Stort intresse för romsk festival

Summary: En färgsprakande show med dans och musik som ska förändra människors nidbilder av romer. Så beskriver arrangörerna Romska festivalen som börjar i dag.

När man först började annonsera festivalen, med internationellt kända gäster som artistgruppen Terno från Polen, dragspelsvirtuosen Lelo Nika och den romske balladromantikern Wit Michaj, var man rädd för att intresset skulle vara ganska svalt. Men den senaste veckan har telefonen gått varm hos arrangörföreningen Romska musiksällskapet. Både publik och medier har visat ett stort intresse för den första tillställningen sällskapet ordnar för allmänheten. – Jag tror att det finns ett generellt intresse för andra kulturer i Sverige, och just den romska kulturen har väl inte varit så utbredd. Genom festivalen får folk möjlighet att ta del av någonting nytt, säger sällskapets ordförande Harry Kweik. Arrangörernas främsta mål är att bygga broar mellan majoritetsbefolkningen och romer, och förändra de nidbilder som existerar om folket. Sedan man blev en av de nationella minoritetsgrupperna 1999 finns det mer resurser att lägga på arrangemang och samarbeten som lyfter fram den egna kulturen och motverkar diskriminering. Ett behov som blir allt större i takt med att hotbilden gentemot romer ökar runt om i Europa. – Även om vi inte är rädda för att någonting ska hända just under festivalen behövs det krafttag på det här området, säger Harry Kwiek. – Enligt Diskrimineringsombudsmannen är romer den mest diskriminerade gruppen i Sverige, och det finns så många föreställningar om att alla romer är kriminella. Jag kan själv känna att man blir påpassad så fort man går in i en butik för att handla. Genom musiken och dansen hoppas Romska musiksällskapet på att så småningom eliminera de fördomar som finns. – Musik och dans tilltalar de flesta, oavsett var man kommer ifrån, så förhoppningsvis är det där vi kan mötas. Romska festivalen hålls i dag på Fryshusets Klubben i Stockholm.


Monstret är de andra

Summary: Sex, död och galna kvinnor är de bärande ingredienserna i irländska Anne Enrights nya novellsamling. Malin Ullgren läser en författare som biter sig fast med dov känslosamhet.

Böcker ”Yesterday’s weather” Anne Enright Vintage Hur sammanfatta 31 noveller om ensamhet, familjerelationer, Irland, utlandet, barn, ungdom, medelålder? Vad kan Anne Enrights noveller i samlingen ”Yesterday’s weather” kokas ner till? Jag föreslår sex och döden. Sex utan bestämd form, eftersom det har minst två former i Enrights noveller – intresseväckande dåligt och svårbeskrivet bra – medan döden är vad den är. Utöver sex och döden skulle jag också vilja säga att Anne Enrights noveller handlar om Bertha Mason, den galna kvinnan på vinden: alla delegerade och utlokaliserade känslors skönlitterära moder. Det krävs en stunds avstånd till läsningen innan detta går upp för mig, för om sammanfattningen antyder gotisk tydlighet i ämnesvalet, så är Enrights hantering av de förbundna temana så vardaglig att man först mest uppfattar samtiden och dess realiteter. Sådant som samlag mellan tveksamma främlingar och mellan makar i olika stadier av uppgivenhet, samt systrar som dör av självsvält och mödrars död i cancer. Allt iscensatt i framför allt Dublinmiljöer, där en före detta arbetarklass följt tillväxtekonomin in i medelklassen. För romanen ”The Gathering” (”Sammankomsten”, på svenska 2008) fick Anne Enright Booker-priset, sexton år efter debuten med novellsamlingen ”The portable virgin”. I mitten av 1980-talet undervisades hon av Angela Carter i kreativt skrivande vid University of East Anglia, och kanske är det för att jag vill se en linje mellan dem som jag försöker dra upp något gotiskt ur Enrights texter. Framför allt är det nog så att både Carter och Enright har fortsatt undersökningen av Bertha Mason (känd som Mr Rochesters första hustru i Charlotte Brontës ”Jane Eyre”), och att denna galna kvinna förökar sig och är i ständig förvandling och omförhandling. ”Yesterday’s weather” består av korta noveller som trängs på 300 sidor. Alla är inte strålande, men den samlade känslan är att det är en samling ovanligt meningsfulla och kompletta berättelser, som biter sig fast med sin dova känslosamhet. Ofta med roliga formuleringar, ofta inledda och avslutade som mitt i en konversation. Sönderfallet mellan första och sista meningen är en bara halvt utlevd katastrof, eller ett stilla besviket retrospektiv. I text efter text ålar kvinnors vämjelser och vrede mellan raderna. Ibland riktade mot barn och män, men allra mest mot varandra. Den sortens obehag som kvinnor placerar hos andra kvinnor, den galenskap och den frustration som bara sällan erkänns som en del av det egna jaget, men som alltid går att identifiera hos nästan. Återigen, sakligheten och realismen har företräde, och den förhöjda spänning eller poetiska närvaro som också finns, tar sig oftast inga högljudda uttryck. I stället smyger sig avvikelserna på, som i en av samlingens bästa noveller: ”Caravan”. Enright tecknar bilden av en misslyckad familjesemester. Eller misslyckad? Vad är det som får en av två att vantrivas under en avgränsad, i stort sett välfungerande vecka? Michelle har det ju bra, hon älskar sina barn, hon och maken är semesterpassionerade om natten, allt borde vara bra. Ändå vill hon bara därifrån, och Anne Enright lägger dit några handfastheter av igenkännlighet, som skulle kunna tjäna som förklaring till detta oklara missnöje: det är det dåliga Frankrike de är i, inte det vackra. Fukten, badkläder som aldrig torkar. Michelle blir till slut övertygad om att ångesten inte bara är hennes egen, utan redan fanns i den hyrda villavagnen. Hon känner närvaron av ett spöke, av en kvinna som dött där, dött medan hon la patiens på den lilla uteplatsen, medan hennes ungar lekte därinne. En tidigare kvinna, en som likt henne själv var hänvisad till handtvätt i en liten plastbalja, och som likt henne själv misslyckats med att få tvätten torr. Enright fyller berättelsen med skräcken för att ingå i ett stort namnlöst kollektiv av instängda kvinnor, av misslyckade mödrar. När Michelle får ett utbrott mot sina barn, ertappar hon sig själv med att vara en av alla dessa. Ändå är det som om vreden inte kan vara en del av henne själv: ”Håll käft! sa hon och vred om barnets överarm, likt en kvinna man råkar få syn på i ett gathörn.” (min översättning) I ”Pale hands I loved, beside the Shalimar”, tänker jag, dyker Bertha upp som ett ärligt och begärligt alternativ i en vacker mans kropp. Berättarjaget har delat hus med vännen Fintan sedan universitetstiden. Fintan är psykiskt sjuk, då och då måste han läggas in. Någon gång har de varit på väg att få ihop det. Men det blir inte av, inte förrän berättarjaget har gift sig så förnuftigt att hon beskriver livet med maken som ett slags vänlig död. Det är då hon inser att hon alltid har velat ha galenskapen långt mer än rimligheten: ”Jag träffar Fintan om eftermiddagarna och vi har sex lika ljuvt som regnvatten ... Han är mer vansinnig nu än någonsin förr.” (min översättning) I ”Pillow” skulle man kunna se en Bertha i Li. Li är den kinesiska utbytesstudenten som till slut får nog av de andra korridortjejernas fryntliga mobbning. Medan det irländska berättarjaget njuter av att provocera den amerikanska tjejen genom att inte raka benen, medan den nigerianska studenten kickar på att driva med amerikanskans aningslöshet, kan de ändå alla förenas i engelskspråkig självrättfärdighet mot kinesiskan och hennes naivt avancerade textboksspråk. Och mot hennes kroppslukt – ”torr och gammal och könlös”. Li är den som slutligen tackar nej till den ironiska terrorbalansen i korridoren, när hon en natt försöker kväva berättaren med en kudde. Kanske är det lesbisk passion, kanske psykos, kanske en etnisk konflikt. Eller bara Bertha – någon måste härbärgera den vrede de andra skjuter framför sig. Om och om igen landar Enrights noveller här: I en gestaltning av kvinnors strategier för att lägga svärtan utanför sig själva. Hatet uppstår när en annan kvinna tagit ens man, när en väninna jävlas, när en syster tar all uppmärksamhet genom sin gapiga anorexi. Monstren är de andra kvinnorna. Enright skriver själv i sitt förord hur förvånad hon blev av att se vad en sammanställning av noveller skrivna mellan 1991 och 2008 visade, från ”The portable virgin” till förra årets samling ”Taking pictures”: ”Det är märkligt, men bara för mig, att läsa om den bitterhet som finns mellan kvinnliga vänner, när mina egna tjejkompisar är så generösa och viktiga för mig. Dessa berättelser är inte skrivna av den person som har levt mitt liv och gjort det bästa av det, de är skrivna av människor jag kunde ha blivit, men som jag valde bort. De är skrivna av kvinnor som viker av åt ett annat håll på gatan. De är ormens ömsade skinn.”(min översättning) Kanske lägger Anne Enright en annan mening i detta, där jag ser ytterligare ett Bertha-tecken. Kanske menar hon att beskriva en författares brist på släktskap med egna, gamla tankar, såsom vem som helst skulle känna som hade råkat få sina tillfälliga fantasier bevarade på papper och spridda över världen, i stället för skonsamt försvunna. Ändå tänker jag att hennes placering av vreden hos de kvinnor hon aldrig blev, är så kongenial med vreden hos kvinnorna i hennes noveller: Det är inte jag som är monstret, men jag har hört att hon finns, eventuellt på vinden. Malin Ullgren litteratur@dn.se


U2:s scen för stor för miljön

Summary: U2 kommer till Sverige i helgen med ett av tidernas största scenbyggen. Nu kritiseras arenarockbandet för att deras turnéer blivit för stora och miljöfarliga.

I helgen får 110 000 svenskar möjlighet att se en av årets mest uppmärksammade scenbyggen när U2 ger två konserter på Ullevi i Göteborg. Rockbandet ger den första konserten i Sverige i morgon fredag och kommer till evenemanget med privatplan från södra Frankrike där de har sin bas. Delar av rockbandets nya kloliknande scen anlände däremot till Göteborg redan förra helgen eftersom den spindellika konstruktionen tar så lång tid att bygga upp. Scenbygget väger 390 ton. Bara ljud- och bildutrustningen väger 150 ton. U2 använder tre likadana scener under turnén för att försäkra sig om att de byggs klart i tid. – Det här är den största produktionen som någonsin turnerat. Det är extremt, säger Tor Nielsen, ansvarig för konserterna i Sverige. – Människor som går på den här typen av konserter är inte alltid bandens största fans. De vill ha en visuellt häftig upplevelse lika mycket som en musikalisk. Det är viktigt att det blir spektakulärt. U2:s scen är öppen åt alla håll vilket gör att antalet besökare kan ökas med 20 procent på vissa arenor. På Ullevi är det dock så låga läktare på kortsidorna att effekten inte blir lika dramatisk. Men scenbygget är inte så revolutionerande som många påstår. – Rod Stewart använde en öppen scen på Ullevi redan 1996, säger Nielsen. – Det mest revolutionerande med scenen förutom storleken är faktiskt de stora runda bildskärmarna som sitter mitt i allt. Det har aldrig förekommit tidigare. Inkomsterna från U2:s turné kan bli 3,3 miljarder kronor enligt Billboard. Kostnaderna tros bli 750 miljoner. Protester efter bandets konsert i Belfast i veckan gjorde att delar av scenen blev försenade till Göteborg. Boende nära konsertarenan Croke Park protesterade mot att U2 monterade ned och transporterade utrustning dygnet runt. Enligt Belfast Telegraph hotades demonstranterna med juridiska åtgärder om protesterna ledde till inställda konserter och ekonomiska förluster för U2 och konsertarrangören Live Nation Global Touring. – Det måste inte vara så här stort, säger Tor Nielsen. Jag tror inte att fler truckar betyder större attraktionsvärde. Titta på Bruce Springsteen och AC/DC som hade ganska enkla scenbyggen i år men som ändå lyckades vara spektakulära. Senare i augusti anländer även Madonna till Sverige. – Det har aldrig varit ett större intresse för arenakonserter, säger Nielsen. Vi såg en dipp 2001 och 2002 efter 11 september, men sedan dess har det bara blivit allt- mer populärt. Det har aldrig sålts så många arenakonsertbiljetter i Sverige så snabbt som i år. U2 är kända för att engagera sig i klimatfrågor. För ett år sedan förklarade rockbandets sångare Bono att han ”bad en bön” för att ”vi blir bättre på miljötänkande”. Men nu får han kritik av den brittiska miljöorganisationen Carbonfootprint som räknat ut att U2 använder så mycket koldioxid under sin turné i år att de måste plantera 20 118 träd för att uppväga de negativa effekterna. – U2:s 44 konserter i år motsvarar ett lika stort koldioxidutsläpp som om rockbandet reste med passagerarplan till Mars, säger påtryckningsgruppens talesperson Helen Roberts till Belfast Telegraph. – Sedan måste du lägga till koldioxidutsläppen för lika många konserter nästa år. Enligt Guardian skulle U2 kunna minska utsläppen med 75 procent om de senare i höst valde att transportera scenutrustningen från Europa till USA med båt i stället för flyg. Tor Nielsen förutspår att U2 i framtiden ”blir tvungna” att turnera mer miljövänligt. Men han tror inte att tåg eller båt är ett alternativt sätt att transportera scenutrustning och musiker. – Det tar för lång tid. Det skulle bli fruktansvärt dyrt.


Vill ni se en stjärna?

Summary: Estradören Mattias Enn debuterade som 20-åring i en föreställning om Zarah Leander. Sedan har olika stora scenpersonligheter kantat hans karriär. Ständigt aktuell ger han liv åt genrer som är utrotningshotade

Epitetet estradör har följt artisten Mattias Enn sedan debuten, då han som 20-åring gjorde sin enmansföreställning med Zarah Leander-låtar på Mosebacke. Karl Gerhard har funnits med honom lika länge, och under de sexton år som gått sedan dess har åtskilliga andra kommit till: Jules Sylvain, Cole Porter, George Gershwin, men också finsk tango, franska chansoner, Noel Coward, Tove Jansson och Erna Tauro. Gemensam nämnare? – Konstnärlighet, kunnande och intelligens. Deras musik är melodisk och vacker, texterna däremot gärna välkryddade, säger Mattias Enn. Nu i sommar lägger han ytterligare ett namn till sin repertoarlista: William Shakespeare. Mattias Enn har debuterat som skådespelare – utan sång – i ”Argbiggan” på Häringe slott, en intelligent och lågmält vital föreställning som lyckas vrida pjäsens problematiska kvinnosyn till något positivt. ”Enn har en fantastisk diktion och närvaro, så har han ju sjungit Karl-Gerhard och Zarah Leander”, skrev Svenska Dagbladets Lars Ring efter premiären. Att det skulle bli en så lyckosam debut var långt ifrån självklart för Mattias Enn. Han har visserligen alltid varit otroligt noggrann med språket och ordens valörer, men: – Då med musik som följer dem. Jag hade aldrig hört talas om blankvers förut, än mindre spelat på det. Jag började allvarligt tvivla på att jag har hjärna för att klara talad text. Regissörerna David Wall och Barbro Vivien påminde honom ständigt om versen, versen och sa ihärdigt: – Inte flörta med publiken Mattias, ska vi sätta ögonbindel på dig? En viss omställning för en estradör, van att ensam på scen spela direkt mot publiken. Sammanfattningsvis säger han att det varit härligt att göra riktig teater med riktig regi och riktiga instruktioner. Tillbaka till begynnelsen: När Mattias Enns kamrater lyssnade på Carola och Herreys satt han och lyssnade på Zarah Leander, han hade hört Eva Britt Strandberg på turné. Han blev grundligen avhånad. – Jag tänkte att det här är så bra, det är framtiden, men där hade jag ju fel. Ju modernare andra blev, desto dammigare blev jag och det är jag fortfarande, sade han i en intervju för bara två år sedan. Men det är inte riktigt sant. Mycket målmedvetet och konsekvent har Mattias Enn gått sin egen väg utan att ha funderat på någon annan karriär än sin repertoar och att göra den rättvisa. Och han har fyllt ett behov, för med åren har släktet estradörer och deras repertoar blivit allt mindre utrotningshotat. Helst sjunger han i små, intima salonger, oklanderligt klädd i mörk kostym, smoking eller frack – ett måste. – Jag vill vara fin. Jag gör en roll, och ”som konstnär har man plikter”, som Karl Gerhard sa till Zarah. Jag vill inte alls att allt skall vara så djävla naturligt, säger han. De små salongerna ger en självklar publikkontakt, en direktkontakt som tillåter publiken att behålla sin integritet. Han tvingar aldrig upp någon på scenen, han går aldrig ut i publiken och attackerar en enskild person, och han är livrädd att råka ut för sådana närmanden när han själv är publik. Med åren har salongerna blivit allt större och alltmer fullsatta. Mattias Enn är återkommande gästartist på Dansmuseets lunchkonserter och till våren 2010 förbereder han för övrigt ett danskt program där, med sånger från bland annat Max Hansens och Lulu Zieglers repertoar. Han har framträttt på Nybrokajen 11 och fyllt Grünewaldsalen i Konserthuset, bland annat med en Zarah Leander-hyllning och med en alltigenom finsk kväll, en repertoar från ett land som ligger honom speciellt varmt om hjärtat. Mattias Enn blandar och ger friskt ur sin numera stora repertoar, han verkar inte överge något han en gång tagit sig an. Under sommaren, varvat med Shakespeare och efter den uppsättningen turnerar han med föreställningar om Zarah Leander, Karl Gerhard, Jules Sylvain, svenska film- och revyklassiker samt ett blandprogram. Och han för långt framskridna förhandlingar med Riksteatern om en landsomfattande turné på de mindre spelplatserna, dem han tycker allra bäst om. Sitt allra första teveframträdande gjorde Mattias Enn när han var tio och fortfarande hette Nilsson. Till barnprogrammet ”På direkten” kunde barn skriva och be att få lite udda önskningar uppfyllda. Mattias Enn hade just sett Ingmar Bergmans ”Trollflöjten” på teve och fallit för Birgit Nordin som sjöng Nattens drottning. Han bad att hon skulle lära honom drottningens stora aria. I ett PS skrev han att om Birgit Nordin inte kunde skulle det kanske duga med Birgit Nilsson. Det blev Birgit Nilsson, och han blev lite besviken. Hon och pianisten Lars Roos studerade in arian med honom, i tappning för gossopran. – Sedan brevväxlade vi länge, säger han. Estradör, sångare och kuplettförfattare Mattias Enn är född 1973 i Nacka utanför Stockholm och växte upp i Ålem i Småland. 1993 debuterade han på Mosebacke Etablissement med enmansmusikalen ”I skuggan av en stövel” om Zarah Leander, av och med honom själv. Han har turnerat i Sverige och Finland och andra delar av Europa, samt i USA och också medverkat i ett flertal underhållningsprogram i radio och tv, som ”Allsång på Skansen”. Mattias Enn är ständigt aktuell i olika föreställningar. Närmaste tiden kan man höra honom sjunga ”Franska visor i Högalid”, i parken bakom Högalidskyrkan, Södermalm. (5/8, i kyrkan vid regn.) ”Säg det i toner”, svensk filmmusik från förra seklet, kända schlagermelodier och allsång tillsammans med Succéorkestern Astoria, på Storsjöteatern i Östersund. (16/8). Resarö paviljong 100 år. Mattias Enn m fl (23/8). Ältafestivalen, Nacka. Mattias Enn m fl 29/8).


Rockande elegant

Summary: Stundtals sensationellt bra. New York Dolls hittar helt rätt mellan de slängiga rock’n’roll-riffen och flickpopsmelodierna.MusikNew York DollsScen: Strand, Stockholm

En tumregel när det gäller återförenade rockband brukar vara att ju färre originalmedlemmar som medverkar, desto sämre. I fallet New York Dolls kan man inte riktigt använda regeln. Få rockband har levt ut rockmyten lika hårt – och lämnat så många alldeles för tidigt avlidna offer efter sig. Originaltrummisen Billy Murcia dog redan 1972, gitarristen Johnnie Thunders och Murcias ersättare Jerry Nolan under nittiotalet. Efter basisten Arthus Kanes frånfälle 2004, är två femtedelar – gitarristen Sylvain Sylvain och sångaren David Johansen – av gruppens mest kända sättning helt enkelt vad som finns kvar att bygga på. Med tanke på förutsättningarna låter New York Dolls förvånansvärt, stundtals snudd på sensationellt, bra och piggt på det bastuvarma Strand. Oavsett om de ger sig på klassiker som ”Trash” och inledande ”Looking for a kiss” eller de färskare låtarna från överraskande vitala ”Cause I sez so” hittar Sylvain, Johansen och de nya medlemmarna just den rätta Dolls-blandningen av slängiga rock’n’roll-riff, flickpopmelodier och rastlös energi. Går de någon gång på tomgång – och det gör New York Dolls trots allt emellanåt – finns ändå David Johansen att lita på. Med sin bredkäftade kaxighet, Mick Jaggerska röst och glamrockiga elegans är han i all enkelhet en svåröverträffad frontman och rock’n’roll-sångare. Mattias Dahlström musik@dn.se


Intervju med Mia Engberg: "Feministisk porr vill skaka om"

Summary: Dags för nya bilder av kvinnan och sexualiteten. Dokumentärfilmaren Mia Engberg försöker uppfinna begreppet porrfilm på nytt i projektet ”Dirty diaries”.

Sist Mia Engberg försökte göra feministisk porrfilm blev det alldeles för snällt. Med kortfilmen ”Selma & Sofie” ville hon 2001 skaka liv i en något stagnerad feministrörelse som hon tyckte mest klagade och var arg. Historien om Sofie som blev kär i sin simlärare Selma skulle utgöra alternativ porrfilm, någonting kvinnor själva ville se och kunna tycka om snarare än klanka ner på. Resultatet blev en ganska mjuk och gullig film om lesbisk kärlek, med några sexscener i. – När jag hörde att PRO avslutade en helgkurs med att se ”Selma och Sofie”, ja, då kände jag att det här kanske inte blev så porrigt ändå, säger Mia Engberg. Det största problemet var enligt henne själv att ”Selma & Sofie”, som en av få kvinnoproducerade, feministiska porrfilmer på marknaden, fick representera hela den kvinnliga sexualiteten. I form av filmprojektet ”Dirty diaries”, som har premiär i höst, gör Mia Engberg ett nytt försök att göra alternativ porrfilm. Den här gången ska frågan om vad kvinnlig sexualitet och njutning är besvaras i 12 kortfilmer. Med en mobilkamera har olika regissörer spelat in erotisk film utifrån ett kvinnligt perspektiv, vissa av dem själva medverkande. Valda av Engberg för sin filmiska talang, sitt konstnärskap eller engagemang i feministiska frågor har regissörerna producerat allt från hård och våldsam lesbisk film till mjuk erotik, animerad porr och en humoristisk skildring av kvinnliga blottare. Så olika, menar Mia Engberg, kan tolkningarna av pornografi och sexualitet bli. Och precis som med ”Selma & Sofie” strävar hon efter att vidga den diskussion som förs. Kriget mellan könen måste ersättas av kriget mot könen. – Förra generationens feminism handlade så mycket om en kamp mot patriarkatet, säger Mia Engberg. Det känns som vi måste titta på oss själva nu och föra en diskussion kring vad en kvinna egentligen är. Vad får vi göra, visa på film, bli kåta av? Får vi över huvud taget konsumera porr? För att understryka hur otillräckligt ett könsrollssystem med stereotypa indelningar, förtryckande roller och fokus på konflikterna mellan man och kvinna är har hon låtit Ester Martin Bergsmark, den Guldbaggebelönade regissören bakom ”Maggie vaknar på balkongen”, stå för ett av bidragen till ”Dirty diaries”. – Ester Martin är biologiskt en man, men identifierar sig som både man och kvinna. Var står man då i ett könskrig? undrar Mia Engberg. Jag ville inte göra en biologisk distinktion i mitt val av kvinnliga regissörer, själva upplevelsen av att vara kvinna kan också ligga till grund för feministisk porrfilm. Exakt vad som definierar feministisk porr tycker Mia Engberg att det är svårt att sätta fingret på. En av de största och viktigaste skillnaderna från traditionell porrproduktion tror hon är de ekonomiska förutsättningarna, vilket har lett till att alla inblandade i ”Dirty diaries” delar lika på den vinst projektet genererar (”så att inte en gubbe tjänar en massa pengar på någon annans, oftast kvinnans, kropp”). Också filmiskt och innehållsmässigt har de gjort sitt yttersta för att inte skapa någonting kommersiellt eller exploaterande. – Om man köper den här dvd:n och tror att man ska få en vanlig runkrulle så blir man nog besviken, säger hon. – Att jämföra ”Dirty diaries” med vanlig porr är ungefär som att likställa en konstinstallation med en dokusåpa. Vi har velat göra konstnärligt intressant film som också kan vara sexuellt upphetsande. En del av filmerna i ”Dirty diaries” stryker medhårs, andra ställer allt på ända. Det är också med de mer konstnärliga ambitionerna Mia Engberg tillbakavisar den kritik som riktats mot projektet. Extra mycket knorrades det när Svenska filminstitutet gav ”Dirty diaries” 350 000 kronor i stöd. Befängt att hylla en så skydd filmgenre som porr bara för att kvinnor producerar den menade vissa, finns det verkligen ett behov för statligt finansierad porr undrade andra. – Bara för att filmerna kretsar kring temat sexualitet saknar de inte konstnärlig höjd, svarar hon. Sann kreativ film försöker göra någonting nytt och se världen på ett sätt som inte gjorts tidigare, vilket filmarna i ”Dirty diaries” gör. Något man tyvärr inte kan säga om mycket annan svensk film. Så ja, det finns ett behov av sådan här film, och framför allt av nya bilder av kroppar, kvinnor och sexualitet. Hon ser fram emot premiären av filmerna i höst, och tycker att det har varit ett viktigt projekt att genomföra. Men efter ”Dirty diaries” är Mia Engberg färdig med porrfilmandet. Det har börjat bli dags att lämna över stafettpinnen till andra filmare som känner sig manade. – Det finns andra aspekter av livet att skildra än det sexuella, och jag är nog klar med den biten nu säger hon och skrattar. Min nästa film kommer inte att innehålla en enda sexscen! ”Dirty diaries” släpps på dvd fredagen den 4 september och visas samma helg på Bio Rio i Stockholm. Nominerad till Guldbagge Mia Engberg Nominerad till Guldbagge Mia Engberg har varit verksam som dokumentärfilmare sedan mitten av 90-talet. Flera av hennes filmer tar upp frågor om identitet, sexualitet, utsatthet och utanförskap. Bland andra ”The stars we are”, en guldbaggenominerad film om hivpositiva Kalle som är skinhead, ”Manhood” om könsbyten, ”165 Hässelby” om ungdomars liv i förorten och ”California über alles” om punklegenden Jello Biafra.


Lekfull jazzguru

Summary: Bill Frisell är den hyllade jazzgitarristen som ena veckan kan spela med countrymusiker för att nästa kompa Elvis Costello. DN träffade honom före hans konsert med McCoy Tyner på jazzfestivalen i Stockholm.

Sju av de tio senaste åren har det tunga jazzorganet Down Beats musikkritiker utsett Bill Frisell till bästa gitarrist. Han har vunnit oräkneliga priser för sina jazzskivor. Men Frisell, född 1951, är så långt ifrån klichébilden av en jazzgitarrist man kan komma. Han är inte den som briljerar på gitarrhalsen eller smattrar i väg ett tjog toner på en halv takt. Ändå kan ingen som hört honom ta miste på Frisell. Hans gitarrton, hans klanger och den trevande, melodiösa spelstilen är unik. Och bara Bill Frisell skulle kunna få för sig att skriva countrylåtar, spela in dem med bluegrassmusiker och ändå vinna en Grammy för bästa jazzskiva som han gjorde med ”Nashville” som kom 1997. Frisell vägrar se musik i termer av högt och lågt, han är nyfiken på allt, tycks det. Förutom att ha spelat med de flesta tunga jazznamnen av båda könen har han också samarbetat med sådana som Paul Simon, Norah Jones (”Come away with me”), Brian Eno, Bono och T-Bone Burnett och han har gjort filmmusik till bland annat Gus Van Sants ”Finding Forrester”. Nästa vecka släpps Frisells nya skiva ”Disfarmer” med musik till bilder tagna på 1930-talet av en okänd amerikansk landsortsfotograf. När gamle punkrockaren Richard Hell i september släpper en uppfräschad version av ”Destiny Street” från 1982 har Frisell fått lägga på nya gitarriff och solon. Och i lördags kunde den observante se Bill Frisells glada uppsyn i Elvis Costellos program i SVT där han försynt satt i bakgrunden och kompade Costello och hans gäst Rufus Wainwright. I verkligheten befann han sig dock på Stockholms jazzfestival för att spela med en av jazzens giganter, McCoy Tyner. – Det är stort, jag vågar nästan inte tänka på vad han har åstadkommit inom jazzen. Jag kan aldrig komma i närheten av det, säger Frisell när jag träffar honom på hans hotell några timmar före konserten. Stockholmskonserten är den femte de gör tillsammans. Fast tillsammans är möjligen inte ett helt adekvat ord. Det visar sig att Frisell och Tyner inte har diskuterat musiken de ska spela! De har knappt pratat med varandra. – Hans manager gav mig en lista på ett 20-tal låtar som kunde bli aktuella. Jag har jobbat hårt för att lära mig dem. Jag satt uppe i natt och övade, alla sitter inte riktigt än. Förra konserten spelade han dessutom en låt som inte fanns på listan. Jag var tvungen att fråga basisten om ackorden medan vi spelade, säger Frisell och skrattar. – Men det är sådana här sammanhang som jag utvecklas av, som tvingar mig att gå åt vissa håll jag aldrig skulle göra annars. Jag insåg tidigt att man lär sig mest av att spela med andra. Frisell, som bär på svenska gener, farmor och farfar utvandrade från Värmland, eller Varmland som Frisell säger, växte upp i Denver, Colorado. Han var tonåring parallellt med den stora pop- och rockexplosionen på 60-talet, decenniet som gick från Neil Sedakas lättpop till Jimi Hendrix och Woodstock på några få år. Frisell sögs obönhörligt in i musikens underbara värld, men han närde också en längtan efter att spela själv. Genom att extraknäcka som tidningsutdelare på cykel kunde han som 14-åring köpa sin första elgitarr, en Fender Mustang. – Två veckor senare hade jag och några kompisar lärt oss tre låtar och spelade på en fest. Året före Woodstock, 1968, skulle 60-talets store jazzgitarrist Wes Montgomery komma till Denver. Frisells pappa köpte biljetter till sig och sonen. – En kort tid före konserten dog Wes Montgomery så jag fick aldrig se honom live. Vi gick på konserten ändå, som bestod av musiker som hade spelat i Newport det året och den blev en vändpunkt för mig. Jag fick höra och se Thelonious Monk, Cannonball Adderley, Gary Burton och Larry Coryell. Fast det dröjde ett par år innan jag helt vågade ge mig hän musiken och tro på mig själv. 1975 började Frisell på Berklee i Boston, utbildningsmecka för USA:s jazzbegåvningar. Skolkamrat var bland andra Mike Stern, fusionfantomen som också spelade i Stockholm förra veckan. Fram till dess hade Frisell jobbat hårt på att bli en traditionell jazzgitarrist. Han mer eller mindre kopierade Jim Hall, som han tog lektioner hos i New York. – Jag hade till och med en likadan gitarr som Jim, säger Frisell lite förläget. Mitt uppe i övandet, som inte minst skedde under många nätter ihop med Mike Stern, började Frisell känna att han hade tappat något. – Jag mindes allt det som hade varit så lockande med musiken jag tyckte om att lyssna på och spela när jag var tonåring. Jag ville att den musiken skulle vara en del av mitt liv, den hade väckt så starka känslor. Det året, 1975, började jag använda gitarren så som jag fortfarande gör. – Men varje gång jag ska spela känner jag en osäkerhet. Hur kommer det att gå? Det är som om musiken alltid ligger ett steg före. Fast det är ändå bara med gitarren i hand som världen blir begriplig för mig, förklarar Frisell, som turnerar över 200 dagar om året med sitt instrument. Den 23-åriga dottern och hemmet i Seattle ser han sällan. Häromdagen intervjuade jag saxofonisten Sonny Rollins. Han är 78 och spelar fortfarande. Kommer du också att spela och turnera när du är i den åldern? – Ja, jag vet inte vad jag skulle göra annars, svarar Frisell med lätt skräck i ögonen. Det är det enda jag kan och vill. Vad skiljer honom från många andra musiker? Jag vågar mig på att ge honom min bild av fenomenet Bill Frisell. Om vi säger att en sång är en bil så finns det musiker som tolkar efter bilen, några kanske åker med i baksätet. Men när Bill Frisell spelar sitter han vid ratten och kör och har handen på växelspaken. Frisell, kanske världens mest ödmjuke musiker, skrattar och rodnar lite. – Jo, jag tror nog att jag befinner mig inne i musiken när jag spelar. Det är där jag vill vara. Men jag är inte helt säker på att det är jag som kör.


Läsardonationer finansierar reporterlöner

Summary: Att journalistiken måste överleva tidningsdöden var David Cohns grundtanke när han startade Spot.us, en nyhetsorganisation där läsarna får betala reportrarnas lön. Och bestämmer vilka artiklar som ska skrivas.

San Francisco-baserade frilansjournalisten David Cohn tröttnade på att försöka sälja in sina artikelidéer till budgetpressade redaktörer. Han kom med bra uppslag, men jobben var tid- och kostnadskrävande och passade kanske inte helt på tidningens dagordning så här i kristider. Han kände en frustration över att en eller ett par personer ska avgöra vilka nyheter samhället behöver. Och oroade sig över journalistikens framtid. Om mediebolagen inte har råd att betala, vem granskar då våra makthavare? - Frilansandet bygger på ett föråldrat och ineffektivt system. Internet har förändrat förutsättningarna för hela marknaden men den journalistiska processen är densamma, säger David Cohn. - Jag ville se ett medieklimat där mottagarna själva kan vara delaktiga i nyhetsvärderingen. För att människor ska förstå hur viktigt det journalistiska arbetet är måste journalistiken bli mer transparent. På Spot.us presenterar frilansjournalister sina idéer och anger hur mycket det kostar att producera artikeln. Blir läsaren nyfiken på det granskande reportaget om finansieringen av den senaste valkampanjen, kan hon ge ett bidrag som går direkt till journalistens lön. När reportern fått ihop hela summan sätter arbetet igång. - 50 personer som ger 20 dollar var kan vara tillräckligt för att betala ett bra reporterarbete. Den senaste tiden har flera stora nyhetstidningar deklarerat att det inom kort är slut på gratisläsning på nätet. David Cohn är tveksam till om betalstrategin är hållbar. Vi har blivit vana vid att komma åt nyheter gratis och det kan vara för sent att förändra den attityden. Därför tar Spot.us inte heller betalt för läsning av artiklarna de publicerar. - Innehållet är gratis när det väl är producerat för vi äger det inte, det gör läsarna. Vår ambition är att skapa förståelse för att det kostar att producera bra journalistik. Och att det är livsviktigt att journalistiken överlever när nyhetsorganisationerna går omkull. Affärsmodellen bygger alltså på en form av välgörenhet, en ”rädda-den-seriösa-journalistiken-anda”, snarare än på att föröka sälja en produkt till en konsument. Och det är också de journalistiska genrer som främst hotas i tidningskrisen som ”säljer” bäst på Spot.us. - Donationerna rullar in när journalisten vill gräva djupt i ämnen som är konkret förankrade i en geografisk plats eller i en specifik samhällsgrupp, säger David Cohn. God journalistik är oberoende och opartisk, heter det, och läsar-sponsrad rapportering är en inte helt okontroversiell idé. På spot.us får i stort sett vem som helst donera pengar, men man aktar sig noga från att ta emot bidrag från politiker och andra potentiella källor. Men förutom den regeln tycker David Cohn att journalistiken vinner på finansieringsmodellen. - Jag tror faktiskt att reportrarna gör ett bättre jobb. Det blir väldigt påtagligt att de bär ett ansvar inför sina läsare. Det är inte redaktionscheferna eller annonsörerna som ska gilla ditt jobb, utan publiken. Egentligen ger ni ju bort bra artikelidéer när ni publicerar pitcharna. Är du inte orolig för att andra journalister ska hinna före? - Och stjäla scoopet, menar du? Idén om ett scoop är också ganska föråldrat. Idag är ett scoop försvinnande kortlivat – ett halvt länk-klick ungefär, säger David Cohn. Spot.Us grundades av frilansjournalisten Spot.Us grundades av frilansjournalisten David Cohn förra året. I startpotten finns tre miljoner kronor i ett stipendium från Knight Foundation, en stiftelse som stödjer journalistik. Affärsmodellen bygger på ”crow-funding”, d.v.s många enskilda bidragsgivare. Organisationen är icke vinstdrivande, alla sponsorpengar går till arvoden. Vem som helst kan donera pengar till en artikel (undantaget källor, t ex politiker). En nyhetsorganisation kan köpa rätten till förstahandspublicering av en artikel om den sponsrar texten med 50 procent eller mer av reporterkostnaderna. Artiklarna kostar mellan 150 och 500 dollar att producera. Skulle artikeln inte bli skriven, p ga otillräcklig sponsring eller att idén inte håller, går pengarna tillbaka till sponsorerna som ”poäng” som sedan kan satsas i en annan artikelidé. Spot.us täcker San Fransisco-området, men har planer finns på att expandera till andra regioner i USA. Hittills har Spot.us finansierat omkring 25 reportage. läs mer Johannes Åman: Gratiskulturen: Tidningsföretagen har inte råd att ge bort sitt material. Mediebloggen: Jonas Leijonhufvud om nätnyheter. Se webb-tv Svårt ta betalt när det finns gratis


Metallica håller vad de lovar

Summary: Metallica öser på, Primal Scream låter bättre än på länge och veteranerna i The Cult är chockerande coola. Fredrik Strage rapporterar från Sonispherefestivalen.

Sonisphere, Scen: Hultsfreds folkets park ”Det kommer väl kännas ungefär som att turnera med några fler förband än vanligt”, sa Metallicas sångare James Hetfield om turnépaketet Sonisphere i tidningen Close-Up. Han fick rätt. Metallicas konsert är så storslagen och fylld av eld och bomber att de övriga artisterna känns som en beskedlig uppvärmning. Metalgiganterna från Kalifornien gör sitt tredje Sverigebesök på fyra månader. Publiken borde ha sett sig mätt på bandet, men till skillnad från de flesta stadiumrockare ändrar Metallica hela tiden låtlistan för att göra showen intressant. Åtta av kvällens låtar framfördes inte på någon av Globenkonserterna tidigare i år – exempelvis thrashklassikern ”Battery” som kickstartar konserten, den underskattade nittiotalslåten ”Fuel” och Misfits-covern ”Last caress”, vars punkröj lyfter extranumren. Spridda burop hörs när Hetfield frågar om vi vill höra något från senaste albumet ”Death magnetic”. De nya numren är av skiftande kvalitet men ”Broken, beat & scarred” har den starkaste refräng Metallica skrivit på åratal. När mästerverket ”One” mullrar igång förstår man det där paret i Kungälv som kämpade för att få döpa sin dotter till Metallica. Med 35 000 besökare är metalpartyt Sonisphere ungefär 12 000 personer större än Hultsfredsfestivalen. ”Popgruppen The Killers spelade här för en vecka sedan”, säger Machine Heads sångare Robb Flynn. ”Vi har dubbelt så mycket folk! Fuck The Killers!” Flynn har mer attityd än begåvning. Machine Heads standardiserade thrash är nästan lika oinspirerad som de sataniska mesarna Cradle Of Filth. Man har det betydligt roligare med Mastodon, ett flummigt och fuzzat proggmetalband från Atlanta vars låtar är nästan lika intrikata som deras skägg. Här finns även band som inte spelar traditionell hårdrock och flera av dem tycks anstränga sig lite extra – medvetna om att de kämpar i underläge. De brittiska veteranerna The Cult får sin yviga schaman-goth-mc-knutte-rock’n’roll att bli chockerande cool. Inga av de andra banden har låtar i klass med ”She sells sanctuary” och ”Fire woman”. Synd bara att trivselvikten hindrar sångaren Ian Asbury från att göra sin traditionella indiandans. Han kompenserar för det med en solid bluesstämma och ett spånigt mellansnack: ”This is for the retarded people in the audience!” Av den entusiastiska responsen att döma är många i publiken efterblivna – och stolta över det. Annars är kungen av mellansnack givetvis Howlin’ Pelle i The Hives. Han skryter om att trummisen Chris Dangerous vänsterhand är ”snabbare än fem hårdrockstrummisar som spelar tillsammans”. Men det är inte tempo utan minimalism som är The Hives styrka. Avskalad garagerock som ”Tick tick boom” låter aldrig så bra som när man hör den efter utdragen gitarronani. Den märkligaste bokningen på Sonisphere är Primal Scream. På nittiotalet hyllades skottarna som genier. Nu vill knappt ens fansen kännas vid dem. Det är patetiskt glest framför scenen när de gör entré. Den pinnsmale frontmannen Bobby Gillespie ger oss en sur blick. Sedan fattar han micken och sjunger bättre än jag hört honom göra på ett decennium. Primal Scream börjar med uppsluppen partyboogie för att locka till sig åhörare. Försiktigt blir musiken mer utflippad, små fragment av krautrock, dub och techno slungas ur högtalarna. Men roligast i det här lätt sataniska sammanhanget är förstås ”Movin’ on up”, en euforisk gospel som Bobby Gillespie inleder med att vråla: ”Are you ready to testify?” Knappt någon uppfylls av den helige ande. De flesta rycker bara på axlarna och går bort till stora scenen för att vänta på Metallica. Årets ... ... nyaste festival, Sonisphere, besöker sex europeiska länder i sommar. Metallica är huvudattraktion. 25/7 kommer Sonisphere till Björneborg i Finland. Turnén avslutas 1–2/8 i Knebworth, England, med bl a Linkin Park och Nine Inch Nails. Typsituation På Sonisphere kunde besökarna promenera mellan scenerna samtidigt som de drack öl – vilket är ovanligt. Myndigheterna godkände det eftersom besökarna förväntades bli något äldre än på Hultsfredsfestivalen. Typiska tröjtryck 1. ”Beauty is in the eye of the beer holder” 2. ”Beer and justice for all” (ordlek med Metallicas ”And justice for all”) 3. ”Jag älskar hårdrocksbrudar” 4. ”Beer drinkers and hell raisers” 5. ”Jag har sju intressen: sex och öl” Konsertrecension Artist: Sonispherefestivalen Plats: Hultsfreds Folkets park


Veteranernas afton

Summary: Jazzfestivalen på Skeppsholmen inleds av det äldre gardet. Dr John, Allen Toussaint och Little Feat. Men Blind Boys of Alabama visar med sina röster att gammal är äldst, rapporterar DN:s Mattias Dahlström.

festivalsommar Jazzfestivalen/dag 1 Artister: Dr John, Allen Toussaint, Blind Boys of Alabama, Little Feat Scen: skeppsholmen, Stockholm De vanligaste orden från konferenciern på största scenen under jazzfestivalens första dag är ”legend”, ”New” och ”Orleans”. Festivalens inledande eftermiddag och kväll präglas av funken, gospeln, soulen, jazzen och rocken med den amerikanska Södern som utgångspunkt. Dr John har sett bättre dagar. När han efter avklarad konsert reser sig upp från sin flygel stöder sig New Orleans-legenden på käppen som blivit ett av hans främsta kännetecken och närmast hasar ut från scenen. Musiken känns också lite skruttig. Doktorn har inte riktigt styrkan och skärpan längre för att kunna hålla intresset och intensiteten uppe under en hel konsert, särskilt inte när det bara är han själv och ett piano. Han är fortfarande tillräckligt rutinerad och genommusikalisk för att ändå skapa ögonblick av briljans, den långa suggestiva versionen av ”Walking on guilded splinters” till exempel, men i längden blir bristen på tempobyten och avsaknaden av ett fullt band alltför påtaglig. Fast Dr John är fortfarande väldigt medveten om sin historia och varför han låter som han gör. ”Alla mina hittar – om jag nu haft några – har producerats av Allen Toussaint”, säger han med ett snett leende och lämnar snyggt över till dagens andra stora New Orleans-profil på jazzfestivalens största scen. Allen Toussaint är betydligt piggare. Under sina femtio år i musikbranschen har han kanske mest gjort sig känd som en soullegend i bakgrunden: som producent, musiker, kompositör, låtskrivare. Men här visar han också att han är en sävlig, men fyllig, soulsångare och en flink, showig pianist. Låtmaterialet som han hämtar från både egna inspelningar och låtar han har skrivit åt andra artister genom åren är utmärkt. Möjligen blir det väl mycket trivselgung emellanåt och pianospelet går någon gång till överdrift. När han improviserar som allra mest utdraget och fritt ser musikerna i bandet ut att undra vad han håller på med. Om Toussaint och Dr John är veteraner är det ingenting mot vad Blind Boys Of Alabama är. Den kornblått kostymklädda gruppen har funnits sedan 40-talet, blir inledda på scen i ett led och visar att gammal är äldst. Med mäktiga röster mässar de ut gospel, soul och funk som oavsett om det är gamla traditionella visor, soulcovers eller relativt nyskrivna låtar av Ben Harper har en uråldrig kraft och smittande entusiasm som är svår att värja sig mot. Att se Little Feat år 2009 är en rätt märklig upplevelse. Eftersom den löskantade funkrocken de spelar i all oändlighet har så lite att göra med den musik de gjorde för att förtjäna den hyfsat framskjutna position de ändå har i rockhistorien. Little Feat i början av sjuttiotalet var ett fantastiskt litet stämsjungande rockband som, med låtskrivaren Lowell George i förarsätet, drömde om att åka rätt igenom The Bands och The Byrds Amerika i en långtradare. Little Feat trettiofem år senare, med Lowell George död och begraven för länge sedan, är ett gäng åldrade snubbar som gillar att jamma. Åh, vad de gillar att jamma. Slå hårt på basen, försöka låta fonky, trumma, trumma, trumma, gitarrsolo. Förgäves letande efter ett groove som inte finns där. Jag kan förstå att musiker utvecklas och förändras, jag kan till och med respektera Little Feat för att de anser sig vara – och definitivt också är – ett helt annat band nu än för trettiofem år sedan. Men de gick vidare utan att ha en aning om var de vill hamna i slutändan. Mattias Dahlström musik@dn.se


Författaragent har hållit inne betalningen till förlag

Summary: En skandal skakar bok-Sverige. Den svenske författaragenten Hanserik Tönnheim har under många år inte betalat ut royaltypengar till de internationella förlag och författare han arbetat med. Det rör sig om miljontals kronor.

När DN.se ringer upp Hanserik Tönnheim bekräftar han uppgifterna: - Jag har dröjt för länge med betalningarna, det är sant. Allt började 2005 när han fick större kostnader än intäkter, förklarar Tönnheim. Tönnheims Literary Agency (TLA) har varit underagent och skulle ha skickat pengar och redovisningar från de nordiska förlagen kontinuerligt till de internationella förlagen och författarna. - Det var inte så att jag inte tänkt betala dessa pengar. Men jag hamnade en spiral där jag inte längre hittade ut. Skulden är helt och hållet min, säger Hanserik Tönnheim till Svensk Bokhandel. Han har nu 500 kontrakt som han ska gå igenom. Det handlar bland annat om uteblivna royaltypengar på 840.000 kronor till Joyce Carol Oates och 460.000 kronor till författaren Paul Auster. - Jag kan inte svara på hur många författare det gäller. Jag sitter och går igenom det nu, det kan nog ta två veckor. Jag ska gå igenom 500 kontrakt och se vad som kan ligga här, säger Hanserik Tönnheim till DN. Skandalen rullades upp i våras när det amerikanska förlaget HarperCollins diskuterade utgivningen av Joyce Carol Oates böcker med hennes svenska förlag Albert Bonniers. HarperCollins representant Brenda Segel undrade över de senaste årens försäljningssiffror och Bonniers visade avräkningarna och de utbetalade pengarna. Pengar som aldrig nått det amerikanska förlaget. - Det är förstås alldeles oacceptabelt länge, säger Hanserik Tönnheim till DN och syftar på den tid författarna har fått vänta på sina pengar. Till DN.se uppger Hanserik Tönnheim att han i maj betalade Joyce Carol Oates och Paul Auster och att han tar fullt ansvar för det som skett. Svensk Bokhandel berättar vidare att Jonas Axelsson, litterär chef på Albert Bonniers förlag, då kontrollerade andra författares redovisningar som gått via Tönnheim Literary Agency. Joakim Hansson, som två år tidigare köpt Bengt Nordin Agency tillsammans med Hanserik Tönnheim, förstod att något inte stod rätt till. Han åkte till New York för att reda ut vad som hänt och krävde därefter svar av sin kollega, som erkände direkt. – Jag blev så klart extremt besviken. Det han har gjort är oförlåtligt, säger Joakim Hansson, som nu köpt ut sin kollega, men inte gjort någon polisanmälan. För Bengt Nordin kom nyheten om Hanserik Tönnheims affärer som en överraskning. - Jag är oerhört besviken och bedrövad. Jag har känt Hanserik i många år och när jag sålde Bengt Nordin Agency till Joakim Hansson och Tönnheim gjorde jag det med förhoppning om att de skulle driva mitt livsverk vidare. Och ta hand om alla författarna på ett bra sätt, säger Bengt Nordin som sitter kvar i styrelsen fram till september. - Jag har ställt Hanserik mot väggen och han säger att royaltyaffären enbart rör TLA. Inte Nordin Agency eller de författare som är knutna dit. Alltså inga svenska författare, förtydligar Bengt Nordin. Joakim Hansson fortsätter att driva Nordin Agency på egen hand. – Det är inte jag som är drabbad direkt, utan det ligger mer på de amerikanska förlagen. Jag har inte full koll på det juridiska läget. Det enda jag vet säkert är att Hanserik brutit avtalen med sina leverantörer, fortsätter Joakim Hansson till DN. Joakim Hansson har kontaktat alla sina kontrakterade författare och förklarat att de inte påverkas av det som skett. Han vill också betona att det som inträffat är en isolerad händelse. Samtidigt tror han att historien påverkar branschen negativt. – Att vara agent handlar mycket om att ha ett förtroendekapital och om det ifrågasätts är det allvarligt, säger Joakim Hansson. Bengt Nordin var först med att arbeta med svenska författare i Sverige och utomlands, men han började som underagent för HarperCollins på 1990-talet. Bland annat var det Nordin som sålde rättigheterna till Joyce Carol Oates "Blonde" till Albert Bonniers förlag. - HarperCollins har en stor lista, men jag lämnade förlaget i början av 2000-talet för att helt ägna mig åt svenska författare. Det var då Hanserik Tönnheim tog över, berättar Bengt Nordin för dn.se. I dag har Trine Licht på Licht & Burr Literary Agency uppdraget. Hanserik Tönnheim tvingas nu betala ut de pengar han hållit inne med. - Jag kommer inte att bedriva agentverksamhet något mer. Jag kommer att lägga ner verksamheten, säger Hanserik Tönnheim till DN. Hanserik Tönnheim undervisar också i förlags- och bokmarknadskunskap vid Lunds universitet. Det är ännu oklart vilka juridiska följder Hanserik Tönnheims agerande kan få. Mats Söderlund, ordförande i Sveriges författarförbund, känner inte till att någonting liknande har skett tidigare. Han är heller inte orolig för att branschens strukturer på något sätt inbjuder till bedrägerier. – Det här handlar om en människa som begått ett brott och betett sig bedrägligt. Sådant går ju inte att skydda sig mot, säger Mats Söderlund till DN.


Bedårande under blått paraply

Summary: Globen förvandlas till en intim manege när Britney Spears effektfulla sexcirkus når Stockholm. Det blir stor comebackshow och ett spektakel av enorma mått. En världsstjärna tar revansch efter skilsmässa och psykbryt.

Musik Britney Spears Scen: Globen, Stockholm Det börjar med en nedräkning i högtalarna. Sedan tar det tjugofem minuter – fyllda av skicklig men tjatig akrobatik – innan Britney Spears sänks ner från taket i givna öppningslåten ”Circus” och kliver fram som en tämligen slak cirkusdirektör/dominatrix. Världsturnén The Circus Starring: Britney Spears är inte bara världsstjärnans stora comebackshow utan ett spektakel av enorma mått. Som om man i stället för att satsa på ett riktigt starkt låtmaterial garderar med en ytterst proffsig samling trapetskonstnärer, trollkarlar och dansare som kan täcka upp och distrahera om huvudpersonen själv inte räcker till. Med scen och sidopodier i mitten har Globen samtidigt förvandlats till en osedvanligt intim manege. Ändå visar första halvan av konserten knappast upp en självständig artist som njuter av att stå på scen. Snarare är det märkligt kontaktlöst; imponerande men irriterande distanserat. Låtarna går en liksom förbi, medan Britney Spears av allt att döma mimar sig igenom dem och släntrar fram över scenen. Ändå råder det knappast någon tvekan om att turnén är en revansch efter skilsmässa, vårdnadstvist och psykbryt. Publiken består nästan uteslutande av kvinnor – i alla åldrar – och utanför säljs sparkdräkter med texten ”Oops I did it again”. Samtidigt är det här en barnförbjuden Bondage-Britney som smart nog använder cirkustemat för att förvandla S/M till familjeunderhållning med låtar som cyberpunksexiga ”I’m a slave 4 you”, vattendelaren mellan de tuggummipoppiga Max Martin-produktionerna hon slog igenom med i slutet av 90-talet och den hårdare danspopen. Och i likhet med den uppenbara inspirationskällan – Madonnas erotiska The Girlie Show World Tour – är det här inget annat än en effektfull sexcirkus, komplett med militärdrill. Spears är visserligen mindre av domptör än poserna antyder men definitivt mer master än servant. För om någon just nu är den undergivna parten så är det onekligen medierna; Britneyhysterin tycks lika utbredd i pressen som bland de skrikande fansen. ”What’s up Sweden?” säger popsångerskan halvvägs innan hon framför balladen ”Everytime” alldeles bedårande under ett blått paraply – en av hennes finaste låtar som verkligen växer och tillåter henne att ta över scenen i egen person. Sedan får pausvideon med venetianska ögonmasker à la Stanley Kubrick-filmen ”Eyes wide shut” till Marilyn Mansons Eurythmics-cover ”Sweet dreams (are made of this)” ses som ett ställningstagande i all sin perversion. Så är det också när den fräna ”Freakshow” konserten lyfter på allvar – en svärtad återkomst för ”Britney bitch” som följs av en veritabel sexorgie. Inklusive dansare i latexmasker som bildar en mänsklig gunga för stjärnan. En stark hit som ”Toxic” bjuder ruffig bakgårdsromantik följt av en rejält omarbetad ” … Baby one more time” och vid det laget har det faktiskt vänt. Särskilt extranumret ”Womanizer” med Britney i porrig polisuniform är tillräckligt snärtigt för att ge sken av en brud med kontroll. Eller åtminstone av en kvinna under påverkan, på väg tillbaka mot något slags maktbalans. Johanna Paulsson musik@dn.se En kortare version av recensionen var införd i en mindre upplaga av gårdagens DN.


Anna Hallberg: Dags bryta upp från kritikens slutstation

Summary: Bokbevakning eller litteraturkritik? I Sverige finns numera ingen central tidskrift för kritik – och kanske är det därför vi saknar en ung och hungrig kritikerkår. Anna Hallberg har läst nya nordiska litteraturtidskrifter.

Har ni märkt den lilla förskjutning som ägt rum på senare år? Man talar inte längre om litteratur utan om böcker. Bokutgivningen ökar, tidningarna startar boksidor, bokcirklar har blivit på modet och minsta medieprofil med självaktning ser sig förpliktigad att sätta sitt namn på en bok. ”Det liknar en solskenshistoria”, skriver Jonathan Nielsen i ledaren till nya numret av den danska litteraturtidskriften Standart, när han beskriver samma läge i Danmark och där de stora dagstidningarna numera bjuder på omfattande bogtillæg. Eller bokbilagor som vi säger på svenska. Vad nästan ingen vill prata om är att den specifikt litterära delen av utgivningen – alltså inte kändisjournalistik och debattböcker, utan poesi, prosa och essäistik – har sett sitt utrymme minska. Helt svartvitt är det väl inte. Att den politiska sakprosan har fått en nytändning är glädjande, men låt oss enas om att den konstnärliga litteraturen och kanske framför allt den mer djupgående essäistiken och litteraturkritiken inte har det lätt just nu. Eller, ännu hellre: Motbevisa mig! Ingen skulle bli gladare än jag. Faktum är att det är precis vad Jonathan Nielsen och hans redaktionskolleger i Standart gör. Motbevisar. Solen, konstaterar Nielsen i sin ledare, skiner inte så mycket på litteraturen som vi tror – alla ”bogtillæg” till trots. Men so what: ”Vi vill en sak, dagspressen något annat – tidningarna skriver om böcker, Standart skriver om litteratur.” Och så relanserar de sig själva i ny formgiven utgåva, fullproppad med smarta, välskrivna kritiska essäer som verkligen vrider och vänder på vad litteraturkritik och skönlitteratur är och kan vara. Det är tankeväckande att läsa Morten Kyndrups karaktäristik av Danmarks två väsensskilda huvudkritiker, Lars Bukdahl och Erik Skyum-Nielsen, och därefter jämföra med Lars Bukdahls egen artikel i tidskriften; som på sedvanligt tvärsäkert Bukdahlvis är lika allomfattande som den är auktoritär. Ett annat kritikerideal diskuterar Lilian Munk Røsing när hon skriver om ”Litteratur(&)kritik som eksistensforskning” där hon förespråkar en mix av professionalitet och inlevelse. Surare tongångar hos Ohioprofessorn Per Aage Brandt som muttrar att dagens kritik är pinsam och deprimerande, men om kritikerna skrev varje recension ”som en nekrolog, lika försiktigt som en sådan” skulle det kanske bli lite bättre. Naturligtvis, som också Jakob Østergaard Nielsen skriver i en text om ”kritiken som litteraritet”, kan litteraturkritik fungera som ”startpunkter för att tänka vidare”. Så verkar också dessa texter för mig. Jag håller med om något, tar avstånd från ett annat, men den vilande tanken vaknar ur semesterdvalan, det gör mig på gott humör. I en artikel om ”litteraturkritiken i simuleringssamhället” inleder Arild Linneberg med ett citat: ”Detta är underligt: Vi har fler diktare än vi har kännare och uttolkare av poesi. Det är lättare att frambringa dem än att erkänna dem.” Det låter som en rimlig iakttagelse. Orden är Montaignes, tryckta 1508. Så nej, det var kanske inte bättre förr, även om det var annorlunda. Och det är framför allt det som nya Standart handlar om, hur man kan förhålla sig i en litterär offentlighet som opererar på helt andra villkor än för femton år sedan. I Sverige har vi ju lidit brist på litteraturtidskrifter i stil med Standart en längre tid. Därför har också cirkelresonemangen gått varma härhemma: Hur ska vi kunna bedriva någon mer komplex form av litteraturkritik när det inte finns några tidskrifter? Hur ska vi kunna göra några ambitiösa litteraturtidskrifter när det inte finns någon ung hungrig kritikerkår? Hur ska en ung hungrig kritikerkår kunna komma fram om det inte finns någon plats att skriva på? (Dessutom är det ingen som vill betala.) Åh, denna djävulska ändhållplats. Just när jag sitter här och tjurar på samma gamla slutstation som vanligt händer det något. En snygg, intelligent och kul litteraturtidskrift hamnar i mina händer. Det är riktigt papper, numret är lagom tjockt, knappt 130 sidor och det grafiska uttrycket är habilt men klädsamt, ungefär som det ser ut hos Ord & Bild. Kanske blir jag lite nostalgisk nu, men det var så länge sedan jag fysiskt höll i en svensk litteraturtidskrift som kändes basal och samtida utan omsvep. Vad OEI gör är någonting för sig. Liksom 00-TAL, Axess och Lyrikvännen kör sina egna race. Men det här är alltså en publikation som innehåller en del kritiska texter – om Robert Bolaño, Helena Eriksson och Dag Solstad bland andra – några skönlitterära bidrag, ett par introduktioner och en del essäer. Samt några rent tidskriftsmässiga inslag, som Magnus Hedlunds instruktion ”Uttryck denna dröm grafiskt” eller ”korsordsrecensionen” som är ett riktigt korsord. Det är kanske inte så fruktansvärt märkvärdigt egentligen, men i nuläget upplever jag det som en mindre sensation. Vad jag talar om är nya numret av Kritiker, som visserligen har en svensk redaktör, men tidskriftens undertitel lyder: ”Nordisk tidskrift för litterär kritik och essäistik” och således kan man både läsa på svenska, norska och danska. (Medan exempelvis finska och engelska texter översätts.) Kritiker har funnits sedan 2006 och starten har varit vinglig och ojämn. Även om det alltid har funnits något av läsvärde i tidskriften, har den också präglats av ett visst godtycke. Nummer 11 är det sista för sittande redaktören Annelie Axén, möjligen är det en förklaring till lyftet. Efter Axén kommer Daniela Floman att ta över och det är bara att hoppas att Floman kommer att hålla samma aktuella, lekfulla och stringenta nivå. Kanske vågar man därmed tänka sig att LitteraturSverige kommer att gå ett ljusare decennium till mötes. Danska och norska citat är översatta av Anna Hallberg.


Britney Spears på Globen

Summary: Världsturnén ”The Circus Starring: Britney Spears” är inte bara världsstjärnans stora comebackshow utan ett spektakel av enorma mått. Ändå visar första halvan av konserten knappast upp en självständig artist som njuter av att stå på scen. Men med starka hit-låtar som "Toxic" vänder hon showen, skriver Johanna Paulsson.

Det börjar med en nedräkning i högtalarna. Sedan tar det tjugofem minuter – fyllda av skicklig men tjatig akrobatik – innan Britney Spears sänks ner från taket i givna öppningslåten ”Circus” och kliver fram som en tämligen slak cirkusdirektör/dominatrix. Världsturnén ”The Circus Starring: Britney Spears” är inte bara världsstjärnans stora comebackshow utan ett spektakel av enorma mått. Som om man istället för att satsa på ett riktigt starkt låtmaterial garderar med en ytterst proffsig samling trapetskonstnärer, trollkarlar och dansare som kan täcka upp och distrahera om huvudpersonen själv inte räcker till. Med scen och sidopodier i mitten har Globen samtidigt förvandlats till en osedvanligt intim manege. Ändå visar första halvan av konserten knappast upp en självständig artist som njuter av att stå på scen. Snarare är det märkligt kontaktlöst; imponerande men irriterande distanserat. Låtarna går en liksom förbi medan Britney Spears av allt att döma mimar sig igenom dem och släntrar fram över scenen. Ändå råder det knappast någon tvekan om att turnén är en revansch efter skilsmässa, vårdnadstvist och psykbryt. Publiken består nästan uteslutande av kvinnor – i alla åldrar – och utanför säljs sparkdräkter med texten ”Oops I did it again”. Samtidigt är det här en barnförbjuden bondage-Britney som smart nog använder cirkustemat för att förvandla S&M till familjeunderhållning med låtar som cyberpunksexiga ”I’m a Slave 4 you”, vattendelaren mellan de tuggummipoppiga Max Martin-produktionerna hon slog igenom med i slutet av 90-talet och den hårdare danspopen. Och i likhet med den uppenbara inspirationskällan – Madonnas erotiska ”The Girlie Show World Tour” – är det här inget annat än en effektfull sexcirkus, komplett med militärdrill. Spears är visserligen mindre av domptör än poserna antyder men definitivt mer master än servant. För om någon just nu är den undergivna parten så är det onekligen media; Britney-hysterin tycks lika utbredd i pressen som bland de skrikande fansen. ”What’s up Sweden?”, säger popsångerskan halvvägs innan hon framför balladen ”Everytime” alldeles bedårande under ett blått paraply – en av hennes finaste låtar som verkligen växer och tillåter henne att ta över scenen i egen person. Sedan får pausvideon med venetianska ögonmasker à la Stanley Kubrick-filmen ”Eyes wide shut” till Marilyn Mansons Eurythmics-cover ”Sweet dreams (are made of this)” ses som ett statement i all sin perversion. Så är det också med fräna ”Freakshow” konserten lyfter på allvar – en svärtad återkomst för ”Britney bitch” som följs av en veritabel sexorgie. Inklusive dansare i latexmasker som bildar en mänsklig gunga för stjärnan. En stark hit som ”Toxic” bjuder ruffig bakgårdsromantik följt av en rejält omarbetad ”… Baby one more time” och vid det laget har det faktiskt vänt. Särskilt extranumret ”Womanizer” med Britney i porrig polisuniform är tillräckligt snärtigt för att ge sken av en brud med kontroll. Eller åtminstone av en kvinna under påverkan, på väg tillbaka mot något slags maktbalans.


Stilbildaren

Summary: I år är det 150 år sedan Karin Larsson föddes. Flera böcker och utställningar lyfter nu fram Carls lojala hustru som en nytänkare inom inredning, möbeldesign, mode, textil och trädgård.

"Stilikonen Karin 150 år” heter sommarens utställning i konsthallen Kvarnen i Sundborn, i regi av närliggande Carl Larsson-gården. Lilla Hyttnäs som makarna Larssons berömda hem i Dalarna egentligen heter var deras gemensamma skapelse. Men han tog åt sig all ära, en bild som länge bestått. – Att få visa Karin Larsson i helfigur har varit en dröm i många år, säger Marianne Nilsson, intendent på Carl Larsson-gården som avslutar sin gärning med Karinjubileet. – Hennes hand och öga märks i alla rum här, särskilt i de fantastiska textilierna som ger en sådan hemtrevnad. Efter hundra år känns Karins design fortfarande modern och först nu tycker jag att hon börjar få all den uppmärksamhet hon förtjänar! Det var akvarellerna av det trivsamma huset och familjelivet i Sundborn som gjorde Carl Larsson folkkär och internationellt känd, genom böcker som ”Ett hem” 1899. Arbetet med att lyfta fram Karin ur makens slagskugga inleddes 1967 med en biografi av en svärson och tog fart 1997 med Londonmuseet Victoria & Alberts samutställning ”Karin och Carl Larsson – skapare av den svenska stilen”. Och nu, åtta decennier efter Karin Larssons död, får hennes centrala roll belysning från alla tänkbara håll. Nyligen kom boken ”Karin Larssons värld – inredning, trädgård, mat, mode, textil”. Hennes odlingspassion står i centrum för sommarsatsningen ”Åt solsidan på Sofiero” och i barndomshemmet i Hallsberg visas Karins tidiga måleri och handarbete jämte hennes textila arv. Men allra störst är satsningen i Sundborn. Släktföreningen som driver Carl Larsson-gården och häromåret köpte konsthallen Kvarnen har bjudit in elever från Borås textilhögskola för att inspireras av och levandegöra Karins gärning. Lilla Hyttnäs har blivit sinnebilden för den ljusa, lätta ”svenska stilen”. Så många förvånas av den starka färgsättningen med orangerött och grönt, sjubarnsfamiljens innovativa ”compact living” och inte minst de djärva stilblandningarna. – Eleverna fastnade för Karins lekfullhet, återbruket av material och mönster, de folkloristiska och japanska influenserna. Och de funderade på vem hon varit i dag, berättar Marianne Nilsson. I konsthallen Kvarnen hänger textilstudenternas hyllningar nu i form av kläder i lysande färger, vågade skärningar och applikationer av sönderklippta lp-skivor eller tamponger. Här finns blommor tillverkade av ölburkar, fantasifulla barnplagg och huvudpersonen Karin sedd i ett genusperspektiv – med kurbitsmustasch! Utställningens producent Wanja Djanaieff är själv textilkonstnär och skriver i katalogen om Karin Larssons lustfyllda förhållningssätt; hur hon stiliserade, fick infall och aldrig avslutade ett mönster som det påbörjats. Hon var egensinnig även tekniskt, och centralt i utställningen hänger det omtalade draperiet ”Kärlekens ros”, utfört i ett slags fri snärjteknik eller makramé. Eviga symboler som blommor, ormar, träd, pilar, hjärtan och vågor återkom i Karin Larssons textilkonst men hon kunde också kommentera samtiden. Marianne Nilsson visar den svarta kudden där första världskriget har gestaltats med abstraherade eldslågor, krutrök och bloddroppar. – Karins mönsterspråk är mer modernt än Carls naturalistiska måleri, konstaterar hon. I Kvarnen visas några broderade och vävda originaltextilier, som annars skyddas i mörka skåp på Lilla Hyttnäs. Karins egendesignade kläder illustrerar hennes självständiga attityd även till modet. Hon ratade det korsetterade idealet med sin lediga klänningsmodell och det kända ”Karinförklädet”, och sydde lekvänliga plagg till barnen, som då för tiden brukade kläs som små vuxna. Karin Larssons fördomsfria, praktiska förhållningssätt visar sig också i Kerstis nattlinne hopsytt av linnehanddukar. Och när Marianne Nilsson guidar runt på Lilla Hyttnäs pekar hon på den vackra duken i läsrummet, som saknar dekor på sidan som inte syns. Karin brydde sig heller inte om att fästa trådar eller om det blev hoppor i vävarna. ”Det gör inget, handen ska synas”, sa hon. – Det är det som är så härligt med Karin Larsson, hon var ingen pedant, säger Marianne Nilsson. – Dessutom är det tur att hon inte fäste tåtarna på baksidan. Där är färgerna inte blekta och vi kan klippa av en bit när vi beställer nytt material. Och vilka färger hon kopplade ihop, rosa och lila! Faktum är att kopiorna ger en mer rättvisande bild av hennes djärvhet än bleknade, slitna original. Släktföreningen har på senare år lagt ner stora resurser på att återskapa Karin Larssons dukar, kuddar, gardiner och gobelänger. – Att måla med nål och tråd var tidigare inte så mycket värt, kommenterar Marianne Nilsson men understryker samtidigt Carls höga aktning för Karins textiler, för så fort hon gjorde något nytt dokumenterar han det i sitt måleri. ”Allt hon tog i blev vackert” och ”Karin har alltid rätt” kunde Carl säga privat, även om han utåt i tidstypisk, patriarkal anda hävdade hemmet som sitt verk. Men de bevarade breven avslöjar hans beroende av Karin, både känslomässigt och konstnärligt. Hon var stylisten på Lilla Hyttnäs och pekade ut möjliga motiv. – Det är en sådan härlig, varm ton dem emellan i breven. Carl kom från svåra förhållanden och hade en manodepressiv läggning medan hon var lugn, trygg och hade en underbar förmåga att hjälpa honom över svackorna, berättar Marianne Nilsson. Karin föddes Bergöö, i en kärleksfull, burgen köpmannafamilj. Pappa Adolf gav sin dotter och svärson Lilla Hyttnäs som sommarnöje 1888, då en liten parstuga som hans mor och två systrar bott i. Sundborn med den strömmande ån och traditionsrika bondekulturen påminde Carl och Karin om franska Grez-sur-Loing, där de träffades i den skandinaviska konstnärskolonin. När familjen Larsson bosatte sig permanent i Sundborn 1901, i nationalromantikens och den engelska Arts & Crafts-rörelsens anda, var alla barnen redan födda. I fyra omgångar bygges Lilla Hyttnäs på och om ännu fler gånger, för den växande barnaskaran och behovet av ateljé och verkstad. Tretton rum och kök blev det till slut. – Vi vet inte vem som ritade vad, inga ritningar har bevarats. Förmodligen diskuterade de sig fram till lösningar med varandra och ortens hantverkare, säger Marianne Nilsson. Klart är att Carl stod bakom väggmålningar och texter som ”War Välkommen, kära Du/Till Carl Larsson och hans Fru!” över entrén. Men eftersom han reste mycket var Karin byggledare. Lilla Hyttnäs vimlar av överraskande grepp; igensatta dörrar har givit plats för skåp, förvaringsutrymmen byggts in och vid påbyggnader har ytterväggar och fönster behållits i interiören. Makarna Larsson bröt även mot tidens mörka, tunga interiörer genom att släppa in ljus och färg. – De vågade vara annorlunda, till och med provocerande, berättar Marianne Nilsson. När det gäller möblerna vet man säkert att Karin ritade flera: den trappstegsformade blomsterhyllan som stjäl minimalt med ljus, barnsängen med spjälor av takpärt från en kyrka, det fyrkantiga bordet i ateljén och den rustika gungstolen i förfunkisstil – den som snickare Arnbom tyckte var så ful att leveransen skedde i skydd av mörkret. Här var Karin så långt före sin tid att Ikea hundra år senare tagit fram en påfallande lik modell. Hur ska man då tolka Karins liv och gärning? Var hon förtryckt och tvingades sluta måla för att ta hand om man och barn? Marianne Nilsson har fått den frågan många gånger men hävdar bestämt att inget tyder på att Karin upplevde det så själv. – Tvärt om blommade hon ut i Sundborn efter år av kringflackande. På Lilla Hyttnäs utvecklades hennes textila konstnärskap, här fick hon ro. Dessutom fick hon möjlighet att odla sin trädgård. Karin hade omvittnat gröna fingrar, tillhörde de första som odlade tomater i Sverige och anlade en gammaldags trädgård med franska inslag. Sommartid blev den ett grönskande uterum och att även Carl älskade blommor syns i målningarna. – Det var Karin som arrangerade de läckra buketterna, hon hade en sådan estetisk känsla, säger Marianne Nilsson. Mathållningen var också speciell för sin tid, Karin lärde sig franska rätter i Grez-sur-Loing och italienska på resor. Hon använde parmesanost, hällde olja på salladen, ställde oliver på julbordet, lagade vitlöksspäckad lammstek, pasta, pizza och polenta. Allt som allt skapade detta Lilla Hyttnäs speciella atmosfär; en gästfri, barnvänlig och lantlig idyll. Med Carls bästsäljande böcker och hundratusentals reproduktioner startade turistströmmen till Sundborn, även från utlandet. Alla älskade detta hus och vad det stod för, särskilt barnen. Efter Carls död 1919 och Karins 1928 bildades efter en tid släktföreningen, där medlemmarna fortfarande har nyttjanderätt. – Det är väldigt ovanligt att en släktförening driver museum. Men våra föräldrar ville inte skingra boet och vi vill också använda huset, så alla avsade sig sin arvsrätt, förklarar barnbarnet Lars Larsson Hytte. – Alla pengar går till underhållet och det är bra för sammanhållningen. Publiksiffrorna har varierat genom åren, som bäst över 60 000 besökare, vilket gett pengar över till skötseln och mer personal, däribland en husmor som bokar in övernattningar – släktföreningen har i dag 230 medlemmar! Den yngsta generationen arbetar nu med att föra in Karin och Carl i 2000-talet och vända dalande besökssiffror. Förutom utställningar i Kvarnen handlar det om inspirationsaftnar, workshopar och barnverksamhet – att bygga vidare på den kreativa känsla som miljön på Lilla Hyttnäs genererar. Barnbarnsbarnbarnet Helena Brunkman skriver i ett öppet brev till Karin att hon och hela familjen vill tacka för det unika arvet: ”för allt vackert och roligt du och Carl lämnade efter er”. 6 vägar till Karin Larsson STILSKAPARNA Det världsberömda konstnärshemmet Lilla Hyttnäs i Sundborn skapades runt förra sekelskiftet av målaren Carl Larsson (1853–1919) och hustrun Karin, född Bergöö (1859–1928). Carl Larsson-gården är sedan 1946 ett museum. Det drivs av en släktförening, öppet sommartid t o m 30/9. Sanningen bakom ”Carl Larsson-stilen” är att han avbildade miljön som främst hon formgav – möbler, inredning, textilier och trädgård. Se www.carllarsson.se. TRENDSÄTTAREN ”Stilikonen Karin 150 år” heter utställningen på konsthallen Kvarnen i Sundborn, t o m 31/8. Här visas Karin Larssons nyskapande textilkonst i en scenografi av Wanja Djanaieff. Textilkonstnären Djanaieff hyllar Karin även med en ny duk och en sex meter hög ”stil-ikon”, med handarbete av byns kvinnor under kjolen. Överst i Kvarnen verk i Karin Larssons anda av elever från Textilhögskolan i Borås. INSPIRATÖREN Carl Larsson-gårdens nya chef Lena Nyberg arrangerar ”Inspiration Sundborn” med andra turistmål i byn. Främst grannen Stora Hyttnäs, också ett orört hem från förra sekelskiftet men en bergsmansgård inredd i borgerlig stil. På programmet handarbete i Karins anda, jämte barnverkstad, konserter och trädgårdsvisningar. ALLKONSTNÄREN I Lena Rydins nya bok ”Karin Larssons värld” fördjupas bilden av allkonstnären Karin Larsson. Här finns korta kapitel om hennes barndom, karaktär, studier på Slöjdskolan och Konstakademin, konstnärskolonin i Grez-sur-Loing, mötet med Carl Larsson och alla barnen. Här beskrivs framväxten av hemmet i Sundborn, de nyskapande textilerna och möblerna, de praktiska kläderna och blomstrande trädgården. Dessutom medföljer flera av Karins matrecept. Se www.bonnierfakta.se TRÄDGÅRDSÄLSKAREN På Sofiero slott i Helsingborg hyllas Karin Larsson i sommar av trädgårdsskribenten Christina Högardh-Ihr. Hon har skrivit boken ”Karin Larsson och blommorna på Sundborn” och i slottsträdgården återskapat Karins nyttoodlingar, med favoritkrukväxterna på parad i Kungens Vinhus. På slottet visas inlånad konst, möbler och textilier från Lilla Hyttnäs. Utställningen ”Åt solsidan på Sofiero” pågår t o m 27/9. Se www.sofiero.se FAMILJEFLICKAN I Karin Larssons barndomshem i Hallsberg visas i sommar ”Arvet efter Karin”. Jubileumsutställningen i Bergööska huset, ritat av Ferdinand Boberg, pågår t o m 16/8. Den visar inflytandet från skapande kvinnor i familjen, som textilkunniga mamma Hilda. Dessutom Karins tidiga målningar och textilier jämte den inspiration hon skänkt elever på Handarbetets Vänners skola. Se www.karinforeningen.se och www.hallsberg.se


Vilan får vänta

Summary: Markus Krunegård är Sveriges enda indievampyr. I dag spelar han i Hultsfred och senare i höst kommer två olika skivor under samma namn. ”Det är jävligt ovanligt och har aldrig gjorts i Sverige”, säger han själv.

Inför turnéavslutningen på Cirkus i Stockholm i februari sade Markus Krunegård att han skulle försvinna från strålkastarljuset ett tag. Han skulle krypa in i sitt eget inre rum, dra ner rullgardinen, möblera om och köpa sig själv några presenter. Han hade trots allt ett sjuttiotal spelningar runt om i landet i ryggen till följd av framgångarna med ”Markusevangeliet”, 2008. Dessutom hade han delat sin vinterkräksjuka med hela svenska folket i direktsändning på ”P 3 Guld”-galan och fått sin självbild krackelerad efter premiärprogrammet av SVT:s ”Popcirkus”, då han tyckte att hans lugg var på tok för lång. När vi träffas igen har det hunnit bli sommar. Markus Krunegård har gubbkepsen neddragen över luggen och solglasögonen i ett stadigt grepp i handen, som ett vapen. Han är sen, hes och till en början ganska uppgiven när han, på sin lediga dag, slår sig ned vid det gammelrosa bordet på en uteservering på Södermalm i Stockholm. Han har åkt taxi kors och tvärs över hela stan – mellan möten, radiointervjuer och studion. Så hur blev det egentligen med den där vilan? – Nej, den blev inte av. Det är klart att det skulle vara bra att ta en paus, samtidigt är det fel tid att känna sig trött. Speciellt när jag släpper två plattor till hösten, säger Markus Krunegård, som i dag uppträder på Hultsfredsfestivalen. Där kommer han att framföra några låtar från sina kommande album ”Prinsen från Peking” och ”Lev som en gris, dö som en hund”, som släpps den 14 oktober. Rykten kring uppföljaren till den kritikerrosade solodebuten har bubblat i bloggosfären under en längre tid, men det är först nu som Sveriges egna indievampyr väljer att ta bladet från munnen. – Jag vill inte ge ut en utstuderad ”Markusevangeliet 2”. Att släppa två olika skivor under samma namn samtidigt är jävligt ovanligt. Det har aldrig gjorts i Sverige, och ja, någon annan hade ju redan kommit på tomatsoppan, säger han och ler. Markus Krunegård beskriver ”Prinsen från Peking” som en glamorös, hittig skiva med en lyxig produktion, inte helt olik debutalbumet som gav honom ett brett genomslag, även utanför bandet Laaksos tornedalska pop. Medan ”Lev som en gris, dö som en hund” är det mer introverta småsyskonet, som kräver mer tålamod. – Den första är klassisk storbolagspop, det är lite ”Gotham city” över den. ”Lev som en gris …” är proggig, dansant och suggestiv. Den är nog lite mer kontinental också, säger han och tillägger: – Jag känner med magen var jag är på väg rent musikaliskt. Det är inte bra att vara för medveten. Om du försöker dansa snyggt så skiner det bara igenom att du anstränger dig för mycket – då vill ingen ha dig ändå, säger han. Under arbetet med albumen, som för tillfället mixas, har Markus Krunegård tagit hjälp av idolen Mauro Scocco, som också axlat producentrollen för några av låtarna. Hans hit ”Sarah” har varit ett stående inslag under Markus Krunegårds konserter och på dimmiga efterfester innan dess. – Det är många som söker sig tillbaka till 80-talssoundet, men jag tycker att man ska gå hela vägen till källan i stället för att låtsas. Det kändes jättebra att jobba med Mauro. När vi möttes uppstod en korsreaktion. Han är väldigt precis medan jag är hafsig och impulsiv. Höstens albumsläpp är dock inte det enda som står på Markus Krunegårds agenda. Parallellt med studioarbetet och en gedigen festivalturné, under eget namn samt med Laakso, har han släppt ep:n ”Lead singer syndrome” tillsammans med Andreas Kleerup. Fem episka spår, som rör sig i gränslandet mellan slick minimalism och euforisk ”feel good”-pop, men som fick förvånansvärt lite massmedial uppmärksamhet när den kom i juni. Däremot har Laakso fått ett stort uppsving sedan Krunegårds ”Jag är en vampyr” började rotera i etern förra året. – Det är konstigt. Helt plötsligt följer alla varje steg man tar. Innan var det ingen som brydde sig om Laakso över huvud taget. Detta har också genererat en större spelglädje, menar han. – Förr var Laakso fyra personers försörjning. Nu spelar vi bara för att det är kul. Samtidigt är det lite obehagligt att se hur hårt våra olika roller i bandet sitter, trots att jag turnerat själv i ett och ett halvt år. Vi är som en enda stor, galen familj. Det är dock ingen ny skiva på gång för Laaksos del, bedyrar Markus Krunegård, innan han hoppar in i ännu en taxi. Krunegårds solosommar Markus Krunegård slog igenom som soloartist våren 2008 med singeln ”Jag är en vampyr” och debutalbumet ”Markusevangeliet”. Han är även sångare i popkvartetten Laakso och har ett förflutet i det nedlagda bandet Hets. I juni släppte han ep:n ”Lead singer syndrome” tillsammans med Andreas Kleerup. I höst ger han ut två svenskspråkiga skivor under eget namn – samtidigt. I dag spelar han på Hultsfredsfestivalen.


Sångarfröjd i rafflande opera

Summary: Per Arthur Segerströms iscensättning av ”Orfeus och Eurydike” på Confidencen strävar mot originalet från 1762. Vilket passar utmärkt ihop med detta fantastiska scenrum från en förgången tid.

Opera ”Orfeus och Eurydike” Av Christoph Willibald Gluck Dirigent: Arnold Östman Iscensättning: Per Arthur Segerström Koreografi: Bétina Marcolin Medverkande: Karolina Blixt, Vivianne Holmberg, Jenny Ohlson m fl Scen: Confidencen, Solna Festliga kostymer, fantastiska kulisser och det fladdrande skenet av levande ljus. Sveriges äldsta rokokoteater, Confidencen, erbjuder ett svårslaget litet teaterrum, nästan som ett tittskåp över en förgången tid. Särskilt som Per Arthur Segerström och dirigenten Arnold Östman på alla plan valt att sträva mot originalet av Christoph Willibald Glucks ”Orfeus och Eurydike” från 1762, ett verk som föreligger i flera olika versioner. Den tyske tonsättarens reformopera om Orfeus som hämtar tillbaka sin älskade Eurydike från dödsriket tillkom som en reaktion mot det gamla sångarväldet med bravurarior och virtuositet. Så pass att han ibland ger rösten en underordnad roll i förhållande till orkesterns solistinpass. Följaktligen tramsar Gluck inte heller runt med några sidohandlingar. ”Orfeus och Eurydike” har rätt och slätt tre roller som på Confidencen flankeras av dansare, körkvartett och barockensemble på tidstrogna instrument. Orfeus lyra återspeglas i harpan som får en förhållandevis framträdande roll i ett avskalat arrangemang. Östmans ekonomiska orkesterbehandling känns annars till en början närmast oförlöst och en smula glappande men kalkerar efter hand fram den melodiska enkelhet som eftersträvades av Gluck. Segerströms iscensättning tar därtill fasta på en viss lustspelskaraktär med tittutlekar och Amor (Jenny Ohlson) nedsänkt på ett moln. Det maffiga körpartiet ”Chi mai dell’Erebo” matchas visuellt effektivt med svartklädda dansare i en rödtapetserad underjord. Och i tredje akten rullar så det dramatiska maskineriet i gång på allvar. Inte bara för att slutscenerna klämmer ihop operans mest rafflande handling – från vandringen upp ur Hades till Eurydikes död och återuppståndelse – utan för att uppsättningen utmynnar i rena sångarfröjden. Mezzon Karolina Blixt (Orfeus) är sedan tidigare varm i byxrollerna, har en gedigen altklang som gärna stretchar på höjden och är föreställningens klippa. Dessutom visar sig i synnerhet sopranen Vivianne Holmberg (Eurydike) från Operahögskolan besitta en behagligt klar och bärig ton. Ett vokalt skimmer som till och med får Glucks lyckliga Disneyslut på den grekiska originalmytens tragedi att tämligen okrystat falla på plats. Johanna Paulsson musik@dn.se


Kvinnliga bloggare kränks på nätet

Summary: Allt fler kvinnliga bloggare råkar ut för kränkande sexistiska kommentarer på sina bloggar på internet. Carolina Gynning är en av dem, och hon stänger nu sin blogg på grund av alla påhopp.

Bloggaren Carolina Gynning har fått nog av elaka läsarkommentarer på sin blogg på nätet. Hon har under en tid fått kränkande anonyma kommentarer om sin person, sitt utseende och sin familj. – Under sex månader har jag fått en massa elaka kommentarer. De säger bland annat att jag är en vidrig och ful människa och det har även varit påhopp på min familj och mina vänner. Där går min gräns, säger Carolina Gynning. Hennes blogg på stureplan.se följs av över 100.000 personer varje vecka och hör till de mest lästa i Sverige. Men i slutet av juli stänger hon ned bloggen. – Jag vill ju skriva för att det är roligt, men det är det inte nu. Det är bara en massa negativ energi, och det är tråkigt för dem som läser. Kommentarerna och kontakten med läsaren är liksom halva bloggen. Jag har en del bloggande vänner som slutat också, fler och fler drabbas. Karin Eder-Ekman, redaktör på debattsajten Newsmill, ser en trend i att kvinnliga debattörer och bloggare är mest utsatta på nätet vad gäller kränkande kommentarer. Hon menar att kommentarerna sällan anmäls av andra läsare. – Så fort en kommentar om en folkgrupp eller liknande kommer upp är folk duktiga på att anmäla den kommentaren till oss redaktörer, och då går vi in och rensar. Men ingen anmäler kommentarer som innehåller kvinnohat, säger Karin Eder Ekman. Hon menar att så fort en kvinna skriver om jämställdhet så haglar kränkande kommentarer, ofta om kvinnans utseende eller intelligens. – Kvinnohatet flödar i blogg- och debattkommentarer på nätet. Newsmillinläggen är inte unika, det ser likadant ut på andra debattsidor, bloggar och så vidare. Folk tappar sina gränser. På nätet kan man anonymt spy ut sånt som man annars måste hålla tillbaka. Medie- och genusforskaren Hillevi Ganetz är inte förvånad över att kvinnohat nått internet i så stor utsträckning. Hon menar att internet i högsta grad påverkas av de strukturer som styr samhället och kulturen, och hatet späs på av anonymiteten. – Jag tittade tidigare på hur Spice Girls porträtterades på nätet. Och jag hittade fler anti-Spice Girls-sidor än fansidor. Det var tydligt att bandet utmanade en gräns. De var snygga, sexiga och självsäkra och då finns en tendens att bli föremål för påhopp, säger hon. Hillevi Ganetz berättar att det främst var kommentarer signerade med manliga namn som skrev negativt om Spice Girls. Och hon tror att samma sak gäller de kränkande kommentarerna på många kvinnors bloggar. – Så fort en kvinna vistas i offentligheten blir hon sexualiserad. Så har det alltid varit historiskt sett för kvinnliga musiker, skådespelerskor, artister och så vidare, säger hon. Hillevi Ganetz efterlyser fler läsare som anmäler kränkningar och redaktörer som tar sitt ansvar och rensar i kommentarsfälten. – Man måste ta upp problemet till diskussion på internet. Det är precis som sexuella trakasserier på en arbetsplats, det måste man gå till botten med och belysa. Samma sak gäller för internet. Det är tragiskt, där ser man yttrandefrihetens gränser - den väjer inte för kön, säger Hillevi Ganetz.


TV4 direktsänder Michael Jacksons minnesstund

Summary: På tisdag hålls minnesceremoni för Michael Jackson i Los Angeles. Ceremonin direktsänds i TV4 – med DN:s Fredrik Strage som kommentator.

TV4 kommer att sända minnesceremonin som hålls för popikonen Michael Jackson på tisdag den 7 juli i basket- och ishockeyarenan Staples Center i Los Angeles. Ceremonin kommer att äga rum 10.00 lokal tid och sändas direkt i TV4, 19.00 svensk tid. TV4:s Ronny Svensson och DN:s Fredrik Strage kommer att finnas på plats i studion för reflektioner och kommentarer. – Jag tror att det är ganska osannolikt att det blir en lugn minnesstund. Det kommer antagligen att bli en hejdundandre show. Jag pluggar vem som är vem i Jackson-familjen just nu så att jag håller reda på alla syskonen på tisdag, säger Fredrik Strage. Ett begränsat antal biljetter till ceremonin finns och delas ut till Michael Jacksons fans. 1,6 miljoner människor har registrerat sig för att få en av de 11.000 biljetterna.


Minnesceremoni för Michael Jackson

Summary: En privat minnesceremoni hölls för Michael Jackson på en begravningsplats i Los Angeles på tisdagseftermiddagen. Efter ceremonin transporterades kistan till Staples Center där 17.500 fans väntade för att ta farväl av popikonen.

På tisdagseftermiddagen svensk tid, hölls en privat minnesceremoni för Michael Jackson. Närvarade gjorde ett par hundra familjemedlemmar, släkt och vänner. Inför ett stort medieuppbåd tog de farväl av stjärnan på Forest Lawn Cemetery. Efter den privata ceremonin fördes hans kista i bilkortege till den offentliga ceremonin i Staples Center. På plats i arenan väntade 17.500 fans inne i byggnaden medan tiotusentals hade samlats utanför. Intresset för minnesceremonin har varit enormt. Över en och en halv miljon fans registerade en ansökan om de 17.500 gratisbiljetter som lottades ut. Ett stort antal fans som inte lyckats få tag i biljetter misstänks samtidigt vallfärda till arenan Staples Center där tillställningen hålls. Los Angelespolisen har befarat att det kommer råda närmast upploppsstämning, människor som inte har biljett avråds därför från att ta sig till platsen.


Pariserhjul, Petter och partypop

Summary: Kanye West, Volbeat, Petter och Lucinda Williams inledde när Roskildefestivalen drog i gång. Men fransk-karibiska Kassav’s pumpande musik önskar DN:s Nils Hansson en större publik.

festivalsommar Roskildefestivalen, dag 1 Artister: Kanye West, Volbeat, Petter, Lucinda Williams, Wolves in the Throne Room, Hot 8 Brass Band, Kassav’ Ungefär halvvägs håller Kanye West en lång monolog om Michael Jackson. Hur han var den allra viktigaste personen i hans liv – vid sidan av mamma, förstås – och hur han ler mot oss däruppifrån vid det här laget, befriad från pressen att göra femtio konserter på raken. Att en hyllning av det slaget skulle komma var en lågoddsare, men den verkar ändå inte ett dugg pliktskyldig. Kanye West låter nästan som en pastor som håller en mässa, med en märklig förmåga att fånga uppmärksamheten. Behöver han en annan karriär att falla tillbaks på verkar vägen given. Det är en fenomenalt stor publik han har lockat till Roskildes stora scen, som toppnamn första dagen. Och han gör det inte helt lätt för sig. Showen är nedtonad, scenen rätt mörk och smyckad med besynnerlig geometri, han själv bär solglasögon mitt i natten och väljer rätt mycket stillsamheter – inte minst från senaste ”808s & heartbreak”, temaplattan om hans krossade hjärta, där han genomgående sjunger med hjälp av röstförvrängarmanicken autotune. På scen hävdar han nu att arbetsnamnet på den var ”Singing in the shower”, en antydan om hur han själv ser på sina sångartalanger, och den på skiva starkt maskinella musiken spricker upp och blir mänskligare. Det är märkligt att kunna leverera så mycket känslor och nakenhet genom ett sådant artificiellt filter – han till och med rappar bitvis med autotune. När de rakare uppåthittarna börjar trilla in kommer det ändå som en lättnad, lite som en belöning för vårt tålamod. För inte så många år sen skulle en artist som Kanye West ha varit udda i utbudet på Roskildefestivalen, ett undantag i den huvudsakliga rockmixen. Men i år fanns ingen tvekan om att just detta var första dagens huvudattraktion. Inte ens de danska nationalhjältarna i Volbeat lyckades samla tillnärmesvis lika många på samma scen strax innan, med sin lika osannolika som rättframma mix av Metallica, The Cult och gammal 50-talsrock – omöjlig i teorin, inte i praktiken. Och innan dess var det Petter som fick äran att inviga festivalens största scen. Med trummor och bas vid sidan av sin trogne DJ Sleepy och en satsning som successivt vann över den lätt eftermiddagsloja stämningen (samtidigt som de mest ihärdiga Kanye West-fansen redan köade för de främsta platserna, mer än fyra timmar i förväg). Man fick också tillfälle att imponeras över vilken låtkatalog han har vid det här laget, rik nog att låta honom hoppa från en låt till en annan långt innan det egentligen är dags. Lucinda Williams hör till en annan värld, den sorts artist som har kallats kult och underskattad så länge att etiketterna sitter kvar också när hon nu är etablerad som den amerikanska tradrockens kanske främsta kvinnliga namn. Själv såg jag henne på en liten Stockholmsklubb för tjugo år sen och redan då var hon veteran. Nu låter hon som en inkarnation av begreppet självklarhet. Väderbitna låtar av det slag man inte behöver ha hört tidigare för att känna igen, ett fyrmannaband som förenar finlemmad finess med bredbent stabilitet – och så en sångröst som förmår att ge även alldagliga låtar en särskild sorts svärtat skimmer. Bland de mer otippade inslagen fanns annars Wolves in the Throne Room, en amerikansk black metal-kvartett som valt bort scensminkning, ond image och till och med de dubbla bastrummorna. Men som i gengäld manglade på så att man förstod hur den norska varianten skulle låta med bättre musiker. Man kunde också höra Hot 8 Brass Band från New Orleans demonstrera hur väl låtar som Marvin Gayes ”Sexual healing” kan fungera i denna säreget stompiga miljö. Och så spelade fransk-karibiska Kassav’ sin pumpande partymusik, zouk kallad, tjugoett år efter förra besöket och med en ofattbar precision i blåssektionen. Man önskar att fler hade varit där, men det är väl priset för att spela samtidigt som Kanye West. Nils Hansson nils.hansson@dn.se 08-738 21 27


Pariserhjul, Petter och partypop

Summary: Kanye West, Volbeat, Petter och Lucinda Williams inledde när Roskildefestivalen drog i gång. Men fransk-karibiska Kassav’ s pumpande musik önskar DN:s Nils Hansson en större publik.

festivalsommar) Roskildefestivalen, dag 1 Artister: Kanye West, Volbeat, Petter, Lucinda Williams, Wolves in the Throne Room, Hot 8 Brass Band, Kassav’ Ungefär halvvägs håller Kanye West en lång monolog om Michael Jackson. Hur han var den allra viktigaste personen i hans liv – vid sidan av mamma, förstås – och hur han ler mot oss däruppifrån vid det här laget, befriad från pressen att göra femtio konserter på raken. Att en hyllning av det slaget skulle komma var en lågoddsare, men den verkar ändå inte ett dugg pliktskyldig. Kanye West låter nästan som en pastor som håller en mässa, med en märklig förmåga att fånga uppmärksamheten. Behöver han en annan karriär att falla tillbaks på verkar vägen given. Det är en fenomenalt stor publik han har lockat till Roskildes stora scen, som toppnamn första dagen. Och han gör det inte helt lätt för sig. Showen är nedtonad, scenen rätt mörk och smyckad med besynnerlig geometri, han själv bär solglasögon mitt i natten och väljer rätt mycket stillsamheter – inte minst från senaste ”808s & heartbreak” , temaplattan om hans krossade hjärta, där han genomgående sjunger med hjälp av röstförvrängarmanicken autotune. På scen hävdar han nu att arbetsnamnet på den var ”Singing in the shower” , en antydan om hur han själv ser på sina sångartalanger, och den på skiva starkt maskinella musiken spricker upp och blir mänskligare. Det är märkligt att kunna leverera så mycket känslor och nakenhet genom ett sådant artificiellt filter – han till och med rappar bitvis med autotune. När de rakare uppåthittarna börjar trilla in kommer det ändå som en lättnad, lite som en belöning för vårt tålamod. För inte så många år sen skulle en artist som Kanye West ha varit udda i utbudet på Roskildefestivalen, ett undantag i den huvudsakliga rockmixen. Men i år fanns ingen tvekan om att just detta var första dagens huvudattraktion. Inte ens de danska nationalhjältarna i Volbeat lyckades samla tillnärmesvis lika många på samma scen strax innan, med sin lika osannolika som rättframma mix av Metallica, The Cult och gammal 50-talsrock – omöjlig i teorin, inte i praktiken. Och innan dess var det Petter som fick äran att inviga festivalens största scen. Med trummor och bas vid sidan av sin trogne DJ Sleepy och en satsning som successivt vann över den lätt eftermiddagsloja stämningen (samtidigt som de mest ihärdiga Kanye West-fansen redan köade för de främsta platserna, mer än fyra timmar i förväg). Man fick också tillfälle att imponeras över vilken låtkatalog han har vid det här laget, rik nog att låta honom hoppa från en låt till en annan långt innan det egentligen är dags. Lucinda Williams hör till en annan värld, den sorts artist som har kallats kult och underskattad så länge att etiketterna sitter kvar också när hon nu är etablerad som den amerikanska tradrockens kanske främsta kvinnliga namn. Själv såg jag henne på en liten Stockholmsklubb för tjugo år sen och redan då var hon veteran. Nu låter hon som en inkarnation av begreppet självklarhet. Väderbitna låtar av det slag man inte behöver ha hört tidigare för att känna igen, ett fyrmannaband som förenar finlemmad finess med bredbent stabilitet – och så en sångröst som förmår att ge även alldagliga låtar en särskild sorts svärtat skimmer. Bland de mer otippade inslagen fanns annars Wolves in the Throne Room, en amerikansk black metal-kvartett som valt bort scensminkning, ond image och till och med de dubbla bastrummorna. Men som i gengäld manglade på så att man förstod hur den norska varianten skulle låta med bättre musiker. Man kunde också höra Hot 8 Brass Band från New Orleans demonstrera hur väl låtar som Marvin Gayes ”Sexual healing” kan fungera i denna säreget stompiga miljö. Och så spelade fransk-karibiska Kassav’ sin pumpande partymusik, zouk kallad, tjugoett år efter förra besöket och med en ofattbar precision i blåssektionen. Man önskar att fler hade varit där, men det är väl priset för att spela samtidigt som Kanye West. Nils Hansson nils.hansson@dn.se 08-738 21 27


Författare vill rädda kulturhus

Summary: Sveriges Författarförbund vill vara med och försöka rädda svenska kulturhuset i Paris, CSS.

Utrikesdepartementet överväger att lägga ner det svenska kulturhuset i Paris, CSS, som ingår i Svenska institutet. Nu sluter sig Sveriges Författarförbund till skaran som vill bevara kulturhuset. I ett långt mejl till handelsminister Ewa Björling skriver förbundets ordförande Mats Söderlund att CSS borde utvecklas i stället för att avvecklas. "Å Sveriges samtliga författare och litterära översättares vägnar ber jag er: Låt oss också fortsättningsvis kunna känna stolthet över det svenska i mötet med kollegor från alla världens hörn, och låt oss tillsammans fortsatt slå vakt om Sveriges unika position i Europa och i världen".