Gunilla Bergström sammanfattar livet med Alfons Åberg – sorgen, glädjen och ensamheten

Summary: Alla vet vem Alfons Åberg är, men hans skapare Gunilla Bergström är mindre känd. I en ny biografi berättar hon om sina stora livssorger – men också om hur mycket som har varit bra.

2019-05-05 21.26: Artikel har tillfogats en rättelse. Säg Alfons Åberg, och alla vet vem han är, alla kan citera ”Jag ska bara…” från boken, ”Raska på, Alfons Åberg” (1975). Ingvar Carlsson gjorde det till och med i riksdagen en gång. Alfons Åberg är en rundhuvad grundpelare i svensk barnlitteratur, en stadig grabb i noppig brun tröja och lappade byxor, som bor i ett ganska trist höghus med en snäll piprökande pappa. Ingen mamma syns till, det har många grubblat över under åren. Hon kanske bara är ute och handlar? föreslog Alfons skapare Gunilla Bergström en gång, genuint ointresserad av att redovisa varje detalj i Alfons liv. Det har blivit tjugosex Alfonsböcker (och målarböcker, tygböcker, pysselböcker, miniböcker, en visbok och lite till) sedan dess. Böckerna har sålt i sammanlagt nio miljoner exemplar (varav ”Godnatt, Alfons Åberg” står för en halv miljon), och finns på ett trettiotal språk. Alfons heter bland annat Alfie Atkins i engelskspråkiga länder, Ifan Bifan på walesiska, Álvur Ákason på Färöarna och Alphonse Amnimontane på latin. I Klas Gustafsons nyutkomna biografi ”Bakom Alfons - Gunilla Bergström inpå livet”, finns alla siffror med, som att hennes böcker funnits på tio-i-topp-listan i bibliotekens utlåningsstatistik sedan 1980. – Sedan 1980! På tio-i-topp-listan! Det trodde jag faktiskt inte, säger Gunilla Bergström förvånat och skrattar sitt karakteristiska, hostiga skratt. – Det var det stora avslöjandet för min del i biografin. Sådant som jag inte har förstått själv. Bokrecension: ”Alfons med styrkesäcken” låter fantasin ta makten Alfons Åberg växlar i ålder i böckerna, blir yngre och äldre om vartannat, för det är egentligen inte en bokserie utan en rad enstaka böcker. – Jag har aldrig skrivit det som en serie, utan utgått från en känsla, en situation eller en upplevelse. Det handlar aldrig om personen Alfons Åberg, det handlar om mörkrädsla eller dåligt samvete, om krig, om vem som ska få vara med och leka, om att vara för liten eller om hur det är att ha en låssaskompis. Alfons måste växla i ålder, beroende på vad det är jag vill berätta. Gunilla Bergström skrattar ofta, ögonen glittrar och smalnar. Hon är en av de roligaste som finns att intervjua; alltid öppen och glad, full av anekdoter, historier och engagemang. Och mycket bestämd: ”Skriv nu inte en massa om hur synd det är om mig och hur hemskt mitt liv har varit!” Sekunden efter är hon lika bestämd åt andra hållet, och ögonen stora och sorgsna som ett spökdjur på Skansen: ”Men det har varit mycket som har varit svårt, det har det ju.” Livet är både glädje och sorg, helt enkelt, och Gunilla Bergström har fått skäppan full av bådadera. Hennes föräldrar skilde sig när hon var barn, men båda gifte om sig. ”Det var spännande att få nya syskon, det var hej faderittan, helt enkelt”, säger Gunilla Bergström i biografin. Hos mamman var allt välorganiserat, ordning och reda, medan det hos pappan och hans danska konstnärsfru var fantasifullt, uppfinningsrikt och kreativt. Gunilla Bergström talar gärna om sin styvmor, Kristine Harrebek, som blev oändligt viktig och en kär vän. Det var Kristine som lärde Gunilla konstnärsvillkoren, när hon stängde dörren till sin ateljé tre timmar om dagen. Då fick ingen störa. Barnen ritade också, självklart och alltid. För Gunilla Bergström har bilderna alltid varit det som har varit roligast. Föräldrarna föreslog att hon skulle gå en tecknarutbildning, men det förstod hon inte alls, teckna kunde hon ju redan? I stället lärde hon sig först bokföring, sedan journalistik, och tillbringade några roliga år som reporter på först Dagens Nyheter, sedan Aftonbladet. Det var på Aftonbladet hon skrev en artikelserie om skilsmässa, och när hon hade lämnat alla texter och gick hem insåg hon plötsligt att hon helt hade glömt barnens perspektiv. Då gick hon hem och skrev sin första barnbok, ”Mias pappa flyttar”, och skickade till Rabén & Sjögren. Fast sen glömde hon bort alltsammans och hörde inget från förlaget på ett helt år. När maken en dag frågade hur det hade gått ringde hon till förlaget som just förberedde utgivningen, och Gunilla Bergström fick komma och titta på de tänkta illustrationerna. Nä. Dem tyckte hon inte om. – Mina redaktörer var Marianne Eriksson och Gallie Eng, och de sa: Prova själv! Gör dina egna bilder! Jag gick hem och provade, och då – det var så roligt! Då tänkte jag: det här ska bli mitt liv. Sedan dess har bildskapandet varit en ständig, stark underström av glädje, så självklar att hon inte riktigt märker vilken gåva hon har. Texterna får hon gneta mer med, skriva om och stryka. I fråga om bilderna tvekar hon sällan. Det var ju en bra tid när hon började; ung journalist, bokdebutant, första Alfonsboken kom året efter, nybliven tvåbarnsmor. Men med det andra barnet ändrades livet i grunden, för dottern Boel visade sig vara svårt handikappad. Boels funktionshinder har präglat Gunilla Bergströms liv. Hon har arbetat mycket för funktionshindrade barn genom åren, och böckerna om Bill och Bolla, där Bolla är funktionshindrad, är bland hennes viktigaste. Böckerna som berättar för barn om hur det är att ha ett annorlunda syskon, och som varit så viktiga för andra föräldrar. – Man är så ensam som förälder i den situationen, så hjälplös, vi behöver varandra mycket mer än andra. Även om alla barn är olika, det finns inga universella regler. För Gunilla Bergström gick äktenskapet i kras, och själv drabbades hon av en långvarig depression. Det blev ett andra äktenskap så småningom, med Mame Dukureh från Gambia som hon levde tillsammans med i åtta lyckliga år innan han gick bort i cancer. Efter det var allt mörkt väldigt länge. Det har funnits fler svåra perioder, som under det allt tyngre slitet med företaget Bokmakaren. När hon äntligen lämnade över till sonen Pål och andra släktingar var hon så slut att hon nästan bara sov i ett helt år, i en utmattningsdepression som tog lång tid att komma ur. I år fyller hon 77 år och har börjat sortera sitt liv, lådorna som ska till Kungliga Biblioteket står färdigpackade hemma. Men vad ska hon göra med allt det andra? Gunilla Bergström har massor av saker: rekvisita till pjäser, scenografier som den hon gjorde till första pjäsen, som en stor bok där varje uppslag var en miljö och skådespelaren Björn Gustafsson gick från miljö till miljö genom att vända blad. – Han och hans fru la den på biltaket när de turnerade. Att den klarade sig! Men vad ska jag göra med den nu? Just den skulle kanske gå att arkivera som en bok på Barnboksinstitutet, även om den är en ovanligt stor bok. Det är mycket att fundera över, beslut som ska fattas. Och kanske ett bokslut över det stora livsverket? – Ja: så kan det gå när man har roligt – då kan man få succé. Men! Roligt är inte detsamma som underhållning. Man ska ha roligt inifrån. Och roligast är det som man gör med sina egna fingrar, sin egen kropp: skejta, snickra, sy, koka knäck. Säger hon, Gunilla Bergström. Själv läser hon sina favoritförfattare igen, Torgny Lindgren och några till. – Nu läser jag Tjechov för fjärde gången. Tänk på alla skrivarskolor och metoder som författarna lär sig nu för tiden, hur man ska bygga en berättelse med cliffhanger och allt. Tjechov är allra bäst, och i hans texter syns inga cliffhanger. Rättelse: Citatet ”Jag ska bara...” kommer från boken ”Raska på Alfons Åberg” (1975). Alfons Åberg Sedan ”Godnatt, Alfons Åberg” 1971 har Gunilla Bergström skrivit 26 böcker om Alfons Åberg. Böckerna har gett upphov till en rad teaterpjäser, en långfilm och en teveserie med skådespelaren Björn Gustafsson och musik av Georg Riedel. Femton teveavsnitt finns för närvarande att se på svtplay.se. Priset Alfons-Bokalen instiftades 1992 och har delats ut åtta gånger för föredömliga insatser inom barnkulturen. Alfons Åbergs kulturhus invigdes den 25 oktober 2012 i Göteborgs Trädgårdsförenings gamla fröhandel. Där finns lekmiljöer med scenografier ur Alfonsböckerna som Alfons höghus, vardagsrummet, helikoptern och annat, och där äger även en rad olika evenemang rum. Mer information finns på alfons.se


Skivrecension: Nils Berg Cinemascope knyter ihop världens alla hörn

Summary: Samtidigt som Nils Bergs jazztrio känns igen på sitt sätt att arbeta, med globala intryck och klipp från Youtube, så är det direkt omöjligt att veta vad som komma skall.

I saxofonisten Nils Bergs musikaliska värld går intryck och klipp från Youtube hand i hand med faktiska resor till snart sagt världens alla hörn. Trion med Christopher Cantillo på trummor och Josef Kallerdahl på bas gör sin fjärde skiva till en fortsättning på ett sätt att arbeta som alltså känns igen – i princip. I praktiken är det direkt omöjligt att veta vad som komma skall; lyssnarens resa utspelar sig i realtid, med endast Bergs sällsamma kompositionskonst som guide. Marockos första kvinnliga trakterare av den tresträngade baslutan guimbri passerar revy, liksom upptakten till ett bönemöte i Moçambique och ett vardagsrum i Oslo. På olika vis hänger det ändå ihop, för gruppens navigering från det ena till det andra innebär samtidigt den sömlösa – filmiska, om man vill – berättelsen om allt och alla de stöter på och inkorporerar. Bästa spår: ”The missing piece”  Läs fler musikrecensioner av Johannes Cornell, till exempel om hur Goran Kajfes Tropiques uppfinner genren hypnojazz.


Hanna Fahl: Ian McEwan skriver scifi som en ung gymnasist med orubbligt självförtroende

Summary: Ian McEwans nya roman är ett försök att skriva finlitterär science fiction om människans relation till artificiell intelligens. Det är genuint förbryllande. Har han missat hela traditionen?

Det kommer en tid i snart sagt varje finlitterär författares liv och karriär när hen upplever sig vara den första att upptäcka science fiction. Senast i raden är Ian McEwan. Hans nya roman ”Machines like me” (på svenska i augusti på Brombergs förlag) utspelar sig under ett alternativhistoriskt 1980-tal där Joseph Hellers klassiker heter ”Catch 18”, Storbritannien förlorat kriget om Falklandsöarna, och Alan Turing i stället för att dö ung egenhändigt har revolutionerat den tekniska utvecklingen. Huvudpersonen Charlie köper en av de första artificiella människorna, Adam, vilket utlöser ett komplicerat triangeldrama med flickvännen Miranda. ”Det skulle kunna finnas utrymme för romanförfattare att utforska framtiden, inte i termer av att resa tio gånger ljusets hastighet i antigravitations-stövlar, utan genom att faktiskt titta på det mänskliga dilemmat i att vara nära något du vet är artificiellt men som tänker som du”, säger Ian McEwan i en intervju om boken i The Guardian. Det är genuint förbryllande. Har Ian McEwan verkligen missat hela den gigantiska litteraturhistoriska tradition som går ut på att utforska just detta, från den judiska Golemmyten, via ”Frankensteins monster”, till Isaac Asimovs banbrytande science fictionromaner om problemen med etiska regelverk kring AI-programmering, eller är han bara arrogant? ”Om en maskin verkar vara mänsklig, och du inte kan se skillnaden, då måste du sannerligen börja fundera över om den har ansvar och rättigheter och allt sådant”, fortsätter Ian McEwan med den självuppfyllda tonen hos en ung gymnasist med orubbligt självförtroende som haft sin första filosofilektion, utan att ta notis om att i princip samtliga romaner där robotar förekommer de senaste minst fyra decennierna handlar just om ansvar och rättigheter (och chockerande få om antigravitations-stövlar). Få finlitterära författare lyckas särskilt bra när de nedlåter sig att doppa sina gyllene tår i den smutsbruna flod som är genrelitteratur. Ian McEwan är långt ifrån det värsta exemplet – ”Machines like me” är, trots att den är märkligt ytligt researchad och inte uttrycker en enda ny tanke om människans relation till AI, ändå avsevärt mycket bättre än Dave Eggers platta sociala medier-skildring ”The circle” (2013), den roman som gjort mig på absolut sämst humör i modern tid. Mer lyckade exempel finns – Margaret Atwood har visserligen famöst drygt beskrivit science fiction-genren som ”talande bläckfiskar i yttre rymden”, men hennes MaddAddam-trilogi (2003-2013) är en modern scifi-klassiker vare sig hon vill eller ej, Kazuo Ishiguros kloningsdystopi ”Never let me go” (2005) likaså. Vad gäller svensk litteratur kan Johannes Anyurus roman ”De kommer att drunkna i sina mödrars tårar” (2017) lyftas fram som ett ovanligt framgångsrikt försök – men även här märks genreovanhet hos författaren: Den Stora Twisten bygger på ett så välanvänt grepp att alla som är det minsta bevandrade i tidsresefokuserad science fiction kan gissa den runt sidan 30. Det är märkligt att många författare tycks sänka ambitionsnivån så oerhört när de tassar in i genrelitteraturterritorier – ingen skulle få för sig att skriva en Stor Roman om en annan litterär stapelvara till tema – säg, famljerelationer, eller sorg – utan att åtminstone försöka berätta något oberättat. Men McEwan slänger oberört ur sig slitna fraser om automatiserade bilar och ”the trolley problem” som om han vore den första att yttra orden, unnar sig långa finesslösa partier exposition där berättarjaget omotiverat maler på om sin parallella nutidshistoria. Ibland önskar jag att McEwan och hans gelikar faktiskt tog sig an de där föraktade rymdstövlarna, talande bläckfiskar, i tio gånger ljusets hastighet. Frågan är om det inte vore mer litterärt nyskapande, ändå. Läs fler texter av Hanna Fahl, till exempel om alla amerikanska demokraters favoritförfattare James Joyce.


Martin Hellström: I barn- och ungdomsböcker är Shakespeare den enda dramatikern

Summary: När det ska spelas teater i barn- och ungdomsböcker blir det nästan alltid Shakespeare och ganska tråkigt. Det blir så mycket mer spännande när Sören Olsson och Anders Jacobsson låter Bert gestalta ett regnmoln i en fiktiv pjäs, ”Dolt dunkel”. Den vill man se!

Poängen med Shakespeare är att alla känner till hans pjäser. Men det blir faktiskt betydligt roligare när pjäserna i barn- och ungdomsböcker är helt egna. När teater finns med i barn- och ungdomsböcker blir det nästan alltid Shakespeare. I Martin Widmarks ”Fängelsemysteriet” spelar man ”Hamlet”, i Martin Olczaks ”Megakillen. En stjärna på teatern” är det ”Macbeth”. Går man till ungdomsböckerna är det ”Romeo och Julia”, som till exempel i Johan Rundbergs ”Knockad Romeo”, Rachel Wings ”Hata Romeo” eller Emmy Abrahamssons ”Only väg is upp” och ”Stjäla the show”. Sara Bergmark Elfgren ”En midsommarnattsdröm” till sin ”Norra Latin” där teaterelever sätter upp pjäsen i nutid men där det också berättas om en ödesdiger elevuppsättning på 1940-talet. Finns det inga samtida dramatiker som är intressanta för barn- och ungdomsböckerna? Inga kvinnor? Emmy Abrahamsson nämner i alla fall Sarah Kane, men i övrigt nämns bara klassiker som Tjechov eller Euripides. Ingen Mirja Unge, Sara Stridsberg, Martina Montelius, Kristina Lugn eller Margareta Garpe. Inte ens Alfhild Agrell, om man nu måste ha med en gamling. Det är tacksamt att spegla romanens handling i pjäsen, och så är det ofta när ”Romeo och Julia” fångar kärleken i dubbel upplaga. Aristoteles, den första teaterteoretikern från antikens Grekland, skulle le nöjt åt detta: ”allt hänger samman och bildar en enhet”, som han uttrycker det. Däremot skulle han ha gnällt över sättet att slänga in en pjäs, vilken som helst, utan att koppla den till handlingen. Som i Moa Eriksson Sandbergs senaste, ”Sanningen om Ester Gråbergs försvinnande”, där man verkar spela ”Hamlet” mest för att det är den enda pjäs som läsarna förutsätts känna till. I en bok om teaterelever? Det är lite som att utelämna orden ”grimma” och ”betsel” ur en hästbok, för att inte skrämma bort någon stall-ointresserad. Det finns undantag, framför allt för mellanåldrarna. I Ingelin Angerborns ”Hjärta av damm” spelar man spänningspjäsen ”Det mystiska huset”, ett drama som inte finns utanför fiktionen. Så är det också i Mårten Melins ”Spöksystrar. Den fruktansvärda hämnden”, och båda titlarna är också såna som barn brukar ge pjäser de hittar på och spelar för sig själva, hemma. Konstigt nog blir det bäst när någon driver med hela genren, som Sören Olsson och Anders Jacobsson gör i ”Bert får scenskräck”. Där vill Bert att gruppen ska spela ”Åsa-Nisses fullträff”, men finner sig snart gestalta ett regnmoln i dramat med namnet ”Dolt dunkel”. Det är faktiskt den enda pjäs som man blir lite sugen att titta på. ”Dolt dunkel”, snart på en amatörteaterscen nära dig?


Reportrar utan gränsers pressfrihetspris till mexikanen Ismael Bojórquez Perea

Summary: Mexikanen Ismael Bojórquez Perea är chefredaktör i ett av världens farligaste länder för journalister. Samtidigt som han är i Sverige för att ta emot Reportrar utan gränsers pressfrihetspris möts han av beskedet att ännu en kollega har mördats. – Det här kommer att fortsätta så länge mördarna inte straffas, säger Ismael Bojórquez Perea till DN.

Det är den internationella pressfrihetsdagen. Men för journalistiken i Mexiko är det ytterligare en svart dag. I natt, svensk tid, kom beskedet att ännu en journalist, Telésforo Santiago Enríquez, mördats. Han blev skjuten i ett bakhåll, rapporterar mexikanska medier. Ismael Bojórquez Perea, som är i Sverige för att ta emot Reportrar utan gränsers pressfrihetspris, är omskakad av beskedet när DN träffar honom. – Han var grundare av en lokalradiostation i delstaten Oaxaca, och samtidigt en försvarare av mänskliga rättigheter och av ursprungsbefolkningen. Vi vet inte mycket ännu, bara att han blev skjuten, berättar Ismael Bojórquez Perea. – Det är väldigt sorgligt att det händer just i dag, och det visar hur allvarlig situationen är. Priset blir därför viktigt. Inte bara för mig personligen utan för alla journalister i Mexiko. Ismael Bojórquez Perea arbetar i ett av världens farligaste länder för journalister. De senaste fem åren har 39 journalister mördats i landet, mer än i något annat land i världen. Han arbetar också i en av landets farligaste regioner, Sinaloa. I delstaten, belägen i nordvästra delen av landet, har narkotikahandel och organiserad brottslighet satt djupa spår i hela samhället. I staden Culiacán var Ismael Bojórquez Perea för sexton år sedan med och grundade veckotidningen Ríodoce. Trots hot, övervakning och påtryckningar har man bestämt sig för att fortsätta bevaka den fråga som mer än något annan präglar omgivningen. – Det går inte att driva en tidning i en delstad som Sinaloa utan att bevaka narkotikahandeln. Den finns överallt: i ekonomin, politiken, allmänna valen, kulturen och på universiteten. Du kan bestämma dig för att undersöka kyrkan, men det kommer ändå att leda dig till narkotikahandeln, säger Ismael Bojórquez Perea. Våldet har även drabbat Ríodoce. För två år sedan mördades den prisade journalisten Javier Valdéz, medgrundare till veckotidningen och nära vän till Ismael Bojórquez Perea. Journalisten blev skjuten med tretton skott. – Det förändrade livet, säger Ismael Bojórquez Perea. – Vi var tillsammans den dagen och hade ett möte på kontoret. Jag lämnade, åkte till banken, och när jag kom tillbaka såg jag en person ligga på gatan, två kvarter från kontoret. På långt håll såg det ut som en äldre person som ramlat men när jag kom närmare insåg jag att det var Javier. Mordet påverkade på flera sätt, menar Ismael Bojórquez Perea. Man har bestämt sig att fortsätta ge ut tidningen: inte en enda utgåva har uteblivit. Samtidigt försöker man bidra till att de skyldiga blir dömda. Två personer har gripits för mordet. Men Ismael Bojórquez Perea har en nyhet han drömmer om att publicera: avslöjandet om vem som organiserade mordet. – Våldet mot journalister har mycket att göra med den organiserade brottsligheten, men beror också på samröret mellan den organiserade brottsligheten och myndigheter, på lokal, regional och federal nivå. Polisen och militären är ofta inblandad, och det skapar en situation med straffrihet. Det här kommer att fortsätta så länge mördarna inte straffas, säger Ismael Bojórquez Perea. De åtgärder som i början av 2010-talet initierades på statlig nivå för att stärka utredningarna av brott mot journalister har inte gett önskat resultat, menar han. – Förra året fick vi en vänsterregering, som många hoppades skulle innebära förändringar. Men kanske har vi hoppats för mycket på att det också skulle ske snabbt. Ingenting har förändrats ännu, bara de fem senaste månaderna har nio journalister mördats. Ismael Bojórquez Perea har en stor familj. Fru, barn och barnbarn. Att fortsätta med arbetet innebär att han måste leva med rädslan, men också lära sig att hantera den. – Efter mordet på Javier har vi dragit upp nya linjer för arbetet. Vi ska inte utsätta oss för onödiga risker. Men linjerna är svåra att förhålla sig till och ibland måste man passera dem. Och rädslan får inte ta över, säger han. Varför fortsätter du? – Vi har löften och ansvar. När vi startade tidningen gav vi ett löfte till lokalbefolkningen, som gett oss ett starkt stöd. Och mordet på Javier gav oss också ett nytt ansvar. Vi måste också fortsätta för hans skull. Fakta. Mexiko bedöms vara ett världens farligaste länder för journalister. Landet rankas på plats 144 av 180 på Reportrar utan gränsers pressfrihetsindex. Under 2018 mördades minst tio journalister i landet. De senaste fem åren har minst 39 journalister i landet mördats. Ismael Bojórquez Perea, mottagare av Reportrar utan gränser pressfrihetspris, är chefredaktör för veckotidningen Ríodoce, grundad 2003. Pressfrihetspriset har också delats ut sedan 2003. Några av de tidigare mottagarna är Dawit Isaak, Raqqa is Being Slaughtered Silently, Nadja Ayubi, Raif Badawi och Malahat Nasibova. Källa: Reportrar utan gränser.


Fredrik Strage: Min idol Bret Easton Ellis har blivit tokhöger

Summary: Min gamla idol Bret Easton Ellis kommer inte att knuffa mig längre åt höger. Han har tappat all litterär finess i den nya essäboken ”White”. Ellis hävdar att yttrandefriheten är hotad bara han får kritik.

”Inte han också”, tänkte jag efter att ha fått veta att Bret Easton Ellis skrivit en bok om att politisk korrekthet hotar yttrandefriheten och att Donald Trump inte är så dum trots allt. Nu har fyra av mina idoler sällat sig till den så kallade tokhögern: popstjärnan Morrissey, rapparen Kanye West, producenten Alexander Bard och författaren Bret Easton Ellis. Jag skulle kunna lägga till journalisten Gavin McInnes (vars ”dos & don'ts”-texter i tidningen Vice var det roligaste jag läste under hela nollnolltalet) som numera är en ledande alternativhögerprofil i USA. Det är så många att jag nästan börjar frukta att det är mig det är fel på. ”White”, Bret Easton Ellis första essäsamling, kommer i alla fall inte att knuffa mig längre åt höger. Vissa av hans åsikter är lätta att hålla med om, exempelvis att den amerikanska identitetsvänstern blivit en lika konservativ kraft som forna tiders kristna höger, att företag lyssnar för mycket på nätets lynchmobbar eller att debattörer ibland utnyttjar minoritetsgrupper för att godhetssignalera (Ellis raljerar över ”the gay man as magical elf”). Inga av de problemen skulle dock lösas av att vi, som Bret Easton Ellis önskar, behandlade Donald Trump med större respekt. Han röstade inte själv på presidenten men tycker att reaktionerna på hans politik har varit ”hysteriska” och ”barnsliga”. Ellis skriver på flera ställen att vänsterliberaler borde växa upp och sluta vara överkänsliga ”snöflingor”. Sedan ägnar han sida efter sida åt att klaga på att folk sagt elaka saker om honom på Twitter. Han är förvånad över att han inte fick gå på hbtq-organisationen GLAAD:s gala eftersom han jämfört musikal-tv-serien ”Glee” med känslan av att ”trampa i en pöl med aids”. Likt otaliga högerdebattörer hävdar han att yttrandefriheten är hotad när han får kritik. För mig som älskat Bret Easton Ellis sedan jag läste ”Lustans lagar” för 30 år sedan är det mest deprimerande att han i ”White” slår fast att estetik är viktigare än politik, och samtidigt tappar all litterär finess. Även om det är intressant att läsa om stalkern som förföljde honom, och turerna kring den skandalösa klassikern ”American psycho”, lyckas han inte ge liv ens åt de självbiografiska delarna av ”White”. Han slarvar bort en anekdot om att knarka och diskutera etnisk representation med Jean-Michel Basquiat på en restaurangtoalett 1988. Och gör inte tillräckligt mycket av den potentiellt briljanta bihandlingen om sin 20 år yngre pojkvän, en socialistisk snöflinga som blir så deprimerad av Trumps presidentskap (och Brets twittrande) att han återfaller i opiatmissbruk. Jag hoppas att Generation X-författaren innerst inne inte menar vad han skriver, utan bara vill provocera sin samtid. Donald Trump var ju ”American psycho”-yuppien Patrick Batemans idol. Att Bret Eaton Ellis skulle finna försonande drag hos honom är lika absurt som att black power-kämpen Kanye West på allvar skulle tycka att ”slaveriet var ett val”, lika orimligt som att den antiauktoritäre Morrissey skulle sympatisera med fascister eller att könsöverskridaren Alexander Bard seriöst skulle tycka att feminisering av män är ett problem. (Ja, jag är bra på att ursäkta mina hjältar när de ballar ur.) Förhoppningsvis kommer inte sågningarna av ”White” att få Bret Easton Ellis att överge sin litterära karriär och bli tokhöger på heltid. Vi behöver fler författare som skriver politiskt inkorrekta verk och färre som gnäller över att man inte får vara politiskt inkorrekt. Läs mer: Svalast vinner enligt Bret Easton Ellis


Filmrecension: Grabbflabbiga ”Long shot” om kärlek, politik och ecstasy

Summary: ”Long shot” är vuxenversionen av en gammal high school-film där en arbetslös journalist blir ihop med en framgångsrik kvinnlig politiker. En halvt ironisk romantisk komedi som gör ett tappert försök av att vara en inverterad ”Pretty woman” men saknar tillräckligt många roliga infall för att fungera.

”Long shot” är ännu en i raden av Evan Goldbergs och Seth Rogens flabbkomedier. Deras gemensamma filmografi domineras av, tja, könshumor med hjärta. Filmerna är nästan utan undantag berättade från ett flåsigt grabbperspektiv, inklusive mycket höhöande om gräsrökande och andra substanser. Duons bästa film ”Supersugen” från 2007, med Jonah Hill och Michael Cera i huvudrollerna, fick dock ett slags uppföljare genom fjolårets minst lika charmoffensiva ”Blockers” som följde tre tjejers försök att bli av med oskulden. I Goldbergs och Rogens senaste samarbete handlar det återigen om en pojkfantasi, om än med fördröjd förlösning. ”Long shot” är vuxenversionen av en stereotyp high school-film där nörden trotsar oddsen och blir ihop med skolans snyggaste tjej. Det blir förvisso några skämskuddiga tillbakablickar till tonåren, men Seth Rogens rollfigur är närmare 40-strecket när han stöter ihop med sin gamla barnvakt och det äntligen börjar verka kärlek. Precis som i hans genombrottsfilm ”På smällen” är alltså premissen att den oborstade Rogen får till det med en kvinna som spelar i en annan division, inte bara utseendemässigt utan även i karriärväg. Hans rollfigur här är en stridbar men arbetslös journalist som gärna använder vulgärt språk. Charlize Theron spelar en amerikansk utrikesminister som hårdsatsar på att bli USA:s första kvinnliga president. Hon anlitar honom som talskrivare eftersom kampanjen behöver en roligare framtoning. Man kan förstås även beskriva ”Long shot” som en inverterad ”Pretty woman” – det är åtminstone en parallell som filmen uppmuntrar genom en scen med tryckardans till Roxettes ”It must have been love”. Han blir upplockad från gatorna i Brooklyn och måste lära sig storpolitikens uppförandekoder. Hon får ett tillfälle att betrakta sin beräknande karriärism utifrån och syna sina befläckade ideal. Visst är det förutsägbart så det förslår, men det stora problemet är att Dan Sterlings och Liz Hannahs manus inte rymmer tillräckligt många roligheter. Det känns som att varje galet upptåg går på repeat, från erektionshumorn till den tokroliga ecstasytrippen. ”Long shot” är inte bara en krock mellan människor från skilda världar utan också ett möte mellan filmstjärnor från olika galaxer. Här uppstår en dissonans när filmen inte bara försöker vara romantisk på halvt ironiskt vis. Seth Rogen tillhör tyvärr sin komikergenerations mer begränsade skådespelare. Han saknar till exempel Jonah Hills förmåga att gestalta sårbarhet, tafatthet eller blygsel. Bortsett från sitt bullrande skratt har Rogen bara två fungerande känslolägen: förundrad (uppspärrade ögon) och förbannad (ansträngd röst). Charlize Theron är proffsig som vanligt men hennes tårar känns som pärlor för hans blanka flin. Se mer: Tre mer lyckade flabbkomedier: ”Game night” (2018), ”Tag” (2018), ”Blockers” (2018). Läs fler filmrecensioner i DN


Trailern till ”Sonic”-filmen får internet att rasa

Summary: En trailer har släppts till spelfilmen med tv-spelsfiguren Sonic the hedgehog. Och reaktionerna är inte nådiga.

Den blå, hypersnabba igelkotten har varit en av tv-spelsgenrens mest kända frontfigurer sedan det första spelet ”Sonic the hedgehog” från 1991 och blev för Segas konsol vad Mario var för Nintendo. Men när den första trailern till spelfilmen om Sonic nu har släppts är reaktionerna allt annat än entusiastiska. I skrivande stund har trailern, som har 18 miljoner visningar, fått 400.000 ”tummen ned”-markeringar. Det är nästan dubbelt så många gjort ”tumme upp”. Framför allt är det karaktärens utseende som upprör. Kritiker skriver att man lyckats skapa en figur som både ser ut som en dålig datoranimering och en person i en ful dräkt på samma gång, och att mycket lite av filmversionens Sonic överensstämmer med hur han avbildas i spelet. Även det faktum att Sonic har tänder som påminner om en människas upprör många. Jim Carrey spelar Sonics ärkefiende Dr Robotnik och en av de mest gillade kommentarerna till trailern lyder ”Jag vill se Jim Carrey döda Sonic nu.” Filmen har premiär den 8 november. Läs även: Blå igelkott blir film


Ison & Fille: ”Sverige har blivit hårdare – därför har musiken också blivit hårdare”

Summary: De kom fram som de nya och unga när svensk hiphops första våg höll på att ebba ut. Nu är Ison och Fille själva veteraner. DN har träffat en duo som efter fem år på avbytarbänken är tillbaka.

Lunchrusningen i trafiken runt Vasateatern är galen. Felipe ”Fille” Leiva Wenger får köra flera varv för att hitta parkering. När han väl kliver in genom teaterns portar har han en colaburk i handen och kompisen och producenten Mack Beats keps på huvudet. Ison Glasgow är redan på plats. Från balkongen blickar de ner mot den tomma scenen. Där ska de stå om bara några dagar: – Jag hoppas att det blir en legendarisk kväll! Man vill att folk ska prata om spelningarna man gör en lång tid efteråt, att de berättar för sina barn i framtiden att ”vi såg Ison och Fille där, det var så fett”, säger Ison Glasgow om turnépremiären, som är speciell. De har förvisso spelat på Vasateatern i Stockholm en gång tidigare. 2017 gjorde de en jubileumskonsert just här, för att fira att det var 15 år sedan debutalbumet ”Vår sida av stan” släpptes. Men den här gången är det annorlunda. Nu är det riktigt länge sedan han och Fille mötte publiken med ny musik. Fem år har gått sedan senaste albumet, och livet är nytt: – Jag har fått två barn. Den äldsta är tre och ett halvt år, och den yngsta kom 2017, berättar Fille Leiva Wenger. – Det är ett nytt liv. Det är mycket! Det är fett kul. Och fett jobbigt. Men det är värt allt. Ison och Fille lärde känna varandra när de var tolv år och spelade i samma basketlag. De växte båda upp längs tunnelbanans röda linje, Ison i Bredäng och Fille i Vårberg. De lärde sig hiphop på ungdomsgården i Skärholmen och har sedan dess bara fortsatt göra nästan allt tillsammans. Att en av dem nu fått en annan, större familjesituation har påverkat samarbetet: – Fille har alltid varit cool, en av de coolaste personerna jag känner, säger Ison. – Men sedan han fått barn är det som om energin från barnen och familjen gjort honom ännu mer säker på sig själv. Vi träffas absolut inte lika ofta i dag. Men min uppfattning är att han uppskattar tiden som vi har tillsammans ännu mer. Det blir koncentrerat på ett annat sätt i dag. Vi kan ha två och en halv timme på oss att jobba och då försöker vi verkligen göra något tidlöst och classic och legendary! Han har alltid varit den mest fokuserade av oss två. Men nu är det som om han är ännu mer engagerad i sin grej. Fille håller med: – Man måste maximera sin tid på ett annat sätt nu. Man har sina timmar att jobba, sedan måste man gå och hämta på förskolan. Innan har vi inte haft ansvar på samma sätt. Det har inte funnits någon annan att ta hänsyn till riktigt. Har man haft idéer eller tankar har man kunnat skjuta på dem. Men nu vill man se till att det händer när man väl kan. Inte bara Filles familjeliv har satt upp nya ramar för duon. Efter att Ison 2014 tillsammans med journalisten Emil Arvidson gav ut självbiografin ”När jag inte hade nåt” har han lagt massor av tid på att resa runt och prata på skolor och bibliotek. I dag beskriver Fille den utdragna perioden ifrån det gemensamma projektet som på sätt och vis nödvändig: – Vi behövde tid ifrån allt. Efter att vi släppte vår förra platta turnerade vi, och sedan var vi med i ”Så mycket bättre” 2015. Vi har alltid varit sådana att vi behöver leva lite för att ha något att prata om i musiken. – Man behöver gå igenom saker, så man känner att man får innehåll, något att berätta, fyller Ison i. – Samtidigt vill man inte heller låta tiden passera totalt. Man vill vara en del av musikvärlden också. Det är absolut inte så att vi tänker att vi ska komma tillbaka och ”rädda något” eller så. Det går ju jättebra för väldigt många. Men nu kände vi båda två att vi suttit på avbytarbänken för länge. Den svenska hiphopscen som Ison och Fille nu återvänder till är en annan jämfört med den som de debuterade i. När de slog igenom med låten ”När vi glider” 2001 hade de stora skivbolagen precis börjat krisa. Där fanns inga pengar i branschen, och hiphopens status var efter det sena 1990-talets hajp låg. Den unga duon drömde om att bli som The Latin Kings, Petter eller Ken. Men de stora publika framgångarna dröjde. Mer än 15 år senare är de själva veteraner och ser rappare från en ny generation få sina genombrott, med helt andra förutsättningar: – Om vi hade kommit fram i dag så som klimatet är nu och varit samma Ison och Fille, det hade inte funkat, säger Fille, och Ison börjar skratta. – Du är så ärlig, jag gillar det! – Ja men vi gjorde ju låtar om att inte ha pengar och att åka i en rutten bil! Nu handlar allt om att ha pengarna och den feta bilen. Vi var en kontrast till det som vi hörde från USA på den tiden. Men nu är Sverige hårdare, så musiken som kommer fram härifrån har blivit hårdare också. De områdena som vi kommer ifrån, det var tufft där när vi växte upp också. Men nu dör folk. Folk blir skjutna. Det är verklighet. Och hiphopen speglar den tiden vi lever i. Att folk pratar på det här tuffare sättet i dag beror på att det ser ut så på de platserna de växer upp. Fille nämner en rad nya artister som han gillar i den här generationen som kommer efter honom och Ison. Z.E, Ant Wan, Jireel, Lamix Blizzy, Cherrie och Imenella. De två senare finns med som gäster när Ison och Fille i slutet av månaden släpper sitt sjätte album. ”Vackra liv” har precis som allt de gjort tidigare det som Ison beskriver som ”den där yin-och-yang-känslan”. Där finns deras patenterade glimt i ögat, känslan för humor som alltid skilt ut dem från mängden. Men också en allvarlig ton. Att de båda fyller 40 nästa år är säkert inte oviktigt i sammanhanget. – Förut, på vår första och andra skiva pratades det så klart om pengar och att festa och leva det livet, säger Ison. – Men om man kollar på den här skivan, vår första singel heter ”Pengar”. Vi är säkert också en del av det, alla är en del av det. Men ofta tycker jag att det finns en stämning där man glorifierar pengar. Nu när vi är äldre ville vi hitta ett sätt att prata om pengar som handlar om problemen som kommer med pengarna. Hur man måste jaga, hur det förstör ens inre. Samtidigt vill vi så klart att folk ska lyssna på vår musik. Det får inte bara vara ”Message! Message!”. Utan folk ska också kunna relatera. Så jag skulle säga att sättet vi väljer att prata om saker på, sättet vi närmar oss ämnena, där kommer folk att märka att vi är äldre. På ett positivt sätt. Ison säger att han tycker att det är precis lika viktigt att någon som är i hans ålder ska kunna gilla skivan som att den som är yngre och aldrig hört Ison och Fille förut ska kunna fastna för den. Tillsammans med Mack Beats har de letat efter ett sound som ska kännas ”nu”. Samtidigt som texterna tar upp tidlösa ämnen. Skivan heter ju ”Vackra liv”, säger Fille, och sammanfattar med bara ett par meningar vilken plats han och Ison befinner sig på just nu, våren 2019: – Det handlar om att se det fina man har. Vår resa ihop, där vi började, vad vi har lyckats åstadkomma, de människorna vi har runt oss som vi uppskattar, barnen. Livet som vi eftersträvar att leva. Ison och Fille Ison Glasgow föddes 1980 i Queens i New York och kom till Sverige 1986. Felipe Leiva Wenger kom till Sverige 1985 från Chile där han är född 1980. 2001 släppte de sin första singel ”När vi glider”. Debutalbumet ”Vår sida av stan” kom året därpå. Under de mer än 15 år som har gått har de vunnit P3 Guld två gånger och nominerats till Grammis åtta. Vid sidan av det gemensamma projektet har Ison bland annat synts i TV4:s ”X Factor”, programlett radio, Sommarpratat och gett ut en bok. Fille har släppt musik tillsammans med sin bror Pablo ”Sabo” Leiva Wenger under namnet Grillat och Grändy. Han har även parallellt en karriär som komiker med karaktären Lilla Al-Fadji, som gjort både tv och radio. Nya albumet ”Vackra liv” släpps den 24 maj. Turnépremiären äger rum på Vasateatern den 3 maj. Filles bästa rader på ”Vackra liv”, enligt Ison: ”Jag är ju Fille-fan, så det är svårt att välja. Men Filles första rader på ”Ny dag” är något av det kaxigaste jag någonsin hört: ”Ingenting blir som man tänkt sig, så man tänker ingenting speciellt.” Isons bästa rader på ”Vackra liv”, enligt Fille: Han säger så mycket bra grejer. Men jag gillar också en rad han lägger på samma låt, där han säger ”Alla vi har prickar, 101 dalmatiner.” Den säger så mycket, att vi alla har våra brister, ingen är felfri.


Nytt besked: Pussy Riot-medlemmar får asyl

Summary: Pussy Riot-medlemmarna Luisine Djanyan och Aleksej Knedljakovskij beviljas asyl i Sverige, efter att tidigare ha fått avslag. – Jag är glad för att mina barn kommer att få växa upp i trygghet, säger Luisine Djanyan till SVT Kulturnyheterna.

Luisine Djanyan och Aleksej Knedljakovskij, medlemmar i det regimkritiska ryska punkbandet Pussy Riot, sökte tillsammans med sina två barn asyl i Sverige 2017. De menade att det fanns en ökande hotbild mot dem i hemlandet Ryssland och uppgav att de bland annat hade blivit mordhotade. – Säkerhetsstyrkorna har trakasserat oss och sagt att vi ska tänka på barnen. ”Vad händer med dem när vi fängslar er? För det kommer vi att göra förr eller senare”. Det är hemskt när de inte bara hotar dig, utan också dina barn, säger Luisine Djanyan till SVT. Men Migrationsverket bedömde inte situationen som tillräckligt allvarlig och i december 2018 fick paret avslag på sin asylansökan. – Beslutet överklagades dock och artisterna har nu fått rätt i Migrationsdomstolen. Det innebär att de från och med tisdagen får skydd i Sverige, skriver SVT Kulturnyheterna. Pussy Riot har uppmärksammats världen över för sin ”protest-konst”, sedan flera medlemmar dömdes till fängelse 2012 efter ett regimkritiskt performance i Frälsarkatedralen i Moskva. Läs mer: Svenska Pen i öppet brev: Pussy Riot-medlemmar bör få politisk asyl Pussy Riot-medlemmar nekas asyl i Sverige


Netflix gör serie om thailändska pojkarna i grottan

Summary: Dramat med de instängda pojkarna i en grotta i Thailand förra sommaren blir Netflixserie. Det är en av flera filmatiseringar som är på gång.

Tolv pojkar och deras fotbollstränare höll en hel värld på helspänn under sommaren 2018. Medan vattnet steg satt de instängda i två veckor i en grotta i norra Thailand. Nu är det klart att dramat också ska bli ett drama för all världens tv-tittare. Netflix har beslutat att göra en miniserie efter att ha köpt rättigheterna till ett manus som utvecklats av ett thailändskt bolag, skriver Variety. – Ett tragiskt drama förvandlades till en vacker och inspirerande historia om människor som räddar andra människor. Det visade inte bara människans möjlighet att klara av de värsta omständigheter utan även att vi är starkare när vi arbetar tillsammans, säger Jon M Chu, regissören till ”Crazy rich asians”, som blir producent och en av regissörerna till serien till Variety. Detta är långt ifrån den enda filmatiseringen av grottdramat som är på gång. Filmen ”The cave” är redan klar, amerikanska filmbolaget Universal har köpt rättigheterna till den vuxne tränaren Ekkapol Chantawongs historia och åtminstone en dokumentär är under produktion.


Lindsey Fitzharris: ”Operationer på 1800-talet var som långsamma avrättningar”

Summary: Medicinhistorikern Lindsey Fitzharris räds inte detaljer när hon berättar om fasorna som patienter i 1800-talets England utsattes för – operationer utan bedövning och en hög risk för blodförgiftning. Men en man förändrade allt. – Joseph Lister är den största hjälte du aldrig har hört talas om, säger hon.

Variga bölder, sprutande blod och en ruttnande penis. Att lyssna på medicinhistorikern och författaren Lindsey Fitzharris berätta om hur det var i operationssalarna i Storbritannien under 1800-talet är inget för de känsliga. Hittills har fyra män svimmat under hennes föreläsningar. – Men jag tror inte att det nödvändigtvis beror på allt blod, utan för att de är rädda att det kommer att vara så mycket äckel att de undviker att äta innan. Och så kraschar deras blodsocker, säger Lindsey Fitzharris. Lindsey Fitzharris Är född i USA, men bor i Storbritannien. Hon är fil doktor i medicinhistoria vid Oxford University. 2017 publicerades hennes debutbok ”The butchering art” som nu ges ut i Sverige med titeln ”Konsten att skära i kroppar”. Hon ligger bakom Youtubeserien ”Under the knife”. Men syftet är inte att vältra sig i makabra detaljer, utan snarare om att förklara just hur utsatta patienterna var. Hon nämner Robert Penman, som under åtta år hade en tumör växande i ansiktet. Till slut var han tvungen att få den borttagen, annars skulle han dö. – Det var en enorm tumör. Folk brukar fråga mig varför han lät det gå så långt. Men man måste komma ihåg att på den tiden var det inte säkert att du skulle överleva om du var tvungen att behandlas på sjukhus, säger hon. Det fanns ingen bedövning, så Robert Penman satt fastspänd i en stol i 24 minuter medan kirurgen bit för bit karvade bort tumören ur hans käke. Penman hade tur. Han klarade sig inte bara igenom detta, utan slapp också de efterföljande infektioner och blodförgiftning som var så vanliga på den tiden. Ingen visste nämligen vad bakterier var och hygienen var i stort sett obefintlig i operationssalarna. – Kirurgerna tvättade inte sina händer mellan patienter och inte heller sina instrument. På den här tiden var operationer nästan som långsamma avrättningar. Även om du överlevde smärtan under operationen, kunde du dö av sepsis efteråt, säger Lindsey Fitzharris. Den som förändrade kirurgin för all framtid hette Joseph Lister. Han applicerade Louis Pasteurs teori om bakteriers roll vid smittoöverföring på medicinsk praxis och utvecklade antiseptiska lösningar av karbolsyra för att behandla operationssår. På så sätt minskade dödligheten kraftigt. – Ändå är han nästan bortglömd hos allmänheten i dag. Förutom munsköljmärket Listerine. Men det uppfann han inte, det bara namngavs efter honom. Jag brukar gilla att nämna att Listerine ursprungligen användes för att behandla gonorré. En vacker dag kommer nog företaget att be mig sluta berätta det här, säger Lindsey Fitzharris och skrattar. Det finns flera akademiska verk om Joseph Lister. Han blev nämligen känd under sin livstid, men det tog tid innan hans teorier och metoder accepterades. – Det var svårt för de äldre kirurgerna att acceptera att de oavsiktligt hade dödat sina patienter, när de försökte rädda liv. Slutligen lyckades han på grund av att han övertalade de yngre kirurgerna. Joseph Listers antiseptiska lösningar har inte bara räddat tusentals människors liv, utan faktiskt också Lindsey Fitzharris eget. För ett antal år sedan såg det ganska dystert ut. Hennes numera exman begärde plötsligt skilsmässa och på grund av det riskerade hon utvisning från Storbritannien. – Jag hade dessutom inget jobb och inga pengar. Så jag satte mig ned och skrev synopsis till en bok om Joseph Lister. Dagen efter jag skrev ett miljonkontrakt för boken i USA fick jag besked om att jag fick permanent uppehållstillstånd. Boken om Joseph Lister räddade faktiskt mig från ett fruktansvärt läge i livet. Hon har sedan dess gift om sig och boken har blivit en storsäljare. Nu kommer boken ”Konsten att skära i kroppar” på svenska. Det höll först på att bli en bok om den brittiske kirurgen Robert Liston. – Han var den snabbaste kirurgen i West End och kunde hålla fast dig med sin vänsterarm samtidigt som han amputerade ditt ben på under trettio sekunder. Men jag ville berätta en historia om ett paradigmskifte och det är vad Lister åstadkommer, säger hon. Robert Liston är också känd, eller ökänd beroende på hur man ser det, för den enda operationen med 300 procents dödlighet. Han var så snabb att han råkade kapa tre fingrar på sin assistent och snitta en åskådare i publiken. Åskådaren ska ha dött av skräck och både patienten och assistenten senare av kallbrand. Spektakulärt, men är det sant? – Det skulle kunna vara det. Jag var med i en podd, och programledaren kunde inte tro att någon kunde dö av skräck. Men det kunde vara en hjärtinfarkt eller en stroke eller liknande. Det är svårt att veta, men de flesta patientfallen i boken är väl dokumenterade, säger hon. Boken är full av sådana fall. Det finns dock inga bilder i den. I stället får läsaren förlita sig på Lindsey Fitzharris beskrivningar. Hon älskar en bra berättelse och kallar sig för berättare först, sedan historiker. Den som vill se bilder kan i stället kolla in hennes Instagramkonto. – När jag berättar att människor under den viktorianska perioden brukade köpa biljetter för att titta på operationer så brukar många tycka att de var så morbida på den tiden. Men jag har 200.000 följare på Instagram, så vi är minst lika morbida på 2000-talet. Även om det är hälsosamt att vara nyfiken hoppas jag att de lär sig något och inte bara tittar på bilderna. Och blir påminda om att nu är den bästa tiden att leva. Där har medicinhistoria en fördel mot annan historia, tror Lindsey Fitzharris. Eftersom alla vet hur det är att vara sjuk blir det lätt att leva sig in i hur det kunde vara att ha tandvärk eller behöva opereras på 1800-talet. – Även om de här historierna handlar om läkarna och professorerna och Lister, som slutligen räddar världen, så handlar det också om patienterna. Om tolv år gamla Henry Pace som måste amputera sitt ben och som är så pass vaken att han räknar sex drag med sågen. Vi känner för det barnet och det lidande han tvingades gå igenom, säger hon. Även i sin nästa bok vill hon kombinera människoöden med medicinhistoria. Boken kommer att handla om Harold Gillies, den moderna plastikkirurgins fader. – Det är en storslagen historia som utspelar sig på första världskrigets slagfält. Många unga män fick sina ansikten bortsprängda och Harold Gillies försökte återskapa dem. Det här var en tid då den som hade blivit av med ett ben var en krigshjälte, men den som hade blivit av med delar av ansiktet var ett monster. Gillies gav dem tillbaka sin mänsklighet. Men boken är inte skriven än. Hon åker fortfarande runt om föreläser om sin första bok och Joseph Lister. Dessutom försöker hon få en film gjord om honom och har varit på möten i Hollywood. Några har erbjudit sig att köpa rättigheterna, men hon vill vara mer delaktig eftersom boken har betytt så mycket för henne. – Jag brukar skämta om att jag är ute på ett jordenrunt-uppdrag för att namnet Joseph Lister ska bli lika känt som Charles Darwin eller Isaac Newton. Han är den största hjälten du aldrig har hört talas om, jag är lyckligt lottad som får berätta hans historia, säger Lindsey Fitzharris.


Leonidas Aretakis: Biblioteken är demokratins bultande hjärta

Summary: Den blågröna majoriteten i Stockholm ska skära ned på Stadsbiblioteket. De borde påminnas om hjärnan bakom våra moderna bibliotek var en konservativ kvinna: Valfrid Palmgren. Varför ge sig på folkbildningen?

Bibliotek är det vackraste uttrycket för sann demokrati som tänkas kan. Orden är pedagogen Valfrid Palmgrens, hjärnan och hjärtat bakom vårt moderna biblioteksväsende. Tanken utvecklas i hennes förslag till bibliotekspolitik från 1911. Där skriver hon om hur barnens fantasi kan stimuleras av bilderböcker, och hur biblioteken är en skola som de vuxna aldrig växer ifrån. Men utöver att vara en samlingsplats för människor i alla åldrar är de ett ”sammanhållande band mellan alla ett samhälles invånare”. Man tror nästan att hon syftar på 2019, när hon beskriver samhällets splittring mellan olika religiösa och politiska trosuppfattningar. Men på biblioteken kan blodsfiender bläddra vid varandras sida, ta del av varandras idéer, och bli likar i upplevelsen av en god bok. Hur stort är inte behovet för sådana platser i dag? Glädjande då att Stockholms bibliotek förra året slog rekord med 11 miljoner besök. Mest ökar ytterstadsdelar, som Fruängen och Hässelby gård, och dessutom lånade vi fler böcker. Läs mer: Oro på Stockholms bibliotek: ”Historiskt kraftiga besparingar” När siffrorna offentliggjordes sa kulturborgarrådet Jonas Naddebo (C) att han ”ser fram emot att utveckla verksamheten ytterligare”. Vilket väl är ungefär vad Judas hade sagt till Jesus om Olivberget legat vid Stureplan. För nu har det blågröna styret drivit igenom nedskärningar som tvingar Stadsbiblioteket att skära ned 40 tjänster, och mer är att vänta kommande år. En oförsvarbar förlust av kompetens som bibliotekarier i flera upprop tydliggjort kommer att göra stor skada. Så ser den ut, den liberalkonservativa dubbelstöten: först plockar de konservativa fram skärbrädan genom att baktala biblioteken i diverse överdrivna stökdebatter, och sedan kommer nyliberalerna för att köra slaktkniven rätt in i demokratins bultande hjärta. Överord? Knappast. Platserna blir allt färre där vi inte främst är kunder utan medborgare. Där det inte spelar någon roll om man är rik eller fattig, där man kan sitta i timmar och läsa utan att behöva köpa något, och där utgångarna är fullproppade med affischer om kostnadsfria föreläsningar snarare än godislådor. (Ja, ”apoteken”, jag tittar på er.) Valfrid Palmgren var konservativ, men ansåg frågan om biblioteken så självklar att hon sträckte över en hand till arbetarpartiet: ”Om någonsin alla ett samhälles medlemmar, oberoende af samhällsställning och andra intressen, kunna samlas om någon institution, så borde detta vara om biblioteket.” Därför kanske vi ska vara tacksamma. Biblioteken är oerhört populära. När högern nu över hela landet ger sig på folkbildningen och det fria kulturlivet börjar dess fanatism bli uppenbar. För vem fan kan väl vara emot bildade medborgare? Den 12 maj hålls en demonstration framför Kulturhuset på Sergels torg för att rädda biblioteken. Slaget om demokratin kan börja.


Skivrecension: Josefin Öhrn + The Liberation använder ytterligheterna

Summary: Efter tre års dvala återvänder Josefin Öhrn + The Liberation i ny skrud. Bitvis en spretig sådan. Men ”Sacred dreams” innehåller också ett gäng omedelbara melodier.

En flytt till London, ett nytt The Liberation av brittiska musiker och en skiva som körts i en musikalisk mixer fylld av uppskruvad dansmusik, svepande psykrock och retromelodier. När Josefin Öhrn återvänder med sin första fullängdare på tre år är scenografin ny, influenserna bitvis desamma men resultatet spretigare än någonsin. ”Sacred dreams” är en ytterligheternas skiva, som inleds med en rad skarpa, elektroniska och syrefattiga ljudmattor som saknar den rymd och lätthet som hon tidigare förknippats med. Med ”Hey little boy”, en tonsatt The Velvet Underground-hyllning i motljus och ett förhållandevis insiktsfullt porträtt av en misantrop, gör de organiska elementen comeback. Skivans andra hälft innehåller fler omedelbara melodier, mer luft och några riktigt fina spår där Öhrns sång ges utrymme. Bästa spår: ”Let it come”, ”Whatever you want” Läs fler recensioner av Alexandra Sundqvist, till exempel om att The Tallest Man on Earth gör lågmäld återkomst.


”Mats Malm är precis vad Akademien behöver just nu”

Summary: Litteraturprofessorn Anders Cullhed tycker att Mats Malm är ett bra val som ny ständig sekreterare i Svenska Akademien. – Han är ingen temperamentsfull stjärna utan en lugn och samlad kraft. Det är precis vad Svenska Akademien behöver just nu.

Anders Cullhed är professor emeritus i litteraturvetenskap och har känt Mats Malm sedan 1996. – Det är en gammal kompis och min spontana reaktion är förstås att det är ett mycket bra val. Det är värdefullt att en person som har så god kunskap om vårt litterära kulturarv sitter på en sådan viktig post, säger Anders Cullhed till DN. Läs mer: Mats Malm blir ny ständig sekreterare i Svenska Akademien Litteraturvetaren Mats Malm valdes in som ledamot i Akademien i oktober 2018. Cullhed har även följt Malms arbete som föreståndare för Litteraturbanken, ett projekt som tillgängliggör svensk litteratur på nätet. – Han är ingen temperamentsfull stjärna utan en lugn och samlad kraft. Det är precis vad Svenska Akademien behöver just nu. Vilken blir hans största utmaning som ständig sekreterare? – För det första blir det att hålla ihop institutionen, som har dragit åt väldigt olika håll. Han är den som har kompetensen och förutsättningarna att göra det. Det är också en fördel att vara ny på stolen med tanke på allt som har hänt, säger Anders Cullhed. Kulturjournalisten Ulrika Knutson säger i en kommentar till TT att Malm är ett väntat men utmärkt val. – Akademien har säkert siktat in sig på honom från början. Jag kan inte se något som talar emot Mats Malm som ständig sekreterare. Jag känner honom inte personligen, men vet att han är en duglig person och att Akademien med honom får en utåtriktad och folkbildningsinriktad kraft som kan driva det nödvändiga förnyelsearbetet, säger hon. Kritikern Ulrika Milles menar att det var ganska givet att Malm skulle bli ständig sekreterare, eftersom den andra kandidaten Tomas Riad tidigare anklagats för jäv i ett språkprojekt som delfinansierades av institutionen. – Men nu är vi tillbaka i den gamla traditionen av manliga sekreterare, vilket är lite deppigt. Och lite deppigt att det faktiskt var tvunget att bli så. De var tvungna att välja så här, det fanns inget annat sätt att göra det på, säger Ulrika Milles till TT. Läs mer: Mats Malm blir slutet på kändiskulten i Akademien


Konsertrecension: Distinkt attack och svällande svärta med Alexander Gavrylyuk på pianopallen

Summary: Ett både häftigt och välkomponerat orkesterverk på runt 20 minuter med såväl kraftig sjögång av virvlande stråkmotiv som förtrollat träblåslugn. En riktigt maffig båtresa trots att skrovet, i just det här något otäta framförandet, tog in en del vatten under den stormiga starten, skriver DN:s kritiker Johanna Paulsson om Anna Clynes ”Night ferry” som framfördes på Konserthuset.

Senast Witold Lutoslawskis ”Konsert för orkester” klingade i Stockholms konserthus var i mitten av nittiotalet. Så nog kunde man betrakta torsdagens framförande som en raritet trots att den polske 1900-talstonsättarens musik i största allmänhet lämpar sig bättre än det mesta för att länka samman nuet med dået rent estetiskt. Den brittiske dirigenten Edward Gardner har spelat in i stort sett rubbet av orkestermusiken på skiva och Lutoslawskis fenomenala femtiotalsverk blev föga förvånande kvällens höjdpunkt. Det är en sorts ensamma tillsammans-musik som börjar med en manande puls i pukorna och rasslar i väg i alla möjliga riktningar utan att någonsin förlora fokus. Här förenas rytmiskt riffande och finurligt skruvade folkmelodier med hela orkestern i solistrollen. Men man kan också tala om ett vågspel mellan det turbulenta och finstämda. Kvaliteter som blev en ypperlig pendang till Anna Clynes inledande ”Night ferry” från 2012. Det är ett både häftigt och välkomponerat orkesterverk på runt 20 minuter med såväl kraftig sjögång av virvlande stråkmotiv som förtrollat träblåslugn. En riktigt maffig båtresa trots att skrovet, i just det här något otäta framförandet, tog in en del vatten under den stormiga starten. Även Lutoslawski skrev för övrigt variationer på ett tema av violinvirtuosen Paganini. Men det var förstås Rachmaninovs romantiska rapsodier som serverades med Alexander Gavrylyuk på pianopallen före paus. Han har ett säreget sätt att närma sig musiken, ena stunden känslomässigt glupskt och i nästa ögonblick – i positiv bemärkelse – tillbakalutad som en barpianist. Tillsammans med Gardner och Kungliga Filharmonikerna klämde han fram både distinkt attack och svällande svärta. Det blev ett på gränsen till utstuderat, men ändå uppfriskande äventyr genom verkets demoniskt drillade dubbelnatur. Att Rachmaninovs musik sällan snålar med sentimentalitet blev minst lika tydligt i Gavrylyuks extranummer – ”Vocalise” i Zoltán Kocsis arrangemang för solopiano.


Mats Malm blir ny ständig sekreterare i Svenska Akademien

Summary: Bara månader efter inträdet har litteraturvetaren Mats Malm valts till ständig sekreterare i Svenska Akademien. – Han är lugn, sansad och har en fast riktning i sitt arbete som är tilltalande, säger Anders Olsson till DN.

Mats Malm, som är professor vid Göteborgs universitet, tog sitt inträde i Svenska Akademien den 20 december 2018. Bara fyra månader senare har han nu blivit vald till ny ständig sekreterare, institutionens högsta post. – Jag är mycket glad över förtroendet och ser fram emot att ta mig an det hedersamma uppdraget som Svenska Akademiens ständige sekreterare, säger Mats Malm i ett pressmeddelande. – Jag kommer att tillsammans med Akademiens ledamöter och medarbetare fortsätta det viktiga förändringsarbete som Akademien har påbörjat. Sekreteraren är Svenska Akademiens verkställande ledamot och samtidigt dess talesperson utåt. Den som innehar jobbet uppbär också en heltidslön, som i nuläget ligger på drygt 100.000 kronor i månaden. DN var på fredagens morgon, innan valet av ny sekreterare offentliggjorts, i kontakt med Mats Malm. Han ville då varken kommentera frågan om vem som skulle bli ny sekreterare eller om han var intresserad av jobbet. – Jag kommer att ägna den närmaste månaden åt att sätta mig in i uppdraget, och kan säga mer när jag börjar på arbetet i juni, skriver Mats Malm senare under dagen i ett mejl till DN. Mats Malm säger också till TT att hans ordinarie arbete troligen inte kommer att gå att kombinera med uppgiften som ständig sekreterare. – Jag räknar med att lämna de saker jag gör i Göteborg på universitetet. Det är utgångspunkten. Litteraturbanken får vi se, den ligger mig väldigt varmt om hjärtat, men vi ser över alla delar av verksamheten här för att hitta den bästa lösningen, säger Mats Malm till TT. Han tillträder som ständig sekreterare den 1 juni, i samband med att den nuvarande ständige sekreteraren Anders Olsson lämnar posten. Olsson kommenterar på fredagen valet av sin efterträdare och säger sig ha höga tankar om Mats Malm. – Han är väldigt kompetent person, som varit föreståndare för Litteraturbanken under lång tid och professor i litteraturvetenskap. Han har väldigt gedigen erfarenhet när det gäller administration. Det är en fördel. Och är van att uppträda offentligt. Han är lugn, sansad och har en fast riktning i sitt arbete som är tilltalande, säger Anders Olsson till DN. Är det inte en nackdel att Mats Malm endast har fyra månaders erfarenhet av arbetet i Akademien? – Det kan man tycka. Men han har som sagt visat sig enormt receptiv här, och det är roligt att han visar sig så intresserad av att ta det här jobbet. Vi kommer att stötta honom på alla sätt vi kan, och vi diskuterar ganska ingående vad man kan göra för att underlätta bördan för sekreteraren som är väldigt tung just nu. Hur viktigt är det att Mats Malm inte varit en del av Akademien när institutionen befunnit sig i kraftig turbulens? – Det är nog bra. Det kommer att underlätta hans arbete betydligt att han inte har den bördan att bära på. Bara tre nuvarande ledamöter i Akademien är under 70 år, och har därmed kunnat vara aktuella för posten som ständig sekreterare. Juristen Eric M Runesson har tidigare meddelat att han inte är intresserad av uppdraget, och i slutändan stod därför diskussionerna mellan språkforskaren Tomas Riad och Mats Malm. Vad röstsiffrorna blev under torsdagens sammankomst, då beslutet togs, har Akademien inte velat kommentera. Mats Malm Mats Malm är 54 år, och professor i litteraturvetenskap vid Göteborgs universitet. Han har ägnat sig åt utveckling av nya forskningsmetoder kring stora textbaser och är föreståndare för Litteraturbanken, som arbetar med digitalisering av svensk litteratur. Litteraturbanken sponsras till stor del av Svenska Akademien, och den nuvarande ständige sekreterare Anders Olsson är suppleant i projektets styrelse. Mats Malm har startat Centrum för digital humaniora vid Göteborgs universitet och föreningen Digital humaniora i Norden. Malm valdes in som ny ledamot i Akademien under hösten 2018, och tog sitt inträde den 20 december. Den 1 juni 2019 tar han över jobbet som ständig sekreterare.


Dawit Isaaks redaktör: ”Jag tolkar Sveriges agerande som likgiltighet och försummelse”

Summary: Journalisten Dawit Isaak har snart suttit fängslad i Eritrea utan rättegång i 18 år. Nu är Dawit Isaaks chefredaktör Aaron Berhane för första gången på besök i Sverige. Han kräver att den svenska regeringen gör mer för sin fängslade medborgare. – Efter snart 18 år utan framgång borde man pröva något annat än tyst diplomati, säger Aaron Berhane.

På bordet framför oss vecklar Aaron Berhane ut eritreansk presshistoria i tabloidformat. Den femte juni 2001 publicerade Setit ett öppet brev med krav på demokratiska reformer i Eritrea, bland annat undertecknat av flera högt uppsatta tjänstemän. Berhane pekar ut fotografier på respekterade figurer i landet på tidningssidorna. – Brevet fick ett enormt genomslag och många hoppades att det skulle bli en vändpunkt för Eritrea. Nu har det gått 18 år och vi väntar fortfarande på politisk förändring, säger Aaron Berhane. Den exileritreanske publicisten är på besök i Sverige för första gången och tar emot i Reportrar utan gränsers lokaler i Stockholm. Aaron Berhane är en av grundarna till Setit, en nyhetstidning på tigrinja som publicerade sin första utgåva hösten 1997. Innan året var över hade han värvat den profilerade svensk-eritreanske journalisten Dawit Isaak till sidorna. – Jag hade hört hans inslag på radion och vi behövde kunniga journalister till tidningen. Min vän som kände Dawit sedan tidigare tog kontakt med honom och på den vägen var det, säger Aaron Berhane. Åren efter självständigheten på 1990-talet tillhörde Aaron Berhane en skara idealister som ville utnyttja den nyvunna pressfriheten för att granska makten. Tidigare hade han skickat artiklar till regimtrogna medier, men de var aldrig intresserade av att publicera kritisk journalistik. – Jag var ung och ambitiös och började drömma tillsammans med två av mina vänner. Vi ville inte att vårt land skulle begå samma misstag som många andra afrikanska länder. Eftersom ingen lyssnade på oss började vi undersöka möjligheterna att starta vår egen tidning, berättar Aaron Berhane. Resultatet av deras research var avskräckande. Dels var hälften av landets befolkning analfabeter och det saknades en tidningsläsande tradition. Dels ägde staten landets enda tryckeri. Men Berhane och hans vänner försökte ändå – och det fanns uppenbarligen ett läsarintresse för deras idealism. Upplagan och utgivningstakten ökade snabbt och snart blev Setit Eritreas största tidning. Vännerna fick sällskap på redaktionen av ett tiotal medarbetare. Aaron Berhane fick viss hjälp med finansieringen av sin pappa, som egentligen inte ville uppmuntra projektet. – Han var inte övertygad om att affärsidén skulle fungera, men framför allt var han orolig för att regeringen inte var redo för granskning, säger Aaron Berhane. Hans pappa fick både fel och rätt. Setit blev en succé, men priset för redaktionens ansvarsutkrävande tilltal blev högt. Drygt tre månader efter att det öppna brevet hade publicerats i Setit stängde regimen ner landets samtliga oberoende tidningar. Attacken mot medierna kom som en chock. – Tidigare hade myndigheterna bara försökt skrämma oss genom att vi blev inkallade på förhör. Polisen kunde fråga ut oss om våra källor och ifrågasätta våra avsikter, men de vågade inte gripa oss av rädsla för internationell kritik, säger Aaron Berhane. I samband med stängningen började rykten spridas om att medierna var etiopiska kollaboratörer och några dagar senare genomfördes massgripanden av journalister och oppositionella. Bland dem fanns Dawit Isaak, som i höst har varit fängslad i 18 år utan rättegång. – Vi diskuterade stängningen intensivt och gick ihop flera publicister i ett gemensamt brev för att protestera mot regimens anklagelser. Samtidigt tror jag att Dawit personligen kände sig ganska trygg i egenskap av svensk medborgare, säger Aaron Berhane. Dawit Isaaks öde är fortfarande okänt, men flera av Aaron Berhanes kollegor har dött i fängelse. Själv lyckades han gå under jorden och gömma sig i huvudstaden Asmara under hundra dagar innan en smugglare kunde hjälpa honom att fly landet. År 2002 fick han asyl i Kanada och bor i dag i Toronto där han arbetar som universitetslärare och driver nyhetssajten Meftih för exileritreaner. På Reportrar utan gränsers rankning över pressfriheten i världen hamnar Eritrea på plats 178 av 180. När jag ber Aaron Berhane om en prognos för den demokratiska utvecklingen i landet efter sommarens fredsavtal med Etiopien skakar han på huvudet. Han vill vara en optimist, men ser inga tecken på töväderspolitik. – När avtalet presenterades var jag hoppfull precis som många andra eritreaner. Tyvärr har inte förhoppningarna infriats, säger Aaron Berhane. Efter det positiva beskedet har ingenting hänt i Eritrea, trots att konflikten med grannlandet var en förevändning för att tysta den fria pressen i landet. Regimen fortsätter att gripa oppositionella och den enda förändringen är att FN har lyft sanktionerna mot Eritrea – en framgång för presidenten Isaias Afewerki som styrt landet sedan 1993, menar Aaron Berhane. – Det är förstås väldigt frustrerande men jag tror inte att presidenten kommer att släppa några samvetsfångar utan påtryckningar, säger Aaron Berhane. Sedan Dawit Isaak och hans kollegor fängslades 2001 har deras fall uppmärksammats av både svenska och internationella medier. Den tysta diplomatin ger däremot Aaron Berhane inte mycket för. Resultatet talar för sig självt, konstaterar han. – Jag kräver att den svenska regeringen gör någonting aktivt för Dawit Isaak. Han har suttit fängslad i 18 år och Sverige använder fortfarande tyst diplomati. Jag förstår inte vad det innebär. Efter snart 18 år utan framgång borde man pröva något annat än tyst diplomati, säger Aaron Berhane. Vad skulle man kunna göra? – Jag har lämnat in ett brev till Sveriges utrikesminister med flera förslag. Stäng den eritreanska ambassaden Stockholm till att börja med. Inför ett inreseförbud för eritreanska representanter. Det eritreanska styret respekterar uppenbarligen inte Sverige och Sverige har ingenting att förlora, säger Aaron Berhane. Han pratar om hur eritreaner i Sverige tvingas betala en tvåprocentig exilskatt till diktaturen, vilket länge har uppmärksammats i media. På grund av dylika påtryckningar mot exileritreaner i Kanada kastades den eritreanska ambassadören ut ur landet 2013 påpekar han och menar att Sverige borde agera på samma kraftfulla sätt. – Jag kan tyvärr inte tolka Sveriges agerande på något annat sätt än som likgiltighet eller försummelse. Det är sorgligt eftersom Dawit Isaak alltid framhöll Sverige som ett föredöme när det kommer till att stå upp för mänskliga rättigheter, säger Aaron Berhane. Aaron Berhane och Dawit Isaak Aaron Berhane var den svensk-eritreanska journalisten Dawit Isaaks chefredaktör på Setit, som var den störta tidningen i Eritrea när regimen förbjöd den fria pressen i landet hösten 2001. Sedan dess har Dawit Isaak och många andra journalister suttit fängslade utan rättegång. Själv lyckades Aaron Berhane fly landet och fick senare asyl i Kanada. Aaron Berhane är inbjuden till Sverige av organisationen Reportrar utan gränser, som länge har engagerat sig för den svensk-eritreanske journalisten Dawit Isaak. På Reportrar utan gränsers rankning över pressfriheten i världen hamnar Eritrea på plats 178 av 180. Eritreas president Isaias Afewerki har suttit vid makten sedan landets självständighet 1993. Läs mer: FN-kommitté fick inga svar om Dawit Isaak


Efter mystisk frånvaro: kinesiska stjärnan dyker upp igen

Summary: Efter att ha anklagats för skatteflykt var Fan Bingbing länge försvunnen – något som ledde till spekulationer om att filmstjärnan fängslats i Kina. Men nu har hon setts offentligt igen.

Den kinesiska filmstjärnan Fan Bingbing är i väst mest känd för sina roller i ”X-men”-filmerna. I september förra året rapporterades hon vara försvunnen efter att tidigare ha anklagats för skatteflykt av kinesiska myndigheter. Men i måndags kväll framträdde hon på en gala i Peking för Iqiyi, en populär videoströmningsplattform. På sitt Instagramkonto har Fan Bingbing lagt upp fyra bilder på sig själv under galakvällen, något som i väst först uppmärksammades av The Guardian. Det är första gången den 37 år gamla skådespelerskan setts sedan juli 2018, då hon besökte ett barnsjukhus i Tibet. Ungefär samtidigt slutade hon göra uppdateringar på sociala medier. Fan Bingbings försvinnande från sociala medier och offentliga tillställningar ledde till spekulationer om att hon flytt Kina, fängslats av myndigheterna eller befann sig i husarrest. I maj 2018 anklagades skådespelerskan för att ha använt sig av så kallade ”yin-yang-kontrakt”, ett dubbelkontrakt där det ena visas upp för staten, och det andra med en högre summa hålls hemligt för att undvika skatt. Fan Bingbings produktionsbolag tillbakavisade anklagelserna. När kinesiska myndigheter i september 2018 publicerade en lista över 100 kändisars ”sociala ansvar” hamnade Fan Bingbing sist på listan med 0 procent. 60 procent krävdes för att bli godkänd, vilket bara nio personer på listan hade uppnått. I oktober dömdes Fan Bingbing till motsvarande över en miljard svenska kronor i böter för skatteflykt. I samband med beskedet rapporterades skådespelarskan ha publicerat en offenlig ursäkt på det kinesiska sociala nätverket Weibo. I brevet ska hon ha skrivit att hon accepterade myndigheternas beslut, att hon skulle betala böterna och att hon skämdes för sitt beteende. Fan Bingbing, som också är modell och sångerska, är enligt Forbes Kinas högst betalda skådespelare.


Måns Mosesson skriver Aviciis biografi

Summary: Nästa år släpps den stora biografin om den bortgångna musikstjärnan Tim ”Avicii” Bergling. Författare är DN-skribenten Måns Mosesson. – Det är ett väldigt hedersamt uppdrag att teckna en så heltäckande bild som möjligt av honom, säger han.

Måns Mosesson, som jobbar som fördjupande reporter på DN, har tidigare skrivit om Tim Bergling. Dels i en stor sammanfattande artikel om Bergling kort efter hans bortgång, och inför årsdagen av händelsen intervjuade han även Berglings familj och vänner. – Jag träffade hans föräldrar och hade väldigt bra samtal. Efter det har frågan att skriva biografin kommit. Mosesson säger att han vill skildra Tim Bergling både som musiker och person. – Dels vill jag att boken ska handla om Tims musikaliska mod, hur han utvecklade den elektroniska dansmusiken. Jag vill berätta om vilken visionär han var, hans öppenhet som kompositör, och hur hans melodikänsla tog honom från pojkrummet i Stockholm ut i världen. Han är ju en svensk som verkligen är älskad över hela världen. – Men sedan är det också viktigt att det blir en uppriktig och ärlig berättelse som inte väjer för svårigheterna Tim genomgick i rollen som Avicii. Han var själv så öppen med att han var en introvert person som inte alltid trivdes i virvelvinden av stress och förväntningar han hamnade i, och med att ständigt vara varumärket Avicii. I och med att han själv var så ärlig kring sitt mående i den uppskruvade livssituation det innebär att vara världsstjärna så känns det viktigt att boken blir uppriktig i de frågorna. Läs även: Alla såg stjärnan Avicii – men vem såg Tim Bergling? För Mosesson var det självklart att tacka ja till uppdraget. – Som väldigt många andra berördes jag av Tims bortgång, det finns en värme och empati i hans person som skiner igenom i hans musik, jag känner att jag gillar honom som person. Att han rycktes bort känns så onödigt. Därför är det ett väldigt hedersamt uppdrag att teckna en så heltäckande bild av honom som möjligt. Boken ges ut på Albert Bonniers förlag under 2020. Behållningen av intäkterna som tillfaller Avicii AB kommer att gå till stiftelsen Tim Bergling Foundation, som jobbar för att stödja arbete med att förebygga bland annat psykisk ohälsa och självmord.


Svenska Akademien jagar ersättare för Olsson

Summary: Snart lämnar Anders Olsson posten som ständig sekreterare i Svenska Akademien. Vem efterträder honom? Kön med potentiella efterträdare är inte lång – bara tre personer kan komma i fråga.

Det börjar brådska med att hitta någon som kan ta över efter Anders Olsson. Den 1 juni fyller han 70 år och faller därmed för åldersstrecket som ständig sekreterare. Olsson har också tydligt markerat att han verkligen tänker träda tillbaka efter drygt ett år i hetluften, under den mest turbulenta perioden i Svenska Akademiens historia. De många avhoppen från Svenska Akademien har gjort det extra svårt att hitta en efterträdare. De flesta av ”originalledamöterna” är för gamla för att komma ifråga och flera av de nyinvalda yngre förmågorna har ännu inte hunnit träda in i församlingen. Tre namn – samtliga män – återstår. Språkforskaren Tomas Riad, juristen Eric M Runesson och litteraturforskaren och författaren Mats Malm. Läs mer: Katarina Frostenson skriver bok om Svenska Akademiens kris Men för Eric M Runesson är frågan inte aktuell. – Jag kan inte tacka ja, jag är nyutnämnd domare i Högsta domstolen och det är ett heltidsarbete. Det här har jag som bisyssla, hävdar han på direkt fråga från TT. Namn två på listan, Tomas Riad, vikarierade under en period som ständig sekreterare när Sara Danius var sjukskriven. Han har suttit länge i Akademien, vilket talar för honom, men har hållit synnerligen låg profil när det har blåst som värst kring institutionen. Ett argument mot Riads kandidatur är också de jävsanklagelser som dök upp i samband med det stora språkprojekt riktat till nyanlända som Svenska Akademien är med och finansierar. Projektet drivs av Riad och hans sambo är projektledare. Den tredje kandidaten, Mats Malm, tillträdde som ledamot så sent som i december förra året. Han saknar alltså den erfarenhet som brukar ses som ett plus för en ständig sekreterare, men beskrevs i samband med inträdet som ”en arbetshäst” med stor kapacitet – och är inte förknippad med någon av de skandaler som drabbat Akademien. Läs mer: Så mycket tjänar ledamöterna i Svenska Akademien Mats Malm verkar just nu som professor i litteraturvetenskap i Göteborg, samtidigt som han förestår Litteraturbanken, som arbetar med digitalisering av svensk litteratur. I samtal med TT uttrycker han sig försiktigt positivt om att axla rollen som ständig sekreterare. – Det är inget jag såg framför mig i oktober när jag fick frågan om Akademien. Men det här diskuteras och kommer att beslutas rätt snart, säger han. TT: Det är alltså inget du säger absolut nej till? – Nej, det är det inte. Jag har en hel del saker för mig också, men jag har inte ett så definitivt ”nej” som Eric har, säger han. Det är inte heller säkert att uppgiften som ständig sekreterare kommer att vara lika betungande i framtiden. Diskussioner pågår om hur man skulle kunna avlasta den i nuläget ganska otacksamma rollen. – Vi måste ha en mer realistisk syn på vad som är mänskligt möjligt på en sådan här post – inte minst trycket utifrån, att hantera det. Det är påfrestande, inte minst mentalt. Det där funderar vi över rätt mycket i Akademien just nu, säger Anders Olsson. Som ett led i förnyelsen av Akademien har institutionen också för första gången tillsatt en valberedning som föreslår en ny ständig sekreterare. – Vi diskuterar ingående vilken kandidat som är mest lämpad att efterträda mig. Den processen har varit i gång ganska länge under våren, så vi hoppas kunna lösa det här relativt snart, säger Anders Olsson. Läs mer: Svenska Akademien äger mer än 1,7 miljarder


Bröderna Norén gör ny musik tillsammans

Summary: Gustaf Norén har tonsatt en fortsättning på Mando Diao-succén ”Strövtåg i hembygden”. I sommar ger han sig ut på turné med lillebror Viktor och Floda spelmän. – Om du vill ha en god kultur ska alla sitta med en fiol i sin hand, alla ska dansa och sjunga, säger Gustaf Norén.

Det har gått fyra år sedan Gustaf Norén lämnade Mando Diao under omskrivna former. Sedan dess har den 38-årige dalmasen gjort allt möjligt, men framför allt återfunnit glädjen till musiken. – Jag har flyttat från Stockholm till Borlänge och inte framträtt professionellt på ganska länge, men jag spelar mer musik än någonsin tidigare. Jag har jobbat åt kommunen, spelat på äldreboenden, varit musiklärare på gymnasiet och lite sånt. Som pappa spelar jag också väldigt mycket musik. Om det var något jag saknade i musikindustrin var det musik. Man blir lätt en maskin, säger Gustaf Norén. När Mando Diao slog igenom i början av 2000-talet var det ett rockfenomen. Bandet hann också bli favoriter på Svensktoppen med sina Frödingtolkningar på albumet ”Infruset”, innan uppbrottet var ett faktum. Nu har Gustaf ett nytt projekt på gång med sin yngre bror Viktor Norén, med utgångspunkt i både barndomen och hembygden. – Vi återgår till hur det var när vi började med musik. Vi har sjungit tillsammans sedan jag var fyra och Gustaf åtta. På den tiden var det mer som en lek, lite grann som att spela fotboll, säger Viktor Norén. – Exakt. Du börjar inte i Manchester United, du måste leka fotboll först, säger Gustaf Norén. På deras turné med Floda spelmän blir det inslag av deras tidigare rockprojekt Mando Diao, Sugarplum Fairy och State of Sound. Framför allt beskriver dock bröderna samarbetet som en kreativ nystart – i stället för att gömma sig bakom ett koncept framträder de under sina egna namn. – Vi har alltid figurerat i olika band och konstellationer, men nu befann vi oss i en situation där vi inte hade något självklart musikaliskt sammanhang. Nu är jag bara jag och du bara du. Det öppnade dörren till en konstnärlig process som jag aldrig varit med om, säger Viktor Norén. – Vilken tacksamhet att få sjunga tillsammans med sin bror, säger Gustaf Norén. Samtidigt berättar Gustaf Norén om tveksamheten kring att vara musiker i offentligheten. Han förklarar att han på sistone har gjort ”musik med alla från 20-åriga Soundcloudrappare och 80-åriga dragspelsgubbar”, men att det inte alltid har nått allmänheten. För några år sedan hade turnén varit utesluten. – Nu vågar jag ställa mig uppe på en scen igen, även om det tar emot att placera sig ovanför publiken och be dem vara tysta för att lyssna på mig. Kulturen borde inbjuda människor att medverka, det finns mycket kultur som handlar om att hyssja. Tyst, Börje Ahlstedt pratar! Shh! Nu börjar Bergmanfilmen. Bröderna förklarar att de söker ett annat syfte bakom musiken och lyfter fram den lokala folkmusiken i Dalarna som ett föredöme. De pratar i munnen på varandra i telefonen, men det är mindre gnabbigt än bubbligt. Gustaf Norén gör en utläggning om hur han ledsnat på produktionsförhållanden inom musikvärlden. – Det finns ett fungerande spelmanslag i Dala-Floda, vilket är ganska unikt i Sverige. De har nybörjarkurser på söndagar innan de vanliga repen drar igång. Folkmusiken har inspirerat mig och gett mig ett lugn. Om du vill ha en god kultur ska alla sitta med en fiol i sin hand, alla ska dansa och sjunga. Vänd er mot varandra istället för att gå till Nationalmuseum och stirra in i en oljemålning! När Mando Diao 2012 gjorde Frödingsuccé med ”Infruset”, betonade Gustaf Norén att det var ett engångsprojekt – det skulle inte blir några fler poesiprojekt. Han tonsatte dikterna ihop med kollegan Björn Dixgård, som har fortsatt att göra musik under Mando Diao-flagg även efter Gustaf Noréns sorti. Nu har han inte bara flyttat tillbaka till hembygden utan också återvänt till den värmländska diktaren. På brödernas turné med Floda spelmän i sommar består repertoaren till stora delar av Fröding, med material både från ”Infruset” och nykomponerade tolkningar. Turnén inleds den 29 juni på Gustaf Frödings minnesgård i Karlstad. – När jag sjunger låtar som jag har skrivit ihop med Björn (Dixgård) kan jag känna hans närvaro. Det finns en saknad som också känns i kroppen, det blir ett slags terapi för mig, säger Gustaf Norén. Det återväckta intresset för Fröding har redan resulterat i en musikal. Gustaf Norén fick idén redan efter arbetet med ”Infruset”. När han började arbeta på ett gymnasium i Borlänge pratade han om det med rektorn, tog med sig sina ackordgångar och låtstrukturer till jobbet och löste resten ihop med elever och lärare. Musikalen ”Vägen till lyckolandet” hade premiär i mars på skolan. – Det är en fortsättning på ”Strövtåg i hembygden”. För några år sedan upptäckte jag att dikten har fyra delar och i den tredje dikten skriver Fröding: ”Här går vägen fram till Lyckolandet.” Där blir han ett barn på nytt och gör en resa in i sig själv som blir ett slags sorgearbete. Nu har det blivit en musikal som vi har gjort tillsammans på skolan. Nu ska vi in i en studio och spela in de här låtarna, säger Gustaf Norén. Ni har båda två själva testat på skådespeleri i olika sammanhang. Kan man förvänta sig några musikalinslag på er turné? – Jag var med i musikalen ”American idiot” på Cirkus för några år sedan. Hela scenen öppnade upp sig på ett annat sätt, det kändes som att man svävade i ett eget musikaliskt universum under två timmar och trettio minuter. Det är något som jag verkligen har tagit med mig, säger Viktor Norén. – Jag brukar alltid vilja ha med lite dramatik när jag spelar. Både jag och Viktor är nog teaterapor, säger Gustaf Norén. Samarbetet bröderna emellan kommer inte att sluta med turnén utan de planerar också att spela in ny musik. – Det är en spännande upplevelse att göra musik tillsammans med sin bror. Man dopar liksom sin personlighet. När jag skickar en låtidé till Gustaf och han skickar tillbaka en bearbetad version till mig känns det som att få tillgång till en annan sida av mig själv, säger Viktor Norén. Producenten och låtskrivaren Björn Olsson, som har arbetat med Gustaf Norén tidigare men även samarbetat med bland andra Håkan Hellström, är också involverad i projektet. – Björn är en vän som jag har pratat i telefon med under många års tid. Vi har också gjort musik tillsammans, säger Gustaf Norén. – Det är så roligt med Gustaf och Björn. Det var som att jag kom in i deras rum och knackade på dörren till garderoben. Där inne satt de och höll på i smyg. Nu har jag försökt locka ut dem till världen utanför, säger Viktor Norén. – Haha, du har rätt. Man ska inte isolera sig. Jag fick en uppenbarelse när jag såg filmen där Matt Damon är ensam på mars (”The Martian”, red. anm.). Han sätter sig vid datorn och börjar digga musik. Det där är fejk, tänkte jag. Inte en chans att man börjar dansa själv om man är helt ensam på mars. Det var ingen musiker som hade skrivit manuset, säger Gustaf Norén. Gustaf och Viktor Norén Bröderna Gustaf och Viktor Norén från Borlänge har en bakgrund i rockbanden Mando Diao respektive Sugarplum Fairy. Nu gör de ny musik under eget namn och kommer i sommar att turnera med Floda spelmän. Turnén inleds den 29 juni på Gustaf Frödings minnesgård i Karlstad. Läs mer: ”Fröding är som en fet säng”


Scenrecension: Frida Uhl krackelerar på Strindbergs teater

Summary: Frida Uhl står i centrum för Hanna Nygårds kaxiga monolog på Strindbergs Intima Teater. Lika grandios, svavelosande och självömkande som den världsberömde maken.

TEATER ”Frida Uhl” av Hanna Nygårds och Anna Pettersson Medverkande: Hanna Nygårds Regi: Anna Pettersson Kostym: Anita Darmark Ljud och ljus: Gustave Lund Scen: Strindbergs Intima Teater, Stockholm Speltid: 1 h Scenen på Strindbergs Intima Teater har skrapats bar. Som för att för en stund göra sig kvitt ballasten efter det manliga geni vars namn den bär. Strålkastarna är i stället riktade mot Frida Uhl, österrikisk författare, kritiker, översättare med mera, tillika geniet i frågas andra hustru. För ganska precis ett år sedan iklädde sig Anna Wallander rollen som Siri von Essen, Strindbergs första hustru, på samma scen. Bakom varje framgångsrik man står som bekant en förbannad/utbränd/snorbegåvad kvinna. Uhl gestaltas av Hanna Nygårds som även skrivit pjäsen tillsammans med regissören och teaterchefen Anna Pettersson. Med grandiosa poser signalerandes kaxig esprit och ett nästintill forcerat tempo avhandlar hon Uhls imponerande biografi. Från språkkunskaperna och skrivandet till den samhällsomstörtande drivkraften. Fram träder en kvinna lika storvulen, självuppfylld och eldfängd som någonsin hennes megalomane make. Mötet med denne blir här också vändpunkten. I redogörelsen för barnafödande, pengabrist och oupphörligt curlande av det lika svavelosande som självömkande mansbarnet Strindberg låter Nygårds Uhl krackelera framför oss. Med eskalerande tics som till slut förvrider hela hennes kropp i spasmer skapar hon en effektfull bild av patriarkatets verkningar. Att Nygårds och Pettersson låter Frida Uhl bli ett språkrör för en uppgörelse även med det samtida teatersverige är föga förvånande. Såväl dagens manliga genier som gängse förutsägbara estetiska uttryck hamnar i hetluften. Vad gäller det senare hade det funnits en poäng att lyda sin egen uppmaning. Just den här typen av biografiskt baserade monologer tillhör knappast det formmässigt mest nydanande. Hur intensivt Nygårds än försöker lyssna in den konstant upplysta publiken. Mest mersmak väcker i stället de ironiska underdrifterna, små välgörande nålstick som tillsammans hotar att spräcka patriarkatets bubbla.


Cherrie och Studio Barnhus uppträder på Red Bull Music Festival i Stockholm

Summary: I sommar äger Red Bull Music Festival rum runt om i Stockholm. 86 artister spelar på festivalen – däribland Cherrie, Studio Barnhus och Timbuktu.

Från den 5 till den 8 juni i sommar äger Red Bull Music Festival rum i Stockholm. Bland artisterna som spelar på festivalen, som sker på flera olika scener runt om i stan, finns bland annat Cherrie, som tillsammans med artister som Guleed och K27 tar över Hornsbruksgatan vid Hornstull den 6 juni. Evenemanget är gratis. Den 5 juni firar skivbolaget Studio Barnhus 10 år på Cirkus, med grundarna Axel Boman, Kornél Kovács och Petter Nordkvist. Läs mer: Håller Red Bulls grundare på att bli Europas Trump? Samma kväll arrangerar klubben Hip Hop Karaoke fest på Södra Teatern, med Timbuktu och Chords. Och den 7 juni har skivbolaget Year0001 fest på Obaren, med liveartister och dj:s som Femi, Quiltland, Thaiboy Digital och Toxe. Biljetter till festivalen säljs från och med i dag, onsdag.


Skivrecension: Dan Hylander & Raj Montana Band återvänder till förr

Summary: Första albumet på trettiofem år för vad som då var Sveriges största rockband innebär helhjärtad fullödsrock med kör och orgel, precis som då – fast bara nästan.

I början av 80-talet var Raj Montana Band Sveriges största rockband, lika breda som Ulf Lundell och Björn Afzelius. Dessutom med två frontfigurer, artistparet Dan Hylander och Py Bäckman, som gjorde separata skivor men gemensamma konserter. 1984 tog de en paus. Dan Hylander fortsatte med andra band, bröt med Py, tystnade och kom 2011 tillbaks med albumet ”Den försenade mannen”. Nya ”Indigo” är både uppföljare till den och första Raj Montana-albumet på trettiofem år. Och sällan hör man väl en lika helhjärtad återkomst till förr, där ett förnämligt band spelar fullödsrock med kör och orgel som när The E Street Band var unga. Medan Dan Hylander sjunger romantisk-nostalgiskt om livet, världen och kärleken, med en bara lite torrare röst – och en förnimmelse av att något vitalt nog ändå har hunnit försvinna längs vägen. Bästa spår: ”Stjärnstoff, vilda barn” Läs fler musikrecensioner av Nils Hansson, till exempel om Second Oracles uråldriga psykedelia.


Nike Markelius: ”Facebooks censur är homofobisk”

Summary: Facebook har dragit in en betald annons för Nike Markelius nya musikvideo ”Fallen ängel”. Ett homofobiskt beslut, menar både artisten och musikvideons regissör Elisabeth Ohlson Wallin – vilket dock avfärdas kategoriskt av Facebook.

I slutet av videon ”Fallen ängel” går Nike Markelius in på en bar där hon omges av dansande kvinnor som börjar kyssa henne. Efter att annonsen legat ute i flera dagar fick Nike Markelius ett mejl från Facebook med ämnesraden: ”Godkännandet av din aktiva annons har dragits tillbaka.” Motiveringen löd: ”Den här annonsen körs inte eftersom den inkluderar en bild eller video som utför förförande eller antydda sexuella handlingar (t ex avlägsna kläder, provocerande dans etc).” Om hon vill att annonsen ska visas igen måste hon redigera bort scenen med kyssarna. Men videon visar inga könsdelar och aktörerna är fullt påklädda, så när som på en urringning, framhåller Nike Markelius: – Om jag hade varit en man som omgett mig av kvinnor som kysste mig i min musikvideo så hade Facebook inte censurerat den. Det är man ganska van vid att se. Vi är inte avklädda på något sätt. Man ser inga bröst, bara lite dekolletage. Facebooks censur är homofobisk, säger Nike Markelius. Funderar ni på att klippa bort kysscenerna nu så att Facebook blir nöjda? – Nej nej, vi kommer inte att ta bort någonting. Den ligger kvar på Youtube och den går fortfarande att dela på Facebook. Det är det också många som har gjort nu, eftersom många har reagerat starkt och blivit väldigt upprörda. Musikvideon är regisserad av Elisabeth Ohlson Wallin, som också ser Facebooks beslut som ett homofobiskt agerande. – Jag reagerar ganska starkt den här gången, för jag kan känna det finns en homofobi i det här fallet. Jag har sett så många videor med killar där det är ännu mer avklätt och mer sexuell anspelning. Det verkar vara jätteprovocerande med naken hud i kombination med lesbiska kvinnor. I Facebooks ögon tycks det vara en sorts pornografi, säger Elisabeth Ohlson Wallin. Dagen innan Nike Markelius fick sin annons indragen blev Elisabeth Ohlson Wallin för tredje gången avstängd från Facebook i 30 dagar, något som innebär att även Messenger stängs av. Den här gången skedde det efter att hon lagt upp en konstbild som visar två män i en säng i formen av ett krucifix. Enligt Elisabeth Ohlsson Wallin kom avstängningen mycket snabbt efter att hon lagt ut bilden. – Det går så snabbt nu när de stänger av. Så hårt var det inte för två tre år sedan. Bilden jag lade upp var från 2003 och visade två nakna män, en svart man och en vit, som ligger i ett krucifix. Man ser inga könsdelar, utan bara naken hud. Jag bara undrar vart det här ska ta vägen. Det känns som att Facebook drar åt mycket hårdare nu. Jag vet inte om det är tekniken som känner av snabbare eller vad det beror på, säger Elisabeth Ohlson Wallin. Facebook har tidigare redovisat att de använder en kombination av automatiserad teknik och mänsklig handpåläggning för att granska sajtens innehåll. 15.000 personer på Facebook granskar miljontals inlägg varje vecka. Peter Münster, Facebooks kommunikationschef i Norden, bekräftar att de har dragit in annonsen för ”Fallen ängel”. Däremot invänder han mot att beslutet skulle vara ett uttryck för homofobi: – Jag kan kategoriskt avfärda att beslutet har något med skådespelarnas kön att göra och att vår policy skulle ha ett homofobiskt motiv. Det är dock korrekt att annonsen överträder våra regler för ”vuxeninnehåll”, det vill säga sexuellt innehåll, skriver Peter Münster i ett mejl. Var det en människa som tog beslutet att dra in annonsen för Nike Markelius musikvideo eller skedde det automatiskt, genom tekniken? – Vi använder i vanliga fall en kombination av teknologi och mänsklig bedömning, men jag kan inte säga om det är det ena eller det andra i det här konkreta fallet, svarar Peter Münster. Facebooks regler för ”vuxeninnehåll” i annonser redovisas på företagets sajt, tillsammans med icke godkända bildexempel på ”sexuellt antydande innehåll” och ”sexuellt provokativt innehåll”. Reglerna säger: ”Annonser får inte ha vuxeninnehåll. Detta omfattar pornografiskt eller sexuellt innehåll eller skildringar av nakna personer.” – Vår annonspolicy är strängare än våra communityregler. Det är de bland annat för att du med annonser kan nå ut till folk utan att de på förhand bett om att få ditt innehåll i sitt flöde, förklarar Peter Münster. De stränga reglerna för nakenhet har tidigare lett till att plattformen 2011 tog bort Anders Zorns konstverk ”Flickan på loftet”. 2015 försvann bilder från en kommande utställning med samma konstnär på Fotografiska, ”Zorn och kameran”. Den välkända bilden av den nioåriga, napalmskadade flickan Phan Thi Kim Phuc från Vietnamkriget är ett annat exempel på en bild som plockats bort med hänvisning till nakenhetspolicyn. Även statyer kan visa för mycket naken hud. 2016 avpublicerade Facebook bilder av statyn ”Den lilla sjöjungfrun” i Köpenhamns hamn.


Katarina Frostenson skriver bok om Svenska Akademiens kris

Summary: Katarina Frostenson skriver om sin bild av händelserna i Svenska Akademien. Hon släpper boken ”K – berättelsen” den 23 maj på förlaget Polaris.

I slutet av maj kommer poeten Katarina Frostenson ut med en bok om händelserna inom Svenska Akademien som ledde till att hon lämnade institutionen. Boken, ”K – berättelsen” ges ut på Polaris förlag. – ”K” är berättelsen från en tid i landsflykt undan förföljelse och förtal, i november 2017 till maj 2018. Utifrån händelser under färdens gång reflekterar ”K”, i samtal med olika resekamrater, kring en kabal, kring kollektiv, kriser, kamp och stor kärlek, säger Katarina Frostenson själv i ett uttalande. Jonas Axelsson, förlagschef på Polaris, säger till DN att man fört diskussioner om utgivningen under de senaste veckorna. – Boken förklarar varför det här perspektivet är så viktigt i sammanhanget. Katarina Frostenson har inte sagt mycket alls om händelserna, och hon har gjort detta till en berättelse som ligger nära hennes sätt att skriva på. Det har inneburit en sorts dagbok, eller tankebok, över ett halvår när detta pågår, från november 2017 och framåt, säger Jonas Axelsson och fortsätter: – Det är ett konstnärligt verk, hon berättar helt enkelt vad som händer och vad hon genomgår. Och kanske framför allt hur hon överlever, med hjälp av litteraturen. Hon kallar litteraturen för hennes resekamrat, och det visar sig vara kongenialt. Det är en del av vad som händer, bland annat under landsflyktsresan till Paris, där hon längs vägen stöter på HC Andersens ”Reskamraten”, och utgår väldigt mycket från vilken typ av resekamrater vi har i tillvaron. Jonas Axelsson beskriver boken som ett litterärt verk ”av rang”, och gör en jämförelse med August Strindbergs ”Inferno”, och menar att den kommer att ge nya perspektiv och nya detaljer om händelserna inom Svenska Akademien. Axelsson tar själv upp frågan kring varför Katarina Frostenson, som under lång tid gett ut sina böcker på förlaget Wahlström & Widstrand, väljer att släppa ”K” på Polaris. – Det är lite speciellt att en författare som getts ut på ett ställe i nästan 40 år väljer att ge ut en sådan här bok någon annanstans, men det får också boken förklara varför det är så hon vill göra, säger Jonas Axelsson. Enligt en överenskommelse mellan förlaget och författaren kommer inte några delar av bokens innehåll bli offentliga förrän den är tryckt i sin helhet, i nära anslutning till releasedatumet den 23 maj, berättar Jonas Axelsson. Han berättar att releasedatumet också har en annan betydelse – det är på dagen ett år efter att berättelsen i boken slutar, den 23 maj 2018. – Jag förstår att alla journalister är intresserade av att höra vad hon säger om sin make, men där får boken tala. Det är inte min sak att kommentera den saken, säger Jonas Axelsson. Katarina Frostenson var ledamot i Svenska Akademien från 1992 fram till januari 2019. Hon är gift med kulturprofilen Jean-Claude Arnault, som under lång tid haft nära band till Akademien, och i fjol dömdes mot sitt nekande till två och ett halvt års fängelse för två våldtäkter. Enligt Jonas Axelsson tas delar av händelserna under rättsprocessen upp i boken. – Den inleds under våren, med förhör och liknande. Men fokus ligger inte på det som leder till det som skedde i höstas, utan det är utvecklingen mot den tiden som vi följer. Jag måste som utgivare hänvisa till själva läsningen. Det är här gjort på det vis som bara Katarina Frostenson kan göra, säger Jonas Axelsson. Svenska Akademiens ständige sekreterare Anders Olsson kommenterade på tisdagen nyheten om Katarina Frostensons nya bok. – Det låter överraskande för mig. Jag kände inte till det här, vi har inte haft någon kontakt med henne under lång tid. Vi får se vad det innebär. Samtidigt var det väntat att hon någon gång skulle träda fram och säga någonting om det som har hänt, säger Anders Olsson till TT. TT: Finns det någon typ av tystnadslöfte som riskerar att brytas? – Det beror på vad hon säger i boken. Vi har ett sekretesslöfte när vi kommer in i Akademien och det ska vi hålla tills vi dör. Men det gäller Nobelhemligheter, sådant som vi alla känner väl till. Vi vet ju inte riktigt vad som kommer ut i den här boken, säger Anders Olsson.