Könets obotliga ensamhet

Summary: I romanen ”Vålnaden försvinner” kretsar Philip Roth kring åldrandet och döden – men lusten består. Ulrika Kärnborg läser ett spektakulärt avsked till en legendarisk författargeneration.

Böcker Philip Roth ”Vålnaden försvinner” (Exit Ghost) övers. Nancy Westman Albert Bonniers förlag Det kommer en tid i varje framgångsrik författares liv då alla andra ämnen har blivit avhandlade och bara det sista och viktigaste återstår: döden. För Philip Roths del inträffade det betydelsefulla, och kanske också ödesmättade, skiftet för några år sedan. Då kom han ut med kortromanen ”Envar”, en kritikerrosad och i mitt tycke alldeles för konventionell liten betraktelse över det obevekliga i åldrandet. Berättelsen är inte mer originell än titeln, hämtad från 1400-talsmoraliteten ”Spelet om Envar” – lidandet och döden hinner till sist upp oss alla. Jag tänkte att Roth till sist hade blivit ett offer för sin egen produktivitet, eller sin egen medelklass-drift att ständigt göra rätt för sig (att höra Roth berätta om sitt förhållande till skrivandet är som att höra en potatisplockare berätta om ackordet), och att han inte längre brydde sig om vilka plattityder som trillade ur pennan. Men sedan kom ”Exit Ghost” – eller ”Vålnaden försvinner” som den svenska utgåvan betitlats – och redan efter några sidor är det för mig som om Roth äntligen får fatt i det han har haft för avsikt att skildra: inte det allmängiltiga i åldrandet och kroppens förfall, inte om det ångestfulla i processen, utan snarare en insiktsfull skildring av på vilket sätt åldrandet faktiskt är ett val. Det låter kanske löjligt, men för mig visar Roth hur livsviljan förtunnas och släcks, som en flackande ljuslåga och hur själva personligheten också späds ut på något märkligt sätt när man blir gammal, att man kan välja att radera ut sig själv – en klocka som tickar långsammare och långsammare tills den till sist stannar. Huvudperson i ”Vålnaden försvinner” är ännu en gång författaren Nathan Zuckerman, hjälten från American Trilogy och det mest kompromisslösa av alla Roths alter egon. Zuckerman har efter många år i självvald isolering i New England bestämt sig för att återvända till New York, ytligt sett för att genomgå ett kirurgiskt ingrepp som ska hjälpa mot den inkontinens han har drabbats av efter sin prostataoperation. Inkontinensen är i början ett slags täckmantel för en annan biverkning som Zuckerman troligtvis lider mer av: impotensen som är ett dråpslag mot den fräcka virilitet, manschauvinistiska gåpåarattityd och själva manlighet som varit hans signum. Det är det yttre planet, ja. På det inre handlar resan till New York mer om att återupptäcka sig själv, eller snarare om att återupptäcka sig själv i världen. Vem är jag i relation till de andra, de unga som spankulerar omkring på gatorna som om de ägde dem och ser ut som om de pratar med sig själva fast de bara pratar i sina mobiler, de nya, de som lever detta bullriga, moderna liv som jag har valt att vända ryggen till? Vem är jag i relation till dessa unga som brinner av indignation över att busen Bush den yngre håller på att vinna valet, medan jag själv inte brinner över någonting längre? Vem är jag i förhållande till dessa som läser mina böcker, som försöker att förstå mig, medan jag för länge sedan har upphört att intressera mig för dem? I New York träffar Nathan Zuckerman också två personer som kommer att rubba hans cirklar: författaraspiranten och sydstatsskönheten Jamie Logan och den unge frilansjournalisten Richard Kliman. Kliman vill skriva en biografi över Zuckermans gamle vän och förebild, den bortgångne författaren E I Lonoff. Zuckerman försöker stoppa Kliman från att rota i Lonoffs biografiska ”gåta”, som eventuellt handlar om incest, men utan resultat. För Zuckerman, liksom kanske för Philip Roth, blir Klimans ambitioner ett hot mot alla konstnärer som inte kan värja sig emot sina verks uttolkare, ja, ett hot mot själva konsten. Till strukturen är ”Vålnaden försvinner” en öppen roman, ganska lik Roths 1980-talsromaner som kritikerna älskade att utnämna till ”postmoderna”. Jag gillar det. Jag tycker om att Zuckerman i New York förälskar sig i en trettioårig, vacker, begåvad kvinna som han vet att han aldrig kan få, åtminstone inte i bemärkelsen lägra, och att han i fantasin för oanständiga samtal med den kvinnan och att passionen, om än ensidig, flammar upp igen. Jag gillar att Zuckerman för långa, röriga dialoger med avlidna kolleger: Norman Mailer som uråldrig och med silvervit man som ett gammalt lejon stultar upp i pulpeten och håller en sista, lysande föreläsning för förstaårsstudenterna, sportkrönikören och författaren George Plimpton som dör med stövlarna på. I teorin, vill säga. I verkligheten somnar han in i sin pyjamas. För ”Vålnaden försvinner” är också ett spektakulärt avsked till en hel författargeneration: alla begåvningarna födda på trettiotalet som nu går ur tiden, alla är män, förbluffande många av dem judar, förbluffande många av dem genier, förbluffande många av dem om inte genier så stora berättartalanger med ett förhållande till romanformen som gränsade till det självklara. Köttets lust och kukens obotliga ensamhet existerar även om man är impotent och sjuk, tycks Roth till sist vilja säga. Och i det längsta hålls man som läsare oviss om vilket val Zuckerman ska träffa: kampen eller avvecklingen. Ska han stanna i New York och slåss mot demonerna, även när de tar en ung kvinnas gestalt, eller ska han retirera, ge upp, ge sig av till bergen i New England – en gammal man som tillåter sig själv att glömma sin ålder genom att fly? Det ligger något sorgligt i detta, man inser att hur han än väljer kan han bara förlora och förlusten blir lika smärtsam oavsett om han stirrar döden i ansiktet, eller gömmer sig för den. Vad slutet betyder vet jag inte, och jag tänker inte ta reda på det. Philip Roth har hotat med att det inte blir fler romaner om Zuckerman nu, fast säker kan man förstås inte vara. I en intervju med tyska Die Zeit säger Roth att han ville beskriva hur Nathan Zuckerman ger upp, retirerar – hur han försvinner som sig själv – men det är långt ifrån den enda möjliga tolkningen. För när vålnaden har gjort sorti växer förväntan. Kanske kommer det andra spöken? Kanske blir de ännu farligare, ännu hemskare, ännu skönare att skåda. Ulrika Kärnborg ulrika.kärnborg@dn.se


"The Pirate Bay-rättegången kan tas om"

Summary: Rättegången i The Pirate Bay-målet kan komma att tas om. Detta efter att Sveriges Radio P3 avslöjat kopplingar mellan domaren och målsägarsidan. - Om hovrätten kommit fram till att jäv förekommit vill jag att domen undanröjes och återförvisas, säger advokat Peter Althin till DN.se.

Granskningen visar tydliga kopplingar mellan domaren i The Pirate Bay-målet, Tomas Norström, och målsägarsidan. P3 har hittat tre fall: * Svenska föreningen för upphovsrätt (SFU) Norström är medlem på fritiden. Medlemmar är också Henrik Pontén, Peter Danowsky och Monique Wadsted som företräder rättighetsinnehavarna i The Pirate Bay-rättegången. * Svenska föreningen för industriellt rättsskydd (SFIR) Jobbar med frågor som patent och mönsterskydd, men har också verkat för en starkare upphovsrätt. Här sitter Norström med i styrelsen. * Stiftelsen .SE Här extraknäcker Norström. En av hans kolleger här är Monique Wadsted. När DN.se når Tomas Norström vill han först inte uttala sig om de nya uppgifterna. - Andra får uttala sig och bedöma saken. Jag tycker inte att jag kan uttala mig något mer. Inför rättegången tvingades nämndemannen Lennart Westman lämna sitt uppdrag efter att det framkommit att han var medlem i Föreningen svenska tonsättare. Du uttalade dig om fallet. Reflekterade du inte då över att du också är medlem i snarlika föreningar? - Jo, jag har tänkt på frågan. Men Föreningens svenska tonsättares roll är att främja upphovsrätten. Svenska föreningen för upphovsrätt ska sprida kunskap. Du får titta på hemsidan om du vill veta mer exakt vad vi gör. Men vi svarar inte på remisser och gör inga rättspolitiska uttalanden. Är skillnaden egentligen, i det här fallet, så stor mellan att ”främja” och ”upplysa”? - Ja, det tycker jag. Att sprida kunskap om ett rättsområde är en sak. Att främja något annat. Alla håller dock inte med. Till P3 säger advokaten Leif Silbersky att domaren borde avsagt sig målet. - Det är ett delikatessjäv. Det kan bli aktuellt att ta om rättegången. Men då måste advokaterna ta upp det här omedelbart, säger han. Något de förefaller vara fullt på det klara med. Advokat Peter Althin säger sig vara ”oerhört överraskad” och kommer i överklagandet begära att hovrätten prövar om jäv förekommit. - Om så är fallet vill jag att domen undanröjes och återförvisas, säger han till DN.se. Han beskriver fallet som upprörande – inte minst med tanke på att en nämndeman jävades ut. - Ordföranden borde ha funderat över sin roll i det hela. Det här var helt okänt för mig. I överklagandet kommer jag att yrka att tingsrättens dom undanröjes på grund av jäv.


Infrastrukturministern kritisk till telekomtillägget

Summary: Utskottets ja till tillägg 138 i telekompaketet är problematisk för svensk lagstiftning. Det säger infrastrukturminister Åsa Torstensson (C), som anser att tillägget i sig öppnar för avstängning av internetanvändare.

På tisdagskvällen röstade EU:s industriutskott med klar majoritet för tillägg 138 i Telekompaketet. Tillägget innebär att man vill se krav på domstolsbeslut för att någon ska kunna stängas av från internet – men mellan svenska EU-parlamentariker och den svenska regeringen finns en djup klyfta. – Det här betyder att nu arbetas det vidare med hela Telekompaketet. Nu blir det omröstning i parlamentet och under tiden fortsätter ministerrådet ha en diskussion om utskottets förslag. Som jag ser det har jag goda förhoppningar om att vi ska kunna komma överens, säger infrastrukturminister Åsa Torstensson (C) till DN.se. Du har varit kritisk till tillägg 138. Varför? – Jag har aldrig varit motståndare till andemeningen i utskottets förslag, utan det jag har sagt är att det kan vara problematiskt för svensk lagstiftning. För det första finns det inget förslag som berör avstängning av internetanvändare och därför har jag hävdat att tillägget är onödigt i sig, det hör inte hemma i Telekompaketet egentligen. Enligt Åsa Torstensson kan tillägg 138 komma att innebära problem för svensk lagstiftning, bland annat genom att påverka avtalsfriheten mellan kund och tjänsteleverantör. – Det är där jag ser ett juridiskt problem. Det kan vara så att betalar man inte en tjänst man är överens om ska levereras, är det rimligt att man inte får den. Vilka möjligheter har man då att stänga av den tjänsten? Det är det här jag som svensk minister har att hantera. Torstensson utgår ifrån att EU-parlamentet följer utskottet när det röstar den 5 maj. Därefter måste parlamentet komma överens med ministerrådet och det tror hon inte blir några problem. – Vi har aldrig varit motståndare till andemeningen och nu fortsätter vi att se om det finns möjlighet att hitta en överenskommelse. – Även de mest högljudda aktörerna erkänner nu att det inte finns något i nuvarande Telekompaket som berör avstängningen. Vilka aktörer syftar du på? – I går erkände till exempel Christian Engström (Piratpartiet) att det inte finns något i Telekompaketet om det här. Vad vill du säga till alla de svenskar som i går bombarderade EU-parlamentariker för att få dem att rösta igenom tillägg 138? – Jag säger såhär: jag har aldrig varit motståndare till andemeningen och det finns i Telekompaketet ingenting som har med avstängning av internetanvändare att göra. Det är i sig ett onödigt tillägg. Andemeningen är jag stark förespråkare för, det har jag alltid varit. Det man gör nu är att plocka in ett tillägg på att EU har en synpunkt på hur medlemsländerna ska hantera internetanvändning och eventuell avstängning. Det är snarare genom tillägget som problemet har dragits in. Christian Engström svarar på frågan om huruvida han gått ut och erkänt att det inte finns något fog för tillägg 138 i Telekompaketet att han anser att Torstensson ska avgå omedelbart. – Det är ett väldigt dubbelspel av Centern att de går ut och slår på trumman för att de har röstat för 138:an i parlamentet, samtidigt är ju vad regeringen gör mycket viktigare för frågan. Där är Åsa Torstensson emot och hon trodde väl länge att hon skulle hålla det hemligt. – Det är sant att Telekompaketet inte kräver att medlemsländerna ska stänga av användare, men Telekompaketet utan 138:an öppnar för den möjligheten, det har vi redan sett i Frankrike. Åsa Torstensson slingrar sig med formaliteter när sanningen är att hon fullständigt svikit de svenska internetanvändarna och de som av någon anledning fortfarande trodde på Centern.


Jazzfestivalen växer med soul

Summary: Årets festival en större än normalt och pågår i fem dagar mellan 15 och 19 juli. Under de två sista dagarna, lördag och söndag, breddar sig festivalen med bland annat de tre soultjejerna Laurin Hill, Erykah Badu och Joss Stone. Andra artister är Gilberto Gil, Titiyo och Emiliana Torrini.

– Jag är den nye ägaren av Stockholm Jazz Fest, säger Ingvar Jensen, tidigare huvudägare i elektronikföretaget Elfa. Hans företag Jensen Invest AB tar över hela driften från de tidigare förlusttyngda ägarna. För att manifestera sin entré blir årets festival en större satsning än normalt och pågår i fem dagar mellan 15 och 19 juli, en strategiskt vald tid för att ligga mellan Stockholms andra två stora sommararrangemang, Stockholm Ocean Reace Stockholm i juni och Kulturfestivalen i augusti. Årets festival ska inte vara så splittrad som under tidigare år. De olika dagarna får viss inriktning genom dess likaledes nye producent Gunnar Lagerman (tidigare Hultfredsfestivalen i nästan två decennier). Han har samlat ett stort uppbåd av artister som kommer att uppträda på tre olika scener på Skeppsholmen där den intima Auditoriet på Moderna museet är ny för i år. Den 15 juli kallar Gunnar Lagerman för New Orleans-dagen där man bland annat får höra The Blind Boys of Alabama och Dr John & his Lower 911 Band. De två följande dagarna blir mer renodlade jazzdagar med artister som Sonny Rollins, Roy Hargrove Big Band och Headhunters, Herbie Hankocks gamla band. Under de två sista dagarna, lördag och söndag, breddar sig festivalen med bland annat de tre soultjejerna Lauryn Hill, Erykah Badu och Joss Stone. Andra artister är Gilberto Gil, Titiyo och Emiliana Torrini. Över huvud taget är det mycket kvinnliga artister under festivalen, och fler ska offentliggöras före festivalen. Allt som allt handlar det om ett 50-tal artister. På jazzklubben Fasching blir det dessutom sena konserter och nattjam fram till fyra på morgonen med särskilt inbjudna gäster. Ett festivalspass för samtliga konserter ska kosta 1955 kronor (exklusive serviceavgift). På onsdagen kostar det 445 kronor, sedan stiger priset successivt och ligger på 645 per dag under helgen. Vissa rabatter för flerdagsköp ges. Den 15–19 juli på Skeppsholmen Stockholms jazzfestival har länge kämpat med ekonomiska problem. Förra året kastade delägaren John Nugent in handduken efter miljonförluster över några års tid. Finansfamiljen Jensen tog över ägarskapet och Gunnar Lagerman, som i nästan två decennier arrangerade Hultsfredsfestivalen, tillträdde som festivalchef. Jazzfestivalen, som är den 26:e i ordningen äger rum på Skeppsholmen den 15-19 juli. På tisdag nästa vecka offentliggörs programmet.


Rocklady utan skyddsnät

Summary: Tina Turner gick i pension för åtta år sedan men det hindrar inte henne från att bjuda på en spektakulär show i Globen.

Jag har intesett rockens framtid, som Jon Landau skrev i den berömda recensionen av Bruce Springsteen 1974. Men jag har sett en 69-årig kvinna på skyhöga klackar springa på en meterbred kranarm sjungandes ”Nutbush city limits”. Fem meter över ett jublande publikhav i Globen, utan skyddsnät. Det har aldrig Bruce Springsteen gjort. Och det borde kanske inte Tina Turner heller ha gjort, det såg verkligen livsfarligt ut. Men Tina Turner är ett fenomen som inte lyder under vanliga lagar. Hon gick i välförtjänt pension för åtta år sedan, men efter ett helt liv med musik kanske det blev tråkigt att leva lyxliv i Schweiz och London. Så hon är ute på en jubileumsturné för 50 år som artist sedan oktober förra året och som nu närmar sig sitt slut, men några trötthetstecken kunde man inte se hos pensionären Tina Turner. Möjligen var hennes säregna danssteg stelare än tidigare, men det var i så fall marginellt. Hon startade sinkarriär i Ike Turners band 1958. Den som har läst hennes memoarer eller sett filmen om hennes liv vet att hennes tillvaro blev ett helvete med en djupt narkotikaberoende och våldsam Ike Turner som make och bandledare. Hon slet sig loss, fick ett nytt genombrott som soloartist 1984 och har sålt över 200 miljoner skivor. Det är anmärkningsvärt mycket för någon som i grund och botten är coversångerska. Det är bara ”Nutbush city limits” av alla hennes hittar som hon skrivit själv. Utan att förta något av Tina Turners storhet har hon ändå en rad män att tacka för en stor del av sin framgång, som Phil Spector, John Fogerty, Mark Knopfler, Tony Joe White vars låtar hon lånat/fått och gjort till sina. Och så Ike Turner då. Visserligen inget mänskligt föredöme, men det var han som var med och skapade Tina Turner, den vilda r’n’b-sångerskan med det häftiga utspelet och de knyckiga rörelserna som vi nu ser på Globens scen 50 år senare. Hon nämner ingen av dessa män vid namn under söndagskonserten i Globen, vilket känns lite snålt. Hon vägrade till och med att kommentera Ike Turners bortgång i december 2007. Men i en filmsnutt i pausen mellan första och andra akten av hennes Las Vegas-aktiga show som bara innehåller gamla kända Tina Turner-nummer får vi en karriärkavalkad där Ike Turner finns med på några filmrutor. Alltid något. I första delenav hennes show radar hon upp sina hittar i ett ursinnigt tempo med flera klädbyten, korta pausar som täcks upp av dansare, ninjauppvisningar och sprakande eldflammor. Då låter hon som den 69-åring hon är, rösten håller inte i alla lägen. Men efter paus, då hon i början bjuder på ett mer stillsamt parti, sittandes, är plötsligt rösten lika elastisk som den någonsin har varit och hennes versioner av ”Help”, ”Undercover agent for the blues” och ”I can’t stand the rain” blir kvällens musikaliska höjdpunkter. En kväll som uppenbarligen tillfredsställde alla hennes fans som var med på noterna från första början och till stor del stod upp och gungade med i den sammanlagt två timmar långa underhållningsshowen i ett utsålt Globen. Hans Kronbrink hans.kronbrink@dn.se


Perfekt saltad sockerchock

Summary: Charlotte Engelkes är Sveriges ojämförliga artistdrottning, tycker Örjan Abrahamsson. Den som en gång sett henne glömmer det aldrig. I ”Sweet” attackerar hon bimborollen med sin majestätiska självklarhet.

PERFORMANCE ”Sweet” Charlotte Engelkes Scen: Kulturhuset, Stockholm Att sitta hopkrupen i en tårta, tvingas vänta i köket medan middagen pågår och först få vara med, göra entré och hoppa fram ur tårtan vid desserten – som själva desserten – kan väl få vem som helst att utveckla traumatisk sockerfobi, men ingen kan gestalta det som Charlotte Engelkes. Hennes debut som soloartist, ”Sweet” från år 2000, visas nu för första gången i Sverige, på Kulturhuset, med underrubriken ”en supersockrad weekend”. Det vill säga, ett mindre uppbåd artistvänner bidrar och uppträder under kvällen, alla på temat sött, söta-re, sötast. Dansaren/koreografen Su-En krälar på golvet som i gyttja, fast i riktig honung. Sötast är, förstås, trots honung och gratis sockervadd, Sveriges ojämförliga artistdrottning. Den som en gång sett Charlotte Engelkes glömmer det aldrig. Hennes lekfulla mångsidighet och absoluta – majestätiska – självklarhet saknar motstycke i Sverige. Det är show, sång, teater, ståupp, performance, dans och allmän galenskap – allt gestaltat med en överdrifternas passionerade utspel som får de bästa av dragshowartister att stumna. I ”Sweet” går hon till attack mot bimborollen – tårtöverraskningen – genom att så att säga gå åt fel håll, genom att sockra, söta, överdriva. Den smått klassiska inledningsrepliken ”Jag är regissörens hustru” är den ironiska och sardoniska plattformen för den kommande timmens hyperoriginella, sylvassa, intelligenta underhållning. Som, givetvis, är perfekt saltad. Örjan Abrahamsson teater@dn.se


Nätta lådor för ny tid

Summary: Var finns tidens mest spännande svenska arkitektur? Peder Alton går på spaning och överraskas av den nya villaarkitekturen. Här finns både infallsrika, mångfunktionella och smarta superhus.

Det sägs att stor arkitektur börjar med små privatvillor. På jakt efter det allra senaste har jag i veckor lusläst arkitekternas hemsidor, plöjt nya arkitekturtidskrifter och rest runt i Sverige för att hitta de mest radikala villorna som precis har byggts eller är på väg att byggas. Och som kan förutsäga något om framtiden. Resultatet är överraskande. De nio jag stannat för är betydligt friskare än vad jag kunde ana, mer infallsrika, tveklösa och på ett lustfyllt sätt också ansvarslösa. Mest lika lägenheter i stora städer men förstås med egna fasader, ofta tunna som äggskal. De nya husen ligger nära havet, högst uppe på bergstopparna, isolerade och långt från mer etablerade villaområden. De är även ”mångfunktionella” på ett nytt sätt. De saknar självklara användningsområden och tycks befriade från alla föreställningar om att brukas till något annat än rekreation. Samtidigt ger de nio villorna en provkarta på hur och var privatpersoner i dag vill bo, från ensamhet i skogen i små trähus till trassliga sommarbostäder i någon avkrok av Sverige eller mitt i gamla villaområden. Det är ingen tvekan om att detta är ett helt nytt inslag i svensk arkitektur, möjligen något som kommer att märkas också internationellt. Det behövs. Den svenska arkitekturen har stått stilla länge utan att känna av vad som hänt i Europa och USA, och behöver naturligtvis nytt syre. När jag ser de nio villorna får jag en känsla av att ingen längre vill bygga för att sticka ut. Allt handlar om de enskilda rummens placering, utsikterna, om smarta vardagsfunktioner, placering av datorn så att den inte behöver ett speciellt rum, alltmer förfinade köksinredningar, överraskande öppna badrum, fönsterrader i rätt söderläge och så vidare. Helt enkelt en exakt avstämning av varje liten del av vardagen så att helheten till slut blir ett superhus. Varifrån kommer inspirationen? Svensk historisk villaarkitektur har en hel del att bjuda på. Alltefter Stockholmsutställningen 1930 har utvecklingen gått stadigt framåt . Höjdpunkter är Ralph Erskins vackra och välplanerade villor från efterkrigstiden, inklusive hans egen betonglåda i Drottningholm. Och parallellt har det forskats idogt om lägenhetsplaner och kökens utformning för de stora flerfamiljshusen. Här finns hur mycket som helst att ösa ur. Så vad är resultatet? Nio nätta lådor. De flesta är nybyggen, bara en är en utbyggnad. Och de ritande arkitekterna är några av Sveriges främsta. Här finns Gert Wingårdh och Thomas Sandell, trion Claesson Koivisto Rune (CKR) och Spridd (Ola Broms Wessel, Klas Ruin), även det kvinnliga kontoret Marge jämte Joliark (Per Johanson, Hans Linnman). Bland uppåtstigande stjärnor finns Tham & Videgård Hansson och Argark (Anja Geigant, Anders Rehnberg). Även ensamvargen Thomas Marcks. Jag kunde ha valt ännu fler. De nio byggnaderna är sinsemellan mycket olika. På ett sätt kan de beskrivas som en samling nya sätt att planera för unga familjer med mer eller mindre smart formgivning i. Och de yttre skalen, fasaderna, skiftar rejält. Villaarkitekturen har förvandlats till en ombytlig och modemedveten arkitekturgenre där nya experiment syns med en gång. I villorna finns också en romantiskt bild av en idealiserad familjesituation som jag misstänker kan bli utsatt för en del kritik. Resultatet har hur som helst blivit en charmigt inkännande arkitektur. Det första huset jag besöker är Spridds ”kulturhus” för konstnären Mikael Richter på Älgö utanför Saltsjöbaden. Här finns den avancerade arkitekturens brytning mellan det inre och det yttre. Bakom den svala fasaden på detta charmfulla hybridhus blandas två bostäder och en ateljé under samma tak, för att avslutas med en altan högst upp. Gert och Karin Wingårdhs hus vänder sig ut mot havet med ett stort panoramafönster i två plan och en helt ny glasutbyggnad som slår allt jag tidigare sett – barock och minimalism i ett svep, ett recept som Wingårdh vunnit många poäng på. Och Argarks weekendvilla ser jag i solnedgången, med Stockholms inlopp för mina fötter. Huset har en strålande utsikt men öppnar sig också ut mot den tysta skogen. Taket har en inbyggd, diagonal bjälke och hela huset följer markens sluttning, med en delad rumsplan och många genomtänkta detaljer. Allt vittnar om en analytisk skärpa hos arkitekterna Anja Geigant och Anders Rehnberg som kan nå hur långt som helst. För att nu inte tala om Tham & Videgård Hanssons trädgårdshus med växtspaljéer på alla fasader, en trekantig plan och stor altan som tydliga ingredienser. Här finns något öppet kommersiellt som påminner om den amerikanska arkitekten Frank Gehrys stiligt funktionella villor för en intellektuell elit på den amerikanska västkusten vid slutet av 70-talet. Ge kunden vad den vill ha och gör det med besked! Spaljéhuset är ett genialt bygge som lär låta tala om sig. Vad händer härnäst? Svensk arkitektur befinner sig inte i någon utopisk eller extremt fri situation, men de flesta statliga begränsningarna har försvunnit och villaarkitekturen regleras nu främst av kommunala detaljplaner som kan skifta rejält. De nio husen är ritade av arkitekter som exakt vet hur de skall hantera snäva ramar, hur de skall vridas och vändas på för att ge tillbaka något oväntat. Marge och Thomas Marcks två villor är lysande exempel på det. Dimensionerna är exakta. Vinklar på tak och väggar stämmer precis med givna bestämmelser och direktiv. Ändå är det ingen tvekan om att husen står för helt nya idéer om att planera och bygga. Detaljerna och olika materialval spelar i dag en avgörande roll för den senaste, radikala arkitekturen. Det gäller särskilt för Thomas Sandells svårbeskrivbara hybridhus på Gotland, med nya tekniska lösningar och traditionella material. Allt är samlat kring en öppen gård men detta sommarhus har också stora perspektivfönster mot naturen utanför. Arkitekten tycker själv att det innehåller allt som han pysslat med under senare år. Sandells fritidshus i Ygne är en lekfull byggnad som blandar innerstadsestetik av det senaste snittet och lantliga drömmar. Precis som det skall vara år 2008/2009. Har jag favoriter bland de nio husen? Claesson Koivisto Runes tunna betonglåda vill jag se klar så fort som möjligt. Och Tham & Videgård Hanssons trädgårdshus flyttar jag gärna in i. Men nivån är hög på alla nio. Det våras för svensk arkitektur.


Världsstjärnor till jazzfestivalen

Summary: Två Polarprisvinnare är klara för Stockholms jazzfestival. Den amerikanske saxofonisten Sonny Rollins och den brasilianske sångaren Gilberto Gil ska bli publikdragare på Skeppsholms-scenen i sommar.

Gunnar Lagerman är ny chef för Stockholms jazzfestival och hoppas att det ska märkas. Med utökad budget satsar festivalen på fler och större artister. Hela festivalprogrammet är inte spikat än, men Gunnar Lagerman avslöjar att han har två Polarpris-vinnare klara. Både brasilianske sångaren Gilberto Gil och amerikanske saxofonisten Sonny Rollins turnerar i Europa i sommar. – Det var bara att erbjuda dem ett gage och se till att få hit dem, säger Gunnar Lagerman. Sonny Rollins beskriver han som den största nu levande jazzlegenden. Gilberto Gil, tidigare kulturminister i Brasilien, har han svårare att etikettera: – Hans musik ligger på gränsen mellan jazz och world music. Han är en mycket bra liveartist, en engagerad politiker och har enorm integritet. – Det kommer fler artister som inte lättvindigt stoppas in i ett jazzfack, säger Gunnar Lagerman. Men han tänker inte boka några renodlade pop- och rockband som dragplåster till sommarens festival. – På det viset är vi kanske något smalare i år. Men å andra sidan, var går gränsen mellan jazzinfluerad pop och popinfluerad jazz? Den enda musikstil som är helt fri från jazzinfluenser skulle möjligtvis vara hårdrock. Vad som är jazz är upp till var och en att avgöra, menar Gunnar Lagerman. – Jazz är ett så vitt begrepp i dag, det står för gränsöverskridande musik. Ta Esbjörn Svenssons sista platta förra året, den är otroligt gränsöverskridande. Den klassas som jazz, men i mina öron låter mycket på albumet som industriell metall. Gunnar Lagerman gör en form av comeback i musikvärlden. Efter nära två decennier som arrangör för Hultsfredsfestivalen tog han för några år sedan en paus och ägnade sig åt sin trädgård och grönsaksodling. Jazzfestivaler är obeprövad mark, men arrangörskapet sitter i ryggraden. – Jag har det i blodet, det finns inget roligare än att boka bra artister. Stockholms jazzfestival har i flera år brottats med ekonomiska problem och länge hotats av nedläggning. Men Gunnar Lagerman känner sig inte det minsta orolig för finanserna och räknar med 25 000–30 000 besökare till Skeppsholmen i sommar. – Jag är övertygad om att programmet håller sådan kvalitet att det säljer sig självt. Det kommer fler artister av Rollins och Gils kaliber. Det kan jag lova. Den 15–19 juli på Skeppsholmen Stockholms jazzfestival har länge kämpat med ekonomiska problem. Förra året kastade delägaren John Nugent in handduken efter miljonförluster över några års tid. Finansfamiljen Jensen tog över ägarskapet och Gunnar Lagerman, som i nästan två decennier arrangerade Hultsfredsfestivalen, tillträdde som festivalchef. Jazzfestivalen, som är den 26:e i ordningen äger rum på Skeppsholmen den 15-19 juli. På tisdag nästa vecka offentliggörs programmet.


Mästarprov - igen

Summary: Ingen svensk artist har återuppstått lika många gånger som Per Gessle. Nu satsar han på en klubbturné som få i hans generation skulle våga. Och fångar publiken som vanligt.

Per Gessle Scen: Tavastia, Helsingfors Man måste imponeras, oavsett vad man tycker om utfallet. Per Gessle är en artist som har sitt på det torra. Ekonomiskt, javisst, men också som ihärdig musikmakare. Gång efter gång har han återkommit och överraskat, efter att ha varit mer eller mindre uträknad. Skapat landsplågor av ett format de flesta artister aldrig kommer i närheten av. Också oavsett de internationella framgångarna med Roxette. I efterhand kan det vara lätt att glömma hur passé han ansågs efter Gyllene Tider, i sin singer/songwriter-period på 80-talet, strax före Roxette. Eller i det tidiga 00-talet, när Roxette hade strandat, strax före solotriumfen med ”Här kommer alla känslorna (på en och samma gång)” och den exceptionellt framgångsrika återföreningen av Gyllene Tider. Att han strax före femtioårsdagen skulle göra ännu en karriärvändning var således typiskt, om än inte självklart. Han är ju inte tvungen, och det vanliga mönstret hos åldrande artister är att man skruvar ner produktionstakten och lutar sig alltmer mot äldre succéer. Men i november gav Per Gessle ut soloalbumet ”Party crasher”, hans sjätte album bara sen millennieskiftet och ett försök att göra något för honom helt nytt – syntig danspop, mer disco än powerpop. Hemma i Sverige har det fungerat, albumet har sålt flerfaldigt platina och singeln ”Silly really” blev en omedelbar hit. Karriären än en gång vitaliserad, låt vara i mindre grad än tidigare. Ville han göra en ärevarvsturné genom landet vore det både lätt och logiskt. I stället satsar han nu på Europa. Gör en klubbturné i eget namn, för första gången. Med bara några enstaka Sverigespelningar inkastade på sluttampen. Det är att be om problem, man undrar lite hur många utanför Norden som ens reagerar på hans namn. Men man undrar också hur många kolleger i hans generation som skulle våga samma sak. Turnépremiärens Tavastia i Helsingfors är en rockklubb av Debaserstorlek. Det är fullt, men inte övertrångt. Jag har sett såväl The Ark som Kent göra turnépremiärer i just Helsingfors och lyftas till skyarna av publiken, en sådan spelning är inte detta. Även om tjejgänget jag står bredvid exploderar av lycka varje gång en gammal Roxettehit plockas fram. Det här är Per Gessle tillbaka på verkstadsgolvet. Ett litet rockband av beprövade veteraner i ryggen, nya sidekicken Helena Josefsson som medsångerska. Och en förbluffande liten fokusering på senaste albumet – inget av discoinramningen, bara två av låtarna och inte själva hitsingeln. Plattan märks mer i souvenirbåset. Däremot är det tjockt med Roxettematerial. Pophittar som ”The look” och ”Joyride” har gjorts mer gitarrtunga, ballader som ”Listen to your heart” och ”It must have been love” har tvärtom skalats ner till kärnan. Att Per Gessle klarar av de sistnämnda – stora paradnummer för Marie Fredriksson – visar att han är mer av en sångare än han brukar få erkännande för. Men vet man inget om hans svenskspråkiga karriär och ständiga pånyttfödelse finns här inte mycket som antyder att han är en artist som lever här och nu. Publiken i Zürich eller Amsterdam kan säkert sortera in honom som en fördetting bland andra, med några ovanligt slitstarka hitlåtar i bagaget. Nils Hansson nils.hansson@dn.se


De på andra sidan muren

Summary: I höst är det 20 år sedan Berlinmuren föll. Per Landin läser Uwe Tellkamps storslagna roman om DDR:s inre sönderfall. Men kan inte hålla intresset uppe i tusen sidor.

Uwe Tellkamp ”Der Turm” Suhrkamp I höst är det tjugo år sedan Berlinmuren föll och om man som jag länge var engagerad i det litterära och politiska skeendet i tidigare DDR är det intressant att se hur en yngre tysk författargeneration nu blickar tillbaka på livet i den östtyska arbetar- och bondestaten. Thomas Brussig gav i romanen ”Es leuchtet” en galghumoristisk bild av hur de troskyldiga östtyskarna slukades av västttyskarna, medan återföreningen i Ingo Schulzes ”Adam und Evelyn” snarare framstod som en fördrivning ur paradiset. Det senaste och mest hyllade försöket i genren är Uwe Tellkamps nästan tusensidiga roman ”Der Turm” som fått kritiker att tala om en östtysk ”Buddenbrooks”. Framför allt är det det storslagna familjepanoramat, de borgerliga interiörerna i villorna på andra sidan Elbestranden i Dresden, det episka flödet och motivrikedomen som kan leda tankarna till Lübecksonen Thomas Manns krönika om en borgerlig livsforms undergång kring förra sekelskiftet. Boken börjar storslaget med en mäktig, prosalyrisk Dresdenouvertyr: den smutsbruna, trögflytande Elbe tonar fram ur ett brunkolsmättat och kemifärgat skymningsljus och blicken öppnar sig mot de fallfärdiga villorna och kantstötta palatsen som ligger inbäddade i lummig grönska på andra sidan floden. Här, i ett område som i boken kallas ”tornet” och i verkligheten heter Weisser Hirsch, lever bokens huvudpersoner som alla tillhör en samhällsklass av akademiker och ädlingar som på tyska brukar kallas ”Bildungsbürgertum”. Med sin lätt anakronistiska livsstil (man röker cigarr, dricker årgångsviner och läser läderbundna Hesseutgåvor från förkrigstiden) borde de egentligen inte ha någon hemortsrätt i den realsocialistiska republiken. Men till de många besynnerligheterna med DDR hörde ju att detta progressiva lands förhållande till borgerligheten präglades av en proletär ängslighet som gjorde att den lilla ädelkommunistiska akademikerenklaven fick hållas. Åt den världsberömde fysikern Manfred von Ardenne (som i boken kallas von Arbogast, ”röde baronen”) upplät partiet rent av ett slott där han under alla år kunde ha sitt eget forskningsinstitut. Handlingen börjar 1982, samma år som Brezjnev dör i Moskva. Kirurgen Richard Hoffman fyller femtio och har till tonerna av klassisk musik samlat en stor samling nära och kära, läkarkolleger och andra. Ur mängden framträder tydligare några personer som man sedan får följa genom åren och ända fram till slutet då muren faller. Främst är det Richards finnige och brådmogne tonårsson Christian som uppenbart lånat många drag av läkarsonen Uwe Tellkamp. En lite högfärdig och inte särskilt sympatisk ung man som går på internatskola innan han tvingas ut i den bistra verkligheten. Han förvägras studera medicin och måste i stället göra tjänst i nationella folkarmén, där han obstruerar på ett sätt som gör att han till slut, efter arbete i en kolgruva och fabrik, hamnar längst ned på samhällsstegen, närmare bestämt i källaren på säkerhetsfängelset i den mardrömslika stålindustristaden Schwedt. Under den fortsatta handlingen skiftar hela tiden perspektiven, scener från operationsbord och skolsalar omväxlar med brevutdrag och inre monologer, satiriska bilder av den socialistiska borgerlighetens världsfrånvändhet övergår i nästan lyriska betraktelser av det historiemättade stadslandskapet. Boken är full av lokalkolorit, det finns nästan inte en gata eller ett torg i Dresden som förblir obemärkt, och med spårvagn får man även följa med till de brunkolsdystra hyreskasernerna i Leipzigs arbetarkvarter. I dessa mer litterära beskrivningar är det oftast Christians farbror Meno som talar, och det är när han får ordet som texten lyfter, får det pulserande driv som många av de beskrivande partierna annars saknar. Ursprungligen naturvetare arbetar Meno numera som lektör på ett stort förlag och har i denna egenskap även litterära ambitioner, vilket gör att han kommer i förbindelse med den kulturella eliten i DDR. Man behöver inte ha någon större bakgrundskunskap för att se de verkliga förebilderna. Bakom den brutne Georg Altbergs sorgliga skepnad anar man författaren Franz Fühmann med sin alkoholism och bruna förhistoria; den judiske stalinisten Londoner har otvetydiga drag av politruken Jürgen Kuczynski och ädelkommunisten Esclaroque med sina sidensjalar och cigarrmunstycken är lika uppenbart ett porträtt av grandseigneueren Stephan Hermlin och framför allt dramatikern Peter Hacks, den självutnämnde diktarfursten som skrev sonetter och klassicistiska pjäser för arbetarklassen och för varje år blev alltmer övertygad om att han var DDR:s egen Goethe. Jag ska inte förneka att det är fascinerande att i romanform läsa om alla dessa figurer som numera förpassats till litteraturhistorien, särskilt om man upplevt dem i verkligheten. Tellkamp ger närbilder som man inte glömmer, vare sig det nu gäller den inre censuren, den permanenta Stasiövervakningen som ingen talade om eller den pacifistiska militarism som odlades i nationella folkarmén. Men alla detaljerna, alla enskilda lustigheter och framför allt blandningen av stilnivåer gör att man ofta lätt tappar helhetsbilden. Jag antar att montagetekniken är medveten. Det är tydligt, alltför tydligt skulle jag vilja säga att Uwe Tellkamp har läst sin Thomas Mann och framför allt Alfred Döblin, att han i deras anda velat komponera ett mäktigt och mångfasetterat epos, en storslagen svanesång över en statsbildning som när allt kommer omkring knappast hade den resning och storhet som omfånget låter antyda. Tusen sidor är helt enkelt för mycket. Tellkamp skulle ha behövt frigöra sig från en del av den litterära påverkansbråte som han bär på och gått mer direkt på saken. Som det nu är blir Tellkamps egen röst aldrig riktigt tydlig. Framför allt skulle han ha behövt hjälp av en förlagsredaktör, lika duktig och noggrann som Christans onkel Meno var när han före murens fall granskade texter på Edition Dresden. Per Landin per.landin@dn.se


Hasselbladspriset till fotografen Robert Adams

Summary: Robert Adams har i decennier tagit bilder av sina hemtrakter i den amerikanska västern. Juryn föll för hans renodlade uttryck och hans omsorg om miljön.

Den amerikanske fotografen Robert Adams har tilldelats Hasselbladsstiftelsens internationella pris 2009. Robert Adams är född 1937 och har i 40 år ägnat sig åt att dokumentera landskapet i sina hemtrakter i den amerikanska västern. Juryn säger i sin motivering att Robert Adams, i en tid då fotografin förändrats, gått sin egen väg och renodlat fotografins språk i sina dokumentära men poetiska bilder. ”Adams samlade vision av den amerikanska västern är exakt och odramatisk och utgör i dag ett enastående vittnesbörd som ger uttryck för en större, global omsorg om miljön samtidigt som det oavlåtligt ger akt på yttringar av mänsklig längtan och inslag av hopp i ett föränderligt landskap”, skriver juryn. – Jag ser priset som ett tecken på att konstvärlden vill bort från det fokus på trivialiteter som den ägnat sig åt de senaste 25 åren, säger Robert Adams på telefon från San Francisco. Han ger som exempel brittiske konstnären Damien Hirsts diamanttäckta dödskalle – Konst är för viktigt för sådant tramsigt navelskåderi. Jag tror att människor kräver mer av oss konstnärer i tider som denna. Konst har en social funktion, menar Robert Adams. Konstnärens uppdrag är att informera och upplysa, men också trösta och stärka. – Vi ska säga sanningen, men i sanningen hitta någonting hoppfullt att förmedla. Sedan många år är det sanningen om miljön uppehåller Robert Adams. I sin bok ”Turning Back” upprepar han Meriwether Lewis och William Clarks Adams tidiga 1800-talsexpedition längs Missourifloden och dokumenterar omsorgsfullt och ärligt hur landskapet förändrats genom mänsklig påverkan. – Jag arbetade med projektet i fem år. Det är ett viktigt ämne som inte många vet någonting om och boken är en bra ingång till mitt konstnärskap, säger Robert Adams. Till skillnad från de flesta internationella konstnärer är Robert Adams fast rotad i sin hemmiljö och har inget intresse av att fara jorden runt i jakt på motiv. – Västern är mitt hem, och jag återupptäcker det varje dag. Han säger att han finner inspiration var helst det finns ljus, fotografer måste vara öppna för gåvor som omvärlden lägger framför dem. Han citerar den amerikanska poeten Gery Snyder; – ”Poesi kommer utifrån, inte inifrån.” Det är viktigt att komma ihåg, säger Robert Adams. Priset på 500 000 kronor, en guldmedalj samt ett diplom delades ut på tisdagen vid en kombinerad ceremoni och presskonferens i San Francisco. Den 6 november öppnar en utställning med Robert Adams fotografier på Hasselblad Center i Göteborg. Hasselbladspriset Hasselblads internationella pris i fotografi instiftades 1980. Den förste pristagaren var Lennart Nilsson. Sedan dess har en rad världsberömda konstnärer tilldelats priset, bland andra Henri Cartier Bresson, Christer Strömholm, Cindy Sherman, Lee Friedlander och Nan Goldin. Victor Hasselblad (1906-1978) var mannen bakom Hasselbladkameran, världens första enögda spegelreflexkamera för mellanformat. Kameran blev världsberömd, framförallt när NASA använde den som rymdkamera. I enlighet med makarna Hasselblads testamente bildades Erna och Victor Hasselblads Stiftelse 1979. Stiftelsen delar förutom ut sitt internationella pris även stipendier och forskningsbidrag inom fotografi. I årets prisjury medverkade David Chandler, chef för Photoworks i England, Catherine David, konsthistoriker i Paris, Annica Karlsson Rixon, konstnär/fotograf, Högskolan för fotografi i Göteborg, Sunhee Kim, konstnärlig ledare för Bund 18 Creative Center i Kina, samt Jorge Ribalta, konstkritiker och curator vid Museum of Contemporary Art i Spanien.


Kalmars historier på teaterscenen

Summary: Byteatern i Kalmar har blivit en riktig publikmagnet. Teaterchefen Karin Parrot Jonzon ser tillbaka på ett framgångsrikt år och kommer med succén ”En stund på jorden” till Stockholm.

Byteatern, Kalmar läns teater, ligger i en före detta margarinfabrik på Barlastgatan i Kalmar hamn. Karin Parrot Jonzon är dess teaterchef sedan drygt två år. Det senaste året, då hon helt kunnat sätta sin prägel på verksamheten, blev ett särskilt lyckat år, med nära 100 procents beläggning. Vad var hemligheten? – Min tanke var att Byteatern behövde bli ännu viktigare i sin egen stad, att vi skulle låta oss inspireras av de historier som finns i närheten, säger Karin Parrot Jonzon. Vår konstnärliga satsning gick hem och vi fick publiksuccéer. Och om två originella syskon som fortfarande är ett begrepp i Kalmar, Signe och Henning Kullzén, handlar ”En stund på jorden”, som gästspelar på Dramalabbet i Stockholm den 16 april. – Pjäsen blev en framgång även på turné ute i länet. För den handlar inte bara om Kalmar, utan om döden och vad vi gör med våra liv, säger Karin Parrot Jonzon. Succéåret 2008 inleddes med en satirisk miljökabaré ”En kantarell i hissen” med texter av kända namn i Hasseåtage-anda. Det var genombrottet för att nå Kalmarpubliken. Och i höstas blev ”Orfeus – dödsriket tur och retur”, som spelades för 5 000 gymnasieelever över hela Kalmar län, en av teaterns största succéer någonsin. Karin Parrot Jonzon har också regisserat ”En stund på jorden” och den spelar man nu. – Jag som kommer från Malmö hade ingen aning om att syskonen Kullzén haft en sådan betydelse för Kalmar. Signe och Henning Kullzén var ett syskonpar som drev en pappershandel och antikvariat i Kalmar. Deras trähus i centrum av stan, Kullzénska huset finns kvar, där ligger numera Kullzénska kaféet. När man ville riva i centrum under 60-talet sattesig syskonen på tvären, vägrade sälja sitt hus till Domus. Troligen påverkade de Kalmars utseende, stadskärnan förblev nästan intakt och domineras inte av köpcentra, som så många andra städer. De var särpräglade i en liten stad: Signe, en kärv baskerklädd kvinna i kostym, Henning, som sökte sig ut i Europa varje år när småstaden blev för liten. De arbetade i var sin affär i gatuplanet och levde sida vid sida en trappa upp. Ingen av dem bildade familj, de dog med bara två månaders mellanrum 1985. – Pjäsen ”En stund på jorden” handlar om deras sista stund på jorden: i första akten dör Henning och i andra akten får vi följa Signe. – Vi ser deras möten med dödsängeln, spelad av Eva Johansson som kommer från Dramalabbet. Hon har varit väldigt viktig i sin tolkning av en icke änglalik ängel. Hon har gått rakt emot varje kliché av den ljuva ängeln. Lars Sonnesjö, en av Byteaterns grundare, har skrivit pjäsen för två skådespelare och en docka. Han spelar själv Henning Kullzén och sköter Signe Kullzén-dockan. Signe-dockan har tillverkats av Bodil Göransson, Byteaterns dockmakare. Men dockor betyder inte gullig barnteater. – Det är så vuxet som det kan bli, en pjäs för människor som har tänkt på livet, säger Karin Parrot Jonzon och fortsätter: – Att arbeta med skådespelare och dockor ger en möjlighet att variera uttrycken. Första akten är en mer traditionell livsuppgörelse: Henning Kullzén talar med ängeln om sin specifika historia som hade mörka sidor av rädsla, ensamhet och blygsel i en liten stad – han gav sig ut i världen och uppsökte prostituerade. Sedan när publiken kommer tillbaka efter pausen får den en helt annan upplevelse, Signes liv, som går via en docka som man glömmer är en docka. Publiken blir överraskad. – Vi har i Lasse Sonnesjö en av Sveriges bästa dockspelare, folk kommer ut och säger: Jag tänkte inte ett ögonblick på att det fanns en människa bakom. Byteatern har skapat en konstnärlig profil där man blandar traditionella teatrala uttryck med musik och masker, dans och bild. På teatern finns också den särskilda kunskapen och traditionen att använda dockor och dockspel som en väg till publiken, som ”En stund på jorden” är ett exempel på. – Jag tycker att Byteatern länge har varit en väldigt modern och kontinental teater, som tiden nu hunnit i kapp. Så nu vill vi gå vidare och hitta nya konstnärliga vägar, säger Karin Parrot Jonzon. Byteatern gästar Dramalabbet Gästspel i Stockholm: ”En stund på jorden” torsdagen den 16 april på Dramalabbet. Byteatern är länsteater i Kalmar län sedan 1992. Teatern bildades 1971. Spelar för barn, ungdom och vuxna och turnerar i sydöstlänen och i övriga Sverige. Karin Parrot Jonzon var chef för Unga teatern, dåvarande Malmö stadsteaters barn- och ungdomsensemble i början på 90-talet och arbetade sedan som frilansregissör.


Dåtiden är tillbaka

Summary: Prins Wilhelm von Habsburg föddes att härska över Europa – men ödet ville att hans rike skulle gå under. Ulrika Kärnborg läser om en svunnen värld, som påminner om vår egen.

Det var en gång en liten prins som bodde i ett stort slott vid havet. Så småningom flyttade han till ett något mindre slott i en nordlig skog, men han fortsatte att vara prins i ett rike som var så väldigt att ingen egentligen visste var dess gränser gick. Några kallade honom österrikare, i andras ögon var han polack eller slav, till och med spanjor om man kikade på hans ättlingar i västerled. Själv kallade han sig ukrainare, men vad Ukraina var, skulle han inte ha kunnat förklara för någon nu levande. Prinsen växte upp till en stilig man, född att härska över Kontinentaleuropa, men slumpen ville att hans vuxna liv skulle utspelas klämt mellan två världskrig. När det sista av dem var över fanns inget kvar av prinsens värld så som den hade sett ut före 1914. Därför gick hans liv – om man vill se det på det viset – till spillo. Det nära 800-åriga habsburgska riket störtade samman, inte med en smäll utan med ett pip. Yalehistorikern Timothy Snyders bok om playboyen, folkuppviglaren och spionen Wilhelm von Habsburgs liv är viktig läsning, inte så mycket på grund av dess huvudperson, som för att den tecknar en bild av ett svunnet Europa som håller på att aktualiseras. Då, för inte alls särskilt länge sedan, var nationsgränserna osäkra och föränderliga och etnisk tillhörighet något som ständigt behövde förhandlas och omförhandlas. Då, innan nationalstaten blev suverän och invånarna medborgare, kunde människor färdas utan pass över de väldiga ytor som på ett eller annat vis lydde under huset Habsburg. Det var ett tillstånd som borde ha en del att säga oss, för det påminner nämligen mycket om vårt eget. Även i Wilhelms dagar spelade globaliseringen en avgörande roll för de europeiska nationernas ekonomi, då liksom nu var gränserna mellan olika länder flytande och regeringarna stod delvis maktlösa när det gällde att finna botemedel till tidens sjukdomar som tycktes spridas epidemiskt: nationalismen och fattigdomen. Wilhelm själv stod med ett ben i båda världarna. Den gamla världen, därför att han var född att härska över det som vi numera brukar referera till som Österrike-Ungern. Den nya, därför att han passionerat kom att delta i nationaliseringsprocessen, kanske mer på grund av äkta politisk glöd än för att det egentligen gynnade hans intressen. Landet han tidigt utsåg till ”sitt” kungadöme var det bortglömda och sönderkoloniserade Ukraina. Wilhelms far Stefan, som redan från början insåg hur ojämn kapplöpningen mot de aggressiva nationsbildarna skulle bli, valde att slå sig ned i Polen, som han hoppades skulle bli ett nytt hemland. Om Österrike-Ungern föll kunde habsburgarna alltid grunda en ny dynasti i Polen. Sådan var i alla fall tanken. Med tiden kom Stefan att rikta sökarljuset mot Ukraina, lite som en ängslig far som tittar på lägenheter för sin sons räkning. Han fattade inget avgörande beslut, men för säkerhets skull fick Wilhelm studera ukrainska. Redan vid ung ålder blev han något av en specialist på ukrainsk kultur och folkliv, han lärde sig att låta omväxlande som en brinnande nationalist och som en övertygad socialist. Vid den här tiden verkade det osäkert vilken ideologi som skulle vinna, nationalismen eller socialismen. För säkerhets skull måste Stefans söner helgardera sig, även om det betydde att de var tvungna att låta som revolutionärer. Och bara det att en prins av huset Habsburg över huvud taget lät sig inspireras av Marx säger något om tiden. Men sedan gick det ju inte längre. En ung serbisk nationalist, Princip, avlossade skotten som blev den habsburgska monarkins undergång. Första världskriget bröt ut, och kampen om det moderna, industriella Europas karta började. Wilhelm hamnade till sist i Paris, där han levde ut som festprisse tillsammans med högättade exilryssar, utblottade ungrare och polacker som hade sett bättre dagar, allihop flyktingar från det sönderfallande Österrike-Ungern. I Parismiljön tycks Wilhelm ha utvecklat all den dekadens som verkar ligga latent inom aristokratin och som vår egen tids degenererade europeiska kungahus excellererar i. Han levde öppet som bisexuell, vägrade att ta något som helst arbete, gjorde av med massor av pengar på bordeller, odlade en smak för unga, grovvuxna män ur arbetarklassen, inte personliga tränare, märk väl, men sjömän. Han hade kvinnliga prostituerade som sina närmaste vänner och lät familjeförmögenheten rinna mellan fingrarna. Enda skillnaden var att habsburgarna överlevde bara så länge som deras sjaskigheter hölls hemliga för pressen, medan 2000-talets kungligheter verkar klara vilka massmediala skandaler som helst, och hämta styrka ur dem. I Wilhelms fall gick det illa eftersom han utan egen förskyllan hamnade i en bedrägerihärva som vänsterpressen tacksamt gjorde det mesta möjliga av. Efter det klipptes alla band till socialismen – prinsen sökte sig högerut. Under 1930-talet blev han en övertygad nazist. Jag vet ingenting om Timothy Snyders politiska övertygelse, men det finns ett idealiserande drag i hans framställning av Wilhelms öden och äventyr som känns falskt, eller i vart fall lite naivt, liksom ett sentimentaliserande tonfall när författaren drömmer sig tillbaka till den tid som varit. Det attraktiva med 1800-talets öppna och dynastipräglade Europa sägs ha varit frånvaron av rastänkande eller nationstänkande över huvud taget. Visst låter det fint, men jag tror inte att någon skulle vilja återuppleva det vanvettiga kaos som rådde före världskrigen – ett kaos som bar fröet till de fruktansvärda blodbaden som följde. Wilhelm von Habsburg dog den 18 augusti 1948 i rysk fångenskap. En sovjetisk domstol hade funnit honom skyldig till att ha intrigerat för att bli kung av Ukraina 1918, till att ha anfört Fria kosackerna 1921 och till att ha arbetat åt den brittiska och franska underrättelsetjänsten under och efter andra världskriget, vilket alltihop var sant. Man kan inte säga att ryssarna tog livet av honom. Möjligen att de struntade i att behandla hans tuberkulos, och på så sätt nästan taktfullt lät honom tyna bort, vilket var deras vanliga sätt att hantera besvärliga fångar som till exempel tronpretendenter. Först då, flera år efter andra världskrigets slut, går det att konstatera att det urgamla, medeltida Europa drar sin sista suck. Men underbart är kort. Som ett slags ödets ironi sitter vi redan år 2009 med en europeisk karta vars gränser återigen ter sig osäkra – samtidigt som en orange revolution har förvandlat Ukraina till den självständiga nation som den romantiske ynglingen Wilhelm von Habsburg en gång drömde om.


Tog köksvägen till pianots finrum

Summary: Steinways första piano från 1836 är på väg till Stockholm. ”Kökspianot” som det kallas ligger till grund för allt pianobyggande.

1836 byggde Heinrich E Steinweg sitt första piano. Verkstaden låg inhyst i familjens kök, vilket ledde till att den första Steinwayflygeln kommit att kallas för ”Kökspianot”. Steinways skapelse blev central i pianobyggarkonsten. Med början tisdag den 14 april kommer den belgiske instrumentmakaren Chris Maenes replika av ”Kökspianot”, byggd med hjälp av bland annat digitala skisser och röntgenbilder av originalet, till Stockholm. Det ställs ut på Steinway Gallery i Stockholm. Efter att turnerat i andra delar av världen är det första gången pianot ställs ut i Skandinavien. Pianot visas fram till den 28 april, den 24 hålls en konsert med Mats Wiklund och det kompletteras med ett föredrag av Steinwayexperten Magnus Svensson. – Den här flygeln är grundläggande för alla Steinwayflyglar, för allt pianobyggande. Det är från ”Kökspianot” så gott som alla instrumentmakare har utgått, säger Lut de Winter vid Steinway Gallery. Samtidigt tycks svenskarna ha tröttnat på sina pianon. Man skänker bort, ibland till och med betalar för att bli av med sina skrymmande instrument på sajter som Blocket. Ett stort antal pianon står också oanvända i stora magasin. Tillverkningen av pianon har helt lagts ned. – Sverige brukade vara ett pianoland, säger de Winter. För bara ett trettiotal år sedan var vi i topp av statistiken. Men nu har intresset sjunkit dramatiskt för att ha piano hemma. Det kan jag förstå. Pianon tar plats, det finns alltid en risk att man stör grannar och de måste skötas om ordentligt. Fast hon är ändå positiv. Intresset för att spela piano har inte blivit mindre, menar de Winter, däremot har elektroniska lösningar som hybridpiano blivit vanligare. – Jag ser pianot som något man kan samlas kring för att umgås. Väldigt många vill fortfarande ha musik i sitt hem och väljer då att hyra i stället för att köpa piano. Intresset för pianon och klassisk musik har inte sjunkit. Tvärtom snarare. Köerna av barn till musikskolor är fortfarande långa. Mattias Dahlström mattias.dahlstrom@dn.se


Fredrik Strage:

Summary: Dave Thompsons övertygelse att det inte producerats någon musik av värde sedan 1978 är underhållande rabiat. Men vinner den gehör?

Rocken brukar dödförklaras ett par gånger varje decennium. Vissa pessimister gjorde det redan när Elvis ryckte in i lumpen, andra när John Lennon blev skjuten, när house och techno tog över den kreativa stafettpinnen eller när genren ”nu metal” i början av nollnolltalet fick gitarrbaserad musik att suga hårdare än den någonsin sugit förut. Själv inbillade jag mig länge att rocken dog 1988, i samband med Imperiets sista turné. ”Rock’n’roll är död”, sjöng Thåström och det lät som om han menade det. I den nya boken ”I Hate New Music – the Classic Rock Manifesto” hävdar den brittiske journalisten Dave Thompson också att rocken är död. Det som gör hans dödförklaring speciell är att rocken anses ha dragit sin sista suck redan 1978. Det var då, under en tiomånadersperiod, som följande artister gav ut skivor: Journey, REO Speedwagon, Boston, The Cars, Foreigner, Toto, Styx och Rush. De åtta banden spelade så kallad classic rock, mogen musik för en mogen publik. Skivorna som de släppte 1978 sålde i sammanlagt 30 miljoner exemplar. Enligt Dave Thompson byggde dessa album, till skillnad från det tidiga sjuttiotalets classic rock, inte på låtskrivande utan på slickad studiobearbetning. Ytan blev viktigare än innehållet. Dave Thompson hör inte till de kritiker som anser att rocken dödades av progressiva dinosaurieband men räddades av punken. Han skriver att punken var groteskt överskattad, en upprepning av klichéer från femtiotalet. Och han älskar classic rock, i synnerhet Led Zeppelin och Queen, men även flera av de åtta banden som dödade rocken. De var bra i början av sjuttiotalet. Sedan blev de profithungriga, överproducerade och värdelösa, varpå rocken dog. Man kan naturligtvis ha en miljard invändningar mot ”I Hate New Music …”. Thompson bortser helt från den alternativa musikscenen. Och hans långa haranger om hur rockmusiken ”kommersialiserades” och förlorade sin ”outlaw mysique” är patetiska. Men Thompsons fasta övertygelse att det inte producerats någon musik av värde sedan 1978 är underhållande rabiat. Till skillnad från de flesta classic rock-fans gillar han inte heller skivorna och turnéerna som hans gamla hjältar har gjort på senare år. Han illustrerar sina känslor med den verkliga historien om en sightseeingbåt som 2004 gled under en bro på Chicago River, i samma ögonblick som en turnébuss – märkt Dave Matthews Band – svischade förbi och tömde tanken till sin toalett. 400 liter avföring regnade ner på turisterna. Alla som sett sina favoritband återförenas kan relatera till den upplevelsen, menar Thompson. Frågan är om ”I Hate New Music …” kan vinna gehör. Å ena sidan känns boken som en rockjournalistisk version av en vedertagen sanning bland cineaster: att det inte gjorts någon riktigt bra amerikansk film sedan 1977 när ”Star wars” förstörde allt. Å andra sidan håller varken classic-konnässörerna eller de yngre konsumenterna med om att rocken dog för 31 år sedan. Massor av radiostationer spelar uteslutande classic rock. Mojo och Classic Rock Magazine har högre upplaga än tidningar som skriver om nya band. Och i Sverige heter den största festivalen Sweden Rock. Där har fem av Dave Thompsons åtta mordmisstänkta band uppträtt genom åren – och hyllats som genier. Journey och Foreigner kommer dit i sommar. ”Fill your head with rock!” står det på affischerna och rocken som man ska fylla huvudet med är förstås väldigt classic. FREDRIK STRAGE noje@dn.se


Nintedo inte oroligt över PS3-framgångar

Summary: För första gången på 16 månader säljer Playstation 3 bättre än Wii i Japan. Men det oroar inte Nintendo, som sätter tilltro till framtiden.

Anledningarna till Sonys framgångar över Nintendo under mars är främst ”Yakuza 3” och ”Resident evil 5”. Bägge spelen är storsäljare i Japan och släpps inte till Wii. Men Nintendo verkar inte lägga så stor vikt på tronskiftet, och hävdar att det är tillfälligt. – Det är fortfarande årets första månader, då försäljningen alltid är låg. Så vi är inte särskilt oroliga. Vi hoppas på stark mjukvara som stödjer hårdvaran under årets andra hälft, säger en talesperson för Nintendo till Financial Times. Överlag är dock Nintendo den överlägset mest sålda spelkonsol på den viktiga japanska marknaden. Totalt åtta miljoner Wii sålts i regionen, att jämföra med Playstation 3, som sålt tre miljoner. Nintendo dominerar även i USA, där Wii sålde mer än dubbelt så bra som PS3 under februari. PM


Efter sin tid

Summary: I sin debutroman skildrar Henrik B Nilsson hur den gamla världen går under – och en ny föds. Det är en anspråksfull och därför angelägen bok, skriver Ingrid Elam.

Henrik B Nilsson ”Den falske vännen” Norstedts Wien 1903. Alla väntar på Halleys komet, den gamla världen är på väg att gå under, den nya flockar sig på kaféerna och analyssofforna. Ismerna tränger fram i konst och politik: modernism, kosmopolitism, sionism. Esperanto upplever en kort blomstringstid, i skuggan av unga damer i byxor och kortklippt hår. En dagsresa söderut, i Vatikanen, dör en påve och en bankkris hotar. Henrik B Nilssons debutroman ”Den falske vännen” rör sig hemtamt i denna miljö. Perspektivet är det utdöendes, centralgestalten är en förlagsredaktör av gamla stammen, Hermann Freytag, mån om kyrkan, äktenskapet och grammatiken. Han är pensionerad, just övergiven av sin fru och drömmer om att äntligen ta itu med ett eget författarskap, men det vill sig inte, orden kommer inte som de ska. I stället får han ett manus att ta itu med, en ny roman av Boris Barsch, en författare vars dyslektiska och oregerliga texter han många gånger förr tyglat och ryktat till tidstypiskt realistiska och stilistiskt välartade berättelser. Men denna gång är Barsch svårhanterligare än någonsin, samtidigt som tiden är på väg att rinna ut för Freytags egen litterära smak. Han söker efter en stil åt den färdiga berättelsen, medan Barsch aldrig från början har en berättelse utan skriver i planlös jakt på den. Freytag tror sig läsa en roman om ett förflutet brott men missar att den också handlar om sökandet efter samtidens dolda förbrytelser. Därmed också sagt att Henrik B Nilssons egen roman inte är en historisk roman om en bakelsefrossande enstöring i Wien för historieberättandets egen skull, den utforskar grundligt det förflutna, på jakt efter speglingar av dagens små och stora brott. Det är lätt att dra paralleller till aktuella påvar, finanshajar, kulturdebatter och järtecken – och det är förstås det som är meningen. Eller en av meningarna, för ”Den falske vännen” handlar också om sin egen tillblivelse, om romaner, författare och förläggare och vad som är möjligt att läsa och skriva i ett givet historiskt ögonblick. Inte minst på den metalitterära nivån utvecklar Nilsson en fin ironi som ligger överlappande nära självironi. Det skulle ha kunnat bli överlastat och alltför allegoriskt, men är det inte. Visserligen är det ordrikt som det lätt blir om fem hundra sidor skall fyllas med något annat och mer mångbottnat än spännande handling och kärleksmöten, men här finns också en ovanlig omsorg om orden och en förmåga att skapa stämning. Freytag lever i en värld där ljuset är svagt och möblerna mörka, det står en lukt av damm och härskna matrester kring honom. Också en doft av gammal litteratur. Freytags vedermödor när han bjudits på herrmiddag hos en av romanens falska vänner ekar av reminiscenser från Balzac och framåt. Fracken som plockas fram, borstas och sys in, cigarrerna, de mönstrande blickarna som väger och bedömer. Att leva upp till sin tids konventioner är svårt för en avdankad redaktör, men det kan vara ännu besvärligare att hålla balansen om man hamnar i en av den nya tidens normbrytande kulturella salonger, bland kvinnor som för sig som män och män som hellre väcker anstöt än respekt. Särskilt om man som Freytag är van vid en helt manlig värld. Ju mer jag läser, desto större blir sympatin för denne Freytag, en luggsliten inföding kvarglömd på en ö som tagits över av en ny tids herrar, en hjälplös bonde i andras spel och sin egen värsta vän. Den första meningen i hans självbiografiska och havererade roman, ”Herr F vaknade med insikten att han var fångad i ett klibbigt nät som han aldrig skulle undslippa …”, ger en tolkningsnyckel: det handlar om den lille mannen, han som kom att befolka mellankrigstidens roman och som saknade förmåga att genomskåda det system och de strukturer han var instängd i. Freytag tror att han tjänar det goda men han vantolkar konsekvent det han ser och blir sin tids fånge och sina vänners fiende. Denna första mening är emellertid också en i en lång rad meningar som skapar en osäkerhet hos läsaren, och som tvingar henne att ständigt fråga sig var hon har läst detta förut. Mottagandet av Nilssons roman har också präglats av ambivalens: Vad betyder alla dessa likheter med andra författare och äldre stilar? Vågar dagens författare inte hitta på egna berättelser eftersom de hänvisar till att alla berättelser redan finns och sedan återanvänder dem? Leker författaren för lekens egen skull? Många har sett likheten mellan Freytag/Barsch och Salieri/Mozart men inte de små förskjutningarna: Freytag tror aldrig att han är något annat än en redaktör av andras genialiteter; han litar inte på sin egen konstnärliga förmåga eftersom han inte ser den, han är fast i en äldre tids föreställningar om vad som är god konst samtidigt som han ofrivilligt påverkas av en ny estetik som föreställer sig att en fritt hängande fot kan porträttera en människa lika väl som ett ansikte. ”Den falske vännen” är så läst inte en underhållningsroman, utan ett underhållande, bitvis lite väl intrikat och kyligt spel om medvetandet och dess gränser. Järtecknen i skyn är lätta att uppfatta, men de små sprickorna och deras djupare betydelse undflyr iakttagaren. En anspråksfull och just därför angelägen bok. Ingrid Elam litteratur@dn.se


Despot med stil

Summary: I april är det 500 år sedan Henrik VIII besteg den engelska tronen. Han har gått till historien som en blodtörstig tyrann men hade även talang och intresse för de sköna konsterna. Nu kommer en rad utställningar, böcker och filmer om denne renässansfurste.

Omåttlig ondska, bedövande lyx och vackra ting. Henrik VIII är känd för att ha låtit halshugga tiotusentals människor, däribland två av sina fruar – men också för sin enorma samling gobelänger, som stor byggherre och för de porträtt han lät den tyske konstnären Hans Holbein d y måla. I år är det 500 år sedan Henrik VIII blott sjutton år gammal tillträdde tronen i England. Hans person fascinerar fortfarande och går igen i ett flertal filmer och teve-serier. Den mest framgångsrika har varit ”The Tudors” som nyligen visats i SVT. 500-årsjubileet uppmärksammas stort i England under hela 2009, med en mängd utställningar, evenemang och nya böcker. – Henrik VIII är en av historiens verkligt stora personligheter. Hans ”varumärke” finns i världsmedvetandet. Därför är det slående hur mycket om honom som är okänt för den stora allmänheten, säger David Starkey, en av Storbritanniens främsta Tudorexperter, till DN. Denne historiker och författare är huvudansvarig för British Librarys stora utställning ”Henry – man and monarch” som snart öppnar i London. David Starkey vill visa en annan bild av Henrik VIII än den ”vanliga” – den galne tyrannen. – Det är som om han var två personer, en när han var ung och en när han blev äldre. Henrik VIII skapade det som definierar England – nationalitet, identitet, språk och kyrkan, The Church of England. Det var han som ”uppfann” England, säger David Starkey. På British Library visas porträtt, dokument, brev, gobelänger och böcker. – Det är en multimedieutställning, den första i sitt slag om Henrik VIII. Vi sätter föremålen i ett sammanhang. De ska berätta en historia och inte enbart visas rakt upp och ner, förklarar David Starkey. Henrik VIII hade den största samlingen gobelänger i världen, drygt 2 500 stycken. En rik adelsman i tiden hade kanske 50 stycken. I utställningen ingår de enorma gobelängerna ”The Story of Abraham”, som Henrik VIII beställde omkring 1540. Religion var centralt i Henrik VIII:s liv; han var katoliken som bröt med Vatikanen när han inte fick skilja sig från Katarina av Aragonien. Han lät förstöra klost-ren och påbörjade reformationen i England. – Ett av de viktigaste föremålen på utställningen är försättsbladet till den första översättningen av Bibeln till engelska, The Great Bible som också kallas Tudorbibeln. Illustrationen visar hur Henry såg sig själv. Aldrig har man väl sett en så försynt liten Gud som kikar fram genom molnen, säger David Starkey. – Desto större är Henrik VIII… I utställningen ”Henry – man and monarch” ingår även den mest omfattande samling Tudor-porträtt som har visats sedan omtalade ”The Great Exhibition” på Crystal Palace 1851. Många av porträtten är målade av Henrik VIII:s favoritkonstnär Hans Holbein den yngre. – Kungen tilltalades av Holbeins realistiska stil, hans fotografiska konst var nyskapande, berättar David Starkey. Modernt uttryckt skulle man kunna säga att de tillsammans skapade en av världens mest effektiva reklamkampanjer. Än i dag är bilden som de flesta har av Henrik VIII lika med den på porträttet som Holbein målade 1536–37; en stor renässansfurste som står för makt och manlighet. Att utställningen ”Henry VIII – man and monarch” är förlagd till The British Library känns naturligt, eftersom bibliotekets kungliga samling i princip är lika med Henrik VIII:s bibliotek. Det mesta av det som han läste finns katalogiserat här. – Henrik var en av de där förfärliga människorna som inte kan läsa en bok utan en penna i handen. Men i det här fallet är det helt fantastiskt! David Starkey berättar att den unge, blivande despoten i en skolbok skrivit ”What is virtue? (Vad är dygd?)” medan den åldrande, plågade regenten kommenterar meningen ”Once I was young, now I am old” i en annan bok. – Det är rörande att tänka sig att denna feta gamla skräckfigur, som släpades runt i ett slags rullstol, reflekterade över just denna mening, säger David Starkey. Henrik VIII var en intelligent och bildad man som talade engelska, franska, latin och lite italienska. Han var också en talangfull poet och kompositör som behärskade flera olika instrument. Hur var det då med konstintresset, var det genuint? – Det skulle nog vara att dra det för långt. Åtminstone var det inte av samma dignitet som hos hans ärkefiende, kungen av Frankrike, Frans I, anser David Starkey. Fast Henrik VIII hade starka idéer och åsikter om skönhet och vackra ting, inte minst om arkitektur. Han var en stor byggherre. Ett av de mest storslagna renässansslotten i världen är Henrik VIII:s Hampton Court Palace, ett slott som han beslagtog från sin tidigare nära rådgivare kardinal Wolsey 1530. Henrik spenderade massor av pengar på att bygga till och om slottet. På Hampton Court visas flera utställningar i samband med 500-årsjubileet. Spindeln i nätet för dessa utställningar är Suzannah Lipscomb, historiker och 1500-talsspecialist. I dagarna kom hon ut med boken ” 1536 – The Year That Changed Henry VIII”. Vad var det då som hände detta dramatiska år? – Henry var mästare på tornerspel, men i januari 1536 föll han av sin häst, låg medvetslös i två timmar och slog upp ett djupt sår i benet. Såret läkte aldrig och var öppet under resten av hans liv. Han led av olidlig smärta i elva år, berättar Suzannah Lipscomb i telefon från Hampton Court Palace. 1536 var också året som Henrik VIII:s hustru Anne Boleyn fick missfall – det var en son, något som tog konungen hårt. Han anklagade senare hustrun för otrohet och lät halshugga henne. Han gifte om sig med Jane Seymour. – Henrik fick ett psykiskt sammanbrott. Han blev misstänksam mot alla, litade inte på någon och hans grymhet tilltog. Allt som han sedan gjorde var en reaktion på det som han själv gått igenom, berättar Suzannah Lipscomb. Tidigare hade alla talat gott om honom, han beskrevs som älskvärd och generös. – Han såg bra ut, var karismatisk, solen som allt rörde sig kring. Den Henrik VIII var nu borta. På fem år ökade hans midjemått med drygt 90 centimeter, säger Suzannah Lipscomb. Henrik VIII var en lång man, drygt 186 cm. Hans mått är kända tack vare alla de rustningar som finns bevarade. Många av dem visas nu på utställningen ”Dressed to Kill” på Towern i London. Rustningarna var avancerade för sin tid och noggrant utformade så att det inte skulle finnas minsta glipa för en fiendekniv eller ett svärd att skada konungen. På 1960-talet studerade den amerikanska rymdstyrelsen Nasa konstruktionen av en Henrik VIII-rustning för att se hur de skulle designa en rymddräkt som inte tar in luft. Kungens rykte som blodtörstig best stämmer, samtidigt som han inte var värre än andra samtida monarker, anser Suzannah Lipscomb. – Det är osäkert hur många människor han tog livet av. Somliga menar att det var 72 000 medan andra hävdar att det var avsevärt färre. Klart är att han var maktfullkomlig och också ville avbildas på ett sådant vis. På Holbein den yngres porträtt från 1537 står han med benen brett isär och blickar utmanande mot åskådaren. Detta porträtt får ytterligare en innebörd när man vet att det målades året efter det att hustrun Anne Boleyn hade förödmjukat Henrik VIII genom att säga att han saknade sexuell talang, berättar Suzannah Lipscomb. – På 1500-talet ansåg man att en kvinnas enda anledning att bedra sin make var om han inte var sexuellt dominant. Och om han inte kunde styra sitt eget hushåll, hur i hela friden skulle han då kunna styra ett kungarike? Med porträttet vill han säga ”Se på mig, jag är viril, potent och mäktig”. Propaganda som har haft effekt i 500 år. Två av fruarna blev halshuggna Henrik VIII (1491–1547) blev kung av England den 22 april 1509, blott 17 år gammal, efter att hans bror Arthur dog. År 1531–34 underordnades den engelska kyrkan kungen. 1536-40 upplöstes klostren och deras egendomar gick till kronan. Henrik VIII, som från början var katolik, skapade Englands statskyrka. Henrik VIII:s hustrur: Katarina av Aragonien 1509–1533, skild. Anne Boleyn 1533–1536, halshöggs. Jane Seymour 1536–1537, dog i barnsäng. Anna av Kleve januari–juli 1540, skild. Kathryn Howard 1540–1542,halshöggs. Katherine Parr 1543–1547, änka. 5 Tudortecken i tiden Mode Modeskaparen Vivenne Westwood, känd för att hämta inspiration från brittisk historia, har i sin höst/vinter-kollektion 2009 tagit intryck av Tudorstilen och visade flera plagg med assymetriskt infogade kilar. Arkitektur Tudorstil på arkitektur är populärt än i dag, inte minst i USA och bland engelska fotbollsstjärnor. Då handlar det ofta om ”mock Tudor”-stil, alltså ett yttre i svartvitt korsvirke. Ett känt exempel är Londonvaruhuset Liberty’s. Inredning Tudorrosen är ett älskat emblem än i dag. Henrik VIII hade den också på sin vapensköld. Formgivaren Neisha Crosland har tagit fram mattor med ett mönster med tudorrosor på åt det exklusiva The Rug Company. Film ”Den andra systern Boleyn” (2008) är biofilmen baserad på Philippa Gregorys roman ”The Other Boleyn Girl”. Den finns nu tillgänglig på dvd. Huvudrollerna som systrarna Boleyn görs av Natalie Portman (Anne) och Scarlett Johansson (Mary). Eric Bana spelar Henrik VIII. Det är en lättsam Tudorskildring om vem av systrarna som egentligen står kungen närmast och om sex, politik och makt. Tv ”The Tudors (2007–2009)” med Jonathan Rhys Meyers (bilden) i huvudrollen. Teve- serien, skapad av Michael Hirst, blev en sådan framgång i både Europa och USA att det gjorts tre omgångar. Hirst beskriver själv serien som en Tudorsåpa i Sopranos anda. Redan på 70-talet gjordes en teveserie om ”Henry VIII och hans sex hustrur”, som vann flera Baftapriser och blev film 1972. ”Henry VIII – Mind of a Tyrant” är en teve-dokumentär i fyra delar av historikern David Starkey. Dokumentärserien börjar i Channel 4 i veckan och släpps på dvd 27/4. Med utgångspunkt från Starkeys bok ”Henry – Virtuos Prince” ges en för många okänd bild av kungen: en ung, bildad och charmerande man.


Teaterbesöken minskar

Summary: Publiken ökar till musikaler, farser och komedier. Men som helhet har svensk teater tappat tio procent av sina besökare, visar en färsk undersökning.

Svenskarna vill skratta och ha kul när de går på teater. Komedier, farser och musikaler ökar sin publik, visar SOM-institutets undersökning, gjord på uppdrag av Svensk Scenkonst. Ett exempel är Oscarsteaterns ”My fair lady” som hade 99,4 procents beläggning på i fjol. Som helhet är dock siffrorna dystrare för svenska scener. Teatern har tappat tio procent av sina besökare de senast tjugo åren. Opera, klassisk balett och ”samhällsinriktad teater” ligger i botten. Sture Carsson, förbundsdirektör på Svensk Scenkonst, är dock inte särskilt oroad över att siffran sjunkit tio procentenheter, han ser nedgången mer som en omfördelning. – Det handlar ju om en nedgång över tjugo års tid, och förändringen är väldigt liten. I stort sett har publiken i dag likartad sammansättning som för femton år sedan. Vi har försökt bredda publiken men det har inte givit genomslag mer än bland barn och unga. Det ökade utbudet av musikaler ser Sture Carlsson som en orsak till publiktillströmningen. – Det finns fler musikaler att sätta upp i dag, materialet är större. Dessutom är det en mera kommersiell scenkonstform dit fler och fler söker sig för att det finns möjligheter att livnära sig. Och det verkar inte ha så stor betydelse vad vi spelar, folk vill helt enkelt gå på teater. Den hårda konkurrensen om medborgarnas fritid är ytterligare en faktor. – Även om den alltid funnits är konkurrensen större nu än för tjugo år sedan. Men det som blir uppenbart i undersökningen är att de som går på teater är aktiva över huvud taget. De går mer på sport och äter mer på restaurang än genomsnittet. – I ljuset av denna stenhårda konkurrens tycker jag scenkons-ten har klarat sig bra, säger Sture Carlsson. Fredrik Söderling fredrik.soderling@dn.se 08-738 12 07


Despot med stil

Summary: I april är det 500 år sedan Henrik VIII besteg den engelska tronen. Han har gått till historien som en blodtörstig tyrann men hade även talang och intresse för de sköna konsterna. Nu kommer en radutställningar, böcker och filmer om denne renässansfurste.

Omåttlig ondska, bedövande lyx och vackra ting. Henrik VIII är känd för att ha låtit halshugga tiotusentals människor, däribland två av sina fruar – men också för sin enorma samling gobelänger, som stor byggherre och för de porträtt han lät den tyske konstnären Hans Holbein d y måla. I år är det 500 år sedan Henrik VIII blott sjutton år gammal tillträdde tronen i England. Hans person fascinerar fortfarande och går igen i ett flertal filmer och teve-serier. Den mest framgångsrika har varit ”The Tudors” som nyligen visats i SVT. 500-årsjubileet uppmärksammas stort i England under hela 2009, med en mängd utställningar, evenemang och nya böcker. – Henrik VIII är en av historiens verkligt stora personligheter. Hans ”varumärke” finns i världsmedvetandet. Därför är det slående hur mycket om honom som är okänt för den stora allmänheten, säger David Starkey, en av Storbritanniens främsta Tudorexperter, till DN. Denne historiker och författare är huvudansvarig för British Librarys stora utställning ”Henry – man and monarch” som snart öppnar i London. David Starkey vill visa en annan bild av Henrik VIII än den ”vanliga” – den galne tyrannen. – Det är som om han var två personer, en när han var ung och en när han blev äldre. Henrik VIII skapade det som definierar England – nationalitet, identitet, språk och kyrkan, The Church of England. Det var han som ”uppfann” England, säger David Starkey. På British Library visas porträtt, dokument, brev, gobelänger och böcker. – Det är en multimedieutställning, den första i sitt slag om Henrik VIII. Vi sätter föremålen i ett sammanhang. De ska berätta en historia och inte enbart visas rakt upp och ner, förklarar David Starkey. Henrik VIII hade den största samlingen gobelänger i världen, drygt 2 500 stycken. En rik adelsman i tiden hade kanske 50 stycken. I utställningen ingår de enorma gobelängerna ”The Story of Abraham”, som Henrik VIII beställde omkring 1540. Religion var centralt i Henrik VIII:s liv; han var katoliken som bröt med Vatikanen när han inte fick skilja sig från Katarina av Aragonien. Han lät förstöra klost-ren och påbörjade reformationen i England. – Ett av de viktigaste föremålen på utställningen är försättsbladet till den första översättningen av Bibeln till engelska, The Great Bible som också kallas Tudorbibeln. Illustrationen visar hur Henry såg sig själv. Aldrig har man väl sett en så försynt liten Gud som kikar fram genom molnen, säger David Starkey. – Desto större är Henrik VIII… I utställningen ”Henry – man and monarch” ingår även den mest omfattande samling Tudor-porträtt som har visats sedan omtalade ”The Great Exhibition” på Crystal Palace 1851. Många av porträtten är målade av Henrik VIII:s favoritkonstnär Hans Holbein den yngre. – Kungen tilltalades av Holbeins realistiska stil, hans fotografiska konst var nyskapande, berättar David Starkey. Modernt uttryckt skulle man kunna säga att de tillsammans skapade en av världens mest effektiva reklamkampanjer. Än i dag är bilden som de flesta har av Henrik VIII lika med den på porträttet som Holbein målade 1536–37; en stor renässansfurste som står för makt och manlighet. Att utställningen ”Henry VIII – man and monarch” är förlagd till The British Library känns naturligt, eftersom bibliotekets kungliga samling i princip är lika med Henrik VIII:s bibliotek. Det mesta av det som han läste finns katalogiserat här. – Henrik var en av de där förfärliga människorna som inte kan läsa en bok utan en penna i handen. Men i det här fallet är det helt fantastiskt! David Starkey berättar att den unge, blivande despoten i en skolbok skrivit ”What is virtue? (Vad är dygd?)” medan den åldrande, plågade regenten kommenterar meningen ”Once I was young, now I am old” i en annan bok. – Det är rörande att tänka sig att denna feta gamla skräckfigur, som släpades runt i ett slags rullstol, reflekterade över just denna mening, säger David Starkey. Henrik VIII var en intelligent och bildad man som talade engelska, franska, latin och lite italienska. Han var också en talangfull poet och kompositör som behärskade flera olika instrument. Hur var det då med konstintresset, var det genuint? – Det skulle nog vara att dra det för långt. Åtminstone var det inte av samma dignitet som hos hans ärkefiende, kungen av Frankrike, Frans I, anser David Starkey. Fast Henrik VIII hade starka idéer och åsikter om skönhet och vackra ting, inte minst om arkitektur. Han var en stor byggherre. Ett av de mest storslagna renässansslotten i världen är Henrik VIII:s Hampton Court Palace, ett slott som han beslagtog från sin tidigare nära rådgivare kardinal Wolsey 1530. Henrik spenderade massor av pengar på att bygga till och om slottet. På Hampton Court visas flera utställningar i samband med 500-årsjubileet. Spindeln i nätet för dessa utställningar är Suzannah Lipscomb, historiker och 1500-talsspecialist. I dagarna kom hon ut med boken ” 1536 – The Year That Changed Henry VIII”. Vad var det då som hände detta dramatiska år? – Henry var mästare på tornerspel, men i januari 1536 föll han av sin häst, låg medvetslös i två timmar och slog upp ett djupt sår i benet. Såret läkte aldrig och var öppet under resten av hans liv. Han led av olidlig smärta i elva år, berättar Suzannah Lipscomb i telefon från Hampton Court Palace. 1536 var också året som Henrik VIII:s hustru Anne Boleyn fick missfall – det var en son, något som tog konungen hårt. Han anklagade senare hustrun för otrohet och lät halshugga henne. Han gifte om sig med Jane Seymour. – Henrik fick ett psykiskt sammanbrott. Han blev misstänksam mot alla, litade inte på någon och hans grymhet tilltog. Allt som han sedan gjorde var en reaktion på det som han själv gått igenom, berättar Suzannah Lipscomb. Tidigare hade alla talat gott om honom, han beskrevs som älskvärd och generös. – Han såg bra ut, var karismatisk, solen som allt rörde sig kring. Den Henrik VIII var nu borta. På fem år ökade hans midjemått med drygt 90 centimeter, säger Suzannah Lipscomb. Henrik VIII var en lång man, drygt 186 cm. Hans mått är kända tack vare alla de rustningar som finns bevarade. Många av dem visas nu på utställningen ”Dressed to Kill” på Towern i London. Rustningarna var avancerade för sin tid och noggrant utformade så att det inte skulle finnas minsta glipa för en fiendekniv eller ett svärd att skada konungen. På 1960-talet studerade den amerikanska rymdstyrelsen Nasa konstruktionen av en Henrik VIII-rustning för att se hur de skulle designa en rymddräkt som inte tar in luft. Kungens rykte som blodtörstig best stämmer, samtidigt som han inte var värre än andra samtida monarker, anser Suzannah Lipscomb: – Det är osäkert hur många människor han tog livet av. Somliga menar att det var 72 000 medan andra hävdar att det var avsevärt färre. Klart är att han var maktfullkomlig och också ville avbildas på ett sådant vis. På Holbein den yngres porträtt från 1537 står han med benen brett isär och blickar utmanande mot åskådaren. Detta porträtt får ytterligare en innebörd när man vet att det målades året efter det att hustrun Anne Boleyn hade förödmjukat Henrik VIII genom att säga att han saknade sexuell talang, berättar Suzannah Lipscomb: – På 1500-talet ansåg man att en kvinnas enda anledning att bedra sin make var om han inte var sexuellt dominant. Och om han inte kunde styra sitt eget hushåll, hur i hela friden skulle han då kunna styra ett kungarike? Med porträtt-et vill han säga ”Se på mig, jag är viril, potent och mäktig”. Propaganda som har haft effekt i 500 år. Charlotta Lindell form@dn.se


Musikalisk masala i miljonexemplar

Summary: Filmmusikkompositören A R Rahman har länge varit en av världens bäst säljande artister men en doldis i väst. Tills han blev den första indiern någonsin som kammade hem två Oscarsstatyetter, för musiken till ”Slumdog millionaire”. DN följer en nationalhjältes väg till västerländskt erkännande.

– Det är lite konstigt. När jag gick till den första prisutdelningen, ville ingen fotografera mig. De sa: ”Vem är den här killen? Stick. Jag vill ha Danny Boyle eller Freida Pinto” (”Slumdog millionaires” regissör och kvinnliga stjärna). Så på Golden Globe-galan frågade de, ”Åh, skulle ni kunna vara med de andra på bilden, sir? Och på nästa ceremoni när jag vunnit ett par priser sa de ”åh får jag ta en bild bara på dig?”, berättar A R Rahman för sajten Desi hits. Bollywood må vara världens största filmindustri i antal årliga filmproduktioner räknat, men en enkel googlesökning bekräftar det vi redan vet om maktrelationen mellan Hollywood och Bollywood när det gäller globalt kändisskap för de stora filmmusikkompositörerna: John ”Star wars” Williams 42 miljoner träffar, John ”James Bond” Barry 28 miljoner träffar. A R Rahman 9 miljoner träffar (dock en miljon mer än för en månad sedan). Detta kan ändras nu när A R Rahman som första indier rensat filmgalorna på två Oscars, en Bafta (Storbritanniens motsvarighet till Oscar) och en Golden Globe för den urbana crossover-musiken till Danny Boyles succéfilm ”Slumdog millionaire”. I Indien muttras det om att detta minsann inte är ”Alkemistens” bästa soundtrack och att han aldrig hade vunnit om det inte hade varit en brittisk film – vilket också är ytterst sannolikt. Samtidigt finns det en passande symbolik i att Rahman fick sina Oscars för just den här filmen, eftersom hans styrka alltid legat i att blanda influenser från hela världen. Men också i att lyfta fram nya artister och inte bara använda sig av de snart åttioåriga veteransystrarna Lata Mangeshkar och Asha Bhosle som minst sagt dominerat bakom Bollywoods mikrofoner de senaste sex årtiondena. Samarbeten med hippa artister som M.I.A har också gjort sitt till. Nu vill alla skivbolag ge ut Rahmans musik. I onsdags släppte Sony en best of-samling och helt plötsligt finns äldre soundtracks, som har varit svåra att få tag på, tillgängliga på Amazon. För Rahmanfantaster i vår del av världen är det ett stort genombrott. I Indien, där nästan all populärmusik är synonym med Bollywoodfilmernas soundtrack och man diskuterar poplåtskrivare i termer av ”one-movie-wonder” i stället för ”one-hit-wonder”, är det snarare ett cementerande av Rahmans nationalhjältestatus. Med ett släptåg av massiva förhoppningar om att Bollywood äntligen ska slå igenom på allvar i väst. Vem är då mannen bakom det vänliga leendet och de drygt hundra succésoundtracken? Som barn ville Rahman bli datatekniker men när hans filmmusikkomponerande far dog blev han tvungen att försörja familjen och följa i dennes fotspår. Eftersom hans enastående musikalitet avslöjades redan vid fyra års ålder var han redo att börja spela professionellt som elvaåring. Ett stipendium vid prestigefyllda Trinity College i London följde där han tog examen i västerländsk konstmusik, och efter en tid som rockmusiker och reklamjingelsnickrare, slog han igenom som filmmusikkompositör med filmen ”Roja” 1992. Hans konkurrenter blev omedelbart avundsjuka, ifrågasatte hans kunskap om sydindisk konstmusik och klagade på att han tog ett halvår på sig att göra musiken till en film, när de gjorde 15–20 filmer på ett år. (Så blev också resultatet lite annorlunda.) Men ingen kan längre klaga på Rahmans produktivitet. Sedan femton år tillbaka gör han i snitt sju filmer per år och har hittills komponerat drygt 100 soundtracks. Själv kan jag tycka att Rahmans musik har svulstiga och honungsdrypande sidor som inte alltid är så smickrande, men så plötsligt kommer en av hans gyllene signaturmelodier och blidkar mig. I hans musikaliska masala möts tamilsk folkmusik och sufisk qawwala, västerländsk och indisk konstmusik, hiphop, reggae och spaghettiwestern. På sitt inre mixerbord reglerar han skickligt parametrar som tradition och modernitet, folklighet och finkultur och arbetar därmed – liksom de flesta Bollywoodregissörer – på flera nivåer – vilket också är en nödvändighet för att tillfredsställa filmernas vitt skilda målgrupper. Men det är inte alltid lätt att vara nationalhjälte med de oerhörda förväntningar som tillkommer detta inofficiella ämbete. Rahman har redan fått kritik för de mest märkliga saker. I samband med 50-årsjubiléet av Indiens självständighet släppte han en patriotisk skiva som en politiker gick till domstol för att bojkotta – med motiveringen att Rahman bara ville tjäna pengar på nationalsången och att hans version dessutom var alldeles för lång. Att han alltid har ögonen på sig bidrar säkerligen till att han odlar en så genompräktig image, uppmanar sina fans att inte kritisera andra kompositörer och värnar så mycket om budskapet i sina egna låtar. – Jag har alltid trott på ordets makt och det är därför jag ibland bråkar med textförfattarna och säger åt dem att inte använda negativa ord i sångerna, förklarar han mjukt för indiska Economic Times. Har sjungit duett med Michael Jackson Filmmusikkompositören, producenten, musikern och sångaren Allah Rakha Rahman, även känd som Madras Mozart, föddes 1966 i Chennai (fd Madras) som A S Dileep Kumar. Som 23-åring bytte han namn till A R Rahman i samband med att familjen konverterade till islam. Dileep började spela professionellt redan som elvaåring och hann med Londonstudier i västerländsk konstmusik, rockstjärneliv och reklamjingelsnickrande, innan han slog igenom som filmmusikkompositör med filmen ”Roja” 1992. Sedan dess har han sålt över 100 miljoner skivor och 200 miljoner kassetter världen över, vilket gör honom till en av världens bäst säljande artister. Med den tiofaldigt Oscarsnominerade filmen ”Slumdog millionaire” vann han två Oscars – för bästa filmmusik och bästa nyskrivna sång ”Jai ho”. Vid sidan av sitt makalöst produktiva filmmusikskapande i Bollywood har han sjungit duett med Michael Jackson, tonsatt West End-versionen av ”Sagan om ringen” och samarbetat med Andrew Lloyd Webber på ”Bombay dreams”. Utöver otaliga indiska filmer har han även skrivit filmmusik till ”Elizabeth – the golden age” och den franska samhällskritiska filmen ”Between heaven and earth”. Rahman är gift och har tre barn och är väldigt fäst vid sin mamma, vilket alla som såg hans Oscarstal kan intyga. Han är också engagerad i en mängd välgörenhetsprojekt och blev förra året så inspirerad av ”Free hugs”-kampanjen att han omedelbart gjorde en sång med tillhörande video.


Musikalisk masala i miljonexemplar

– Det är lite konstigt. När jag gick till den första prisutdelningen, ville ingen fotografera mig. De sa: ”Vem är den här killen? Stick. Jag vill ha Danny Boyle eller Freida Pinto” (”Slumdog millionaires” regissör och kvinnliga stjärna). Så på Golden Globe-galan frågade de, ”Åh, skulle ni kunna vara med de andra på bilden, sir? Och på nästa ceremoni när jag vunnit ett par priser sa de ”åh får jag ta en bild bara på dig?”, berättar A R  Rahman för sajten Desi hits. Bollywood må vara världens största filmindustri i antal årliga filmproduktioner räknat, men en enkel googlesökning bekräftar det vi redan vet om maktrelationen mellan Hollywood och Bollywood när det gäller globalt kändisskap för de stora filmmusikkompositörerna: John ”Star wars” Williams 42 miljoner träffar, John ”James Bond” Barry 28 miljoner träffar. A R Rahman 9 miljoner träffar (dock en miljon mer än för en månad sedan). Detta kan ändras nu när A R  Rahman som första indier rensat filmgalorna på två Oscars, en Bafta (Storbritanniens motsvarighet till Oscar) och en Golden Globe för den urbana crossover-musiken till Danny Boyles succéfilm ”Slumdog millionaire”. I Indien muttras det om att detta minsann inte är ”Alkemistens” bästa soundtrack och att han aldrig hade vunnit om det inte hade varit en brittisk film – vilket också är ytterst sannolikt. Samtidigt finns det en passande symbolik i att Rahman fick sina Oscars för just den här filmen, eftersom hans styrka alltid legat i att blanda influenser från hela världen. Men också i att lyfta fram nya artister och inte bara använda sig av de snart åttioåriga veteransystrarna Lata Mangeshkar och Asha Bhosle som minst sagt dominerat bakom Bollywoods mikrofoner de senaste sex årtiondena. Samarbeten med hippa artister som M.I.A har också gjort sitt till. Nu vill alla skivbolag ge ut Rahmans musik. I onsdags släppte Sony en best of-samling och helt plötsligt finns äldre soundtracks, som har varit svåra att få tag på, tillgängliga på Amazon. För Rahmanfantaster i vår del av världen är det ett stort genombrott. I Indien, där nästan all populärmusik är synonym med Bollywoodfilmernas soundtrack och man diskuterar poplåtskrivare i termer av ”one-movie-wonder” i stället för ”one-hit-wonder”, är det snarare ett cementerande av Rahmans nationalhjältestatus. Med ett släptåg av massiva förhoppningar om att Bollywood äntligen ska slå igenom på allvar i väst. Vem är då mannen bakom det vänliga leendet och de drygt hundra succésoundtracken? Som barn ville Rahman bli datatekniker men när hans filmmusikkomponerande far dog blev han tvungen att försörja familjen och följa i dennes fotspår. Eftersom hans enastående musikalitet avslöjades redan vid fyra års ålder var han redo att börja spela professionellt som elvaåring. Ett stipendium vid prestigefyllda Trinity College i London följde där han tog examen i västerländsk konstmusik, och efter en tid som rockmusiker och reklamjingelsnickrare, slog han igenom som filmmusikkompositör med filmen ”Roja” 1992. Hans konkurrenter blev omedelbart avundsjuka, ifrågasatte hans kunskap om sydindisk konstmusik och klagade på att han tog ett halvår på sig att göra musiken till en film, när de gjorde 15–20 filmer på ett år. (Så blev också resultatet lite annorlunda.) Men ingen kan längre klaga på Rahmans produktivitet. Sedan femton år tillbaka gör han i snitt sju filmer per år och har hittills komponerat drygt 100 soundtracks. Själv kan jag tycka att Rahmans musik har svulstiga och honungsdrypande sidor som inte alltid är så smickrande, men så plötsligt kommer en av hans gyllene signaturmelodier och blidkar mig. I hans musikaliska masala möts tamilsk folkmusik och sufisk qawwala, västerländsk och indisk konstmusik, hiphop, reggae och spaghettiwestern. På sitt inre mixerbord reglerar han skickligt parametrar som tradition och modernitet, folklighet och finkultur och arbetar därmed – liksom de flesta Bollywoodregissörer – på flera nivåer – vilket också är en nödvändighet för att tillfredsställa filmernas vitt skilda målgrupper. Men det är inte alltid lätt att vara nationalhjälte med de oerhörda förväntningar som tillkommer detta inofficiella ämbete. Rahman har redan fått kritik för de mest märkliga saker. I samband med 50-årsjubiléet av Indiens självständighet släppte han en patriotisk skiva som en politiker gick till domstol för att bojkotta – med motiveringen att Rahman bara ville tjäna pengar på nationalsången och att hans version dessutom var alldeles för lång. Att han alltid har ögonen på sig bidrar säkerligen till att han odlar en så genompräktig image, uppmanar sina fans att inte kritisera andra kompositörer och värnar så mycket om budskapet i sina egna låtar. – Jag har alltid trott på ordets makt och det är därför jag ibland bråkar med textförfattarna och säger åt dem att inte använda negativa ord i sångerna, förklarar han mjukt för indiska Economic Times. nanushka yeaman noje@dn.se