Nya kartor till Mumins värld

Summary: Hemuler, mymlor, mårror och filifjonkor... Tove Janssons figurer har blivit våra egna. Annina Rabe läser DN-kritikern Boels Westins stora biografi över Muminvärldens skapare. Och en ny avhandling.

Böcker Boel Westin ”Tove Jansson. Ord, bild, liv” Albert Bonniers förlag Agneta Rehal-Johansson ”Den lömska barnboksförfattaren. Tove Jansson och muminverkets metamorfoser” Makadam förlag ”Till lilla Sniff från Bisamråttan, julen 1959.” Så står det i det från min mamma ärvda exemplaret av Tove Janssons ”Trollvinter”. Jag har ingen aning om vem som har skrivit dessa rader, vem som har identifierat sig med den självutnämnde filosofen Bisamråttan och därtill gjort den grova felbedömningen att likna min mamma vid det ängsliga och giriga lilla djuret Sniff. Men det spelar ingen roll. Dedikationen är bara ett av en oändlig mängd exempel på hur vi läsare har annekterat Tove Jansson och hennes figurer, gjort dem till våra egna. Det vimlar av levande hemuler, mymlor, mårror och filifjonkor i alla Tove Jansson-läsares bekantskapskretsar. Vi slänger oss ständigt med citat från hennes böcker och vi tror innerst inne att böckerna är en helt personlig angelägenhet mellan oss och Tove Jansson. Vi kan rent av reagera med svartsjuka när vi upptäcker att andra har ett lika personligt förhållande till Jansson och Muminvärlden som vi. För Tove Jansson, när hon var som bäst, hade den där ovanliga författarförmågan att beröra på det allra mest personliga planet. Det faktum att Tove Jansson var en författare som var allas personliga egendom stod i ständig konflikt med hennes egen starka integritet och behov av konstnärlig frihet. Den bild av henne som dröjer sig kvar efter läsningen av Boel Westins stora och ambitiösa biografi är en djupt privat människa som hela sitt liv slets mellan pliktkänsla och frihetsbehov: pliktkänsla gentemot familjen som var så viktig för henne, gentemot vännerna, och på senare år gentemot alla de miljoner läsare över hela världen som tyckte att hon skrev just för dem och ingen annan. Tove Jansson besvarade personligt alla läsarbrev hon fick; i snitt 2 000 om året. Det säger inte så lite om hennes plikttrogenhet. Utöver det var det ständiga ställningstaganden att hantera, företag som på olika sätt ville sko sig på hennes muminvärld. Westins bok vittnar om att Tove Jansson behandlade alla dessa förfrågningar med stor omsorg, och hon avböjde de flesta propåerna. Man kan inte låta bli att fundera över hur hon skulle ha ställt sig till att hennes figurer nu säljs i de mest hiskeliga skepnader och nyligen ingått i McDonald’s Happy Meal-paket. Boel Westin tycks bilda ett slags pakt med Tove Jansson i sin bok, den första biografin över hennes liv och verk, och en bok som med största sannolikhet kommer att bli den definitiva. Boel Westin är sedan länge en erkänd auktoritet på Tove Janssons bildvärld och författarskap, och sedan hon doktorerade 1988 med ”Familjen i dalen. Tove Janssons muminvärld” hade hon mycket kontakt med Jansson själv, fram till dennas död 2001. Boel Westin har som första och enda forskare fått full tillgång till Tove Janssons arkiv och brevsamlingar, och hon har fört omfattande samtal med människor som stod henne nära, i synnerhet med den mångåriga livskamraten Tuulikki Pietilä. Och en mer lojal levnadstecknare kunde Tove Jansson knappast ha fått. Westins bok är gedigen och nitisk i sin detaljrikedom både när det gäller Janssons bildkonst och böcker. Den är varsamt inkännande utan att någon gång bli kladdigt intimiserande, och den är, på gott och ont, oändligt respektfull. Jag får ibland känslan av att Westin håller upp ett slags skyddande sköld mellan Tove Jansson och läsaren. En väldigt tydlig gräns kan skönjas genom hela biografin: hit får ni komma, men inte längre. Samtidigt anar man som läsare att där, förstås, finns så oändligt mycket mer, och det finns stunder när jag önskar att Boel Westin hade något mindre god smak. Att hon kanske någon gång kunde brutit sig ut i mer personliga egna reflektioner. Att hon kunde ha fördjupat porträttet av Tove Jansson genom att lätta något på förlåten när det gäller även mindre bekväma uppgifter. Jag hörde nyligen en historia från en finlandssvensk vän om hur någon han kände hade närmat sig Tove Jansson på en förlagsfest och sagt att hans barn älskade hennes muminböcker. ”Är du journalist? För om du inte är det kan du fara åt helvete”, hade Jansson svarat. Det låter inte som en osannolik historia. Alla de inre motstridigheter och den underliggande frustration som anas mellan raderna i Westins bok måste ju rimligtvis ibland ha runnit över. Westin leder oss varsamt genom Janssons olika konstnärsområden: målarinnan, den politiska satirtecknaren i Garm, illustratören, Muminvärldens skapare, författaren för barn och vuxna, dramatikern, scenografen – Tove Jansson hann med det mesta under sitt långa konstnärsliv, men hon var också ständigt kluven mellan de olika konstformerna. Som läsare får man känslan av ett splittrat liv, en ständig sorg och vrede över att inte få göra det man vill – i Tove Janssons fall handlade det mycket om måleriet. Ständigt kom andra saker – oftast muminrelaterade – emellan, och Jansson tycks ha varit en människa som hade mycket svårt att säga nej. Även i privatlivet kröktes hennes rygg under plikterna, inte minst gentemot den innerligt älskade modern. Det är kanske ofrånkomligt – Tove Janssons liv var starkt präglat av dessa villkorslösa kärlekar och hennes obrottsliga lojalitet gentemot dem hon älskade. Kärlekarna Atos Wirtanen och Vivica Bandler förblev hennes nära vänner efter att relationerna tagit slut, och några av de finaste partierna i Westins bok beskriver den stora kärlek och arbetsgemenskap som Jansson upplevde med livskamraten Tuulikki Pietilä. Vännen Eva Konikoff, till vilken många av de citerade breven vänder sig, är ett annat exempel på de många viktiga och starka relationer Tove Jansson hade. Att läsa Agneta Rehal-Johanssons avhandling ”Den lömska barnboksförfattaren. Tove Jansson och muminverkets metamorfoser” i direkt anslutning till Boel Westins biografi är en paradoxal men berikande upplevelse. Det finns stunder när man känner att man i denna avhandling – strikt fokuserad på psykoanalytiskt färgade närläsningar av valda delar ur muminverket – på något sätt kommer författaren närmare än i läsningen av hennes levnadsteckning. Rehal-Johansson har koncentrerat sig på att analysera de omfattande omarbetningar som Jansson gjorde av flera av sina muminverk. Även här ser vi en människa som drivs av konstnärlig kompromisslöshet, trots att hennes eget liv till så stor del bestod av kompromisser. Debutboken ”Småtrollen och den stora översvämningen” ströks helt ur produktionen, och böcker som ”Kometjakten”, ”Trollkarlens hatt” och ”Muminpappans bravader” omarbetades kraftigt flera gånger och bytte i några fall även titlar. Rehal-Johansson ser i dessa omarbetningar en tydlig utveckling i Janssons författarskap, från det Proustfärgade återskapandet av en svunnen lycklig tid till ett stegvis nedmonterande av idyllen i de senare böckerna. Muminfamiljen föddes till stora delar ur Tove Janssons frustration över andra världskriget, då behovet av att rekonstruera en lycklig familj blev stort. Rehal-Johansson placerar in de tidiga muminböckerna i den klassiska tradition av litterära idylliska landskap som inleddes med Vergilius Arkadien. Hon visar hur polariteten mellan ont och gott är betydligt större i de tidigare böckerna, gradvis nyanseras skildringen och i de senare böckerna förmänskligas ondskan och skräcken, medan de idylliska elementen – inte minst familjelivet – blir alltmer punkterade. Ett av de tydligaste exemplen är förstås muminmammans sammanbrott och mumintrollets pubertetsångest i ”Pappan och havet”. Tove Janssons revisioner av sina verk var alltså inte bara stilistiska, utan präglades i hög grad av hennes egen personliga utveckling och den rådande tidsandan. Händelser i böckerna arbetades om helt och hållet, karaktärer försvann och nya tillkom. Den sista stora revisionen av de tidiga böckerna gjordes 1967, då ”Pappan och havet” hade kommit ut och ställt hela muminfamiljen i ett annat ljus. Agneta Rehal-Johansson visar mycket övertygande att de största omarbetningarna är präglade av den senare bilden av muminfamiljen. Med både Westins biografi och Rehal-Johanssons avhandling i ryggen får man ett fördjupat samband mellan liv och konst. Det är inte svårt att se den oändligt mångsidiga konstnären Tove Janssons splittrade inställning till den grupp av älskvärda monster hon skapat. För att inte tala om all den kärlek hon fick från oss miljoner läsare över hela världen, en kärlek som hon aldrig riktigt visste vad hon skulle göra med. ANNINA RABE Litteraturkritiker i Svenska Dagbladet litteratur@dn.se Läs en intervju med Boel Westin i DN på måndag.


Rock utanför de fina salongerna

Summary: Sweden Rock Festival går ut hårt med The Australian Pink Floyd Show. Men Pink Floyds speciella slow motion-sväng hittar de inte riktigt fram till, tycker Nils Hansson.

Musik The Australian Pink Floyd Show, Randy Piper’s Animal, Wolf, Black Debbath Scen: sölvesborg ”The great gig in the sky” är den där klassiska Pink Floyd-låten där en kvinna wailar loss med sina lungors fulla kraft: ordlöst, orgiastiskt och märkligt förhäxande. Givetvis spelar The Australian Pink Floyd Show den, och de har en sångerska som verkligen kan återge den fullt ut. Fast just när hon gasar på som bäst måste jag röra mig vidare i folkhavet, eftersom en berusad holländare till höger om mig hojtar för allt vad han är värd. Det är ett både bisarrt och rätt typiskt ögonblick. Sweden Rock Festival har blivit en dag längre – eftersom dagen före den egentliga startdagen var nationaldag och större delen av publiken ändå var ledig. Så det börjar med en halv festival. Halva området, knappt hälften så stor publik. Och ett coverband som avslutande toppnamn. Festivalarrangörerna gör ändå vad de kan för att blåsa upp The Australian Pink Floyd Show. För att poängtera showens väldighet blir detta enda bandet på den stora scenen denna dag. Men har man sett Roger Waters tolka samma låtkatalog på Globen några veckor tidigare ter detta sig faktiskt en aning fjuttigt. Inga explosioner, den flygande grisen syns bara på film och det tio personer stora bandet lyckas bara sällan hitta det där monumentala lugnet som är nyckeln till Pink Floyds speciella slow motion-sväng. Samtidigt är greppet en naturlig förlängning av en festival som har som specialitet att presentera publikfavoriter vars stordåd ligger långt tillbaka i tiden, och i synnerhet sådana som ignoreras i rockens finare salonger. I samma anda har festivalen startat en tävling för svenska coverband, vars final äger rum under helgen. Dessutom är gränserna lite flytande. När W.A.S.P:s originalgitarrist Randy Piper sätter samman ett band där tre av fem är svenskar blir känslan också lite coverband, eftersom alla vet att det är de gamla W.A.S.P.-låtarna alla väntar på. Och inget annat är möjligt som extranummer. Fler sådana band är bokade i år. Som Søren Berlevs Gas Show, med Gasolins gamle trummis. Eller Thin Lizzy, med blott två medlemmar som var med under frontfiguren Phil Lynotts livstid. Kanske kunde man fortsätta resonemanget med ett band som Wolf, som levererar en utmärkt föreställning av gammaldags, urtypisk metal i skola efter tidiga Judas Priest och Iron Maiden. Med pressade falsettskrik, precisionsdunkande trummor och glänsande, dubbla gitarrslingor. Men det skulle bära för långt, och bandet är lite för vitalt för det. Jag ser hellre en parallell till The Hellacopters, ett annat sammanbitet svenskt band som för sig så självklart inom sin genre att man knappt märker hur trånga ramarna är. I gengäld är norska Black Debbath fullkomligt originella, trots att namnet är en parafras på Black Sabbath och musiken vilar tungt på det tidiga 70-talets hårdrock. Mest uppenbart på grund av humorn – det här är ett band som gör doom metal om tillståndet i det norska högerpartiet, som ställer till lågpannad frågesport (”nästa ämne är rock och kroppsöppningar”) och som uppmanar publiken att strippa ner till nationaldräkten, dagen till ära. Men samtidigt är de ett strålande rockband, som förmår att kombinera tyngd och ledighet till något som svänger på riktigt. Vore de inte så tokroliga skulle det märkas ännu mer. Nils Hansson nils.hansson@dn.se


Absolute stora kasinokuppen

Summary: ”Ocean’s thirteen” är underhållning som inte skär sig mot popcornen. Men Steven Soderberghs tredje gangsterfilm håller stilen.

Action ”Ocean’s thirteen” Regi: Steven Soderbergh I rollerna: George Clooney, Brad Pitt, Al Pacino, Matt Damon, Elliot Gould, Andy Garcia, Ellen Barkin, Don Cheadle, Eddie Izzard, Bernie Mac m fl Längd: 2 tim (Barntillåten) 3# Jag kan inte bli riktig arg på ”Ocean’s thirteen”. Det ska gå att få skräpmat på bio, och Soderberghs ”Ocean’s eleven” från 2001 och denna kommer ganska nära vad jag vill ha när suget sätter in. ”Ocean’s twelve” (2004) var lätt att bli arg på. All goodwill ”Ocean’s eleven”, en nyinspelning av en tramsig sextiotalsfilm, hade gett Soderbergh och hans filmstjärnegäng, förbrukades. Det var tydligt att alla inblandade räknade med att ”Ocean’s”-figurerna blivit så populära att det skulle räcka med att de visade upp sig. Det kyliga mottagandet från kritiker och fans har fått Soderbergh och ensemble att nyktra till. De anstränger sig mer i ”… thirteen”. Inte så att handlingen bjuder mycket tuggmotstånd eller överraskningar. Al Pacino har rekryterats för att spela hjärtlösa kasinoägaren Willy Bank. Hans svek orsakar Elliot Gould en hjärtinfarkt. Genom att sätta Bank på plats, och ruinera och chikanera hans Las Vegaskasino på öppningsdagen, ska Clooney och hans kumpaner ge Gould livslusten åter. Första ”Ocean’s”-filmen ägnades till stor del åt att presentera alla elva gängmedlemmarna. Uppföljarna får kämpa med att stuva undan dem. Det går inte att hitta uppgifter åt alla. Trådar och figurer blir hängande i luften, och roliga Don Cheadle och Bernie Mac fick visst inte ens var sin riktig scen. Det blir så fragmentariskt att ”Ocean’s thirteen” knappt går att recensera som en film. Den liknar mer en samlings-cd; ”Absolute disco classics”, som ska ge atmosfär, inte en stor musikupplevelse. Denna ”Absolute stora kasinokupper” är atmosfärbilder, en kontinuerlig väv av bilder på Danny Oceans fiffelexperter, på smarta Vegastyper i snygga kostymer, på män som raskt går genom ankomsthallen på flygplatser med en Viktig Väska i handen, varvat med kamerasvep över spelbord och sedelräkningsmaskiner, närbilder på blänkande tärningar och guldbestick i storspelarnas villor. Clooneys berättarröst beledsagar, Soderbergh snärtar fram bilder som vore han blackjack-dealer på Bellagio. Människor kan knappt resa sig för att gå mot toaletten utan att en basgång börjar låta dramatiskt på soundtracket. Till skillnad från hur det var i ”… twelve” tycker man sig ändå här och var – Goulds lån av ”Gudfadern”-dialog, Julian Sands oigenkännlig som säkerhetsexpert, en överraskande svaghet för Ophrah – ana en pust av inspiration. Soderbergh själv känns också av i flödet av filmmusik, tvära klipp och överlappande dialog. ”Ocean’s thirteen” utlovar detsamma som ”Pirates of the Caribbean”- och Bondfilmerna, underhållning som inte skär sig mot popcornen. Men här finns också en vilja att försöka uppehålla en egen stil, inte bara dåna på med väldigare specialeffekter och ruggigare skurkar för varje gång. Det finns lite glädje i detta publikbondfångeri. En dialogsnutt mellan Andy Garcia, åter blåst, och Clooney låter nästan som en recension: – Tycker du att det här är roligt? – Ja, Terry, inte fan är det sorgligt! Mårten Blomkvist film@dn.se


Pedofilsajt skyddas av lagen

Summary: Sedan ett par dagar ligger sajten pedofil.se på det svenskägda webbhotellet PRQ. Yttrandefriheten hävdas som försvar av innehållet som andra kallar motbjudande och avskyvärt.

Sajten pedofil.se försvarar pedofili och avser att upplåta plats åt pedofilers egna sajter. För några dagar sedan flyttade pedofil.se in på det svenska webbhotellet PRQ. Företaget PRQ drivs och delägs av Fredrik Neij och Gottfrid Svartholm Warg, som båda var med och startade fildelningsportalen Pirate Bay. Gottfrid Svartholm Warg försvarar sajten även om han tycker att innehållet är fel. – Jag har läst materialet som finns och personligen håller jag inte med. De påstår bland annat att barn skulle kunna ha frivilliga kärleksrelationer till vuxna och det är ju helt befängt. Men jag tror mer på en öppen debatt än att stoppa huvudet i sanden. De har rätten att säga det här, åtminstone på mitt företag, säger han. Just yttrandefriheten är också vad pedofil.se hävdar, bland annat med en logotype för yttrandefrihet på internet. ”När det kommer till skräcken för pedofiler sätts det mesta ur spel, logiken är det första offret, yttrandefriheten det andra och sist men inte minst drabbas lagen”, skriver man. Författaren och IT-experten Lars Ilshammar kallar sajten för en ”advokatyr för pedofili, med yttrandefrihet som täckmantel”. – Det är det vanliga sättet att legitimera pedofili. Man försöker ge en förskönande överbyggnad på en avskyvärd praktik. Frågan är om det i juridisk mening är rätt. Yttrandefriheten har, och har alltid haft sina begränsningar för att skydda vissa grupper. Friheten är också frihet från exempelvis kränkningar som hets och förtal, säger han. Psykologen och psykoterapeuten Åsa Landberg på Rädda Barnen är heller inte förvånad över att man använder sig av yttrandefriheten som ursäkt. – Det gjorde man även i barnpornografidebatten för några år sedan. Ur barns perspektiv är det förstås förödande att uppmuntra personer med pedofil läggning och att ge dem ursäkter att fortsätta att begå övergrepp mot barn. Sverige har förbundit sig att ha alla möjliga resurser för att komma åt den här sortens verksamhet och hoppas att det ska gå även här, säger hon. Pedofil.se stängdes i torsdags ner av det danska webbhotellet Surftown. Webbhotellet försvarade detta med avtalsvillkorens punkt sju som säger att en sajt får upphävas om den ”genom sin utformning kännbart generar andra internetanvändare”. Gottfrid Svartholm Warg säger att man redan tagit emot ett tiotal hatiska mejl och samtal, men några planer på att släcka ner pedofil.se har man inte. – Vi brukar inte på förhand kolla våra kunder, men just den här hade det varit ståhej kring så vi kontaktade en jurist först. Vi kräver av alla våra kunder att de följer svensk lag och det gör pedofil.se. Vad skulle krävas för att ni skulle stänga sajten? – Om det visar sig att de bryter mot lagen, till exempel sprider barnporr eller uppmuntrar till brott, säger Gottfrid Svartholm Warg. Anders R Olsson, journalist och författare med yttrandefrihet som specialområde, säger att det brott som kan tänkas begås av pedofil.se är uppvigling enligt brottsbalken. – Förutsatt att man inte uppfyller kriteriet för uppvigling ska det i rättslig mening vara okej, men moraliskt är det en helt annan sak. Generellt gäller annars att det inte ska finnas förbud mot att propagera även för motbjudande åsikter, säger Anders R Olsson. På pedofil.se kan man läsa att det inte finns något ”fel i att ett barn och en vuxen utforskar de lustar som vi alla är fyllda med”. Pedofil.se är helt anonym, men texterna är skrivna i jagform. DN har förgäves försökt skicka mejl till de adresser som finns på pedofil.se. I sajtens manifest ifrågasätts också den samtidiga acceptansen av homosexualitet och förbudet av pedofili. Såväl ”gayrörelsen” som medierna och staten anklagas för vad man kallar en begreppsförvirring. Justitieminister Beatrice Ask (m) låter genom sin pressekreterare Rickard Wessman hälsa att hon inte känner till sajten pedofil.se. – Det är upp till de rättsvårdande myndigheterna att hålla koll på om det begås brott på internet, säger han. Ossi Carp ossi.carp@dn.se 08-738 15 71


De gör något åt vädret

Summary: Alla talar om vädret. Men bara Bigert & Bergström trollar bort molnen. Nu visar de sin klimatkonst på Uppsala konstmuseum.

I dag är det vernissage för utställningen ”Alla talar om vädret men ingen gör något åt det” på Uppsala konstmuseum (2/6–26/8). Konstnärsduon Mats Bigert och Lars Bergström har undersökt hur människan kan påverka vädret, till exempel genom att styra bort orkaner eller fälla ut molnens vatten som regn. Inför utställningen hyrde de själva ett flygplan och bombarderade ett moln med kolsyreis. – Det blev ett hål i molnet, säger Mats Bigert, men kanske inte riktigt som vi tänkt oss. Det ser ut som en gubbe som hånskrattar åt oss. Det visar hur svårt det är att kontrollera omständigheterna. Drömmen om att förändra och förutspå vädret är lika gammal som mänskligheten. I Bigert & Bergströms installation finns hela spektrumet representerat, från indianernas regndans till SMHI:s prognoser. – Vädret är det enda vi människor inte riktigt kan bemästra, säger Mats Bigert. Meteorologer kan förutspå vädret tre dagar framåt, därefter är sannolikheten att de ska ha rätt bara 50 procent. Men visst har det gjorts många försök att påverka vädret. Bigert & Bergström, fullmatade av research, berättar bland annat hur den amerikanska armén gjorde 20 000 flygningar över Vietnam för att fälla ut regn med hjälp av kolsyreis – genom att öka nederbörden gjorde de landets leriga vägar oframkomliga. – Men efter en internationell konferens förbjöds klimatpåverkan i krig, säger Lars Bergström. Under två år har de två konstnärerna rest runt i världen, intervjuat klimatforskare och samlat material. Resultatet presenteras i form av en videoinstallation där dokumentära filmer projiceras på parabolantenner samt ett antal hängande skulpturer där fotografier monterats på molekylliknande globlampor – nya tekniker som konstnärerna själva utvecklat. – Vi har absolut inga lösningar på miljöfrågan, säger Mats Bigert, vi är konstnärer och projektet är en blandning av väderkontroll och performance. Vi tär på miljön på en massa sätt för att skapa våra konstverk, kolsyreisen släpper ut koldioxid och vi har nog rest åtta varv runt jorden med vår film om dödsstraffet. Men samtidigt känner vi att vi kan påverka debatten med vår konst, just filmen om dödsstraffet visas ofta i politiska sammanhang. – Det är fascinerande att skaffa en massa fakta och sätta ihop materialet i ett eget sammanhang, säger Lars Bergström. Men vi kan inte ha lösningarna på problemet. Vi försöker förklara hur saker hänger ihop i en mer poetisk riktning. Vad har ni lärt er under arbetet? – Jag har lärt mig att det ser rätt mörkt ut, säger Mats Bigert. Inget tyder på att uppvärmningen kommer att minska. Vi måste hitta nya tankar för att lösa problemen, det räcker inte med att installera lågenergilampor hemma. Bigert & Bergström har intresserat sig för klimatet sedan 90-talets mitt, då de gjorde sina uppmärksammade ”Klimatkammare”. En av deras förebilder är projektet ”Biosphere” i Arizona, där forskarna försökte skapa ett konstgjort ekosystem – och misslyckades. – Nu har det havererat totalt, säger Mats Bigert. Det är en ekonomisk mardröm, och byggnaden är till salu. Det hindrar inte de båda konstnärerna från att drömma om att skapa en egen ”biosfär”. – Vi vill bygga en ”Weatherworld” i Södermanland, säger Mats Bigert. Det ska bli en temapark om vädret där man kan gå in i en simulering av stormen ”Gudrun” och fatta hur mycket det verkligen blåste. Men vi behöver sponsorer – det räcker med hundra miljoner kronor! Utställningen ”Alla talar om vädret men ingen gör något åt det” invigs av tevemeteorologen Pär Holmgren i Uppsala konstmuseum på lördag. Bo Madestrand kultur@dn.se


Astrid Lindgren-staty avtäcktes i Vimmerby

Summary: På fredagen avtäcktes Astrid Lindgren-skulpturen på torget i Vimmerby. Ett svårt porträtt att göra, säger skulptören Hanna Beling.

En äldre Astrid Lindgren i patinerad brons sitter nu och för alltid framför sin skrivmaskin på Stora torget i Vimmerby. Med skulpturens golv och bara två väggar ska betraktaren bjudas in i hennes "arbetsrum" att sitta på en uppvärmd stol framför den arbetande författaren. Invigningen förrättas av kulturminister Lena Adelsohn Liljeroth (m). Det känns pampigt att ha genomfört ett sådant här projekt, säger en av konstärerna bakom skulpturen, Marie-Louise Ekman som varit i Vimmerby sedan i torsdags för slutpatingeringen. - Jag har varit spänd som en fjäder inför det här. Men det verkar som att skulpturen kommer att fungera som den ska, det vill säga att folk sätter sig ner och blir varma i hennes närhet. Det är Marie-Louise Ekman som kommit med idén till skulpturen, bestämt detaljer som vilka möbler som skulle ingå, hur de står, vilken skrivmaskin det skulle vara och så vidare. Annars är Astrid Lindgren-statyn resultatet av ett lagarbete. Förutom ett antal konstuderande vid konsthögskolans medverkan har Hanna Beling skulpterat Astrid Lindgrens huvud och ansikte, Charlotte Widegren håret, Annette Sellesson möblerna och Heinrich Müllner kläderna. Skulptören Hanna Beling säger att porträttet var svårt att göra. - Astrid hade ett dubbelt utseende, kan man säga. Vid första anblick såg hon ganska vanlig ut, men tittar man närmare ser hon nästan övernaturlig ut. Som någon av hennes sagofigurer. Hanna Beling, som för övrigt också gjorde huvudet till Marie-Louise Ekmans Margareta Krook-staty, berättar att hon tittat på mängder av bilder, filmer och intervjuer med Astrid Lindgren från hela hennes liv. Men hon har koncentrerat sig på henne som 70-åring. - Man minns henne inte som yngre och när hon var äldre blev hennes ansikte insjunket, precis som hos alla människor. Jag fick jobba mycket med det rätta uttrycket. Hon hade så mycket mimik som var svår att hitta en rättvis stillbild till. Margareta Krook var lättare på det sättet, säger Hanna Beling. På lördag invigs för övrigt ännu en Astrid Lindgren-skulptur nära Vimmerby. Det är Berit Lindfeldts "Källa Astrid" som en gång var tänkt att placeras på torget, men som efter Vimmerbybornas protester nu hamnat vid Astrid Lindgrens födelsegård Näs. Invigningen förrättas av 100-årsjubilarens dotter Karin Nyman.


"Jag visste inte att hon var så rolig"

Summary: Carina Burman har lovordats av kritikerna för sin biografi över Klara Johanson, en av det tidiga 1900-talets skarpaste litterära pennor, nu sorgligt bortglömd. "Om inte jag skriver om dessa intressanta kvinnor, vem ska då göra det?" undrar Carina Burman.

En spenslig liten gosse med skarpt intellekt har trängt sig på och levt tätt intill Carina Burman under de senaste fyra åren. Det handlar om Klara Johanson (1875-1948) som kallade sig K J, essäist, kritiker och författare. En av sin tids mest respekterade pennor, nu sorgligt bortglömd. I Burmans nyutkomna biografi kliver hon fram all i sin komplexitet: skygg och spexig, estet och kvinnosakskämpe, innerlig och ironiskt distanserad. - Vad jag först fastnade för var hennes stil, den är nästan perfekt med underbara kast mellan en hög intellektuell nivå och det vardagliga och ironiska. Jag visste att hon var rolig, men inte att hon var så rolig, berättar Carina Burman på affärsvisit i Stockholm, tillfälligt på vift från akademikerstaden Uppsala där det är så lätt att tänka sig henne. Omgiven av en otidsenlig vurm för den långsamma, djupgående kunskapen. Det var i arbetet med Fredrika Bremers brev som Carina Burman först blev bekant med Klara Johanson. Hon är en förebild för många litteraturkritiker men i den kanoniserade litteraturhistorien finns hon med mest som en fotnot. Det lilla som skrivits om henne har fokuserat på hennes kritik och essäistik. Carina Burman fokuserar i stället på hennes liv. Hon gräver i de handskrifter som finns bevarade från K J:s liv och finner Halmstadflickan som tog studenten som första kvinna i sin stad, som tillhörde de första kullarna kvinnor på Uppsala universitet och som lyckades leva ett helt vuxenliv som någorlunda öppet homosexuell. Hon levde med Ellen Kleman i många år, klädde sig ofta i manskläder och kallades Parveln och Busen av sina väninnor. Ändå sågs hennes liv inte som skandalöst av samtiden. - Visst är det fascinerande! Jag tror att det beror på att man inte kunde tänka sig att kvinnor kunde ha något närmare fysiskt förhållande än att de höll varandra i handen. Under 1800-talet uppmuntrades flickors svärmerier för kvinnor, det ansågs som bättre än att de sprang i väg med någon karl. Kvinnor ansågs helt enkelt inte ha någon sexualitet, så hur snuskigt kunde det bli? Dessutom, berättar Carina Burman, sågs yrkeskvinnor som något så märkligt och udda i sig att de ändå inte räknades som riktiga kvinnor. Där öppnade sig en frizon, ett tomrum där man kunde få vara sig själv. Det är fascinerande att läsa om Klara Johansons kvinnogemenskap, att ta del av brev späckade av smeknamn, lekfullhet och ironier. De verkar ha så kul, den lilla grupp intellektuella kvinnor som skaffat sig en plats i den svenska offentligheten runt förra sekelskiftet. För Carina Burman har skildringen av dessa damer varit en viktig del av biografiskrivandet. - Bland dem finns massor av intressanta kvinnor som jag ville synliggöra, för om inte jag skriver om dem, vem ska göra det då? Ja, med sina tolv böcker, både romaner och biografier, har Carina Burman synliggjort många kvinnor ur litteraturhistorien, även om en och annan man slunkit med. Johan Henric Kellgren var föremål för både hennes doktorsavhandling och hennes debut som skönlitterär författare, "Min salig bror Jean Hendrich". - Den var som en roligare del två av avhandlingen. Det finns för Carina Burman ingen egentlig skillnad mellan arbetet med romanerna och biografierna. Hon drivs av samma okuvliga nyfikenhet, rotar som en detektiv i arkiven och blir euforisk när hon finner något som alla andra förbisett. Sedan blir det text av kunskapen, flyhänt och fängslande i både prosa och fakta. Det händer att hon misstänkliggörs just därför. - Vissa tror att eftersom jag bär min lärdom med lätthet så finns ingen lärdom bakom, säger hon och bättrar på det röda läppstiftet inför fotograferingen. Naturligtvis finns det det. Och med denna tegelstensbiografi över en av vår litteraturhistorias mindre kända skribenter har hon hyllats av en samstämmig kritikerkör. - Det är fantastiskt, jag studsar fortfarande fram. Men på ett sätt är jag lite förvånad över att en så pass apart person, och då menar jag Klara Johanson och inte mig själv, kan få så pass stor uppmärksamhet. Nästa bok blir en ännu hemlig roman, men efter det skriver Carina Burman en biografi igen. Om Gösta Ekman den äldre. - Det blir en ny utmaning eftersom jag lämnar litteraturen och ger mig in på film och ljud. Men där finns intressanta klass- och queerperspektiv, plus att han var Sveriges första idol. 1960.Bor: I Uppsala med man Född: 1960. Bor: I Uppsala med man och tre barn. Bakgrund: Doktorerade 1988 vid Uppsala universitet med en avhandling om Johan Henric Kellgren. Knuten till litteraturvetenskapliga institutionen där som oavlönad docent. Skönlitterära böcker: "Vit som marmor. Ett romerskt mysterium", "Babylons gator. Ett Londonmysterium", "Islandet", "Hammaren", "Cromwells huvud", "Den tionde sånggudinnan" och "Min salig bror Jean Hendrich". Faktaböcker: "K.J. En biografi över Klara Johanson", "Den finländska Sapfo. Catharina Charlotta Swedenmarcks liv och verk", "Bremer. En biografi", "Mamsellen och förläggarna. Fredrika Bremers förlagskontakter 1828-1865" och "Vältalaren Johan Henric Kellgren". Föddes den 6 oktober 1875 i Halmstad, Föddes den 6 oktober 1875 i Halmstad, dog den 8 oktober 1948 i Stockholm. Litteraturkritiker, essäist och författare. Publicerade under sitt liv fyra böcker: "Oskuld och arsenik", 1901, under pseudonymen "Huck Leber". "Ligapojken Eros" under pseudonymen "Huck Leber", "Det speglade livet", 1926, essäsamling, "Det rika stärbhuset", 1946, essäsamling. Bokutdrag Carina Burman: "K.J."


Julio Iglesias kan ännu charma kvinnor

Summary: ”Let’s get crazy tonight”, säger Julio Iglesias, den 63-årige latin lover-charmören, när han äntrar scenen. Och lovar att genom sin musik hjälpa alla kvinnor att bli gravida.

Musik Julio Iglesias Scen: Skansen, Stockholm Mannen, myten, solbrännan. Den i dag 63-årige latin lover-charmören Julio Iglesias har för många personifierat begreppet smörmusik sedan debuten 1968. Med 77 album och över tvåhundrafemtio miljoner sålda exemplar i bagaget samt ett Guinnessrekord i flest sålda skivor på flest språk kan han numera skratta gott åt prästen som inte ville ha med lill-Julio i skolkören. ”Let’s get crazy tonight”, uppmanar den kostymklädde Julio när han äntrar Skansens oskyldiga scen. Han lovar att genom sin musik hjälpa alla kvinnor att bli gravida före morgondagen. Kort därefter uppstår Beatleshysteri. Kvinnor i alla åldrar skriker (särskilt när han tar av sig kavajen), ”vi älskar dig”-skyltarna svajar och röda rosor kastas upp på scen. Mot slutet tvingas säkerhetsvakterna kedja ihop sig för att hålla tillbaka kvinnorna. Vad är hemligheten bakom fenomenet Julio? Hur har han hållit så här länge? Att han tycks mena varje ord han sjunger är en förklaring. Hans sätt att blunda, lyfta huvudet uppåt med smäktande sensualitet är en annan – ofta ackompanjerat av händer som pekar på lyckligt utvalda i publiken för att sedan smeka den egna överkroppen och landa i en klassisk Napoleon-pose. Vid ett tillfälle tycks händerna till och med utföra en rituell kärleksvälsignelse över publiken. Men den största nyckeln till gåtan Julio är hans charm. Det forna fotbollsproffset bjuder på sig själv, skämtar om sin ålder och talar till sin trogna publik som till en gammal vän. Och trots lågt ljud tycks de flesta uppfatta vad han säger. Med sig på scen har han sex svartklädda musiker (två keyboardister, en underaktiverad trummis, en basist, två gitarrister och en saxofonist/slagverkare). Därtill tre unga körsångerskor som nästan konstant dansar i slow motion och som den nyblivne åttabarnsfadern ofta pussar på – för att sedan göra ett eller flera korstecken. En av körtjejerna får inkarnera Diana Ross i den klassiska 80-talsduetten ”All of you” och som alltid smeker Julio kärleksfullt sin sångpartner över ryggen. Lite oväntat avstår allas vår Medelhavsförälskelse från att framföra Foreigners ”I wanna know what love is”, George Michaels ”Careless whisper” och Richard Marx ”Right here waiting”, som samtliga figurerar på hans senaste skiva ”Romantic classics”. Knappast någon tröst när soundet nästan genomgående är sliskigt 80-tal? Värst i bandet är den Kenny G-inspirerade saxofonisten som går lös på reverb-effekten stup i kvarten. Dessutom är det nästan helgerån att göra en cover på Harry Nilssons redan perfekta ”Everybody’s talking”, även om Julio gör det med respekt. För variationens skull späder den spanske schamanen ut sin kärleksbrygd med dominikanska rytmer, ryskklingande powerballader och afroflörtar. Men också tango. Scenen gästas i samband med detta av ett imponerande tangopar som ser ut att ha kidnappats från en Almodóvar-film. En av få ljuspunkter. Efter alla Julios språkliga utflykter på skiva (eller vad sägs om tyska, japanska, bahasa och tagalog?) hade man kanske väntat sig ett litet sångförsök på svenska, men ack nej. Publiken får inte heller höra klassiska hits som ”To all the girls I’ve loved before” eller ”Moonlight lady”. Men jublar ändå. Det är ju Julio. Nanushka Yeaman musik@dn.se


Krav på islamcentrum

Summary: Ett kulturcentrum som samlar all islamisk konst som finns i Sverige kan bli verklighet. I dag finns material spritt på 30 olika museer och institutioner i landet.

Islamisk kultur borde samlas i ett centrum i Sverige. Det tycker Karin Ådahl, chef för Svenska forskningsinstitutet i Istanbul. ”Kunskaperna om islams värld domineras i dag av den politiska situationen och de krav och de ställningstaganden som förs fram i religionens namn. Medierna är nutidsinsriktade med korta perspektiv och fokuserade på några få frågor med stort nyhetsvärde. Den islamiska världens starka sidor på det kulturella och estetiska området uppmärksammas sällan”, står det i den skrivelse Karin Ådahl uppvaktat kulturminister Lena Adelsohn Liljeroth med. Institut du monde arabe i Paris är Karin Ådahls förebild. Där ska finnas tillfälliga och permanenta utställningar, konferenser, föreläsningar, bokhandel och kafé. Varför vill hon ha ett islamiskt center? – Det finns ett behov av ett centrum utan politisk agenda. Jag tycker vi ska göra mer av de samlingar vi redan har, material som ligger spritt på 30 museer, bibliotek och universitet över hela landet, säger Karin Ådahl. Nordiska museet och Nationalmuseum tillhör de mest namnkunniga av de svenska museer som har islamiskt material i sina samlingar. Och Medelhavsmuseets basutställning om islamisk konst ingår i landets största samling och omfattar föremål av keramik, glas, metall, trä och textil samt bokkonst och miniatyrmåleri och belyser den islamiska konsten från 600-talet till 1900-talet. Karin Ådahl tog som dåvarande intendent på museet initiativ till utställningen. Museet har också sitt nyinvigda virtuella museum med utställningen ”Discover islamic art”. Tycker Karins Ådahl att Medelhavsmuseet och andra inte fyller sina uppdrag? – Medelhavsmuseet måste tänka på så många andra intressen. Det islamiska materialet är marginaliserat i utställningarna. Från museihåll märks en tveksamhet över förslaget. – Det blir konstigt om man ska ha allt judiskt, samiskt eller islamiskt för sig. Jag tror inte på att dra ihop allt på ett ställe. Det islamiska material som finns gör väldigt mycket nytta lokalt – jag kommer från Kulturen i Lund där vi alltid sett till att ha med islamisk kultur, säger chefen för Världskulturmuseet i Göteborg, Margareta Alin. Tanken med den organisation som finns i dag med flera världskulturmuseer är att man lätt ska kunna hantera det material som finns, till exempel flytta det till tillfälliga utställningar. Karin Ådahls förslag att plocka föremål ur samlingarna från respektive museum verkar motsäga den tanken. Noredin Chatti på Arabiska kulturinstitutet tycker att idén om ett kulturcentrum är bra. – Men jag är skeptisk till att kalla det islamiskt, säger han. Det får en religiös klang. Bland araber finns också kristna och andra religioner. Jag tycker att allt i det geografiska område som ofattar arabisk kultur är av intresse. Kulturdepartementet bereder ärendet inför budgetpropositionen i höst. Fredrik Söderling fredrik.soderling@dn.se 08-738 12 07


En klar bragd

Summary: Ovanligt djärv och spefull i kommentarerna, men också en känslig läsare och litteraturkritiker. Carina Burman tecknar en levande bild av en svensk litteraturpionjär – Klara Johanson. Maria Schottenius läser ett biografiskt storverk.

Böcker Carina Burman ”K. J. En biografi över Klara Johanson” Albert Bonniers förlag Det är i dag en stor dag för en gestalt som tunt, men skarpt avtecknat sig bland de lärda fruntimren i långa frasande kjolar i sekelskiftets Sverige. Hon var en av dem. Nu är hon själv centralgestalten i en bok på 500 sidor. K.J. är signaturen, som med gift i bläcket vågade vara ovanligt djärv och spefull i kommentarerna. Men hon var också en känslig läsare och en ovanligt kompetent litteraturkritiker. Journalisten, kritikern och författaren Klara Johanson (född 1875) kunde inte ha önskat sig en bättre biograf än litteraturforskaren och docenten Carina Burman, som närmast är ett fenomen när det gäller att dammsuga arkiv på dagböcker och brevväxlingar och sedan gestalta en person detaljrikt, mångdimensionellt och levande. Hon har gjort det med Johan Henrik Kellgren, med Fredrika Bremer och nu med K. J. Tjocka böcker, sprängfyllda med fakta på alla nivåer. Klara Johanson deltog på sin tid i utgivningen av Bremers brev och det var i arbetet med Fredrika Bremer som Burmans idé till denna biografi uppstod: ”Nyfikenheten drev mig vidare till privatbreven och därifrån till KJ:s essäer, kritik och aforismer. Klara Johansons ironi och knivskarpa stil är en ren njutning. Hon drevs av en sympatisk och orubblig kärlek till litteraturen, där hon hittade sina ’eviga följeslagare’. En sådan har hon blivit för mig.” Carina Burman ger läsaren ett överdåd av material kring personen och tiden. Att läsa detta är som att landa på en fjärran plats, andas in ny luft och börja orientera sig med kartor och språk, människor och vanor. Tack vare den mängd information som sprutar ur sidorna tvingas man verkligen dit, och släpper vår egen tid. Carina Burmans kapacitet och aptit är beundransvärd. Hon ger inte sig själv någon framträdande plats, utan lotsar läsaren som en guide, ibland med små torroliga kommentarer. Boken handlar om Klara Johansons liv snarare än hennes texter. Life and Letters. Den som söker en analys av Klara Johansons skrivande får vänta. Burmans bok är ett fundament att stå på när forskare och författare i framtiden ska ta sig vidare och analysera hennes texter eller se hur linjerna går. Klara Johanson kom från Halmstad, och kärleken till Halmstad bestod, även om hon mycket sällan var där. Hon lämnade staden som 18-årig studentska, den första kvinnliga. Hennes pappa, pälsvaruhandlaren Alexander Johanson, tog sitt liv på ett spektakulärt sätt när Klara var 14 år. Dottern romantiserade som vuxen faderns död och självmordet, ”Freitod”, och hade det som en tänkbar utväg under sina depressiva perioder. När hon kom till Uppsala 1894 var hon en av stadens 23 kvinnliga studenter och utmärkte sig genom att vara liten och spinkig och kortklippt med mörkblå jackkostym. Hon blev snabbt en sprallig del av Kvinnliga studentföreningen, skrev spex (”Så fruktas en argbigga”) och spottade inte i glaset. Hon behöll livet igenom sin aversion mot fisk, grönsaker och nykterister – ”blåbanditer”. Tittar man på bilder från Klara Johansons kretsar sticker hon ut bland de hårfagra, välskräddade kvinnorna. Hur radikala och frigjorda de än var har de i allmänhet vackra klänningar och håruppsättningar. Men Klara Johanson ser ut som en pojke, och känner sig som en. I ett brev till författaren Marika Stiernstedt strax före sekelskiftet bekänner hon: ”Gentemot detta kvinliga känner jag denna motvilliga attraktion ock denna vaga harm, som jag tänker mig att en man känner. Jag är så abnormt lite kvinlig, så det är rent sorgligt, vet du. Det kvinliga hos mig är förvärvat och reflekterat till största delen, tror jag.” När det gäller erotiska preferenser var det knappast fråga om ambivalens. Hon blev häftigt förälskad i kvinnliga studentföreningens ordförande Lydia Wahlström, och de hade en förbindelse som blev avgörande för Klara Johansons liv. Hon blev lätt förälskad, var extremt opraktisk, kunde inte koka en kopp te eller ett ägg, utan blev livet igenom servad av sina väninnor, som dessutom gav henne pojknamn: Parveln, Busen. I Uppsala läste hon nordiska språk, klassiska språk, estetik, teoretisk filosofi, studier hon gillade och som blev avstamp för ett liv som skribent. Först på Fredrika Bremerförbundets tidskrift Dagny (Hertha) där hennes stora kärlek och livskamrat Ellen Kleman var redaktör. De både kvinnorna var mycket olika, den ena poserade som enstöring, den andra hade öppna händer för andra människor. Som en av deras vänner skrev, Klara Johanson var beundrad, men Ellen Kleman var älskad. Som åldrad beskrevs K J av samma person som ”detta demoniska lilla skelett”. Klara Johanson blev litteraturkritiker i Stockholms Dagblad, hon skrev sina berömda och satiriska ”Anmärkningar” i Fogelstadgruppens tidskrift Tidevarvet, den allra första var den mest berömda: ”Den sista damsadeln”. Hon var inte alltid konsekvent i sina antipatier, de kunde skiftas ut, men hon gillade att odla dem. Kvinnodyrkan var ett ofta häcklat ämne, som kunde drabba relativt närstående. Hon var, enligt Burman, inte lika trogen i kärlek som i fiendskap: Fredrik Böök och Ellen Key, som en gång gav henne en örfil, på riktigt, kom hon aldrig i riktig balanserad kontakt med. Det var heller inte balans, som präglade hennes personlighet. Hon kunde vara orolig, rastlös, krävande och sarkastisk. Men uppenbarligen tillräckligt underhållande för att inte stöta bort sina vänner. Det är ett påfallande jollrande i breven, hon beskriver sig själv som sex små korvar, buspojkar, och hon odlar själva vänslandet i litterär form. Emellertid, detta är naturligtvis inte ämnat för kalla, kritiska ögon många decennier senare. Hon skrev några böcker under pseudonymen Huck Leber, den första kom 1901 och hette ”Oskuld och arsenik” och stod bakom en bok om prostitutionen: ”Den undre världen” – en skrift som väckte uppmärksamhet och som fick stor åtgång. Men det var inte som författare utan som kritiker, kolumnist och essäist som hon var bäst. Hon hjälpte Emilia Fogelklou med urval av Arnold Norlinds skrifter, hon skrev essäer om Lessing, Goethe och Croce och hon översatte. Bland mycket annat. Hjalmar Bergman var en supporter. Han skulle helst vilja sätta Klara Johanson i ett fängelse och tvinga henne att skriva om svensk litteratur – ”godt eller ondt men roligt, som Ni kan skrifva”. Det var en vital tid för nya tankar kring kvinnor och litteratur och konst efter sekelskiftet. Ellen Key, Elin Wägner och Fogelstadgruppen, omgavs av många vittra, engagerade kvinnor, som vi i efterhand har mött på svartvita foton, sittande kring bord i kretsar, tittande i kameran med pigga, intelligenta ögon. Nu har vi tack vare denna vitala och gedigna bok fått Klara Johanson i formidabel helfigur. Bragdguldet till Carina Burman. Maria Schottenius maria.schottenius@dn.se


Arn ska sälja Sverige i Cannes

Summary: Med en tio minuter lång trailer har Arns pr-tåg landat i Cannes. Filmen kommer att bli Sveriges dyraste genom tiderna.

CANNES. Korsriddare Arn har dragit in i Cannes med sitt pr-tåg. Med en dyr trailer, flådiga affischer, Stellan Skarsgård, Sofia Helin och Joakim Nätterqvist säljs historiens dyraste svenska filmprojekt. ”En riddare i det heliga landet. En kvinna i det frusna Norden. Ett krig som skilde dem åt.” Så vill filmbolaget SF sälja ”Arn” till omvärlden. Guillous fiktiva korsriddare har presenterat sig för världen med en tio minuter lång skrytrulle som smakar mer Hollywoods ”Kingdom of Heaven” än kalkonrullen ”Sverige åt svenskarna”. Svarta korpar, yviga hästmanar, riddarrustningar, blodiga svärdshugg, betydelsebärande blickar. Eftersom det inte visats några köttiga spelscener är det svårt att uttala sig om det kommer att bli en bra film. Men visuellt tycks ”Arn” åtminstone kunna ge filmvärldens riddargenre en match. – ”Arn” kan egentligen bara sälja på det vi är bra på i Skandinavien, skådespelet. Och att den kommer att bli vacker, säger Stellan Skarsgård som spelar Birger Brorsa. Den svenska Hollywoodstjärnan är i Cannes för att bryta en lans för Sveriges dyraste filmprojekt genom tiderna – utan att ha sett trailern. – Nej, jag blir bara generad. Trailrar är det värsta jag vet – till och med de bästa filmerna blir 20 gånger så dumma när de försöker sälja sig. Det handlar mest om att hetta upp inköparna – och trissa upp priset, flinar Stellan Skarsgård. SF hårdsatsar för att smörja köparna med dyra helsidor i branschtidningar. Det handlar om att få tillbaka drygt 200 miljoner kronor. Skarsgård tycker att böckernas styrka ligger i Jan Guillous förmåga att beskriva historiska skeenden. – Journalisten Guillou är alltid intressantare än romanförfattaren. Han har en fantastisk förmåga att skildra den politiska historien på ett levande sätt, medan kärlekshistorien kanske är mer ”Mitt livs novell”, säger Stellan Skarsgård. Arn själv, Joakim Nätterqvist, hoppas att filmen kan bota den svenska filmen från sina mindervärdeskomplex. Nätterqvist efterlyser ett mer fysiskt berättande i den svenska filmen. – Jag gillar scener som är så starka att de inte behöver så mycket dialog. Vi måste lära oss att stryka text och bli mer fysiska, säger Joakim Nätterqvist bredvid scenskolekompisen Sofia Helin som spelar Arns flickvän Cecilia. – Vi kommer att bli mer fysiska redan nästa vecka när kärleksscenerna ska spelas in, ler Sofia Helin. Nicholas Wennö nicholas.wenno@dn.se 08-7382161


Historiens dyraste svenska film

Summary: CANNES. Korsriddare Arn har dragit in i Cannes med sitt pr-tåg. Med en dyr trailer, flådiga affischer, Stellan Skarsgård, Sofia Helin och Joakim Nätterqvist säljs historiens dyraste svenska filmprojekt.

"A knight in the holy land. A woman in the frozen North. A war that kept them apart". Så vill filmbolaget SF sälja "Arn" till omvärlden. Guillous fiktiva korsriddare har presenterat sig för världen med en tio minuter lång skrytrulle som smakar mer Hollywoods "Kingdom of Heaven" än kalkonrullen "Sverige åt svenskarna" Svarta korpar, yviga hästmanar, riddarrustningar, blodiga svärdhugg, betydelsebärande blickar. Joakim Nätterqvist i rustning, Stellan Skarsgård i bockskägg och Sofia Helin i nunnedok. Eftersom det inte visats några köttiga spelscener är det svårt att uttala sig om det kommer att bli en bra film. Men visuellt tycks "Arn" åtminstone kunna ge filmvärldens riddargenre en match. Frågan är bara vad som är Arns "usp" unique selling point - på den internationella filmmarknaden. - "Arn" kan egentligen bara sälja på det vi är bra på i Skandinavien? skådespelet. Och att den kommer att bli vacker, säger Stellan Skarsgård som spelar Arns farbror. Den svenska Hollywoodstjärnan är i Cannes för att dra en lans för Sveriges dyraste filmprojekt genom tiderna - utan att ha sett trailern. - Nej, jag blir bara generad. Trailar är det värsta jag vet - till och med de bästa filmerna blir 20 gånger så dumma när de försöker sälja sig. Det handlar mest om att hetta upp inköparna - och trissa upp priset, flinar Stellan Skarsgård. SF hårdsatsar för att smörja köparna med dyra helsidor i branschtidningar där Joakim Nätterqvist i riddarrustning som stirrar sammanbitet med svärdet i högsta beredskap. SF-bossarna är minst lika sammanbitna som Arn på affischen. Det handlar om att få tillbaka drygt 200 miljoner kronor. - SF är lika kallsvettiga som Disney när de gör "Pirates of the Caribbean" - fast i en annan skala, säger Stellan Skarsgård. Skarsgård tycker att böckerna styrka ligger i Jan Guillous förmåga att beskriva historiska skeenden. - Journalisten Guillou är alltid intressantare än romanförfattaren. Han har en fantastisk förmåga att skildra den politiska historien på ett levande sätt, medan kärlekshistorien kanske är mer "Mitt livs novell", säger Stellan Skarsgård. Arn själv, Joakim Nätterqvist, hoppas att filmen kan bota den svenska filmen från sina mindervärdeskomplex. - Vår historia har haft minst lika mycket action, fäktning och hästar som andra men vi har varit lite rädda att göra de här sakerna, säger Joakim Nätterqvist medan han äter en laxsallad på fashionabla hotel Majestic. - Det finns något väldigt speciellt med häst och människa tillsammans i bild. Scener där vi rider till attack från ett berg skulle jag kunna göra om och om igen. Nätterqvist efterlyser ett mer fysiskt berättande i den svenska filmen. - Jag gillar scener som är så starka att de inte behöver så mycket dialog. Vi måste lära oss att stryka text och bli mer fysiska, säger Joakim Nätterqvist bredvid scenskolekompisen Sofia Helin som spelar Arns flickvän Cecilia. - Vi kommer att bli mer fysiska redan nästa vecka när kärleksscenerna ska spelas in, ler Sofia Helin.


Dunderhet på dansgolvet

Summary: Svenska dancehallartisten Million Stylez fick chansen att göra om sitt debutalbum och bytte ut nästan alla låtarna. Dock inte hitten ”Miss Fatty” som gjort honom berömd även på Jamaica. Men det är sjutumsvinylen som gör att han spelas mest.

Inte många artister får chansen att göra om sitt debutalbum. Men när svenska dancehallsångaren Million Stylez – känd hela vägen från Sollentuna till Jamaica med hitlåten ”Miss Fatty” – nu släpper ”From a far” med ordentlig distribution så har han gjort just det. – Jag tog bort tio låtar och lade till åtta nya. Jag var inte riktigt nöjd med skivan och när jag fick dealen nu så tänkte jag att, äh, förra skivan trycktes i 2 000 exemplar, vilket inte är så mycket, och nu känns det bättre. Nu är jag nöjd. Samtidigt kommer i en strid ström nya hittar på sjutumsvinyler. – Jag började med att släppa forty-fives, och det kommer jag alltid att fortsätta med. Det är därför jag får spelningar runt om i Europa. För funkar man på dansgolvet är man efterfrågad som liveartist. Men för att ens ha en chans där krävs det att musiken finns i rätt format. Reggaevärldens selectors, diskjockeyer, har inte helt anammat den digitala revolutionen riktigt ännu. – De får inte ens några spelningar om de inte spelar vinyl. Och har man släppt något på vinyl tas man mer på allvar. Det är en konstig grej, det borde inte vara så, men ... – Alla dj:s spelar mig! Till och med stekiga dj:s på Café Opera och Spy Bar. Han syftar på superhitten ”Miss Fatty”, hyllningslåten till tjejer med stora bakdelar som spelats lika ofta av rättrogna selectors som i mainstreamradion och som banade väg för den internationella karriären. När albumet ”From a far” nu släpps igen är låten så klart kvar, men trots den enorma framgången vill Million Stylez inte upprepa receptet. – När jag spelade in den visste jag att det skulle bli en hit. Alla skulle gilla den, från hardcoredancehallfansen till techno- och rockpubliken. Nu väntar sig alla en uppföljare? – Ja, men det skiter jag i. Jag kommer aldrig att försöka att göra något som är bättre än ”Miss Fatty”, jag kommer aldrig att göra något liknande. Aldrig mer, jag försöker alltid att göra olika låtar och leva upp till mitt namn. Jag besöker Million Stylez i hans hem i Sollentuna. Han tar mig med på en runda i området och berättar om häktet de ska bygga där det förut stått en skola, mitt bland bostadshusen. Million Stylez hälsar på nästan alla som passerar förbi. – Jag trivs i Sollentuna, det känns hemma. Det är här jag har mitt hjärta. Okej, det hade varit soft att bo inne i stan, på Söder, men ... Det är lite för opersonligt där för mig. Min familj och mina vänner är här, jag vill bo här. Hans pappa har japanskt ursprung och hans mamma är fransyska. De tre delar, sedan Million Stylez två yngre systrar flyttat hemifrån, på familjens lägenhet. – Jag har inte fått tag på någon egen lägenhet. Men jag är nästan aldrig hemma ändå, jag är alltid i studion och har spelningar varje helg. Det blev cirka 100 konserter runt om i Europa, de flesta i Tyskland, förra året. Helgen som gick blev det tre på två dagar. – Det är sådant slit. Ibland kommer man till ett ställe, giggar och drar direkt från klubben till flyget. Och ibland får man gå upp fem på morgonen för att komma till stället. Även om det bara är en och en halv timmes flygresa dit så tar det åtta timmar från dörr till dörr. – Men jag kan inte klaga, säger han och förklarar hur dancehall är en speciell genre där artister kan komma från ingenstans, få två tre hittar och sedan försvinna för alltid. Det gäller att jobba hårt för att inte glömmas bort. Är du rädd för det? – Nej. Jag vet att jag är här för att stanna. Jag har ingen backup-plan, jag hoppade av skolan för att satsa på musiken. Det är vad jag ska göra, jag vet det. Axel Björklund axel.bjorklund@dn.se 08-738 15 17


Ett hjärta i världen

Summary: Angelina Jolie vill att journalistiken ska bli mer intresserad av världen och mindre kändisfixerad. I går kom hon till Cannes med sin nya film, ”A mighty heart” – tillsammans med Brad Pitt och alla barnen. Angelina Jolies filmer

Michael Winterbottoms gripande och nyanserade ”A mighty heart” väcker starka reaktioner i Cannes. Filmen bygger på Mariane Pearls bok om maken Daniel Pearl, Wall Street Journal-journalisten som kidnappades och halshöggs i Pakistan 2002. – När jag fick förslaget om att spela Mariane Pearl satt jag i Namibia med en sexmånadersmage och inga planer på att jobba, berättade Angelina Jolie efter den första visningen som möttes av starka applåder. Hollywoodstjärnan Jolie mötte världspressen sida vid sida med sambon Brad Pitt, som producerat filmen, regissören Michael Winterbottom och änkan Mariane Pearl. – Jag har en enorm respekt för det Mariane Pearl gick igenom. Hon hade alla skäl i världen att känna hat mot de människor och de strukturer som dödade hennes man, men direkt efteråt kunde hon tala om att även tio pakistanier dödades av terrorister samma år, sade Angelina Jolie med ett varmt leende. – Jag är också nöjd med att jag var gravid när jag spelade in filmen, eftersom Mariane också väntade barn när hennes man försvann i Karachi. Det var lättare att förstå vad hon gick igenom på det sättet, sa Jolie. Det var den franskättade, mörklockiga Mariane Pearl själv som insisterade på att Angelina Jolie skulle spela henne, sedan Brad Pitt föreslagit en filmatisering av hennes bok. – Många var intresserade men jag ville helst jobba med Brad Pitt och Angelina Jolie för att de delar min syn på världen, säger Mariane Pearl. Både Pearl och Jolie hoppas att ”A mighty heart” ska förändra synen på dagens journalistik. – Det är många reportrar som har dödats efter Daniel. Kidnappningar har blivit en del av själva mediespelet mellan terrorister och journalister, sade Mariane Pearl, som själv är en rutinerad världsreporter med bas i Frankrike. – Som världens ser ut i dag tror jag att journalistiken behöver en ordentlig genomgång av arbetsmetoderna. Det är fortfarande ”business as usual”, ingen har riktigt stannat upp än och tänkt igenom hur vi kanske måste ändra vissa saker nu när journalisterna själva blir måltavlor. Paparazzooffret Angelina Jolie berättade att hon fick en större respekt för seriösa journalisters kunskap om världen efter att ha plöjt igenom många av Daniel Pearls gamla artiklar. Och hon avvärjde elegant alla frågor om hon lider av att ständigt vara i mediefokus, särskilt i Cannes. – Jag bryr mig bara om att leka med våra barn, det har vi gjort ända sedan vi kom hit i går, sade hon. Presskonferensen fick en ovanligt dramatisk höjdpunkt när en av tv-journalisterna reste sig upp och erkände att det var han som ställde den okänsliga frågan till Mariane Pearl om ”hon hade sett videon där maken dödades” strax efter mordet på Daniel Pearl, en scen som också finns med i filmen. Kunde Mariane Pearl förlåta honom? – Jag godtar din ursäkt, sade Pearl enkelt. Angelina Jolie fick frågan om hon helst väljer filmer som återspeglar hennes politiska och personliga engagemang för tredje världen. – Jag känner inte att jag måste predika varje gång jag ställer mig framför en kamera. Jag vill gärna fortsätta att blanda drama med lättare underhållning, särskilt för barnens skull. Jag vill vara glad och lättsinnig ibland. Men för att verkligen växa och utvecklas är det dramer som gäller. HELENA LINDBLAD helena.lindblad@dn.se Tidigare mest känd för rollen som dataspelshjältinnan Lara Croft och som fru Smith i actionthrillern ”Mrs and mrs Smith”, där hon spelade mot Brad Pitt 2005. Har nyligen synts i Robert De Niros kalla kriget-drama ”The good shepherd” mot Matt Damon. Fick en Oscars för rollen som mentalpatient i ”Girl interrupted”.


Dunderhet på dansgolvet

Summary: Svenska dancehallartisten Million Stylez fick chansen att göra om sitt debutalbum och bytte ut nästan alla låtarna. Dock inte hitten "Miss Fatty" som gjort honom berömd även på Jamaica. Men det är sjutumsvinylen som gör att han spelas mest.

Inte många artister får chansen att göra om sitt debutalbum. Men när svenska dancehallsångaren Million Stylez - känd hela vägen från Sollentuna till Jamaica med hitlåten "Miss Fatty" - nu släpper "From a far" med ordentlig distribution så har han gjort just det. - Jag tog bort tio låtar och lade till åtta nya. Jag var inte riktigt nöjd med skivan och när jag fick dealen nu så tänkte jag att, äh, förra skivan trycktes i 2.000 exemplar, vilket inte är så mycket, och nu känns det bättre. Nu är jag nöjd. Samtidigt kommer i en strid ström nya hittar på sjutumsvinyler. - Jag började med att släppa forty-fives, och det kommer jag alltid att fortsätta med. Det är därför jag får spelningar runt om i Europa. För funkar man på dansgolvet är man efterfrågad som liveartist. Men för att ens ha en chans där krävs det att musiken finns i rätt format. Reggaevärldens selectors, diskjockeyer, har inte helt anammat den digitala revolutionen riktigt ännu. - De får inte ens några spelningar om de inte spelar vinyl. Och har man släppt något på vinyl tas man mer på allvar. Det är en konstig grej, det borde inte vara så, men ... - Alla dj:s spelar mig! Till och med stekiga dj:s på Café Opera och Spy Bar. Han syftar på superhitten "Miss Fatty", hyllningslåten till tjejer med stora bakdelar som spelats lika ofta av rättrogna selectors som i mainstreamradion och som banade väg för den internationella karriären. När albumet "From a far" nu släpps igen är låten så klart kvar, men trots den enorma framgången vill Million Stylez inte upprepa receptet. - När jag spelade in den visste jag att det skulle bli en hit. Alla skulle gilla den, från hardcoredancehallfansen till techno- och rockpubliken. Nu väntar sig alla en uppföljare? - Ja, men det skiter jag i. Jag kommer aldrig att försöka att göra något som är bättre än "Miss Fatty", jag kommer aldrig att göra något liknande. Aldrig mer, jag försöker alltid att göra olika låtar och leva upp till mitt namn. Jag besöker Million Stylez i hans hem i Sollentuna. Han tar mig med på en runda i området och berättar om häktet de ska bygga där det förut stått en skola, mitt bland bostadshusen. Million Stylez hälsar på nästan alla som passerar förbi. - Jag trivs i Sollentuna, det känns hemma. Det är här jag har mitt hjärta. Okej, det hade varit soft att bo inne i stan, på Söder, men ... Det är lite för opersonligt där för mig. Min familj och mina vänner är här, jag vill bo här. Hans pappa har japanskt ursprung och hans mamma är fransyska. De tre delar, sedan Million Stylez två yngre systrar flyttat hemifrån, på familjens lägenhet. - Jag har inte fått tag på någon egen lägenhet. Men jag är nästan aldrig hemma ändå, jag är alltid i studion och har spelningar varje helg. Det blev cirka 100 konserter runt om i Europa, de flesta i Tyskland, förra året. Helgen som gick blev det tre på två dagar. - Det är sådant slit. Ibland kommer man till ett ställe, giggar och drar direkt från klubben till flyget. Och ibland får man gå upp fem på morgonen för att komma till stället. Även om det bara är en och en halv timmes flygresa dit så tar det åtta timmar från dörr till dörr. - Men jag kan inte klaga, säger han och förklarar hur dancehall är en speciell genre där artister kan komma från ingenstans, få två tre hittar och sedan försvinna för alltid. Det gäller att jobba hårt för att inte glömmas bort. Är du rädd för det? - Nej. Jag vet att jag är här för att stanna. Jag har ingen backup-plan, jag hoppade av skolan för att satsa på musiken. Det är vad jag ska göra, jag vet det. "Miss Fatty" hit både i radio och på nätet Million Stylez heter egentligen Kenshin Iryo och fyller 26 år den 1 juni. Han bor i Sollentuna norr om Stockholm och är aktuell med nyversionen av debutskivan "From a far". Hitsingeln "Miss Fatty" hör till de mest spelade låtarna på radiokanaler som The Voice, NRJ och P 3. Videon har legat på topp 10 på MTV i två och en halv månad och setts mer än 320.000 gånger på videosajten You Tube. På Million Stylez My Space har 30.000 personer lyssnat på låten. "From a far" släpps i morgon, onsdag, och firas med releasefest på Göta Källare i Stockholm den 29 maj.


Emma Isaksson: "Kvinnokamp"

Summary: De kunde, de ville, de tordes. "Kvinnokamp" är en ambitiös och uttömmande genomgång av 1970-talets feministiska kamp. Det är den första svenska stora studien över "den nya kvinnorörelsen".

Medan forskningen om 70-talets kvinnorörelse har kommit långt i Danmark och USA har det varit tunt på den fronten här. Kanske för att rörelsen ännu pågår? Hur som helst, så är Emma Isakssons avhandling i idéhistoria den första omfattande svenska studien över "den nya kvinnorörelsen" och de idéer som låg till grund för den. Hon menar att kvinnorörelsen fungerade som en kollektiv läroprocess. De åtta kvinnor som på våren 1968 startade Grupp 8 i en frustration över att sextiotalets könsrollsdiskussion inte resulterade i konkreta förändringar, samt att vänstern inte klarade av att hantera kvinnofrågan inledde en resa mot kunskap och frigörelse som pågår än i dag. Isaksson delar upp idéutvecklingen under sjuttiotalet i tre faser, som hon kallar "projekt". Det första, det socialist-feministiska, satte frågor som arbetsvillkor, inkomst och daghem i fokus. Genom att använda sig av marxismens terminologi kunde kvinnor sätta ord som förtryck, makt och frigörelse på sina erfarenheter. Idén om det dubbla förtrycket blev central i Grupp 8: kvinnor ur arbetarklassen förtrycktes dels som kvinnor, dels som arbetarklass. Allteftersom insikten om kvinnoförtrycket djupnade började behovet av en egen historieskrivning komma upp. Det här kallar Isaksson för det kvinnokulturella projektet: sökandet efter kvinnors kulturella rötter. Vägen till frigörelse gick inte genom att förkasta kvinnors traditionella sysslor som textilarbete, hemarbete och moderskap, utan också genom att uppvärdera dem som en "motkultur mot det manliga tänkandet". Det tredje projektet, det "lesbiskt feministiska", inleddes i mitten av 70-talet när en grupp kvinnor lämnade RFSL och bildade gruppen Lesbisk front. De såg inte lesbiskhet som en sexuell preferens baserad på åtrå, utan som en politisk handling, att välja systerskap på alla plan. Lesbiskhet var något annat än vanlig homosexualitet; lesbiskhet var att leva feminismen fullt ut. Man var inte lesbisk, man levde lesbiskt. "Kvinnokamp" är en ambitiös och uttömmande genomgång över sjuttiotalets kvinnorörelse. Det jag gillar är att den inte faller för frestelsen att överkategorisera för att ge en klarare bild: att vara socialist, att söka kvinnors historia och att leva lesbiskt stod inte i motsättning till varandra, även om viss antagonism fanns mellan dem som ville prioritera "klasskampen" och dem som satte "kvinnokampen" först (i verkligheten en fråga om lojalitet mot männen i vänstern). Boken presenterar inte direkt något nytt perspektiv - Isaksson driver ingen tes om vad de olika ideologiska hållningarna betydde eller fick för konsekvenser - men för dem som inte känner till kvinnorörelsen är den en bra orientering. Och jag hoppas att många söker sig tillbaka till de texter som skrevs i början av 70-talet; det räcker fortfarande med en liten portion av den nya kvinnorörelsen för att göra en obeskrivligt lycklig. Det ligger något i själva tilltalet: en människa som pratar med en annan i en ärlig, jämlik och rättfram ton om samhället de båda lever i. Det är sällan man blir tilltalad så nu för tiden. Effekten är så stor att man hajar till.


De kunde, de ville, de tordes

Summary: ”Kvinnokamp” är en ambitiös och uttömmande genomgång av 1970-talets feministiska kamp. Det är den första svenska stora studien över ”den nya kvinnorörelsen”.

Böcker Emma Isaksson ”Kvinnokamp. Synen på underordning och motstånd i den nya kvinnorörelsen” Bokförlaget Atlas Medan forskningen om 70-talets kvinnorörelse har kommit långt i Danmark och USA har det varit tunt på den fronten här. Kanske för att rörelsen ännu pågår? Hur som helst, så är Emma Isakssons avhandling i idéhistoria den första omfattande svenska studien över ”den nya kvinnorörelsen” och de idéer som låg till grund för den. Hon menar att kvinnorörelsen fungerade som en kollektiv läroprocess. De åtta kvinnor som på våren 1968 startade Grupp 8 i en frustration över att sextiotalets könsrollsdiskussion inte resulterade i konkreta förändringar, samt att vänstern inte klarade av att hantera kvinnofrågan inledde en resa mot kunskap och frigörelse som pågår än i dag. Isaksson delar upp idéutvecklingen under sjuttiotalet i tre faser, som hon kallar ”projekt”. Det första, det socialist-feministiska, satte frågor som arbetsvillkor, inkomst och daghem i fokus. Genom att använda sig av marxismens terminologi kunde kvinnor sätta ord som förtryck, makt och frigörelse på sina erfarenheter. Idén om det dubbla förtrycket blev central i Grupp 8: kvinnor ur arbetarklassen förtrycktes dels som kvinnor, dels som arbetarklass. Allteftersom insikten om kvinnoförtrycket djupnade började behovet av en egen historieskrivning komma upp. Det här kallar Isaksson för det kvinnokulturella projektet: sökandet efter kvinnors kulturella rötter. Vägen till frigörelse gick inte genom att förkasta kvinnors traditionella sysslor som textilarbete, hemarbete och moderskap, utan också genom att uppvärdera dem som en ”motkultur mot det manliga tänkandet”. Det tredje projektet, det ”lesbiskt feministiska”, inleddes i mitten av 70-talet när en grupp kvinnor lämnade RFSL och bildade gruppen Lesbisk front. De såg inte lesbiskhet som en sexuell preferens baserad på åtrå, utan som en politisk handling, att välja systerskap på alla plan. Lesbiskhet var något annat än vanlig homosexualitet; lesbiskhet var att leva feminismen fullt ut. Man var inte lesbisk, man levde lesbiskt. ”Kvinnokamp” är en ambitiös och uttömmande genomgång över sjuttiotalets kvinnorörelse. Det jag gillar är att den inte faller för frestelsen att överkategorisera för att ge en klarare bild: att vara socialist, att söka kvinnors historia och att leva lesbiskt stod inte i motsättning till varandra, även om viss antagonism fanns mellan dem som ville prioritera ”klasskampen” och dem som satte ”kvinnokampen” först (i verkligheten en fråga om lojalitet mot männen i vänstern). Boken presenterar inte direkt något nytt perspektiv – Isaksson driver ingen tes om vad de olika ideologiska hållningarna betydde eller fick för konsekvenser – men för dem som inte känner till kvinnorörelsen är den en bra orientering. Och jag hoppas att många söker sig tillbaka till de texter som skrevs i början av 70-talet; det räcker fortfarande med en liten portion av den nya kvinnorörelsen för att göra en obeskrivligt lycklig. Det ligger något i själva tilltalet: en människa som pratar med en annan i en ärlig, jämlik och rättfram ton om samhället de båda lever i. Det är sällan man blir tilltalad så nu för tiden. Effekten är så stor att man hajar till. Kajsa Ekis Ekman litteratur@dn.se


”Mitt huvud fortsätter tänka dåliga tankar”

Summary: Ozzy Osbourne, en gång den tunga hårdrockens centralfigur, fick en nystart med dokusåpan ”The Osbournes”. Nu är han tillbaka med sin första skiva på sex år. ”Folk tror fortfarande att jag bor i ett bayerskt slott, hänger uppochned när jag sover och offrar fladdermöss över ett altare”, säger han till DN:s korrespondent Caspar Opitz.

En gång var han mörkrets furste, en man som bet huvudet av fladdermöss, som slängde slakteriavfall på sin publik, som knarkade något så kopiöst att han var en hårsmån från att ha ihjäl sin fru, men som tog sig ur alltihop och blev världens mest kända dokusåpakaraktär genom att springa runt i sin överdimensionerade LA-villa och skrika ”fuck” för att han trampade i hundskit eller inte fick i gång tv:n. Ozzy Osbourne är ett fenomen och vid snart 60 år fyllda dammar han på med en ny heavy metal-skiva, den första studioinspelade på över sex år. – Jag har sjungit ur arslet, säger Osbourne. Han bär dödskalleringar på fingrarna och det rasslar till från kättingarna kring handleden. Bakom de runda solglasögonen skymtar intensivt uppspärrade ögon omgivna av svart mascara. – Jag har släppt allt och bara fallit fritt, fortsätter han. Det handlar om droger, eller snarare avsaknaden av dem. ”Black rain” är den första skiva Ozzy Osbourne gjort utan att vara fullproppad med diverse preparat. – Jag var skitskraj. Under nästan hela mitt liv har droger och alkohol varit min inspiration. Att dricka drinkar, röka på, hälla i mig öl och ta kokain var nyckeln till framgång för mig. Jag sa till Bill Ward, min gamle vän och trummis i Black Sabbath, att jag inte kunde göra den här skivan utan dem. Han frågade: ”Men har du försökt?” Jag svarade att jag inte vågar. Då sa han åt mig att inte vara rädd för att be folk om hjälp. Och det är vad jag har gjort. Lagt mig själv i andras händer. Det fanns en tid då han och frun Sharon levde ett slags ”Sid and Nancy-liv”. Han sniffade kokain till frukost och hon drack. De slogs jämt. Ozzy kunde rusa av scenen när ett gitarrsolo drog i gång, för att börja slåss med Sharon i kulisserna, och sedan rusa tillbaka in på scenen och avsluta låten. Efter en konsert i Moskva 1989, en fredskonsert ironiskt nog, kom Ozzy hem, sänkte fyra flaskor vodka och sa rakt ut till Sharon: ”Jag har beslutat att du måste väck.” Han tog struptag om henne men misslyckades med sina intentioner. Hon blev absolutist och där någonstans började processen som lett till att han 2007 kunnat gå in i en studio nykter. Sharon räddade Ozzy och det är tack vare Sharon som intresset för vad en 59-årig hårdrockare, vars musikaliska topp inträffade någon gång för 30 år sedan, har att komma med är så stort. Hon låg bakom ”The Osbournes”, MTV:s mest framgångsrika realitysåpa någonsin vilken gav Ozzy Osbourne nyvunnen kultstatus och fick tonåringarna att rusa till skivbutiken för att leta efter gamla Black Sabbath-skivor. Det är med blandade känslor Osbourne pratar om programmet. – Jag står inte ut med att se och höra mig själv. Därför såg jag bara tre avsnitt. Men jag skulle ljuga om jag inte erkände att den betydde en nystart för min karriär, och det är jag glad för. Karriären tog fart, Osbourne kom upp i över 100 miljoner sålda skivor, men det hade sitt pris. Det var inte längre hårdrocksguden eller skräckmästaren Ozzy Osbourne publiken frågade efter, utan clownen, tokstollen. – Min son Jack som hatade programmet frågade en gång: ”Bryr du dig ifall folk skrattar med dig, eller åt dig?” Jag svarade att så länge de skrattar så spelar det ingen roll. Men det var lögn. Vi hade tre kameror hemma sju dagar i veckan och de klippte ner allt till en halvtimme. Hela skiten gick ut på att se mig ramla eller trampa i hundbajs, säger Osbourne och får plötsligt ett lågmält vemod i rösten. Han pratar annars snabbt men tappar tråden ibland. Drogerna har tagit ut sin rätt, skulle vissa säga, men han är diagnostiserad med en ärftlig sjukdom som påverkar det centrala nervsystemet, vilken dock inte är lika allvarlig som till exempel Parkinsons. Minnet är det inget fel på, Osbourne berättar om sin första tjej som var svenska och undrar om vi fortfarande äter rosa kaviar på tub. Hans ansiktshy är så slät att man inte undrar om, utan hur många gånger, plastikkirurger gått loss på den. Vi befinner oss på klassisk mark, i den berömda Abbey Road-studion i västra London. Osbourne, jag och hans agent sitter ensamma i den väldiga Studio 2 där Beatles spelade in sina skivor. Där känner han sig hemma. – Jag kommer från en arbetarklassfamilj i Birmingham där framtidsutsikterna var usla. Men Beatles förändrade mitt liv. När jag mötte Paul McCartney första gången tackade jag honom och sa att utan er hade jag inte varit där jag är nu. Det var som att möta Gud, säger han och fortsätter: – De hade suveräna harmonier och melodier som jag tog med mig och använde i Black Sabbath. När jag hörde ”She loves you” var det som om något klickade i huvudet. Den låten är vad allting handlar om. Kanske inte vad man väntar sig att höra av mannen som uppfann den manglande metallrocken, som flörtade med mörkrets krafter och som fick 70-talets tonårsföräldrar att förfäras. Osbourne skrattar åt det där i dag. – Vi var fyra grabbar i Birmingham. Det regnade, vi hade inga pengar, brallorna halkade nedanför arslet på oss. Mitt emot vår replokal fanns en biograf som visade skräckfilm. En kille i bandet sa att det är sjukt att folk betalar för att se skräck. Då kom vi på att vi skulle göra skräckmusik. Vi såg det som underhållning, som något teatraliskt, säger han. – Folk missförstår fortfarande det där. De tror att jag bor i ett bayerskt slott, hänger uppochned när jag sover och offrar fladdermöss över ett altare. Nya albumet ”Black rain” är tungt med distinkta gitarrer och virvlande hårdrockssolon. Texterna innehåller kritik mot girighet, miljöförstöring och att unga män tvingas ut i krig. Osbourne vill inte dra några paralleller med Irakkriget eller klimatdebatten, utan säger att texterna ”bara kommer”. Albumet är också mycket kärlek, till fansen och till frun Sharon med titlar som ”Here for you” och ”Lay your world on me”. – Jag satt och gnällde på Sharon inför min terapeut nyligen, och då bad han mig att tänka tvärtom, att det var jag som var helnykter och hon som betedde sig som ett vansinnigt fyllo. Terapeuten frågade hur länge han skulle orka. – Två timmar, svarade jag. Och hon har stått ut i 25 år. Ändå försvarar Osbourne sitt tidigare jag på ”Black rain”. Han sjunger om gamla tider, att han aldrig kan ändra sitt dåliga beteende och refrängen: ”After all I’m still crazy.” Är du fortfarande galen? – Ja. I mitt huvud slutar det aldrig, det bara fortsätter att tänka dåliga tankar. Jag har skaffat antidepressivt skit, jag får självmordstankar, jag går i gruppterapi. Det där tv-programmet sprängde hjärnan på mig. Men jag fick mina fem minuters berömmelse på tv, så jag kan väl inte klaga. CASPAR OPITZ caspar.opitz@dn.se


Hårdrocksgud med ny kultstatus

Summary: Ozzy Osbourne, en gång den tunga hårdrockens centralfigur, fick en nystart med dokusåpan "The Osbournes". Nu är han tillbaka med sin första skiva på sex år. "Folk tror fortfarande att jag bor i ett bayerskt slott, hänger upp och ner när jag sover och offrar fladdermöss över ett altare" säger han till DN:s Caspar Opitz.

En gång var han mörkrets furste, en man som bet huvudet av fladdermöss, som slängde slakteriavfall på sin publik, som knarkade något så kopiöst att han var en hårsmån från att ha ihjäl sin fru, men som tog sig ur alltihop och blev världens mest kända dokusåpakaraktär genom att springa runt i sin överdimensionerade LA-villa och skrika "fuck" för att han trampade i hundskit eller inte fick igång tv:n. Ozzy Osbourne är ett fenomen och vid snart 60 år fyllda dammar han på med en ny heavy metal-skiva, den första studioinspelade på över sex år. - Jag har sjungit ur arslet, säger Osbourne. Han bär dödskalleringar på fingrarna och det rasslar till från kättingarna kring handleden. Bakom de runda solglasögonen skymtar intensivt uppspärrade ögon omgivna av svart mascara. - Jag har släppt allt och bara fallit fritt, fortsätter han. Det handlar om droger, eller snarare avsaknaden av dem. "Black Rain" är den första skiva Ozzy Osbourne gjort utan att vara fullproppad med diverse preparat. - Jag var skitskraj. Under nästan hela mitt liv har droger och alkohol varit min inspiration. Att dricka drinkar, röka på, hälla i mig öl och ta kokain var nyckeln till framgång för mig. Jag sa till Bill Ward, min gamle vän och trummis i Black Sabbath, att jag inte kunde göra den här skivan utan dem. Han frågade: "Men har du försökt?" Jag svarade att jag inte vågar. Då sa han åt mig att inte vara rädd för att be folk om hjälp. Och det är vad jag har gjort. Lagt mig själv i andras händer. Det fanns en tid då han och frun Sharon levde ett slags "Sid and Nancy-liv". Han sniffade kokain till frukost och hon drack. De slogs jämt. Ozzy kunde rusa av scenen när ett gitarrsolo drog igång, för att börja slåss med Sharon i kulisserna, och sedan rusa tillbaka in på scenen och avsluta låten. Efter en konsert i Moskva 1989, en fredskonsert ironiskt nog, kom Ozzy hem, sänkte fyra flaskor vodka och sa rakt ut till Sharon: "Jag har beslutat att du måste väck". Han tog struptag om henne men misslyckades med sina intentioner. Hon blev absolutist och där någonstans började processen som lett till att han 2007 kunnat gå in i en studio nykter. Sharon räddade Ozzy och det är tack vare Sharon som intresset för vad en 59-årig hårdrockare, vars musikaliska topp inträffade någon gång för 30 år sedan, har att komma med är så stort. Hon låg bakom "The Osbournes", MTV:s mest framgångsrika realitysåpa någonsin vilken gav Ozzy nyvunnen kultstatus och fick tonåringarna att rusa till skivbutiken för att leta efter gamla Black Sabbath-skivor. Det är med blandade känslor Ozzy pratar om programmet. - Jag står inte ut med att se och höra mig själv. Därför såg jag bara tre avsnitt. Men jag skulle ljuga om jag inte erkände att den betydde en nystart för min karriär, och det är jag glad för. Karriären tog fart, Ozzy kom upp i över 100 miljoner sålda skivor, men det hade sitt pris. Det var inte längre hårdrocksguden eller skräckmästaren Ozzy Osbourne publiken frågade efter, utan clownen, tokstollen. - Min son Jack som hatade programmet frågade en gång: "Bryr du dig ifall folk skrattar med dig, eller åt dig". Jag svarade att så länge de skrattar så spelar det ingen roll. Men det var lögn. Vi hade tre kameror hemma sju dagar i veckan och de klippte ner allt till en halvtimme. Hela skiten gick ut på att se mig ramla eller trampa i hundbajs, säger Ozzy och får plötsligt ett lågmält vemod i rösten. Han pratar annars snabbt men tappar tråden ibland. Drogerna har tagit ut sin rätt, skulle vissa säga, men han är diagnostiserad med en ärftlig sjukdom som påverkar det centrala nervsystemet, vilken dock inte är lika allvarlig som till exempel Parkinsons. Minnet är det inget fel på, Ozzy berättar om sin första tjej som var svensk och undrar om vi fortfarande äter rosa kaviar på tub. Hans ansiktshy är så slät att man inte undrar om, utan hur många gånger, plastikkirurger gått loss på den. Vi befinner oss på klassisk mark, i den berömda Abbey Road-studion i västra London. Ozzy, jag och hans agent sitter ensamma i den väldiga Studio 2 där Beatles spelade in sina skivor. Där känner han sig hemma. - Jag kommer från en arbetarklassfamilj i Birmingham där framtidsutsikterna var usla. Men Beatles förändrade mitt liv. När jag mötte Paul McCartney första gången tackade jag honom och sa att utan er hade jag inte varit där jag är nu. Det var som att möta Gud, säger han och fortsätter: - De hade suveräna harmonier och melodier som jag tog med mig och använde i Black Sabbath. När jag hörde "She Loves You" var det som om något klickade i huvudet. Den låten är vad allting handlar om. Kanske inte vad man väntar sig att höra av mannen som uppfann den manglande metallrocken, som flirtade med mörkrets krafter och som fick 70-talets tonårsföräldrar att förfäras. Ozzy skrattar åt det där i dag. - Vi var fyra grabbar i Birmingham. Det regnade, vi hade inga pengar, brallorna halkade nedanför arslet på oss. Mitt emot vår replokal fanns en biograf som visade skräckfilm. En kille i bandet sa att är det inte sjukt att folk betalar för att se skräck. Då kom vi på att vi skulle göra skräckmusik. Vi såg det som underhållning, som något teatraliskt, säger han. - Folk missförstår fortfarande det där. De tror att jag bor i ett bayerskt slott, hänger upp och ner när jag sover och offrar fladdermöss över ett altare. Nya albumet "Black Rain" är tungt med distinkta gitarrer och virvlande hårdrockssolon. Texterna innehåller kritik mot girighet, miljöförstöring och att unga män tvingas ut i krig. Ozzy vill inte göra några paralleller med Irakkriget eller klimatdebatten, utan säger att texterna "bara kommer". Albumet är också mycket kärlek, till fansen och till frun Sharon med titlar som "Here for you" och "Lay your world on me". - Jag satt och gnällde på Sharon inför min terapeut nyligen, och då bad han mig att tänka tvärtom, att det var jag som var helnykter och hon som betedde sig som ett vansinnigt fyllo. Terapeuten frågade hur länge han skulle orka. - Två timmar, svarade jag. Och hon har stått ut i 25 år. Ändå försvarar Ozzy sitt tidigare jag på "Black Rain". Han sjunger om gamla tider, att han aldrig kan ändra sitt dåliga beteende och refrängen: "After all I'm still crazy". Är du fortfarande galen? - Ja. I mitt huvud slutar det aldrig, det bara fortsätter att tänka dåliga tankar. Jag har skaffat antidepressivt skit, jag får självmordstankar, jag går i gruppterapi. Det där tv-programmet sprängde hjärnan på mig. Men jag fick mina fem minuters berömmelse på tv, så jag kan väl inte klaga.


Film för frälsta Zodiacspanare

Summary: David Fincher har tagit sig an Zodiac-morden, men går nästan ner sig i det ohanterliga materialet. ”Dirty Harrys” ande svävar över den verklighetsnära skildringen ”Zodiac” om de aldrig lösta morden i San Francisco.

Thriller ”Zodiac” Regi: David Fincher I rollerna: Jake Gyllenhaal, Mark Ruffalo, Robert Downey Jr m fl. Längd: 2 tim 37 min (Barnförbjuden) 3# Jag är inte medlem i Clint Eastwoods fanclub men ”Zodiac” får mig att längta efter inspektör Callahans bruna polyesterkostym i ”Dirty Harry” (1971). Harrys ande svävar över ”Zodiac”, en verklighetsnära skildring av de aldrig lösta San Francisco-mord som inspirerade till ”Dirty Harry”. Zodiac-mördaren härjade i slutet av 1960- och början av 1970-talet. Han riktade gärna in sig på unga par. I chifferfyllda brev hånade och hotade han polis och medier. Stadens tidningar fick veta att om de inte publicerade signaturen Zodiacs texter skulle han mörda igen. Han var verksam i flera år – fem offer anses säkert vara Zodiacs – men greps aldrig. I ”Dirty Harry”, där en fnittrande psykopat utnyttjade mesig hänsyn till brottslingars rättigheter, lämnade morden också efter sig en av sjuttiotalets mest kontroversiella filmer. En film om Zodiac-morden kunde vara ett perfekt uppdrag för David Fincher. Hans ”Seven” (1995) är en av de gruvligaste seriemördarfilmerna; ”Fight club” (1999) visade ambitioner att bjuda kulturell psykoanalys. I underhållande nonsensthrillern ”The game” (1997) utnyttjade han San Franciscomiljön. ”Zodiac” är välgjord. Men liksom poliserna och journalisterna han skildrar går Fincher ner sig i det ohanterliga materialet. Det blir helt enkelt – och helt oväntat – lite tråkigt, medan vi ledda av Jake Gyllenhaal som en ”Nerdy Harry” under två och en halv timme guidas genom varenda fotnot i utredningsmaterialet. Gyllenhaal spelar verklige journalisten Robert Graysmith, från början tidningstecknare och upphov till boken bakom filmen och besatt av Zodiac. Allteftersom filmen framskrider handlar den mer och mer om hur Graysmith, liksom polisen David Toschi (Mark Ruffalo) och kriminalreportern Paul Avery (Robert Downey Jr), finner att fallet blivit en fixering som ödelägger deras liv. ”Zodiac” sträcker sig över många år. Delvis får man intrycket att Fincher tänkt sig ett porträtt av sjuttiotalet i typisk sjuttiotalsstil. Interiörerna från tidningsredaktionen får en att tänka på ”Alla presidentens män” (1976), filmen om Watergateavslöjandet. Fast det kommer aldrig längre än till parafras. Det är inte som i ”Lasermannen” (2005), som även fångade stämningar i tiden. Och Gyllenhaal känns lättviktig jämfört med Jack Nicholsons besatta ex-polis i ”Löftet” (2001). Fincher har tidigare hållit sig till spektakulära intriger och figurer – han gjorde också eleganta ”Panic room” (2002). Inför dessa verkliga öden tycks han nu ha ansett att det räcker att bara berätta deras dramatiska historier utförligt. I en scen, en utdragen skildring av ett överfall vid en sjö, fungerar det: i vykortet som förvandlas till mardröm känner man igen Fincher. Där snuddar han vid dramatiken i fallet. I de utförliga återgivandena av telefonsamtal, tips och möten på redaktioner och polisstationer, tycks Fincher snarare rikta sig till Sällskapet Zodiacspanarna. Icke frälsta kan frestas att smita ifrån föreläsningen och i stället se om ”Dirty Harry”, kanske inte så högt syftande men onekligen en av sjuttiotalets tätaste och mest atmosfärrika thrillers. Mårten Blomkvist film@dn.se


Med örat mot Emilie

Summary: I mer än tio år gick Monica Lauritzen runt med 1800-talets svenska succéförfattarinna Emilie Flygare-Carlén i huvudet. Det slutade med en fem hundra sidor lång biografi om en kvinnas röst.

"Ack nog minns jag då borgmästarinnan, och lilla pastorskan i Strömstad voro högdjur som jag ödmjukt borde nalkas. O tid o förändring. Det är just värt mycke med all framgång och ära i lifvet. I dag sedd, i morgon icke känd. Godt att hafva erfarenhet. Man blir då ej fåfäng." Emilie Flygare-Carlén skriver till sin bror i mars 1850 och berättar att hon ska på supé till stadsrådinnan Ehrenstam. I tio år har hon njutit av att vara en av landets främsta författarinnor, en av centralgestalterna i det intellektuella Stockholm. Del av salongskulturen, och de hätska debatterna. Del av en bildad borgerlighet som just då är på väg att skaffa sig sitt stora självförtroende. Men före framgången och äran har hon förlorat barn och män och ekonomisk trygghet. Golvats av livet på ett sätt som man nästan inte orkar föreställa sig i ett rikt och tryggt land två hundra år senare. Under samma år som hon skriver raderna till sin bror ska Emilie Flygare-Carlén få känna på vad villkoren för en författarinna faktiskt innebär. I romanen "Ett rykte" (1850) är en av huvudpersonerna en sexuell och opålitlig kvinna. Och trots att Flygare-Carlén bara beskriver henne, och snarare tar parti för de mer väluppfostrade kvinnorna i boken, räcker det för att många recensenter ska gå i spinn av moralisk indignation. - Med "Ett rykte" gick hon över gränsen för vad en kvinnlig författare fick vidröra. Romanen kom mitt i diskussionen om vad romanläsandet egentligen gjorde med kvinnors moral, och Emilie Flygare-Carlén anklagades för att ha förfört den svenska kvinnan, säger Monica Lauritzen. Monica Lauritzen har skrivit "En kvinnas röst", en mer än fem hundra sidor lång biografi om en av 1800-talets mest lästa och kritikerhyllade författare. Men medan hennes vänner och författarkolleger Carl Jonas Love Almqvist och Fredrika Bremer tronar tryggt på den tidiga 1800-talsromanens tron har Flygare-Carlén placerats i periferin. Själv visste jag inte att hon under mesta delen av sitt liv bodde i Stockholm, utan såg framför mig en naiv underhållningsförfattare som satt och trivdes ute i det västsvenska kustbandet. I Monica Lauritzens biografi framträder i stället bilden av en intellektuellt nyfiken, bildningssugen och politiskt intresserad författare. - Jag har inte skrivit "En kvinnas röst" för att "rädda" Emilie Flygare-Carlén. Men jag vill bidra till att ge henne en rättvisare tolkning. Hon står för ett av 1800-talets viktigaste svenska författarskap. Det är en skatt och jag har inte haft tråkigt en sekund när jag har läst hennes böcker, utan slagits av hur fräscha de är. Flygare-Carlén har som en nätt liten rad kvinnliga författare från sin samtid och senare blivit rätt illa behandlad av litteraturhistorien. En invändning har handlat om att hon tjänade pengar på sitt skrivande. Vilket ju låter utmärkt för en kvinna som tidigt blev ensamstående mamma. Monica Lauritzen tror att det faktum att Emilie Flygare-Carlén levde så länge, mer än tio år efter vad som kallas det moderna genombrottet, har spelat stor roll för hennes eftermäle. Hon kom att bli en tant som hörde ihop med det gamla, mitt under en strömning i kulturen som just handlade om att bryta med traditioner. - Bremer och Almqvist kunde liksom "upptäckas" av den nya generationens författare, men Emilie Flygare-Carlén levde fortfarande och var helt enkelt en gammal människa. Och de noveller hon skrev under slutet av sitt liv var inte så bra, kanske överskuggade de hennes tidigare verk. Monica Lauritzens biografi går också noggrant igenom de delar av författarinnans privatliv som går att dokumentera. Genom brev och folkbokföringsarkiv, släktberättelser och samtida tidningsartiklar finns mycket att berätta om ett dramatiskt och ovanligt liv. Emilie Flygare-Carlén var gift två gånger, födde fem barn, varav ett utom äktenskapet. Bara där finns en detektivberättelse från arkiven att följa. För hennes trolovade, Jacob Dalin, försvinner ur de noggranna svenska kyrkoböckerna. - Emilie Flygare-Carlén, och fler vittnen säger att Dalin dog. Men det finns inga anteckningar om hans död i arkiven, och jag har fått god hjälp av Landsarkivet i Göteborg. Där föreslog de till slut att han kan ha flytt till Amerika. Det kan ha varit en överenskommelse för att rädda Emilies rykte. Hon var gravid, de var inte gifta, men om han "dog", kunde hon föda barnet i hemlighet och komma undan skammen. Utomäktenskapliga barn och kvinnor på gränsen till bottenlös skam återkommer senare i hennes romaner, som i "Förmyndaren" och "En natt vid Bullarsjön". Lagstiftningen för ogifta gravida kvinnor hade luckrats upp efter 1700-talet, men skvaller och oskuldskomplex är knappast utraderade problematiker för kvinnor på någon plats i världen än i dag. - Hon försvarade äktenskapet och hon argumenterade mot Almqvists fria kärlekspolitik från "Det går an". Men hon föreslog nåd i sina romaner, talade för att människor som gör fel måste förlåtas av samhället. Även om den intellektuella manseliten visade stort intresse och generositet mot den unga författarinnan så är det ändå himla imponerande att en borgarflicka från Strömstad i början av 1800-talet får för sig att bli författare och erövra storstaden. Monica Lauritzen föreslår en rad orsaker som samspelade till Flygare-Carléns fördel: Ett fritt springande yngsta barn som slapp ur sin mammas uppfostringsgrepp och fick följa med pappa på sjöresor längs kusten. En receptiv person med stark känsla för beteenden och livsvillkor omkring sig, uppfångad av "rätt" personer i Stockholm. Och en genuin författarbegåvning som tog för sig av den ganska oprövade och prestigelösa genre som romanen fortfarande var i mitten av 1800-talet. Monica Lauritzen säger att det varit viktigt för henne att "hålla boskillnad" mellan sig själv och Flygare-Carlén under arbetets gång. Vi sitter och pratar i hennes vardagsrum på Djurgården, med en sjöutsikt som skulle få en mäklare att flippa ur av lycka. En liten jämförelse kan man ju få gå loss på, som att Monica Lauritzen också lämnat västkusten för Stockholm i vuxen ålder. Efter att ha levt hela sitt vuxna liv i Göteborg flyttade Monica Lauritzen till Stockholm 1998. Efter att ha tänkt på och pratat om Emilie Flygare-Carlén i mer än tio år tog Monica Lauritzen tag i sin idé så snart hon gått i pension från jobbet som producent på Sveriges Radio. - Det är roligt att Flygare-Carlén är en västkustförfattare, det är inte så många som har skrivit om Bohuslän så koncentrerat som hon gjorde. Och i sina skildringar av fiskarbefolkningens liv och villkor var hon realistisk och politisk, på ett sätt som inte riktigt ansågs klä en kvinnlig författare. - Jag har fått väldigt levande bilder i huvudet genom att läsa alla dessa brev och gamla tidningsartiklar eller räkningar på flyttfrakter. Men jag har verkligen ingen aning om vad jag skulle ha tyckt om hennes person. Hon hade många goda vänner och det kanske säger något. En som inte tyckte om henne var den samtida Sophie von Knorring, författare till bland annat romanen "Cousinerna". Som så ofta när man läser om gamla kulturstrider och läser gamla tiders tidningskritik slås man av vilka ohämmade angrepp som fick passera. De två konkurrenternas beskrivningar av varandra är otroligt elaka. Den adliga von Knorring gjorde en stor poäng av att hon ansåg att Flygare-Carlén var en bonnig borgarkvinna som inte bangade för att helt fräckt prata om pengar och arvoden. Flygare-Carlén kontrade med att skriva ett rätt fult eftermäle om von Knorring där hon antyder att von Knorring, som hon tyckte drog åt det depraverade överklasshållet, åts upp av sitt labila psyke. - Klasskonflikten var en del av deras strid, men ännu viktigare är nog att utrymmet för kvinnliga författare var så oerhört snålt och villkorat. Båda släpptes in på parnassen, men med Bremer i topp. Där gällde det för de två andra att bevaka sitt utrymme. Nu har du arbetat med Emilie Flygare-Carlén i fyra år och haft henne i huvudet ännu längre. Kan du släppa henne nu? - Absolut. Det har varit roligt att få skriva lite friare än vad som är tillåtet i forskarvärlden, men nästa gång blir det något annat. Jag har en idé, men den talar jag tyst om än så länge. Född 1938. Har varit docent i engelskspråkig Född 1938. Har varit docent i engelskspråkig litteratur vid Göteborgs universitet och senare producent på Sveriges Radio, bland annat för program som "Boktornet" och "Bokfönstret". Var en av initiativtagarna till Sveriges Radios romanpris. Hon är sambo med författaren och akademiledamoten Kjell Espmark. Monica Lauritzens tre Emilie Flygare-Carlén-favoriter: "Pål Värning" (Om en ung mans västkustresor och väg till mognad, och om en "fallen" kvinnas väg tillbaka.) Utgiven av Vitterhetssamfundet. "Ett köpmanshus i skärgården" (En brett upplagd roman om människor ur olika samhällsskikt i Bohuslän, om kärlek och politik och ett samhälle i förändring.) Under utgivning av Vitterhetssamfundet. "Rosen på Tistelön" (Om ett mord i det förgångna som fortsätter att påverka livet och kärleken för människorna på en skärgårdsö.) Kommer i Bonniers klassikerserie i juli. Född i Strömstad 1807, död i Stockholm Född i Strömstad 1807, död i Stockholm 1892. Yngst i en syskonskara på 14 barn, dotter till handelsmannen Rutger Smith och Margareta Stiegler. Debuterade 1838 med "Waldemar Klein", och hade därefter en stadig produktion på ibland två titlar om året. Under 1850-talet hade hon ett långt uppehåll i sin utgivning som kan hänga ihop med den moraliskt inriktade kritiken av "Ett rykte", men ännu mer med att hennes son Edvard dör ung 1852, samt att hon helt enkelt hade arbetat för hårt i många år och led av "mjältsjuka", det vill säga depressioner. I dag är hennes mest kända romaner "Rosen på Tistelön" (1842) och "Ett köpmanshus i skärgården" (1859-61), den senare blev tv-serie på 70-talet. Till 200-årsminnet av hennes födelsedag ger Bonniers ut "Rosen på Tistelön", och hennes födelsedag firas den 8 augusti i Strömstad. På senare år har det kommit forskningsarbeten om hennes författarskap, bland annat av Åsa Arping och Yvonne Leffler.