligtvis inte kan klandra Jones för att hon säljer så har det gått påfallande friktionsfritt från genombrottet tills i dag. Det är musik som ofta definieras med hänvisning till genrer – artisten är en singer/songwriter, med givna utgångspunkter i folkrock och pop i kombination med till exempel jazz eller country – men som i själva verket står och faller med individen. Ytterst handlar det inte ens så mycket om musiken, som om vad Norah Jones och liknande musiker gör och säger – utöver musiken. Kravet på ”äkthet” är oundvikligt men betyder inte nödvändigtvis att publiken vill veta allt om artistens privatliv. Det viktiga är att hen förefaller stå för någonting, emotionellt empiriskt och gärna samhällsengagerat – helst med en övertygande berättelse om hur det ena hänger ihop med det andra. Det är något av en hemlighet som ska avtäckas, men utan att publiken fullständigt får tappa andan. Vi måste ju få känna igen oss och som bäst även få våra värderingar bekräftade. Singer/songwritern ska alltså vara som vi men samtidigt befria oss från våra tillkortakommanden. Hen ska vara en herde men ingen guldkalv – likt ”oäkta” popstjärnor. Sett till några av traditionens föräldrar spänner möjligheterna ändå från Joni Mitchells inkännande värme till Bob Dylans misstänkta ovilja att över huvud taget ha med publiken att göra. Ett slags mellanväg är att snacka en massa, personligt men underhållande – som Lou Reed eller, i Sverige, mellansnackvirtuosen Tomas Andersson Wij. Men Norah Jones säger inte mycket. I stället förlitar hon sig på musiken och rollen som Den som skänker stämning. Men hur väl hon och hennes eminenta lilla kompband än levererar så är och förblir konserten förvånansvärt opersonlig. Det vill säga: den ska säkert föreställa personlig. Men som livserfarenhet i ton och text betraktad känns den tämligen tillrättalagd och strömlinjeformad. Till och med när musiken lyckas låta lite skev och avig känns den i själva verket förutsägbar och genomregisserad. Det är mest bara musikaliskt.


Strömlinjeformad stämning på Sofiero

Summary: Norah Jones är visserligen en skicklig artist, men till och med när hennes musik ska låta lite skev känns den förutsägbar och genomregisserad.

Norah Jones Scen: Sofiero, Helsingborg. Det vilar ett ljus på Norah Jones. En strålkastare med varm ton, som bryter av och får en särskild effekt i den vackra parken framför Sofiero slott strax utanför Helsingborg. Och faktum är att Jones förtjänar ljuset. Hon är nämligen lite bättre på i stort sett alla punkter, än de flesta andra av dagens singer/songwriters. Hon sjunger bra. Hon spelar piano och gitarr – bra. Uppenbarligen är hon också efterlängtad; den senaste gången hon spelade i Sverige var 2012, på Dalhalla utanför Rättvik, där det kom mängder av åhörare precis som här och nu. Det är ingen rockpublik, utan lite äldre folk som snarare väljer sin musik med en viss bekvämlighet. En lättköpt iakttagelse måhända. Men den tål att spekuleras i för Norah Jones har förstås inte vunnit sin stora och potentiellt köpstarka publik av en slump. Det legendariska skivbolaget Blue Note visste vad de gjorde redan då de gav ut hennes debut 2002, och även om man naturligtvis inte kan klandra Jones för att hon säljer så har det gått påfallande friktionsfritt från genombrottet tills i dag. Det är musik som ofta definieras med hänvisning till genrer – artisten är en singer/songwriter, med givna utgångspunkter i folkrock och pop i kombination med till exempel jazz eller country – men som i själva verket står och faller med individen. Ytterst handlar det inte ens så mycket om musiken, som om vad Norah Jones och liknande musiker gör och säger – utöver musiken. Kravet på ”äkthet” är oundvikligt men betyder inte nödvändigtvis att publiken vill veta allt om artistens privatliv. Det viktiga är att hen förefaller stå för någonting, emotionellt empiriskt och gärna samhällsengagerat – helst med en övertygande berättelse om hur det ena hänger ihop med det andra. Det är något av en hemlighet som ska avtäckas, men utan att publiken fullständigt får tappa andan. Vi måste ju få känna igen oss och som bäst även få våra värderingar bekräftade. Singer/songwritern ska alltså vara som vi men samtidigt befria oss från våra tillkortakommanden. Hen ska vara en herde men ingen guldkalv – likt ”oäkta” popstjärnor. Sett till några av traditionens föräldrar spänner möjligheterna ändå från Joni Mitchells inkännande värme till Bob Dylans misstänkta ovilja att över huvud taget ha med publiken att göra. Ett slags mellanväg är att snacka en massa, personligt men underhållande – som Lou Reed eller, i Sverige, mellansnackvirtuosen Tomas Andersson Wij. Men Norah Jones säger inte mycket. I stället förlitar hon sig på musiken och rollen som Den som skänker stämning. Men hur väl hon och hennes eminenta lilla kompband än levererar så är och förblir konserten förvånansvärt opersonlig. Det vill säga: den ska säkert föreställa personlig. Men som livserfarenhet i ton och text betraktad känns den tämligen tillrättalagd och strömlinjeformad. Till och med när musiken lyckas låta lite skev och avig känns den i själva verket förutsägbar och genomregisserad. Det är mest bara musikaliskt.


”Vi har förvandlat stationen till en tidsmaskin”

Summary: Rom. Att bygga tunnelbana i Rom tar tid. Under arbetet med San Giovanni har arkeologer hittat 40 000 föremål i marken. DN har besökt den nya stationen som också är en arkeologisk utställning.

Att gå under jorden är att ta en genväg till antikens människor. Sällan har detta varit så tydligt som i Roms nya tunnelbanestation San Giovanni. Långt ner i underjorden har arkeologer hittat en storbondes gård med omfattande odlingar och ett raffinerat bevattningssystem. Linje C är metron som skall gå rakt igenom Roms centrum. Långt under marknivå förstås. I förorten är man klar. Den nya stationen San Giovanni kommer att bli en viktig knutpunkt där tiotusentals resenärer varje dag kommer att gå av för att byta tåg. – San Giovanni är Roms första riktigt arkeologiska station, säger Francesco Prosperetti stolt, chefsansvarig för huvudstadens arkeologiska myndighet. Rossella Rea, som basar över Roms främsta monument Colosseum, har haft totalansvaret för hur den nya stationen har utformats. När man börjar gräva i Roms underjord stöter man alltid på stora överraskningar, berättar hon. Den nya stationen är inte som Parismetron där stationen Louvre är full med vackra kopior av museets unika samlingar. Rom har tillräckligt med antika lämningar och krukor för att fylla samtliga stationer på en hel tunnelbanelinje. Totalt har över 40 000 föremål hittats. Denna gång är det inte några gigantiska bronsstatyer eller en slumrande Venus i marmor som kommit i dagen. Besökaren möter i hög grad vardagsföremål som små oljelampor och amforor. Arkeologerna har hittat rester av mindre skulpturer föreställande gudar och gudinnor. Det rör sig huvudsakligen om fragment. I de övre skikten har man funnit keramik och bruksföremål från 1500-talet. Allt utställt i garanterat okrossbara montrar, betonar de ansvariga. Föremålen är också placerade på ungefär samma nivå i underjorden där de har hittats. – Det är som att vi har förvandlat tunnelbanestationen till en tidsmaskin som visar vad Rom är och har varit under 2 000 år, säger Francesco Prosperetti. Långa rulltrappor leder ned genom årtusendena. På väggarna i metron har arkeologerna gjort ett pedagogiskt grafiskt tvärsnitt där olika geologiska epoker jämförs med saker som hänt just då i Rom. Varje epok har sin egen färg, vilket gör det lätt för besökaren att följa stadens historia. Färden kan göras i kronologisk ordning när man kliver av på stationen eller i omvänd ordning när man åker ner. På väggarna finns årtal att greppa för att förstå att det handlar om årtusenden. Unika händelser som ägt rum i den eviga staden. På tio meters djup har vi kommit till år 727. Då grundades stadens första sjukhus Santo Spirito in Saxia. 10,8 meter är den nivå då östgoterna år 537 belägrade Rom och skar av stadens alla akvedukter. Det följs en knapp meter längre ner då den siste västromerske kejsaren Romulus Augustulus avsattes år 476. Resan fortsätter ner genom de geologiska skikten. På fjorton meters djup, på 370-talet, lät kejsar Aurelianus bygga Roms nya stadsmurar. Två meter längre ned är vi vid tiden för invigningen av kejsar Augustus forum år 2 före Kristus. Längst ner som historisk referenspunkt finns invigningen av den första akvedukten uppförd av politikern Appius Claudius, kallad Caecus, det vill säga den blinde. Här är vi på nästan arton meters djup. Det är fortfarande tolv meter kvar ned till spåren, där de nya tågen förhoppningsvis skall börja rulla innan året är slut. Colosseums ansvariga Rossella Rea talar ”om jungfrulig mark” – ett katolskt begrepp som används i en rad olika sammanhang på italienska, från olivolja till arkeologi – för att betona att här finns inga spår av människan. Hon förklarar att den gård som en storbonde lät anlägga på 100-talet efter Kristus, precis utanför den plats som i dag kallas San Giovanni efter Roms biskopskyrka, är en arkeologisk sensation: – För det första kände vi inte till den. Inga antika krönikörer nämner anläggningen. Vi vet inte vem den har tillhört, säger Rea som gör bedömningen att det troligen varit en familjegård och att den inte existerat mer än i knappt 100 år. Området var under antiken kuperat och även i dag sluttar gatan ned mot stadsmuren. Här rann under antiken en flod fram. Det fanns gott om vatten i området. På platsen anlade en mycket kompetent ingenjör en jättelik vattenbassäng som kläddes in med tegel som tätades. Romarna slog sitt tunna tegel och stämplade det, något som gör att det alltid är lätt att tidsbestämma. Den jättelika bassängen kunde inte bevaras, utan fick monteras ned. Om så inte hade skett hade det inte blivit någon metrostation alls, utan bara ett museum, försvarar de ansvariga sitt beslut. Däremot finns delar av det stora raffinerade bevattningssystemet utställt. Det rör sig som alltid i Rom om blyrör, här innefattade av bränd terrakotta för att minimera läckage. Gården hade mycket moderna odlingsmetoder. I särskilda lerkärl lät man frön och persikokärnor gro innan de planterades. – Just persikor var en ny produkt som vid denna tid kommit från Persien och precis introducerats i Rom. De såldes till välbeställda romare på de stora marknaderna som öppnats av kejsar Augustus. Frukten var efterfrågad och säkert långt ifrån billig, säger Rossella Rea. Hon tillägger att frön har visat att gården även producerade blommor och växter för romarnas trädgårdar. Bland de arkeologiska lämningar som ställts ut finns även rester av flätade korgar. Material som är mycket ovanligt att hitta efter 2 000 år. Den kända arkeologen Andrea Carrandini lanserade redan för många år sedan en teori om att Rom måste ha haft mycket stora odlingar precis utanför stadsgränsen för att få fram mat till stadens många invånare. Den antika gården i tunnelbanan visar att hans intuition var helt rätt. – Vi visste ingenting om detta. För det är endast i samband med ett tunnelbanebygge som man i dag gräver så här djupt, säger Francesco Prosperetti. I Rom sägs det ofta att det tar en enorm tid att bygga tunnelbana, eftersom den grävs av arkeologer. – Det är inte sant. Vi har nästan helt respekterat tidsplanen. Problemet är att projektet blev försenat redan från början. Det berodde på politiker och beslutsfattare som inte kunde enas om linjens sträckning, säger arkeologen Anna Giulia Fabiano som varit med och grävt här i tolv år. Om fyra år kommer nästa arkeologiska station att invigas. Den heter Amba Aradan, efter gatan som minner om ett slag i Etiopien under den fascistiska eran, där Etiopien förlorade 6 000 soldater och Italien 800. Det har märkligt nog visat sig att det under denna planerade station finns en militärförläggning på 1 200 kvadratmeter från kejsar Hadrianus tid på 100-talet. Anna Giulia Fabiano är entusiastisk över att denna antika förläggning med mosaikgolv kommer att bevaras. Nu har man monterat ned hela huset i flera delar. Men när stationen är helt klar kommer det att monteras upp igen. Stressade pendlare och turister kommer att ha något att titta på när de kommer in i stationen, där resenärerna får passera på gångbroar över de antika lämningarna. Kritiker protesterar och tycker att Roms metro på detta sätt sinkas ytterligare. År 2021–22 skall stationen kanske vara klar. Sedan görs en station till utmed Mussolinis gamla paradgata, i dag kallad Via dei Fori Imperiali. Sedan är det slut. I alla fall om borgmästaren, Femstjärnornas Virgina Raggi, får bestämma. Hon anser att tunnelbana blir för dyrt och att det finns andra, bättre transportmedel. Ansvarige Francesco Prosperetti är i 60-årsåldern. Jag frågar honom om han tror att han kommer att få uppleva att linje C kommer att gå igenom hela Roms centrum med hållplats nära Peterskyrkan. – Ja, jag hoppas ju det. Om Rom är den eviga staden så finns det tid, säger han och brister ut i ett långt skratt. Vi visste ingenting om detta. För det är endast i samband med ett tunnelbanebygge som man i dag gräver så här djupt. Francesco Prosperetti, Roms arkeologiska myndighet Att bygga tunnelbana i Rom tar enorm tid. Borrar och grävmaskiner stöter hela tiden på arkeologiska lämningar som noga måste gås igenom och grävas ut, innan man fattar beslut om vad som skall bevaras. Roms första metrolinje, ologiskt kallad linje B, projekterades av fascismen och skulle år 1942 vara transportdelen i Mussolinis utställningsstad EUR. Den liksom metron byggdes klart efter kriget och kunde invigas 1955. Linje A invigdes 1980 och ersatte Federico Fellinis älskade blå spårvagn som gick till filmstaden Cinecittà. Linjen har hela 27 hållplatser och är i rusningstid alltid proppfull. Varje dag reser ungefär 450 000 personer med denna linje. Linje C, invigd så sent som 2014, är helt förarlös. Denna linje som följer konsulärvägen Via Casilina närmar sig nu centrum och Colosseum. Den nya stationen San Giovanni med arkeologiska lämningar är helt klar, däremot finns ännu inget datum för när tågen skall börja gå. I slutet av 2017 är det sagt. Den nya linjen med 21 stationer har byggts på tolv år. Kostnaden är cirka 1,6 miljarder euro eller drygt 15 miljarder kronor. Linjen går inte helt under jord, varför den blivit betydligt billigare än Stockholms nya Citybana. Den arkeologiska utformningen med utställning på stationen San Giovanni har kostat 470 miljoner kronor extra.


Chris Rock kräver mobilförbud i Globen

Summary: Mobiler förbjuds och låses in i fodral när komikern och rockstjärnan Chris Rock kommer till Sverige. ”På stand-up är det mer och mer vanligt att artisten i fråga vill ha mer restriktioner”, skriver Kristofer Åkesson, kommunikationschef på Live Nation i Sverige.

DN rapporterade förra sommaren om den växande trenden att mobiler förbjuds på internationella liveevenemang. En populär innovation i USA är ”Yondr”, ett mobilfodral som delas ut vid ingången och som låses elektroniskt när besökaren passerat entrén. Besökarna bär fodralet under evenemanget men mobilen kan endast plockas fram när besökaren passerat utgången alternativt i direkt anslutning till speciella upplåsningsstationer. Skaparen Graham Dugoni sade till DN att det bara var en tidsfråga innan innovationen som enligt honom möjliggör ”trygga utrymmen” och “mobilfria zoner” skulle slå igenom på bredare front. – I den här situationen måste vi skapa trygga utrymmen; platser där människor kan förvänta sig mänsklig kommunikation och förvissa sig om att man kan vara privat, sa Graham Dugoni. Nu kommer beskedet att fodralet också ska användas i Sverige, i samband med ståuppkomikern Chris Rocks framträdanden i Globen i Stockholm och i Scandinavium Göteborg i oktober. – Detta är en lösning som Chris Rock har valt att ha på hela sin turné, det är inget som vi som lokal arrangör påverkar, skriver Kristofer Åkesson, kommunikationschef på Live Nation Sverige i en kommentar till DN. I samband med DN:s artikel i fjol uppgav Live Nation att de brukar uppmuntra konsertbesökare att fota och dela med sig av innehållet i sina egna kanaler. – Ja, generellt tycker vi att det är positivt att besökare delar med sig av sina upplevelser från liveevenemang, men på just stand-up är det mer och mer vanligt att artisten i fråga vill ha mer restriktioner, skriver Kristofer Åkesson. Frågan om mobilens påverkan på liveupplevelsen har varit omdiskuterad. Flera artister, däribland Alicia Keys och Rihanna, samt ståuppkomiker som Dave Chappelle har tidigare reagerat mot (eller tagit till konkreta åtgärder) för att minska mobilanvändandet. En amerikansk forskningsrapport från University of Southern California har dock visat att fotograferandet i själva verket kan förhöja engagemanget och koncentrationen på en liveupplevelse. – Anledningarna kan säkert vara många, av rättighetsskäl, att det kan störa upplevelsen på plats och att man inte vill att delar av showen och skämt ska cirkulera på internet långt i förväg får man anta, skriver Kristofer Åkesson och tillägger: – Men anledningen till att just Chris Rock har valt denna lösning på denna turné är något jag får hänvisa till honom.


Jacob Lundström: Den moderna zombiefilmens fader påminner om att skräcken inte går att bota

Summary: Regissören George A. Romero har gått bort, 77 år gammal. Han blev mest känd för ”Night of the living dead” från 1968.

När George A. Romero debuterade med lågbudgetsuccén ”Night of the living dead” 1968 hade han inte räknat med filmens politiska sprängkraft. Mest uppenbart handlar zombieskräcken förstås om rädslan för den hjärndöda massans uppror, med bilder av instinktsstyrda horder som väller fram på gatorna utan respekt för privat äganderätt. Men tack vare den moderna zombiefilmens fadersfigur öppnar genren samtidigt upp för andra slutsatser än reaktionära återvändsgränder om kollektivets terror. Nu har Romero gått bort, 77 år gammal. Anledningen till att Duane Jones fick huvudrollen i ”Night of the living dead” berodde inte på att han var svart utan på att han var den bäste skådespelaren i bekantskapskretsen, har Romero senare sagt. Men året var 1968 och genom Jones rollprestation tolkades filmen som en kommentar till amerikansk rasism (och kan ses som en föregångare till Jordan Peeles ”Get out” som hade premiär i våras). Romero gjorde en del annat, till exempel tv-serien ”Tales from the darkside” på 80-talet och Stephen King-filmatiseringen ”The dark half” år 1993, men förblir främst förknippad med hanteringen av odöda. Han avrundade karriären med en zombietrilogi på 2000-talet. I Romeros andra zombiefilm, ”Dawn of the dead” från 1978, var samhällskritiken desto mer avsiktlig än i debuten. Tack vare en något större budget kunde Romero urbanisera handlingen och förflyttade därför huvudkonfrontationen från ett barrikaderat hus på landet till ett öde köpcentrum. Filmens zombier hasar fram över den tomma parkeringen och rör sig sömngångaraktigt utanför skyltfönstren. Det verkar som att de söker sig till välbekanta platser som brukade betyda något för dem, kommenterar en ännu levande polisman från hustaket. Lika mycket som en sorg över en okomplicerad vardag uttrycker scenen en kritik över konsumtionssamhällets tomhet. Läs mer: George A Romero har avlidit Det var länge sedan zombien förknippades med filmvärldens genremarginaler. Nu planeras det en uppföljare till zombieblockbustern ”World war z” med Brad Pitt och tv-serien ”Walking dead” verkar aldrig vilja självdö. Inte sällan handlar det om en fåfäng jakt efter ett motgift, vilket förvandlar zombiefilmen till en epidemisk skräckgenre i mängden. Romeros gamla zombiefilmer är efterhängsna påminnelser om att skräcken inte går att bota.


Jessica: Tusen ögon hittade Harry

Summary: Kåseri. I tolv dagar har katten Harry varit på luffen i helt okänt territorium.

Går runt i Farsta och plockar ned alla Hitta Harry-lappar. I tolv dagar har katten varit på luffen i helt okänt territorium. Jag fick larmet under Kinasemestern och åkte hem när jag förstod att han inte skulle hitta hem till kattvakten för egen tass. Sedan dess har jag trampat genom stigar, cykelvägar och skogssnår. Gått utmed pendelspår och lärt mig alla gator med Värmlandsanknytning. Lagt hundratals lappar i brevlådor i radhus och villor. Larmat Farstagruppen och alla FB-sajter om bortsprungna katter i nejden. Efter elva dagar fick jag hjälp av en id-hund att söka av området med lukt från Harrys filt. Hunden markerade tydligt spår av katten vilket indikerade att han troligen fanns kvar och rörde sig i trakten. Spårningen gav ny kraft och hopp precis som alla spaningar från boende om look-alikes i området. Vissa röda katter har haft en besvärlig vecka. Jag ber särskilt mycket om ursäkt till de orangefärgade katterna på Molkomsbacken och Rottnerosbacken, liksom katten vid Martinskolan i Hökarängen. Er har både jag och andra förföljt och fotograferat dag som natt, innan vi förstått att ni bara är väldigt lika Harry. Jag har också stött på en blottare vid träbron till Farstanäset, men han är nästan förlåten vid det här laget. På lördagen ringde ett ungt hundägarpar från en dunge nära Ölmevägen i Farsta där de siktat en liknande katt. De hade sett lapparna och gett sig den på att försöka hitta Harry under sina promenader. Osannolikt nog sprang han över en cykelväg precis när de råkade passera. Jag rushade dit och efter en timmes lockrop och godisskrammel i oländiga skogssnår började han svara. Först bara svagt och ynkligt och sedan allt starkare. Till slut lät han som ett förtvivlat barn. Han ville bli hittad. Helt slut efter nära två veckor i det vilda. Harry är hemma i Nockebyhov nu. Trött, mager och hungrig, men lättad och glad. Jag är också glad och rörd i hela hjärtat. Jag hittade min katt, men framför allt hittade jag något väldigt fint hos människor i Farsta. Inte minst alla barn med varm medkänsla för små varelser, ett stort engagemang och blicken i rätt höjd. Att hitta en bortsprungen katt är som att spåra en cykel i Peking. Omöjligt för två ögon, men med tusen ögon gick det. All kärlek till er, från mig och Harry.


Hivjus karaktär en del av "team Snow"

Summary: Vintern har kommit till Westeros och "Game of thrones" går in på sin näst sista säsong. Kristofer Hivjus rollfigur Tormund Giantsbane har blivit "team Snow" fullt ut. – Han har blivit mer involverad i den politiska aspekten i serien, säger han.

Tv-serien ”Game of thrones” börjar närma sig sitt slut. Natten mot måndag släpps första avsnittet till den näst sista säsongen, efter drygt ett års väntan. Kristofer Hivju spelar Tormund Giantsbane, en ”wildling”, i succéserien – och han berättar att det blir en spännande säsong. – Det blir en väldigt intensiv säsong, och en säsong som har lite färre storylines, eftersom så många karaktärer har dött, säger han och fortsätter: – Varje år försöker ”Game of thrones” att överträffa sig själv, med spektakulära sekvenser. Jag har ju haft tur att få vara med i många av dem, då tänker jag främst på angreppet vid väggen i säsong fyra, ”Hardhome” i säsong fem och ”Battle of the bastards” i säsong sex. Jag kan lova att det kommer någon svärdsekvens man kan glädja sig åt. Ett vanligt förekommande fenomen i tv-serien är att rollfigurerna dör. Kristofer Hivju kan inte berätta om Tormund Giantsbane överlever säsongen eller inte, men han kan berätta om rollfigurens utveckling. – Det har varit en otroligt rolig resa att få följa Tormunds karaktär och upptäcka nya sidor av honom. Nu har han blivit en del av ”team Snow”. I början var det en slags antagonistisk funktion, men nu har han blivit bättre och bättre vän med Jon Snow så nu är han på Winterfell. Han har blivit mer involverad i den politiska aspekten i serien, säger Kristofer Hivju. Kristofer Hivju föll för sin rollfigur tidigt i processen. – Jag älskar att spela honom. Från första repliken jag fick, när jag fick audition-texten för första gången, så tänkte jag ”bam”, jag förstår den här killen. Det var som handen i handsken från dag ett, säger han. Förutom ”Game of thrones”, som spelas in i bland annat Nordirland och på Island, har Kristofer Hivju nu under våren spelat in fyra nya Beck-filmer. Rollfiguren Steinar Hovland kom in efter att Mikael Persbrandt lämnade filmserien 2015. – Det vi provade nu i de kommande fyra filmerna är att involvera mer drama. Krim har en egen formel, folk förväntar sig något av de 90 minuterna de ser filmen och Beck måste hålla en kvalitet som man ska ha. Men vi provar hur långt vi kan töja gränserna, säger Kristofer Hivju. Sex saker att veta om "Game of thrones" Effekterna: "Game of thrones" har hittills innehållit några av de mest spektakulära scenerna i en tv-serie. Striden i näst sista avsnittet "Battle of the bastards" från säsong sex innehöll 600 produktionsanställda, 500 statister, 70 hästar och tog 25 dagar att spela in, enligt Entertainment Weekly. 160 ton grus fick föras in eftersom inspelningsplatsen var för lerig. Språken: Tre av språken som talas i "Game of thrones" är skapade av lingvisten David J Peterson. Det rör sig om dothraki, valyriska och ett språk som jättarna pratar (även fast det sistnämnda exemplet knappt förekommer i serien). Valyriska finns dessutom i olika varianter, exempelvis högvalyriska (som kan liknas vid latin) och de lågvarlyriska (som kan liknas vid de romanska språken) som pratas i bland annat Astapor. Peterson har beskrivit dothraki, med fler än 3 000 ord, som en ljudmässig mix av arabiska och spanska, där inspirationen kommer från mongoliska, georgiska och den amerikanska ursprungsbefolkningen. I sommar studerar elever vid UC Berkely språket med Peterson som lärare. Vinjetten: Introduktionsfilmen till "Game of thrones" som visar kartan, inspirerades av idén av "en galen munk som satt i ett torn någonstans" och höll ordning på allt. Tanken är att de städer och byggnader som byggs upp i sekvensen ska kännas handgjorda av material som finns tillgängligt i en medeltida värld, som sten, trä och metall. Vissa platser på kartan visas alltid – som Kungshamn, Vinterhed, Muren och den plats där Daenerys råkar befinna sig – medan andra dyker upp om de är med i avsnittet. För företaget Elastic tar det ungefär ett halvårs arbete att leverera sekvenserna till varje säsong. Drakarna: Designen av drakarna i "Game of thrones" började med en höna, som köptes in för att animatörerna skulle studera hur musklerna rör sig och hur skelettet begränsar dem. "Vi byggde vår drake på i princip samma sätt. Det är en väldigt stor skillnad mellan deras tillbakadragna sätt då de bara är i närheten av Daenerys, de är väldigt aggressiva när de bröstar upp sig när något attackerar deras mamma", säger Sven Martin vid företaget Pixomondo till Washington Post. Musiken: Ramin Djawadi har skapat mycket av musiken. Han kom bland annat på titelmelodin när han satt och nynnade i sin bil. Ett krav från skaparna var att den inte skulle innehålla någon flöjt. "Helt enkelt för att det stilisiskt var något som vi kände hade använts i genren förut och vi ville att titelmelodin skulle vara annorlunda. Så huvudinstrumentet som vi kom fram till var cellon. Den har ett stort omfång, den kan spela både väldigt lågt och högt, och den har ett mörkt ljud. 'Game of thrones' är uppenbarligen en mörk serie, så cellon blev instrumentet", säger han till NPR. "Game of thrones" Tv-serien "Game of thrones" har sänts sedan 2011 på HBO. Säsong sju av serien har premiär den 17 juli och består av sju avsnitt, som släpps måndagar på HBO Nordic. "Game of thrones" bygger på George RR Martins bokserie "En saga om is och eld", men i de senare säsongerna har handlingen i tv-serien passerat den i böckerna, då det återstår två böcker i serien. I rollerna märks bland andra Peter Dinklage, Lena Headey, Emilia Clarke, Kit Harington och Maisie Williams.


Vässad penna med viss politisk optimism

Summary: Laurie Penny hör till de yngre röster som bäst beskrivit den globala vågen av nyreaktionär politik och den parallella utvecklingen inom sociala medier. Martin Gelin läser hennes nya essäsamling och lockas av alla vassa attacker, men imponeras mer av när Penny försöker förstå folk vars åsikter hon inte alls delar. Och optimismen.

Den brittiska feministen Laurie Penny har länge varit välförtjänt berömd i sitt hemland, men fick ett bredare genombrott här i USA först under fjolårets presidentval. Där skrev hon regelbundet vassa, underhållande kommentarer om i synnerhet den växande högerpopulismen. Under republikanernas partikonvent i Cleveland förra sommaren skrev hon en essä som redan måste betraktas som en modern klassiker. I ”I’m with the banned” (banned som i bannlyst) skildrade hon den högerextrema alt right-rörelsen och den mediedynamik som banat väg för dess framgångar. Det var en djupdykning i en liten skara av unga, främlingsfientliga, antifeministiska män som lyckas livnära sig som troll på heltid. Jag hade vid den tiden själv följt samma personer under många år och började vänja mig vid att reportage om dem ofta framställde männen som endimensionella seriefigurer. Penny lyckades i stället med konststycket att göra dem mänskliga, men samtidigt desto mer skrämmande. Det är ett kännetecken för hur hennes texter fungerar när de är som bäst. Penny tillhör en generation av yngre politiska röster som formats på sociala medier och som tagit för givet att vardagen för en kvinnlig journalist innebär en kronisk ström av hat, hot och trakasserier från män på internet. Det är ingen slump att det är just unga kvinnor som nu skriver de bästa böckerna om sociala medier i allmänhet och trollkulturen i synnerhet. All forskning visar att kvinnor utsätts för betydligt mer hat på digitala plattformar. Här i USA säger 70 procent av alla kvinnor att näthat är ett allvarligt problem (54 procent av män säger samma sak). Efter Whitney Phillips ”This is why we can’t have nice things”, Danielle Keats ”Hate crimes in cyberspace” och Angela Nagles ”Kill all normies” kan Laurie Pennys nya essäsamling ”Bitch doctrine” ses som kulmen på en våg av läsvärda böcker om webbkulturens baksidor. Långt före många andra förutsåg dessa skribenter att de högerextrema krafternas överrepresentation på digitala plattformar utgör ett allvarligt demokratiskt hot. Dessa essäer spänner dock över ett betydligt bredare ämnesområde. En del har publicerats tidigare i Vice, The Baffler och The Guardian och kan vara välbekanta för den som ägnat de senaste åren åt att förkovra sig i den globala vågen av nyreaktionär politik. Flera texter skildrar fjolårets presidentval, som Penny sammanfattar som en känsla av att ”David Lynch haft en våt dröm efter att ha somnat framför Fox News”. Många texter är impulsiva nedslag som publicerats som blogginlägg eller snabba reaktioner på dagsaktuella händelser. Där kan Penny ha ambitionen att fånga enorma ideologiska skiften och världsomspännande politiska fenomen i texter som sticker iväg åt alla möjliga håll. Vi får veta att högerextremismen blomstrar, men så även aktivismen för transpersoners rättigheter. I ena stunden skildras feminismen som en ostoppbar tsunami som sveper över i världen, i nästa ögonblick är vi på väg mot en ”Handmaid’s tale”-framtid med förslavade kvinnor. Dessa motsägelser speglar förstås hur världen faktiskt ser ut just nu. Men ibland kan texterna lida en smula av fokuset på de värsta, mest reaktionära rösterna. De som skriver om internets högerextremister och troll riskerar ibland att själva dras in i det ekosystem de kritiserar. Det kan uppstå ett ömsesidigt beroende mellan skribent och troll, där trollen erbjuder skribenten konstant material medan trollen själva får allt mer uppmärksamhet. I en hälsosam politisk debatt engagerar vi oss med motståndarens bästa och mest genomtänkta argument. Dagens digitala plattformar är ofta utformade för det motsatta. På Twitter och Facebook är själva koden skriven så att vi varje dag möter vänner som delar med sig av ursinniga kommentarer om de största idioterna på den politiska sida de själva inte tillhör. Högern citerar de mest extrema uttalandena från vänstern och vice versa. Till slut hatar alla varandra ännu mer. En färsk undersökning från Princeton den här sommaren visade att det är just de känslomässiga och moraliskt indignerade budskapen som sprids allra snabbast i sociala medier. Varje ilsket värdeord ökar chansen för en retweet. Incitamenten för en ung politisk skribent i dag blir därmed att ta i så mycket de bara kan. 1900-talets mest uttjatade skrivregel var ”kill your darlings”. Respektabel reportageprosa skulle vara sval och elegant, utan onödiga krusiduller. I vår tids sociala medier-klimat är det ofta motsatsen som fungerar bäst: Save your darlings. Det är ”darlings” som sprids i sociala medier. De där raderna där en skribent förolämpar lite för hårt eller hyllar lite för generöst blir lockbetet som citeras på Twitter och Facebook. Det är inte menat som någon svepande kritik mot Laurie Pennys texter, men ibland är hennes essäer smartare och mer nyanserade än de först framstår som. Visdomar och verkliga insikter är stundtals kamouflerade bakom twittervänliga invektiv. Så även om det är lockande att citera alla Pennys vassa attacker på meningsmotståndare så är hennes texter som bäst när hon i stället försöker förstå folk vars åsikter hon inte alls delar. Det är ett växande dilemma för journalister och politiska skribenter i en tid av tilltagande extremism: går det att skildra människor som inte tror på mänskliga rättigheter så att de framstår som mänskliga? Pennys klassiska essä om högerextremister lyckas ge dem mer tålamod än vad dessa opportunistiska, förvirrade rasister egentligen kan tyckas förtjäna. Men det är i sådana ögonblick som Penny får mig att fundera över hur vårt politiska klimat skulle se ut om vardagens politiska diskussioner såg ut just så, i stället för som det allt oftare är i dag, med medietränade huliganer från två hejaklackar som står och skriker sina respektive slagord till varandra. I en populär text om det Penny kallar ”nördarnas privilegier” bemöter hon en MIT-professor, Scott Aaronson, som skrev en uppmärksammad personlig essä om hur traumatiskt det var att växa upp som manlig nörd i USA och hur svårt det därmed kan vara att relatera till feminister som talar om manliga privilegier. Aaronsons misstag är, som Penny påpekar, att han beskyller feminister för sina problem, i stället för att beskylla en förgiftad manlighetskultur som värderar banal machismo högre än exempelvis kunskap och känslighet. Penny beskriver hur dagens teknikföretag präglas av just en sådan komplex sexism, med kontor fulla av manliga nördar som är bittra över feminismen. ”Det är därför dagens Silicon Valley är så uppfuckat. Det är byggt av och styrs av de mest privilegierade personerna i världen, men de är samtidigt övertygade om att de är de minst privilegierade”. I stället för att skriva en hånfull diss av Aaronson landar texten i att Penny uppmuntrar honom att ansluta sig till feministerna för en gemensam fajt mot det ohälsosamma mansideal som trycker ner såväl manliga som kvinnliga nördar. Överlag är Pennys bok förvånansvärt optimistisk. Hon skildrar en värld där feministiska idéer och tolerans sakta men säkert växer, eller åtminstone blir mer accepterade. Det kan tyckas motsägelsefullt i en tid då Vita huset i USA styrs av en man som filmats när han skryter om sexuella övergrepp mot kvinnor samt en vicepresident som sagt att han aldrig träffar en kvinna ensam i ett rum. Men Penny framställer övertygande den nyreaktionära vågen som en backlash just mot de senaste decenniernas sociala framsteg för kvinnor, etniska minoriteter och HBTQ-personer. Hon påminner oss om att framstegen är verkliga, men inte oåterkalleliga. I dag står medietränade huliganer från två hejaklackar och skriker sina respektive slagord till varandra. Hon skildrar en värld där feministiska idéer och tolerans sakta men säkert växer, eller åtminstone blir mer accepterade. Född i London 1986. Är journalist, författare, föreläsare och aktivist. Hon har skrivit för tidningar som The Guardian och New Statesman och har gett ut böcker som: ”Meat market: Female flesh under capitalism” (2011), ”Discordia. Six nights in chrisis Athens” (2012) och, på svenska, ”Sex, lögner och revolution” (2015). Aktuell med ”Bitch doctrine. Essays for dissenting adults” (Bloomsbury) som utkommer 1 augusti.


Kritik mot Donald Trump efter kommentar om Brigitte Macrons kropp

Summary: När Donald Trump mötte Brigitte Macron under ett franskt statsbesök kommenterade han hänfört hennes utseende: ”Du är i så bra form!”. Kommentaren har väckt mycket kritik i sociala medier.

Det är inte första gången USA:s president Donald Trump öppet uttrycker åsikter – positiva som negativa – om kvinnors kroppar. Läs mer: Hånade programledarna slår tillbaka mot Donald Trump Häromveckan hamnade han i skottelden efter att ha twittrat om journalisten Mika Brzezinski som vid ett möte ”blödde ymnigt från en ansiktslyftning”. Innan dess finns en uppsjö av exempel på hur han talat om bland andra sin fru Melania och sin dotter Ivanka. Även uttalandet om att ”grab” kvinnor ”by the pussy” väckte massiv kritik. Nu har det hänt igen. Under ett statsbesök i Frankrike under torsdagen, där Donald och Melania Trump togs emot av president Emmanuel Macron och hans fru Brigitte Macron, kunde USA:s president inte motstå att kommentera Frankrikes första dams kropp. Susanne Ljung: Brigitte Macron är en djärv kvinna ”Du är i så bra form!”, sade han förvånat till den 64-åriga franska presidentfrun och gestikulerade med händerna framför hennes kropp. Därefter vände sig Trump till Emmanuel Macron och upprepade: ”Hon är i så bra fysisk form! Vackert!”. Kommentarerna fångades på film och har inte mötts med blida ögon i sociala medier. Dokumentärfilmaren Jennifer Siebel Newsome kallade på Twitter kommentarerna för ”äckliga och djupt opassande”. Tv-värden Alex Berg skriver – i den första av en lång rad tweets – att Donald Trumps sägningar ”förkroppsligar mäns utsuddande av gränsen mellan en komplimang och sexuella trakasserier”. Den amerikanska kritikern Rebecca Carroll menar att USA:s president inte vet hur man annars skulle se på kvinnor. En annan twittrare påpekar att Brigitte Macrons kroppspråk verkar tala sitt tydliga, tja, språk. Den amerikanska presidenten, eller någon ur hans stab, har ännu inte uttalat sig om kritiken.


Laurie Pennys vassa penna landar i politisk optimism

Summary: Laurie Penny tillhör generationen yngre röster som bäst beskrivit den globala vågen av nyreaktionär politik och den parallella utvecklingen inom sociala medier. Martin Gelin läser hennes nya essäsamling och lockas av alla vassa attacker, men imponeras mer av när Penny försöker förstå folk vars åsikter hon inte alls delar. Och slås av att det blir en över lag förvånansvärt optimistisk bok.

Den brittiska feministen Laurie Penny har länge varit välförtjänt berömd i sitt hemland, men fick ett bredare genombrott här i USA först under fjolårets presidentval. Där skrev hon regelbundet vassa, underhållande kommentarer om i synnerhet den växande högerpopulismen. Under republikanernas partikonvent i Cleveland förra sommaren skrev hon en essä som redan måste betraktas som en modern klassiker. I ”I’m with the banned” (banned som i bannlyst) skildrade hon den högerextrema alt right-rörelsen och den mediedynamik som banat väg för dess framgångar. Det var en djupdykning i en liten skara av unga, främlingsfientliga, antifeministiska män som lyckas livnära sig som troll på heltid. Jag hade vid den tiden själv följt samma personer under många år och började vänja mig vid att reportage om dem ofta framställde männen som endimensionella seriefigurer. Penny lyckades i stället med konststycket att göra dem mänskliga, men samtidigt desto mer skrämmande. Det är ett kännetecken för hur hennes texter fungerar när de är som bäst. Penny tillhör en generation av yngre politiska röster som formats på sociala medier och som tagit för givet att vardagen för en kvinnlig journalist innebär en kronisk ström av hat, hot och trakasserier från män på internet. Det är ingen slump att det är just unga kvinnor som nu skriver de bästa böckerna om sociala medier i allmänhet och trollkulturen i synnerhet. All forskning visar att kvinnor utsätts för betydligt mer hat på digitala plattformar. Här i USA säger 70 procent av alla kvinnor att näthat är ett allvarligt problem (54 procent av män säger samma sak). Efter Whitney Phillips ”This is why we can’t have nice things”, Danielle Keats ”Hate crimes in cyberspace” och Angela Nagles ”Kill all normies” kan Laurie Pennys nya essäsamling ”Bitch doctrine” ses som kulmen på en våg av läsvärda böcker om webbkulturens baksidor. Långt före många andra förutsåg dessa skribenter att de högerextrema krafternas överrepresentation på digitala plattformar utgör ett allvarligt demokratiskt hot. Dessa essäer spänner dock över ett betydligt bredare ämnesområde. En del har publicerats tidigare i Vice, The Baffler och The Guardian och kan vara välbekanta för den som ägnat de senaste åren åt att förkovra sig i den globala vågen av nyreaktionär politik. Flera texter skildrar fjolårets presidentval, som Penny sammanfattar som en känsla av att ”David Lynch haft en våt dröm efter att ha somnat framför Fox News”. Många texter är impulsiva nedslag som publicerats som blogginlägg eller snabba reaktioner på dagsaktuella händelser. Där kan Penny ha ambitionen att fånga enorma ideologiska skiften och världsomspännande politiska fenomen i texter som sticker iväg åt alla möjliga håll. Vi får veta att högerextremismen blomstrar, men så även aktivismen för transpersoners rättigheter. I ena stunden skildras feminismen som en ostoppbar tsunami som sveper över i världen, i nästa ögonblick är vi på väg mot en ”Handmaid’s tale”-framtid med förslavade kvinnor. Dessa motsägelser speglar förstås hur världen faktiskt ser ut just nu. Men ibland kan texterna lida en smula av fokuset på de värsta, mest reaktionära rösterna. De som skriver om internets högerextremister och troll riskerar ibland att själva dras in i det ekosystem de kritiserar. Det kan uppstå ett ömsesidigt beroende mellan skribent och troll, där trollen erbjuder skribenten konstant material medan trollen själva får allt mer uppmärksamhet. I en hälsosam politisk debatt engagerar vi oss med motståndarens bästa och mest genomtänkta argument. Dagens digitala plattformar är ofta utformade för det motsatta. På Twitter och Facebook är själva koden skriven så att vi varje dag möter vänner som delar med sig av ursinniga kommentarer om de största idioterna på den politiska sida de själva inte tillhör. Högern citerar de mest extrema uttalandena från vänstern och vice versa. Till slut hatar alla varandra ännu mer. Läs mer: Recension: ”Sex, lögner & revolution” – Laurie Penny skriver för de unga och arga En färsk undersökning från Princeton den här sommaren visade att det är just de känslomässiga och moraliskt indignerade budskapen som sprids allra snabbast i sociala medier. Varje ilsket värdeord ökar chansen för en retweet. Incitamenten för en ung politisk skribent i dag blir därmed att ta i så mycket de bara kan. 1900-talets mest uttjatade skrivregel var ”kill your darlings”. Respektabel reportageprosa skulle vara sval och elegant, utan onödiga krusiduller. I vår tids sociala medier-klimat är det ofta motsatsen som fungerar bäst: Save your darlings. Det är ”darlings” som sprids i sociala medier. De där raderna där en skribent förolämpar lite för hårt eller hyllar lite för generöst blir lockbetet som citeras på Twitter och Facebook. Det är inte menat som någon svepande kritik mot Laurie Pennys texter, men ibland är hennes essäer smartare och mer nyanserade än de först framstår som. Visdomar och verkliga insikter är stundtals kamouflerade bakom twittervänliga invektiv. Så även om det är lockande att citera alla Pennys vassa attacker på meningsmotståndare så är hennes texter som bäst när hon i stället försöker förstå folk vars åsikter hon inte alls delar. Det är ett växande dilemma för journalister och politiska skribenter i en tid av tilltagande extremism: går det att skildra människor som inte tror på mänskliga rättigheter så att de framstår som mänskliga? Pennys klassiska essä om högerextremister lyckas ge dem mer tålamod än vad dessa opportunistiska, förvirrade rasister egentligen kan tyckas förtjäna. Men det är i sådana ögonblick som Penny får mig att fundera över hur vårt politiska klimat skulle se ut om vardagens politiska diskussioner såg ut just så, i stället för som det allt oftare är i dag, med medietränade huliganer från två hejaklackar som står och skriker sina respektive slagord till varandra. Läs mer: Laurie Penny: Trumps verkliga ansikte I en populär text om det Penny kallar ”nördarnas privilegier” bemöter hon en MIT-professor, Scott Aaronson, som skrev en uppmärksammad personlig essä om hur traumatiskt det var att växa upp som manlig nörd i USA och hur svårt det därmed kan vara att relatera till feminister som talar om manliga privilegier. Aaronsons misstag är, som Penny påpekar, att han beskyller feminister för sina problem, i stället för att beskylla en förgiftad manlighetskultur som värderar banal machismo högre än exempelvis kunskap och känslighet. Penny beskriver hur dagens teknikföretag präglas av just en sådan komplex sexism, med kontor fulla av manliga nördar som är bittra över feminismen. ”Det är därför dagens Silicon Valley är så uppfuckat. Det är byggt av och styrs av de mest privilegierade personerna i världen, men de är samtidigt övertygade om att de är de minst privilegierade”. I stället för att skriva en hånfull diss av Aaronson landar texten i att Penny uppmuntrar honom att ansluta sig till feministerna för en gemensam fajt mot det ohälsosamma mansideal som trycker ner såväl manliga som kvinnliga nördar. Läs mer: Laurie Penny: Donald Trump ser världen som ett lovligt byte Överlag är Pennys bok förvånansvärt optimistisk. Hon skildrar en värld där feministiska idéer och tolerans sakta men säkert växer, eller åtminstone blir mer accepterade. Det kan tyckas motsägelsefullt i en tid då Vita huset i USA styrs av en man som filmats när han skryter om sexuella övergrepp mot kvinnor samt en vicepresident som sagt att han aldrig träffar en kvinna ensam i ett rum. Men Penny framställer övertygande den nyreaktionära vågen som en backlash just mot de senaste decenniernas sociala framsteg för kvinnor, etniska minoriteter och hbtq-personer. Hon påminner oss om att framstegen är verkliga, men inte oåterkalleliga. Laurie Penny Född i London 1986. Är journalist, författare, föreläsare och aktivist. Hon har skrivit för tidningar som The Guardian och New Statesman och har gett ut böcker som: ”Meat market: Female flesh under capitalism” (2011), ”Discordia: Six nights in chrisis Athens” (2012) och ”Unspeakable things” (2014). Aktuell med ”Bitch doctrine – Essays for dissenting adults” (Bloomsbury) som utkommer den 1 augusti.


Svensk arkitekt ska göra London till en mer inkluderande stad

Summary: Londons borgmästare vill skapa fler hållbara miljöer i staden. Till hjälp tar han arkitekten Monica von Schmalensee, som ska bidra med sakkunskap.

Arkitektföretaget Whites vd Monica von Schmhalensee blir från och med den 1 september rådgivare till Londons borgmästare Sadiq Khan i arkitektur- och stadsbyggnadsfrågor. Hon blir den enda icke-brittiska representanten i en grupp om cirka 50 personer som kallas Mayor’s design advocate group och som ska bidra med sakkunskap. – Andra länder tittar gärna på Sverige när det gäller hållbarhetsfrågor och gröna tankar inom stadsbyggnad, bland annat sättet som vi i Sverige jobbar med offentliga platser. När man har engelsmän på besök i Stockholm och de promenerar i till exempel Hammarby Sjöstad är de mindre intresserade av husen än av mellanrummen mellan husen, något som vi tycker är naturligt för att vi är uppvuxna med allemansrätten, säger Monica von Schmalensee. Londons borgmästare har tidigare utformat ett manifest om att göra London till en mer inkluderande stad, ”A city for all Londoners”. Målet är att alla invånare ska få möjligheten att bo och arbeta i hållbara, välplanerade och inkluderande miljöer. – Han är väldigt angelägen om att Londons tillväxt ska ske med hjälp av arkitektur och stadsplanering. Om det bara är kapitalet som styr är det inte säkert att ambitionerna blir så långsiktiga. Londons utmaningar liknar många andra städers: allas rätt att bo och att det ska vara kvalitet i det som genomförs, säger Monica von Schmalensee. Branden i 24-våningshuset i London för en månad sedan har satt ytterligare fokus på byggnadskvaliteten, vilket är en av anledningarna till att Sadiq Khan söker råd, stöd och kritik från arkitekter. Men som i många andra städer handlar utmaningarna också om att hantera biltrafikens miljö- och hälsoproblem och att motverka växande segregation. – Klyftorna ökar också i London. Fattiga får flytta längre och längre ut från stadskärnan och då blir restiderna mellan bostad och arbete väldigt långa. Här handlar det bland annat om att göra förorten mer attraktiv och att få dit både bostäder och handel, säger Monica von Schmalensee.


Christopher Nolan visste inte hur känd Harry Styles var inför ”Dunkirk”

Summary: När filmskaparen Christopher Nolan castade popstjärnan Harry Styles för en roll i kommande ”Dunkirk” visste han inte exakt hur känd Styles var.

I Christopher Nolans kommande film ”Dunkirk”, om ett slag under andra världskriget, återkommer flera av filmskaparens favoritskådespelare – Tom Hardy och Cillian Murphy har till exempel båda medverkat i bland annat ”Inception” och Nolans Batman-filmer. Läs mer: ”Dunkirk” – en av sommarens hetaste filmer Men Harry Styles, känd från det omåttligt populära – och pausade/nedlagda – pojkbandet One Direction, är ett tidigare oprövat namn i filmvärlden. Så oprövat att Christopher Nolan själv inte visste om vilken superstjärna han valt för rollen som ung brittisk soldat. – Jag tror inte att jag riktigt var medveten om hur berömd Harry var, konstaterar regissören i en intervju med AP. – Mina barn hade pratat om honom, men jag hade inte riktigt fattat. Sanningen är att jag castade Harry eftersom han passade perfekt för rollen, och verkligen förtjänade en plats i filmen. Skivrecension: Harry Styles – ”Harry Styles” ”Dunkirk” har svensk biopremiär den 19 juli.


C Mores ”Gråzon” – ny serie om terrordåd i norden

Summary: Den nya thrillerserien ”Gråzon” sätter fokus på hotet från terrorism mot Sverige och Danmark. – Det här är en historia om en kommande terrorattack i Skandinavien, säger Christopher Wollter, som spelar en av huvudrollerna.

Inspelningarna av serien pågår just nu i Köpenhamn. Tidigare har teamet varit både på Arlanda, i Stockholm och Göteborg, och framöver väntar produktion bland annat i Frankfurt. På samma sätt som tv-serien ”Bron” bröt landsgränser väntas ”Gråzon” göra det. – Vi ville ha en organisk historia om terrorism och om vår globalt sammankopplade värld. Ett samarbete mellan Sverige och Danmark kändes då självklart, eftersom Danmark både är nära och vår port till Europa, säger Johanna Bergenstråhle, tillförordnad dramachef på C More och TV4, som står bakom serien genom en samproduktion med danska TV2 och produktion av Cosmo film. Christopher Wollter spelar en av seriens ledande roller. Hans karaktär arbetar som vd för ett företag som sysslar med drönare, en teknisk innovation som delvis blivit en symbol för modern krigsföring. – Det här är en historia om en kommande terrorattack i Skandinavien där man tror att drönare blir ett av de verktyg som terrorister kommer att kunna använda, säger Christopher Wollter. Andra ledande roller spelas av danska Birgitte Hjort Sørensen, vars karaktär blir tagen som gisslan av terrorister, och svenska Tova Magnusson som i sin roll som Säpo-agent försöker förhindra en förestående terrorattack. Christopher Wollter berättar att historien innehåller mycket dubbelspel. – Min karaktär är statusstyrd och hans företag blir uppköpt av ett större företag. Han blir sedermera utnyttjad under hot från utomstående. Han är en karaktär med lite smolk i bägaren, men det är ingen ”bad guy”. Jag har spelat flera sådana tidigare, men det är kul att vara på andra sidan nu, säger Christopher Wollter. ”Gråzon” är skriven av Oskar Söderlund (”Ettor & nollor”, ”Saltön”) och danska Morten Dragsted. Oskar Söderlund har, i samband med att projektet blev känt, beskrivit handlingen som en ”rannsakning av den svenska och danska självbilden. Berättat genom en terror-plot”, något han sade till sajten tvdags.se. – Vi kan ha haft lite höga tankar om att dessa händelser aldrig kommer att hända oss, att vi har varit förskonade. Det var delvis så hela vägen fram till Drottninggatan. Manuset här är väldigt sofistikerat skrivet, och landar mer på en botten av thriller än action, säger Christopher Wollter. Serien är på tio avsnitt och har premiär våren 2018 på C More. I skådespelarensemblen finns också namn som Johan Rabaeus och Ardalan Esmaili. Johanna Bergenstråhle på C More och TV4 menar att tittarna kommer att få möta en historia om en verklighet som är svår att se i svart och vitt, utan där relationerna ständigt befinner sig i en gråzon. Hotet från terrorism har mer konkret i Sverige efter attentatet på Drottninggatan. Ser ni några svårigheter att göra en serie på det ämnet? – Det är ett jättesvårt ämne och inget vi tar lättsinnigt på alls. Vi känner dock att det är viktigt att vi inte väjer för svåra ämnen. Det ställer dock enormt höga krav på upphovsmännen och här har vi det största förtroendet för att de kan hantera de här frågeställningarna på ett klokt sätt, vilket var avgörande för oss när vi tog beslutet att göra ”Gråzon”, säger Johanna Bergenstråhle. En tidigare version av denna artikel innehöll felaktiga uppgifter om produktionsbolag och titel. DN beklagar.


Margaret Atwood vill se Drake i andra säsongen av ”The handmaid’s tale”

Summary: Margaret Atwood, författare till ”Tjänarinnans berättelse”, skulle vilja se rapparen Drake i en andra säsong av romanens tv-seriefiering.

Trots att författaren Margaret Atwood och rapparen Drake båda är från Kanada har de, tro det eller ej, aldrig träffats. Tv-recension: Bruce Millers ”The handmaid’s tale” Det berättar Atwood i ett samtal med författarkollegan Junot Díaz, publicerat i Boston Review, där hon också medger att hon gärna skulle ändra på den saken. ”Jag har inte träffat Drake, även om jag förstås har träffat människor som har träffat Drake”, säger hon till Díaz. ”Men du måste förstå hur g-a-m-m-a-l jag är – det är inte troligt att jag går på samma fester som han. Eller, för att vara ärlig, på särskilt många fester alls.” Kristina Lindquist: Surrogatfrågan har fått nytt liv av ”The handmaid’s tale” Därför har författaren, vars roman ”Tjänarinnans berättelse” under våren fått nytt liv genom HBO-serien ”The handmaid’s tale”, en idé. ”Vore det inte roligt för honom att ha en cameo i andra säsongen av ’The handmaid’s tale’? Jag ska viska lite i Bruce Millers [tv-seriens skapare] öra och se vad han kan göra åt saken, eftersom serien filmas i Toronto. Kanske kan Drake hjälpa till att smuggla någon?”, föreslår Margaret Atwood i intervjun. Läs mer: Fem viktiga skillnader mellan romanen och tv-serien ”The handmaid’s tale” ”The handmaid’s tale” är en av vårens mest omtalade tv-serier, om en nära framtid där en totalitär regim tvingar fertila kvinnor till reproduktion.


Populär stjärna på Youtube har tröttnat på hatet

Summary: Joakim Lundell, en av landets största Youtubeprofiler, har tröttnat på hatet på plattformen. ”Om vi känner att det tar för mycket tid eller om vi inte har motivationen, då kommer vi sluta”, säger han i en intervju med TT.

Joakim Lundell, som de senaste åren blivit populär genom Youtubekanalerna ”Jocke & Jonna” och ”JockiboiTV”, berättar i en intervju med TT att han inte enbart är positivt inställd till Youtube, eftersom många kommer med hatkommentarer. Han har också tröttnat på hatet över lag. – Folk har väldigt svårt att förstå också, ”skit i hatet”. Det är inte så lätt när man haft tre bilar som blivit sönderrepade, halva hemmet sönderslaget hundra gånger, folk som springer utanför varje dag, folk som har kastat sten på våra hundar, säger Joakim Lundell till TT. Med spökjakter och ”pranks” har Joakim Lundell har tillsammans med Jonna Lundell skapat sig en popularitet som få svenska Youtubeprofiler är i närheten av. Paret har i dag över 650.000 prenumeranter. Joakim Lundell har dock gjort sig av med sitt alias ”Jockiboi” som hängt med honom sedan tiden som dokusåpadeltagare i ”Kungarna av Tylösand” för sju år sedan. – Jag hade velat byta väldigt länge, men jag kände att jag inte har varit där riktigt, kanske både personligt och i tiden. Men nu kände jag, när jag bytte, att det var dags. Jag känner ingen tillhörighet till Jockiboi längre. Allting jag gör nu är Joakim Lundell, säger han till TT och berättar att han framöver satsar både på en musikkarriär och släpper en bok om sitt liv och uppväxt. – Jag vill att folk ska förstå andra. Vi kommer aldrig få slut på hat genom att hata andra, lösningen kommer man till vid förståelse. Jag försöker alltid tänka på varför en person gör något konstigt, i stället för att bara tänka på själva handlingen. Det kanske ligger någonting bakom, säger han.


Signatur bakom Trump-video ber om ursäkt

Summary: Den Reddit-användare som har påstått sig ligga bakom videon där Trump brottar ned en person med en CNN-logga som huvud ber nu om ursäkt för sitt ”trollbeteende”. ”Jag respekterar alla människor”, skriver signaturen.

Anledningen till att signaturen bakom kontot på internetforumet Reddit nu ber om ursäkt ska vara att hen inte säger sig vilja stödja våld som riktas mot medier. Signaturen säger sig nu också ångra en del av det rasistiska och antisemitiska innehåll som hen tidigare ska ha uttryckt på Reddit och som, efter att kontot blivit känt, ska ha fått stor spridning i sociala medier. Det var i onsdags förra veckan som gif-videon, där Trump brottar ned en person vars huvud har ersatts av CNN-loggan, först visades på Reddit-kontot. Men det var först när Trump twittrade ut videon, och den hade försetts med ljud, som den fick stor spridning. Klippet hade då fått en bättre bildkvalitet och även försetts med en ”FNN”-logotyp som betyder ”Fraud News Network”. Läs mer: Vita huset uttalar sig om CNN-videon Det var också i samband med Trumps tweet som signaturen bakom ett Reddit-konto gick ut och påstod sig ligga bakom videon. Det ledde till att andra, tidigare, inlägg från samma konto fick stor spridning på sociala medier. Några av dem anklagades för att vara rasistiska och antisemitiska. På tisdagen gick alltså Reddit-kontot ut med sin ursäkt, enligt CNN. Den kommer enligt nyhetsbolaget dagen efter att man har lyckats identifierat personen som stått bakom signaturen. Enligt CNN är det en man. Journalister på CNN ska i samband med identifierandet ha försökt kontakta personen genom att ringa och skicka e-post, men utan framgång. Det ska ha lett till att tidigare inlägg raderades och personen bakom kontot postade sin ursäkt. ”Först och främst vill jag be om ursäkt till alla dem som använder Reddit”, skriver signaturen enligt CNN, och tillägger att hen beklagar de kontroverser som har uppstått som en följd av videon, som hen nu menar aldrig borde ha gjorts. Användaren ska också be om ursäkt för ”de inlägg som har gjorts och som varit rasistiska, inskränkta och antisemitiska”. ”De stämmer inte med den person som jag är”, skriver signaturen som hävdar att hen ”älskar och accepterar alla olika typer av människor och har gjort så under hela mitt liv”. Inläggen var menade att vara ”satiriska”, skriver Reddit-användaren och uttrycker ånger för sitt "trollbeteende". Det ska bara ha handlat om att väcka uppmärksamhet för att på så sätt nå ut till så många användare på Reddit som möjligt. ”Det var ett skämt, inget annan, och jag kunde inte föreställa mig att någon skulle lägga på ljud och sedan låta inlägget förekomma i presidentens Twitter-flöde”, skriver personen. Anledningen till att hen tog åt sig äran till en början, ska ha varit att hen ”trodde att det var det ursprungliga inlägget”, utan ljud, som presidenten twittrade ut. Nu säger sig signaturen plötsligt hysa ”den djupaste respekt” för journalistkåren som så modigt riskerar sina liv varje dag för att förmedla nyheter till allmänheten. För att identifiera personen bakom kontot säger sig CNN ha använt biografisk information och bakgrundsfakta som mannen ska ha lämnat på Reddit, och sedan använt bland annat sökverktyg på Facebook. DN har tidigare rapporterat att en talesperson för Vita huset hävdar att inlägget inte har tagits från forumet Reddit.


Löfven om Bråvalla: Det är vidriga handlingar av ynkliga män

Summary: Bråvallafestivalen ställer in nästa år efter anmälningar om flera våldtäkter och sexuella ofredanden. Statsminister Stefan Löfven är ute på en resa i Sverige för att lyfta trygghetsfrågor, och kommenterade händelserna under en pressträff på Tjörn.

– Det är vidriga handlingar av ynkliga män, säger statsministern. Statsminister Stefan Löfven inledde på söndagen sin veckolånga resa runt om i landet. Han åker på resan i stället för att delta i Almedalen, och syftet är att prata om trygghetsfrågor. Stefan Löfven har lyft terrorism och brottslighet som två av de största hoten mot den svenska tryggheten. Samtidigt som Stefan Löfvens resa tar sin början kommer nya rapporter om sexuella övergrepp på svenska musikfestivaler. Bråvallafestivalen har meddelat att de ställer in nästa års festival och säger att de många trakasserierna och övergreppen mot besökare ligger bakom beslutet. ”Jag har fått nog. Våld dödar festivalupplevelsen och kärleken till musiken, och framförallt kommer människor till skada. En är en för mycket”, säger vd:n Folkert Koopman i ett pressmeddelande. Totalt är det fyra misstänkta våldtäkter och minst 22 anmälningar rörande sexuellt ofredande som anmälts under festivalen, enligt polisen. Bråvallafestivalen är bara en i raden av musikfestivaler där besökare utsatts för sexuella övergrepp. I juni blev en flicka under 18 år attackerad och utsatt för ett misstänkt våldtäktsförsök på en toalett på festivalen Sweden rock i Sölvesborg. På Summerburst i Stockholm anhölls en man som misstänkts ha våldtagit en 18-årig kvinna i publikhavet och ytterligare tre personer greps för sexuella ofredanden under samma festival. På söndagen besökte statsministern den västsvenska ön Tjörn där han träffade Kustbevakningen och sjöräddningen. Då fick han frågor om Bråvallafestivalen och övergreppen på musikfestivaler. – Det är fruktansvärt. Jag blir så upprörd. Unga kvinnor går för att lyssna på musik och ha roligt, och så blir de utsatta för det här. Det här är vidriga handlingar av ynkliga män. Vi måste få stopp för det, säger Stefan Löfven och säger också att polisen måste bli bättre på att utreda de brotten. Statsministern säger också att det är en prioriterad fråga för regeringen. Vad kan ni göra förutom att säga åt polisen att bli bättre? – Vi behöver uppenbarligen mer förebyggande arbete. Det är helt uppenbart. Vi får se vad vi kan göra vad gäller utbildning och information i skolor och idrottsrörelse. Vi tittar också på möjligheten att titta på kameraövervakning. Det är klart att det försvårar om man vet att det sitter en kamera där som ser vad man gör.


Jonas Dahlberg om Utøyabeslutet: Anmärkningsvärt

Summary: Den norska regeringen tror inte på konstens roll för att bearbeta sorgen efter Utøya. Det menar konstnären Jonas Dahlberg, sedan planerna på hans minnesmärke "Memory wound" skrotades förra veckan.

Svenske Dahlberg har tidigare varit försiktig med att uttala sig, men i veckan gav han sin syn i en debattartikel i Aftenposten. Konsten har en särskild roll när det gäller att bearbeta svåra händelser, menar Dahlberg. Därför tycker han att det är anmärkningsvärt att den norska regeringen tagit ansvaret för minnesmärket från Koro, den norska motsvarigheten till Statens konstråd, och flyttat det till statliga förvaltningsbolaget Statsbygg. Läs mer: Birgitta Rubin: Så sanslöst sorgligt och fegt av Norge att stoppa ”Memory wound” ”Det väsentliga i detta är inte i första hand att regeringen stoppar arbetet med just dessa minnesplatser som jag fått förtroendet att arbeta med, utan att regeringen så tydligt markerar att de överhuvudtaget inte tror på konstens roll i detta. Det är minst sagt anmärkningsvärt, också i ett internationellt perspektiv”, skriver han. Dahlberg ställer sig också frågande till varför man samtidigt har valt att stoppa hans andra minnesmärke, det i regeringskvarteren i Oslo. Norges kommunminister Jan Tore Sanner avisar påståendet om att regeringen inte tror på konstens roll. ”Ett nationellt minnesmärke kommer självklart att inneha konstnärliga kvaliteter. Om Dahlberg själv önskar är det öppet för honom att dras in i det vidare arbetet”, skriver han i en kommentar till Aftenposten. Läs mer: Norska staten stoppar ”Memory wound” Samtidigt höjs flera röster i Norge mot regeringens planer. Dahlberg får medhåll av Arne Johan Vetlesen, professor i filosofi vid universitetet i Oslo. I en debattartikel i Aftenposten skriver han att den norska regeringens visar "beröringsskräck" för det nationella traumat efter terrordåden 2011. En av dem som försvarat "Memory wound" är Jørn Christian Mortensen, rektor för Konsthögskolan i Oslo, som kallar beslutet "sorgligt, eftersom det här väldigt vackra konstverket aldrig kommer att uppföras", enligt The Guardian. Dahlberg avböjer att kommentera saken ytterligare för TT.


Per M: Insats för kontanter

Summary: Kåseri. Ett mobilsamtal till en riktig bank i Sverige, och jag hade ett nytt bankomatkort tjugofyra timmar senare. Ingen fransman trodde sina öron.

Vägarna är utmärkta, sjukvården omsorgsfull, posten effektiv, soptömning och gatuunderhåll bättre än i Stockholm – bara det inte har med byråkrati och i synnerhet betalningar att göra är det mycket som är smidigt här i Frankrike. Ty ve den som inte kan lägga fram tillräckligt starka bevis på vem han eller hon är. Det krävs snudd på födelseattest och dopbevis utöver pass, körkort och elräkning när man måste legitimera sig, vilket är ofta. Det är inte heller alltid lätt att veta hur man monetärt ska göra rätt för sig. Men en sådan anakronism som checken lever kvar och accepteras vanligen. Bankerna vill helst inte syssla med pengar. En svensk bekant som på eftermiddagen skulle spä på kontot i sin bank Crédit Agricole möttes av beskedet att det var fullständigt omöjligt att göra kontantinsättningar efter lunch, ”något ju alla känner till”. I Stockholm finns numera en del krogar och butiker som bara accepterar betal- eller kreditkort, inte kontanter, men de flesta tar förstås emot både och. I Frankrike är det emellertid mycket ofta reda pengar och inget annat som gäller, åtminstone på mindre ställen. Man skulle alltså kunna tro att bankomater var vanliga. I vår lilla sydfranska stad, med en befolkningsstorlek att jämföra med Sigtunas, har jag räknat till fem distributeurs automatique de billets. Varav en bara fungerar om man har ett Carte Bleue utfärdat av Crédit Lyonnais. Det var alltså till en av de andra fyra bankomaterna jag häromdagen ställde kosan för att få ut kosing. Jag hade redan köpt cigarretter på vägen och betalat med mitt kort. Fem minuter senare hade den nästan fyrtiogradiga hettan raderat samma kod i min hjärna, och bankomaten ätit upp mitt Mastercard. Nu stod man sig slätt, utan vare sig kort eller kontanter. Men klokt nog är vi inte kunder i någon fransk penninginrättning. Ett mobilsamtal till en riktig och redobogen bank i Sverige, och jag hade ett nytt kort tjugofyra timmar senare, levererat med bud till dörren på själva midsommarafton. Ingen fransman trodde sina öron när jag berättade detta. ”Vous avez dit Handelsbanken?”, sa grannen med sådan betoning på första stavelsen att det lät lite ekivokt. Jag bekräftade detta. Äras den som äras bör. Diplomatiskt tillade jag att det franska postväsendet i fallet i fråga också hade fungerat förträffligt.


Ali Dhaanto – en världsstjärna som bor i Västerås

Summary: En av världens största stjärnor inom den somaliska dhaantomusiken bor i Västerås. Ali Dhaanto säger att svänget i musikstilen är besläktad med reggae.

Ali Dhaanto möter upp på en parkservering strax intill stadshuset i Västerås, iförd samma vita folkdräkt som han bär på Youtube-klippen som spelats in i etiopiska stäpplandskap med kameler och dansande nomader. Klippen har miljontals visningar. Bland de tre till fyra miljoner somalier som är spridda över världen är han en stjärna. I Västerås syns han på långt håll som en vit fläck i den gröna parken och efter en kort stund dyker somalier upp och vill skaka hand och ta selfies med honom. Inte heller min tolk missar tillfället att fotografera sig med artisten. Ali Dhaanto talar hellre om dhaantokulturen, som han tagit sitt namn ifrån, än om sig själv. Han säger att han är stolt över att så många börjat lyssna på dhaantomusik, som till nyligen var en angelägenhet för ett fåtal äldre. 2006 vann han etiopiska ”Idol”, där det bara tävlades i dhanto. Sedan dess har musiken blivit populär även bland de unga. Två saker har varit avgörande, enligt Ali Dhaanto. Dels att folkdansen som i original består av handklappningar har fått en instrumental bakgrund som gjort den mer gångbar, dels att rytmen påminner om reggae, fast med ett en lättare, mer sorlande gung. Ali Dhaanto hävdar att dhaanto är besläktat med reggae. – Jag vet att Bob Marley reste till Etiopien flera gånger och inspirerades. Reggae är förstås äldre än så. Och den sortens tempo har funnits länge i östra delen av Afrika, säger Ali Dhaanto. Vad man kan invända mot den historieskrivningen är att Västindiens befolkning nästan helt kommer från Västafrika. Att dhaanto är somaliernas reggae är också bland det första som nämns när jag möter tre unga somalier i grannstaden Eskilstuna. – Dansen är nästan som reggae när man tittar på fötterna, säger Abdirisaq Mohammed, som till vardags arbetar som elevassistent. Han bekräftar också att Ali Dhaanto är en person som de flesta somalier känner till. – Alla känner honom från sociala medier, och faktiskt också många äldre, eftersom det är traditionell musik. Det är en grej som förenar generationer, säger Abdirisaq Mohammed. Arrangören Mohamed Abdukani som engagerat Ali Dhaanto inför somaliernas nationaldag den 1 juli berättar att det varit en process att övertala Ali Dhaanto att komma just till dem eftersom han blivit erbjuden att spela runt hela världen just den dagen. Ali Dhaanto kom in i musiken genom den somaliska poesin. Poeter har alltid haft hög status i den somaliska kulturen och som ung var Ali Dhaanto skicklig på att skriva ihop bland annat hyllningsdikter till flickor. Han började sälja sina tjänster till mindre välformulerade kompisar, för en biobiljett eller någon annan symbolisk ersättning. Han kom från en vanlig familj där ingen annan sysslade med musik, men bodde ute i byarna där musiken spelas överallt. Han gick på audition och kom med i talangtävlingen. Ali Dhaanto har två album bakom sig och ett tredje på gång som spelas in i Stockholm. De många visningarna ger berömmelse men inga intäkter. Det han kan tjäna på musiken är som liveartist, och han har spelat för den somaliska diasporan på festivaler runt om i Europa. Men framför allt lägger han mycket tid på att träna ungdomar i en grupp. Han har en del släktingar i trakten. – Folk frågar mycket om klaner, men som artist tänker man inte så mycket på det, för mig är alla somalier en del av min familj. Den bästa dansen. Dhaanto är ursprungligen en folkdans från den omstridda Ogadenprovinsen i Etiopien. Ali Bashir Abdi, eller Ali Dhaanto som är hans artistnamn, är formellt sett etiopier, men ser sig som somalier. Ordet dhaanto betyder ”den bästa dansen” och dansas traditionellt i turer med olika svårighetsgrad till handklappningar.


Guns N’ Roses återförening är en storslagen framgång

Summary: Återföreningen blev en storslagen framgång. Under 2016 såldes över två miljoner biljetter till Guns N’ Roses turné. Nu intar succén Friends Arena i Solna.

I början av förra året bekräftades ryktena – Guns N’ Roses återförenas. För första gången sedan 1993 skulle fansen få möjlighet att se originalmedlemmarna Axl Rose, Duff McKagan och Slash tillsammans på scen. Quiz: Vad vet du om Sverigeaktuella Guns N’ Roses? Nu, mer än ett år senare, har rockbandet rest jorden runt med återföreningsturnén "Not in this lifetime tour". På torsdagskvällen är det Sveriges tur att få ta del av Guns N’ Roses då de spelar på Friends Arena i Solna. Hittills har turnén varit en stor succé. Under 2016 sålde bandet tre miljoner biljetter, vilket gjorde turnén till en av årets mest framgångsrika. När hårdrockslegendarerna sedan offentliggjorde turnédatum i Europa och Kanada 2017 såldes det en miljon biljetter bara under det första dygnet. Även i Sverige har plåtarna gått åt snabbt. De ordinarie biljetterna är sedan länge slutsålda men än finns de dyrare så kallade "golden circle"-biljetterna kvar. Totalt har "Not in this lifetime tour" dragit in över två miljarder svenska kronor brutto. Och det är inte bara de slutsålda arenorna som vittnar om att bandet är ute på ett framgångståg. Även kritikerna har hyllat återföreningen. The Guardians recensent vitsade att comebacken tog publiken till "Paradise city" och gav konserten fem stjärnor. Tidningen Sydney Morning Herald skrev att de "briljanta musikerna" i Guns N’ Roses levererade ”några av de mäktigaste rocklåtarna som någonsin skrivits”. Enligt bandets kompgitarrist Richard Fortus planerar de dessutom att släppa ett nytt album. I en intervju i podcasten Stageleft säger Forturs att idén om ett album är "för bra för att inte bli verklighet" samt att de har spelat in utkast och "lösa idéer". Det här är Guns N' Roses Det amerikanska rockbandet Guns N' Roses bildades i Los Angeles 1985 och fick sitt stora genombrott 1987 med albumet "Appetite for destruction". Plattan sålde över 30 miljoner exemplar vilket gör den till det bäst säljande debutalbumet i USA. Totalt har bandet sålt över 100 miljoner skivor. Bland bandets mest kända låtar finns "Paradise city", "Welcome to the jungle" "Sweet child o'mine" och Bob Dylan-covern "Knockin' on heaven's door". Guns N' Roses har varit mer eller mindre aktiva under alla år – länge var dock sångaren Axl Rose den enda originalmedlemmen som fortfarande var med i bandet. Häromåret återvände originalgitarristen Slash och originalbasisten Duff McKagan till bandet. I dag består Guns N' Roses, förutom originaltrion, av Dizzy Reed, Richard Fortus, Frank Ferrer och Melissa Reese. På torsdag spelar rocklegendarerna på Friends Arena i Solna. Svenska Backyard Babies och brittiska The Darkness värmer upp publiken.


Bråvalla vill bli mer jämställt

Summary: Sveriges största campingfestival firar femårsjubileum med artister som Håkan Hellström och Laleh. Bråvalla har i flera år fått kritik för ojämställdheten i sina bokningar – trots det är majoriteten män i år också.

Mellan den 28 juni och 1 juli kommer tiotusentals personer till Norrköping för att besöka Bråvalla. Festivalen hålls för femte gången, vilket arrangören FKP Scorpio har valt att fira med en extra dag jämfört med tidigare år. Att Bråvalla är en så pass populär festival tror Kajsa Apelqvist beror dels på artistbokningarna – dels på det geografiska läget. – Campingen tror jag också är en jätteviktig del. Det finns inte så många campingfestivaler kvar i Sverige, vi är definitivt den största. Det är något otroligt speciellt att bosätta sig på en festival i fyra dagar och bara gå helt in i den lilla världen, och umgås med andra människor som älskar musik, säger hon. Däremot har det inte enbart varit glädje och musik som det har rapporterats om från jättefestivalen. I fjol inkom det fem polisanmälningar om våldtäkt. Bråvalla har mycket säkerhetspersonal på plats för att försöka förhindra våldet. Dessutom samarbetar man tätt med polisen. – Vi uppmanar våra besökare att anmäla om de blir utsatta för våld. Det ska vara väldigt enkelt att anmäla brott på en festival. Sexuellt våld är ett stort samhällsproblem och jag tror inte att det handlar om att det är fler brott som begås nu, utan folk är mer benägna att anmäla. Där har samhällsdebatten varit viktig, säger Kajsa Apelqvist. Hon tycker dock att det är viktigt att den typen av våld inte bara uppmärksammas som ett ”evenemangsproblem”. – Det är något som finns året om på våra skolor, arbetsplatser och i våra hem, säger Kajsa Apelqvist. Bråvalla har i flera år också kritiserats för sina artistbokningar, då majoriteten bestått av mansdominerade akter. I fjol mätte initiativet Jämställd festival att 83 procent av Bråvallas bokningar bestod av mansdominerade akter – endast 12 procent var kvinnodominerade och 5 procent var mixade. – Jag tycker att Bråvalla är lite av ett mysterium, för de bokar ganska brett. De bokar pop och rock, där könsfördelningen inte är speciellt skev i branschen. De bokar en sådan hög andel män till sina scener, jämfört med många andra festivaler, säger Kristina Wicksell, pressansvarig för Jämställd festival. Enligt Kristina Wicksell finns det en historisk ojämställdhet i musikbranschen, och hon anser därför att man måste motverka detta. – Musik är ett verktyg för att sprida berättelser, för att sprida politiska åsikter och liknande. Därför är det viktigt att alla får tillträde till det rummet, säger hon. Bråvalla arbetar för att det ska bli mer jämställt men enligt Kajsa Apelqvist beror fördelningen ofta på att tillfrågade artister inte kan komma, eller inte ska ut och turnera det året. – Vi har bättre siffror i år än förra året, men vi är absolut inte nöjda med de siffror vi har. Däremot spelar i princip alla de största svenska kvinnliga artisterna på vår festival i år och det känns jättekul. Men vi är inte nöjda och färdiga med det arbetet, det fortsätter, säger hon. Bråvallafestivalen hölls första gången 2013 i Norrköping, i år är det femårsjubileum. Festivalen brukar arrangeras mellan torsdag och lördag, nu är det artister på scenen redan under onsdagen. Festivalen besöktes förra året av 50 000 personer och räknas som en av Sveriges största. Bland dragplåstren märks: Onsdag: System of a Down och Sabaton. Torsdag: Laleh och Linkin Park. Fredag: Håkan Hellström, Silvana Imam, Alesso och The Chainsmokers. Lördag: Ellie Goulding, The Killers och Martin Garrix.