”Det här är min största utmaning”

Summary: Sveriges genom tiderna mest sedda film ska få nytt liv på scenen. När Lasse Åbergs ”Sällskapsresan” blir musikal lämnar han själv över sin klassiska Stig-Helmer till komikern Anders ”Ankan” Johansson.

Under en presskonferens på Bromma flygplats på tisdagen avslöjades det att komikern Anders Johansson kommer att spela Stig-Helmer i musikaluppsättningen av ”Sällskapsresan” nästa år. DN erfar också att Sven Melander kommer reprisera sin roll som den skånske festprissen Berra. Även Ted Åström har en roll. Det är med fullt förtroende och en aning ångest som Lasse Åberg låter Anders Johansson efterträda honom i rollen som den folkkäre charterresenären. – Det är smickrande och kul att ”Sällskapsresan” får nytt liv, säger Lasse Åberg. Jag har alltid gillat att se Anders på tv. Jag upplever att vi har lite lika karaktärsdrag. Det är något bräckligt och väldigt charmerande över honom. Anders Johansson står bredvid Åberg på konferensen, iklädd bahamasshorts och blommig skjorta. – Det här är den största utmaningen jag gett mig in på och jag är tokladdad. Han är tidigare känd från komikerduon Anders & Måns, programledare i radio och från SVT:s ”Djursjukhuset”. Ett tiotal personer har provspelat för rollen som Stig-Helmer men trots goda kvalifikationer har de inte haft vad som krävts. – I det här fallet handlar det inte bara om att kunna agera utan också om en viss kroppskonstruktion, säger Bengt Palmers som tillsammans med Jakob Skarin skrivit manus och musik. Skarin fyller i: – Ska man spela Stig-Helmer måste man utstråla tafatthet – en underdog som det är lite synd om. Liksom Lasse Åberg känner igen sig i Anders Johansson, anser sig Johansson har mycket gemensamt med Stig-Helmer. Men när han blev uppringd och ombedd att provspela var han inte helt övertygad: – Stig-Helmer är en viktig karaktär i svensk filmhistoria. Min första tanke var att tacka nej. Men det är förbjudet att säga nej till en sådan chans. En anledning till att han tackade ja var musiken. Den nye Stig-Helmer har ett stort musikintresse som musikalen ger honom möjlighet att leva ut. – Jag är ju ingen Thommy Körberg direkt, säger han. Men det vore å andra sidan konstigt om Stig-Helmer sjöng som honom. När ”Sällskapsresan” hade biopremiär 1980 slog den svenskt publikrekord. 34 år senare är Lasse Åbergs succé fortfarande en folkkär klassiker och ligger etta på topplistan över de mest sedda svenska filmerna. Att filmen skulle bli musikal rapporterades det om i medierna redan 2006, men först förra året kunde manusförfattarna Jakob Skarin och Bengt Palmers bekräfta att den sätts upp i samarbete med Julius Productions och regissören Anders Albien. Musikalen har premiär den 23 oktober 2015 på Nöjesteatern i Malmö. Enligt planen väntar sedan Stockholm. Första av sex filmer om Stig-Helmer ”Sällskapsresan” (eller ”Sällskapsresan eller Finns det svenskt kaffe på grisfesten?” som originaltiteln lyder) är Lasse Åbergs första film om den tafatte antihjälten Stig-Helmer Olsson. Komedin hade biopremiär den 22 augusti 1980 och följer en grupp människor under deras chartervistelse på Gran Canaria. Förutom Lasse Åberg medverkade Jon Skolmen som Stig-Helmers rumskamrat Ole, Lottie Ejebrant spelade Majsan som Stig-Helmer faller handlöst för och rollen som den frispråkiga Siv hade Kim Anderzon. Även Sven Melander hade en minnesvärd roll som den skånske groggpimplaren Berra. Det är den mest sedda svenska filmen genom tiderna med 2,8 miljoner biobesökare och Stig-Helmer har genom åren återkommit i fem uppföljare: ”Sällskapsresan 2 – Snowroller” (1985), ”SOS – en segelsällskapsresa” (1988), ”Den ofrivillige golfaren” (1991), ”Hälsoresan – En smal film av stor vikt” (1999) och ”The Stig-Helmer story” (2011).


Jessica Chastain. ” ’Interstellar’ är en färd till det mänskliga hjärtat”

Summary: För tre år sedan steg hon som en raket mot Hollywoodhimlen. I dag rör sig Jessica Chastain obekymrat mellan Christopher Nolans sci-fi-epos ”Interstellar” och rollen som Eleanor Rigby i Ned Bensons indiedebut, som visas på Stockholms filmfestival.

Jessica Chastain har ett röstmeddelande på mobilen som hon aldrig kommer att radera. Klockan 13.04 den 21 november 2011 ringde Kathryn Bigelow och berättade att Chastain hade fått rollen som CIA-agenten Maya, den arbetsknarkande stålkvinnan i svarta solglasögon som jagar Usama bin Ladin i ”Zero dark thirty”. Rollen (som skulle ge henne en Oscarsnominering två år senare) toppade hennes galna genombrottsår då hon bland annat spelade i filmer som ”Take shelter”, ”Niceville”, ”Wilde Salomé” och Guldpalmspristagaren ”The tree of life”. För tre år sedan var hon en 35-årig ”late bloomer” som kom från ingenstans och fick ett smått sensationellt genomslag. Numera är hon en själfull aktris på Hollywoods A-lista med flammande rött hår och blek alabasterhy. En hyperemotionell filmstjärna som sällan följer de upptrampade spåren med en förmåga att pendla obekymrat mellan att vara sårbar och hård som stål. Det var bland annat dessa egenskaper som gjorde att hon kvalificerade sig för Christopher Nolans intergalaktiska rymdtripp ”Interstellar”, som har svensk premiär i dag. I filmen spelar hon vetenskapskvinnan Murph, den vuxna dottern till Matthew McConaugheys astronaut som tagit på sig självmordsuppdraget att hitta en ny planet åt mänskligheten som riskerar att dö ut. – Det jag gillar mest med ”Interstellar” är den gripande kärlekshistorien mellan far och dotter – faktiskt ett av de starkaste banden mellan en far och en dotter som jag har sett. Och jag tror att många kommer att bli överraskade av hur emotionell filmen är, säger Jessica Chastain med ett slags triumfatoriskt leende. Hon sitter på en strandservering i Cannes men är egentligen bara bekväm att stå i centrum på inspelningsplatsen. Hon beskriver sig som en blyg person som är expert på att smälta in bland tapeterna på flärdfulla fester. Allra bäst trivs hon med att rasta hunden Chaplin hemma i Venice Beach, laga veganmat, spela ukulele och utöva yoga. Hennes stora upplevelser sker på jobbet. – ”Interstellar” är egentligen inte så mycket en rymdresa som en färd till det mänskliga hjärtat. I detta avseende påminde den mycket om ”The tree of life”, säger Jessica Chastain, som tillsammans med Brad Pitt utgjorde föräldraparet som miste en son i Terrence Malicks poetiska drama. Chastain lovprisar Christopher Nolan för att han lyckades skapa en intim känsla trots att ”Interstellar” är en av årets mest högprofilerade högbudgetfilmer. Hon uppskattade också att Nolan lät odla upp hundratals hektar majsplantor för att skådespelarna skulle slippa fantisera mot en grön skärm. – Nolan är briljant, har utsökt smak och tycks oförmögen att göra en dålig film. Han är en stark kapten på skutan, alla är säkra på att han har kontroll. Och som skådespelare känner man att det finns en exakt anledning att man valdes till just denna roll, säger Jessica Chastain. Detta gäller också i allra högsta grad hennes huvudroll i Ned Bensons starka independentdrama ”The disappearance of Eleanor Rigby” med James McAvoy. En film som hon varit djupt engagerad i sedan hon mötte Ned Benson på en filmfestival för snart tio år sedan. Hans manus om ett kärlekspar som förlorar greppet om tillvaron och varandra när de förlorar ett barn låg på Hollywoods ”svarta lista” över de bästa manusen som ännu inte blivit filmade. – Jag gillade manuset, men sa till Ned: ”Du har bara givit det manliga perspektivet – vi behöver också det kvinnliga”, berättar Jessica Chastain. Det slutade med att de spelade in två filmer från olika könsperspektiv. ”Him” och ”Her” visades på Torontos filmfestival förra året. De båda versionerna har nu också klippts ner till den könsmixade ”Them”, som visas under Stockholms filmfestival. – Som cinefil är jag förstås mest förtjust i de långa versionerna ur två olika perspektiv, men det viktigaste är att alla versionerna är tillgängliga så att publiken har ett val. Vi har verkligen gjort en europeisk film, säger Jessica Chastain och nämner influenser som Claude Lelouch ”En man och en kvinna”, Woody Allens ”Annie Hall” och ”Manhattan”, bröderna Dardenne, Olivier Assayas och Krzysztof Kieslowski. Av bara farten blev hon en av filmens producenter. – Det var inget jag hade planerat, men när min karriär plötsligt tog fart så blev det betydligt enklare att få fram pengar och skådespelare. Jag ringde Isabelle Huppert och andra vänner och frågade om de ville vara med, ler hon. I filmen spelade den franska superaktrisen Eleanor Rigbys mamma. Jessica Chastain förvandlades till en storögt fan och var som ett plåster på sin idol under hela inspelningen. – Haha, det blev lite komiskt, faktiskt. Jag avgudar Isabelle och följde henne hack i häl för att se till att hon hela tiden var nöjd. Om hon tyckte att den andra tagningen i en scen var bäst, så nickade jag och tyckte förstås likadant. Ned Benson gav mig många långa ”sluta fjanta dig!”-blickar, skrattar Jessica Chastain. – Som skådespelare är Isabelle extremt emotionell just för att hon hela tiden försöker gömma känslorna. Egentligen gör hon inte särskilt mycket, utan är bara totalt närvarande och låter sig uppslukas av ögonblicket. En annan inspirationskälla är Youtubeklippet där den då 10-åriga Henry Thomas provspelar för rollen som Elliott i ”ET” – inför en häpen Steven Spielberg som säger: ”Okej, grabben, du har fått rollen!” – Det är en av de mest makalösa uppvisningar jag har sett – en pojke som kan leva sig in så totalt och börja gråta så övertygande på en audition ... Det är just de där känslan från barndomen som jag försöker använda mig av som skådespelare, säger Jessica Chastain. För rollen som Eleanor Rigby som råkar ut för varje förälders mardrömsscenario var hon tvungen att använda hela sitt register. – Om ”The tree of life” skildrade ett föräldrapar som drabbas av plötslig förlust, så skildrar ”The disappearance of Eleanor Rigby” efterspelet. Ett återkommande tema med kvinnor som mist ett barn är att de vill börja om helt och återskapa sig själva helt och hållet. Eleanor försvinner från allt och alla – till och med för sig själv. Hon stålsätter sig mot omvärlden genom att sätta på sig en mask så att hon inte ska se sig själv. Jag är alltid intresserad av rollfigurer som har inneboende motsättningar, säger Jessica Chastain, som brukar använda varje filmroll för att utforska nya sidor av sig själv. Hon har också tagit hjälp av Strindberg. I september var det världspremiär i Toronto på Liv Ullmanns ”Fröken Julie” med Jessica Chastain och Colin Farrell. Den norska regissören valde att flytta Strindbergs psykosexuella svenska klassdrama till 1890-talets Nordirland. Chastain tog rollen på blodigaste allvar och plöjde igenom alla teaterversioner hon kunde hitta, särskilt en vhs-kassett med Helen Mirren från 1972. – Jag kände ett underligt systerskap med alla tidigare som spelat rollen på sitt sätt. Och framför allt kände jag ett själsligt släktskap med Liv Ullmann, säger Jessica Chastain lyriskt. Ironiskt nog sa Terrence Malick att hon var kusligt lik en ung Ullmann under inspelningen av ”The tree of life”. – Liv är en finkänslig själ och en av de bästa aktriserna i världen, säger Jessica Chastain och berättar om en upplevelse som påminner om Bergmans personlighetsupplösande mästerverk ”Persona” där Bibi Andersson och Liv Ullmann byter identiteter. – Det var första gången som jag helt gett upp mig själv. Det var som ett slags exorcism, som om jag och Liv spelade rollfiguren tillsammans. Aldrig tidigare, varken förr eller senare, har jag delat samma värld på det sättet med en annan skådespelare. Jessica Chastain. Född 1977 i Sacramento i norra Kalifornien. Mamma var vegankock med egen foodtruck, styvpappan brandman. Spelade i flera teaterpjäser i San Francisco innan hon fick ett stipendium av Robin Williams till Juilliards dramaskola. Hade små roller i tv-serier som ”Cityakuten” och ”Veronica Mars”. Rollen som Maya i ”Zero dark thirty” gav henne en Golden globe och en Oscarsnominering. Oscarsnominerades även för bästa biroll i ”Niceville” (2012). Lagom till jul dyker Jessica Chastain upp i J C Chandors kriminaldrama ”A most violent year” som utspelar sig under 1981 i New York. Filmografi i urval ”Interstellar” (2014) Christopher Nolan ”Fröken Julie” (2014) Liv Ullmann ”The disappearance of Eleanor Rigby” (2013) Ned Benson ”Mama” (2013) Andrés Muschietti ”Zero dark thirty” (2012) Kathryn Bigelow ”Lawless” (2012) John Hillcoat ”Wild Salomé” (2011) Al Pacino ”Niceville” (2011) Tate Taylor ”The tree of life” (2011) Terrence Malick ”Take shelter” (2011) Jeff Nichols ”The debt” (2010) John Madden ”Interstellar” har svensk biopremiär ”Interstellar” har svensk biopremiär i dag, läs recensionen på nästa sida. ”The disappearance of Eleanor Rigby” visas på Stockholms filmfestival den 9, 13 och 15 november.


Boom för bibelöversättningar

Summary: Guds ord må vara evigt – men det behöver uppdateras med jämna mellanrum. "Folkbibeln" kom i reviderad form i oktober, och nya provöversättningar av "Bibel 2000", Sveriges mest spridda bibel, pågår. Samtidigt har nätet öppnat för bibelöversättningar bortom de traditionella vägarna.

Mycket har hänt sedan den första svenska bibeln, Gustav Vasas bibel, kom på 1500-talet. Språkets utveckling och bibelforskningens framsteg är huvudorsakerna till att bibeln översätts med jämna mellanrum. Den mest spridda bibeln i Sverige i dag är "Bibel 2000". – Den nytestamentliga delen av "Bibel 2000" kom ut 1981, men det mesta av översättningarna är från 70-talet. En ung människa i dag pratar ett helt annat språk, säger Thomas Kazen, professor i exegetisk teologi på Teologiska högskolan i Stockholm. "Bibel 2000" tillkom genom att staten tillsatte en Bibelkommission 1972. Nio år senare presenterade kommissionen en översättning av Nya testamentet och år 2000 var även Gamla testamentet färdigöversatt, därav namnet. – Att staten var inblandad var väldigt unikt, det kommer nog aldrig mer att hända. Utgångspunkten var, åtminstone på ytan, strikt vetenskaplig. "Bibel 2000" försöker att i mångt och mycket inte välja de översättningsalternativ som passar en viss typ av konfession bäst. Med reservation för att även där har översättarna fattat vissa val som speglar deras egna synsätt, säger Thomas Kazen. I dag är det den ideella föreningen Svenska Bibelsällskapet som förvaltar arvet efter "Bibel 2000". Just nu pågår provöversättningar av Nya testamentet som ska presenteras i slutet av januari 2015 och ligga till grund för ett beslut om en nyöversättning. – Det beslutades redan när "Bibel 2000" kom ut, i samma veva som svenska kyrkan skiljdes från staten. Då menade man att i likhet med hur det är i andra länder så borde bibelsällskapen ha hand om det ansvaret för att se till att det finns en bra, vetenskapligt hållbar och litterärt högkvalitativ översättning på svenska, konstaterar Mikael Winninge, översättningsdirektor på Svenska Bibelsällskapet. Den näst mest lästa bibeln i Sverige, "Folkbibeln" lanserades i en reviderad och uppdaterad version den 18 oktober. Målet med revideringen är att erbjuda en bibel närmare grundtexten, med modernare språk, bättre flyt och fylligare noter. Vad utmärker "Folkbibeln"? – Folkbibeln har ett uttalat konfessionellt perspektiv och har delvis tillkommit utifrån ett missnöje med processen bakom "Bibel 2000". Motståndare till "Bibel 2000" tycker till exempel att vissa traditionella lutheranska dogmer inte bekräftas tydligt av de formuleringar som valts, säger Thomas Kazen. Det handlar inte om att någon översättning förvränger texten, understryker han, utan att det helt enkelt finns många olika sätt att översätta Bibeln. Så det går inte att säga att det finns en rätt översättning av Bibeln? – Nej, precis som det inte kan finnas av någon annan text heller. Så fort du översätter en text från ett annat språk blir det mer eller mindre en parafras. Hur ska en oerfaren bibelläsare veta vilken översättning som är mest lämplig att börja med? – Vi som jobbar med exegetik (bibelforskning reds. anm) jobbar med grundtexten och grundspråken, men jag säger åt alla mina studenter att utgå från "Bibel 2000". Använder man en annan översättning bör man ställa en mängd problematiserande frågor vilket kan vara svårt om man inte är initierad. Även utanför de traditionella kanalerna pågår bibelöversättningar, vilket inte minst möjliggjorts av den digitala utvecklingen. Ett exempel är Fribibel.se, som är ett öppet forum för alla som vill bidra till eller diskutera bibelöversättningar. – De översätter bibelbok för bibelbok och för diskussioner om vad som är lämpligt. Vad gäller kvaliteten vet vi inget förrän om många år, men det är intressant med folk som går utanför de de officiella kanalerna och skapar egna forum för att få vara med, säger Thomas Kazen. Fakta/Andra moderna översättningar • Nya levande bibeln Levande bibeln är en översättning från engelskan. Originalet skrevs av Kenneth Taylor som ville förklara bibeln budskap för sina tio barn på ett lättförståeligt sätt. • Reformationsbibeln Bygger till stor del på Karl XII:s bibel från 1702. Översättningen utgår ifrån den äldsta grekiska grundtexten. • Svensk bibel.se En lättläst översättning av Ragnar Blomfelt som undviker otidsenliga ord och begrepp. källa: www.karnbibeln.se


Regeringen satsar på förortskultur

Summary: 252 miljoner kronor mer till satsningar inom kulturen. Det är slutsiffran när regeringen presenterar 2015 års kulturbudget. Överraskningen i budgeten är en satsning på kultur i miljonprogramsområden.

230 miljoner kronor till kultur i miljonprogramområden över en fyraårsperiod. Det är den stora nyheten när regeringen presenterar 2015 års kulturbudget. Pengarna ska gå till kulturverksamheter i förorterna och till ”konstnärlig gestaltning av områdenas boendemiljöer” där 50 miljoner kronor delas ut redan under nästa år. Satsningen välkomnas av Statens konstråd, en av de myndigheter som kommer att medverka i projektet. – För att vara en kulturbudget är det mycket pengar, det är en stor satsning. Samarbetar man med lokala projekt kan de räcka långt, säger Magdalena Malm, direktör på Statens konstråd. Oppositionen är dock inte lika imponerad. – Det här är som ”Kejsarens nya kläder”. Det ligger som en del av upprustningen av miljonprogrammen och det finns redan i dag ett krav på utsmyckning i samband med den upprustningen, säger Per Bill, kulturpolitisk talesperson för Moderaterna. Sammanlagt avsätter regeringen 7,1 miljarder till kulturändamål, en ökning på 252 miljoner jämfört med förra året och en större satsning än de senaste årens höjningar som i snitt har legat på cirka 100 miljoner kronor. Av de andra stora satsningarna var det mesta känt: 100 miljoner årligen till sänkta kulturskoleavgifter - i snitt ska avgiften sänkas med 250 kronor per termin - och 80 miljoner för att införa fri entré på 17 statliga museer med start 2015. – Det intressanta är att vi generellt i väst går mot en liberal kulturpolitik. Nu har vi en regering som efter åtta år av borgerligt styre går tillbaka till en socialistisk syn på statens roll i kulturen, säger Katja Lindqvist, kulturpolitisk expert och docent i företagsekonomi på Lunds Universitet. Per Bill är även kritisk till dessa satsningarna, som han menar kommer att innebära en sned social fördelning av kulturanslagen. – Nu kommer vissa utställningar fortfarande att kosta pengar, medan det blir gratis att se de permanenta samlingarna. Varför ska man subventionera entrén för en rik tysk turist när det kostar pengar för skolbarn att se till exempel en Picasso-utställning? När det gäller kulturskolan tycker vi att det vore bättre att skapa en morot för att se till att det finns kulturskolor i alla kommuner, snarare än att sänka kostnaderna i rika Stockholmsförorter där det i dag ofta är höga avgifter på kulturskolan, säger han. Regeringen har även beslutat att under nästa år lägga ned Myndigheten för kulturanalys, som bildades av Reinfeldts regering 2011. Anledningen är att dess verksamhet enligt regeringen överlappar andra myndigheters analysarbete. Vilken myndighet som övertar arbetsuppgifterna inom exempelvis kulturstatistik kommer att presenteras längre fram. Regeringen skjuter även till 20 miljoner kronor till de frilansade kulturarbetarna, i en satsning som ska skapa större trygghet för skådespelare, musiker och dansare inom kultursektorn. Man inför samtidigt en satsning på e-böcker och en ny nationell biblioteksstrategi för 10 miljoner kronor. Kulturbudgetens utveckling Sedan 2006 har kulturbudgeten ökat från 5,9 miljarder kronor till dagens siffra på 7,1 miljarder. I snitt ökar budgeten med 0,1–0,2 miljarder årligen, vilket gör årets ökning till ett trendbrott. 2006: 5,9 miljarder 2008: 6,0 miljarder 2010: 6,4 miljarder 2012: 6,5 miljarder 2014: 6,8 miljarder 2015: 7,1 miljarder Nyheterna i kulturbudgeten 230 miljoner kronor till kultur i miljonprogramområden över en fyraårsperiod. Pengarna ska gå till att kulturverksamheter i förorterna och till ”konstnärlig gestaltning av områdenas boendemiljöer”. Anslaget tillförs 50 miljoner kronor 2015 och 60 miljoner kronor årligen mellan 2016-2018 för att främja kulturverksamheter i miljonprogramsområden. Myndigheten för kulturanalys avvecklas 2015. Vilka som övertar myndighetens arbetsuppgifter är oklart Forum för levande historia tillförs 25 miljoner kronor under perioden 2015-2017. Pengarna ska gå till ett samarbete med Statens skolverk för en utbildningssatsning i grund- och gymnasieskolor om rasism i historien. Statens kulturråd tillförs 500.000 kronor 2015 för att stärka hbtq-personers rättigheter inom kulturområdet. Riksarkivet får 3 miljoner kronor för att bevara och tillgängliggöra arkivmaterial från statliga myndigheter. Regeringen kommer att avstå sina anspråk på ägandet av Prins Eugens Waldemarsudde. Byggnader och inventarier ska i stället tillfalla Stiftelsen Prins Eugens Waldemarsudde. 100 miljoner kronor ska årligen avsättas för att sänka kulturskoleavgifter i landet. I snitt ska avgiften sänkas med 250 kronor per termin. Fri entré på statliga museer. 80 miljoner kronor kommer att gå till att införa fri entré på 17 statliga museer. Förbättrad trygghet för kulturarbetare. 20 miljoner kronor satsas på skyddsnäten för frilansande skådespelare, musiker och dansare. E-bokssatsning. 10 miljoner kronor går till en e-bokssatsning och en nationell demokratiplan för de svenska biblioteken.


Fredrik Strage: Jag inser att jag borde bli upprörd, men dumheten roar mig

Summary: Adolf Hitlers släkt är på väg att dö ut, men det finns fortfarande de som heter Hitler. Nu kommer dokumentären om personerna med världens mest ökända namn, och det absurda blir skrattretande.

Alois Hitler Jr, Adolf Hitlers halvbror, blev 1911 pappa i Liverpool. Sonen William Hitler reste till Nazi-Tyskland för att göra karriär, men flydde till USA före krigsutbrottet och tog värvning i flottan där han dekorerades med Purpurhjärtat. William Hitlers amerikanska söner Alexander, Louis och Brian bor fortfarande på Long Island. De heter Stuart-Houston i efternamn och är 65, 63 och 49 år gamla. Alexander är pensionerad terapeut åt krigsveteraner medan Louis och Brian arbetar som landskapsarkitekter. De har inga egna barn. Führerns släkt är med andra ord på väg att dö ut (hans halvsyster Angelas barnbarn har inte heller förökat sig) men det finns fortfarande folk som heter Hitler. Om det handlar den nya dokumentären ”Meet the Hitlers”, regisserad av Matt Ogens som tidigare gjort ”Confessions of a superhero” om de misslyckade skådespelare som klär ut sig till superhjältar och tigger småpengar av turister på Hollywood Boulevard. Ogens fick idén till sin nya film när en av hans bekanta gifte sig med en man som delade efternamn med den tyske diktatorn. ”Hitler”, stod det ovanför ringklockan på parets ytterdörr. ”Happy holidays from the Hitlers”, skrev de på sina julkort. ”Om du har ett udda namn, hur påverkar det dig? Hur formar det ditt liv? Jag ville göra en social studie om ett av de mest ökända namnen i historien”, säger Matt Ogens till tidningen Vice om dokumentären som har premiär i kväll på New Orleans filmfestival. Regissören fick nobben av många som inte ville diskutera sitt namn. Bland dem som ställde upp finns Emily Hittler, en tonårstjej i St Louis som gillar rosafluffliga klänningar, och den åttioårige Gene Hitler vars familj hade namnet långt innan Adolfs far bytte från Shicklgruber. Vissa av dem har mobbats men vägrar att byta namn. De påminner om programmeraren Michael Bolton som i filmen ”Office space” avskyr sin namne men säger: ”Varför ska jag byta? Det är ju han som suger.” Enligt den officiella sajten utforskar ”Meet the Hitlers” en rad ”komplexa spörsmål kring invandring, rasism och tolerans”. Själv vill jag mest se den eftersom det är ganska roligt att folk heter Hitler 2014. I filmen möter vi även Heath Campbell, heilande småbarnsförälder från New Jersey som förlorat vårdnaden om barnen Adolf Hitler och Eva Braun och går till förhandlingarna i familjerätten klädd i nazistuniform. Det är komiskt ungefär som när Svenska motståndsrörelsen i våras rapporterade om en lokalförenings firande av Führerns 125:e födelsedag. Man bokade en bygdegård för att heila, äta hakkorstårta och lyssna på ett föredrag som slog fast att ”all välfärd som vi i dag tar för given har vi Adolf Hitler och det nationalsocialistiska tyska arbetarpartiet att tacka för”. Artikeln på nazistsajten Nordfront anmäldes för hets mot folkgrupp men JK avslog ärendet eftersom texten bara var vansinnig – inte rasistisk. Däremot åtalades nyligen en man i Umeå för att ha burit en t-shirt med texten ”Adolf Hitler European Tour 1938–45” med alla turnédatum listade på ryggen och gigen i London och Moskva överstrukna med ordet ”cancelled”. Jag skrattade åt den tröjan redan på åttiotalet när den gick att köpa i vanliga affärer. Jag vet att jag borde bli upprörd. Jag inser att högerextremism är ett allvarligt hot. Men dumheten roar mig. Och jag kan inte låta bli att fnissa åt ”Meet the Hitlers”-trailern där en äldre man sitter i väntrummet hos doktorn tills en sköterska kommer in och ropar: ”Mr Hitler!”


En dold skatt med ödesmättad lyster

Summary: Malmö konstmuseums unika ryska samling från Baltiska utställningen 1914 visas nu i dialog med dåtidens nordiska måleri. Ambitiöst och spännande, tycker Dan Jönsson.

Det finns något ödesmättat över minnet av Baltiska utställningen, den stora konst- och industriutställning som för precis hundra år sedan, sommaren 1914, slog upp portarna i det som blev Pildammsparken i Malmö. På bilderna från utställningen tycker man sig se en värld som aningslöst står på randen till en avgrund. Krigsutbrottet i augusti svävar som en nemesis över de sirliga jugendpaviljongerna, de tyska utställningarna kommer snart att gapa tomma medan de ryska tvärtom strandar här i Malmö som ett vrakgods undan krigets och revolutionens kaos. Går det rentav att ana katastrofens muller i en målning som Ester Almqvists dramatiska ”Sågverket i decembersol”? Eller Gustaf Fjæstads ödsliga, apokalyptiskt rosaskimrande ”Vägen”? Nej, kanske inte. Men hundra år senare är det ändå lätt att se hur ”Baltiskan” stod och vägde precis på tröskeln mellan tidevarven. I Malmö konstmuseums ambitiösa jubileumsutställning ”Baltiska speglingar” är det mycket riktigt detta epokskifte som står i fokus. Det handlar alltså inte om någon rekonstruktion av utställningen i den stora konsthallen, snarare om ett försök att frilägga vissa bärande, om än konfliktfyllda tendenser. Här syns dels tidens rådande modeströmningar, symbolismen och nationalromantiken och deras idealiserande betoning på folklig mytologi och kulturell identitet. Dels de spirande fröna till den kompromisslösa, radikala modernitet som skulle växa fram ur den nationalistiska katastrofen. Expressionism och kubism, förstås. Men även jugendkonstens strävan att förena konst och hantverk, som förebådade Bauhaus och konstruktivismen. Det var inköpen från Baltiska utställningen som lade grunden till Malmö konstmuseums stora samling, och det är de som nästan ensamma bär upp ”Baltiska speglingar”. I denna förutsättning finns en inbyggd skevhet. Medan exempelvis det tyska materialet – ett dominerande inslag 1914 – nästan undantagslöst repatrierades i samband med krigsutbrottet och därför saknas här, blev alltså mycket av det ryska kvar i Malmö. Det utgör numera en smått unik samling i samlingen. Det är också denna ryska sekelskifteskonst, sedd som djärv och kontroversiell när det begav sig, som är huvudattraktionen här. En dold skatt, som med sin speciella lyster faktiskt kastar lite oväntat sidoljus även över sådana gamla nationalinventarier som Anders Zorn och Richard Bergh. Några spännande spår handlar till exempel om hur de ryska konstnärerna vid en jämförelse anammade tidens visioner om ”allkonstverket” på ett långt mer genomgripande sätt. Medan svenskar som Fjæstad eller Carl Larsson visserligen gärna klev över gränsen mellan konst och hantverk var ryssar som Benois och Golovin djupt indragna i verksamheten vid Sergej Diagilevs Ryska balett, som kostymtecknare och scenografer. Även det nationalromantiska intresset för etnografi och folklore tycks på ett mer organiskt sätt ha genomsyrat estetiken hos de ryska konstnärerna. Där Anders Zorn för all del lyfte fram den folkliga traditionen som ett ”arv” värt att bevara, så var detta kulturarv i de ryska konstnärernas ögon något som också pekade framåt – en källa till förändring och förnyelse man på olika sätt försökte ta till sig och stöpa om till ett nytt, visuellt språk. Drag av allmogekultur, kyrkligt ikonmåleri och modern expressionism förenades med enastående kraft och originalitet i exempelvis Vassily Kandinskys kaotiska abstraktioner. Eller som i Pavel Kuznetsovs ”Våren” – där glesa boskapshjordar betar i ett isblått stäpplandskap, stiliserade som på en mattväv. Ändå känns inte skillnaderna helt avgörande. Så här på ett sekels avstånd växer sig något annat starkare: bilden av en självklar, europeisk kulturgemenskap där svenska och ryska konstnärer umgicks i samma cirklar, delade samma influenser och målade ungefär samma Parismotiv. Flera av ryssarna på ”Baltiskan” bodde i München och ingick i kretsen kring Der Blaue Reiter samtidigt som Ryska baletten gjorde sensation i Paris, och svenska och finska konstnärer ställde ut i S:t Petersburg under Diagilevs ledning. Även för denna kosmopolitiska aristokrati står 1914 som ett slutår. Går det att ana katastrofens muller i Ester Almqvists dramatiska målning ”Sågverket i decembersol”?


Jubilerande filmfestival i storform

Summary: Stockholms filmfestival firar 25 år med rekordmånga filmer och internationella gäster som Uma Thurman, Mike Leigh och Xavier Dolan – samt en isskulptur av Ai Weiwei.

För 20 år sedan spelade hon den danssugna gangsterbruden Mia Wallace i Quentin Tarantinos banbrytande Bronshästvinnare ”Pulp fiction”. I början av november flyger svenskättade Uma Thurman in från New York för att ta emot en Achievement award i Stockholm. Detta var en av huvudnyheterna när Stockholms filmfestival, som invigs den 5 november, presenterade årets program på tisdagen. Den 25-årsjubilerande festivalen visar storform med ett rekordutbud: 212 filmer från 60 länder. Precis som tidigare bygger festivalen på kvalitetsmedveten återvinning från europeiska A-festivaler som Cannes, Venedig och Berlin, samt Toronto och Sundance i Nordamerika. På repertoaren står högprofilerade titlar som Alejandro González Iñárritus superhjältesatir ”Birdman”, Nuri Bilge Ceylans Guldpalmsvinnare ”Winter’s sleep”, Bennett Millers ”Foxcatcher”, David Cronenbergs sotsvarta celebritetssatir ”Maps to the stars”, Céline Sciammas franska förortsdrama ”Girlhood”, François Ozons ”The new girlfriend”, Damien Chazelles ”Whiplash”, Tommy Lee Jones excentriska western ”The homesman”, Justin Simiens ”Dear white people” och ”The imitation game” där Benedict Cumberbatch spelar snillet Alan Turning som knäckte nazisternas Enigmakod och räddade miljontals liv under andra världskriget. Årets hederspristagare Mike Leigh gästar Stockholm med det förimpressionistiska biopicdramat ”Mr Turner” och det 25-åriga kanadensiska underbarnet Xavier Dolan kommer med sitt livs första Guldpalmsbidrag ”Mommy” – hans femte film på fem år. Men hela festivalen öppnar helsvenskt med Mikael Marcimains tävlingsbidrag ”Gentlemen” med David Dencik, Ruth Vega Fernandez och Sverrir Gudnason. Även Jens Östbergs mörka drama ”Flugparken” med Sverrir Gudnason tävlar om Bronshästen, medan 2012 års långfilmsstipendiat Amanda Adolfsson debuterar utom tävlan med uppväxtdramat ”Unga Sophie Bell” med Felice Jankell och Hedda Stiernstedt. Nytt för i år är att filmfestivalen inleder ett samarbete med Cinema do Brasil. Sex brasilianska filmer, däribland ”Obra” och Stephen Daldrys ”Trash” visas under festivalen. I år satsas också på filmer från länder som till exempel Somalia (”Fishing without nets”), Ukraina (Miroslav Slaboshpitskijs prisbelönta ”The tribe” om dövstumma ungdomar) och en handfull iranska, däribland Ana Lily Amirpours ”A girl walks home alone at night” – filmhistoriens första iranska vampyrwestern som förenar huggtänder och burkor i skräcksektionen Twilight Zone. Festivalen fördjupar sitt årsgamla samarbete med den kinesiska dissidenten Ai Weiwei som gör en isskulptur som avtäcks på Norrmalmstorg tisdagen den 4 november. Den 16 november avslutas så Stockholms filmfestival med Jean-Marc Vallées ”Wild” där Reese Witherspoons plågade rollfigur försöker komma över sorgen efter sin bortgångna mamma genom att vandra 180 mil i vildmarken. Snacka om walk on the wild side...


Plácido Domingo – snart på en bio nära dig

Summary: Livesänd opera på biograferna fortsätter att växa. Länge har Folkets hus och parker haft hela den svenska marknaden. Nu ger sig SF Bio, i ett samarbete med Royal Opera House, in i kampen om de svenska operaälskarna.

Folkets hus och parkers biokedja sänder opera, teater och andra evenemang på 170 biografer i landet. Nu går även SF Bio in på denna växande marknad. I höst börjar biojätten med livesänd opera och balett på biografer i fem av landets största städer. De flesta av dem har redan en egen opera – Stockholm, Göteborg, Malmö, Umeå och Västerås finns alla med från start. Koncernkollegan Svenska Bio kompletterar med sju mindre orter. – Vi vill bredda vår verksamhet och ge publiken en upplevelse som blir möjlig när biograferna digitaliserats, säger SF Bios programdirektör Sture Johansson. Jätten i liveoperabranschen är Metropolitan i New York, som sedan flera år haft ett avtal med Folkets hus och parker. SF Bio har slutit ett avtal med en uppstickare – Royal Opera House i London, som också är en av världens främsta operascener. – Vi kände att det skulle vara kul att göra detta ihop med Royal Opera House. I och med att vi bara ligger en timme ifrån tidszon kan vi också sända direkt, säger Sture Johansson. SF Bio gjorde för några år sedan en biosatsning med inspelade operaföreställningar som ett svar på Folkets hus och parkers framgångar. Serien blev kortvarig. När publiken förlorade livekänslans här och nu tappade den intresset. Liveupplevelsen är med andra ord nyckeln till varför operaälskarna kommer till biograferna. Det är fem år sedan Royal Opera House startade sina livesändningar. Då var det bara 45 brittiska biosalonger som ingick i en försöksverksamhet. I dag är de digitala sändningarna en självklar del av verksamheten och ett viktigt tillskott till den pressade institutionens budget. Den kommande säsongen beräknas fler se operahusets föreställningar i en biosalong än de 670.000 som besöker teatern i London under samma tidsperiod. Bara i Storbritannien visas föreställningarna på 400 biografer, ute i resten av världen är de 1.100 fördelade över mer än 40 länder. I helgen träffade DN Royal Opera Houses chef Alex Beard i London. Han tar emot i sitt rejält tilltagna arbetsrum i det labyrintiska huset i Covent Garden. Det är nästan tomt förutom ett skrivbord och två fåtöljer. Med bara ett år på posten har han sannolikt haft annat att tänka på än att möblera arbetsrummet. – Jag är mycket glad att Sverige är med oss nu. Ni är ett land med en fantastisk tradition av opera. Vi ser mycket fram emot samarbetet, säger Alex Beard pr-artigt. Beard som kom från chefsjobb på Tate Modern erkänner att det är ett slit att vara teaterdirektör. – Utmaningen är att ständigt locka hit världens främsta artister. Vi har en tradition av hög kvalitet som sträcker sig flera hundra år tillbaka i tiden, den måste vi upprätthålla. Mycket av mitt jobb är att se till att det finns ekonomiska förutsättningar för att fortsätta hålla den höga nivån, säger han. I dag kommer bara en fjärdedel av operans budget från statliga bidrag, resten måste operan ta in med biljettintäkter, donationer och just livesändningar. En uppskattning som tidningen The Telegraph gjort antyder att omkring 5 procent av operans intäkter kommer från livesändningarna. – Visst har inkomsterna betydelse men allra viktigast är att fler får ta del av våra föreställningar. Vi kan bara ta emot drygt 2.000 åskådare per föreställning. Eftersom skattebetalarna betalar för vår opera måste de också få chans att ta del av den – även de som bor för långt bort för att komma hit, säger Alex Beard. Är det ingen risk att den exklusiva glamour som finns runt operan försvinner med livesändningarna? – Vi är en av världens främsta operascener, det är klart att vi omgärdas av en viss exklusivitet. Världens främsta artister framträder här. Men den exklusiviteten går inte förlorad bara för att fler får uppleva den. De flesta konstarter har gått från att vara för ett fåtal till att bli bredare. När livesändningarna har blivit en självklarhet i de största operahusen har också operastjärnorna fått vänja sig vid att agera framför en kamera någon gång under i stort sett varje uppsättning de medverkar i. – Det är klart att det kan vara pressande för dem, kamerorna kommer ju så nära sångarna och dansarna att man kan se dem svettas. Men för åskådarna är det ju fantastiskt hur mycket av livekänslan som behålls, även om det är en helt annan sak än när man sitter i salongen, säger Alex Beard. SF Bios liveprogram börjar med en sändning från premiären av Giuseppe Verdis opera ”I due Foscari” med Plácido Domingo som den stora stjärnan på scen. I söndags kväll bjöd operan in allmänheten till ett möte mellan Domingo och teaterns chefsdirigent Antonio Pappano. Den 73-årige Plácido Domingo berättar att han inte har några planer på att sluta uppträda, men han har allt oftare lämnat tenorfacket och i stället gjort barytonroller. Han anser att utvecklingen med webbsändningar, bio, mer tv och radio har gjort hans eget yrke mer krävande. Förr i världen räckte det i stort sett med att spela in skivor vid sidan av föreställningarna. Men trots det är han positiv till direktsänd opera. – Det möjliggör för många fler människor att se en föreställning. Jämför kostnaden för bio med till exempel de stora uppoffringar som publiken på Metropolitan i New York gör; betala 1.200 dollar (över 8.000 kronor) för två biljetter och sedan tillkommer resa och middag, sade stjärntenoren. Livesäsongen från Royal Opera House på SF Bio SF Bio visar operan på ”Rigoletto” i Stockholm, i Göteborg, Malmö, Umeå och Västerås. Genom Svenska Bio på ytterligare sju orter: Östersund, Skellefteå, Karlskrona, Kungsbacka, Kristianstad, Skövde och Nyköping. SF Bio hoppas på sikt att kunna sprida visningarna till sammanlagt 21 städer och i Stockholm till flera förorter. Evenemang av olika slag ska stå för 2–5 procent av biografernas omsättning. Royal Opera House har sänt opera sedan 2007. I Storbritannien visas opera på 400 biografer. Över 40 länder visar föreställningarna. Livesäsongen från Royal Opera House på SF Bio 27/10 Verdis ”I due Foscari” med Plácido Domingo. 26/11 Donizettis ”Kärleksdrycken” med Vittorio Grigolo, Lucy Crowe och Bryn Terfel. 16/12 ”Alice i Underlandet” med The Royal Ballet. 29/1 ”Andrea Chénier” med Jonas Kaufmann och Eva-Maria Westbroek. 24/2 ”Den flygande holländaren” med Bryn Terfel. 17/3 ”Svansjön” med The Royal Ballet. 1/4 ”Staden Mahagonnys uppgång och fall” Kurt Weills opera med Anne Sofie von Otter i ensemblen. 5/5 ”La fille mal gardée” med operabaletten. 10/6 Puccinis ”La bohème” med Anna Netrebko och Joseph Calleja. 5/7 Rossinis ”Wilhelm Tell” med Gerald Finley och John Osborn. Folkets hus och parker live Folkets hus och parker började livesända 2003. Då var det en konsert med David Bowie. Cirka 160 biografer över landet ingår i biokedjan. Ett 50-tal evenemang visas varje säsong och har omkring 100 000 besökare. Visar opera från Metropolitan opera i New York, Kungliga Operan i Stockholm och Göteborgsoperan. Livesäsongen från Metropolitan och Kungliga Operan: 11/10 ”Macbeth” med Anna Netrebko som Lady Macbeth. På Met. 18/10 Mozarts ”Figaros bröllop” med svenske Peter Mattei i rollen som Greven. På Met. 1/11 Bizets ”Carmen” med Anita Rachvelishvili i titelrollen. På Met. 21/11 Stockholmsoperans ”Madame Butterfly”. 22/11 Isabel Leonard gör Rosina i ”Barberaren i Sevilla”. På Met. 7/12 ”Hans och Greta” på Göteborgsoperan. 13/12 ”Mästersångarna i Nürnberg” med Johan Reuter i huvudrollen. På Met. 17/1 ”Glada änkan” med Renée Fleming i huvudrollen. På Met. 31/1 ”Hoffmanns äventyr” med Hibla Gerzmava. På Met. 14/2 ”Iolanta”/”Riddar Blåskäggs borg” med Anna Netrebko. På Met. 14/3 ”La donna del lago” med Joyce DiDonato och Juan Diego Flores. På Met. 21/3 ”Othello” på Stockholmsoperan. 25/4 ”Cavalleria rusticana”/”Pajazzo”. På Met.


Summary: London. Livesänd opera på biograferna fortsätter att växa. Länge har Folkets hus och parker haft hela den svenska marknaden. Nu ger sig SF Bio, i ett samarbete med Royal Opera House, in i kampen om de svenska operaälskarna.

Folkets hus och parkers biokedja sänder opera, teater och andra evenemang på 170 biografer i landet. Nu går även SF Bio in på denna växande marknad. I höst börjar biojätten med livesänd opera och balett på biografer i fem av landets största städer. De flesta av dem har redan en egen opera – Stockholm, Göteborg, Malmö, Umeå och Västerås finns alla med från start. Koncernkollegan Svenska Bio kompletterar med sju mindre orter. – Vi vill bredda vår verksamhet och ge publiken en upplevelse som blir möjlig när biograferna digitaliserats, säger SF Bios programdirektör Sture Johansson. Jätten i liveoperabranschen är Metropolitan i New York, som sedan flera år haft ett avtal med Folkets hus och parker. SF Bio har slutit ett avtal med en uppstickare – Royal Opera House i London, som också är en av världens främsta operascener. – Vi kände att det skulle vara kul att göra detta ihop med Royal Opera House. I och med att vi bara ligger en timme ifrån tidszon kan vi också sända direkt, säger Sture Johansson. SF Bio gjorde för några år sedan en biosatsning med inspelade operaföreställningar som ett svar på Folkets hus och parkers framgångar. Serien blev kortvarig. När publiken förlorade livekänslans här och nu tappade den intresset. Liveupplevelsen är med andra ord nyckeln till varför operaälskarna kommer till biograferna. Det är fem år sedan Royal Opera House startade sina livesändningar. Då var det bara 45 brittiska biosalonger som ingick i en försöksverksamhet. I dag är de digitala sändningarna en självklar del av verksamheten och ett viktigt tillskott till den pressade institutionens budget. Den kommande säsongen beräknas fler se operahusets föreställningar i en biosalong än de 670 000 som besöker teatern i London under samma tidsperiod. Bara i Storbritannien visas föreställningarna på 400 biografer, ute i resten av världen är de 1 100 fördelade över mer än 40 länder. I helgen träffade DN Royal Opera Houses chef Alex Beard i London. Han tar emot i sitt rejält tilltagna arbetsrum i det labyrintiska huset i Covent Garden. Det är nästan tomt förutom ett skrivbord och två fåtöljer. Med bara ett år på posten har han sannolikt haft annat att tänka på än att möblera arbetsrummet. – Jag är mycket glad att Sverige är med oss nu. Ni är ett land med en fantastisk tradition av opera. Vi ser mycket fram emot samarbetet, säger Alex Beard pr-artigt. Beard som kom från chefsjobb på Tate Modern erkänner att det är ett slit att vara teaterdirektör. – Utmaningen är att ständigt locka hit världens främsta artister. Vi har en tradition av hög kvalitet som sträcker sig flera hundra år tillbaka i tiden, den måste vi upprätthålla. Mycket av mitt jobb är att se till att det finns ekonomiska förutsättningar för att fortsätta hålla den höga nivån, säger han. I dag kommer bara en fjärdedel av operans budget från statliga bidrag, resten måste operan ta in med biljettintäkter, donationer och just livesändningar. En uppskattning som tidningen The Telegraph gjort antyder att omkring 5 procent av operans intäkter kommer från livesändningarna. – Visst har inkomsterna betydelse men allra viktigast är att fler får ta del av våra föreställningar. Vi kan bara ta emot drygt 2 000 åskådare per föreställning. Eftersom skattebetalarna betalar för vår opera måste de också få chans att ta del av den – även de som bor för långt bort för att komma hit, säger Alex Beard. Är det ingen risk att den exklusiva glamour som finns runt operan försvinner med livesändningarna? – Vi är en av världens främsta operascener, det är klart att vi omgärdas av en viss exklusivitet. Världens främsta artister framträder här. Men den exklusiviteten går inte förlorad bara för att fler får uppleva den. De flesta konstarter har gått från att vara för ett fåtal till att bli bredare. När livesändningarna har blivit en självklarhet i de största operahusen har också operastjärnorna fått vänja sig vid att agera framför en kamera någon gång under i stort sett varje uppsättning de medverkar i. – Det är klart att det kan vara pressande för dem, kamerorna kommer ju så nära sångarna och dansarna att man kan se dem svettas. Men för åskådarna är det ju fantastiskt hur mycket av livekänslan som behålls, även om det är en helt annan sak än när man sitter i salongen, säger Alex Beard. SF Bios liveprogram börjar med en sändning från premiären av Giuseppe Verdis opera ”I due Foscari” med Plácido Domingo som den stora stjärnan på scen. I söndags kväll bjöd operan in allmänheten till ett möte mellan Domingo och teaterns chefsdirigent Antonio Pappano. Den 73-årige Plácido Domingo berättar att han inte har några planer på att sluta uppträda, men han har allt oftare lämnat tenorfacket och i stället gjort barytonroller. Han anser att utvecklingen med webbsändningar, bio, mer tv och radio har gjort hans eget yrke mer krävande. Förr i världen räckte det i stort sett med att spela in skivor vid sidan av föreställningarna. Men trots det är han positiv till direktsänd opera. – Det möjliggör för många fler människor att se en föreställning. Jämför kostnaden för bio med till exempel de stora uppoffringar som publiken på Metropolitan i New York gör; betala 1 200 dollar (över 8 000 kronor) för två biljetter och sedan tillkommer resa och middag, sade stjärntenoren. SF Bio visar operan på ”Rigoletto” i Stockholm, i Göteborg, Malmö, Umeå och Västerås. Genom Svenska Bio på ytterligare sju orter: Östersund, Skellefteå, Karlskrona, Kungsbacka, Kristianstad, Skövde och Nyköping. SF Bio hoppas på sikt att kunna sprida visningarna till sammanlagt 21 städer och i Stockholm till flera förorter. Evenemang av olika slag ska stå för 2–5 procent av biografernas omsättning. Royal Opera House har sänt opera sedan 2007. I Storbritannien visas opera på 400 biografer. Över 40 länder visar föreställningarna. Livesäsongen från Royal Opera House på SF Bio 27/10 Verdis ”I due Foscari” med Plácido Domingo. 26/11 Donizettis ”Kärleksdrycken” med Vittorio Grigolo, Lucy Crowe och Bryn Terfel. 16/12 ”Alice i Underlandet” med The Royal Ballet. 29/1 ”Andrea Chénier” med Jonas Kaufmann och Eva-Maria Westbroek. 24/2 ”Den flygande holländaren” med Bryn Terfel. 17/3 ”Svansjön” med The Royal Ballet. 1/4 ”Staden Mahagonnys uppgång och fall” Kurt Weills opera med Anne Sofie von Otter i ensemblen. 5/5 ”La fille mal gardée” med operabaletten. 10/6 Puccinis ”La bohème” med Anna Netrebko och Joseph Calleja. 5/7 Rossinis ”Wilhelm Tell” med Gerald Finley och John Osborn. Folkets hus och parker började livesända 2003. Då var det en konsert med David Bowie. Cirka 160 biografer över landet ingår i biokedjan. Ett 50-tal evenemang visas varje säsong och har omkring 100 000 besökare. Visar opera från Metropolitan opera i New York, Kungliga Operan i Stockholm och Göteborgsoperan. Livesäsongen från Metropolitan och Kungliga Operan: 11/10 ”Macbeth” med Anna Netrebko som Lady Macbeth. På Met. 18/10 Mozarts ”Figaros bröllop” med svenske Peter Mattei i rollen som Greven. På Met. 1/11 Bizets ”Carmen” med Anita Rachvelishvili i titelrollen. På Met. 21/11 Stockholmsoperans ”Madame Butterfly”. 22/11 Isabel Leonard gör Rosina i ”Barberaren i Sevilla”. På Met. 7/12 ”Hans och Greta” på Göteborgsoperan. 13/12 ”Mästersångarna i Nürnberg” med Johan Reuter i huvudrollen. På Met. 17/1 ”Glada änkan” med Renée Fleming i huvudrollen. På Met. 31/1 ”Hoffmanns äventyr” med Hibla Gerzmava. På Met. 14/2 ”Iolanta”/”Riddar Blåskäggs borg” med Anna Netrebko. På Met. 14/3 ”La donna del lago” med Joyce DiDonato och Juan Diego Flores. På Met. 21/3 ”Othello” på Stockholmsoperan. 25/4 ”Cavalleria rusticana”/”Pajazzo”. På Met.


Nico Muhly och Steve Reich

Summary: Tonsättaren Nico Muhly har gjort opera om internetvärlden utifrån de ungas perspektiv – det blev ”Two boys” som nu överförts till cd. Och Steve Reich har för första gången baserat sin komposition på popmusik.

Efter sina creddiga gästspel som arrangör för Björk, Grizzly Bear och Antony and the Johnsons hamnade den amerikanske tonsättaren Nico Muhly (född 1981) i hetluften. Och fick snart uppdraget av Metropolitan i New York och ENO i London att göra en opera om internetvärlden utifrån de ungas perspektiv. Resultat blev ”Two boys” som baserades på en artikel i Vanity Fair 2006 med rubriken ”You want me 2 kill him”. Och som handlade om en verklig händelse i Manchester i England några år innan då en tonårspojke försökt hugga ihjäl en annan – triggad av en falsk chattkonversation på nätet. I denna ”Two boys”, som består av trettiofyra korta scener fördelade på två akter, övertygar Muhly inte bara med starka samtida stämningar och karaktärer – lyssna på hur fint han varierar den otäckt mörkfärgade ihåligheten i de första scenerna. Utan också med ett oförskräckt förhållande till opera som tradition. Verkets inledande och avslutande ”Help me!” från en skräckslagen pojke är en direkt referens till Mozarts ”Trollflöjten”. Det hjärtskärande ropet som gör sagan till något annat än en saga. I kritiken efter de båda premiärerna av ”Two boys” i London (2011) och New York (2013) efterlyste flera recensenter ett mera dramatiskt tonspråk. Något jag kan förstå, samtidigt som jag tycker att den mestadels filmiskt flödande musiken fungerar bra i denna överföring till cd. Och att den har sina ställen där man verkligen häpnar. Särskilt i de stora köravsnitten där Muhly visar lejonklon när han går in och gestaltar chattrummets gränslösa värld av röster. Dess förrädiska förblandningar mellan verklighet och overklighet där man inte vet vem som är vem (”Jag kunde inte se hans ansikte” är en av operans nyckelrepliker). I dessa scener går Muhly också vidare på den väg inom amerikansk minimalistisk opera som stakats av föregångare som Steve Reich, Philip Glass och John Adams. En stil som distanserat sig mot operans psykologiserande känsloutlevelser och i stället närmat den till det idéburna och dramatiskt mer återhållna hos oratoriet. Där också kören är själva navet. Att man som tonsättare bör vara öppen för popmusiken har också gång på gång förfäktats av Muhlys minimalistiska föregångare, inte minst av Steve Reich. När nu Reich för första gången gör slag i saken och faktiskt baserar en egen komposition på popmusik har han lite överraskande valt två låtar av Radiohead – ”Everything in it’s right place” och ”Jigsaw falling into place”. En musik på ganska stort avstånd till Reichs egen kan man tycka. Men vars svävande mollstämda harmonik och pådrivande motorik han nu (uruppförandet skedde 2012) på ett spännande sätt fantiserat över i sviten ”Radio rewrite” för kammarensemble. Att plattan även bjuder på Radiohead-gitarristen Jonny Greenwood i en storartat frän och medryckande version av Reichs ”Electric counterpoint”, som klart överglänser Pat Metheneys tidigare version från 1987, gör inte Reichs möte med popen mindre lyckosamt. Bästa spår: Finalen i akt 2 i ”Two boys”, sats 4 i ”Radio rewrite” 5xpop i konstmusik 1. Första gången popmusik införlivas i konstmusiken är troligen i Bernd Alois Zimmermanns (1918–1970) avantgardistiska jätteverk ”Requiem für einen jungen Dichter” från 1969 där man hör The Beatles (bilden ovan) ”Hey Jude”. 2. Beatlesharmonik förekommer också som en referens i ett av Anders Hillborgs mest hyllade orkesterverk ”Eleven gates” från 2006. Spelas i Stockholms konserthus i november. 3. Mest känd för sitt införlivande av popmusik är Philip Glass som i två av sina symfonier (1992 och 1996) använder sig av fragment ur David Bowies album ”Low” respektive ”Heroes”. 4. Med cellokonserten ”Crazy diamond” (2011) och orkesterverket ”Brain damage” (2014) har den svenske tonsättaren Albert Schnelzer utforskat sin fascination över myten om Syd Barrett i Pink Floyd. 5. I Jesper Nordins första symfoni är den andra satsen ”Ärr”, som uruppfördes separat i Stockholm 2014, alstrad ur ett riff i låten ”Bleed” av det svenska metalbandet Meshuggah.


Elton John och Pharell i nyversion av ”God only knows”

Summary: Brittiska BBC presenterade under gårdagen en stjärnspäckad nyversion av The Beach Boys-klassiker ”God only knows”.

Sir Elton John, One Direction, Stevie Wonder, Pharrell Williams, Jake Bugg, Lorde, Emeli Sandé, Chris Martin och Kylie Minogue är bara några av de artister som ansluter sig till låtens kompositör Brian Wilson i BBC:s nyversion. Med låten lanserades BBC Music som beskrivs som ”BBC:s starkaste engagemang för musik på 30 år”. Låten ska också samla in pengar till förmån för deras välgörenhet Children in need. Det är den officiella anledningen till nyversionen av ”God only knows”. Men enligt brittiska The Guardian är det nog något annat som faktiskt ligger till grund för satsningen. Tidningen tror att BBC:s satsning på nyversionen av Beach Boys-klassikern egentligen är en pr-kupp för att behålla den nuvarande finansieringsmodellen av public service. Låtvalet ”God only knows” känns då också ganska självklart. Med rader som ”God only knows what I be with out you” blir det subtila budskapet inte fullt så subtilt. Det här är inte första gången BBC gör det här. För 17 år sedan använde BBC en version av Lou Reeds ”Perfect day” i en reklamfilm, också den gången framfördes låten av ett gäng etablerade musiker. Sir Elton John är dock den enda som medverkat båda gångerna. Hur låter det då? Ja därom tvistar de lärda. The Beach Boys Brian Wilson är, föga förvånande, nöjd. – Alla artister gjorde ett fantastiskt jobb, jag kan inte tacka dem tillräckligt. Jag är hedrad av att ”God only knows” blev vald. ”God only knows” är en väldigt speciell låt. En väldigt spirituell låt och en av de bästa jag har skrivit, säger Brian Wilson till The Guardian. Däremot uttrycker flera på mikrobloggen Twitter sitt ogillande. Svenska musiktidningen Sonic skriver: ”Bryan skulle kanske ha tänkt en gång till innan han gav sig på »God Only Knows«”. Även den brittiske artisten East India Youth tycks ha en något ambivalent inställning till låten. "Can't stop hate-watching that BBC God Only Knows thing". En tillhörande video där alla stjärnor dansar runt på scenen i den anrika teatern Alexandra Palace i London har också spelats in.


Så blev låten ”Shoreline” ett monument

Summary: Uttrycket ”Spela Shoreline” har, långt efter att Broder Daniel skrev låten, blivit en generationsmarkör – med en egen minnessten. För DN:s Gustav Gelin berättar bandmedlemmarna Henrik Berggren, Håkan Hellström och Theodor Jensen om låten – och hysterin.

Fredagen den 30 november 2001 sändes sista avsnittet för säsongen av talkshowen ”Sen kväll med Luuk” i TV4. 1.390.000 svenskar såg kvällens huvudgäst, kronprinsessan Victoria, berätta att hon flyttat hemifrån och om hur hon saknade kärleken. Tretton år senare är det emellertid inte det kungliga besöket som programmet är ihågkommet för, utan avslutningen. Göteborgsbandet Broder Daniel premiärspelade sin nya låt ”Shoreline” för en större publik. En låt som med åren har växt till en helt egen värld, med covers, egna uttryck, plakat och tatueringar. Den har blivit en nationalhymn för den sökande generationen unga vuxna som är uppväxt med indierock. När Magasinet Novell listade 00-talets 100 bästa låtar kom Shoreline på fjärde plats. På Spotify har de olika versionerna av låten nästan 13 miljoner lyssningar i dagsläget. Hur blev låten så stor? Och hur kom uttrycket ”Spela Shoreline” egentligen till? DN har pratat med bandmedlemmarna och några andra centrala personer för historien om den enda svenska rocklåt som fått en minnessten rest över sig. – Jag minns att det kändes stort att vara tillbaka, berättar Håkan Hellström som spelade bas i Broder Daniel, men strax efter framträdandet hos Luuk lämnade bandet för att satsa allt på sin solokarriär. – ”Shoreline” var en av de första låtarna som Henrik skrev till vårt nya album och den gick genom märg och ben. Under ett par års tid när vi repade spelade vi nästan bara ”Shoreline”, men det var lika starkt varje gång och nästan onödigt att försöka göra någon annan låt. Den gick liksom inte att överträffa. – När jag tänker på ”Shoreline” tänker jag på vår dåvarande replokal på Tredje Långgatan i Göteborg, säger Theodor Jensen. Det brukade bli så varmt där att vi stod i kalsonger och spelade. Allt som Henkan kom med kändes genuint och det fanns mycket förväntan kring oss. Som jag minns det började vi ofta le när vi repade ”Shoreline”. Den var så självklar. Jag tror att det var jag som yrkade på att vi skulle marschera med höga knän när slingan gick så att det skulle ge en militant känsla. Broder Daniels sångare Henrik Berggren berättar om hur han skrev låten. – Jag tror att jag först gjorde ackordföljden, sedan gitarrslingan. Det är kärnan i låten, tycker jag. Sedan byggde jag allt utifrån det. Sist skrev jag texten. Jag uttrycker min känsla genom musiken. Det har jag alltid försökt göra. – Jag visste ju direkt att den var bra, men inte att den skulle bli så stor i så många år framåt. Vad handlar låten om för dig? – Jag vill inte gå in på det, vill inte förstöra den för andra. Men kortfattat så handlar den om att bli äldre och att inte tycka att man har några alternativ kvar i livet. Det var en svår period när jag skrev den också. Många kompisar som mådde dåligt och hade blivit arbetslösa, en mörk tid på många sätt, säger Henrik. Programledaren Kristian Luuk kommer också ihåg kvällen väl. – Det konstiga var att Broder Daniels fantastiska spelning lite överskuggades av att Victoria gästade. Det var som två små explosioner i samma program och jag hade svårt att ta in alltihop. Först i efterhand förstod jag hur stort det var, säger han. En av dem som förstod direkt var Broder Daniel-fanet och musikskribenten Jerry Boman. – Jag och min kompis Karl hade ju hört talas om att BD skulle premiärspela en ny låt och vi var extremt förväntansfulla. Vi hade kopplat in en sladd till tv:n och spelade in låten på minidisc så att det skulle bli så hög kvalitet som möjligt, berättar Jerry Boman. Direkt efter programmet laddade Jerry och Karl upp låten på fildelningssidan Direct connect. Länken spreds som en löpeld genom Indie-Sverige. Redan kvällen därpå spelades ”Shoreline” på klubbar i Göteborg och Stockholm och under de kommande månaderna blev låten, som alltså bara fanns i en enda liveinspelning från tv-programmet, en stor hit på dansgolven. Uttrycket ”Spela Shoreline” växte fram, från början som en helt seriös önskan till dj:ar eftersom låten ju inte var släppt officiellt och svår att få tag på. – Det blev en väldig reaktion efteråt. Det pratades om att den var bland de mest nedladdade låtarna på nätet och när man gick på fester så spelade folk den. Det var lite konstigt. Men vi hade ju inte släppt någon skiva på länge då och det fanns ett väldigt sug efter vår musik, minns Henrik Berggren. När Broder Daniel till slut släppte låten i en riktig inspelning på det kraftigt försenade albumet ”Cruel town” hösten 2003 var ”Shoreline” redan en välkänd hit bland fansen. Året därpå gjorde sångerskan Anna Ternheim en cover på ”Shoreline”, som blev en större försäljningshit än originalversionen, med totalt 22 veckor på svenska singellistan. – Jag älskade låten. Den är fantastisk och det är den första låten jag lärde mig spela på piano. Min producent Andreas Dahlbäck och jag tragglade i studion. Det tog ganska lång tid att sätta den. Jag går in i moll i refrängen i stället för dur, hade ingen aning om vad jag höll på med. Men det blev ett lyckat felspel, berättar Anna Ternheim. Vad har den betytt för dig och din karriär? – ”Shoreline” skar igenom bruset. Det spelades inte så många fyraminuters pianoballader på radio då. Många hittade min första skiva tack vare den låten. Under åren som gick växte ”Shoreline”-hysterin sig starkare och kanske nådde den sin kulmen under Emmabodafestivalen 2013 där glada besökare skrålade ”Spela Shoreline” i stort sett konstant hela helgen. Flera plakat målades med uttrycket och till slut valde festivalledningen att avsluta helgen med att sätta på ”Shoreline” i högtalarna sent på lördagsnatten till stort jubel och allsång. I våras skrev Fredrik Strage en DN-krönika om ”Spela Shoreline”-fenomenet, som länge funnits i en amerikansk variant där folk ropat ”Play Free bird” efter en låt med Lynyrd Skynyrd. Uttrycket ”Spela Shoreline” har blivit så populärt att det finns berättelser från såväl filosofilektioner på Uppsala Universitet som Iron Maiden-konserter och houseklubbar när det hörts skrikas. Och i somras dök den omtalade ”Spela Shoreline”-stenen upp i Slottsskogen. De gamla Broder Daniel-medlemmarna själva verkar inte helt införstådda med den kulten. – Jag tycker det var väldigt fint med stenen. Det är lite konstigt det där med ”Spela Shoreline”, för jag har inte riktigt hängt med i vad det betyder, men det är stort och fint så klart, eftersom det är en kärleksförklaring till låten och BD, säger Håkan Hellström. – För några månader sedan var jag på en bar där två personer hade ”Shoreline” tatuerat på sina underarmar och berättade att den alltid spelades som sista låt före stängning. Då förstod jag mer allvaret, för den där ”Spela Shoreline”-trenden såg jag lite som en ironisk fluga, säger Theodor Jensen. – Det känns jävligt konstigt att ha ett monument. Men det är klart man blir glad över att folk känner så mycket för något man har gjort att de gör något sådant, och att så många vill att den ska stå kvar. Det är ett bevis på att man har lyckats nå ut till andra och kommunicera. När man dör så har man lämnat några spår och gjort lite avtryck ändå, säger Henrik Berggren. Broder Daniel. Bildades 1989 av Henrik Berggren, Daniel Gilbert och Håkan Hellström, i högstadiet på Göteborgs högre samskola. Övriga bandmedlemmar: Theodor Jensen, Anders Göthberg, Lars Malmros och Johan Neckvall. Debutalbumet ”Saturday night engine” släpptes 1995. Hade med tre låtar i filmsuccén ”Fucking Åmål”, vilket blev bandets genombrott på bred front. 2003 kom fjärde och sista albumet ”Cruel town”, med låten ”Shoreline”. 30 mars 2008 tog gitarristen Anders Göthberg sitt liv. 8 augusti samma år gjorde Broder Daniel sin avskedsspelning på Way out west. Konserten filmades och filmen ”Broder Daniel forever” kom 2009.


Radikal och rolig tonårs-Hamlet

Summary: När Pontus Stenshäll klipper ner ”Hamlet” blir det en koncentrerad familjehistoria om en ung människa och Shakespeares språk passar bra till den svarta tonårsångesten. Men det är ingen lätt uppsättning, skriver Maina Arvas.

Vad handlar den här pjäsen egentligen om? Just nu, och just här? Pontus Stenshäll från Moment-teatern, känd för kreativ scenrumsestetik, samtidskritik och djärva klassikertolkningar, verkar ha satt sig ner med William Shakespeares ”Hamlet” och försökt se på en av världslitteraturens mest kända gestalter med nya ögon. Och med ögonen hos en ung publik på Stadsteaterns Skärholmenscen. För att sedan resolut klippa ner pjäsernas pjäs, inklusive persongalleriet, i enlighet med sitt svar på frågan. Det innebär en koncentrerad familjehistoria om en ung människa, vars pappa har dött och vars mamma gift om sig, och som av sorg och vantrivsel i vuxenvärlden drivs till att bli en fanatiskt troende hämnare med pistolhölster under luvtröjan. Vi är vana vid att tro på Hamlets version: att han är den som vet sanningen om att kungen har mördats, och den som är satt att vrida tiden rätt. Men här verkar Hamlet ha fel. Tiden är naturligtvis ur led i alla fall. Den dysfunktionella familjen blir en bild av ett svikande samhälle. Stenshäll står även för scenrummet, som täcks av begravningskistor. Praktiskt (utöver det faktum att alla dör på slutet) med små rum och gömställen i en pjäs där alla verkar ha något att dölja, eller åtminstone inte pratar på allvar med varandra. Kistlocken blir tragedins svar på dörrarna i en fars. Och Tove Berglund har haft kungligt roligt med kostymerna där gympadressuniformer drabbar samman med tyll, glitter och djurmönster. Liv Mjönes är perfekt för denna uppsättning. Det är som att hon varken gör en kvinnlig Hamlet eller en manlig Hamlet spelad av en kvinna – hon gör bara sin Hamlet som en ung människa. Med kroppen slängigt hukande i svart puffärmad bomberjacka, högt snörade kängor, Kurt Cobain-frisyr och Albert Camus ”Främlingen” i handen. Den övriga ensemblen klarar sig också mycket bra, särskilt Silva Belghiti som uttrycksfullt spelar Ofelia på teckenspråk och med känsliga gester, och farshumoristiska Lotta Östlin Stenshäll som en ljuvligt skamlös mamma. Shakespeares språk lånar sig väl till denna svarta tonårsångest – ömsom idéuppfylld vältalighet, ömsom tungsint tigande – poetiska bilder som koder i motstånd mot oförstående vuxna. Det är fint hur teckenspråksfilmen på videoskärmar både smälter in och adderar. Hur radikal och rolig denna ”Hamlet” än är så är det ingen lätt uppsättning. Många unga – och vuxna – behöver säkert prata efteråt. Efter katastrofen, när Hamlet säger sina slutord om att minnas att vi bara är här på jorden nu – ”resten är tystnad” – är det som en bön om att inte låta det gå så här. Om att tala med varandra nu i stället.


Prince och 3rdeyegirl

Summary: Efter bråket på 90-talet är Prince tillbaka på skivbolaget Warner med två album. Det ena är ett ”vanligt” där Prince gör det han är bäst på och det andra är ett trött rockexperiment med nya bandet 3rdeyegirl.

Det känns konstigt att skriva, men de senaste femton åren har Prince varit som mest påhittig och nyskapande när det gäller distributionen av skivorna. Efter det uppmärksammade bråket med Warner under 90-talet, med ”slave”-märkningen och skivor gjorda under märkliga pseudonymer har han krängt sina alster på en del iögonfallande sätt. 2007 gav han bort ”Planet earth” med brittiska tidningen Mail On Sunday och även med ”20Ten” nåddes en liknande lösning, då den följde med brittiska Mirror och en rad andra europeiska tidningar. Till dubbla släppen ”Lotusflow3r” och ”MPLSound” använde han varuhuset Target som distributör för den amerikanska marknaden och en avancerad, men relativt innehållslös, hemsida för resten av världens fans. Innan dess var han tidigt ute med att använda internet för att samla fansen och ge dem exklusiv tillgänglighet till hans material. För att sedan – han vore ju inte Prince annars – vända sig mot webben 2007 och hota att stämma bland andra Youtube och Ebay. Pionjären var internetvänlig när många andra artister fortfarande var misstänksamma, misstänksam eller direkt fientlig när många av kollegerna väldigt aktivt använder nätet för mer direkt distribution till och kommunikation med fansen. I stället är han nu tillbaka på Warner. Med två album: ett ”vanligt” och ett tillsammans med det nya bandet 3rdeyegirl. Ju mindre man skriver om det senare desto bättre. Jag är övertygad om att samarbetet med gitarristen Donna Grantis, trummisen Hannah Ford och basisten Ida Nielsen berikat Prince, gett honom en nytändning, det märks på ”Art official age” om inte annat, men ”Plectrumelectrum” är tyvärr ett trött rockexperiment som med något enstaka undantag (”Another love”) borde ha fått samla damm i det mytomspunna valvet i Paisley Park där Prince samlar överblivet material. Det har funnits något väldigt logiskt i att den ständigt spirituellt sökande Prince sedan 2001 tillhör Jehovas vittnen – en trosinriktning som, bland mycket annat, inte firar födelsedagar – för han har alltid verkat vara en artist man varken ser eller hör åldras, men på ”Plectrumelectrum” låter den evigt unge som en vilsen femtiosexåring som inte har en aning om vilken väg han ska ta. Titel- och öppningslåten till ”Art official cage” låter oroande nog också som det mest ovärdigt desperata Prince spelat in: en introduktion på danska(!) sen följer undermålig rap, EDM-försök, tjutande gitarrer och disco i en ohelig och rätt obehaglig allians. Denna styggelse är tack och lov inte särskilt representativ för ett album som annars är Princes bästa sedan den oväntade formtoppen vid 00-talets mitt med ”Musicology” och ”3121”. Kanske ännu längre tillbaka. Prince bara lutar sig tillbaka och gör det han alltid varit allra bäst på: lågintensiv funk, inkännande ballader, modern discopop. Med undantag av det nämnda inledningsfiaskot och hetsigt kaotiska ”Funknroll”, som finns med på båda de här skivorna i olika versioner, är ”Art official age” också ett konsekvent och tilltalande enhetligt album, en tvillingskiva till mästerverket ”Parade” både i ton och i sound. ”Time” är svår och oemotståndlig funkminimalism, han leker James Brown i ”The gold standard”, ”U know” är avskalad rå funkpop, briljanta ”What it feels like” är giftigt bubblande neosoul (vill man kan man läsa in ett par kommentarer till Warnerkontroversen mellan raderna i de sistnämnda två). När de svischande laserpistolsljuden någonstans mitt i bygger den vackra lyxångestballaden ”Breakdown” till en av de bästa han spelat in på den här sidan ”Still would stand all time” visar Prince att man aldrig, aldrig, aldrig någonsin ska sluta hoppas på honom. Bästa spår: ”Breakdown”, ”Time” Fyra kompband genom åren 1 The Revolution Förmodligen Princes mest mångsidiga och sammansvetsade band, som spelade på så olika skivor som arenarockiga ”Purple rain”, psykedeliskt poppiga ”Around the world in a day” och funkkoncentratet ”Parade”. Framträdande medlemmar var trummisen Bobby Z, keyboardisterna Matt ”Doctor” Fink och Lisa Coleman samt gitarristen Wendy Melvoin. 2 Prince Själv är bäste dräng och under de perioder då Prince har bråkat med bandmedlemmar eller bara velat göra saker efter eget tycke och smak har multibegåvningen helt enkelt spelat alla eller de flesta instrument på egen hand. Särskilt vanligt och mest framgångsrikt var tillvägagångssättet under sent 80-tal efter The Revolutions splittring. 3 The New Power Generation Det mest långlivade av Princes band, till stor del beroende på att många medlemmar byttes ut med ett par års mellanrum. The New Power Generation hade en tydligare soul- och funkprägel än The Revolution och till en början fick Rosie Gaines mäktiga gospelröst och den ganska mediokra rapparen Tony M gott om utrymme. 4 3rdeyegirl 3rdeyegirl är Prince minsta och hårdaste kompband hittills. En komprimerad trio med danska inslag och influenser från Jimi Hendrix och Led Zeppelin. Medlemmarna handplockades av Prince, enligt en intervju i Mojo tidigare i år, bland annat för att de är uthålliga och klarar av repetitioner som ibland kan sträcka sig upp emot tolv timmar. Eller längre.


Melodifestivalens drottning blir programledare

Summary: Programledare för Melodifestivalen 2015 blir sångerskan Sanna Nielsen och komikern Robin Paulsson. Vid presentationen var Sanna Nielsen så rörd att hon blev tvungen att lämna scenen en stund.

– Vi ska fokusera på att vara oss själva. Det är sådan ära att ha fått den här uppgiften och jag kommer att njuta, jag älskar Melodifestivalen. Det är en adrenalinkick att det är live också, att vad som helst kan hända, sade Sanna Nielsen som blir så rörd av presskonferensen att hon är tvungen att lämna podiet en stund. Tidigare i år vann sångerskan Sanna Nielsen i Melodifestivalen med sin låt ”Undo” och kom på tredje plats i Eurovision Song Contest. Hon sommarpratade även i P1. Stand up-komikern och manusförfattaren Robin Paulsson har haft sin egen pratshow, ”Robins” på SVT, och både 2011 och 2012 var han programledare för Svenska Idrottsgalan i SVT. Han sade vid presentationen att han tillfrågats tidigare men tackat nej av praktiska skäl. Christer Björkman, exekutiv producent för Melodifestivalen, sade att värme, glädje, spänning och mod är ledorden för årets Melodifestival. Om de två programledarna sade han: – Vi vill ha två människor som själva, utöver tävlingen och gästartisterna, kunde underhålla och roa. Fakta/Melodifestivalen 2015 Det blir färre bidrag i nästa års tävling, men fler i finalen. Åtta bidrag i deltävlingarna har blivit sju och finalen utökas från tio till tolv. Hit kommer festivalturnén: Göteborg, Malmö, Östersund och Örebro. Andra chansen är i Helsingborg och finalen äger rum för tredje året i följd på Friends Arena utanför Stockholm. Sanna Nielsen och Robin Paulsson Sanna Nielsen Ålder: 30. Karriär: Fick sitt genombrott redan i elvaårsåldern då hon blev etta på Svensktoppen med "Till en fågel". Har tävlat sju gånger i Melodifestivalen och vann i år med låten "Undo" som sedermera slutade trea i Eurovision Song Contest i Köpenhamn. Spelar i höst musikalen "Dr Zjivago" i Malmö. Robin Paulsen Ålder: 30. Karriär: Ståuppkomiker som debuterade redan i tonåren och fick sin egen pratshow "Robins" i SVT 2006. I det programmet har han bland annat gjort uppmärksammade imitationer av Zlatan Ibrahimovic. Fakta/Programledare i Melodifestivalen De senaste tio årens programledare i Melodifestivalen 2015 Sanna Nielsen och Robin Paulsson 2014 Anders Jansson och Nour El-Refai 2013 Gina Dirawi och Danny Saucedo 2012 Helena Bergström, Gina Dirawi och Sarah Dawn Finer. 2011 Marie Serneholt och Rickard Olsson. 2010 Måns Zelmerlöw, Christine Meltzer och Dolph Lundgren. 2009 Petra Mede. 2008 Kristian Luuk. 2007 Kristian Luuk. 2006 Lena Philipsson.


Därför är Stig Dagerman ständigt angelägen

Summary: Sextio år efter sin död är Stig Dagerman en författare som angår många både i Sverige och utomlands. Norstedts förlag återutger hans samlade verk och ett flertal översättningar är aktuella. Lars Åke Augustsson förklarar varför Dagerman fortfarande är relevant.

Stig Dagerman föddes 1923 i Älvkarleby. En söndag i juni samlades ett hundratal människor i det lilla samhället kring Dalälvens utlopp för utdelningen av årets Stig Dagerman-pris till översättaren Anders Bodegård. Priset instiftades av Stig Dagerman-sällskapet år 1995 och tilldelas personer eller organisation, i Sverige eller i utlandet, som i Dagermans anda verkar för demokrati och mänskliga rättigheter. I Enebyberg norr om Stockholm bodde Stig Dagerman de sista åren av det liv han valde att avsluta år 1954. Där finns en liten park uppkallad efter honom, och i den samlades människor en söndag i maj för invigningen av skulpturen ”Manuskript” av Lars Kleen. Skådespelaren Helge Skoog läste dagsverser av Dagerman, författarens dotter Lo Dagerman förrättade själva avtäckningen och författaren Per Wästberg tecknade på dryga tio minuter ett miniatyrporträtt med djupdimensioner: ”Han beslöjade sig och kom därigenom att synas tydligare. Han borrar i det privatas brunn, ett existentiellt flöde springer fram, ur mörkret frigörs en stark vitalitet. Han är en talesman för de osäkra och sökande, som spanar efter ett svar på eviga frågor.” Sextio år efter sin död är Stig Dagerman en författare som angår många både i Sverige och utomlands. Norstedts förlag återutger hans samlade verk. I höst kommer en stor volym med samtliga noveller och andra prosatexter. Han är den svenske författare – möjligen näst Strindberg – som är mest läst och diskuterad i Frankrike. 2013 utgavs ”Bränt barn” i USA, liksom novellvolymen ”Sleet”(efter titelnovellen, ”Snöblandat regn”). ”Tysk höst” har utgivits på polska 2012, på tjeckiska 2013 och på turkiska 2014. 2015 beräknas ”Vårt behov av tröst” utkomma i Turkiet och ”Bröllopsbesvär” i Nederländerna. Och så vidare. Finns en romantisering av den unge döde bakom detta intresse? Forskare och debattörer, från Olof Lagercrantz som skrev den första och alltjämt mycket läsvärda biografin över Dagerman till filmvetaren Gösta Werner till psykiatern Johan Cullberg, har bidragit med såväl psykologiska som sociologiska teorier om vad som gjorde Dagerman fixerad vid döden. Men varför känns han ännu så angelägen? Dagerman är en outsider. Den som tillhör minoriteten är mera skarpsynt för vad som tas för självklart utan att vara det. Han kom till Stockholm som en lantis, i gymnasiet var han ett de fåtaliga arbetarbarnen, som gymnasist tog han det efternamn han var ensam om. Ungefär vid samma tid han började skriva skönlitteratur blev han politiskt aktiv, i den syndikalistiska rörelse som alltid utgjort en minoritet inom arbetarrörelsen. I en tid då för många alternativen tycktes vara en västlig kapitalism självklart ledd av USA och en kommunistisk maktsfär styrd av Sovjetunionen, stod syndikalismen för en självständig radikalism. Dock utan att se väst och öst som lika illa.” Det torde inte vara någon hemlighet för någon”, skrev Dagerman , ”snart inte ens längre för de kommunistiska barnen, att frihetens möjligheter är vida större i västliga demokratier än i Sovjet.” Ryssland under Putin har övertagit många av Sovjets auktoritära drag. Ett antal länder med Kina i spetsen tillämpar kapitalistiska produktionsmetoder men tillåter inte demokrati. De kapitalistiska demokratierna är bättre – men inte när finansmarknaden får härja fritt med finansbubblor, spekulation och förlorade arbeten. Därför är socialistiska idéer som syftar till ett decentraliserat, pluralistiskt och öppet samhälle ännu aktuella. Dagerman är internationalist. Hans första hustru, Annemarie Götze, och hennes föräldrar var anarkosyndikalister och flyktingar i det begynnande folkhemmet. Men när Dagerman reser till ruinerna av det Tredje rike som familjen Götze flytt avstår han från att triumfera. ”Tysk höst”är ett stort reportage inte minst därför att han visar hur världen ser ut för de desperata överlevarna. Självklart anser de flesta att de hade det bättre under Hitler! Dagerman moraliserar inte över sådana reaktioner. ”Tysk höst” ger insikten om att det kan gå att förstå också gårdagens fiende. Men att förstå betyder inte att ursäkta, utan det är först då vi ser människan bakom fienden som vi också kan ställa henne inför fakta och avkräva henne ansvar. En Dagerman i dagens Ryssland skulle rapportera om Putins popularitet, men skulle också med öppen blick undersöka vad den beror på. Att tro på att dagens ryssar liksom gårdagens tyskar är medfött auktoritära vore att ge Putin rätt. Dagermans romaner handlar om konflikter som lever vidare. Irène i ”Ormen” jagas av rädslan för att inte duga i konkurrensen med andra tjejer som är mycket fräckare än hon själv. Hon jagas samtidigt av sin mors moraliserande och möter det med en mordhandling som bara fördjupar hennes ångest. Männen i ”Ormen” är också fast i sina roller. Glada laxen vågar inte yttra sin kärlek, Joker vågar inte erkänna den kluvna värld han bär inom sig utan talar om betongkvaliteter, Sörenson vågar inte ta sitt ansvar för det barn han ser kommer att utsättas för övergrepp. Konflikterna mellan kvinnors och mäns yttre och inre fortsätter skapa ångest, som kan leda till frihet eller den undergång som gestaltas i Dagermans nästa roman. ”De dömdas ö” skrevs strax efter att atombomben hade använts i Japan. En framtid då resterna av mänskligheten överlever som en spillra utan hopp, har inte blivit mindre möjlig sedan dess. Länderna med kärnvapen blir bara fler, och i varje större konflikt agerar människor som söker utplåningen och den belöning som väntar i himlen. Hur länge kommer det att ta innan terrorister kommer över kärnvapen som finns i auktoritära eller sönderfallande stater? Att vi hamnar på ”De dömdas ö”kan också vara en följd av överkonsumtion av jordens resurser. Den kan ligga i det hav som kommer att breda ut sig på jorden då hela världen vill leva på samma nivå som vi nu gör. Av vilken anledning det än må vara: Alla står vi inför det existentiella faktum att vi alla kommer att dö, de flesta av oss under 2000-talets första sekel. Då visar oss Lucas Egmont, i ”De dömdas ö”på en livshållning, mitt i ångesten, som inte är flykt utan en rörelse i rätt riktning: ”Ja, inom min riktning skall jag vara så trogen min död att jag utan en rysning men med en tacksam likgiltighet över att jag har fått leva skall kunna gå över sanden, sakta vandra ut i vattnet och där –” I romanen ”Bränt barn” är det inte insikten, utan manipulationerna som har bevarat sin aktualitet. Bengt bedrar såväl sin far som fästmön Berit, därför att han har det språkliga och definitionsmässiga övertaget. Slutar ”Bränt barn” med att Bengt lyckas lura sig själv (och läsaren)? Är den befrielse, närmast lycka, han upplever efter självmordsförsöket en äkta känsla, eller handlar det om ett än mera omfattande självbedrägeri? Är den vision av den blommande öknen han får då han återupptar förhållandet med Gun en ny världsbild som uppenbarar sig, eller en skärande ironi? De obesvarade frågorna hettar ännu. ”Bröllopsbesvär” kanske erbjuder ett visst motstånd för moderna läsare? Språket blandar ofta dialekt och erlebte Rede, tidsfärgen är sent 40-tal då bilar och det som stavades plastic var ovanligt och luffare och lokala slaktare var vanliga. Å andra sidan är romanens öppenhet en tidlös kvalitet. Dess intrig är inte rälsbundet konsekvent, personerna rör sig fritt och myllret av öden är inte större än vilken dokusåpa som helst. ”Bröllopsbesvär”går vidare från konflikten till möjligheten till försoning, den övervinner världsbilden vi övertagit från dokusåporna, där vi antingen måste vara segrare eller förlorare. Dagerman är inte lätt. Därför avstår jag från att på detta begränsade utrymme ens försöka sammanfatta hans noveller, dramatik och lyrik. Jag vill dock påstå att de texter av Dagerman som drar till sig nya uttolkare paradoxalt nog är de svåraste. Novellen ”Att döda ett barn” skrevs ursprungligen för en trafiksäkerhetskampanj. Men att dess insikt i att liv är något som vi när som helst kan mista, också den vackraste dagen som sommaren, ger upphov till ständigt nya filmversioner. Se på Youtube! Betraktelsen ”Vårt behov av tröst är omättligt” publicerade Dagerman i en familjetidning år 1952. Fastän djupt nere i depression avvisar han både naiv tro och ”ateistens brinnande oskuld”. Han skildrar motsatsen till försoningen i ”Bröllopsbesvär”, den kult av framgången som vi känner så väl igen, den som gör också succén till en förbannelse: ”Jag blir vidare en sådan slav under mitt namn, att jag knappt vågar skriva en rad av fruktan för att skada det.” Vad är då frihet? Han prövar en hållning: ”självmordet är det enda beviset för människans frihet.” Han prövar en annan: att vara ”en självständigt verkande enhet” som ”vilar i sig själv som en sten i sanden”. Han lockar oss inte med säkra svar. Därför kommer ständigt nya tolkningar av denna text. Bland de intressantaste är en sexton minuter lång recitationen på den franska gruppen Les Têtes Raides album ”Banco” (utgivet 2007, finns också på Youtube) och en kortfilm av filmaren (och författarens barnbarn) Dan Levy Dagerman, som växlar sparsmakade bilder bland annat från Enebyberg med sekvenser där Stellan Skarsgård läser texten med en lågmäld men oerhörd intensitet. Stig Dagerman såg frihetens möjligheter mitt i mörker och ångest. Ingen insikt kan vara mera framtidsinriktad, mera internationell.


Här är Melodifestivalstäderna 2015

Summary: Nu är det klart vilka städer som Melodifestivalen arrangeras i under nästa år. Det handlar om Göteborg, Malmö, Östersund, Örebro, Helsingborg och Stockholm.

Två av städerna 2015 är nya i schlagersammanhang - Östersund och Helsingborg har aldrig tidigare stått som värd för musiktävlingen. "Vi är glada för att presentera två helt nya städer 2015. Att åka på turné betyder att publiken får möjlighet att uppleva en stor tv-sändning på plats och ett unikt tillfälle för SVT och Melodifestivalen att möta fler av våra tittare", säger Christel Tholse Willers, chef för Melodifestivalen, i en kommentar. Samtidigt avslöjar SVT under vilka datum som Melodifestivalen kommer att äga rum. Den 7 februari arrangeras den första deltävlingen i Scandinavium i Göteborg - därefter rullar det på med deltävlingar i Malmö Arena den 14 februari, i Östersund Arena den 21 februari och i Conventum i Örebro den 28 februari. Andra chansen arrangeras i Helsingborg Arena den 7 mars och finalen avgörs i Friends Arena i Solna utanför Stockholm den 14 mars. Tidigare i veckan presenterade SVT också en rad andra nyheter kring Melodifestivalen - bland annat en rad nya tävlingsregler. Till exempel blir det bara sju bidrag i varje deltävling, tidigare har det varit åtta, samtidigt som Andra chansen görs om så att fler bidrag går vidare därifrån. I slutändan innebär det att fler bidrag får en chans i finalen - tolv låtar gör upp om vinsten, tidigare var det tio stycken bidrag i final. Tidigare schlagerstäder Sedan SVT inför deltävlingar har följande städer arrangerat Melodifestivalen: 2002 Växjö, Norrköping, Sundsvall, Falun. Final: Stockholm. 2003 Jönköping, Göteborg, Luleå, Sundsvall. Final: Stockholm. 2004 Karlstad, Göteborg, Umeå, Malmö. Final: Stockholm. 2005 Göteborg, Linköping, Skellefteå, Växjö. Final: Stockholm. 2006 Leksand, Karlstad, Karlskrona, Göteborg. Final: Stockholm. 2007 Jönköping, Göteborg, Örnsköldsvik, Gävle. Andra chansen: Nyköping. Final: Stockholm. 2008 Göteborg, Västerås, Linköping, Karlskrona. Andra chansen: Kiruna. Final: Stockholm. 2009 Göteborg, Skellefteå, Leksand, Malmö. Andra chansen: Norrköping. Final: Stockholm. 2010 Örnsköldsvik, Sandviken, Göteborg, Malmö. Andra chansen: Örebro. Final: Stockholm. 2011 Luleå, Göteborg, Linköping, Malmö. Andra chansen: Sundsvall. Final: Stockholm. 2012 Växjö, Göteborg, Leksand, Malmö. Andra chansen: Nyköping. Final: Stockholm. 2013 Karlskrona, Göteborg, Skellefteå, Malmö. Andra chansen: Karlstad. Final: Stockholm. 2014 Malmö, Linköping, Göteborg, Örnsköldsvik. Andra chansen: Lidköping. Final: Stockholm. 2015 Göteborg, Malmö, Östersund, Örebro. Andra chansen: Helsingborg. Final: Stockholm. Källa: TT


Tove Lo: ”Queen of the clouds”

Summary: Låtarna är de nya stjärnorna i den moderna musikindustrin. Tove Lo är först ut i en lång rad av svenska proffskompositörer som nu drar igång egna solokarriärer, och redan är en popexport mitt i samtiden.

Förr var låtskrivare något man blev när rampljuset falnat. Kring millennieskiftet såg vi en hel generation svenska popsnillen byta egna framgångsrika band mot anonymiteten i studion. Popsicles Andreas Mattsson, Brainpools Janne Kask, Atomic Swings Niclas Frisk, Wannadies Pär Wiksten, Cardigans Peter Svensson var några av dem. Kents Jocke Berg likaså, om än unik eftersom han lyckats hålla den egna karriären vid liv samtidigt som hans tjänster anlitas flitigt av andra artister. För de övriga nämnda har eventuella egna projekt vid sidan av låtskrivandet framstått mest som hobbygrejer. Hyran har betalats av A-Teens, Peter Jöback, Amanda Jenssen eller One Direction. I popvärldens traditionella ekosystem, där ungt och nytt alltid har premierats, har detta varit en naturlig utveckling för äldre musiker. Men skivbranschens metamorfos det senaste decenniet har skapat nya förutsättningar. Och en ny typ av artister. Tove Lo är en av dem. Snart tjugosju år gamla stockholmstjejen Tove Nilsson satte sig för fem år sedan i ett skjul i sina kusiners trädgård och började producera musik. Sedan dess har hon jobbat med Max Martin och skrivit åt bland andra Girls Aloud och Icona Pop. Att förvandlas från låtskrivaren Tove Nilsson till artisten Tove Lo verkar inte ha varit hennes slutgiltiga mål. Men när hon väl började släppa egna låtar fick hon snabbt draghjälp. Internationellt av såväl kändisbloggaren Perez Hilton som kompisarna i Icona Pop. Hemma i Sverige av just Jocke Berg och Kent genom spelningen på sommarens Kentfest. I skrivande stund ligger hennes ”Habits (stay high)” på sextonde plats på Billboard. Den har spelats 75 miljoner gånger på Spotify och närmast väntar en turné med Katy Perry för Tove Lo som alltså nu är Sveriges senaste popexport. Att hon befinner sig på en hög nivå vad gäller just hantverket låtskrivande är ”Queen of the clouds” ett odiskutabelt bevis på. För att vara en debut är Tove Los femton spår långa första skiva låtmässigt en djupt respektingivande markering. Allt är lite som att lyssna på ”Paradise hotel”, om tv-programmet i stället hade varit en skiva. Det är superkommersiellt, dyngrakt, knulligt, beroendeframkallande och oemotståndligt. Tove Lo låter som att hon är exakt där man vill att en popstjärna ska vara: mitt i samtidsandan. Vid sidan av ”Habits (stay high)” finns flera låtar som klistrar sig fast. Singeln ”Talking body”, Klas Åhlund-samarbetet ”Timebomb” och sedan tidigare släppta ”Not on drugs” tillhör de starkare. Det som möjligen förtar lite av ”Queen of the clouds” mäktighet är att texterna ärligt talat lämnar en del att önska. Att leka med tanken hur Tove Lo skulle låta på svenska, på ett språk som hon behärskar fullt ut i stället för den ofta haltande engelskan, är bitvis svårt att låta bli. Kanske är det lika bra att något brister. Tove Lo hade nog annars lagt ribban lite väl högt för alla de andra unga, svenska låtskrivare som snart kommer med sina första egna plattor. Där hantverket i studion förr var något som redan etablerade musiker kunde falla tillbaka på är det i dag en ovärderlig skola för den som på sikt själv vill prova lyckan som artist. I den nya musikindustrins ekosystem är det låtarna som är de verkliga stjärnorna. Den som ser till att först och främst bli riktigt bra på att skriva sådana har allt att vinna, även som artist. Bästa spår: ”Habits (stay high)” Fem andra låtskrivare med solokarriär att hålla koll på. 1 Noonie Bao Har skrivit åt bland andra Clean Bandit, Tove Styrke och Avicii och haft en Englandsetta tillsammans med den sistnämnde. Gav lite i skymundan ut albumet ”I am Noonie Bao” 2012. 2 Marlene Jedward, Benga, Sebjack och Alexandra Burke har alla anlitat henne. Släppte tidigare i år egna ep:n ”Indian summer”. 3 Dante Har arbetat med bland andra Naomi Pilgrim, Titiyo och sin pappa Toni Holgersson. Soloalbumet har sagts vara på gång i flera år. 4 Ace Wilder Var innan genombrottet i Melodifestivalen låtskrivare på heltid och har bland annat haft tre topp 10-hits i Tyskland. Har också debutalbum på gång. 5 Ji Nilsson Har jobbat med bland andra Marlene, Beatrice Eli, Mack Beats och Julia Spada. Hördes senast tillsammans med Min Stora Sorg på singeln ”Döda mig”.