En hyllning till den eldfängda duetten

Summary: Stockholm 59° North dansar fem duetter av fem koreografer. Örjan Abrahamsson ser en glimrande föreställning.

Verk: ”Duo” Kompani: Stockholm 59° North Scen: Dansens Hus Ingen människa är en ö. Men en tango kräver heller inte fler än två. Därför är en duett fullt tillräckligt. Ja, den är faktiskt mer än så, åtminstone inom klassisk balett. Duetten, eller pas de deux, är ofta dramats och balettens absoluta höjdpunkt. Så kompaniet Stockholm 59° North utgår från traditionen när man nu presenterar fem duetter av fem olika koreografer på raken i föreställningen ”Duo”. Dansarnas ryggmärgsreflexer stavas klassisk balett. Flera tillhör Kungliga Balettens bästa dansare. Sedan Stockholm 59° North bildades i slutet av 90-talet har dock målet varit att dansa samtida koreografier, inte klassiska. Den enda gången under kvällen som balettraditionen är uppenbar är i engelsmannen David Dawsons koreografi ”Morning ground” med Nicole Rhodes och Nikolaus Fotiadis. Då befinner sig ändå Dawson långt, långt ifrån Svansjöns estetik, och betydligt närmare den moderna balettens mest inflytelserike geni William Forsythe. Liksom i Dawsons suveräna koreografi ”The grey area” på Operan i höstas utnyttjas den klassiska tekniken till bristningsgränsen. Men det blixtrar aldrig riktigt till denna gång. Det gör det desto oftare i kvällens andra verk. I Jorma Elos inledande, smäktande fina ”Drive” visar Göran Svalberg och en alltjämt enastående Yvan Auzely vad mjuk böjlighet och intim pardans verkligen kan vara. Örjan Andersson drar på elektronmusiken på chockerande hög volym i ”Oblique”. I denna lätt ironiska, ljuvliga betraktelse över balettens eviga diagonal skär en vass ljusstråle scenen i två delar. På var sin sida av den liksom osynliga spegeln finner Kristina Oom och Jeanette Diaz-Barboza varandra med en underbar precision. Kvällens clou! ”Duo” vill visa på duettens olika möjligheter. Så jag blir bara lite överraskad när Shintaro Ou-e, dansare i Cullbergbaletten, i ”Öppen planlösning” gör en koreografi som påminner om att vi faktiskt befinner oss på det scenkonstnärliga 2000-talet. Samtidskommentar och performance med andra ord. Två grabbar förenas av en kavaj som siamesiska tvillingar och fajtas för att nå upp till mikrofonen i taket. Man vill ju inte bara synas, utan också höras! Långkalsonger med snyggt gällivarehäng gör sitt till. Många skratt. Avslutande ”by the painless arrow of artemis” är likväl föreställningens märkligaste koreografi. Kontrasten mellan koreografens och dansarnas språk är stor och uppenbar. Två hyperklassiska eleganter från Kungliga Baletten, Karin Forslind och Jan-Erik Wikström, möter här en av våra mest säregna, moderna koreografer, Virpi Pahkinen, som ju gärna lånar rörelsematerial från ett annat, betydligt mer anrikt klassiskt danshåll: Indien. Det blir en gudalik, eldfängd duett som bara delvis övertygar mig, men som fascinerar genom rörelsernas inre spänningar. Två distinkta språk slåss liksom om uppmärksamheten i en kropp. Inte undra på den schizofrena energin. ”Duo” är en på papperet intressant idé, men som faktiskt också tagit en mycket spännande, varierad och tankeväckande form. Dessutom inramas föreställningen av Mikael Israelssons ursnygga laserdesign. Frågan är om Stockholm 59° North inte är Sveriges mest spännande kompani i dag. Vem, vilka vågar anta utmaningen? Örjan Abrahamsson scen@dn.se


En sprickfri romantiker

Summary: Den finlandssvenske målaren Albert Edelfelt ville behaga med sina bilder, inte rannsaka och bryta ner. Samtidigt arbetade han mot 1800-talets slut mot den tilltagande förryskningen.

Albert Edelfelt Prins Eugens Waldemarsudde T o m 14/8 Jag letar efter sprickor i Albert Edelfelts måleri på Waldemarsuddes stora utställning. De syns inte. Snart inser jag att mitt företag är orättvist. Den finlandssvenske nationalmålaren Albert Edelfelt (1854–1905) sökte inte konflikter. Han ville behaga och hålla samman, inte rannsaka och bryta ner. Edelfelt tycks ha givit alla vad de ville ha. Så fick den finska lojalitetspolitiken sina goodwillporträtt av den ryska centralmaktens kejsarfamilj medan finskhetsivrarnas nationella projekt fick sina bilder av vad man ansåg vara finsk historia och kulturell särart, finsk själ och finskt folk. Dit räknades dock inte tjuderna, den urfinska befolkningen, berättar den innehållsrika katalogen/boken (förlaget Atlantis). Med sina breda ansikten och höga kindknotor rensades tjuderna bort från föreställningen om rasren finskhet. När Edelfelt 1873, 18 år gammal, med fickan full av statliga pengar skickades till Antwerpen för att bli Finlands efterlängtade historiemålare var hans uppdrag alltså dubbelt. Konstpolitiskt skulle han tjäna såväl Ryssland som Finland. Liksom Skandinavien och Frankrike. I femton år förblev Paris hans andra hemstad. Han skötte sina mångdubbla uppgifter diplomatiskt väl. Efter studier i Frankrike, Italien och Spanien öste han frisk luft och skinande solljus på Finlands tänkta folk. I hans måleri är småpojkarna blonda, smalkindade och friska. I målningen ”I yttersta skären” 1898 är fiskarbefolkningens kvinnor sega, slanka och spetsnästa och bär åror och räfsor lika stridlystet som om de bar vapen. Som konstnär gjorde Edelfelt vad nationalskalden Johan Ludvig Runeberg uppdrog åt författarna; att bli folkets realistiska och ”naiva” diktare. 1894–1900 illustrerade Albert Edelfelt Runebergs verk ”Fänrik Ståls sägner”. Konstköparna i Paris jublade över Edelfelts exotiska folklore, naturalistiska porträtt och glitterhudade parisiskor som bara lagom lite hade doppats i impressionismens färgcocktail. Edelfelt tyckte om impressionisternas fräschhet, men betraktade deras violetta skuggor och gula himlar som ohederliga. Hos Edelfelt kommer ljuset utifrån, inte inifrån – som i en brittisk dramadokumentär eller amerikansk kostymfilm där allt är genomlyst, registrerat och likvärdigt. Edelfelt slet hårt med rekvisita och research. Jag vet inte om nutidens filmare använt sig av ”Drottning Blanka” (1877) eller ett ”Ett barns likfärd” (1879). I Frankrike uppfattades scenen med det döda barnets kista på kant i båten som både hänförande och grym. På en amerikansk köpares begäran förvandlade Edelfelt snällt om scenen till en dopfärd. Hemma i Helsingfors fick kultureliten sina porträtt, liksom deras hustrur, älskarinnor, mammor och barn. Författarna Viktor Rydberg (1892) och Zacharias Topelius (1889) avbildas med pekfingret i boken och dagsljuset riktat mot deras upplysta pannor. Med gapande mun och fingret under hakan beundrar konstnärinnan Antoinette Råström kokett sin makes Ville Vallgrens halvfärdiga gosseskulptur. Nu låter det som om Waldemarsudde framställer Edelfelt som en anpasslig kompromiss- och brödmålare. Så är det inte alls. Visst kan hans måleri och konstdiplomatiska arbete framstå som en sinnebild för storfurstendömet Finlands politiska balansakter. Men Edelfelt var samtidigt internationalist och en kosmopolit som stödde Dreyfuss, lutade sig mot Zola och bejakade moderniteten. Mot panslavismen ställde han patriotismen men vände sig tillsammans med sina ryska konstnärskolleger mot den konservativa nationalismen som han ansåg stängde ute Finland (och Ryssland) från det ”europeiska inflytandet och den moderna konströrelsen”. Mot 1800-talets slut agerade han aktivt mot den tilltagande förryskningen. Skrapar man lite på Edelfelts ljussatta ytor som han så ömt fernissade syns i Zolas anda en varm respekt för modellen. Som i porträtten av den åldrade runosångerskan Larin Paraske och pojkarna på arbetshemmet i Helsingfors. Det fanns säkert åtskilliga sprickbildningar i Edelfelts bildvärld – som han snabbt fyllde i och målade över. Fast de köttsliga porträtten av flickvännen Virginie slätade han inte ut. Jessica Kempe konst@dn.se


Ett snillrikt par

Summary: Albert Einstein kom på relativitetsteorin och gick till historien. Hans första fru Mileva Maric var en okänd pianolärare – fast det var hon som fick Nobelprispengarna. Det hade Einstein lovat henne när de skildes. Varför?

Albert Einstein fick Nobelpris i fysik 1921 för sin relativitetsteori. Prissumman var 121 572 kronor, och den 40-åriga Albert Einstein kunde inte komma till prisceremonin i Stockholm utan fick pengarna först två år senare. Så vad gjorde han med dem? Skickade dem i all tysthet till sin förra fru, Mileva Maric, som han hade skilt sig från 1918. I deras skilsmässoavtal stod det faktiskt att hon skulle få pengarna i händelse av att han fick ett Nobelpris. Varför gav han henne pengarna? Var det hans sätt att betala ett rejält underhåll för de två sönerna? Eller var det faktiskt så att relativitetsteorin var två personers gemensamma arbete – Alberts och Milevas? Det finns tecken som tyder på att de skrev teorin tillsammans, även om man givetvis kan invända att om det var så, skulle de väl ha uppgivit det när teorin publicerades. Varför skulle hennes namn utelämnas? Makarna Curie fick ju dela ett Nobelpris, så ett par kunde mycket väl få priset. Det finns inga anteckningar bevarade, inga bevis för vem som gjorde vad, men Albert refererade till deras gemensamma arbete med relativitetsteorin då och då i brev till Mileva. Medan de var gifta, förstås. När de hade skilt sig talade han aldrig mer om hennes del i hans teorier. Serbiska Mileva Maric började läsa matematik och fysik vid Zürichs polytekniska högskola när hon var 21 år gammal. Hon var den enda kvinnan i sin årskurs, en begåvad student med en missbildad höft som gjorde henne låghalt. Kvinnor hade nyligen tillåtits att läsa på högskolor, men det sågs ändå som naturvidrigt. Hennes tillvaro måste ha blivit lättare när hon mötte den tre och ett halvt år yngre Albert Einstein. De inledde ett kärleksförhållande men arbetade också tillsammans, intresserade av samma ämnen och lika begåvade. Självklart planerade de att leva tillsammans hela livet: ett äktenskap med två självständiga forskare inom samma område, en oslagbar arbetsgemenskap. Naturligtvis gick det åt skogen; den tidens kvinnor kunde knappast förena äktenskap, familjeliv och avancerad forskning. Mileva Maric väntade sitt första barn redan innan de var gifta. Det var just när hon skulle upp i slutexamen på Zürichs polytekniska högskola, en examen hon misslyckades med. Hon åkte hem till Serbien där hon födde dottern Lieserl 1902. Sedan återvände Mileva ensam till Albert, som aldrig såg dottern. Först när Lieserl var ett år gifte de sig och registrerades som ett par utan barn – och ett halvår sedan adopterade de bort dottern. I stället lovade Albert att Mileva skulle få ”en ny Lieserl”, ett barn var ju ”varje kvinnas rättighet”. Hon fick Hans-Albert, som var ett år gammal den vår som relativitetsteorin skrevs. De fick ytterligare en son några år senare. Paret skilde sig 1918. Albert Einstein gifte om sig med sin kusin Elsa Löwenthal och flyttade till USA, medan Mileva Maric bosatte sig i Zürich med barnen. Albert Einstein fortsatte sitt liv som världens mest begåvade fysiker, och Mileva Maric försörjde sig och barnen som matematik- och pianolärare. Men hon fick Nobelprispengarna. Lotta Olsson lotta.olsson@dn.se 08-738 22 11 Fru Einstein SVT 1 22.00


Vad ska få flöda fritt?

Summary: Den nya lagen om digital upphovsrätt införs präktigt försenad i sommar. Massor av avgörande frågor återstår att reda ut eftersom tvisterna spänner över över stora områden.

I tio år har upphovsrättsfrågorna i tysthet vuxit till ett alltmer explosivt samhällsproblem. Först nu, med ett EU-direktiv som skall bli svensk lag i sommar och när Antipiratbyrån, APB, med Kronofogdens hjälp gör räder mot Internetföretaget Bahnhof och fanatiska dödshot singlar genom luften: då vaknar medierna. Kring den digitala upphovsrätten har det stormat i tio år, men in i medierna har det bara skvalpat när något riktigt spektakulärt har hänt, med start kring det första ”P2P-programmet” Napster år 1999. Det är nu i senaste laget att diskutera en hel rad grundläggande problem: den nya lagen införs, redan präktigt försenad, i sommar. En stor grupp människor känner sig ändå kriminaliserade över en natt. Massor av frågor återstår egentligen att reda ut. (Anders Mildner hör till dem som gör en bra insats i tisdagens Expressen.) Att det är svårt att gå till botten med frågan om fildelningen är att tvisterna spänner över så stora områden – flera av dem avgörande för framtidens internet och mediaföretagens respektive konsumenternas ekonomiska och rättsliga ställning. För att nu inte tala om rättsäkerheten i sig. Jag ska försöka beskriva några av problemfälten. Bakgrunden. Fildelningsstridens rötter går minst tio år tillbaka och har egentligen två olika grenar, som inte bör blandas ihop. Den ena handlar om IT-boomens snabba mytbildning kring vad den digitala revolutionen egentligen skulle föra med sig på ett ekonomiskt plan. En konsultmyt som blev inflytelserik var att till exempel tidningar och bokförlag skulle skynda sig att lägga beslag på den digitala upphovsrätten till de texter man publicerade – eftersom pappersutgåvor snart skulle höra forntiden till. (Detta gick knappt att diskutera på ett sansat vis när det begav sig. Folk var antingen vildögda eller i förväg uttråkade.) Den som när visselpipan ljöd samlat mest digital information på hög – och ägde den – skulle vinna. Ganska snart bröt illa grundade strider ut mellan förlag och författare, mellan tidningar och skribenter, strider som inte är över än och som kanske utkämpades i onödan. De digitala textarkiven och e-böckerna blev inte den där snabba guldgruvan. Men redan här såg man att upphovsrätten var osäkrad och ideologiskt laddad. Och redan här drog de stora medieföretagen på sig badwill genom att vara klumpiga och aggressiva i sin hantering av frågan. Den andra rottråden till dagens konflikt stammar ur bråket kring copyright på programvara, och går tillbaka på hur internet och stora delar av persondatorrevolutionen växte fram – genom öppenhet och ospärrad tillgång till kod och kunskap. I de kretsar som ledde denna utveckling fanns och finns en starkt ideologisk tanke om hur tillgänglighet på information (”information wants to be free”) är framstegets själva motor – en tanke som lever vidare i hela linuxrörelsen. Varje försök att stoppa det fria informationsflödet ses som framstegsfientligt och i längden dåligt för samhällsekonomin. Men här sker också ofta en olycklig sammanblandning av perspektiven – bråket om det oriktiga i att ta patent på information, kunskap och ytterst programvara är en delvis annan strid än den som gäller fildelning av film och musik. Upphovsrätten. Ingen har såvitt jag vet på allvar hävdat att upphovsrätten skulle avskaffas. Men redan i bråket kring Napster uppstod två skyttegravsfronter som sedan inte flyttat sig en millimeter. I den ena skyttegraven sitter mediaföretagen, som precis som programvaruföretagen hävdat att varje kopierad fil helt enkelt skulle betraktas som en förlustpost. En kopierad låt är lika med en försåld skiva mindre. Den hållningen är absurd men inarbetad: det var samma argument som användes när man på sjuttiotalet försökte få statsmakterna att förbjuda först kassettband och senare videoband. (Den som har några vinylskivor från den tiden behöver inte leta länge bland innerkonvoluten förrän man hittar det dödskallemärkta budskapet ”Home taping is killing music!”.) Man hade alltså redan ropat vargen kommer några gånger. Den gången slog lagstiftarna fast att det var ok att göra ”kopior för enskilt bruk” – ett kopieringsutrymme som med ens blev mycket större med internets ankomst och som den nya upphovsrättslagen är tänkt att täppa igen. Men denna ”bussighet” är djupt förankrad i breda lager. I den andra skyttegraven sitter de som hävdar att ”husbehovskopieringen” kanske är av ondo för de stora mediaföretagen, men knappast för musiken eller artisterna. Tillgången till musik för provlyssning leder tvärtom till att man går till skivaffären oftare – ett påstående som kan vara psykologiskt trovärdigt men är svårbevisat. Ett annat och tyngre argument är att branschen uppvisat drag av kartellbildning – höga och mycket enhetliga priser på cd -skivor har kritiserats länge som ett närmast korrupt tillstånd. Man vill se nedladdningen som ett konsumentuppror, inte bara mot priserna utan också mot storföretag som ensidigt lanserar en enda artist per säsong med hutlös marknadsföring, vilket drabbar bredden i utbudet. (Internet har över huvud lett till en breddning av utbudet, genom postorderförsäljning och nedladdning.) Man menar att musik- och film-industrin med lagstiftarnas hjälp nu försöker cementera ett förmånligt övertag mot kunden. Symtomatiskt nog var det också Apple och inte något större musikföretag som vågade lansera den första lyckade betal-nedladdnings-tjänsten iTunes, som går allt bättre. Väntetiderna för filmpremiärer och släpp av populära filmer på DVD har också på ett mirakulöst sätt snabbats på det senaste året. Det finns, hörs det ur denna skyttegrav, väldigt litet forskning på hur skivindustrins vacklande inkomster skall förstås. En ofta citerad undersökning från University of North Carolina visar att effekten är marginell. Skivindustrin å sin sida säger sig blöda. Det är i alla fall klart att försöken att jämställa kopiering med att snatta i en skivaffär haltar. Digital kopiering är en kvalitativt ny situation som egentligen fordrar en ny moral. iTunes framgång visar på att folk är villiga att betala – fast mindre än vad bolagen först tänkt sig. Rättssäkerheten. Såväl mjukvaruföretagens copyrightorganisation BSA, Business Software Alliance, som mediaföretagens Antipiratbyrån har från första början dragit på sig kritik genom att pressa fram gränserna för hur copyright skall bevakas. Minnesvärt är det brev som BSA 1999 skickade till landets kommunala chefer där man begärde in svar på frågan hur man bekämpade användningen av program som saknade licens. Tonen i brevet fick flera kommundirektörer att härskna till, då en branschorganisation nu uppträdde som en myndighet. Även Kommunförbundet reagerade. Det är den suddiga gränsen mellan branschorganisation och myndighet som är riktigt obehaglig. Man vill i Sverige införa en rättstolkning efter amerikansk förebild där hot om stämning, löfte om belöningar och plötsliga gryningsrazzior är de tunga instrumenten. Här fordrar allmänheten klart besked om vem som är polis och vem som har vilka befogenheter. Likaså när det gäller de spionprogram APB skickar ut på internet och som samlar information om fildelare; mycket tyder på att de strider mot personuppgiftslagen. Ju förr Datainspektionen kommer till ett svar på den frågan, desto bättre för alla parter. ”Digitala allmänningar”. Men tolkningen av vad som är upphovsrätt har expanderat under senare år. Ett exempel var det EU-direktiv som höjde skyddstiderna för ett verk från femtio till sjuttio år efter upphovspersonens död. (Vilket i sin tur nästan gjorde det omöjligt att citera ur Joyces Ulysses vid hundraårsminnet av Bloomsday förra året. Det fordrades att irländska staten tillät ett engångsundantag för att högtiden skulle bli av. Där är vi inte ännu i Sverige – men den nya lagen drar åt det hållet.) En starkt expanderad upphovsrätt, vilket är en utveckling som mediaföretagen gärna ser, är förmodligen ett lika allvarligt hot mot kreativiteten i ett samhälle som någonsin nedladdning av skyddat material. Men de som slår vakt om tillgängligheten har inte lika många lobbyister. Framgångsrik på det området är dock Lawrence Lessig, jurist vid Stanford i USA och författare till böcker som ”The future of ideas” (2003). Lessig vill lika litet som någon annan avskaffa upphovsrätten, men manar till eftertanke. Han vill införa ett ”moratorium”: den får inte expanderas ytterligare och bör kanske rullas tillbaka till de skyddsnivåer som rådde för tio år sedan. Lessig står också bakom uttrycket ”creative commons”, tanken på att man måste låta viss information flöda fritt, på vissa villkor – annars stannar allt av. (Denna tanke är i själva verket ganska besläktad med den svenska folkbildningstradition som hittills präglat svensk upphovsrätt.) Lessig är illa sedd av de stora aktörerna, men allt fler lyssnar till honom, som en moderat röst i en infekterad debatt. Och vill vi att nästa genombrott av Internets slag skall bli möjligt är det nog bäst att vi börjar diskutera hans förslag. Det skulle också vara en hjälp om Thomas Bodström blev bättre påläst. Nu senast (DN 17/3) talar han om att den nya lagen skall ”bekämpa dem som tjänar grova pengar på att sprida upphovsrättskyddat material”. Några sådana finns inte i fildelningsnäten. Där ekar Bodström Antipiratbyråns egna argument. De som delar ut copyrightskyddat material är oftast just de ungdomar han nu klart säger att polisen inte skall jaga. Det verkligt otäcka scenariot är naturligtvis att en stor generation ungdomar riskerar att få en bild av rättsapparaten som något som används för att hålla ett skakat mediaoligopol under armarna, att en penningstinn bransch som får vad man vill av stat och EU bara man ropar. Det ligger i statens uppdrag att försvara inte bara en rimlig upphovsrätt, utan också det gemensamma allmänna. Annars ger man folk skäl att se fildelning som trots och uppror. OLA LARSMO kulturdebatt@dn.se


Genrep inför döden

Summary: Döden sveper in på Teater Giljotin i Stockholm. Men deras föreställning "The total fucking death experience" handlar lika mycket om döden i livet som döden efter livet, säger regissören Kia Berglund.

"Älskade, käraste, dyraste vän. Vi saknar dig så." En kvinna, spelad av Anneli Martini, med vitkalkat ansikte och långt grått hår träder in i grådiset på Teater Giljotins scen och sjunger. I skuggorna längst bak på scenen visar sig flera svartklädda personer. De sänker ned en vitklädd flicka i det cementgrå vattnet. Döden har tagit plats i den svenska kulturvärlden i vår. "Lik som män" med Mikael Persbrandt och Reine Brynolfsson hade premiär på Vasateatern i går. "Dödsbo" heter Linus Tunströms föreställning som turnerar med Cullbergbaletten. Och ingen har väl missat Kents nya album "Du & jag döden"? Och "The total fucking death experience" heter Stockholmsteatern Giljotins föreställning som har premiär på lördag och nu repeteras framför oss. En man kommer fram till den döda flickan, lyfter upp henne ur vattnet och börjar dra runt med henne i en lealös dans. Musiken brakar loss och vill nästan trycka undan väggarna. Det var av många anledningar som den fria gruppen Teater Giljotin i höstas bestämde sig för att möta döden. Bland annat handlade det om regissören och konstnärliga ledaren Kia Berglunds egna personliga reflektioner kring ämnet. Ensemblen började träffas långa dagar på teatern. Inte bara Kia Berglund och skådespelarna, utan också teaterns andra medarbetare: kompositör, ljussättare, producent, scenograf. - Våra samtal kom att handla lika mycket om döden efter livet som döden i livet: hur man gör sig död genom att inte leva fullt ut, säger regissören Kia Berglund när hon sitter i en lite nedsutten fåtölj i kaféet på Giljotins övervåning efter repetitionerna. - Vi pratade om narcissismen i vår tid och hur många kanske upplever ett slags tristess, att man lever mycket i huvudet och skapar en bild av sitt liv i stället för att leva det. I samtalen utgick de från sig själva och sådant de läste och hörde. Sällan har nog skådespelare läst så mycket inför en föreställning för att sedan säga så litet på scenen. Klart var att alla skådespelare skulle göra var sitt solo. Annars hade Kia Berglund ingen plan. "Men i bakhuvudet har du väl ett koncept?" sa någon. - Jag svarade bara att "nej, jag vill att vi gör det här tillsammans". För det var inte bara döden hon var intresserad av, utan även processen: att skapa föreställningen tillsammans med skådespelarna. - Det var mycket mer krävande än jag trodde att arbeta i en öppen process och vara i dialog med tio kreativa personer. Ett tag tänkte jag att nej nu skriver jag in mig på psykakuten. Det här går inte längre, jag sprängs. På frågan hur hon tänkte när hon sedan skulle få ihop det svarar hon att hon har målat, associativt, intuitivt och musikaliskt, använt andra sinnen och inte bara hjärnan. För en annan sak är ju att Kia Berglund är van vid textbaserad teater. Nu ville hon utforska performancetraditionen. Men hon visste inte riktigt hur man gjorde så gruppen bjöd in en amerikansk koreograf som hade en workshop med dem. - Vi dansade nere i källaren, var helt ledbrutna och hade skitroligt. Och tänkte att "aha, det är så här koreografer jobbar". Det gav oss en bra verktygslåda. Mitt i förberedelserna hände något som konkretiserade döden - tsunamin i Indiska oceanen. Det var precis när de skulle sätta upp affischer. Utanför, nere på den tättrafikerade Torsgatan, gick flygbussarna till Arlanda. - Det gick inte. Vi kunde inte sätta upp dem. De funderade på att döpa om pjäsen, men kom fram till att om de backade skulle också de vara med och stigmatisera döden, låta döden vara något man inte får prata om. Men planerna på föreställningen förändrades inte. Snarare skärptes vikten av varför de skulle sätta upp föreställningen. På vilket sätt kan konsten diskutera döden? - Vi går ju in och gestaltar någonting. När vi som teater tar upp vissa frågor, knådar dem, gör bilder av dem, gör vi ett jobb åt samhället. Vi släpar in ämnena på samhällsarenan och omformar dem så att man kan diskutera dem. Kia Berglund och ensemblen började repetera i januari, improviserade för det fanns ju inget manus. De använde sig på olika sätt av det de diskuterat. Fortfarande, få dagar före premiären, är några scener inte klara. Vad är då resultatet? Kia Berglund vill inte gå in på detaljer, vill att publiken ska kunna associera helt fritt. Hon säger bara att det är en väldigt visuell föreställning. - Musiken och ljuset tar väldigt stor plats. Allt är egentligen som ett stort musikstycke. - Jag tror aldrig jag har varit så osäker på hur folk ska reagera och aldrig känt mig så ovetande om vad det är vi har gjort. Det hon säkert kan säga om det som ska visas är att det är en mix av döden som det som kommer efter livet och döden i livet. - För på något sätt så går de ju ihop ändå. Man dör som man har levt. Kia Berglund har tidigare bland Kia Berglund har tidigare bland annat regisserat för Riksteatern, Dramaten och Göteborgs stadsteater. Skådespelarna som medverkar och som var med och diskuterade fram pjäsen: Pernilla Björnsdotter, Ana-Yrsa Falenius, Erika Höghede, Tatyana Maneva, Anneli Martini, Sunil Munshi och Michael Segerström. Musiken är komponerad av Teater Giljotins konstnärliga ledare Rikard Borggård. Premiär på lördag. Några av Giljotins senaste pjäser: "4:48 Psychosis", "Vinter" och "Den perfekte mannen".


Genrep inför döden

Summary: Döden sveper in på Teater Giljotin i Stockholm. Men deras föreställning ”The total fucking death experience” handlar lika mycket om döden i livet som döden efter livet, säger regissören Kia Berglund.

”Älskade, käraste, dyraste vän. Vi saknar dig så.” En kvinna, spelad av Anneli Martini, med vitkalkat ansikte och långt grått hår träder in i grådiset på Teater Giljotins scen och sjunger. I skuggorna längst bak på scenen visar sig flera svartklädda personer. De sänker ned en vitklädd flicka i det cementgrå vattnet. Döden har tagit plats i den svenska kulturvärlden i vår. ”Lik som män” med Mikael Persbrandt och Reine Brynolfsson hade premiär på Vasateatern i går. ”Dödsbo” heter Linus Tunströms föreställning som turnerar med Cullbergbaletten. Och ingen har väl missat Kents nya album ”Du & jag döden”? Och ”The total fucking death experience” heter Stockholmsteatern Giljotins föreställning som har premiär på lördag och nu repeteras framför oss. En man kommer fram till den döda flickan, lyfter upp henne ur vattnet och börjar dra runt med henne i en lealös dans. Musiken brakar loss och vill nästan trycka undan väggarna. Det var av många anledningar som den fria gruppen Teater Giljotin i höstas bestämde sig för att möta döden. Bland annat handlade det om regissören och konstnärliga ledaren Kia Berglunds egna personliga reflektioner kring ämnet. Ensemblen började träffas långa dagar på teatern. Inte bara Kia Berglund och skådespelarna, utan också teaterns andra medarbetare: kompositör, ljussättare, producent, scenograf. – Våra samtal kom att handla lika mycket om döden efter livet som döden i livet: hur man gör sig död genom att inte leva fullt ut, säger regissören Kia Berglund när hon sitter i en lite nedsutten fåtölj i kaféet på Giljotins övervåning efter repetitionerna. – Vi pratade om narcissismen i vår tid och hur många kanske upplever ett slags tristess, att man lever mycket i huvudet och skapar en bild av sitt liv i stället för att leva det. I samtalen utgick de från sig själva och sådant de läste och hörde. Sällan har nog skådespelare läst så mycket inför en föreställning för att sedan säga så litet på scenen. Klart var att alla skådespelare skulle göra var sitt solo. Annars hade Kia Berglund ingen plan. ”Men i bakhuvudet har du väl ett koncept?” sa någon. – Jag svarade bara att ”nej, jag vill att vi gör det här tillsammans”. För det var inte bara döden hon var intresserad av, utan även processen: att skapa föreställningen tillsammans med skådespelarna. – Det var mycket mer krävande än jag trodde att arbeta i en öppen process och vara i dialog med tio kreativa personer. Ett tag tänkte jag att nej nu skriver jag in mig på psykakuten. Det här går inte längre, jag sprängs. På frågan hur hon tänkte när hon sedan skulle få ihop det svarar hon att hon har målat, associativt, intuitivt och musikaliskt, använt andra sinnen och inte bara hjärnan. För en annan sak är ju att Kia Berglund är van vid textbaserad teater. Nu ville hon utforska performancetraditionen. Men hon visste inte riktigt hur man gjorde så gruppen bjöd in en amerikansk koreograf som hade en workshop med dem. – Vi dansade nere i källaren, var helt ledbrutna och hade skitroligt. Och tänkte att ”aha, det är så här koreografer jobbar”. Det gav oss en bra verktygslåda. Mitt i förberedelserna hände något som konkretiserade döden – tsunamin i Indiska oceanen. Det var precis när de skulle sätta upp affischer. Utanför, nere på den tättrafikerade Torsgatan, gick flygbussarna till Arlanda. – Det gick inte. Vi kunde inte sätta upp dem. De funderade på att döpa om pjäsen, men kom fram till att om de backade skulle också de vara med och stigmatisera döden, låta döden vara något man inte får prata om. Men planerna på föreställningen förändrades inte. Snarare skärptes vikten av varför de skulle sätta upp föreställningen. På vilket sätt kan konsten diskutera döden? – Vi går ju in och gestaltar någonting. När vi som teater tar upp vissa frågor, knådar dem, gör bilder av dem, gör vi ett jobb åt samhället. Vi släpar in ämnena på samhällsarenan och omformar dem så att man kan diskutera dem. Kia Berglund och ensemblen började repetera i januari, improviserade för det fanns ju inget manus. De använde sig på olika sätt av det de diskuterat. Fortfarande, få dagar före premiären, är några scener inte klara. Vad är då resultatet? Kia Berglund vill inte gå in på detaljer, vill att publiken ska kunna associera helt fritt. Hon säger bara att det är en väldigt visuell föreställning. – Musiken och ljuset tar väldigt stor plats. Allt är egentligen som ett stort musikstycke. – Jag tror aldrig jag har varit så osäker på hur folk ska reagera och aldrig känt mig så ovetande om vad det är vi har gjort. Det hon säkert kan säga om det som ska visas är att det är en mix av döden som det som kommer efter livet och döden i livet. – För på något sätt så går de ju ihop ändå. Man dör som man har levt. Lina Kalmteg lina.kalmteg@dn.se 08-738 20 15


Grönt ljus för nedladdning i Frankrike

Summary: Friande fransk dom ger rätt att ladda ner filmer från nätet. En högre fransk domstol frikände nyligen en ung IT-student som laddat ned och bränt egna kopior av filmer från nätet.

Konsumentorganisationerna jublar om att det nu är helt lagligt att ladda ned musik och filmer. Men film- och videobranschen har blåst till strid och överklagar till högsta instans. För drygt två år sedan knackade polisen på hos den unge cinéasten. Han erkände utan omsvep att han laddat ned och bränt inte mindre än 488 filmer, trots att han visste att det var förbjudet. Men han svor samtidigt på att aldrig ha sålt eller bytt någon vidare, även om han nog tittat på en och annan film med kompisar och kanske lånat ut någon ibland. Förra hösten frikändes han i en lägre instans, eftersom kopiorna bara varit avsedda för privat bruk. I förra veckan fastslog hovrätten i staden Montpellier hans friande dom. Beskedet kom bara några veckor efter att en lärare i staden Pontoise dömts till motsvarande 135.000 kronor i böter, för att ha laddat ned omkring 10.000 musiklåtar från nätet. Nu har läraren bestämt sig för att överklaga sin dom. - Den friande domen i hovrätten är ett genombrott för rätten att ladda ned från nätet. Nu kan alla familjer i Frankrike känna sig trygga, det är lika lagligt som att spela in på kassett, säger IT-studentens advokat, Joëlle Gluck, till Le Monde. Men videobolagen och filmdistributörerna pekar på att domstolen inte rett ut om det kan anses att studenten olagligen skaffat sig tillgång till originalen via nätet. Som kompensation överväger de att kräva skatt på hårddiskar eller en särskild avgift för tillgången till internet.


Tredje vågens feminism på film

Summary: Sonia Hedstrand och Åsa Elzén har filmat alla feministiska evenemang i Stockholm under ett år. Resultatet är den nio timmar långa "Systerskapets år" som visas i dag.

Tänk om vi bara hade fått se vad som hände under andra vågens feminism på 1970-talet. Då hade vi inte känt oss så ensamma i vår kamp. Så tänkte journalisten Sonia Hedstrand och konstnären Åsa Elzén när de började fundera på att dokumentera den pågående tredje vågens feminism. - Vi är båda födda på 70-talet, men våra egna mammor var inte involverade i feminismen då. Det var ett jättestort vakuum. Man visste att det hade hänt, men det var svårt att få information om det, säger Åsa Elzén när vi träffas i hennes arbetslokal på Kungsholmen i Stockholm dagen efter premiärvisningen på Kafé 44 på Söder. - Vi har båda varit aktiva i feministrörelsen i många år och tyckte att det fanns så mycket kunskap i vår närhet som vi ville lyfta upp och dokumentera, säger Sonia Hedstrand. Sagt och gjort. Efter ett bidrag från Konstnärsnämnden till inköp av kameror satte de i gång sommaren 2003 - trots att de inte jobbat dokumentärt förut. De sprang på varenda feministisk tillställning i Stockholm, lärde sig alltmer om filmtekniken, fick ihop över 100 timmar film som blev till 55 reportage, på totalt nio och en halv timme, i ett slags stor kunskapsbank som fick titeln "Systerskapets år". Filmen inleds med Pridefestivalen, sveper förbi en queerfeministisk dansföreställning och uppläsningen av Scum Manifesto, zoomar in en debatt om hedersmord, visar aktioner mot porrbutiker, feministiskt självförsvar, världsrekord i flathångel och avslutar med en natt med tantfeministerna. Bara för att nämna något av all kamp som trängs på filmen. - Vi tyckte att det var viktigt att visa hur mycket positiv kraft det finns och peppa andra tjejer att göra saker. Dessutom ville vi ge kvinnor utrymme och låta dem tala till punkt, säger Åsa Elzén. En slutsats de kan dra av allt som hamnade på filmen är att det bubblar otroligt mycket inom den svenska feminismen just nu. - Det är så mycket unga tjejer som gör grejer, utan killar. De startar egna klubbar, egna band med bara tjejer, egna fester, egna tidningar, säger Sonia Hedstrand. En annan tydlig trend är att alla feminister nu jobbar ihop - systerskapet växer sig allt starkare. Sexualiteten är också ett tydligt stråk som finns med i många evenemang. Så mycket att det faktiskt förvånade dem. - Det har varit jättemycket som har handlat om fittan, det är tydligt att det finns ett behov av att ta tillbaka det ordet. Det är lite ovant för oss som är födda på 70-talet, när vi var tjugo var ju fitta ett svärord, säger Sonia Hedstrand. De båda filmarna har själva fötterna djupt nedborrade i feminismen och hade båda ett tidigt feministiskt uppvaknande. Sonia Hedstrand upptäckte redan i 6-7-årsåldern att hon på många sätt var mindre värd för att hon var tjej. - Jag tänkte att antingen är det fel på mig eller så är det fel på världen. Jag bestämde mig för att det var fel på världen. Det var en lättnad när jag blev äldre och började inse att jag inte var ensam om att tycka så. Det är det som är så skönt med systerskapet och det är det vi vill visa med filmen; att det finns alternativ och att man kan gå samman som tjejer. Även om filmen ger en känsla av att feminismen i Sverige bara brakar framåt med stormsteg är de noga med att poängtera att allt inte är frid och fröjd. - Bara för att vi visar att det görs mycket är inte situationen i Sverige positiv. Vi visar ju många mörka exempel på vad som händer. Det är fortfarande så att massor med kvinnor våldtas och mördas, porren blir allt grövre och kvinnors löner minskar jämfört med mäns, det ser ju absolut inte bra ut, säger Sonia Hedstrand. Det finns alltså all anledning att fortsätta att föra ut filmen. Förhoppningen är att göra en dvd-box för att få fler tjejer att inspireras och kämpa. - Många har hört av sig om att de vill köpa den, vi hoppas att vi kan få finansiering till att trycka upp den, säger Åsa Elzén. "Systerskapets år" "Systerskapets år" visas i dag på ABF-huset i Stockholm och på Arbetets museum i Norrköping. Den kommer bland annat också att visas på Umeå feministfestival senare i veckan och på Moderna museet i maj.


Tredje vågens feminism på film

Summary: Sonia Hedstrand och Åsa Elzén har filmat alla feministiska evenemang i Stockholm under ett år. Resultatet är den nio timmar långa ”Systerskapets år” som visas i dag.

Tänk om vi bara hade fått se vad som hände under andra vågens feminism på 1970-talet. Då hade vi inte känt oss så ensamma i vår kamp. Så tänkte journalisten Sonia Hedstrand och konstnären Åsa Elzén när de började fundera på att dokumentera den pågående tredje vågens feminism. – Vi är båda födda på 70-talet, men våra egna mammor var inte involverade i feminismen då. Det var ett jättestort vakuum. Man visste att det hade hänt, men det var svårt att få information om det, säger Åsa Elzén när vi träffas i hennes arbetslokal på Kungsholmen i Stockholm dagen efter premiärvisningen på Kafé 44 på Söder. – Vi har båda varit aktiva i feministrörelsen i många år och tyckte att det fanns så mycket kunskap i vår närhet som vi ville lyfta upp och dokumentera, säger Sonia Hedstrand. Sagt och gjort. Efter ett bidrag från Konstnärsnämnden till inköp av kameror satte de i gång sommaren 2003 – trots att de inte jobbat dokumentärt förut. De sprang på varenda feministisk tillställning i Stockholm, lärde sig alltmer om filmtekniken, fick ihop över 100 timmar film som blev till 55 reportage, på totalt nio och en halv timme, i ett slags stor kunskapsbank som fick titeln ”Systerskapets år”. Filmen inleds med Pridefestivalen, sveper förbi en queerfeministisk dansföreställning och uppläsningen av Scum Manifesto, zoomar in en debatt om hedersmord, visar aktioner mot porrbutiker, feministiskt självförsvar, världsrekord i flathångel och avslutar med en natt med tantfeministerna. Bara för att nämna något av all kamp som trängs på filmen. – Vi tyckte att det var viktigt att visa hur mycket positiv kraft det finns och peppa andra tjejer att göra saker. Dessutom ville vi ge kvinnor utrymme och låta dem tala till punkt, säger Åsa Elzén. En slutsats de kan dra av allt som hamnade på filmen är att det bubblar otroligt mycket inom den svenska feminismen just nu. – Det är så mycket unga tjejer som gör grejer, utan killar. De startar egna klubbar, egna band med bara tjejer, egna fester, egna tidningar, säger Sonia Hedstrand. En annan tydlig trend är att alla feminister nu jobbar ihop – systerskapet växer sig allt starkare. Sexualiteten är också ett tydligt stråk som finns med i många evenemang. Så mycket att det faktiskt förvånade dem. – Det har varit jättemycket som har handlat om fittan, det är tydligt att det finns ett behov av att ta tillbaka det ordet. Det är lite ovant för oss som är födda på 70-talet, när vi var tjugo var ju fitta ett svärord, säger Sonia Hedstrand. De båda filmarna har själva fötterna djupt nedborrade i feminismen och hade båda ett tidigt feministiskt uppvaknande. Sonia Hedstrand upptäckte redan i 6–7-årsåldern att hon på många sätt var mindre värd för att hon var tjej. – Jag tänkte att antingen är det fel på mig eller så är det fel på världen. Jag bestämde mig för att det var fel på världen. Det var en lättnad när jag blev äldre och började inse att jag inte var ensam om att tycka så. Det är det som är så skönt med systerskapet och det är det vi vill visa med filmen; att det finns alternativ och att man kan gå samman som tjejer. Även om filmen ger en känsla av att feminismen i Sverige bara brakar framåt med stormsteg är de noga med att poängtera att allt inte är frid och fröjd. – Bara för att vi visar att det görs mycket är inte situationen i Sverige positiv. Vi visar ju många mörka exempel på vad som händer. Det är fortfarande så att massor med kvinnor våldtas och mördas, porren blir allt grövre och kvinnors löner minskar jämfört med mäns, det ser ju absolut inte bra ut, säger Sonia Hedstrand. Det finns alltså all anledning att fortsätta att föra ut filmen. Förhoppningen är att göra en dvd-box för att få fler tjejer att inspireras och kämpa. – Många har hört av sig om att de vill köpa den, vi hoppas att vi kan få finansiering till att trycka upp den, säger Åsa Elzén. Lina Kalmteg lina.kalmteg@dn.se 08-7382015


...men vilka ideal styr pressbilden?

Summary: Noll kvinnor bland de pristagarna i Årets bild, få kvinnor anställda som fotografer på landets tidningar. Debatten har handlat om vem som får de tuffa uppdragen och om ett "kvinnligt" bildspråk - men det är också en generationsfråga.

Med fotoväst, gärna skägg och en världsvan machoattityd riktar fotografen objektivet mot världen, registrerar och dokumenterar. Blicken framför sökaren är per definition manlig. Den klichén om vad en fotograf är verkar vara det största hindret för unga, fotograferande kvinnor som försöker etablera sig i branchen. - Det är teknik och en man som håller i kameran och riktar den mot en kvinna. Det är den modell som finns i människors medvetende och den är väldigt svårt att bryta mot, trots att det finns så många undantag idag, säger massmedieforskaren Karin Becker. Hon har forskat om medier och genus både på JMK och på Linköpings universitet, med inriktning på bilden och hon har också suttit med i Årets bild-juryn två gånger. Trots allt är kvinnorna på gång, på landets få fotoutbildningar för pressfotografi dominerar de. Många nya stjärnskott inom pressfotogfrafin är kvinnor. När två unga, svenska fotografer valdes ut för att tävla om ett deltagande i prestigefyllda World Masterclass blev det i år två kvinnor: Frida Hedberg och Lisa Selin. Det saknas tillförlitlig statistik på hur könsfördelningen ser ut bland landets fotografer. Kanske är det därför som nomineringslistan till Årets bild väcker så väldigt starka reaktioner - förstå då blir problemet synligt. - Årets bild är symtomet och inte problemet. Om branschen fortfarande domineras av vita män i medelåldern så är det något som är fel, säger Karin Becker. En stor majoritet av de fotografer som är anställda eller anlitas av landets dagstidningar män, Expressens bildchef Per Kagrell tippar på att minst 80 procent av dagstidningsfotograferna är män. Vad händer på vägen? - Kvinnorna försvinner ur branschen, de söker sig till andra områden inom fotografin, säger Expressens bildchef Per Kagrell. Varför? - Det kan handlar om arbetsvillkoren, det är snabba puckar och korta uppdrag inom dagspressen och kvinnor kanske tycker att de får mer ut av att jobba med magasin och reklam. Men jag vet inte om det är ett tjej/kille-problem för de tjejer som vi jobbar med hänger med i tempot utan problem. Karin Becker ser problemen i strukturen. - Det är väldigt jobbigt att uppfattas som ett undantag. På en redaktion är det fortfarande väldigt grabbig stämning och tills man har en tillräcklig mängd kvinnor som kommer in så att det blir självklart att vara kvinna så kommer det kommer att vara väldigt svårt. Pelle Kronestedt, lärare på bildjournalistikprogrammet på Mittuniversietet där mer än hälften av eleverna är kvinnor, är inne på samma spår. - Det handlar om maktperspektiv. Det är medeålders, heterosexuella medelklassmän, blekansikten dessutom, som bestämmer. Och det är lättare att anlita någon som liknar en själv. Samma grundstrukturer finns inom andra områden, ändå är just pressfotografin långt efter vad gäller könsfördelningen. En teori om varför kvinnor inte uppmärksammas på samma sätt som män är att kvinnorna har ett annat bildspråk och tar en annan sorts bilder. Per Kagrell håller inte med. - Det är mer individuellt, jag kan inte avgöra om en bild är tagen av en kvinna eller man. Den stora skillnaden är mellan de som jobbat ett tag och de som kommer direkt från utbildningen. Inte heller Karin Becker vill definiera något särskilt "kvinnligt" bildspråk, men visst kan det märkas vilket kön fotografen har. - Man fotograferar alltid utifrån sin egen livserfarenhet. Väldigt många blir fotografer för att de vill ändra på något och uttrycka något som är annorlunda och nytt. Och jag tror inte kvinnor vill gå in i den manliga yrkeskåren på deras villkor. Om man ändå inte kan vara normen kan man lika gärna göra något eget? - Ja, precis, man satsar på att bryta normen. Sanna Sjöswärd tycker att det finns en förnyelse av pressfotografin bland unga, kvinnliga fotografer. - De har ett mycket mer vågat bildspråk och svänger ut mer. Men det står även en del män för, som Pieter ten Hoopen, han är ett lysande exempel. Skillnaderna handlar om att gå ifrån idealet om den direkta, omedelbara bilden som berättar allt vid ett första ögonkast. Sanna Sjöswärd tar gärna bilder som kräver tid av betraktaren och hon tycker att många av hennes kvinnliga kollegor har ett liknande förhållningssätt. Men skillnaden är också en generationsfråga, men blir sammankopplad med kön, även i den delvis hätska debatt som fördes inom Pressfotografernas klubb efter nomineringarna av Årets bild. - Många känner sig hotade av en ny generation som ifrågasätter deras bildsyn och då blir manliga kollegor nästan nedlåtande mot kvinnor och där blir det farligt. Vi måste ändå utgå från att vi gör samma hantverk och att vi ska göra ett jävligt bra jobb. Det är en tuff bransch som unga fotografer kliver in i. De fasta anställningarna på tidningarna har minskats till ett minimum, unga fotografer hankar sig fram genom frilansuppdrag och korta vikariat. Eftersom kvinnor kommit fram på senare år är många av dem unga och därmed utsatta. - På redaktionerna är det mest män och på frilansmarknaden är konkurrensen är enormt hård. Det är inte heller så lätt att ifrågasätta eller ta för sig när man är frilansare eller vikarie, säger Sanna Sjöswärd. Ändå är det vad som krävs, menar hon. Det är tuffare för kvinnor att få de statusfyllda uppdragen, men det gäller att inte ge upp. - Det gäller att ta för sig. Annars kan det lätt bli så att de som lägger ut jobben tänker att "nu skickar vi ut Sanna för att ta ett porträtt för den här olyckan är Kenneth mycket bättre på". Man måste gå ut och ta ansvar, inte en gång men flera gånger. Det ändras inte över en natt. Per Kagrell kan inte påminna sig om att han någonsin tagit hänsyn till kön när han lagt ut jobb på fotografer. Men det kanske han visst har, utan att tänka på det. - Det handlar om omedvetna val. Allt jämställdhetsarbete som har lyckats har byggt på att det kommer någon utifrån som kan synliggöra de osynliga strukturerna, säger Karin Becker. Av Pressfotografernas klubbs ca Av Pressfotografernas klubbs ca 900 medlemmar är drygt 100 kvinnor. För två år sedan bildades nätverket Brudarna som nu har 120 medlemmar. De består av kvinnliga pressfotografer och vill verka för att fler kvinnor kommer fram i yrket. Det bildades efter en kommentar vid Årets bild-prisutdelningen 2003 då en manlig fotograf sa att bristen p kvinnor beror på att fotoutrustningen är för tung för dem. De har nu planer på att instifta ett eget pris.


Turbulent tid i museivärlden

Summary: Chefsproblemen inom de statliga museimyndigheterna fortsätter. Nyligen bestämde sig Keith Wijkander, överintendenten för Statens maritima museer, för att sluta i förtid. Nu lämnar även Kristian Berg på Statens historiska museer sin post.

Chefskarusellen inom statens nya museimyndigheter har varit fartfylld de senaste veckorna. Keith Wijkander, chefen för Statens maritima museer hoppade av häromveckan. Det efter problem som inleddes med att han sparkade chefen för Marinmuseet. Dessutom är det oroligt inom Statens museer för världskultur. Eva Gesang-Karlström kritiserar Jette Sandahl, chefen för Världskulturmuseet för hennes agerande i samband med Darabitavlorna, som DN har berättat om. Det efter förhandlingar mellan de båda som inleddes redan ett år innan museets öppnade. Och i början av januari lämnade Magnus Fiskesjö sin chefspost på Östasiatiska museet. I ett öppet brev till kulturministern skrev han att orsakerna var "bristen på långsiktighet och förtroende, avsaknade av analys och öppen diskussion och atmosfären av tabu, rädsla och förbud". Nu väljer alltså ännu en chef att lämna sin post i förtid. Överintendenten Kristian Berg vill efter fem och ett halvt år inte fortsätta som chef för Historiska museet och kommer att sluta den 1 juni, tre månader innan hans förordnande går ut. - Jag har länge fört den här diskussionen med departementet. Jag slutar av två orsaker. Jag vill se till att Historiska museet får en chef som kan komma in i verksamheten i tid och blir posten tillsatt först till hösten har denna person väldigt små möjligheter att påverka nästa års utställningar. Men jag slutar också av personliga skäl. Jag tycker att det behövs en person som kan fortsätta att förändra en rätt traditionell verksamhet mot ett brett uppdrag och då behöver man även fortsatt lägga mycket energi. Jag känner att jag har gjort vad jag klarar. Under sin tid som chef har Kristian Berg fått en hel del kritik för att han satsar för mycket på samtidskonst och inte nog på historiska utställningar. Men den kritiken har inget med hans beslut att göra, hävdar han: - Jag har varken nu eller tidigare duckat för att ta den diskussionen offentligt. Vad tror du det beror på att flera museichefer lämnar sina tjänster just nu? - Det är en rätt turbulent tid i museivärlden. Det är ju inte bara vi som har försökt skapa en verksamhet på nya villkor. Museerna har varit relativt slutna institutioner som haft ett traditionellt uppdrag. Att gå in en ny tid med nya behov som hela tiden formas i samhället omkring oss kräver mycket av cheferna. Möjligen återspeglas detta i att det är en relativt stor omsättning på museichefer. Claes Ånstrand, statssekreterare på kulturdepartementet, ser inga generella orsaker till chefsproblemen. - Det finns ingen sammanhållande röd tråd bakom de här avgångarna. Vad gäller Magnus Fiskesjö är ju det en chef inom Statens museer för världskultur och ingen chef som regeringen tillsätter. Vad har ni lärt er av turbulensen? - Jag tror att man ska lägga ned mycket kraft både på att specificera vilken typ av kompetens som behövs för varje aktuell chefspost och sedan följa upp att den specifikationen följs. Gör man inte det, blir det inte bra. Tycker du att ni varit dåliga på det tidigare? - Jag vill inte ha uppfattningar om det, jag är ju ny här och var inte här vid tillsättningarna. Claes Ånstrand har i dagsläget ingen uppfattning om när de nya chefstillsättningarna kan tänkas vara klara. - Givetvis vill vi ha det klart så fort som möjligt, men med tillägget hellre rätt än fort.


Storskalig attack gör Bert Karlsson till vinnare

Summary: Den som har flest bidrag i Melodifestivalen får göra den efterföljande samlingsplattan. Det är därför Bert Karlsson öser i väg hundratals låtar varje år.

Hittills har Dagens Nyheter lyckats rapportera om Melodifestivalen utan att nämna Bert Karlsson en enda gång. Så kan det inte fortsätta. Inte med tanke på att kvällens festival i Växjö, deltävling fyra, totalt domineras av honom. Hans bolag Mariann och samarbetspartnern Lionheart har nämligen två rejäla nävar i samtliga låtars syltburkar. - Ja, vi har rubbet. Men alla låtar är inte så himla bra, ärligt talat. Det är absolut inte det starkaste startfältet den här veckan, säger Bert Karlsson till DN. Så låtsas han inte heller att kvalitet för honom är lika med något annat än säljbarhet. Enligt egna uppgifter har Mariann skickat in cirka 200 låtar i år. - Men av de 3 100 som kom in är kanske 150 bra, säger Bert Karlsson, alltså väl medveten om att en del av det han själv skickade in inte höll någon vidare klass. Men varför är mängden låtar då så viktig? Det finns en enkel förklaring: det bolag som har flest låtar får rätt att göra samlingsplattan från festivalen. Att ha flest låtar är alltså nödvändigt för att kunna göra pengar på låtar som annars skulle vara kommersiellt stendöda. I tisdags var förhandsbeställningarna på samlingsskivan uppe i 130.000 exemplar. Sådana volymer säljer i princip bara de allra största svenska artisterna. - Jag kan säga att om jag inte visste att vi skulle få göra samlingsplattan, då skulle jag aldrig satsa på det här sättet, säger Bert Karlsson. För att bli precis så säker har Bert Karlsson gått ihop med musikbolaget Lionheart där Bobby Ljunggren, låtskrivare med hittills 19 bidrag i festivalen finns. De samarbetar nu i det gemensamma bolaget M & L. Bert Karlsson säger själv att det är dyrt att satsa på festivalen, och att han har tagit initiativet med M & L för att sprida riskerna. Att sprida riskerna är dock knappast något som Bert Karlsson behöver göra. Hans bolag, Mariann, är solvent. I stället är målet att säkra rätten till samlingsskivan - för två stora blir tillsammans alldeles garanterat störst. Nyckeln är att ösa in bidrag för att vara säker på att få med många. Och med ösa menar vi ösa: några hundra låtar är det inte ovanligt att Mariann och Lionheart skickar in. Låtar som inte kommer med sparas till nästa år. På ettdera sättet kontrollerar Bert Karlsson nu totalt 20 av 32 låtar i årets festival. Sedan debuten 1978 med "Miss Decibel" har han i runda tal haft 120 låtar med. Vinst har det blivit 14 gånger, alltså ganska precis varannan gång. - Och när vi inte vinner kommer vi tvåa. Bert Karlsson tycker alldeles uppenbart att det är väldigt kul att vara Bert Karlsson. Han åker till deltävlingarna, han rör sig vant bland artister och journalister, älskar att ställa frågor till-baka (jamen vad tycker du då? säger han och liksom klipper till mig på knäet där vi sitter) och han avbryter samtalen för att svara i en ständigt ringande Ericsson med en sådan där genomskärande gammaldags signal. Han kastar ut krokar och frågor men mest av allt påståenden. Som detta om Thomas G:son, framgångsrik låtskrivare: - Han kopierar sig själv. För att vara säker på att komma med är det en bra metod, men kommersiellt kan det vara dåligt. Eller om Christer Björkman, hårt kritiserad under detta mästerskap: - Han är bra, han brinner för det här. Men han är onödigt vårdslös med sina kontakter och med vem som sitter i juryn som gör det slutliga urvalet om vilka 32 låtar som får vara med. Där funkar det inte i dag. Det är bara en massa stockholmare som bestämmer det. Eller om årets internationella dragplåster: - Jag tycker att svenska låtar är bättre än engelska. Och jag tycker att det är pinsamt att släpa hit avdankade fördettingar som Katrina från The Waves och Alannah Myles. Helt meningslöst. Bert Karlsson, 60 år i år, är Bert Karlsson, 60 år i år, är folkbokförd på Gårdfarivägen i Skara. Han kontrollerar sina musikrelaterade verksamheter i bolag som alla heter Mariann, i olika varianter. Det finns sju bolag med Mariann i namnet. Det är ändå bara en bråkdel av hans verksamhet. Han sitter i styrelsen för eller äger flera tiotal bolag, som till exempel Heja Sverige AB, och ett antal bolag som sysslar med evenemang och nöjen. Bert Karlsson avslutade hela fem företagskonkurser så sent som 1998, och har ytterligare konkurser bakom sig längre tillbaka i tiden.


Tidningar flitiga prisutdelare

Summary: Publicitet ger pengarna tillbaka.. Svenska dagstidningar älskar att dela ut priser. Enligt en kartläggning som DN har gjort delade tidningarna i Sverige ut nära en miljon kronor i kontanter under 2004.

Guld- och diamantbollen, bragdmedaljen, författarpris, kulturstipendier och rockbjörnar. Nästan varje svensk dagstidning delar ut ett årligt pris eller stipendium, ofta med lång tradition, lika ofta med ganska nypåkomna koncept. Priser är helt enkelt inne - och de blir snabbt fler. - Det här handlar om ren marknadsföring, säger pr-konsulten Henrik Westander. Ska man få ett pris av en tidning är det kultur eller sport man ska ägna sig åt. Andra verksamheter premieras sällan, det visar DN:s kartläggning av samtliga svenska dagstidningar med medlemskap i Tidningsutgivarna, TU. Totalt delas nästan en miljon kronor ut i kontanta medel. De flesta utmärkelserna ges till personer med lokal anknytning som har gjort något bra under året. Den genomsnittliga prissumman är cirka 10.000 kronor. Mer än hälften av priserna är inrättade efter 1990 - och det finns en tydlig övervikt för priser instiftade efter år 2000. Ju mindre tidning, desto mindre pengar - men ofta har de små tidningarna många små priser i stället för ett stort. Henrik Westander menar att ideella organisationer har visat vägen för tidningarna. - Man har sett det som en gratisväg till god publicitet, och det har tidningarna lärt sig av. Ungdomens nykterhetsförbund delade ut Årets skrumplever ett år. Det var genialt. I Henrik Westanders firmas råd för att nå publicitet finns instiftande av ett pris som en viktig punkt. - Priset ska gärna ha en fyndig klang. Samtidigt ska man se det som ett sätt att sponsra någon, och kryddar man med ett arrangemang så har man garanterat pengarna tillbaka i publicitet, säger han. En medelstor tidning som fått mycket uppmärksamhet för sitt pris är just Borås Tidning. Debutantpriset som delas ut till årets bästa nya svenska författare är nämligen på hela 100.000 kronor. Priset gick alltså i går till Ida Börjel. - Att dela ut ett pris som får genomslag har en god påverkan på vår självkänsla, säger Borås Tidnings chefredaktör Jan Öjmertz. Avsikten med Debutantpriset var att göra Borås, Borås Tidning och Borås bibliotekshögskola synliga på den nationella kulturella scenen, och dessutom att uppmuntra till mer läsande och skrivande. Guldbollen. Delas ut av Aftonbladet Guldbollen. Delas ut av Aftonbladet till årets bästa manliga fotbollsspelare. Diamantbollen. Delas ut av Sydsvenskan till årets bästa kvinnliga fotbollsspelare. Bragdmedaljen. Delas ut av Svenska Dagbladet för årets idrottsbragd. Heffaklumpen. Delas ut av Expressen till årets barnboksförfattare. Stora litteraturpriset. Delas ut av Göteborgs-Posten. Siripriset. Delas ut av Upsala Nya Tidning till en författare som man anser förbigåtts av Augustprisjuryn. ST-pokalen. Delas ut av Sundsvalls Tidning till årets lokala idrottsprestation. Årets insats. Delas ut av tidningen Dagen till någon som "oegennyttigt ger av sig själv och sin tid till människor som är speciellt utsatta, genom att arbeta mot egoism, kärlekslöshet och isolering". Gulddraken. Delas ut av DN På Stan till Stockholms bästa krog, bar, kafé och till någon som har gjort Stockholm till en bättre plats.


Popmusikalen hotar West End-vibratot

Summary: Monstersuccén "Mamma mia!" har skapat en våg av "jukeboxmusikaler" världen över. I kväll är det världspremiär för den nyskrivna "Sol, vind och vatten" som baseras på Ted Gärdestads poplåtar.

Den svenska dansen kring Abbas guldkalv har just börjat. Men redan i kväll får "Mamma mia!" konkurrens av ännu en nyskriven "jukeboxmusikal". Väl valda delar av Ted Gärdestads låtkatalog har kokats ner till "Sol, vind och vatten" på Chinateatern i Stockholm. - Detta är en feel good-musikal, men det ska inte bara kännas som någon Pripps Blå-reklam. Vi är inte rädda för allvaret. Att tricksa med en älskad popskald som Ted Gärdestad kräver ett stort ansvar, säger Anders Butta Börjesson, regissör och manusförfattare. I centrum står den grubblande prästsonen Henrik (Tobias Gustafsson) som spelar i garageband och bor på skärgårdsön Tryggö. Livshunger och jakt på äventyr tar honom till Stockholms kändisfixerade nöjesvärld. - Det handlar om en ung mans själsliga utveckling, men vi driver också lite med den ytliga "Idol 2004"-kulturen. Låttexterna är ju skrivna av brodern Kenneth och ligger förstås nära Ted, men musikalen är ingen biografi över hans verkliga liv. Däremot har låtnamn som "Helena", "Angela" och "Silver" blivit rollfigurer, säger Anders Butta Börjesson. Att skivbolaget Universal tände direkt på idén, kanske inte är så konstigt. Efter den globala mångmiljardsuccén "Mamma mia!" råder det en form av guldfeber kring popsikaler där alla jagar nya låtkataloger som kan plockas upp på scenen. Eller som hjärnan bakom "Mamma mia!", Judy Craymer, uttrycker det i en amerikansk tidning: "När det gäller att attrahera publiken så skadar det inte att Abba har sålt 260 miljoner album." I vår tids globala karaokekultur står till och med Broadway rustat till tänderna. Nyligen var det premiär för Beach Boys-musikalen "Good vibrations". I mars kommer Elvis Presley-musikalen "All shook up". Och i sommar är det dags för "Lennon", en biografisk musikal över Beatlesstjärnans liv. Broadwayproducenten Michael David ("Good vibrations" och Four Seasons-musikalen "Jersey boys") väljer att beskriva det nya fenomenet i byggtermer: "På en fantastiskt bit tomtmark, bygger vi ett hus." Andra artister som också fått sin låtegendom bebyggd är Queen, Billy Joel, Rod Stewart, Pet Shop Boys, Madness, Frank Vialli & the Four Seasons, Joni Mitchell, Janis Joplin, Mamas and the Papas och Boy George. Och just nu utvecklas musikaler på artister som Bruce Springsteen, Bob Dylan, The Smiths, Johnny Cash, Chicago och Kinks-sångaren Ray Davies. Till och med svenska Kents låtar får en musikal på Södra teatern i Stockholm den här månaden. I de anglosaxiska länderna försöker man förklara jukeboxmusikalens popularitet med hjälp av demografiska kurvor. Köpstarka 40- och 50-talister vill gärna göra nostalgitripper med hjälp av låtar ur hjärtat. Och arrangörerna slipper betala de dyraste stjärngagerna, i popsikalen är det själva musiken som är stjärnan. "Sol, vind och vatten" har en relativt okänd ensemble utanför showkretsarna. - Det är alltid en balans mellan kommers och äkthet. Men vi har gått på magkänslan och valt bort de traditionella musikalartisterna, till förmån för mer popskolade röster. Tobias, vår huvudperson, gillar inte ens musikaler. Och jag tror att denna nya trend gör att West End-vibratot kommer att försvinna på sikt, säger Börjesson. Vem vet? De dåligt underhållna teatrarna i Londons klassiska nöjesdistrikt går i alla fall dåligt för tillfället. Det sägs att musikalkungen Andrew Lloyd Webber planerar att sälja flera av sina förlusttyngda teatrar. Men i USA och Storbritannien menar många kritiker att popsikalerna är ett lågvattenmärke för Broadway och riskerar att äta upp musikalgenren levande. Inför hotet från Rod Stewart-musikalen "Tonight´s the night" längtade irländska The Sunday Independent till och med efter Andrew Lloyd Webber: "Andrew försöker i alla fall ta med sig något till festen, något originellt, något hemmalagat för det speciella tillfället. Det är mer än man kan säga om Rod Stewart." Skådespelaren, musikalartisten och översättaren Ulricha Johnson menar att mängden av jukeboxmusikaler är ett tecken på att musikalen befinner sig i kris. - Det är inget fel med att sätta upp popsikaler, men man kan knappast säga att de utvecklar musikdramatiken. Musikalen som konstform existerar ju knappt längre. Det är också extremt svårt att få fram riktigt bra, nyskrivna musikaler. Att skapa en musikal av Sondheimkaliber är en process som tar flera år. Så länge har en producent varken tid eller råd att vänta i dag, säger Ulricha Johnson som just översatt Lee Halls tragikomiska "Cooking with Elvis", en absurd teaterpjäs ackompanjerad av Elvis hitlåtar (premiär i april på Göteborgs stadsteater). - Och inte ens veteraner som Lloyd Webber och Stephen Sondheim är några garanter för succé, även de har ju misslyckas. Så visst är det betydligt mer bekvämt och riskfritt att sätta upp jukeboxmusikaler. Men varje ytlig och snabbproducerad musikal som görs bidrar till att genren fortsätter att klassas som lättsmält, säger hon. Anders Börjesson, som jobbat som showansvarig på resebyrån Sunwing, menar att svenskar har ett mer allvarligt förhållande till underhållning än till exempel engelsmännen. - Det är ingen slump att "Mamma mia!" hade urpremiär i London. I England har de lättare att ta underhållningen med en klackspark. I Sverige är vi nog lite mer kritiska, säger han. Hur som helst - från och med i kväll utmanar Ted Gärdestad Abba. - Men det är inte fråga om något "musikalkrig". Vi ska till och med ha en fest ihop med "Mamma mia!"-gänget, skrattar han. Lägg karaokemaskinerna på kylning, tack! "Sol, vind och vatten" baseras "Sol, vind och vatten" baseras på Ted Gärdestads musik och Kenneth Gärdestads sångtexter. Idé, manus och regi: Anders Butta Börjesson som fått manushjälp av Mats Kjelbye. Medverkande: Tobias Gustavsson, Tina Leijonberg, Per Ragnar, Hanna Hedlund, Lina Hedlund, Micke Grahn, Daniel Sjöberg med flera. Musikalisk ledning och arrangemang: Kristofer Nergårdh. Koreografi: Therese Carlsson. Totalt 35 låtar från "Sol, vind och vatten":"För kärlekens skull", "Eiffeltornet" och "Angela" till "Chapeau-Claque", "Satellit", "Jag vill ha en egen måne", "Låt kärleken slå rot" och finalnumret "Rockin´ n´ Reelin´ ". Premiär på onsdagskvällen på China teatern i Stockholm.


Zelda blir nostalgitripp

Summary: "The legend of Zelda: Four swords adven-tures" är en total nostalgitripp, ett tvådimensionellt spel som helt enkelt är väldigt kul.

Detta är något som jag och andra gnälliga gamla spelare väntat på. Ett tvådimensionellt spel som inte byter kameravinkel alls och bara är väldigt spelbart utan att försöka göra nya tekniska landvinningar. "Four swords adventures" är alltså inte det supersnygga Zeldaspel som det cirkulerar filmsnuttar från, utan en återgång till gamla tiders spelformat. Nåja, att kombinera en Game Cube med en Game Boy Advance är en någorlunda ny trend och "Four swords adventures" går klart längre med den idén än vad tidigare spel har gjort. Förvisso går det utmärkt att som ensam spelare köra med bara en Game Cube, men för att kunna spela med kompisar behöver var och en koppla in en Game Boy och använda den som handkontroll. Att få den handhållna Game Boyen att smälta samman med det större tv-spelet torde vara en viktig del i Nintendos strategi eftersom den möjligheten är något som inte konkurrenterna Sony och Microsoft särskilt enkelt kan kopiera. I grunden är spelet en uppdatering av det "Four swords" som ingick i Game Boy-spelet "A link to the past" för ett par år sedan. Den elake trollkarlen Vaati har rövat bort prinsessan Zelda, som måste ha världsrekordet i antal kidnappningar hon genomlevt. Allas vår Link tar upp jakten med hjälp av ett svärd som delar upp honom i fyra olika personer. De olikfärgade Linkarna måste arbeta tillsammans för att ta sig igenom ett gäng olika banor och besegra motståndarna. Det som "Four swords adventures" gör bäst är att spelet är lika njutbart själv som med andra spelare. Att spela med andra ger ett inslag av intern konkurrens och det är ibland svårt att låta bli att slänga kompisen ned i en lavaflod på pin kiv, samtidigt som samarbetet är helt nödvändigt för att komma någon vart i spelet. (Det ingår en annan version av spelet där det bara gäller att slåss mot varandra, men det är en ganska trist bisak.) Att spela själv ger full kontroll och använder ett smart sätt att formera de fyra Linkarna, som alla används oavsett hur många spelare man är. Det är dock oftast bara den gröna, traditionella Link som leder kolonnen som är en aktiv spelfigur, övriga följer bara efter och kan bli lite irriterande eftersom de egentligen inte har någon funktion när de inte låsts i en formation. Mycket i spelet känns igen från tidigare Zeldaspel. Det är liknande problemlösning, liknande monster och nästan helt samma utrustning som tidigare. En nyhet är dock att varje pryl (pilbåge, bumerang etcetera) har obegränsad ammunition med i gengäld kan man bara bära en sak i taget, vilket leder till mycket springande fram och tillbaka och grunnande över precis vilken grej som behövs för ett visst problem. Gåtorna i sig är ganska enkla och motståndarna är föga respektingivande. Men att lista vad man ska göra härnäst för att komma vidare kan bli desto svårare. Game Boyen kommer in i spelet när en spelare går in i en grotta eller en alternativ dimension. Det är en synnerligen fiffig funktion när man är flera spelare, eftersom spelarna verkligen kan fungera vad för sig när de skilts åt. Hoppandet mellan skärmarna fungerar smärtfritt och att koppla ihop systemen ger verkligen nyhetens behag till spelet. Men viktigast av allt är att det är riktigt roligt och småklurigt. "Four swords adventures" kommer inte att skrivas in i spelhistorien som det mest nyskapande någonsin, men det är förbaskat kul i väntan på nästa tredimensionella Zelda. Titel: The legend of Zelda: Four Titel: The legend of Zelda: Four swords adventures Utgivet/utvecklat av: Nintendo Finns till: GameCube (GameBoy Advance kan kopplas till) Åldersgräns: 3 år


Två världar möts i ny opera

Summary: Den svenske tonsättaren Mats Larsson Gothe skriver en opera tillsammans med den sydafrikanske operachefen Michael Williams. Operan ska spelas både i Kapstaden och på Norrlandsoperan i Umeå.

Det är världens nordligaste och världens sydligaste operahus som inlett ett samarbete - Norrlandsoperan och Kapstadens opera. Båda har var sin udda historik. - En dag i mars förra året mejlade Kapstadens operachef Michael Williams till mig. Han ville samarbeta. Det var möjligt, eftersom Sida via Kulturrådet avsätter 45 miljoner under tre år för kulturutbyte mellan Sverige och Sydafrika. Vi har fått två av de miljonerna, säger Norrlandsoperans vd och konstnärlige ledare Magnus Aspegren. - Jag visste inget om Kapstadens opera, började med deras hemsida, for ner och blev förvånad. Nu känns det som om vi lär oss mer än vad de gör. I januari gick startskottet när kören Vocal Ensemble gästade Västerbotten. De 24 körmedlemmarna sjunger det mesta från opera till traditionella afrikanska sånger. Kören bildades i samarbete mellan Cape Town Opera och universitetet i Kapstaden för att utbilda professionella sångare från alla samhällsområden i Sydafrika. Många av körens medlemmar är från kåkstäderna. Michael Williams besöker Sverige för ett hastigt arbetsmöte i slutet av januari. Han spelar upp en video med en scen ur Beethovens frihetsopera "Fidelio" som Kapstadsoperan gav på Nelson Mandelas fängelseö Robben Island. I finalen dansar hela kören med solisterna i ett enda glädjerus till Beethovens rytmik. - För oss var det självklart att spela just den operan för att fira att Sydafrika varit demokrati i tio år. Den utspelas ju också i ett fängelse, säger Michael Williams. "The voice of the nation" är Kapstadsoperans dristiga undernamn. Man gör cirka tio nya produktioner per säsong. Varje år ges en nyskriven sydafrikansk opera. Den kan utan vidare gå i jazzstil. Samhällsbidragen är mycket låga, man förlitar sig på sponsorer. Och så har man ett modernt tekniskt fungerande operahus, invigt 1964. - Det byggdes av apartheidregimen. Det gör att äldre svarta fortfarande undviker operan, säger Michael Williams. Nästa steg i samarbetet operahusen emellan blir en uppsättning av Dvoráks "Rusalka", aldrig spelad vare sig i Sverige eller i Sydafrika. I detta verk möts två världar: sjöväsen och människor. Handlingen har en inbyggd konflikt mellan två kulturer som här kommer att gestaltas av vita respektive svarta sångare. Premiären (Staffan Aspegren regisserar) äger rum om ett år i Kapstaden och därefter kommer produktionen till Norrlandsoperan. Därpå planeras ett samarbete kring Gershwins "Porgy and Bess". Och finalen blir den nyskrivna operan med musik av den svenske tonsättaren Mats Larsson Gothe och med text av Michael Williams själv. Operan handlar om den svenske 1700-talspoeten och författaren Bengt Lidner som tvingades fly till Asien 1776 med en Ostindiefarare. Att Gothe och Williams väljer Lidner som huvudperson är Lidners anknytning till Sydafrika; han hoppade av där och levde också i ett förhållande med en sydafrikansk kvinna innan han återvände till Sverige. Samarbetet gjuter nytt liv i Norrlandsoperan. Det var förra året som Folkoperans vd Magnus Aspegren blev både konstnärlig ledare och vd. Dessförinnan hade huset genomlevt flera inre kriser, gjort få operaproduktioner, men också fått ett helt nytt opera- och konserthus som stod färdigt våren 2002. För tre decennier sedan var det inte lätt att efter ett regeringsbeslut i Stockholm etablera en opera i Norrland, utan orkester och utan fast scen. Men trots detta rivstartade förste chefen, dirigenten Arnold Östman, med en Rossiniopera. I dag ingår i organisationen Botnia Musik (Länsmusiken), Symfoniorkestern vid Norrlandsoperan, Scen för dans och Dans i Västerbotten. Magnus Aspegren talar om de fem benen som Norrlandsoperan står på: opera, konsert (nyutnämnd chefdirigent Andrea Quinn), dans, teater. Och konst. Operahuset har nu också ett galleri. Sveriges första metalfestival Sveriges första metalfestival i ett operahus äger rum den 1 och 2 april på Norrlandsoperan, helt i linje med institutionens mångflexibla väg. Tre rockband från Umeå kommer att möta symfoniorkestern och festivalen har fått namnet "Demons of the Opera". En annan begivenhet i vår blir premiären den 19 mars på Puccinis ofullbordade opera "Turandot" som då för första gången i Sverige ges i Luciano Berios version, som låter verket sluta i ett frågetecken om Calaf och Turandot blir så lyckliga egentligen. Regissörer Matthew Richardson och Patrik Sörling. Dirigent Tobias Ringborg. Säsongen avslutas traditionsenligt med Umeå internationella kammarmusikfestival 10-15 juni.


Lena Einhorn filmar mammas berättelse

Summary: Lena Einhorns föräldrar överlevde båda Förintelsen. Nu gör dottern spelfilm baserad på sin mors egen berättelse. Till hösten har Ninas resa biopremiär.

Den här berättelsen börjar med att Jerzy och Nina Einhorn får veta att de har cancer. Året är 1999 och en månad senare filmar deras dotter Lena en fem timmar lång intervju med sin mamma. Min mamma ville berätta, säger Lena Einhorn. Alla överlevande verkar känna att de måste berätta, att det är en plikt. För mig är det ett sätt att leva vidare med min mamma. Sedan är det en sanslös historia. En berättelse om överlevnad, vad Förintelsen gjorde med människor och vilka som överlevde. Man ser vägvalen hela tiden och hur lätt det hade kunnat gå fel. Hon pratar mycket och fort, händerna flyger i luften. Av fyrahundratusen som befann sig i Warzawagettot när deportationerna började överlevde cirka trehundra. Nina Einhorn var en av dem. Tillsammans med sin bror Rudek klarade hon sig undan deportering till förintelseläger, valdes ut att arbeta i rustningsindustrierna och höll sig gömd på den ariska sidan när ghettot hade jämnats med marken 1943 (historien är full av undkommanden i sista sekunden). Samtidigt var vardagen bedrägligt normal, åtminstone i början, även om tyfus härjade och många hade det eländigt. Nina kunde studera, gå på teater och äta ute på restaurang. I stället kommer faran långsamt smygande, en känsla som Lena Einhorn hoppas ska finnas med i både filmen och boken med samma titel: Ninas resa. Det är också en förklaring till att de kunde gå som boskap till slakten. Det var en oerhört raffinerad utrotning som pågick. Hon bestämde sig för att skriva en bok, eftersom filmprojektet lades ner två gånger. En miljon från Svenska filminstitutet blev räddningen i sista sekund, och går allt enligt planerna har Ninas resa biopremiär tidigt i höst. Lena Einhorn har spelat in på plats med polska skådespelare, medan Nina Einhorn är filmens autentiska berättarröst. Det är ingen dramadokumentär, utan jag kallar det spelfilm med dokumentär tråd. Lena Einhorn är vetenskapskvinna i botten, forskade i tumörbiologi och virologi. I slutet av åttiotalet bytte hon bana och har i dag gjort ett femtontal dokumentärer i vitt skilda ämnen: polarforskare, språkhistoria, Greta Garbo, Trustoraffären, jaget och Nelly Sachs (det handlar om att få det att klinga inom sig själv). Om det finns någon röd tråd i det hon håller på med, skulle det vara en kombination av nyfikenhet och grundläggande intressen. Jag får plugga hela livet, men jag får själv välja vad jag pluggar, säger hon glatt. Sedan kommer den plågsamma processen att övertyga andra. Ämnet Förintelsen har hon redan varit inne på, med den prisbelönta dramadokumentären Handelsresande i liv som också blev en bok. En berättelse om den okände Gilel Storch som mot alla odds räddade tusentals judar i slutet av kriget. Man nappar på historier som ligger en nära eller som väcker ens nyfikenhet. Just nu håller jag på med en dokumentär om Jan Myrdal. Det måste också vara en utmaning att skildra händelserna under andra världskriget från nya perspektiv, hålla intresset vid liv. Det är alltid mer fascinerande att höra om en person än sex miljoner, konstaterar Lena Einhorn. Handelsresande i liv handlar egentligen om försöken att köpa loss judar, att få västvärlden att agera till slut. Men berättelsen går genom några personer. I Ninas resa berättar jag min mammas historia, och den äger rum inom ramen för Förintelsen. Därmed handlar den om Förintelsen. För varje berättelse om en människa berättar en djupare historia. Lena Einhorn Född 1954. Bor på Södermalm i Stockholm. Verksam som dokumentärfilmare, regissör och författare. SVT har bland annat visat: "Greta Garbo - berättelsen bakom breven", trilogin "Ur det förflutnas dunkel", "Jagets gåta" och "Trustor - den stora blåsningen". Aktuell med spelfilmen "Ninas resa" med planerad biopremiär i höst. Boken "Ninas resa" publiceras redan i slutet av mars, och i april kommer en nyutgåva av "Handelsresande i liv".


Från himmelen till travbanan

Summary: Höstens filmsuccé "Så som i himmelen" blev Frida Hallgrens stora genombrott. Vårsäsongen startar med mer Frida - huvudroll i Kjell Sundvalls "Vinnare och förlorare" och "Elektra" på Stockholms stadsteater.

Långt fler än en miljon människor har sett Kay Pollaks "Så som i himmelen" på bio. Det finns goda skäl att anta att intresset för Frida Hallgren bara kommer att öka. Nu är hon aktuell med ny film och en roll på Stockholms stadsteater. DN träffar henne på Stadsteatern. Det hänger en låg nymåne över Stockholm. Frida Hallgren kommer ut efter en dag av repetitioner - skarp i blicken, koncentrerad och intresserad, tro inget annat! - och hälsar på sitt patenterade sätt: med båda händerna. Det hade varit okej annars, om Frida Hallgren varit trött. Det pågår intensiva repetitioner av "Elektra"-trilogin av Eugene O´Neill, som har premiär den 27 januari. Dagen efter går Kjell Sundvalls film "Vinnare och förlorare" upp på biograferna, där Frida Hallgren gör en av huvudrollerna. Och så kryddar hon det med ett prisutdelarjobb på Guldbaggegalan, där hon dessutom är nominerad för sin roll i "Så som i himmelen", och hedersuppdraget "shooting star" som Svenska filminstitutet har givit henne, vilket medför en resa till festivalen i Berlin och ... Bäst att ta ett djupt andetag, precis som Frida gör. - Du vet, jag har inget bokat sen, säger hon. Vaddå inget bokat sen? - Inga jobb! Vi spelar "Elektra" fram till maj, och sedan vet jag inte. Frida Hallgren myser till. - Jag vill jobba, det är inte det, men jag vill inte splittra mig. Det blir för svårt att vara här och nu. Det betyder i klarspråk att det har landat manus hemma på Södermalm som fått nobben. - Jo, så är det. Jag måste våga tacka nej till saker. Men till Stadsteatern och Alexander Öbergs uppsättning av "Elektra"-trilogin har hon tackat ja. Eugene O´Neills tre pjäser i en kräver sina män och kvinnor. Denna uppsättning tar mer än tre timmar i anspråk. Arbetar man strikt utifrån O´Neills oredigerade original kan det lika gärna bli sju. - Det är jättehärligt att få leva igenom en sådan här saga, men jag har varit stressad över mängden text. Att den inte ska sätta sig i kroppen. Frida Hallgren talar så när hon beskriver sitt yrke, med sådana ord: kropp, jord, rot, leva, trygg. - Det är mycket jag i alla mina roller. Kärnan är jag. Det är de yttre omständigheterna som är någon annans, och mitt uppdrag är att se vad som händer med kropp och ansikte och röst och hållning i de omständigheterna. Frida Hallgren läser manus med detta för ögonen: inte bara vad som ska berättas, utan också sökande för att hitta det utrymme författaren kan ha lämnat kvar till skådespelaren. Men hon vill inte göra politik av sin röst. - Mitt jobb är att vara bärare av andra gestalter. Därför vill jag inte uttrycka mig för tydligt om vad jag tycker privat. Inte än i alla fall. När jag ser skådespelare som har visat sin privata sida mycket så märker jag att jag tänker på det när jag ser dem jobba. Vad driver dig? - Jag vill bli lyssnad på. Sedd. Älskad. Tagen på allvar. Få förmedla en berättelse till andra. Det känns som om att det kanske finns fler punkter i den där uppräkningen, men efter en kort paus för eftertanke stannar Frida Hallgren där med en bestämd nick. Vad får du av ditt jobb? - Att folk lyssnar. Jag känner att jag kickar på det, att du sitter där och vill veta vad jag tycker om saker. Jag kan vara rädd för att bli beroende av det. Har du nojor? - Jag kliver inte på A-brunnar. Avund, avgrund - man borde kliva på K-brunnar i stället. Kärlek. Fast det gör jag inte heller. Ibland när jag går och tänker kliver jag mitt på plattorna på trottoaren också. Frida Hallgren börjar skratta. - Jag är hur jobbig som helst när jag är ute med vänner, för om man går på var sin sida av en stolpe slits vänskapen isär. Så jag styr folk så att vi går på samma sida. Och missar man en stolpe så kan man rädda det genom att säga "ostsmörgås". Jag började med det här för tre år sedan. Dessutom får man dåligt sexliv för evigt om man inte klingar i glasen när man skålar. Berätta om din rollfigur Lena i "Så som i himmelen". - Hon slog an något hos mig eftersom hon tar hand om andra, ser andra, lyssnar på andra. Hon är ärlig, modig och talar om vad hon vill. Står för sina behov, att hon spelar banjo och sjunger country! Någonting hos Lena har slagit an också hos folk. Det har jag byggt, jag och Kay. Det ger mig jättemycket. Den nya filmen "Vinnare och förlorare" är ett drama i travmiljö - rejält sponsrat av det där stora statliga hästspelbolaget - där en kusks kärlek måste fördelas mellan yrket och drömkvinnan han möter. - Vi filmade den i april och maj. Det är tre förvirrade och ensamma personer som söker varandra i en varm vardagskomedi. Min rollfigur är lätt förvirrad och av ett helt annat slag än Lena i "Så som i himmelen". Frida Hallgren har nyss fyllt 30 och fått en Lisa Rinnevuo-litografi av sin bästa kompis Katrin. Hon tycker att det är det finaste hon någonsin fått - den föreställer två prinsessor som kramas - och hon började gråta när hon tog emot den. Frida Hallgren är utbildad vid Teaterhögskolan i Malmö. Någon liten poäng med att lämna barndomens Stockholm, där hon växte upp med föräldrar och två syskon, fanns det väl med. - Jag sökte scenskolan i Stockholm, men sprack på tredje provet av fyra. Så det blev Malmö. Och det blev bra. Sedan väntade en praktik på Göteborgs stadsteater och anställning i omgångar på Upsala stadsteater. Nu är hon känd. En busschaufför har denna morgon tackat henne för fina insatser, trots att hon trodde att mössa och halsduk borde man kunna gömma sig i. Inte en chans. Inte om en miljon svenskar har sett det där ansiktet skratta, gråta och smälta ihop med Michael Nykvists. - Jag blir så glad, men ledsen över att jag inte kan säga något tillbaka. Jag kan ju inte berömma någon för vad han eller hon gör på sitt jobb, för det vet ju inte jag. Det blir en konstig och ojämlik situation. Frida Hallgren ser uppriktigt bekymrad ut över detta. Men det finns en annan sak med att bli igenkänd som plågar henne mer: hennes främsta arbetsredskap har vridits ur hennes händer. - Vet du varför? Jag kan inte titta på folk just nu! Jag brukar göra det så mycket. Hur de går och rör sig och tar sig i håret. När jag var liten hörde jag inte vad min fröken sa i skolan. Jag var alldeles besatt av hennes kroppsspråk och gester. Sedan när jag kom upp i högstadiet började jag förstå varför jag inte hörde människor. Det var för att jag såg dem. "Det första äventyret", 1988 "Min "Det första äventyret", 1988 "Min debut. Jag spelar tuffa tjejen som tjuvröker." "Svart Lucia", 1992 "Jag sökte till huvudrollen, men blev avancerad statist." "Sökarna", 1993 "Jag och Rebecka Hemse sitter i en soffa och hickar. Kändes som en musikvideo." "Kådisbellan", 1993 "Min första riktiga film, och då får man heta Fitt-Margit!" "30:e november", 1995 "Frida goes finsk getto-kid. Jonas Karlsson och jag blev mirakulöst Guldbaggenominerade. Ingen fick den! Går antagligen just i denna stund på en betalkanal nära dig." "Livet är en schlager", 2000 "Det var hemskt att spela stressad i en OB-buss när ingen talar om för en hur jobbet går till." "Om inte", 2001 "Fick oförtjänt lite uppmärksamhet. Jag älskar Ella Lemhagen. Skarp kvinna!" "Så som i himmelen", 2004 "Det känns som att alla som var med numera är familj. Man gör kanske bara en sån här film? En stor händelse i mitt liv på alla plan." "Vinnare och förlorare", 2005 "Kjells norrländska var betryggande. Det var roligt att gestalta en vänskapsrelation mellan en 11-åring och en 30-åring. Märta Ferm forever!"


Triangeldrama på film och scen

Summary: Helena Bergström, Kjell Bergqvist och Philip Zandén har ett triangeldrama ihop. När Strindbergs "Fordringsägare" spelats färdigt på Stadsteatern gör Colin Nutley film av samma drama.

Måsskrik och vågskvalp, en brygga vid havet. Adolf och Gustaf har tagit sig ett dopp. Adolf är gift med Tekla, lyckligt som det sägs, tills Gustaf dyker upp som ormen i paradiset. Triangeldramat "Fordringsägare" kan börja. För Helena Bergström, Kjell Bergqvist och Philip Zandén är det en välkommen möjlighet att få fortsätta det arbete de påbörjade med Henrik Ibsens "Ett dockhem". - Det var lyckosamt, och nu vill vi fördjupa det, säger Philip Zandén, som också regisserar pjäsen. De tre ser projektet som ett grupparbete och är glada över förtroendet att få fortsätta sitt "konstnärliga experiment". Efter "Ett dockhem", som hade premiär på Stadsteatern år 2000, började de genast leta efter en ny klassiker. "Fordringsägare" blir i deras händer både tragisk och komisk, med inslag av slapstick. - Går det ihop? undrar Philip Zandén, och besvarar själv frågan med ett ja. - Spelstilen är komisk, tragedin ligger i texten. För kunskapen om hur man bäst spelar komedi och fars står Kjell Bergqvist, som har "sprungit och smällt i en och annan dörr" i sina dagar. Helena Bergström tyckte först att hennes Tekla var som Nora i "Ett dockhem" femton år senare. - Jag tycker alltid om de karaktärer jag spelar, säger hon. Tekla är en härlig kvinna som kämpar för sin rätt. Hon är inte lycklig, hon längtar. Och hon offrar sig. Var Strindberg kvinnohatare? - Med Ibsen är det så himla lätt, man kan bara säga att han älskade oss kvinnor. Strindberg blir man ofta arg på. Men bilden av honom som kvinnohatare stämmer inte, jag tycker att han står på Teklas sida, säger Helena Bergström. Regissören Philip Zandén anser att "Fordringsägare" handlar om kvinnans frigörelse i lika hög grad som "Ett dockhem" gör det. Priset Tekla får betala är högt, hon avsäger sig ett barn och till slut själva kärleken. Det är första gången Philip Zandén både regisserar och spelar med i en pjäs, och det kan bli komplicerat ibland - fast kanske mest för medspelarna. Helena Bergström berättar om hur han plötsligt kunde stelna till under en repetition och titta på henne och undra om hon verkligen tyckte att det där var bra? Då hade regissören tagit över. - Det viktigaste är att man har stor respekt för varandras kunnande, och det har vi, säger Philip Zandén. Strindbergs två tanter bytte han ut mot ett ungt, förälskat par som finns med för att relief åt de tre huvudpersonernas historia. - Det ger ett bra perspektiv. Man blir både förbannad och avundsjuk när man ser dem, så vackra och så kära, när man själv har fyllt 50 och är skild, säger Philip Zandén, som för allt i världen inte vill bli någon "institutionsgubbe". En av statisterna (de spelar i två lag) är för övrigt hans son Max Wallér Zandén. Nästa projekt för de tre skådespelarna handlar också om "Fordringsägare". Helena Bergströms man, regissören Colin Nutley, ska göra en film om tre personer som sätter upp pjäsen. Regissören (Philip Zandén) är gift med den kvinnliga huvudrollsinnehavaren (Helena Bergström), och filmen handlar om hur han offrar sitt äktenskap för att nå ett gott resultat professionellt. Trots att de olika projekten verkar så insyltade i varandra har filmplanerna inte påverkat arbetet med teaterpjäsen, försäkrar Philip Zandén. "Fordringsägare" Teaterpjäs av August Strindberg från 1889. Skrevs i Danmark av den 40-årige Strindberg under äktenskapet med Siri von Essen, omedelbart efter "Fröken Julie". Pjäsen har tre roller: Adolf (Philip Zandén), Tekla (Helena Bergström) och Gustaf (Kjell Bergqvist). Regissör är Philip Zandén. Premiär på Stadsteaterns stora scen den 20 januari.