”Call Girl” stor Guldbaggefavorit

Summary: Filmen ”Call Girl” tog hem flest nomineringar, elva stycken, när Guldbaggenomineringarna tillkännagavs på torsdagsförmiddagen. ”Dom över död man” och ”Searching for sugar man” skuggar med sex nomineringar var.

Det var en stolt Anna Serner, vd för Svenska Filminstitutet, som inledde pressträffen om Guldbaggenomineringarna med att prisa filmåret 2012. – Det har varit dokumentäråret framför alla, då vi har slagit alla publikrekord, sa hon innan hon började läsa upp de nominerade tillsammans med Guldbaggegalans värd Babben Larsson. DN Plus: Läs recensionen av filmen ”Call Girl”. En dokumentär återfanns även bland de med flest nomineringar; ”Searching for sugar man”, som tillsammans med Jan Troells ”Dom över död man” nominerades i sex kategorier. Men klart flest nomineringar tog den omdebatterade filmen ”Call Girl” hem. ”Call Girl” fick elva nomineringar, bland annat i de tunga kategorierna Bästa film, Bästa regi och Bästa kvinnliga huvudroll. – Det här är på något sätt bekräftelsen på att vi lyckats göra den här filmen, sa manusförfattaren Marietta von Hausswolff von Baumgarten om succén. Den 21 januari klockan 20:00, när priserna delas ut på Cirkus i Stockholm, får vi veta vilka nomineringar som höll hela vägen fram. Guldbaggen har delats ut sedan 1964. På den tiden fanns det bara tre priskategorier; bästa regi, bästa kvinnliga skådespelare och bästa manliga skådespelare. I dag finns nitton stycken. Totalt har 430 Guldbaggar delats ut av Svenska Filminstitutet. De nominerade Bästa film: "Äta sova dö", "Searching for Sugar Man", "Call girl". Bästa regi: Michael Marcimain ("Call girl"),Garbiela Pichler ("Äta sova dö"), Jan Troell ("Dom över död man"). Bästa kvinnliga huvudroll: Pernilla August ("Call girl"), Nermina Lukac ("Äta sova dö"), Linda Molin ("Bitchkram"). Bästa manliga huvudroll: Johannes Brost ("Avalon"), Bengt CW Karlsson ("Lycka till och ta hand om varandra"), Matias Varela ("Snabba cash 2"). Bästa kvinnliga biroll: Leonore Ekstrand ("Avalon")" Yohanna Idha ("Katinkas kalas"), Ulla Skoog ("Dom över död man"). Bästa manliga biroll: Peter Carlberg ("Avalon"), Milan Dragisic ("Äta sova dö"), Fares Fares ("Snabba cash 2"). Bästa manuskript: "Searching for Sugar Man", "Call girl", "Äta sova dö". Bästa foto: "Call girl", "Avalon", "Dom över död man" Bästa klippning: "Palme", "Call girl", "Searching for Sugar Man". Bästa kostym: "Call girl", "Dom över död man", "Mammas pojkar". Bästa ljud: "Snabba cash 2", "Call girl", "Searching for Sugar Man". Bästa mask/smink: "Call girl", "Snabba cash 2", "Dom över död man". Bästa musik: "Palme", "Searching for Sugar Man", "El Medico - The Cubaton story". Bästa scenografi: "Call girl", "Bitchkram", "Dom över död man". Bästa visuella effekter: "Call girl", "Hamilton - I nationens intresse", "Isdraken". Bästa kortfilm: "Dance music now", "Fotografen", "Gläntan". Bästa dokumentärfilm: "Palme", "Pojktanten", "Searching for Sugar Man". Bästa utländska film: "Amour" (Österrike), "Laurence anyways" (Kanada), "Moonrise kingdom" (USA). Dessutom kommer en hedersguldbagge och Gullspiran (till en person som gjort enastående insatser inom barnfilmen) delas ut på galan som äger rum på Cirkus i Stockholm den 21 januari. Biopublikens pris återkommer också efter ett års uppehåll och de nomineringarna presenteras den 11 januari. TT-Spektra


Fredrik Strage: Cthulhu är en gigantisk blandning av bläckfisk, drake och gud

Summary: Profetian säger att jorden går under den 21 december 2012 – en dag innan jag fyller 40. För att dra mitt strå till stacken bjuder jag in Cthulhu på min fest för att han inte ska bli på dåligt humör.

Firar min födelsedag med några vänner. De påpekar att jag fyller 40 nästa år och undrar om jag kommer att krisa. ”Nä, det är ju inte som om världen går under”, säger jag. ”Jo, det gör den faktiskt”, säger Hipster-Kristofer, som fått sitt smeknamn av att han är oerhört trendkänslig. Undergångsprofetior är visserligen inte hans specialitet (såvida de inte handlar om hur många centimeter uppvik apokalypsens fyra ryttare har på sina jeans) men han är långt från den enda som fruktar att jorden går under den 21 december 2012 – en dag innan jag fyller 40. Datumet ristades på en sten av mayaindianer för 1 300 år sedan eftersom de – enligt vissa astrologer och numerologer – trodde att planeten skulle förintas nästa år. ”[Krigsguden] Bolon Yokte kommer att stiga ned och visa sig”, står på stenen men det är oklart vad han egentligen ska göra. En teori är att utomjordingarna som hjälpte mayaindianerna att bygga sina tempel återvänder nästa år. Samtidigt hävdar kristna bloggare att Bolon Yokte i själva verket är Jesus som planerar en comeback. ”Rena fantasier”, säger en mexikansk astronom i DN om alla apokalyptiska scenarier. Att mayaättlingarna själva inte bryr sig om datumet tyder också på att profetian inte stämmer (eller så låtsas de som ingenting eftersom utomjordingarna redan har gett dem ett rymdskepp så att de kan fly från katastrofen). Själv skulle jag avfärda undergångssnacket om inte namnet på universums ondaste väsen yttrats så många gånger under 2011: Cthulhu. Han är en gigantisk blandning av bläckfisk, drake och gud som för hundratusentals år sedan spred terror på jorden, men stoppades av en förbannelse som fick honom att falla i dvala på botten av Stilla havet, i den sjunkna staden R’lyeh. Där väntar han på att väckas till liv igen av anhängarna som mässar ”ph’nglui mglw’nafh Cthulhu R’lyeh wgah’nagl fhtagn”. Cthulhu skapades på tjugotalet av den amerikanske skräckförfattaren HP Lovecraft. Kulten kring bläckfiskbesten har en skämtsam underton, men anhängarna som förutspår hans återkomst är minst lika övertygande som de mayafrälsta new age-hippierna. Facebookgruppen The Awakening of Cthulhu påstår att stjärnor och planeter kommer att befinna sig i en gynnsam position den 21 december 2012. Att Cthulhu börjat röra på sig bevisas också av de senaste årens jordbävningar i Stilla havet, liksom av det oförklarliga, lågfrekventa ljud som 1997 registrerades nära området där Lovecraft sagt att den sjunkna staden ligger. Under 2011 har Cthulhu synts i ett South Park-avsnitt (där han väcks till liv av BP:s oljeborrningar) och hyllats både av Metallica (som spelade den nio minuter långa ”The call of Ktulu” på sin världsturné) och den brittiska prinsessan Beatrice (vars tentakelprydda hatt på sommarens kungabröllop liknade det mytomspunna vidundret). En nätkampanj har också lyft fram Cthulhu som en potentiell republikansk presidentkandidat under parollen ”At least he admits he’s evil.” Risken för att Cthulhu finns på riktigt är tämligen liten. Men för att vara på den säkra sidan kan det vara en bra idé att hylla honom så att han inte är på dåligt humör om han skulle vakna. Jag drar mitt strå till stacken genom att bjuda honom till min fyrtioårsfest med besvärjelsen ”ph’nglui mglw’nafh Cthulhu gästlista + 1”.


Filmvåren: Klassiker i ny 3D-kostym

Summary: Nytt år betyder nya filmer. Eller? I vår går klassiker som "Lejonkungen", "Titanic" och "Star wars" upp på bio - igen. Fast nu i 3D.

100 år efter att Titanic stötte på det där isberget och 15 år efter att James Cameron gjorde Kate Winslet och Leonardo DiCaprio till megastjärnor är det dags igen. Filmen "Titanic" har nypremiär och går upp på bio i 3D-version i slutet av april. Men redan den första premiärhelgen i januari är det dags att återse en omtyckt klassiker, då "Lejonkungen" går upp i 3D. Frågan är hur stark den här trenden är, och om biopubliken ska vänja sig vid att se gamla favoriter i 3D-repris? – Nja, det är rätt få filmer som kan gå igenom en sådan process. Både "Lejonkungen" och "Titanic" hade över två miljoner biobesökare och var enormt stora succéer. Men visst, det är ingen omöjlighet att det skulle kunna bli fler, vi tittar lite på "Hitta Nemo" men det är inte klart ännu, säger Eric Broberg, vd på Disney Sverige. Alla sex delarna av "Star wars" ska i alla fall släppas i 3D-version, en om året, och den första filmen "Star wars: Episod 1- det mörka hotet" får premiär den 10 februari. "Battleship" är ett annat experiment, grundidén bygger nämligen på leksakstillverkaren Hasbros gamla brädspel. I den actionladdade filmversionen ska Alexander Skarsgårds och Rihannas marinkårssoldater sänka skepp i kampen mot onda utomjordingar. Om det går vägen kan en filmvariant av spelklassikern Monopol, som Ridley Scott har kopplats samman med, bli verklighet 2014. Oscar-säsongen är redan i full gång inför galan den 26 februari. Den 24 januari meddelas vilka filmer som blir nominerade men den som vill förbereda sig bör pricka in "The decendants" med George Clooney, "Järnladyn" med Meryl Streep som Margaret Thatcher, "My week with Marilyn" med en strålande Michelle Williams, samt den svart vita stumfilmshyllningen "The artist". Alla verkar ligga mycket bra till för statyetter och går upp innan galan äger rum. I vår har också Malin Crépin alla chanser att göra en Noomi Rapace, och gå från erkänt duktig teaterskådespelare till en angelägenhet för en bredare publik. Hon efterträder Helena Bergström i rollen som Annika Bengtzon i Liza Marklund-filmatiseringen "Nobels testamente". Och på tal om efterträdare. Inte en biosäsong utan ständigt aktuelle Mikael Persbrandt. Nu i januari axlar han rollen som Carl Hamilton i "Hamilton - I nationens intresse". Senare under 2012 dyker han också upp i Lasse Hallströms "Hypnotisören" och inte minst i Peter Jacksons nya äventyr, "The hobbit".


Ny tv-serie hjälper unga låtskrivare

Summary: Vill du skriva en låt ihop med en av Sveriges mest kända artister? Sök då till nya programserien ”Fräng”, som satsar på band som skriver egen musik.

Sveriges Television letar band till en musikserie som ska gå på SVT Play nästa höst. ”Fräng” är namnet på programmet som vänder sig till artister och band under 20 år. De som lyckas komma med får skriva en låt tillsammans med en känd artist. – Det har varit så många olika ”Idol” på sistone. Program som lyfter fram covers och sångare. Men ingen sångare är bra utan en duktig trummis eller basist. Vi tycker det är roligt att lyfta fram bandformen och det kollektiva mål man har när man gör egen musik tillsammans, säger Cecilia Nordlund, programledare i ”Fräng”. Programmet är det första SVT Play riktar direkt till tonåringar – en grupp som anses titta på tv på webben mer än i gammel-tv:n. Under våren ska åtta program spelas in, sedan sänds de nästa höst. Själva kärnan i serien är att belysa att det finns flera sätt att göra musik på. Alla genrer är välkomna. – Det verkar som grungen kommer tillbaka efter den elektroniska vågen. Men det är fortfarande alldeles för få band med kvinnliga musiker. Till ”Fräng” vill vi dock ha band av alla kön. Cecilia Nordlund, själv artist och ledare för popkollo för tjejer sedan 2003, kommer att tillsammans med en känd svensk artist lotsa varje band genom låtskrivarprocessen. Uppdraget kan gå ut på att skriva en låt utifrån ett visst tema eller med ett visst instrument. Ännu är det inte bestämt vilka artister som kommer att vara med i ”Fräng”. Band och artist skriver en låt ihop och spelar den sedan live inför publik. På sina låtskrivar-workshops märker Cecilia Nordlund att många gör samma fel: – De tänker för mycket i stället för att leka loss. När man är mellan 15 och 25 år då gör man bara. Sedan blir man mer och mer smart, man blir självkritisk och får prestationsångest. Mitt tips är: ta det inte så allvarligt. En trumrytm och en basgång man kan improvisera över är en bra början. Så här gör du Om ditt band vill vara med i ”Fräng”: Skicka in en låt ni i bandet har skrivit. Inspelningen behöver inte vara proffsig. Skicka med en film högst 3 minuter lång som berättar om bandet. Svara också på frågan: Vilken svensk artist skulle ni vilja skriva en låt ihop med? Berätta varför? Man måste vara under 20 år och skriva egna låtar som kan vara i vilken musikstil som helst. Deadline för att skicka in låt och presentationsfilm är 16 januari 2012. Adresser finns på svt.se/frang


250 000 kronor till pjäs om Åkesson

Summary: Teatergruppen Teaterrepubliken i Malmö får 250 000 kronor från Region Skånes kulturnämnd för att bland annat göra en pjäs om Sverigedemokraternas partiledare Jimmie Åkesson.

Sverigedemokraternas ledamot i kulturnämnden reserverade sig mot beslutet att ge bidrag eftersom de menar att pjäsen har ”tendensiösa politiska syften” och inte har ”något konstnärligt värde”. I föreställningen får man möta en åldrande Jimmie Åkesson som blickar tillbaka på valrörelsen år 2014 där han får en ministerpost. Därefter inträffar en skandal – som inte är Åkessons fel, men han blir syndabocken – som gör att Sverigedemokraterna förlorar stort i det nästkommande valet 2018. Enligt gruppen Teaterrepubliken vill man inte skapa en nidbild över Jimmie Åkesson utan det är partiets politik man vill kritisera. – Detta är inte politisk plakatteater. Vi vill i stället undersöka fenomenet Sverigedemokraterna. Och det är därför en fiktiv Jimmie Åkesson som vi berättar om. Men givetvis finns det likheter, säger Jens Peter Karlsson, Teaterrepublikens grundare och verkställande producent. I tidningarna i Skåne har gruppen kallats för allt ifrån Malmös mest ”publicitetsjagande teatergrupp” till en ”förnyare av den politiska teatern”. Målsättningen för teatern har länge varit att ”avkoda det som händer” eller ”vem är det som vill något och varför?” För någon vecka sedan sade Malmö kommun nej till ansökan från Teaterrepubliken på 250 000 kronor och erbjöd 175 000 kronor, eller 70 procent av det ansökta beloppet. Gruppen har ännu inte svarat Malmö kommun om de vill ta emot pengarna utan har i stället vänt sig till alla andra kommuner i Skåne och lovat att gruppen ska flytta sin verksamhet dit under det kommande året om de får det begärda bidraget på 250 000 kronor. Pjäsen ”Jimmie Åkesson” ingår i en trilogi som ska spelas nästa år. De övriga pjäserna är ”Hata NN”, där en skådespelare hämnas på sin tidigare pojkvän som i dag är en ”framstående teaterchef i Sverige”, och ”Massmedial vågsurf”, som handlar om nyhetsindustrin och hur medierna fungerar. De tre teaterpjäserna ingår i ett projekt som man kallat för ”Realistisk, realistiskare, realistiskast”. Teaterrepubliken grundades i februari 2008, då under namnet ”Unga Skillinge”, med stöd av Sveriges författarfond, Kulturrådet och Stiftelsen Annika och Lars Leander, samt med hjälp av Teaterhögskolan i Malmö.


Chefredaktör åtalad för vapenbrott

Summary: Expressens chefredaktör Thomas Mattsson har åtalats i Malmö misstänkt för anstiftan till vapenbrott. Anledningen är en händelse i fjol när en reporter skulle bevisa hur lätt det var att köpa vapen.

Reportern som köpte vapnet åtalas också, misstänkt för vapenbrott. Och även nyhetschefen som gav slutligt klartecken till journalisten att köpa vapnet åtalas för anstiftan till vapenbrott. – Om inte journalister skulle jobba med wallraff, undercover, så skulle den undersökande journalistiken berövas en av sina viktigaste möjligheter för att avslöja missförhållanden, säger Expressens chefredaktör Thomas Matsson till DN.se. I samband med jakten på den så kallade "nye lasermannen" i fjol gick flera politiker och poliser ut och krävde lagändringar; det var för lätt att få tag på vapen i Malmö, sade man. Den nu åtalade journalisten skulle därför se hur lätt det är att komma över ett illegalt vapen i Malmö. – Det här var ett jättebra reportage i tidningen publicerat under en tid då både justitieministern och integrationsministern åkte till Malmö för att prata om den här lasermannen, säger Mattsson. – Att Expressen i det läget inte skulle bedriva en aktiv journalistik, det känns för mig väldigt främmande. Om det står politiker och polischefer och hävdar saker och kräver lagändringar, då är det journalistikens uppgift att granska om det de säger stämmer. Efter fem timmar hade man fått tag på och köpt en pistol, som omedelbart lämnades in till polisen. – Våra advokater säger att detta överhuvudtaget inte är brottsligt. Det finns särskilda paragrafer i vapenlagen som stadgar att man inte kan eller behöver åtalas om det är uppenbart att det inte har funnits något uppsåt. – Dessutom är det presenterat i en tidning med en miljon läsare. Det finns ju inget tvivelsmål, inte ens hos åklagaren, att det här är gjort ur ett journalistiskt perspektiv för att granska vapenhandeln under en period där en människa faktiskt gick runt och sköt ihjäl människor. Kammaråklagare Jörgen Larsson skriver enligt TT i en särskild anmärkning i stämningsansökan att han efter en särskild åtalsprövning enligt 9 kapitlet, 7 paragrafen vapenlagen funnit att åtal är motiverat från allmän synpunkt. Thomas Mattsson, journalisten och nyhetschefen förnekar alla brott. – Jag menar att det här är samhällsviktig journalistik. Expressen och Kvällsposten har ju en gång tidigare i Malmö köpt en kpist eller pistol och sedan lämnat in, utan att det ledde till åtal. Och de flesta kommer väl ihåg Jan Guillous klassiska reportage från Mariatorget där han köpte en kpist och lämnade in, säger Mattsson. – Det här är en typ av journalistik som förekommer regelbundet. Man testar att smuggla saker, man utmanar säkerhetskontroller på flygplatser för att se att de funkar och så vidare. Det är klassisk journalistik. Tiotusentals illegala vapen • I Sverige finns sannolikt tiotusentals illegala vapen. Enbart i Skåne beslagtar polisen ett par hundra olagliga vapen varje år. Åtskilliga av dem har smugglats hit från forna Jugoslavien. • 1993 anordnades i Sverige en vapenamnesti där vem som helst anonymt kunde lämna in vapen till polisen. Det blev cirka 17 000 vapen, mest hagelgevär, pistoler och revolvrar. • Vid en andra vapenamnesti lämnades 14 000 vapen och vapendelar samt 14 ton ammunition in. • En tredje vapenamnesti planeras men tiden för denna har ännu inte bestämts.


Tomas Alfredson. Svensk mullvad i brittisk tjänst

Summary: London. ”Tinker, tailor, soldier, spy” hyllas i USA och Storbritannien. DN har träffat Sveriges just nu mest omtalade filmregissör för att prata om Oscarsjakten, Gary Oldmans nojor och varför Tomas Alfredson känner igen sig i John le Carrés brittiska MI6-spioner.

I mars nästa år öppnar ett Harry Potter Land utanför London. På Cambridge Circus, där Soho möter Covent Garden, finns det däremot inget som påminner alla turister om att de passerar ett kulturellt landmärke. ”Fuck da police” står klottrat bredvid trädörren, men det finns ingen plakett ovanför 90 Charing Cross Road som påminner om att detta är ingången till MI6:s högkvarter ”The circus” i John le Carrés populära spionromaner. Fem minuter därifrån väntar Tomas Alfredson, 46, i sitt hotellrum på exklusiva Soho Hotel. Han har gett intervjuer till europeisk press hela dagen om sin hyllade filmversion av John le Carrés ”Tinker, tailor, soldier, spy” med Gary Oldman i rollen som George Smiley, MI6-spionen som jagar en mullvad. Det är dessutom Oscarssäsong. Det är nu filmregissörer reser runt till medlemmarna i Academy of motion pictures arts and sciences (Ampas) och försöker vinna deras röster med privata biovisningar. Filmbolagen sätter samtidigt in helsidesannonser i branschtidningar med den obligatoriska formuleringen ”For your consideration” för att få Oscarsnomineringar. Javier Bardem, som gjort samma resa med framgång, har jämfört Oscarsjakten med en presidentvalskampanj. Nu är det Tomas Alfredsons tur att vara på kampanjtåg. – Man åker runt till Ampasmedlemmar och har frågestunder efter filmvisningar och sedan pratar man med folk. Det är ett slags diplomatiskt spel, säger Alfredson. Han deltar motvilligt. – Många etablerade filmregissörer och skådespelare gör allt för detta. Det betyder så mycket finansiellt för nästa projekt, men jag känner att det är en sorts spel som tar fram tråkiga sidor i min fåfänga och som jag inte gärna bekantar mig med. Han sitter tyst i hotellsvitens soffa en stund. – Men jag skulle bli väldigt glad om Gary Oldman fick en Oscarsnominering för jag tycker att han har gjort ett fantastisk jävla jobb som Smiley i filmen och det har han gjort under hela sin karriär. Det är helt sjukt att Gary aldrig vunnit en Oscar. – För egen räkning tänker jag ”Om jag skulle få en sådan en gång kanske det inte måste vara nu. Den kan jag få när jag är gammal och grå och behöver lite uppmuntran. När jag är gammal som Gary.” Enligt branschtidningen Variety är Tomas Alfredsons uppföljare till världsgenombrottet ”Låt den rätte komma in” en av årets stora Oscarsfavoriter. Svårflörtade brittiska filmrecensenter har gett ”Tinker, tailor, soldier, spy” toppbetyg. Samma dag som vi ses i London är brittiska tidningar rejält upprörda över att ”Englands bidrag” inte har fått en enda Golden globe-nominering, ofta ett dåligt tecken inför Oscar. Det säger mycket om Tomas Alfredsons bedrift. Han har valt det mest brittiska av ämnen, spioner i drottningens tjänst, men ingen i England betraktar det som en svensk film. Filmens producent, brittiska Working titles Tim Bevan, valde också Alfredson just för att han ville ha en regissör som var lika mån om detaljer som en brottsplatsundersökare. Alfredson tror att barndomens tv-tittande hjälpte honom att fånga det kalla krigets gråbruna London. – Det engelska har jag väl med mig ganska mycket från min barndom. Jag var här mycket som barn och i tonåren, men sedan tror jag också att all förbannad brittisk tv som jag såg på 70-talet har hjälpt mig. Det fick man med bröstmjölken på något sätt, den där dystra ”Familjen Ashton” och allt vad de hette. ”Upstairs, downstairs” (”Herrskap och tjänstefolk”) och sådant. Allt det gråbruna som genomsyrar filmen. Det kommer väldigt mycket från just de visuella intrycken. ”Tinker, tailor, soldier, spy” är Alfredsons första utländska storproduktion. Han tog med sig svenska klipparen Dino Jonsäter och fotografen Hoyte van Hoytema från ”Låt den rätte komma in” till England för att inte tappa fotfästet när han fick större budget och fler medarbetare. Det filmtekniska var aldrig ett orosmoment för Alfredson. Inte heller arbetet med brittiska stjärnskådespelare som Colin Firth och John Hurt. Däremot var alla kulturella koder i Storbritannien en större utmaning. – Framför allt var det skitsvårt att knäcka koderna med språket. Att språket signalerar klass och att man placerar folk klassmässigt. I Sverige är det oftast en fråga om geografi hur man talar. Den grejen är jävligt klurig. Det fick jag bara acceptera och be om hjälp. Jag sa till alla: ”Ni får tänka på att jag inte kan det här.” Samtidigt är filmen inte i första hand en skildring av det typiskt brittiska. Det är en skildring av lojalitet och priset soldaterna i det kalla kriget fick betala. Vad intresserade dig med det? – Soldater i ett varmt krig tågar sida vid sida mot en väldigt definierad fiende, men de här soldaterna i kalla kriget levde i en värld där alla var potentiella fiender och där lögnen var en del av vardagen. Lögnen var något du behövde kunna använda på ett övertygande sätt. Du uppmanades att inte lita på någon och blev tillsagd att till och med misstänka dina familjemedlemmar. I en av filmens många nyckelscener säger en tidigare MI6-spion till Smiley ”I don’t know about you George, but I’m feeling…” – Seriously underfucked! fyller Alfredson i och skrattar. Ja. Är det vad filmen handlar om, svek och ensamma människor som är ”seriously underfucked”? – Ja, Jag tyckte det var intressant att allt som liknar äkta närhet var livsfarligt för de här människorna. Spelad närhet och påstådd närhet betraktades däremot som något som kunde vara användbart. Just spiondelen och kalla kriget är egentligen bara en tacksam kuliss för att berätta om mellanmänskliga relationer. Jag ville hellre göra något väldigt känslomässigt än att fördjupa mig i politik och de öst-västliga relationerna. Det är som Shakespeare. Han skrev inte Hamlet för att han ville berätta om dansk monarki utan för att han var intresserad av mellanmänskliga relationer. The Guardians recensent jämförde dina spioner med levande döda i ett försök att göra en koppling till vampyrer och ”Låt den rätte komma in”. Tomas Alfredson skrattar. Han tycker inte att liknelsen håller. Han känner dock ett släktskap med både MI6-spionerna och vampyrerna i hans två senaste succéfilmer. – Jag tror att jag har någon form av känsla av att min utsida är annorlunda än min insida. Det är säkert världens vanligaste sak att känna, men det är ett av grundincitamenten till mitt uttrycksbehov. Jag tycker inte att jag ser ut som jag känner mig. Eller att jag uppfattas av omvärlden som jag känner mig. Det är min motor till att i stället vilja uttrycka mig i filmer och i tv-program. – Människorna som skildras i både ”Låt den rätte komma in” och ”Tinker, tailor, soldier, spy” går och bär på samma inre tryck som jag. John le Carré har tidigare jämfört filmatiseringar av hans böcker med att göra en köttbuljong av en ko. Nu är författaren i stället Alfredsons största fan. le Carré, med förflutet som spion, fanns hela tiden tillgänglig på telefon för råd. För Alfredson var det en välsignelse. Det märks att Alfredson älskar hur le Carré brydde sig om små detaljer. – Han var jävligt kinkig med detaljer. En typisk sak han kunde säga var: ”En sådan där penna skulle man aldrig använda. Var har ni fått det där ifrån?” Eller: ”Du har inte en skylt ovanför dörren där det står Johansson. Det står XYZ234.” Jag testade nästan alla tillägg och förändringar på honom. Han är väldigt uppriktig och sa direkt om det var något knasigt. Samtidigt var det viktigare att känslan var rätt än att allt var identiskt med hur det såg ut. Var det svårt att få Gary Oldman att ta rollen som George Smiley, en roll som sir Alec Guinness gjort till sin egen genom den klassiska tv-serien på 70-talet? – Allvarligt talat, det var nästan omöjligt att komma fram till vem fan vi skulle fråga. Den här rollen är belastad av Alec Guinness spöke. Jag var tvungen att hitta någon som var annorlunda, men som ändå speglade samma rollfigur. Det var nära att vi gav upp. Vi kom inte på vem som skulle göra det. Jag är glad nu att det inte blev någon som var associerad med liknande roller. Det är väldigt lätt att tänka sig Anthony Hopkins som Smiley. Men då tänkte jag att han är för nära originalet Alec Guinness. Jag ville ha en skådespelare som har en helt annan katalog av roller bakom sig. Varför blev det Gary Oldman? – Gary är som en schweizisk armékniv för skådespeleri, men just den här lilla delen i armékniven som han visar upp i ”Tinker tailor, soldier spy” har han inte vecklat ut tidigare. Det här är en väldigt naken roll jämfört med alla svulstiga karaktärer han gjort tidigare. Han måste arbeta med oerhört små medel och uttryck i filmen. I böckerna beskrivs Smiley som någon man omedelbart glömmer, vilket egentligen är en kontradiktion för en huvudgestalt i en film. Tackade han ja direkt? – Nej, han tvekade en stund. Han var inte säker på om han skulle räcka till. Han vågade inte ta sig an en så belastad roll där en tidigare rollgestaltning varit så hyllad innan. – Jag tror att Gary var livrädd de sista två veckorna innan vi satte i gång. Om Tomas Alfredson och John le Carré båda är kända för att lägga mycket tid på detaljer så fann de sin like i Gary Oldman. Veckorna innan filminspelningen försvann Gary Oldman plötsligt på jakt på de perfekta glasögonen för Smiley. Han hittade dem till sist i Miami i USA. – Han började noja in på de här glasögonen. Jag vet inte hur många han prövade. Han bytte fram och tillbaka. Jag tror inte han hade bestämt sig förrän tre dagar innan inspelningen startade. Efter ett tag fick jag släppa det. Det spelade ingen roll vad jag sa, han skickade ändå nya bilder hela tiden ”Vad tycker du om de här?” och ”Vad tycker du om de här?” Tänkte du någon gång ”Gary Oldman kommer aldrig tillbaka”? – Till slut sa jag bara ”Han får ta vilka jävla glasögon som helst bara karljäveln kommer så vi får komma i gång.” Hur länge pågick det? – Flera veckor. Men jag förstår honom samtidigt. Ett par glasögon kan vara lika viktiga som ett stort jävla filmbygge. Du sätter i princip en möbel i ansiktet på en huvudrollsinnehavare. ”Tinker, tailor, soldier, spy” är en spionthriller utan stora uppseendeväckande actionscener. Lite överraskande visar de första publikundersökningarna i USA att många unga, som växt upp med ett bioutbud som består av ”Transformers”- och ”Mission Impossible”-uppföljare, upptäckt filmen. Jag är så fördomsfull att jag tänkte att biobesökarna framför allt skulle vara … – Gamla människor. Ja, och att det skulle vara svårt att locka biobesökare i USA till en så smart film där spänningen kommer från att mycket inte är uttalat. – Ja, men det är svårt i USA. Jag tror inte man kan visa den var som helst. Vi har valt rätt orter som New York, Los Angeles, Boston, San Francisco och Seattle. Men filmen går för fulla hus och ska upp på 800 biografer. Den har fått otroligt fina recensioner, men visst, det är många i USA som säger att den är knepig. Men det är väl okej. Det behöver inte vara en negativ sak att något är komplicerat, speciellt i en kultur som hyllar det begripliga. Alfredson ler. – En kompis har en helt fantastisk amerikansk chipspåse där det står: ”Öppna påsen. Ät chipsen. Ät inte påsen.” Alfredson gapskrattar åt att chipspåsen är raka motsatsen till hans film. – Det finns aldrig något mellan raderna i USA, säger han. Alfredson ska vidare till ett möte på skräddargatan Savile Row. I ett annat rum sitter en hel stab av pr-människor med en tidig version av den kommande dvd-boxen av filmen. Naturligtvis har den ett lönnfack. Boxen ser ut som en perfekt julklapp till medlemmarna i Oscarsjuryn. Född 1965 i Stockholm, son till författaren och regissören Hans Alfredson, bror till filmregissören Daniel Alfredson. Slog igenom med tv-serien om Bert i början av 90-talet, följde upp med Killinggängets tv-filmer som till exempel ”Torsk på Tallinn”, därefter gjorde han ”Soldater i månsken” och ”Offer och gärningsmän”. Har regisserat kritikerhyllade filmer som ”Fyra nyanser av brunt” (2004) och ”Låt den rätte komma in” (2008). Spionthrillern ”Tinker, tailor, soldier, spy” (2011) är hans första utländska film.


En röst rakt in i samtiden

Summary: Ingen svensk författare skrev lika mycket och lika spretigt som August Strindberg. Ännu hundra år efter hans död talar han rakt in i samtiden samtidigt som hans verk och person oupphörligen inspirerar till ny konst.

Ännu hundra år efter hans död talar han rakt in i samtiden samtidigt som hans verk och person oupphörligen inspirerar till ny konst. ”Res dig du unga lejoninna”, skriver Strindberg till Siri von Essen. Han vill få henne att återupptäcka sin eld, den som "så många förbannade dårar försökt kväva". Den vilar där under glöden. Strindberg vet. Hennes rädsla för att inte vara tillräckligt begåvad för teaterscenen viftar han bort. Inte heller har han det skarpaste intellektet. "Men elden; min eld är den största i Sverige och jag skall om ni vill sätta eld på hela detta usla nästet". I detta sitt kanske mest citerade brev lovar Strindberg att skriva Siri von Essens roller och starta hennes teater. Dessutom ska han sätta hela samhället i brand, vilket han också gör - flera gånger om - men knappast för hennes skull. Skrivandet var Strindbergs livsluft, han skrev snabbt, ofta spretigt, inte sällan i affekt, vilket resulterade i ett närmast oöverblickbart livsverk. När Strindbergsprojektets nationalupplaga går i mål i oktober, hundra år efter författarens död, är det efter 32 års intensivt arbete. Strindbergs verk samlas i 72 textkritiska volymer, en vetenskaplig utgåva som är den största satsningen någonsin på ett enskilt svenskt författarskap. Då har ändå de drygt 10 000 breven utelämnats eftersom de redan finns utgivna i 22 band. "Hans talang att få oss att tro det han vill att vi skall tro är utomordentligt stor", skrev Olof Lagercrantz. Till och med i sina brev tenderade Strindberg att göra sig själv till en litterär person. Lagercrantz såg dem som ett slags litterärt gymnastiserande, som explosiva förövningar inför de verk han sedan skriver. Vilka är då de givna paradisöarna i detta Strindbergshav, där longörer hela tiden bryts mot fantastiska partier vare sig det rör sig om brev, naturvetenskap, dramatik, romaner eller trädgårdsskötsel? De tre mest spelade pjäserna räknas som hans mest fulländade textskapelser: "Fröken Julie", "Fadren" och "Ett drömspel". Om man i stället frågar sig vilket av hans verk som är mest aktuellt i dag blir svaren annorlunda. "En dåres försvarstal" menar David Gedin, litteraturvetare och styrelsemedlem i Strindbergssällskapet. Långt före Carina Rydberg, Maja Lundgren och Karl Ove Knausgård lyfte Strindberg debatten om autofiktion. Hans skildring av Axels utveckling från passionerad kärlek till glödande kvinnohat i äktenskapet med Maria följer Strindbergs eget med Siri von Essen, även om romanen vid närmare granskning visar sig vara just en roman, underställd en litterär logik som inte alltid överensstämmer med verkligheten. – Om man läser deras brevväxling är det samma skeenden men inte samma känslomässiga tillstånd, säger Lena Einhorn om "En dåres försvarstal", hennes absoluta favorit bland Strindbergs texter. – Hans självbiografiska verk känns som skrivna direkt ur magen, det är som om han inte ens läst igenom texten själv. För mig är det en mycket större läsupplevelse än hans dramer. Lena Einhorn blev så tagen att hon skrev en egen roman, "Siri", som ger den andra sidan av äktenskapet. – Strindberg är en kvinnohatare i grunden, men samtidigt har han levandegjort sina hustrur på ett makalöst sätt, man dras till dem för att man blir så nyfiken. Han skriver otroligt modernt. Serietecknaren Anneli Furmark håller med. I sitt album "Strindberg och jag" låter hon en samtida litteraturstudent gå i polemik med Strindberg som hon träffar under en promenad. – "En dåres försvarstal" innehåller så mycket hemskt, men de kärleksfulla partierna är väldigt stora. Även om man är förbannad på hans åsikter och beteenden är det han skriver så starkt. Författaren Eva F Dahlgren bar under en period en helt annan roman närmast hjärtat: "Inferno". Som utbränd hittade hon styrka i Strindbergs bitvis magiska skildring av sin stora livskris och åren som esoterisk "poetkemist" under 1890-talet i Paris. – Han beskrev så många symptom som gjorde att jag kände igen mig. Jag var inte ensam. Och eftersom han skrev så mycket efter sin kris fick det mig att tänka att det går att komma tillbaka. Regissören Mattias Andersson ser samtiden i "Ett drömspel". "Min största smärtas barn" kallade Strindberg pjäsen om en gudadotters helvetesvandring på jorden, där olika typer av mänskligt lidande ställs sida vid sida. – Vi som lever här och har det så bra materiellt, vi klagar ju ändå hela tiden, är det människans natur eller går det att tänka bort? Det är en evig diskussion som man måste förhålla sig till hela tiden, säger Mattias Andersson. Ingen svensk författare kommer ifrån Strindberg, enligt Jan Arnald, som efter att ha pendlat mellan "heroisering och vomering", återvänt till "Röda rummet". Det har även Henning Mankell gjort. I en 142 år gammal debutroman inspireras Mankell gång på gång av vitaliteten i ett nyfött, modernt språk, formulerat av en författare som skrev direkt från gatan. – Jag tycker Strindberg ropar till mig från andra sidan graven, "läs 'Röda rummet' och se - det är möjligt". Strindbergsåret 2012 August Strindberg dog den 14 maj 1912, 63 år gammal. Under 2012 uppmärksammas han stort framför allt av teatrar och förlag i Sverige, men även utomlands. Kulturrådet samlar allt som händer på sin sajt www.strindberg2012.se. Sajten görs på uppdrag av regeringen som satsat 1,2 miljoner kronor på Strindbergsåret.


Tufft äventyr för Fincher i Sverige

Summary: Perfektionisten David Fincher ville åt det svenska i "The girl with the dragon tattoo". Men att jobba i Sverige var inte det lättaste. – Jag såg problemen närma sig på långt håll, säger Stellan Skarsgård.

Att den amerikanska versionen av Stieg Larssons "Män som hatar kvinnor" skulle spelas in i Sverige var inte självklart från början. Inte heller att David Fincher skulle bli projektets regissör. – Jag fick boken i min hand redan 2006 med snabbsummeringen att det var ett lesbiskt-noir-hacker-drama. Jag hade kämpat med "Zodiac" i sju år då, så jag kände att, nja, det här låter för tufft att få igenom, säger David Fincher när han och Rooney Mara är på återbesök i Sverige för att tillsammans med Stellan Skarsgård göra pr för filmen, inför premiären den 21 december. Men så dök chansen upp på nytt, flera år senare, och då såg han projektet ur ett annat ljus. – Det var de, Mikael och Lisbeth. Jag har aldrig tidigare sett en sådan relation, en 48-årig man och en 23-årig tjej där hon är en Pippi Långstrump, mot den här våldsamma bakgrunden i det på ytan så jämlika samhället, säger David Fincher. Och det var då Sverige kom in i bilden. – Visst hade jag kunnat spela in i Seattle, där finns också snö. Men Norden var en sådan viktig del av historien, Stockholm är en egen rollfigur. Direkt när vi kom hit och började rekognosera insåg vi hur viktigt det var att inte byta ut miljön. Det var här fiktionen föddes och det var här vi skulle spela in. "The girl with the dragon tattoo" är också fullproppad av svenska löpsedlar, tidningar och skyltar. Mikael Blomkvist köper visserligen osvenskt nog cigaretter över disk på ett fik, men det uppvägs av att hans mobiloperatör låter meddela på välartikulerad svenska att han "just nu inte kan nå det önskade numret". Rooney Mara, numera världsberömd som Lisbeth Salander, tränade hårt på en svensk brytning. – Vi ville verkligen att det skulle kännas så svenskt som möjligt, brytningen jobbade jag mycket på och det var svårt eftersom alla svenskar låter så olika när de pratar engelska, säger Rooney Mara. Hon förberedde sig också med kickboxning, att åka skateboard och besöka en skola för barn med Aspergers syndrom. Utseendemässigt klippte hon håret, färgade ögonbrynen och satte in piercings. Men varken hon eller David Fincher vill ta fasta på Lisbeths roll som feministisk hjältinna, eller romanens politiska undertexter. De ser på filmen som en thriller rätt och slätt. – Och Lisbeth tillhör inte den feministiska rörelsen, lika lite som hon stilistiskt är goth eller punk. Lisbeth tillhör ingen subkultur eller grupp. Hon bär sina kläder som en rustning för att hålla folk på avstånd, säger Rooney Mara. När inspelningarna väl startade fick hon och teamet snabbt smaka på hur tuffa de svenska vinterförhållandena kan vara. – Det var hårt. Vi hade folk ute mitt i natten som spelade in i iskyla. Jag har aldrig tidigare behövt ta in en saltbil för att garantera säkerheten, säger David Fincher. Men det var inte bara de yttre förhållandena som var tuffa. Det gnisslade även inom det svensk-amerikanska teamet. Som en av våra mesta internationella svenskar kunde Stellan Skarsgård, som spelar Martin Vanger, se konflikterna närma sig. – Amerikanerna är vana vid ett mer hierarkiskt system, liksom större delen av världen. Om någon säger åt en amerikan att göra något så gör han det. En svensk måste veta varför, säger Stellan Skarsgård. David Fincher är känd för att vara perfektionist och göra många tagningar och driva sina medarbetare och skådespelare till det yttersta. Men Stellan Skarsgård tyckte om det sättet att jobba. – Jag blir uttråkad annars. Det gör ont om man vill göra en riktigt bra film. Vi är ändå överbetalda. Fakta/David Fincher om... Daniel Craig som Mikael Blomkvist: "Jag har känt honom i flera år och han kändes som det uppenbara valet. Han är maskulin men väldigt mänsklig. Han klarar allt det fysiska men är också en jättebra skådespelare, det är därför han också är den bäste James Bond". Rooney Mara som Lisbeth Salander: "Personlighetsmässigt i verkligheten så är hon perfekt, hon är reserverad och har garden uppe och hon förstår precis hur Lisbeth är; inte ett öppet sår utan ett ärr." Deras kemi: "De var fantastiska ihop. De är båda min favorittyp av skådespelare, de är som katter. De sitter först och studerar, förstår vad som krävs av dem och hoppar sedan in och bara gör det. De tänker inte, de reagerar".


Wiehe rörd av sången om döde vännen

Summary: Mikael Wiehe skrev en sång till sin bästa vän – den döende Björn Afzelius. I lördagens "Så mycket bättre" tolkas låten av Tomas Ledin.

– Jag vet att den betyder så mycket för Mikael, säger han. I lördagens "Så mycket bättre" är det Mikael Wiehe som håller i taktpinnen. Proggveteranen blir kärleksbombad av de övriga deltagarna. Artisterna förhåller sig till hans låtar med stor respekt och gör inga stora ändringar. Undantaget är Lena Philipsson som river av en oväntad punkversion av en av Wiehes mest kända sånger. Programmet bjuder också på allvar. Tomas Ledin hymlar inte med att han är nervös inför att tolka "Den jag kunde va", en låt som Mikael Wiehe skrev till sin vän Björn Afzelius när denne berättat att han var dödligt sjuk i cancer. – Det är lite speciellt med den här låten för jag vet att den betyder så mycket för Mikael, säger Tomas Ledin i programmet. Mikael Wiehe hann sjunga sin sång för Björn Afzelius som sade att han ville att vännen skulle framföra den på hans begravning. Så skedde också. – Jag spelar den nästan varje gång jag är ute och spelar därför att jag vill hålla Björn levande på det sätt jag kan, säger Mikael Wiehe i programmet. Under artisternas middag berättar han om hur många av hans närmaste vänner gått bort och medger att han kan känna sig ensam. När TT Spektra träffade Mikael Wiehe inför premiären av "Så mycket bättre" vittnade han om hur tuffa inspelningarna var. – Min dag var den sista dagen. Då hade vi jobbat i åtta dagar och sovit tre-fyra timmar per natt så det var mer en fråga om överlevnad, och det gjorde jag, överlevde, sade han då.


Den motvillige actionhjälten

Summary: Jeremy Renner slog igenom med Oscarsvinnaren ”The hurt locker”. Nu har Hollywood bestämt att han är nästa års stora actionhjälte.

Jeremy Renner brukade leva på 40 kronor i veckan när han var arbetslös skådespelare i Los Angeles. Han stillade hungern med Yum Yum-munkringar, nudlar och två för en-erbjudanden på Mc Donald’s. Nu reser han i stället i första klass runt världen på en pr-turné för kommande ”Mission impossible: ghost protocol”. Hans arbetskamrat heter Tom Cruise. Pr-cirkusen har nått London när vi ses på ett lyxhotell i Soho. Resan går redan samma kväll vidare till Paris och senare även till Dubai och Moskva. När den är klar är det dags att börja sälja in nästa års andra storfilmer. Förutom rollen som Tom Cruises nya sidekick i ”Mission impossible”-filmerna efterträder han Matt Damon i ”The Bourne legacy”, har huvudrollen i en skjutglad actionversion av barnsagan ”Hans och Greta” och spelar Hawkeye i Joss Whedons ”Avengers”-film. Journalister från hela världen sitter i ett väntrum och förbereder frågor till 40-åringen som Hollywood bestämt ska bli nästa års actionhjälte. Renner själv kan inte låta bli att tänka på hur annorlunda allt var för tio år sedan då ingen ville prata film med honom och ännu färre ville anställa honom som skådespelare. – Det var deprimerande. Ibland var det svårt att vara positiv. Det var inte alltid lätt att säga till sig själv: ”Äh, det spelar ingen roll att jag inte har el. Stearinljus är mycket mer romantiskt.” Men det är en tid som jag tror kommer att vara viktig för min karriär och som jag håller nära mitt hjärta. Det var nämligen då jag insåg hur mycket makt jag har över min framtid. Jag insåg att om jag klarar av att leva på 160 kronor i månaden kommer jag aldrig att behöva ta ett filmjobb enbart för pengarnas skull. Jeremy Renners stora genombrott kom 2008 med Kathryn Bigelows Oscarsvinnare ”The hurt locker”. Han är fortfarande tacksam för att han fick rollen. – Jag hade varit redo för att få en sådan roll så oerhört länge. Den typen av roller går egentligen till namn som Russell Crowe. Den typen av roller går inte till killar som mig. Jag kommer alltid att vara tacksam för att Kathryn vågade ge mig chansen. Vet du varför hon valde dig? – Hon ville ha en okänd kille i rollen för när man använder kända namn som Tom Cruise tror ingen i publiken att han ska dö. Hur ofta dör Tom Cruise i en film? En stor del av spänningen med ”Hurt locker” är att Guy Pearce dör tidigt, som man tror är huvudrollen, och att man sedan tänker att jag som är en sådan okänd nolla självklart kommer att stryka med när som helst också. Men nu är du själv på väg att bli actionhjälten som aldrig dör i filmer? – Nej! Jag gillar att dö. Men visst, jag ställer mig frågan: ”Vad är det jag gör? Sätter jag spiken i kistan på min konstnärliga sida? Vill jag vara en actionhjälte?” Han sitter tyst en stund och fortsätter sedan: – Jag tror att jag vill vara den motvillige actionhjälten. Jag gillar rollfigurer med brister och svagheter och då är actionhjältar som motvilligt tvingas göra hjältedåd mer intressanta. Det är den typen av actionfilmroller som lockar mig. ”Mission impossible: ghost protocol” regisseras av Brad Bird, mest känd för animerade succéer som superhjälteparodin ”The incredibles”. Jeremy Renner var först inte säker på att Bird var rätt man för jobbet. – Min oro var att Brad kom från den animerade världen. Jag var inte säker på om han hade någon social kompetens. Jag tänkte: ”Har han suttit i ett rum en massa år där de enda personer han har kunnat prata med är sin dator och figurerna han skapar.” Nu tror Renner att Bird gett ”Mission impossible”-filmerna nytt blod. – Han driver mycket med hela genren i filmen, precis som han gjorde i ”The incredibles”. Berätta om Michael Nyqvists roll. – Han har en otrolig slagsmålsscen med Tom Cruise i slutet av filmen. Mer säger jag inte. Renner tar en klunk ur sitt iskaffe. – Tuffa actionkillar kanske inte dricker cappuccinodrinkar med sugrör, säger han och pekar på sin kaffedrink. – Jag vet inte hur jag ska kunna dricka det här tufft. Han skrattar lite för högt, vilket ger intrycket av att han har dragit skämtet ett par gånger redan under turnén. Renner ser fram emot att bli världskändis, inte bara hyllad skådespelare. – Det är en underbar sak att slå igenom i min ålder, 40 år. Jag tror inte att jag hade överlevt det här när jag var 25 år. Det är för surrealistiskt. Nu är jag färdigutvecklad på ett sätt som gör att jag har alla verktygen för att inte bara hantera kändisskapet utan även njuta av det. Men från och med nästa år kommer du inte kunna gå ut utan att bli igenkänd? – Men det är ett lyxproblem att tvingas ge upp sitt privatliv för att kunna spela in stora roliga filmer som gör att jag har råd med fler saker än tidigare i mitt liv. Inga fler Yum yum-munkringar? – Nej. Jeremy Renner Född: Den 7 januari 1971 i Modesto, Kalifornien. Aktuell: Med bland annat ”Mission impossible 4”, och ”Hans och Greta” där han spelar mot Peter Stormare. ”Jag älskar att Stormare är så galen. Det gjorde inspelningen lättare.” Favoritfilm: ”’A clockwork orange’. Den var så nyskapande.” Förebild: ”Sean Penn. Han har valt väldigt många intressanta roller.”


Den motvillige actionhjälten

Summary: London. Jeremy Renner slog igenom med Oscarsvinnaren ”The hurt locker”. Nu har Hollywood bestämt att han är nästa års stora actionhjälte.

Jeremy Renner brukade leva på 40 kronor i veckan när han var arbetslös skådespelare i Los Angeles. Han stillade hungern med Yum Yum-munkringar, nudlar och två för en-erbjudanden på Mc Donald’s. Nu reser han i stället i första klass runt världen på en pr-turné för kommande ”Mission impossible: ghost protocol”. Hans arbetskamrat heter Tom Cruise. Pr-cirkusen har nått London när vi ses på ett lyxhotell i Soho. Resan går redan samma kväll vidare till Paris och senare även till Dubai och Moskva. När den är klar är det dags att börja sälja in nästa års andra storfilmer. Förutom rollen som Tom Cruises nya sidekick i ”Mission impossible”-filmerna efterträder han Matt Damon i ”The Bourne legacy”, har huvudrollen i en skjutglad actionversion av barnsagan ”Hans och Greta” och spelar Hawkeye i Joss Whedons ”Avengers”-film. Journalister från hela världen sitter i ett väntrum och förbereder frågor till 40-åringen som Hollywood bestämt ska bli nästa års actionhjälte. Renner själv kan inte låta bli att tänka på hur annorlunda allt var för tio år sedan då ingen ville prata film med honom och ännu färre ville anställa honom som skådespelare. – Det var deprimerande. Ibland var det svårt att vara positiv. Det var inte alltid lätt att säga till sig själv: ”Äh, det spelar ingen roll att jag inte har el. Stearinljus är mycket mer romantiskt.” Men det är en tid som jag tror kommer att vara viktig för min karriär och som jag håller nära mitt hjärta. Det var nämligen då jag insåg hur mycket makt jag har över min framtid. Jag insåg att om jag klarar av att leva på 160 kronor i månaden kommer jag aldrig att behöva ta ett filmjobb enbart för pengarnas skull. Jeremy Renners stora genombrott kom 2008 med Kathryn Bigelows Oscarsvinnare ”The hurt locker”. Han är fortfarande tacksam för att han fick rollen. – Jag hade varit redo för att få en sådan roll så oerhört länge. Den typen av roller går egentligen till namn som Russell Crowe. Den typen av roller går inte till killar som mig. Jag kommer alltid att vara tacksam för att Kathryn vågade ge mig chansen. Vet du varför hon valde dig? – Hon ville ha en okänd kille i rollen för när man använder kända namn som Tom Cruise tror ingen i publiken att han ska dö. Hur ofta dör Tom Cruise i en film? En stor del av spänningen med ”Hurt locker” är att Guy Pearce dör tidigt, som man tror är huvudrollen, och att man sedan tänker att jag som är en sådan okänd nolla självklart kommer att stryka med när som helst också. Men nu är du själv på väg att bli actionhjälten som aldrig dör i filmer? – Nej! Jag gillar att dö. Men visst, jag ställer mig frågan: ”Vad är det jag gör? Sätter jag spiken i kistan på min konstnärliga sida? Vill jag vara en actionhjälte?” Han sitter tyst en stund och fortsätter sedan: – Jag tror att jag vill vara den motvillige actionhjälten. Jag gillar rollfigurer med brister och svagheter och då är actionhjältar som motvilligt tvingas göra hjältedåd mer intressanta. Det är den typen av actionfilmroller som lockar mig. ”Mission impossible: ghost protocol” regisseras av Brad Bird, mest känd för animerade succéer som superhjälteparodin ”The incredibles”. Jeremy Renner var först inte säker på att Bird var rätt man för jobbet. – Min oro var att Brad kom från den animerade världen. Jag var inte säker på om han hade någon social kompetens. Jag tänkte: ”Har han suttit i ett rum en massa år där de enda personer han har kunnat prata med är sin dator och figurerna han skapar.” Nu tror Renner att Bird gett ”Mission impossible”-filmerna nytt blod. – Han driver mycket med hela genren i filmen, precis som han gjorde i ”The incredibles”. Berätta om Michael Nyqvists roll. – Han har en otrolig slagsmålsscen med Tom Cruise i slutet av filmen. Mer säger jag inte. Renner tar en klunk ur sitt iskaffe. – Tuffa actionkillar kanske inte dricker cappuccinodrinkar med sugrör, säger han och pekar på sin kaffedrink. – Jag vet inte hur jag ska kunna dricka det här tufft. Han skrattar lite för högt, vilket ger intrycket av att han har dragit skämtet ett par gånger redan under turnén. Renner ser fram emot att bli världskändis, inte bara hyllad skådespelare. – Det är en underbar sak att slå igenom i min ålder, 40 år. Jag tror inte att jag hade överlevt det här när jag var 25 år. Det är för surrealistiskt. Nu är jag färdigutvecklad på ett sätt som gör att jag har alla verktygen för att inte bara hantera kändisskapet utan även njuta av det. Men från och med nästa år kommer du inte kunna gå ut utan att bli igenkänd? – Men det är ett lyxproblem att tvingas ge upp sitt privatliv för att kunna spela in stora roliga filmer som gör att jag har råd med fler saker än tidigare i mitt liv. Inga fler Yum yum-munkringar? – Nej. Född: Den 7 januari 1971 i Modesto, Kalifornien. Aktuell: Med bland annat ”Mission impossible 4”, och ”Hans och Greta” där han spelar mot Peter Stormare. ”Jag älskar att Stormare är så galen. Det gjorde inspelningen lättare.” Favoritfilm: ”’A clockwork orange’. Den var så nyskapande.” Förebild: ”Sean Penn. Han har valt väldigt många intressanta roller.”


Tawni O’Dell: ”Sköra bestar”

Summary: Tawni O’Dell måste redan nu börja räknas till de riktigt stora amerikanska berättarna. Som underklasskildrare är hon nästan oslagbar. Gabriella Håkansson brottas med O’Dells nya roman ”Sköra bestar”.

Med den hyllade debutboken ”Avvägar” slog Tawni O’Dell igenom stort. Hon jämfördes med D H Salinger och John Steinbeck, rekommenderades av Oprah Winfrey och seglade högt upp på de amerikanska bästsäljarlistorna. Kritikerna lovordade också de två uppföljarna ”Ivans återkomst” och ”Kära syster”, men några fler bästsäljare i amerikansk mening har det inte blivit. O’Dell talar själv om skillnaden mellan kommersiell och litterär litteratur, och understryker att hon skriver i den senare genren. Hon upprörs över att kvinnliga författare får ett annat mottagande än manliga och antyder att det påverkar listplaceringar och försäljningsframgångar. Varför jämförs till exempel hennes egna böcker alltid med manliga föregångares? Därför att kritikerna inte anser att närbesläktade kvinnliga författare som Alice Walker och Jayne Anne Phillips har samma tyngd? Eller för att de helt enkelt inte har läst dem. O’Dell illustrerar i en essä från förra året hur könstillhörigheten påverkat hennes författarskap: när ”Avvägar”, som är berättad ur en nittonårig pojkes perspektiv, skulle komma ut föreslog förlaget att man skulle maskulinisera hennes författarnamn. Medan Tawni lät som något en mc-brud kunde heta, associerades konstruktionen ”T L O’Dell” i stället till hårdkokta, självlärda arbetarklassmän som boxarförfattaren F X O’Toole. Men när debuten väl kom ut stod det ändå Tawni O’Dell med stora bokstäver på pärmen, och i den nya boken ”Sköra bestar” har hon ännu en gång återvänt till det manliga berättarperspektivet. Miljön är samma som i de tidigare romanerna, uppväxtens nedlagda gruvsamhälle, och liksom i debuten handlar det om en storskalig familjetragedi – men genom att här bredda tematiken och föra in nya gestalter försöker O’Dell fördjupa sitt författarskap. En bilolycka med dödlig utgång ställer tonårspojkarna Kyle och Klint inför en omöjlig valsituation: att flytta till sin psykisk instabila mor i en annan delstat eller att hamna i fosterhem. Då kliver misantropen och överklasstanten Candace Jack fram och tar sig an de hemlösa pojkarna. De får bo på hennes ranch och lära sig vett och fason. Inledningsvis gillar jag inte riktigt upplägget. O’Dells styrka ligger utan tvivel i skildringarna av det amerikanska samhällets baksida. När hon skriver om trippelarbetande trailer trash, arbetslösa daglönare och den massiva underklass som växt fram på USA:s landsbygd sedan tillverkningsindustrierna lagts ned – ja, då är hon magisk, i stort sett oslagbar i amerikansk samtidslitteratur. I centrum står alltid de vuxnas svek mot barnen. Föräldrar som inte orkar med eller som gått över gränsen och börjat slå eller förgripa sig sexuellt. Så är det också i ”Sköra bestar”, där porträttet av den empatilösa arbetarklassmamman blir en studie i mörk ondska. Genom att varva lillebror Kyles röst med Candace Jacks bygger O’Dell den här gången en större berättelse – om tjurfäktning, exil, baseboll och olika sorters ensamhet. O’Dell är tyvärr inte lika bra på att gestalta Candace Jacks tragoexcentriska liv som hon är på att gestalta Kyles jordnära americanatillvaro. Pojkarna är här och nu, ömma och såriga; Candace mytiska öde ligger redan bakom henne och berättas i tillbakablickar som inte engagerar på samma sätt. (Candace blev i sin ungdom kär i en spansk tjurfäktare som dog på arenan samma dag som han skulle fria till henne. Hon tog därefter med sig både tjuren och tjurfäktarens unga assistent till USA och kapslade in sig i sorg, ungmöskap och en konstruerad ”spansk exil” för resten av livet.) Vill man se det positivt så växer sig historien till en mytisk skröna om kärleken, livet och konsten. Är man mer negativt lagd irriterar man sig snarare på att fiktionen bryts av de ständiga perspektivbytena. ”Sköra bestar” är framför allt en berättelse om att överleva. Liksom Susanna Alakoski skildrar O’Dell utsatta barns överlevnadsstrategier. Hon tydliggör hur speciella uppväxter på gott och ont skapar speciella människor. När personligheten böjs ut i extremerna kan det uppstå såväl kreativitet som destruktivitet, oftast en kombination av båda. Jag ser i efterhand vad O’Dell velat säga. Den gamla känslokalla Candace gör vad hon förmår och brer ut sina vingar likt en skyddsängel över de stukade pojkarna, och även om det blir ganska tafatt och kontaktlöst så lyckas hon efter hand skapa en relation som böjer ödet mot det konstruktiva. Möjligen beror mina svårigheter att verkligen kliva ned i texten på att Ulla Danielssons översättning inte helt lever upp till originalets skönlitterära nivå. Att läsa Tawni O’Dell på engelska är en stor upplevelse – meningarna böljar fram i ett organiskt flöde, medan det på svenska känns klossigt och saknar rytmiskt driv. Det är tydligt att Tawni O’Dell upplevs som svårplacerad. När hon skriver om arbetarklassmän vill förlaget maskulinisera hennes namn. Nu – när hon ger sig ut i Hemingwayland och inför ett storslaget kvinnligt offer – förser det brittiska förlaget plötsligt pocketutgåvan med ett Sidney Sheldon-omslag. Löjligt. O’Dells författarskap förtjänar att läsas utan den sortens stereotypa könsmarkörer. Även om den här romanen kompliceras av sina stora ambitioner så är den bra. Mycket bra. Tawni O’Dell måste redan nu börja räknas in bland de riktigt stora amerikanska berättarna.


De vill göra litteratur av dina tweets

Summary: Är du duktig på att uttrycka dig med 140 tecken? Då kan du bli publicerad – och betald – av den nya sajten Nanoismer.se. ”Vi vill utmana människor att skriva djupare än vad Twitter är till för” säger Ebba Åkerman, en av sajtens grundare, till DN.se.

Först i begränsningen visar sig mästaren, skrev Johann Wolfgang von Goethe. Nu kan uttrycket visa sig vara mer aktuellt än någonsin. Med den nystartade sajten Nanoismer.se vill grundarna Ebba Åkerman och Elena Tillman Sperandio få människor att skriva berättelser på 140 tecken, lika många som krävs för att skriva ett inlägg (tweet) på Twitter. Men även om historierna skrivs på lika många tecken som en tweet vill Ebba Åkerman göra skillnad mellan Twitter och berättelserna på Nanoismer.se. – Det finns människor som skriver briljant på Twitter, men de flesta skriver bara snabbt och spontant. Vi vill utmana människor att skriva djupare än vad Twitter är till för, att föra in lite eftertanke i processen, säger Ebba Åkerman, som själv inte twittrar. Idén till sajten kom när Elena Tillman Sperandio hittade den amerikanska sajten Nanoism under sin vistelse i New York. Hon skrev en kort berättelse som blev publicerad och kontaktade tillsammans med Ebba Åkerman sajtens grundare Ben White. – Det är ett himla smart koncept och vi tyckte att just i Sverige, där så många tycker om att skriva, vore det kul att lansera det. Så vi mejlade honom och frågade om vi fick använda konceptet i Sverige, säger Ebba Åkerman. För att få sin berättelse publicerad skickar användarna in sina historier till Nanoismer.se. Sedan väljs tre berättelser ut varje vecka som publiceras på sajten och skribenterna får mellan fyra och åtta kronor per publicering. För att kunna betala har Ebba och Elena sparat pengar i en fond, men de verkar inte behöva oroa sig för att förlora dem. Dels handlar det om så små belopp, dels har de flesta hittills valt att inte ta emot några pengar. Däremot kan de som publiceras se fram emot en annan belöning. – Vi vill bjuda ut de tre bästa varje vecka på en middag. Kanske blir det Jonas Hassen Khemiri som sitter där med min mamma och samtalar, det kan bli spännande samtal, säger Ebba Åkerman. Sajten kommer inte att bli mer än ett sidoprojekt, eftersom Ebba läser till en magister i sustainable enterprising och Elena jobbar som översättare och redigerare. Förhoppningen är därför att användarna ska göra det mesta av jobbet och blir konceptet populärt kommer kanske de bästa nanoismerna att släppas i bokformat så småningom. En passande slutstation för de korta berättelserna, för det råder ingen tvekan om att Nanoismer.se är ett litterärt projekt. Vad tycker du kännetecknar en bra nanoism? – Jag tycker att man ska få en hel bild i sitt huvud och känna att man förflyttas till en annan värld på de få raderna. Kan du ge ett exempel på en nanoism som du gillar? – Jag läste en igår. Den handlade om en man som ror ut i en båt och sitter där och tycker att miljön är otroligt vacker. Sedan tänker han att kroppen ändå inte kommer att flyta upp. Då blir bilden så mycket större, från en vacker scen till något som man bara kan ana. Pengar på Twitter Sedan tidigare är det möjligt att få betalt för sina tweets genom att marknadsföra produkter på Twitter, exempelvis via Sponsored Tweets och Mylikes. Nanoismer.se betalar inte för tweets på Twitter, men för berättelser som är lika långa som tweets, 140 tecken. Berättelser som publiceras kan generera mellan 4 och 8 kronor, beroende på om de har publicerats tidigare eller inte.


Revansch på Sundance för Gertten

Summary: Med "Bananas! " blev Fredrik Gertten stämd av Dole. Nu är han tillbaka med en ny film – om vad som egentligen hände. "Big boys gone bananas! " har redan hyllats och ska visas på prestigefyllda Sundancefestivalen.

Historien om dokumentärfilmen "Bananas!" och det lilla filmbolaget från Sverige som blev stämt av multinationella bolaget Dole, och vann, är numera välkänd. Men vad hände egentligen - och till vilket pris? Om det handlar Fredrik Gerttens nya film, "Big boys gone bananas!", som precis blivit uttagen till den prestigefyllda amerikanska filmfestivalen Sundance. – I branschen är det väldigt tungt. Filmer som visas där får lättare ett liv i USA men också i resten av världen. Redan nu har vår mejlbox drunknat av festivalinbjudningar och alla vill plötsligt jobba med oss, säger Fredrik Gertten. Det nya flytet är välkommet efter två år av hård press, både personligt, arbetsmässigt och ekonomiskt för Fredrik Gertten och hans kollegor. Och lite av en ödets ironi eftersom "Bananas!" skulle ha visats inom tävlan på Los Angeles filmfestival men ströks från det officiella programmet när stämningen från Dole blev ett faktum. Att de amerikanska medierna då blev fientligt inställda var Fredrik Gertten rätt oförberedd på. – Det kanske var väldigt korkat. Och min nya film handlar ju väldigt mycket om det, hur de här stora bolagen är så duktiga på att få medierna dit de vill. Det jag hoppas på är att filmen kan bli del i ett samtal som är mycket större än mig och Dole, det här är en samhällssjuka. Även om jag är journalist och över 50 år gammal och sett mycket, så var det en skrämmande upplevelse att se hur hotad den oberoende journalistiken är och de här stora företagens totala dominans. Det finns dom som hävdar att allt detta är det bästa som har hänt dig med tanke på uppmärksamheten. Är det så? – Så kanske man kan betrakta det utifrån. Och det finns säkert någon slags känsla att "nu tror han att han är någonting för att han har blivit stämd". Men jag hävdar fortfarande att jag inte önskar någon att bli stämd, inte oss heller. "Big boys gone bananas!" har precis haft världspremiär på dokumentärfilmsfestivalen Idfa i Amstedam. Där fick den bra recensioner och mycket respons från publiken. – En del yngre dokumentärfilmare blev skräckslagna men många berömmer också Sverige, att folk faktiskt engagerade sig. Det är ljuset i vår berättelse. Svensk biopremiär blir det i februari/mars men hur stort filmen går upp är oklart. – SF och Svenska bio öppnade inte sina dörrar för "Bananas!". Och det är ju 95 procent av den svenska biomarknaden så jag hoppas vid Gud att de öppnar sina dörrar nu. Fakta/Turerna kring "Bananas!" Filmen handlar om ett skadeståndsärende mellan nicaraguanska bananarbetare och Dole Food Comapany. Bananarbetarna hävdade att de blivit sterila på grund av ett förbjudet bekämpningsmedel. Dole hävdade att filmen bygger på osanna uppgifter och stämde Fredrik Gertten och hans producent Margarete Jangård i juli 2009 för förtal. Filmen visades i Riksdagen och blev upphov till en debatt om yttrandefrihet. Efter hårt tryck från konsumenter och livsmedelskedjor drog Dole tillbaka stämningen i oktober 2009.


Regeringen redo för ursäkt till romer

Summary: Kulturrådet har fått i uppdrag av regeringen att ordna ett romskt kulturår 2012. I planerna ingår också att ta fram en vitbok och en eventuell ursäkt för de övergrepp och kränkningar som romerna utsatts för under 1900-talet.

År 2012 är det 500 år sedan romernas ankomst till Sverige först noterades i Stockholms stads tankebok. Uppdraget till Kulturrådet är att synliggöra den betydelse som romsk kultur har och har haft för det svenska kulturarvet. 2012 blir därför startskottet för pjäser, utställningar, konserter, skolaktiviteter och andra kulturarrangemang som uppmärksammar romers kultur och språk samt vår sammanflätade historia, både det ljusa och det mörka. – Samtidigt som vi firar att romerna varit en del av Sverige i minst 500 år ska vi inte blunda för den historia vad gäller romer som vi har all anledning att skämmas över. Romer i Sverige har drabbats av oacceptabla övergrepp, förklarar kulturminister Lena Adelsohn Liljeroth, som tagit initiativ till det romska kulturåret tillsammans med integrationsminister Erik Ullenhag. Tillsammans påminner de om den period på 1600-talet då det utgick ett statligt påbud att romska män skulle avrättas och kvinnor och barn landsförvisas. Under 1900-talet tvångssteriliserades hundratals romer. Under denna tid hade romerna ingenstans att bo utan tvingades ofta flytta var tredje vecka. Barnen fick inte gå i skola och livet i tält ledde till sjukdom och för tidig död. – För en del romer är det mycket viktigt att staten en gång för alla tar på sig ansvaret för de mörka inslagen i historien. Därför pågår nu arbetet med att ta fram en vitbok om övergrepp, kränkningar och andra särbehandlande åtgärder mot romer under 1900-talet. Genom att regeringen uppmärksammar och tar avstånd från de historiska övergreppen hoppas vi att det blir lättare för dem som utsattes och deras anhöriga att gå vidare, säger Erik Ullenhag. Innebär det att regeringen kommer att ge romerna en officiell ursäkt? – Först ska vi ta fram vitboken och få allt dokumenterat. Jag utesluter inte att vi därefter går vidare med en mer officiell ursäkt. Men något beslut om detta har vi ännu inte tagit, säger han. Maria Leissner, tidigare ordförande i delegationen för romska frågor, överlämnade för något år sedan sin utredning om hur den svenska staten ska ta sitt ansvar. – Staten ska självklart utarbeta en vitbok som dokumenterar vilka övergrepp som skett och även ta på sig en del av skulden till detta. Det är lika självklart att representanter för dagens statsmakt borde be om ursäkt för övergrepp i det förgångna och eventuellt också erbjuda en ekonomisk kompensation. Det handlar kanske om 1 000 personer som drabbats. Debatten och senare också ursäkten från den svenska staten till alla de barnhemsbarn som utsatts för övergrepp hoppas jag har öppnat dörren för detta, säger Maria Leissner.


Svenska filmer tävlar i USA

Summary: Två svenska dokumentärer har inbjudits till Sundancefestivalen i USA nästa år. En av dem är debuten ”Searching for sugar man”, den andra ”Big boys gone bananas”.

Svenska dokumentärer har på senare år varit framgångsrika utomland. Nu skördas en ny framgång. Två svenska filmer tävlar nästa år i den prestigefyllda dokumentärfilmsklassen på Sundancefestivalen i Utah, USA. Dokumentärfilmsklassen i Sundance har växt i såväl omfång som prestige för varje år. De svenska bidragen är Fredrik Gerttens ”Big boys gone bananas” och Malik Bendjellouls ”Searching for sugar man”. Den senare, filmen om den bortglömde sångaren Sixto Rodriguez från Detroit, blir dessutom öppningsfilm. – Det är extremt roligt att bli en av de utvalda 16 filmerna i dokumentärkategorin. Sundance är ju för dokumentärfilmen vad Cannes är för spelfilmen, säger Malik Bendjelloul. I sådana här sammanhang kallar sig Malik Bendjelloul okänd debutant, även om han arbetat flera år med tv. Filmen om 70-talslöftet som skrev låten ”Sugar man” har han gjort på en laptop på köksbordet. Han är ett musikfan och har för tv intervjuat musikartister som Sting, Rod Stewart och Björk. Under några år på SVT:s kulturprogram ”Kobra” lärde han sig hur man berättar. – Med den här filmen har jag kombinerat mina två favoritämnen, musik och en bra historia. Filmen berättar historien om den amerikanske sångaren Sixto Rodriguez som spåddes en lysande karriär på 70-talet, men han glömdes bort. Flera år senare blev hans musik upptäckt i Sydafrika, och karriären startade igen under kampen mot apartheid. Fredrik Gertten är också oerhört glad. Efter ”Bananas” om några nicaraguanska arbetare och deras rättsliga kamp mot fruktjätten Dole skildrar Gerttens nya film det som hände i filmens spår. Doles försök att tysta ned och stoppa den, deras anklagelser om att den ljög och rättsprocessen som Fredrik Gertten till sist vann. Hela detta förlopp handlar ”Big boys gone bananas” om. – Att få komma tillbaka och berätta om allt det här på Sundance är spännande och oerhört coolt men också en sorts upprättelse och revansch. Det vet ju alla att det är svårt att komma igenom med ett budskap i bruset och när det gäller att få ut en film i USA är Sundance den bästa plattformen. Festivalens betydelse bekräftas av att andra i filmbranschen tycker det är mycket viktigt att hålla ögonen på den. Och när nu ”Big boys gone bananas” blivit antagen där ger det en indikation om att den här filmens resa blir ännu större än den förra. Då har ”Bananas” ändå visats i 50 länder och på mer än 100 festivaler. För några dagar sedan visades den nya filmen på världens största dokumentärfilmsfestival, IDFA i Amsterdam. – Precis som ”Bananas” är det här också en David och Goliat-historia. Fast på ett plan tar nog den här filmen ännu hårdare. Nu lyfter vi fram vår egen vardag, hur storbolag använder skrämseltaktik. Vi fokuserar på oss själva som mediekonsumenter, säger Fredrik Gertten. Sundancefestivalen äger rum den 19–29 januari 2012.


Riksdagsledamot talar för nazister i Stockholm

Summary: En riksdagsledamot blir en av talarna på den demonstrationen som arrangeras av nazister i Stockholm den 10 december, hävdar arrangörerna i ett pressmeddelande.

– Det har varit klart sedan en vecka tillbaka, säger Stefan Jacobsson, presskontakt för arrangörsgruppen. Demonstrationen som arrangeras på Mynttorget i centrala Stockholm den 10 december stöds av flera av de viktigaste aktörerna inom den svenska nazistiska och högerextrema rörelsen, bland andra Svenskarnas parti, Nationaldemokraterna och veckotidningen Nationell Idag. Tillsammans protesterar de under parollen ”Värn för Norden – Stoppa svenskfientligheten”. I ett pressmeddelande på onsdagsmorgonen meddelade arrangörsgruppen att en riksdagsledamot kommer att bli en av talarna. Stefan Jacobsson, som vid sidan av sin roll som presskontakt för demonstrationen sitter i partiledningen för Svenskarnas parti, är fåordig om den inbjudne talaren. Han vill inte säga vilket parti riksdagsledamoten representerar. Enligt pressmeddelandet kommer arrangörerna av säkerhetsskäl att hålla personen hemlig fram till demonstrationen. Riksdagsledamoten ska enligt arrangörerna ha ”egna erfarenheter av svenskfientligheten”. Demonstrationen den 10 december är en fortsättning på den tidigare årliga sammankomsten till minne för den mördade skinnskallen Daniel Wretström i Salem, söder om Stockholm. Efter att arrangörerna till Salemmanifestationen meddelat att de inte längre kommer att genomföra sin manifestation har nya grupper tagit över. I dag står så gott som alla ledande organisationer inom den svenska högerextrema och nazistiska rörelsen bakom demonstrationen, förutom Svenska motståndsrörelsen.


Akademiens SAOL-app är klar

Svenska Akademiens SAOL-app är klar. På torsdagen skrev ständige sekreteraren Peter Englund på sin blogg att appen är fullbordad och redo för nedladdning. Det innebär att alla språkälskare kan ha Akademiens ordlista i sina mobiler, oavsett om man har en Iphone eller Androidtelefon. Appen är gratis och innehåller bland annat 125 000 ord med anvisningar hur de stavas, uttalas och böjs, en felstavningsfunktion samt en så kallad korsordshjälp som gör det möjligt att hitta ord som innehåller vissa kombinationer av bokstäver. Appen är gratis.


Färgen rosa på allvar

Summary: Harmlöst fluff- eller medveten proteströrelse? För Fanny Ambjörnsson blev den rosa färgen både farlig och ett effektivt sätt att synliggöra viktiga jämställdhetsfrågor. "Rosa. Den farliga färgen" heter hennes nya bok, skriven vid sidan om forskningsprojekten som genuspassionerad socialantropolog. Ju mer hon skrev, ju fler hon intervjuade, desto fler rosa kläder hamnade i Fanny Ambjörnssons egen garderob.

"Rosa. Den farliga färgen" heter hennes nya bok, skriven vid sidan om forskningsprojekten som genuspassionerad socialantropolog. Ju mer hon skrev, ju fler hon intervjuade, desto fler rosa kläder hamnade i Fanny Ambjörnssons egen garderob. Gradvis ändrade hon inställning till en färg som, i hennes ögon, tidigare mest symboliserat en påtvingad kvinnlighet. – Det blev viktigt på en hel massa sätt. Inte minst när man sysslar med sådana frågor som jag gör känns det viktigt att inte avstå från rosa bara för att man tenderar att framstå som mer oseriös. Snarare kändes det viktigt att fråga sig vad som gör att rosa uppfattas som just oseriöst. Med vad ändrar man då genom att byta färg på sina kläder? Och riskerar man verkligen att förlora pondus i sin rosa klänning även på genusvetenskapen på Stockholms universitet? En arbetsplats som haft medarbetare som Tiina Rosenberg, queerfeministisk professor och medgrundare till FI, det enda svenska politiska parti någonsin som kommit på idén att ha rosa som partifärg? – I just mitt sammanhang är inte rosa laddat på det sättet, samtidigt finns det något i universitetsvärlden som gör att vi alla, även om vi håller på med genus, automatiskt sammankopplar seriositet med mörkare färger och strikta linjer. Man smittas nog av det där mer än vad man tror. Man vill ju gärna bli tagen på allvar. Rosa är den gulliga flickighetens färg, men också den nedvärderade kvinnlighetens. Sedan 2000-talet även feminismens. Genom Fanny Ambjörnssons bok återkommer berättelserna om hur män och kvinnor från helt olika håll reclaimar det rosa. De rosafärgade Hello Kitty-flickorna i Japan kan betraktas som fastlåsta i en kommersialiserad flickkultur. Men de kan också ses som aktiva utövare av ett uppror mot en högpresterande svartvit vuxenvärld utan plats för vare sig rosa tyll eller drömmar. Riktigt farliga blir de rosafärgade volangerna för pojkar och män. I våras skrev Jönköpings-Posten om en sexårig pojke som fick en bordskniv mot nacken i skolmatsalen. Han gillade balett och han gillade rosa. Könsöverskridande män berättar om hur rosa utsmyckningar provocerar fram både hot och våld. Som läsare får man lust att klä ungarna i HM-glittret om så bara för att gå emot den urbana medelklassen för vilken rosa är vulgärt, billigt och förminskande. Men återigen, kan vi överhuvudtaget ändra något genom att byta kläd- eller hårfärg? Nej, förändringarna sker inte automatiskt, menar Ambjörnsson, som framför allt hoppas väcka reflektioner kring vad vårt problematiska förhållande till den rosa färgen egentligen står för. – Jag tycker att vi alla till mans och kvinns går omkring med underliggande förakt för det som kopplas till kvinnlighet. Det framstår som gulligt och mjukt men med ett slags övergång till dumhet, naivitet och oseriositet. Det genomsyrar samhället i stort. Det är sällan vi lyfter upp det och försöker förändra det. Fanny Ambjörnsson Född: 1973. Bor: I Stockholm. Sysselsättning: Socialantropolog och genusvetare vid Stockholms universitet. Böcker: Fick strålande kritik för "I en klass för sig" (2004) där hon följer ett gäng unga tjejer och skildrar deras syn på kön, sexualitet och relationer. Har också skrivit "Vad är queer?" (2006) samt medverkat i flera antologier.


Punktorsk och mamma inspirerar

Summary: Performance. Så sammanfattar konstnären, galleristen, filmaren och musikern och Emily Sundblad sin konst. Hon har för tillfället lämnat sitt eget galleri i New York för att ställa ut på Lars Bohmans Gallery i Stockholm.

Sedan några år tillbaka driver Emily Sundblad ett galleri i New York tillsammans med partnern John Kelsey. Reena Spaulings Fine Art på 165 East Broadway, Lower East Side på Manhattan är döpt efter den fiktiva personen Reena Spaulings. För några år sedan utsåg tidskriften New York Magazine galleriet till ”det bästa nyöppnade galleriet i staden”. Förutom att visa sin egen konst har hon ordnat utställningar och uppträdanden med bland andra en militant feministisk cheerleadershow av K8 Hardy, utställningar av svenska Klara Lidén, fotografier av Bjarne Melgaard från Norge och en piratversion av Andy Warhols film ”Vinyl”. Hon har även visat konst av Kim Gordon, Jutta Koether, Seth Price, Claire Fontaine, Bozidar Brazda och Stephen Willat. Att ställa ut tavlor under sitt eget namn är egentligen någonting ganska nytt för Emily Sundblad. Det är i musiken som hon känner sig mest hemma. – Galleriet och utställningarna är den intellektuella och ifrågasättande sidan av mig. Musiken är den direkta och känslomässiga kanalen. I Stockholm sjunger hon tillsammans med ett band som heter Tvillingarna (Andreas Nelson och Paul Sigerhall). Musiken de spelar kallar hon för ”industriell syntig folkmusik”. Men på vernissagen på Lars Bohmans på fredag den 25 november har hon tagit med sig sitt amerikanska band Energy som spelar ”noise-metal-punk”. När hon var 21 år flyttade Emily Sundblad till New York för att gå på den ansedda Parsons School of Design. När utbildningen var slut började hon producera konst direkt ”för att inte komma in i någon svacka”. På många av hennes bilder finns en textrad som ofta återkommer: ”En slemmig torsk i en brödrost”, som är titeln på en svensk punklåt som KSMB (Kurt-Sunes med Berit ) spelade in på 80-talet. – Den här låten var en av dem som jag lyssnade på jämt. Den är som en dadaistisk dikt. Ett mysterium. Textraden är mitt sätt att berätta om min familj, påminna om att jag är svensk och att jag var punkare i tonåren, säger hon. Emily Sundblad växte upp i Dalsjöfors utanför Borås. När hon var 14 år flyttade familjen till Stockholm. Och fyra år senare fortsatte hon till USA. – Jag reste till USA för att Sverige inte räckte till för att stilla min nyfikenhet. Hon säger att hennes mamma Britt-Marie är en av dem som betyder allra mest i hennes skapande. På vernissagekortet till utställningen på Lars Bohmans Gallery finns mamma och dotter tillsammans på en bild. Mamma Britt-Marie läser en tidning med texten ”En slemmig torsk” på förstasidan och själv visar Emily magen där hon textat ”i en brödrost” med en spritpenna. – Min mamma är en aktiv del av mitt konstnärskap och jag har målat av henne på en del av bilderna till den här utställningen. Hon är helt okritisk till min konst och gillar allt vad jag gör, säger Emily Sundblad. Hon säger att målningarna i denna utställning är en blandning av stilleben, olika former av självporträtt, avbildningar av hennes mamma i en slags historisk atelje miljö och målningar som riktar sig till barn. –I många av målningarna finns det dolda meddelanden. Livet som tonåring i Sverige, innan hon flyttade till USA, beskriver Emily Sundblad som ”brokigt”. Hon var då ”egensinnig anarkist med noll respekt för auktoriteter, okonventionell, skolkare, punkare som levde ett vilt liv”. Det slutade med att hon hoppade av gymnasiet på Adolf Fredrik och började planera för att lämna Sverige eftersom hon, på den tiden, inte tyckte att hon ”passade in” här. – När jag kom till USA var det som om jag hade gjort mig av med all den galna energi jag hade i Sverige. Emily Sundblad har studerat teater och sång Aktuell: Utställning på Lars Bohman Gallery i Stockholm som öppnar den 25 november. Född: 1977 i Dalsjöfors utanför Borås. Utbildning: Teaterlinjen på Södra latins gymnasium och sång på Adolf Fredriks gymnasium i Stockholm. Collegeutbildning på Parsons School of Design i New York och The Whitney Independent Study Program. Tidigare utställningar: Tate Modern, London, PS1 MoMA, New York, The Whitney Biennial, New York, Bonniers konsthall, Stockholm, Malmö konsthall, Kunsthalle Düsseldorf, Gagosian Gallery, New York och på Algus Greenspon Gallery, New York.


Julkalender i Dickens anda i SVT

Summary: En övergiven flicka, en klantig ficktjuv och ett gäng klappsnappare. SVT:s julkalender "Tjuvarnas jul" är en saga i Charles Dickens anda, inspelad i gammal miljö på Skansen. Det är uppenbart att tioåriga Tea Stjärna och Gustaf Hammarsten, som spelar huvudrollerna i "Tjuvarnas jul", har haft kul under inspelningen. Nu känner de varandra så väl att de skrattlystet faller varandra i talet när de ska beskriva julkalendern.

Det är uppenbart att tioåriga Tea Stjärna och Gustaf Hammarsten, som spelar huvudrollerna i "Tjuvarnas jul", har haft kul under inspelningen. Nu känner de varandra så väl att de skrattlystet faller varandra i talet när de ska beskriva julkalendern. – Den är lite rolspännandesorglig, säger Gustaf Hammarsten och får medhåll av Tea Stjärne: – Ja, exakt, den är lite av allt. Den är rolig vid vissa tillfällen och så blir den lite spännande, det händer grejor hela tiden! De är tillbaka på Skansen, platsen där huvuddelen av julkalendern är filmad. Det är här som den ökända tjuvligan Klappsnapparna har sitt näste under förrförra seklet. Det är hit som den övergivna Charlie (Tea Stjärne) kommer för att leta rätt på sin pappa Kurre (Gustaf Hammarsten), en förvirrad och klantig ficktjuv. Sedan börjar det "rolspännandesorgliga" när Charlie blir tjuvligans maskot och ska läras upp att stjäla julklappar från de rika. Manus- och regiduon Stefan Roos och Per Simonsson ser "Tjuvarnas jul" som ett familjeprogram, utan åldersgränser. – Utan att ta i för mycket tror jag att julkalendern passar alla från 3-99 år, säger Gustaf Hammarsten. De ruffigt historiska miljöerna, de på ytan ljuvligt skurkaktiga bovarna och historien som pendlar mellan komedi och tragedi vittnar om att Charles Dickens har varit en inspirationskälla för seriens skapare. – Men vi funderade också på vad som utmärker en riktigt bra julsaga. Och man kommer inte ifrån att det ofta landar i moraliska resonemang, för julen handlar om att ge och inte att ta, säger Per Simonsson. De är mycket nöjda med rollbesättningen. Gustaf Hammarsten är ett välkänt ansikte, med filmer som "Tillsammans" och "Brüno" bakom sig. Snart dyker han upp i "The girl with the dragon tattoo" och Hamiltonfilmen "I nationens intresse". Den mycket unga publiken har förmodligen mer koll på Tea Stjärne som varit programledare i TV 4:s "Godare än glass". – Jag hoppas att jag ska kunna bli skådespelare när jag blir stor. Allt är så kul - till och med pauserna, säger hon.


Afro-Dite gör schlagercomeback

Summary: Afro-Dite gör comeback i Melodifestivalen - tio år efter segern 2002. Trion ställer upp med låten "The boy can dance". Andra nya namn i nästa års tävling är Thomas Di Leva, Marie Serneholt och Andreas Lundstedt.

Melodifestivalen årgång 2012 sparkar igång i Växjö den 5 februari. I sin comeback ställs Afro-Dite bland annat mot årets trea The Moniker, skådespelaren Thorsten Flinck, metalbandet Dead By April, komikern Sean Banan och årets programledare i Melodifestivalen, Marie Serneholt. Serneholt gör i likhet med Afro-Dite comeback som artist i Melodifestivalen. Hon var med i 2009 års tävling och sjöng då bidraget "Disconnect me". Efter Växjö väntar deltävlingen Göteborg den 11 februari och där tävlar tonårsidolen Ulrik Munther som ska framföra egna bidraget "Soldiers". Han ställs mot bland andra Thomas Di Leva, Andreas Lundstedt och Sonja Aldén. För Di Leva blir det första gången han är med i Melodifestivalen medan de båda sistnämnda är veteraner. För Andreas Lundstedt blir det åttonde gången han tävlar i det här sammanhanget, dels fyra gånger med Alcazar, dels fyra gånger som soloartist. Sonja Aldén har medverkat i Melodifestivalen både som artist och låtskrivare. 2007 gick hon till final med balladen "För att du finns" som slutade på en sjätteplats. Det spekulerades om att kritikerhyllade indiestjärnan Anna Järvinen skulle vara i Melodifestivalen nästa år. Så blir det inte. Låtskrivarna Martin Elisson och Björn Olsson, kända profiler från band som Bad Cash Quartet och Hästpojken respektive Soundtrack of Our Lives, har tillsammans med SVT inte kunnats ena om en artist som ska framföra deras bidrag "Porslin". David Lindgren, som slog igenom i "High school musical" och just nu spelar en ung Tomas Ledin på Rondo i Göteborg, ersätter med "Shout it out". Fakta/Melodifestivalen 2012 4/2 Melodifestivalen, deltävling 1 i Växjö. 11/2 Melodifestivalen, deltävling 2 i Göteborg. 18/2 Melodifestivalen, deltävling 3 i Leksand. 25/2 Melodifestivalen, deltävling 4 i Malmö. 3/3 Melodifestivalen, andra chansen i Nyköping. 10/3 Melodifestivalen, final i Stockholm. Helena Bergström, Gina Dirawi och Sarah Dawn Finer är programledare. Artisterna i Melodifestivalens första två omgångar SVT presenterade på måndagen artisterna i de första två deltävlingarna i Melodifestivalen 2012. Första deltävlingen i Växjö 4 februari Loreen: "Euphoria" (Thomas G:son, Peter Boström) The Moniker: "I want to be Chris Isaak (This is just the beginning)" (låtskrivare:The Moniker). Thorsten Flinck och Revolutionsorkestern: "Jag reser mig igen" (Thomas G:son, Ted Ström) Dead by April: "Mystery" (Pontus Hjelm) Abalone Dots: "På väg" (Abalone Dots - Rebecka Hjukström, Sophia Hogman, Louise Holmer) (Viktor Källgren) Marie Serneholt: "Salt & pepper" (Lina Eriksson, Mårten Eriksson, Figge Boström) Sean Banan: "Sean den förste Banan" (Sean Banan, Joakim Larsson, Hans Blomberg, Mårten Andersson) Afro-Dite: "The boy can dance" (Figge Boström, Catrine Loqvist, Johan Lindman) Andra deltävlingen i Göteborg 11 februari. Andreas Lundstedt: "Aldrig aldrig" (Niclas Lundin, Maria Marcus, Randy Goodrum) Top Cats: "Baby doll" (Mårten Eriksson, Lina Eriksson, Susie Päivärinta) Mimi Oh: "Det går för långsamt" (Anton Malmberg Hård af Segerstad, Niclas Lundin) Thomas Di Leva: "Ge aldrig upp" (Thomas Di Leva) Sonja Aldén: "I din himmel" (Sonja Aldén, Bobby Ljunggren, Peter Boström) David Lindgren: "Shout it out" (Tony Nilsson, Fernando Fuentes Vargas) Ulrik Munther: "Soldiers" (Ulrik Munther, Johan Åberg, Linnea Deb, Joy Deb, David Jackson) Timoteij: "Stormande hav" (Kristian Lagerström, Johan Fjellström, Stina Engelbrecht, Jens Engelbrecht)


Fler läser på engelska: allt färre books blir böcker

Summary: I dag översätts inte lika många engelskspråkiga böcker till svenska. Otåliga läsare vill numera ha dem direkt och föredrar dessutom att läsa sina favoriter på originalspråket.

– Antalet översättningar från engelskan sjunker stadigt. Samtidigt ges det ut fler svenska böcker. För 20 år sedan var det tvärt om. Då dominerade de utländska böckerna som översatts till svenska, säger Kristina Ahlinder, vd på Förläggareföreningen. Det är flera faktorer som samverkar till att översättningarna minskat. Kristina Ahlinder pekar bland annat på att kostnaderna för översättning ökat så mycket att en del förlag inte längre har råd att arbeta med utländsk litteratur. Ett annat skäl är att tålamodet hos läsarna minskat och att många nu för tiden vill ha nyutkomna böcker direkt. Ytterligare ett skäl är att läsarna numera är så vana vid att läsa engelska att de aktivt söker sig till böcker på originalspråket engelska. En del bokförlag försöker att aktivt möta de otåliga läsarnas krav på att snabbt få de senaste böckerna i svensk översättning. Populära författare som Dan Brown måste översättas omgående om den svenska versionen ska ha en chans att sälja, menar förlagen. Browns senaste bok ”The lost symbol” översattes till exempel av sex olika översättare i en ”paniköversättning” för att få ut den svenska utgåvan kort efter att boken släppts i USA. De stora brittiska och amerikanska förlagen har givetvis noterat det stora intresset hos den svenska publiken för engelskspråkig litteratur. De betraktar Sverige som en viktig exportmarknad i en tid då deras egna hemmamarknader visar vikande siffror. De utländska förlagen vill därför vänta med att sälja de svenska rättigheterna tills dess att man sålt tillräckligt av böckerna på originalspråket. Ett tydligt tecken på att Sverige är en viktig exportmarknad är att marknadsföring och säljmöten ökat dramatiskt på senare år. Inom kort väntas till exempel Amazon öppna en egen filial för Sverige och norra Europa där man säljer engelskspråkig litteratur på nätet. Intresset för att läsa böcker på engelska sprider sig inte bara i Sverige och Europa utan är en del av en global utveckling där de engelskspråkiga böckerna dominerar. Det är också förklaringen till att en så stor del av den svenska produktionen av deckare nu översätts till engelska och säljs internationellt. Exporten av svenska böcker steg under 2010 till rekordnivån 154,4 miljoner kronor, vilket är en ökning med över 25 procent sedan 2009 och en fördubbling jämfört med år 2000. Bakom framgången står författare som Stieg Larsson, Camilla Läckberg, Mons Kallentoft, Henning Mankell och pseudonymen Lars Kepler. – Det har gått så långt att jag nu för tiden nästan bara gör översättningar från svenska till engelska. Även de små bokförlagen ger sig ut på den internationella marknaden genom att översätta sina svenska böcker, säger Katarina Sjöwall Trodden, ordförande i Översättarcentrum som är en ideell förening för skönlitterära och facklitterära översättare. Hon tillbakavisar kritiken från Förläggareföreningen om att nedgången i antalet översatta böcker från engelskan skulle bero på att översättarna är för dyra. – Det är snarare tvärtom. Förlagen pressar oss hårt. I dag ska översättningarna gå fort och kosta så lite som möjligt. Tidigare hade vi ett avtal med Förläggareföreningen om våra ersättningar, men det har upphört att gälla för länge sedan. De mest generösa är faktiskt de mindre bokförlagen, säger hon. Efterfrågan på böcker på engelska har lett till att en rad bokhandlare specialiserat sig på att snabbt få hit nyheterna från Storbritannien och USA. En av dessa bokhandlare är English Bookshop med butiker i Stockholm och Uppsala. Hit kommer de som vet vad de söker men även folk som vill titta och bläddra i någon av de 10.000 fysiska böcker som finns på lager. – Det är fler och fler yngre personer som nu köper böcker på engelska. Vi har till exempel många som söker serier som Harry Potter, Twilightserien och fantasyböcker på engelska och inte vill vänta tills de eventuellt kommer ut på svenska. Det är en ganska naturlig utveckling att översättningen från engelskan minskar. Det öppnar samtidigt möjligheten för bokförlagen att översätta från andra språk än engelskan och visa på andra litteraturskatter, säger Christer Valdeson, som arbetar i butiken på Lilla Nygatan i Stockholm och som också är delägare i English Bookshop. Litteraturvetaren Yvonne Lindqvist, som doktorerat med avhandlingen ”Högt och lågt i skönlitterär översättning till svenska”, konstaterar i senaste numret av den litterära tidskriften Karavan (3/2011) att engelskan fortfarande är världens mest översatta språk. Hon pekar på att för 30 år sedan var 40 procent av alla böcker som publicerades i världen översättningar från engelska. Och sedan dess har det bara ökat. Nu har omkring 70 procent av alla översättningar som publiceras i Europa engelska som originalspråk (källspråk). I Sverige var siffran 71 procent år 2007. Detta kan jämföras med den helt omvända situationen i Storbritannien och USA där mindre än 5 procent av den totala bokproduktionen är översättningar från andra språk än deras eget.


”Drive”

Summary: ”Drive” är en hyllning till 70-talets gummibrännande klassiker. Ett magnifikt motorburet äventyr, en urban saga med indiefavoriten Ryan Gosling i bilhandskar och satinjacka. Den lämnar andra actionfilmer bakom sig i ett moln av kolmonoxid, skriver Fredrik Strage.

Ibland sägs att actionfilmerna var bättre förr. Det är bara sant när det gäller en viss sorts action: biljakter. Jag blev smärtsamt medveten om det när jag råkade se ”The French connection” (där Gene Hackman gasar efter ett pendeltåg i en sinnessjukt spännande sekvens) direkt efter ”The matrix reloaded” (med en CGI-fixad motorvägsjakt som blir en lång gäspning). Datortekniken tillåter regissörer att ignorera fysiska lagar. Det blir ett stort problem i biljakter eftersom vi alla vet hur det känns att köra på en motorväg – till skillnad från att resa i rymden – och därför ställer högre krav på realismen. ”Drive” är, likt Tarantinos ”Death proof”, en hyllning till 70-talets gummibrännande klassiker. Precis som förebilderna undviker den musik under de snabbaste scenerna – medveten om att inget ljud är mer dramatiskt än motorernas muller. Inledningsscenen i ”Drive”, där hjälten jagas av polisen, blir extra nervkittlande eftersom han inte bara trampar gasen i botten utan gömmer sig under en bro, parkerar bakom andra bilar och smyger genom natten. Allt filmas med kameror som monterats inuti bilen. Det känns som om man själv sitter i baksätet och kallsvettas. ”Drive” skulle egentligen ha blivit en muskulös blockbuster med Hugh Jackman. Men när indiefavoriten Ryan Gosling fick rollen föreslog han danske Nicolas Winding Refn som regissör. Och filmen blev i stället en urban saga där hjälp-nu-går-det-åt-helvete-känslan är lika intensiv och våldet lika plötsligt som i Refns succédebut ”Pusher”. I våras vann ”Drive” priset för bästa regi i Cannes. Gosling spelar en namnlös stuntförare som extraknäcker som chaufför åt rånare. En dag blir han vän med den söta grannen Irene och hennes lille son. När hennes man, som suttit i fängelse, pressas på pengar av maffian bestämmer sig stuntföraren för att hjälpa familjen. Han dras in i en härva av slemmiga skurkar och ond bråd död. Refn har jämfört stuntföraren i ”Drive” med de tystlåtna hämnare som Clint Eastwood brukade spela. Goslings mjuka framtoning, vaga leende och isblå ögon får honom snarare att påminna om Paul Newman. Men det timida skenet bedrar. När han drar på sig sina bilhandskar blir han lika farlig som skorpionen på den guldfärgade – och allt blodigare – satinjacka han bär genom hela filmen. Kontrasten mellan hjältens försynta karisma och brutala metoder (en skurk slås sönder med hammare, en annan genomborras med stången från ett duschdraperi) blir snudd på komiska. I filmens mest förhäxande scen kysser föraren Irene i en hiss. I samma ögonblick som deras läppar skiljs åt virvlar han runt och stampar sönder huvudet på en maffialakej. Kasten mellan ömhet och ultravåld är inte särskilt trovärdiga – men visuellt fulländade. Estetiken i ”Drive” påminner om Michael Manns melankoliska, metropoliska och maskulina filmer. Neon reflekteras i blöt asfalt. Män möts i natten och säger hotfulla saker till vandra. ”Miami vice”-känslan förstärks av suggestiv, åttiotalsfärgad electropop – komponerad av Cliff Martinez och Johnny Jewel. Här finns även drömsk ambient av Brian Eno som sveper in vissa scener i ett förrädiskt lugn. Persongalleriet imponerar också. Albert Brooks, mest känd som komiker, gör ett skräckinjagande porträtt av en maffiaboss som bakom den jovialiska fasaden är kapabel till vilka grymheter som helst. Att han avlägsnade sina ögonbryn för rollen var ett genidrag. Christina Hendricks, Joan i ”Mad men”, utstrålar darrande nervositet som gangsterflickvän. Och Bryan Cranston är plågsamt sorglig som avdankad bilmekaniker. Synd bara att den kvinnliga huvudrollen är så endimensionell. Irene är söt, blid och oskuldsfull – den absoluta godheten som dras till den komplexa hjälten. Carey Mulligan tindrar med ögonen tills hon liknar en liten älva. Kanske behövs en stereotyp prinsessa för att uppnå den sagokänsla som Refn eftersträvar (han har sagt att bröderna Grimm varit en viktigare inspirationskälla än film noir). Egentligen skulle Irene ha varit latino, men manuset skrevs om så att både hon och hjälten blev vita och blonda – medan bovarna är av judisk och italiensk börd. Trots de tveksamheterna är ”Drive” ett magnifikt motorburet äventyr. Den lyckas vara både skimrande vacker och chockerande rå. Den lämnar andra actionfilmer bakom sig i ett moln av kolmonoxid. Och Gosling ser så cool ut att bilhandskar och satinjacka känns som vinterns outfit även om man inte har körkort. Bilar är bäst på bio ”Bullit”, 1968 Alla biljakters moder, ofta framröstad som alla tiders bilfilm. Steve McQueen själv – inte en stuntman – rattar en grön Ford Mustang 390 GT i San Franciscos branta backar. Jakten uppges ha tagit tre veckor att filma. ”Flåklypa Grand Prix”, 1975 Cykelreparatören och bygdeoriginalet Reodor Fälgen bränner mer gummi än i de flesta andra bilfilmer tillsammans, med sitt vrålåk Il tempo Gigante, byggd med stöd av det internationella storkapitalet i form av oljeshejken Ben Redic Fy Fazan. ”Bara en trumpetare”, 1938 Ingen bilfilm i formell mening, trots att den innehåller svensk films mest formfulländade biltango, när nyligen avlidna Sickan Carlsson tar ton i raderna ”När i diket vi hamnar det märker jag nog ej/för jag har bara ögon för dej.”