Så blev svensk metal hårdare och svartare

Summary: Reportageboken ”Blod eld död” är en djupdykning i svensk metal. En genre som blivit alltmer extrem i sitt uttryck. Författarna Jon Jefferson Klingberg och Ika Johannesson har velat förstå och ta den på allvar.

”Döden är en början, en ny öppning. Det är porten som man måste gå igenom. För mig har det varit självklart att man inte kan uppnå att bli ett med kaos fullt ut, man kan inte bli ett med mörkret innan man har klivit över dödens tröskel.” Det är Jon Nödtveidt från black metal-bandet Dissection som pratar. Journalisten Ika Johannesson mötte honom för två långa intervjuer på ett kafé i Stockholm sommaren 2006, under arbetet med boken ”Blod eld död”. Han är en av metalscenens mest kända och ökända gestalter, inte bara som musiker utan också för att han suttit i fängelse dömd för mord. Sammanlagt pratar Ika Johannesson med honom i nio timmar. Det blir hans sista intervju, drygt en månad senare tar Jon Nödtveidt livet av sig. – Det tog flera år för mig att skriva den texten. Jag blev otroligt ledsen och berörd. Det allra mest obehagliga var när jag lyssnade igenom intervjun och hörde att vi pratar om just det här. Jag ställer till och med frågan: ”Planerar du att begå självmord?” Det hade jag glömt. Det här är en genre som går ut på att chockera, och då säger folk väldigt mycket som man inte tar på allvar. Här kommer en person som menat allt han sagt sedan han var tonåring. Han var ett unikum inom genren. Det var väldigt svårt att veta hur jag skulle göra det här materialet rättvisa, säger Ika Johannesson. Hon och Jon Jefferson Klingberg har arbetat med boken ”Blod eld död” i mer än sex års tid, och vad som från början skulle bli en historik över den svenska metalscenen kom att utvecklas till en reportagebok med människoöden och personligheter i fokus. Brytpunkten kom när de två författarna av en slump hamnade på en spelning med bandet Shining och upptäckte att genren de båda vuxit upp med utvecklats på ett sätt de inte var helt beredda på. – Jon hade sett en flyer där det stod ”suicide black metal night”, så vi gick dit. Där stod sångaren och skar sig på scenen, och folk i publiken skar sig själva, och vi undrade hur det blev så här, säger Ika Johannesson. – Vad ligger bakom? Vad får de här människorna att göra så? Vi har helt låtit den nyfikenheten styra boken. Men den visar ju också de delarna av metalkulturen som är den folkliga och som förenar människor över klassgränser, åldersgränser och nationsgränser, säger Jon Jefferson Klingberg. Att hitta en bra balans i skildringarna har varit en av de stora utmaningarna med boken, berättar författarna. Att inte spä på fördomar om kulturen, men samtidigt inte skygga för de mer extrema delarna av black metal och death metal. Förutom intervjun med Jon Nödtveidt innehåller boken också kapitel om självdestruktiviteten inom metal och ett långt reportage om Pelle ”Dead” Ohlin från Mayhem, som tog sitt liv 1991 och sedan dess varit en av de allra mest mytomspunna figurerna inom kulturen. Men vi får också följa med in i en mer vardaglig metalsfär, där Entombeds basist tar föräldraledigt, och det ordnas muskelrockfestival i folkparken i småländska Blädinge. Strax innan vi ses för att göra intervjun har Ika Johannesson och Jon Jefferson Klingberg suttit i TV 4:s morgonsoffa och pratat om boken, och de är uppgivna och lite trötta. – Det var en flåsig programledare som bara upprepade: ”Men är de sjuka i huvudet? Är de sjuka i huvudet?” Svaret är ju både ja och nej. Det finns exempel på alla typer av människor i metalkulturen, precis som i alla genrer. Vi har velat visa så många facetter av diamanten som möjligt, säger Jon Jefferson Klingberg. – Det är klart att folk kan se på de här banden som kastar ut blod på publiken och har kött på scenen och tänka att det inte är normalt. Men då glömmer man att det inom black metal finns en stor konstaspekt, som handlar om att vilja få fram något kraftfullt och påverka människor. Det behöver man väl för sjutton inte vara sjuk i huvudet för att vilja, det är bara att titta på vilken konstnär som helst! Och det är viktigt att påpeka att det är väldigt få som drar saker till sin extrem. Jag lyssnar själv på black metal, och inte fan sitter jag hemma och skär mig och hittar på sataniska illdåd, säger Ika Johannesson. Vad har ni fått för reaktioner från folk inom scenen? – Många har varit glada, några ledsna, och några rädda. De som är ledsna tycker att de jobbat i tjugofem år för att skapa sin death metal, och här kommer vi och vill prata om deras karriärers största skamfläckar. Och så är det ju, vi har velat prata om de jobbiga sakerna. Genrens paradoxala förhållande till politik till exempel, som är ett av de svåraste ämnena man kan ge sig in i. Några har varit rädda för att inte framstå som tillräckligt hårda i boken också, säger Jon Jefferson Klingberg. Har ni fått svar på de där frågorna ni ställde er? Hur blev metalkulturen så extrem? – Vi har själva levt med hårdrocken och följt kapprustningen i realtid och sett hur det blivit allt hårdare och våldsammare. Det ligger i genrens natur att alla vill låta värst. Man kan så klart fråga sig varför, men det är samma anledningar som att man tittar på skräckfilm. Man vill känna något, skakas om, säger Ika Johannesson. Ni är själva metalfans. Kan ni relatera till den självdestruktiva delen av genren? – Jag har aldrig varit självdestruktiv över huvud taget, jag har inte den genen. Det är klart att depressive metal kan nära den ådran hos vissa, precis som Kent gör. Men jag blir stärkt. Jag sitter på bussen och lyssnar på Watain och känner att jag är bäst i världen, säger Ika Johannesson.


Inga snyftare för Riccardo Muti

Summary: På torsdag tar Riccardo Muti emot Birgit Nilsson-priset på Kungliga Operan. ”Jag är oerhört glad över att ha fått detta pris, eftersom det kommer från ett viktigt musikland som Sverige” säger den italienske dirigenten. DN har träffat honom på hemmaplan.

Nej. Birgit Nilsson och Riccardo Muti har aldrig jobbat tillsammans. Inte ens träffats. Deras karriärer hade kanske kunnat mötas i en ”Turandot”, ”Don Giovanni” eller ”Valkyrian”. Men under 70-talet och det tidiga 80-talet, då Muti var chefdirigent för Maggio musicale – Florens prestigefyllda festival – och även firade sina första stora internationella triumfer med Londonfilharmonikerna, höll Birgit Nilsson på att avsluta sin karriär med mognadsprov som ”Elektra” och ”Die Frau ohne Schatten”. Operor som Muti aldrig dirigerat. – Men jag hörde henne förstås. Flera gånger. På La Scala, i München och i Rom i en fantastisk ”Fidelio” dirigerad av Leonard Bernstein. Jag är oerhört glad över att ha fått detta Birgit Nilsson Prize, eftersom det kommer från ett viktigt musikland som Sverige och från en sångerska som var en av 1900-talets absolut största, säger pristagaren Riccardo Muti som tar emot priset av kungen i Stockholm nu på torsdag. DN fick denna exklusiva intervju med Riccardo Muti i våras, kort efter att det blivit offentligt att han tilldelats priset. Och kort efter att han gått i bräschen för protesterna mot nedskärningarna inom Italiens kulturliv. Något som resulterade i att regeringen backade med sitt sparprogram. Det var innan finanskrisen vände ut och in på den italienska ekonomins illa stoppade socka. I våras ledde Muti även det musikaliska firandet av Italiens 150-årsjubileum med ett flertal föreställningar av operan ”Nabucco”; omskrivna för att han lät publiken bissera hela ”Fångarnas kör”. En enorm succé, där alla i publiken reste sig. – Det var inte planerat, men jag kände att orden ”Oh mia patria, si bella e perduta” (Å mitt vackra och förlorade fosterland) exakt stämmer in på vårt lands kulturskymning. Italien är inte känt för supermodern teknologi. Många av våra forskare tvingas fortsätta sina studier utomlands. Utomlands är vi respekterade för vår kulturhistoria. Den är vår identitet. Dödar man den så dödar man ett land. Riccardo Muti är på strålande humör. Under hela intervjun ser DN inte en skugga av hans berömda, hetlevrade latinska temperament. Fotografen får dock inte vara med. Muti, till dagen iförd skarp orange skjorta och en tunn svart slipover som hänger över axlarna, är en perfektionist som vill ha full kontroll. Det har gått mindre än två månader sedan han ramlade ner från dirigentpodiet i Chicago. Hans minneslucka är total från den långsamma satsen i Sjostakovitjs femma till dess han vaknade upp på sjukhuset med en grupp läkare kring sängen. – Jag föll som en fura med ansiktet rakt i golvet, säger Muti och tecknar fallet med armen. Hjärtat slog för långsamt och nu har han en pacemaker inopererad. En duktig kirurg håller på att återställa en rad käkbens- och kindbensfrakturer internt, därav fotoförbudet. Men ansiktet är redan slätt och det syns inte ett spår av fallet. Som dirigent har Riccardo Muti alltid haft långvariga förhållanden till sina orkestrar. Wienerfilharmonikerna har han dirigerat i över 40 år. I hela 19 år var han chefdirigent på La Scala i Milano. I fjol tillträdde han som ansvarig dirigent för Chicago Symphony Orchestra efter uttrycklig önskan från orkesterns musiker. – Så har jag fått alla mina engagemang. Det har gjort att jag alltid kunnat känna mig fri och aldrig behövt tacka någon för en möjlighet. I medierna har detta ibland felaktigt tolkats som att jag skulle vara extremt arrogant och en diktator. Muti tillägger att han fått en sträng uppfostran, såväl i hemmet som i skolan i Molfetta i syditalienska Apulien. – En dirigent kan givetvis inte fråga vad var och en i orkestern tycker, men att dirigera är och måste vara en kärlekshandling. Det kan aldrig vara fråga om lydnad. Verdi och Mozart förblir de två musikaliska pilastrarna i Mutis karriär. Under sin tid på La Scala återintroducerade han de stora Verdioperorna som ”La Traviata”, ”Trubaduren” och ”Rigoletto”. Flera av dem hade inte getts på över 20 år till följd av ”teaterns gamla spöken”, säger han och syftar på legenden Maria Callas. Under senare år har han intresserat sig mycket för italiensk nyklassicism och kompositörer som Luigi Cherubini och Gaspare Spontini. – Vårt liv är kort. Det handlar om att välja. Cherubinis mässor är musikaliska monument som ingen längre uppför. Samtidigt finns det operor som Muti aldrig kommer att ta sig an som ”La bohème”. ”Alltför tårdrypande för mitt temperament, med all respekt för Puccini”, förklarar han. Ännu har han inte heller betat av Birgit Nilssons praktopera ”Tristan och Isolde”. – Många har bönat och bett mig om en Tristan, säger han leende och tillägger: mitt svar har hittills alltid varit ”inte ännu”. Man ska ta sig an verk och uppgifter när man känner att det är rätt ögonblick. Dirigera är en sak, att tolka är en helt annan. Riccardo Muti är omtalad för att ha en järnvilja som man inte bör utmana. Det vittnar en episod på La Scala om från 1995 då orkestern valde att strejka i sista stund. Publiken hade släppts in av misstag. En utsåld teater väntade allt otåligare på ouvertyren till ”La Traviata”. Muti såg ingen annan utväg än att spela hela operan själv på piano. Resultatet var en personlig triumf. – Initiativet var inte avsett som en hämnd mot orkestern. Jag gjorde det eftersom det är min uppfattning att musiken aldrig ska behöva tystna. I sin självbiografi ”Musiken först, sedan orden” som kom ut i fjol skriver Muti: ”Den kvällen gick någonting sönder i min förtroenderelation till orkestern eller åtminstone en del av den.” Ganska exakt tio år senare efter ett långt bråk mellan La Scalas ledning och Muti så röstade 80 procent av orkestern och operahusets övriga anställda för att Muti skulle lämna teatern. Er sorti från La Scala är fortfarande ett öppet sår? Muti förblir vänlig där han sitter i den stora hotellsoffan, men ändrar omedelbart tonläge: – Det har aldrig varit ett sår. Jag hade tjugo underbara år på La Scala. Jag vet att jag har en plats i denna teaters historia. Alla kan göra fel. Allt jag gjort har jag gjort av kärlek till La Scala. Historien får utvisa om jag arbetat bra eller dåligt. Det faktum att Muti i så hög grad förblivit trogen sina orkestrar har gjort att han debuterat extremt sent på många av de stora operahusen. På Metropolitan först 2010 med Verdis ”Attila”. På Romoperan, där han nu är permanent gästdirigent, först 2008 med ”Otello”. I Stockholm har han varit tre gånger. Så sent som i fjol på Östersjöfestivalen med Radiosymfonikerna. Muti är lyrisk över samarbetet med Radiokören och Eric Ericssons kammarkör, som redan tidigare resulterat i ett par belönade skivinspelningar med Berlinfilharmonikerna, bland annat Mozarts rekviem. 2002 gästspelade Muti med La Scala-orkestern på Berwaldhallen, där han bland annat uppförde ett stycke ur Stravinskys ”Le baiser de la fée”. Efter konserten dök Ingmar Bergman upp i Mutis rum för ett musikaliskt samtal. – Jag var ovetande om att han hade så djupa musikkunskaper och egen erfarenhet av Stravinsky. Han gjorde en omfattande analys av stycket vi spelat. Innan vi skildes frågade jag honom om han ville göra en opera med mig. Bergman kom med sitt sedvanliga ålderdomssvar att han skulle avsluta sin sista film och sedan dra sig tillbaka till Fårö. Muti anförtror att det finns tre regissörer som han alltid drömt om att få samarbeta med: Bergman, Fellini och Bernardo Bertolucci. Ingen av dessa tre har blivit verklighet, däremot otaliga prisbelönade uppsättningar med regissören Giorgio Strehler: ”Ett geni” kallar Muti honom. I självbiografin återger Muti några rader han skrivit till sin dotter Chiara, i dag 38 år, när hon valde att bli skådespelerska. Tonen är försiktigt avrådande. Han påpekar att ”om du inte lyckas så innebär det ett liv präglat av ensamhet och besvikelser, om du lyckas så är det ett liv bestående av ensamhet och mycket arbete”. Det låter som en tuff visdom, i hur hög grad gäller detta även er? – Det är sant. Dirigentpodiet är en ensam plats. Under uppförandet är du utlämnad till dina egna tankar och oro. Publikens uppskattning och applåderna kommer eventuellt först när allt är klart. – Det svåraste är att stå till svars inför publiken när du själv inte är nöjd med framförandet. Om du då är utrustad med ett kritiskt sinne så tänker du på det som inte har gått bra. Toscaninis dotter Wally berättade för mig att på kvällen efter en föreställning medan hustrun Carla lagade risotto så satt den åldrade Arturo Toscanini alltid med partituret i hand för att studera de detaljer som inte gått bra. Detta är ett arbete där du är ensam. – Jag har svårt att förstå den unga generation av musiker och dirigenter som strålar av lycka när de leder orkestern. Det syns lång väg. För mig är det ett lidande och åtagande som förpliktar, framför allt konstnärligt. Min gamle maestro Antonio Votto, som också var på La Scala, sade alltid: ”vi står under himlens beskydd”. Det viktiga är att ha förberett sig korrekt. Hur kommer framförandet att gå? Det är det ingen som vet på förhand. Musik är inte som nummer där två plus två alltid blir fyra. hörseln värd 95 miljoner Riccardo Muti är född i Neapel 1941 men kommer från Molfetta i Apulien där han växte upp. Han har en stor repertoar med Mozart och Verdi i centrum. Muti anser att en opera bör ges i sin originalversion, utan senare tiders eventuella ändringar och strykningar. Ungdomsorkestern uppkallad efter tonsättaren Luigi Cherubini är hans egen skapelse som Muti ägnar mycket tid och med vilken han ger många konserter. Har tidigare i år fått två Grammy för bästa inspelning och bästa kör för Verdis rekviem med Chicagos symfoniorkester. I februari i år svimmade Muti och föll från podiet under en konsert i Chicago till följd av oregelbunden hjärtrytm. Han fick en pacemaker inopererad. Mutis hörsel är dyrbar och försäkrad för 10 miljoner euro. ”Ja, det är sant. Det är en skräddarsydd försäkring som gjorts för mig”, bekräftar han. Priset Att Riccardo Muti skulle få priset blev en överraskning när det tillkännagavs den 16 mars i år. De två arbetade inte ihop och Mutis namn förekom inte heller i spekulationerna. Årets Birgit Nilsson-pris delas ut på samma dag som förra gången, den 13 oktober. Då fick Placido Domingo det år 2009. Det har aldrig varit någon hemlighet att Birgit Nilsson gillade svenske kungen och det är också han som delar ut det. För Birgit Nilsson var det synnerligen viktigt att utdelningen sker i Sverige med dess stolta sångartraditioner alltsedan Jenny Linds dagar. Förvaltaren Birgit Nilsson började projektera för sitt stora musikpris redan två decennier innan hon dog men hemlighöll planerna. Först tre år efter hennes död fick världen reda på det. Namnet på den första pristagaren önskade hon utse själv och förmedlade namnet i ett brev till Rutbert Reisch, ordförande för The Birgit Nilsson Foundation. Priset denna gång har bestämts av en jury som består av Clemens Hellsberg, ordförande för Wiens filharmoniska orkester, Eva Wagner-Pasquier, en av direktörerna för Wagnerfestspelen i Bayreuth, Bengt Hall, operachef för Malmöoperan, Rupert Christiansen, författare och operarecensent på Daily Telegraph i London, Speight Jenkins, direktör för Seattle Opera i USA. Rutbert Reisch, operaälskare, var förut Volkswagens finansielle direktör och nära vän till Birgit Nilsson. Hon utnämnde honom till förvaltare av den efterlämnade förmögenheten. Festen Festligheterna den 13 oktober inleds på Operan där priset delas ut. Gianandrea Noseda leder Hovkapellet och solist är Metropolitanstjärnan, sopranen Sondra Radvanovsky. Operachefen Birgitta Svendén håller festtalet för Riccardo Muti. Och givetvis framför Operakören ”Fångarnas kör” ur Verdis ”Nabucco”. Efter ceremonin är det galamiddag i Blå hallen på Stockholms stadshus för speciellt inbjudna. Här framträder de svenska sångarna sopranen Paulina Pfeiffer, tenoren Joachim Bäckström och barytonen Karl-Magnus Fredriksson.


Stockholms kultur får 15 nya miljoner

Summary: Det fria kulturlivet i Stockholm får nästa år 15 miljoner kronor mer än i år. Det är en höjning som få kommuner i Sverige kan konkurrera med.

Medan staten nästa år ökar kulturbudgeten med blygsamma 0,1 procent späder Stockholms stad på med nästan hela 15,5 procent mer till det fria kulturlivet. Det kommer att framgå när den borgerliga alliansen i morgon, onsdag, lägger fram nästa års budget. Dessutom kan DN redan i dag berätta att Tensta konsthall i fortsättningen blir stadens ansvar helt och hållet. I reda pengar betyder höjningen till kultursektorn 15 miljoner kronor och totalt bidrar staden med 116 miljoner 2012. – Det är väldigt roligt att kunna räkna upp summan till kulturen i Stockholm, som vi vill ska bli en världsstad och där sådant som avantgardekultur ska ha en självklar plats, säger kulturborgarrådet Madeleine Sjöstedt (FP). Hon passar på att framhålla att när hon startade som kulturborgarråd 2006 erhöll fria teatrar, dansscener, konstscener och så vidare bara 76 miljoner kronor per år. En så stor engångshöjning som den aviserade är sällsynt. Äter finansborgarrådet Sten Nordin ur Madeleine Sjöstedts hand nu? – Nej (haha), så går det inte till. Man förhandlar i Stadshuset och gör en prioritering för vilka politikområden som känns angelägna att utveckla och som kan ge ökad tillväxt, säger Madeleine Sjöstedt. Blir det alltså 15 procent mer kultur till stockholmarna? – Det får vi se. Men visst blir det mer, kulturen kommer att förstärkas när vi börjar inför det nya kulturstödssystemet nästa år. Allt det här är viktigt i en stad med Stockholms ambitioner. Samrådsförfarandet för det nya kulturstödet, som ska införas i två etapper, gick ut den 3 oktober. Nu ska de 20 inkomna svaren gås igenom av kulturförvaltningen och sedan ska ett förslag beredas till kulturnämnden, som ska klubba ärendet den 8 november. Vilka politikområden som fått stryka på foten och ge plats åt kulturen blir synligt först när Stockholmsbudgeten i sin helhet läggs fram på onsdagen. Stockholms stad tar över Tensta konsthall nästa år.


Inga snyftare för Riccardo Muti

Summary: Rom. På torsdag tar Riccardo Muti emot Birgit Nilsson-priset på Kungliga Operan. ”Jag är oerhört glad över att ha fått detta pris, eftersom det kommer från ett viktigt musikland som Sverige” säger den italienske dirigenten. DN har träffat honom på hemmaplan.

Nej. Birgit Nilsson och Riccardo Muti har aldrig jobbat tillsammans. Inte ens träffats. Deras karriärer hade kanske kunnat mötas i en ”Turandot”, ”Don Giovanni” eller ”Valkyrian”. Men under 70-talet och det tidiga 80-talet, då Muti var chefdirigent för Maggio musicale – Florens prestigefyllda festival – och även firade sina första stora internationella triumfer med Londonfilharmonikerna, höll Birgit Nilsson på att avsluta sin karriär med mognadsprov som ”Elektra” och ”Die Frau ohne Schatten”. Operor som Muti aldrig dirigerat. – Men jag hörde henne förstås. Flera gånger. På La Scala, i München och i Rom i en fantastisk ”Fidelio” dirigerad av Leonard Bernstein. Jag är oerhört glad över att ha fått detta Birgit Nilsson Prize, eftersom det kommer från ett viktigt musikland som Sverige och från en sångerska som var en av 1900-talets absolut största, säger pristagaren Riccardo Muti som tar emot priset av kungen i Stockholm nu på torsdag. DN fick denna exklusiva intervju med Riccardo Muti i våras, kort efter att det blivit offentligt att han tilldelats priset. Och kort efter att han gått i bräschen för protesterna mot nedskärningarna inom Italiens kulturliv. Något som resulterade i att regeringen backade med sitt sparprogram. Det var innan finanskrisen vände ut och in på den italienska ekonomins illa stoppade socka. I våras ledde Muti även det musikaliska firandet av Italiens 150-årsjubileum med ett flertal föreställningar av operan ”Nabucco”; omskrivna för att han lät publiken bissera hela ”Fångarnas kör”. En enorm succé, där alla i publiken reste sig. – Det var inte planerat, men jag kände att orden ”Oh mia patria, si bella e perduta” (Å mitt vackra och förlorade fosterland) exakt stämmer in på vårt lands kulturskymning. Italien är inte känt för supermodern teknologi. Många av våra forskare tvingas fortsätta sina studier utomlands. Utomlands är vi respekterade för vår kulturhistoria. Den är vår identitet. Dödar man den så dödar man ett land. Riccardo Muti är på strålande humör. Under hela intervjun ser DN inte en skugga av hans berömda, hetlevrade latinska temperament. Fotografen får dock inte vara med. Muti, till dagen iförd skarp orange skjorta och en tunn svart slipover som hänger över axlarna, är en perfektionist som vill ha full kontroll. Det har gått mindre än två månader sedan han ramlade ner från dirigentpodiet i Chicago. Hans minneslucka är total från den långsamma satsen i Sjostakovitjs femma till dess han vaknade upp på sjukhuset med en grupp läkare kring sängen. – Jag föll som en fura med ansiktet rakt i golvet, säger Muti och tecknar fallet med armen. Hjärtat slog för långsamt och nu har han en pacemaker inopererad. En duktig kirurg håller på att återställa en rad käkbens- och kindbensfrakturer internt, därav fotoförbudet. Men ansiktet är redan slätt och det syns inte ett spår av fallet. Som dirigent har Riccardo Muti alltid haft långvariga förhållanden till sina orkestrar. Wienerfilharmonikerna har han dirigerat i över 40 år. I hela 19 år var han chefdirigent på La Scala i Milano. I fjol tillträdde han som ansvarig dirigent för Chicago Symphony Orchestra efter uttrycklig önskan från orkesterns musiker. – Så har jag fått alla mina engagemang. Det har gjort att jag alltid kunnat känna mig fri och aldrig behövt tacka någon för en möjlighet. I medierna har detta ibland felaktigt tolkats som att jag skulle vara extremt arrogant och en diktator. Muti tillägger att han fått en sträng uppfostran, såväl i hemmet som i skolan i Molfetta i syditalienska Apulien. – En dirigent kan givetvis inte fråga vad var och en i orkestern tycker, men att dirigera är och måste vara en kärlekshandling. Det kan aldrig vara fråga om lydnad. Verdi och Mozart förblir de två musikaliska pilastrarna i Mutis karriär. Under sin tid på La Scala återintroducerade han de stora Verdioperorna som ”La Traviata”, ”Trubaduren” och ”Rigoletto”. Flera av dem hade inte getts på över 20 år till följd av ”teaterns gamla spöken”, säger han och syftar på legenden Maria Callas. Under senare år har han intresserat sig mycket för italiensk nyklassicism och kompositörer som Luigi Cherubini och Gaspare Spontini. – Vårt liv är kort. Det handlar om att välja. Cherubinis mässor är musikaliska monument som ingen längre uppför. Samtidigt finns det operor som Muti aldrig kommer att ta sig an som ”La bohème”. ”Alltför tårdrypande för mitt temperament, med all respekt för Puccini”, förklarar han. Ännu har han inte heller betat av Birgit Nilssons praktopera ”Tristan och Isolde”. – Många har bönat och bett mig om en Tristan, säger han leende och tillägger: mitt svar har hittills alltid varit ”inte ännu”. Man ska ta sig an verk och uppgifter när man känner att det är rätt ögonblick. Dirigera är en sak, att tolka är en helt annan. Riccardo Muti är omtalad för att ha en järnvilja som man inte bör utmana. Det vittnar en episod på La Scala om från 1995 då orkestern valde att strejka i sista stund. Publiken hade släppts in av misstag. En utsåld teater väntade allt otåligare på ouvertyren till ”La Traviata”. Muti såg ingen annan utväg än att spela hela operan själv på piano. Resultatet var en personlig triumf. – Initiativet var inte avsett som en hämnd mot orkestern. Jag gjorde det eftersom det är min uppfattning att musiken aldrig ska behöva tystna. I sin självbiografi ”Musiken först, sedan orden” som kom ut i fjol skriver Muti: ”Den kvällen gick någonting sönder i min förtroenderelation till orkestern eller åtminstone en del av den.” Ganska exakt tio år senare efter ett långt bråk mellan La Scalas ledning och Muti så röstade 80 procent av orkestern och operahusets övriga anställda för att Muti skulle lämna teatern. Er sorti från La Scala är fortfarande ett öppet sår? Muti förblir vänlig där han sitter i den stora hotellsoffan, men ändrar omedelbart tonläge: – Det har aldrig varit ett sår. Jag hade tjugo underbara år på La Scala. Jag vet att jag har en plats i denna teaters historia. Alla kan göra fel. Allt jag gjort har jag gjort av kärlek till La Scala. Historien får utvisa om jag arbetat bra eller dåligt. Det faktum att Muti i så hög grad förblivit trogen sina orkestrar har gjort att han debuterat extremt sent på många av de stora operahusen. På Metropolitan först 2010 med Verdis ”Attila”. På Romoperan, där han nu är permanent gästdirigent, först 2008 med ”Otello”. I Stockholm har han varit tre gånger. Så sent som i fjol på Östersjöfestivalen med Radiosymfonikerna. Muti är lyrisk över samarbetet med Radiokören och Eric Ericssons kammarkör, som redan tidigare resulterat i ett par belönade skivinspelningar med Berlinfilharmonikerna, bland annat Mozarts rekviem. 2002 gästspelade Muti med La Scala-orkestern på Berwaldhallen, där han bland annat uppförde ett stycke ur Stravinskys ”Le baiser de la fée”. Efter konserten dök Ingmar Bergman upp i Mutis rum för ett musikaliskt samtal. – Jag var ovetande om att han hade så djupa musikkunskaper och egen erfarenhet av Stravinsky. Han gjorde en omfattande analys av stycket vi spelat. Innan vi skildes frågade jag honom om han ville göra en opera med mig. Bergman kom med sitt sedvanliga ålderdomssvar att han skulle avsluta sin sista film och sedan dra sig tillbaka till Fårö. Muti anförtror att det finns tre regissörer som han alltid drömt om att få samarbeta med: Bergman, Fellini och Bernardo Bertolucci. Ingen av dessa tre har blivit verklighet, däremot otaliga prisbelönade uppsättningar med regissören Giorgio Strehler: ”Ett geni” kallar Muti honom. I självbiografin återger Muti några rader han skrivit till sin dotter Chiara, i dag 38 år, när hon valde att bli skådespelerska. Tonen är försiktigt avrådande. Han påpekar att ”om du inte lyckas så innebär det ett liv präglat av ensamhet och besvikelser, om du lyckas så är det ett liv bestående av ensamhet och mycket arbete”. Det låter som en tuff visdom, i hur hög grad gäller detta även er? – Det är sant. Dirigentpodiet är en ensam plats. Under uppförandet är du utlämnad till dina egna tankar och oro. Publikens uppskattning och applåderna kommer eventuellt först när allt är klart. – Det svåraste är att stå till svars inför publiken när du själv inte är nöjd med framförandet. Om du då är utrustad med ett kritiskt sinne så tänker du på det som inte har gått bra. Toscaninis dotter Wally berättade för mig att på kvällen efter en föreställning medan hustrun Carla lagade risotto så satt den åldrade Arturo Toscanini alltid med partituret i hand för att studera de detaljer som inte gått bra. Detta är ett arbete där du är ensam. – Jag har svårt att förstå den unga generation av musiker och dirigenter som strålar av lycka när de leder orkestern. Det syns lång väg. För mig är det ett lidande och åtagande som förpliktar, framför allt konstnärligt. Min gamle maestro Antonio Votto, som också var på La Scala, sade alltid: ”vi står under himlens beskydd”. Det viktiga är att ha förberett sig korrekt. Hur kommer framförandet att gå? Det är det ingen som vet på förhand. Musik är inte som nummer där två plus två alltid blir fyra. Riccardo Muti är född i Neapel 1941 men kommer från Molfetta i Apulien där han växte upp. Han har en stor repertoar med Mozart och Verdi i centrum. Muti anser att en opera bör ges i sin originalversion, utan senare tiders eventuella ändringar och strykningar. Ungdomsorkestern uppkallad efter tonsättaren Luigi Cherubini är hans egen skapelse som Muti ägnar mycket tid och med vilken han ger många konserter. Har tidigare i år fått två Grammy för bästa inspelning och bästa kör för Verdis rekviem med Chicagos symfoniorkester. I februari i år svimmade Muti och föll från podiet under en konsert i Chicago till följd av oregelbunden hjärtrytm. Han fick en pacemaker inopererad. Mutis hörsel är dyrbar och försäkrad för 10 miljoner euro. ”Ja, det är sant. Det är en skräddarsydd försäkring som gjorts för mig”, bekräftar han. Att Riccardo Muti skulle få priset blev en överraskning när det tillkännagavs den 16 mars i år. De två arbetade inte ihop och Mutis namn förekom inte heller i spekulationerna. Årets Birgit Nilsson-pris delas ut på samma dag som förra gången, den 13 oktober. Då fick Placido Domingo det år 2009. Det har aldrig varit någon hemlighet att Birgit Nilsson gillade svenske kungen och det är också han som delar ut det. För Birgit Nilsson var det synnerligen viktigt att utdelningen sker i Sverige med dess stolta sångartraditioner alltsedan Jenny Linds dagar. Förvaltaren Birgit Nilsson började projektera för sitt stora musikpris redan två decennier innan hon dog men hemlighöll planerna. Först tre år efter hennes död fick världen reda på det. Namnet på den första pristagaren önskade hon utse själv och förmedlade namnet i ett brev till Rutbert Reisch, ordförande för The Birgit Nilsson Foundation. Priset denna gång har bestämts av en jury som består av Clemens Hellsberg, ordförande för Wiens filharmoniska orkester, Eva Wagner-Pasquier, en av direktörerna för Wagnerfestspelen i Bayreuth, Bengt Hall, operachef för Malmöoperan, Rupert Christiansen, författare och operarecensent på Daily Telegraph i London, Speight Jenkins, direktör för Seattle Opera i USA. Rutbert Reisch, operaälskare, var förut Volkswagens finansielle direktör och nära vän till Birgit Nilsson. Hon utnämnde honom till förvaltare av den efterlämnade förmögenheten. 7 000 000 kronor eller 1 miljon dollar … får pristagaren. Därmed är Birgit Nilsson Prize ett av världens största musikpriser. Festen Festligheterna den 13 oktober inleds på Operan där priset delas ut. Gianandrea Noseda leder Hovkapellet och solist är Metropolitanstjärnan, sopranen Sondra Radvanovsky. Operachefen Birgitta Svendén håller festtalet för Riccardo Muti. Och givetvis framför Operakören ”Fångarnas kör” ur Verdis ”Nabucco”. Efter ceremonin är det galamiddag i Blå hallen på Stockholms stadshus för speciellt inbjudna. Här framträder de svenska sångarna sopranen Paulina Pfeiffer, tenoren Joachim Bäckström och barytonen Karl-Magnus Fredriksson.


På resa med Anna Ternheim

Summary: Anna Ternheims fjärde platta, som släpps om ett par veckor, spelades in i Nashville tillsammans med några av countrystadens allra säkraste musiker. DN:s korrespondent Michael Winiarski och fotografen Chris Maluszynski följde med den svenska stjärnan till den amerikanska Södern. Det här är deras rapport. I countryns mecka. Anna Ternheim ville komma närmare det akustiska och hamnade bland musikaliska legender i Nashville. Om förväntningarna: ”Den här skivan känns så jävla bra i magen, inga radiohittar kanske, men den växer långsamt och stannar kvar.”

En långbent tjej i mörkblå jeans och svarta boots kliver in i en av musikbarerna på Broadway, nöjesgatan i Nashville. Hon parkerar sig vid den långa baren och beställer en Virgin Mary; det är trots allt förmiddag. Om några timmar är Robert’s Western World, liksom alla honky-tonks som ligger dörr i dörr i dessa kvarter, proppfull med ölhävande och dansande countryfantaster och turister. Men nu avslöjar det bleka dagsljuset en nästan övergiven lokal. På scenen står likväl en ärrad countrysångare och kör på med sina standards. The show must go on. Anna Ternheim, med tre framgångsrika skivalbum och fem Grammisutmärkelser bakom sig, smuttar på sin cocktail och lyssnar. Detta är väl inte riktigt hennes musik, hon anser sig i varje fall inte ha haft något speciellt förhållande till den. Ändå är det här, i countrymusikens huvudstad, som hon detta år har spelat in sitt fjärde album. – Att det blev Nashville var en ren tillfällighet, säger Anna Ternheim. Jag lyssnar på det jag behöver för tillfället. Musik man berörs av finns i alla genrer. Det nya albumet ”The night visitor”, som släpps i Sverige den 28 oktober, är inte country. Även om de flesta av medmusikanterna är countryveteraner, är skivan klockren Anna Ternheim. Den blonda 33-åringen från Sollentuna kan inte heller räknas till den strida ström av hoppfulla musiker som anländer till countryns mecka och hoppas på ett genombrott. Ett fenomen som skildrades så elakt i Robert Altmans film ”Nashville” från 1975. I en scen ryter den fiktiva Grand Ole Opry-sångaren Haven Hamilton åt en musiker med långt hippiehår: ”Gå och klipp dig, du hör inte hemma i Nashville!”. En eller två generationer senare är det naturligtvis ett icke-problem med långt hår i Nashville, såväl för musiker som för alla andra. Tiden är en annan, mångfalden överväldigande. För även om Nashville fortfarande är USA:s främsta countrystad är den rubrik stadens turistmånglare har satt på den – ”The Music City” – mer sann. Begreppet ”country” har blivit ett rymligt tält, och gränserna mellan olika populärmusikstilar är mer utsuddad än förr. Vi lämnar musikbaren och den lite absurda stämningen som Anna Ternheim beskriver som ett ”tivoli på dagtid”. Nashville är en magnet för all slags musik, och alla slags musiker. Inte minst för att det finns så många högklassiga musiker som är verksamma här. Under en kväll på Nashvilles countrytempel Grand Ole Opry, med Anna Ternheim och några av hennes musiker, får vi under en och samma föreställning höra frälsismusik, bluegrass och hårdrock. Om jag hade blundat, och kunnat tänka bort cowboyhattarna, skulle det ha varit svårt att gissa att jag befann mig i Opryland. En av stadens gudabenådade ”session musicians” är slagverkaren Kenny Malone som under sina 40 år i Nashville har spelat in plattor med så många legendariska namn att alla inte skulle få plats här. Det räcker med att räkna upp några: John Prine, Townes VanZandt, Lyle Lovett, Steve Earle, Alison Krauss, Ricky Skaggs, Dolly Parton, Waylon Jennings, George Jones, Don Williams, Emmylou Harris, Merle Haggard, Garth Brooks, Willie Nelson, Shel Silverstein, Ray Charles och Johnny Cash ... Inget dåligt sällskap för Anna Ternheim, som första gången träffade Kenny Malone i våras när han deltog vid inspelningen av hennes nya album. Jag och fotograf Chris Maluszynski hänger med henne och Kenny Malone till ett enkelt frukostställe, Hermitage Café, mitt i en socialrealistisk industrimiljö, några kilometer söder om glittret i nöjeskvarteren kring Broadway. Det är precis så trivsamt som det ska vara. Den moderliga servitrisen säger ”honey” och ”sweetie” och häller upp det tunna kaffet innan vi granskar menyns breakfast specials. Kenny äter frukost här varje dag som en del i morgonritualen. Han beställer som vanligt sin specialkomponerade ”Kenwich”-macka. Anna beställer en likadan. Kenny är en av de verkliga doldisarna, men förmodligen en av de mest anlitade studiomusikerna i Nashville. Att han är så efterfrågad beror – utöver virtuositeten – på att han är noga med att sätta sig in i den musik han medverkar i, eller snarare är medskapande i. Ursprungligen var han jazztrummis i Denver, Colorado. Sedan reste han under 16 år världen runt som medlem i US Navy Big Band. Han var bland annat med och spelade vid John F Kennedys presidentinvigning 1961. Först 1970 flyttade han till Nashville, innan dess hade han egentligen aldrig lyssnat på country. På Annas skiva spelar Kenny en afrikansk handtrumma, en djembe. – Du är den första trummis som någonsin har börjat med att fråga efter texten till mina låtar, säger hon. – Om jag inte vet vad det handlar om kan jag inte veta hur jag ska slå på trumman och få liv i musiken, att andas in liv i den, svarar han. – Det ska kännas bra för kroppen rent fysiskt, säger Anna, och Kenny fyller i: – All tajmning finns i andningen, det ska vara som att få en ren träff med baseballslagträ. Och det ska kännas i magen. Båda är ense om att jobba utan ”click track”, metronom. Den kan göra att man tappar koncentrationen. – Jag får tempot från orden i mina sånger, säger Anna. – Ja, hon sjunger, hon skriker inte, och det är så vackert, säger Kenny. Det är helt enkelt en röst jag gillar att lyssna på. Innan Anna Ternheim kom till Nashville visste hon inte mycket om staden och hade ingen koll på vad Grand Ole Opry var för något. – Det blev så på grund av Matt Sweeney, en gitarrist som jag kände från New York och som medverkade på några spår på mitt förra album ”Leaving on a Mayday”.  Jag kände mig urlakad och ville komma närmare det akustiska. Hon hade skrivit på sina nya sånger, men fastnat i sitt gitarrspel och bett Matt om hjälp med att arrangera. – Han är en mycket speciell gitarrist med en fin stilkänsla. Han får det svåra att låta enkelt. Matt såg något i hennes låtar och sade att han ville producera den nya skivan. Han kände David ”Fergie” Ferguson, Nashvilles kanske mest framstående ljudtekniker och mixare. Ferguson hade arbetat med stjärnproducenten Rick Rubin på Johnny Cash-albumen ”American”, och Matt Sweeney spelade gitarr på de två sista, postumt utgivna ”American” V och VI. Förra året spelade dessutom Matt in en skiva med Will Oldham, alias Bonnie ”Prince” Billy, hos Dave Ferguson. Så det bara blev så. På samma sätt som när Anna Ternheim hade flyttat till New York ”efter en ingivelse”, och nu är inne på sitt fjärde år på hippa Lower East Side. För övrigt är Will Oldham också med som bakgrundssångare på hennes skiva. – Det är slående att de här musikerna verkar kunna göra vad de vill, och det blir intressant att de spelar musik som är min. Här är det inte så vattentäta skott som i Stockholm, säger Anna när vi besöker den bunkerliknande och lätt stökiga inspelningsstudion där hennes skiva kom till. – Jag har haft väldig tur med musikerna. De är inga ”studiomusiker” som bara gör vad de är tillsagda att göra – deras egen kreativitet har verkligen format skivan. Studion heter The Butcher Shoppe, efter det slakteri som tidigare låg här, i ett stort, numera utrymt industriområde. Den ligger på en höjd med strålande utsikt över Nashvilles skyline. David Ferguson äger studion ihop med country- och folksångaren John Prine. Anna Ternheim och Matt Sweeney kom hit i februari och började spela in några låtar. – Det kändes direkt som om”okej, när ska vi göra färdigt det här?” Sedan rullade det på, och efter 18 dagar var materialet i princip klart. Inspelat live med sång och gitarr. Trummor, fiol, mandolin och annat lades på senare. – Det är spännande när det händer något oväntat. Förr var jag mycket mer ett kontrollfreak. Att David Ferguson inte bara är ljudtekniker utan också musiker bidrog till att det blev en väldigt kreativ och tillåtande process. Ett exempel var när David Ferguson på Matt Sweeneys förslag började sjunga på ”The longer the waiting the sweeter the kiss” av Pat McLaughlin. Anna började sjunga med, och det lät så bra att låten hamnade som andra spår på ”The night visitor”. På den tredje inspelningsdagen fick de fint besök i studion: ”Cowboy” Jack Clement, den 80-åriga legenden som en gång hade upptäckt Jerry Lee Lewis, dök upp för att spela dobro på några låtar. Rockhistoriens vingslag vispade upp dammet i The Butcher Shoppe. ”Cowboy” Jack Clement producerade den berömda jamsessionen 1956 med The Million Dollar Quartet, den enda gång då Elvis Presley, Johnny Cash, Carl Perkins och Jerry Lee Lewis samtidigt befann sig i Sun Records studio i Memphis. – När han kom steg genast stämningen. Man blir ödmjuk när man träffar en person som i princip var med och skapade rock ’n’ roll. Vi beger oss ut till David Fergusons hus i lantliga och gröna Goodlettsville, några mil norr om Nashville. Här bodde Anna Ternheim under skivinspelningen. Det var när hon stekte svenska köttbullar åt den matlagningsintresserade ”Fergie” som han sade: ”You stay here!” I dealen ingick också att hon kunde vakna upp och till frukost njuta av färska ägg från Fergs egna höns. Senare tog sig tvättbjörnar in i hönshuset, så nu fanns det varken hönor eller ägg. Men Ferg bjuder på het chili och svalt vitt vin, innan han vill ta ut oss i trädgården för att demonstrera sin hagelbössa. Han laddar det 12-kalibriga muskedundret och lyckas övertala Anna att provskjuta. Hon siktar mot en jordvall. Knallen är öronbedövande. – Jag måste ha ett vapen när jag lever här ute ensam, förklarar Ferg. Vi går in i huset igen och Ferg säger att han är trött på countryscenen i stort, och fnyser åt all ytlighet. – Tiderna är sådana. I dag skulle en Patsy Kline inte ha haft en chans. Det handlar inte så mycket om begåvning som om utseende. Men för Anna Ternheim har Ferg bara lovord för. – Europeisk musik är något helt annat, det handlar mer om hur det låter. Och Anna sjunger helt enkelt bra, hon behöver inte ägna sig åt en massa trick. Att det blev en akustisk skiva gillar jag också. Både Matt Sweeney och Ferg har erfarenheter av Sverige. Matt bland annat från inspelningen av Annas förra skivan. Dessutom är han en stor beundrare av de svenska proggarna Träd, Gräs och Stenar. Och Ferg var producent för The Highwaymen (Johnny Cash, Kris Kristofferson, Willie Nelson och Waylon Jennings) under deras Skandinavienturné i början på 1990-talet. – Jag försökte bli full i Sverige, men jag hade inte råd, minns Ferg med ett snett leende. Ferg medverkar på skivan med sin varma röst i duetten ”The longer the wait ...” med Anna Ternheim. Det var Matt som föreslog låten för Ferg. – Jag blev helt förälskad i den. Och när jag sjöng den så föll Anna in och det lät så fint, säger Ferg. – Jag vet kvinnor som har börjat gråta över den sången, säger Anna. Anna Ternheim drar i väg oss på lunch på en klassisk diner, Elliston Place Soda Shop, som stoltserar med att vara Nashvilles äldsta krog på sin ursprungliga plats. Att gå in där är som att hamna i en 40-talsfilm. Inredningsdetaljerna är original: skinnsofforna, minijukeboxarna på väggen vid varje bås. Stället är berömt för sina milkshakes. Hon beställer en chokladshake vid sidan av en ”meat ’n three” – varmrätten. Det visar sig dock vara mer än vad hon orkar med. Vi pratar i stället. Anna Ternheims nya album kommer ut nära tre år efter den förra skivan. Hennes sätt att skapa innebär att hon inte försökt stressa fram den nya. Hon ser sig inte som särskilt strukturerad, även om hon börjar bli alltmer medveten om hur hon går till väga. – Inför en ny skiva försöker jag ge mig mycket tid. Jag har skrivit låtar sedan jag var tio år, och det är ett flummigt tillstånd där jag sitter med gitarren och jammar själv. Låtarna kommer till mig medan jag spelar. Hon skriver inte noter, men genom att skriva ner orden kan hon senare minnas melodierna. Vad som kommer först – orden eller musiken – är olika från gång till gång. – Det kan vara en textrad som har fastnat, men jag vill hålla alla möjligheter öppna för hur låtar kommer till. Jag tycker om att skriva fort så att jag fångar känslan och idén. Det började tidigt för henne med att hon lyssnade på sin pappas musik. Hon provade in på kommunala musikskolan i Sollentuna och fick börja med gitarr. Hon är tacksam över att hennes gitarrlärare Gun Ström lärde henne de tre ackorden D, E och A redan på första lektionen, och att hon ordnade spelningar på skolor och bibliotek. – Jag mådde bra av att spela med andra. Idén att låta alla barn få chansen att spela att är bra, även om man inte väljer att ha det som sitt liv. Att få lära sig tidigt öppnar många möjligheter. Hon berättar att hennes första album, ”Somebody outside” (2004), växte fram helt intuitivt. Vid den tidpunkten hade hon ägnat sig åt olika saker, studerat statsvetenskap, gått på konstskola och sedan börjat på arkitekturhögskolan. Det dröjde innan hon bestämde sig för musiken. Men när skivan togs emot väl hoppade hon av pluggandet. – Då var jag 26 år och insåg att jag redan kommit så mycket längre med musiken än något jag lärt mig i skolan. Jag har haft tur som hittat något jag brinner för. När det var dags för den andra skivan, ”Separation road” (2006), sökte hon en form för skapandet. Det var som ett jobb: Hon skrev en låt per vecka. – Att avsätta tid är grunden. Man vet inte varifrån inspirationen kommer, så jag försöker släppa taget mer och mer för att komma tillbaka till den första stunden när man var barn. Jag skriver för att jag måste, utifrån det som har berört mig, även om allt inte behöver vara självupplevt. Hennes sånger handlar mycket om uppbrott, separation och sviken kärlek. Tonen är fortfarande lite sorgsen. Men Anna Ternheim håller på sin integritet och vill inte gärna tala om sitt privatliv i en tidningsintervju. – Jag är tillräckligt utlämnande och naken i musiken. Att det dröjde lite längre än vanligt innan ”The night visitor” kom till förklarar Anna Ternheim med att hon behövde den tiden för att utforska vad hon håller på med, att utmana sig själv och se nya möjligheter att ta till sig musik. Hon känner sig inte nervös inför skivsläppet. – Efter min första skiva lyste solen på mig, dörren öppnades och folk började helt plötsligt bry sig om vad jag gjorde. Det är inte något alla får uppleva, samtidigt blir det svårare, helt plötsligt finns det förväntningar. Framgång är förgänglig, jag vill hitta roten i det jag gör, utanför tid och trend, så att jag känner kraft och inspiration att fortsätta göra musik för att det gör mig lycklig. Den här skivan känns så jävla bra i magen, inga radiohittar kanske, men den växer långsamt och stannar kvar. Anna Ternheim har full kontroll över sin produkt genom sitt eget skivbolag. Hon sköter också mycket av det praktiska kring skivan med hjälp av sin manager Filip Wilén: planering av själva inspelningen, bilder och omslag till utgåvan, som egentligen är flera olika produkter: en cd med de tolv låtarna, en vinylskiva, och en box med cd, liveskiva och en dvd-film från en livesession på Fergs veranda i Goodlettsville. – Universal Music står för lanseringen, men den konstnärliga biten sköter jag. Musiken får ingen höra förrän det är helt klart, bara de som arbetar med den. Lanseringen kommer att ske i flera steg. I Sverige och norra Europa i höst, i Frankrike till jul och i USA till våren. Hon bygger sakta men säkert sin ställning på den amerikanska marknaden. En dag kommer hon kanske, vilket Dave Ferguson föreslår under en fried catfish-middag i Nashville, att framträda på Grand Ole Opry. – Det gäller att styra sitt eget liv. Jag vet att den första frågan jag kommer att få efter att den här skivan har kommit ut är: När kommer nästa? Kultursöndag Framgång är förgänglig, jag vill hitta roten i det jag gör, utanför tid och trend, så att jag känner kraft och inspiration att fortsätta göra musik för att det gör mig lycklig. Jag har haft väldig tur med musikerna. De är inga ’studiomusiker’ som bara gör vad de är tillsagda att göra – deras egen kreativitet har verkligen format skivan. Jag har haft väldigt tur med musikerna. De är inga "studiomusiker" som bara gör vad de är tillsagda att göra-deras kreativitet har verkligen format skivan. Framgång är förgänglig, jag vill hitta roten i det jag gör, utanför tid och trend, så att jag känner kraft och insperation att fortsätta göra musik för att det gör mig lycklig. ”Somebody outside” (2004) Producerad av Daniel Jansson, Mattias Areskog, Åsa Jacobsson, Pelle Jacobsson, Anders Ljung, Linus Larson, Andreas Dahlbäck och Anna Ternheim. ”Låtar från ett halvt liv. Spelades in i ett sågverk på Gotland, en replokal vid Norrtull, ett kök i Aspudden och en mörk studio i södra Hammarbyhamnen.” ”Separation road” (2006) Producerad av Andreas Dahlbäck. ”Spelades in under första skivans baksmälla. Det blev stora refränger och dramatiska stråkar.” ”Leaving on a Mayday” (2008) Producerad av Björn Yttling. ”Spelades in i Stockholm och New York. Lämnade gitarren för stråkar, trummor och sång. En låt kan man till och med dansa till.” Ålder: 33 år. Uppväxt: i Sollentuna. Bor: New York Utmärkelser: Belönades dubbelt 2005 med P 3 Guld-pris i kategorin ”Bästa nykomling” och med en Grammis som ”Bästa nykomling”. Fick 2007 P 3 Guld-priset för ”Bästa kvinnliga artist”. Samma år två Grammisar, ”Bästa kvinnliga artist” och ”Bästa textförfattare”. 2009 två Grammisar till, i kategorierna ”Årets album” (för ”Leaving on a Mayday”) och ”Årets kvinnliga artist”. Aktuell: Fjärde albumet ”The night visitor” utkommer den 28 oktober.


Shakira ska ge Obama råd

Summary: Artisten Shakira blir rådgivare åt Barack Obama. Hon ska hjälpa presidenten att hitta sätt att förbättra utbildningsnivån hos spansktalande unga i USA.

Den världsberömda sångerskan Shakira Isabel Mebarak Ripoll, född i Colombia, är en hängiven Obamaanhängare. Hon uppträdde på hans presidentinstallation. Shakira lägger inte bara sin energi på musiken utan arbetar även för att främja utbildning för fattiga barn. Bland annat har hon grundat en stiftelse som bidrar till att finansiera skolor i hennes hemland Colombia. 2003 blev hon goodwillambassadör för FN:s barnfond Unicef Och i veckan beslöts att artisten tillsammans med tre andra ska ingå i en rådgivande kommission i Barack Obamas administration med uppgift att hitta sätt att förbättra utbildningsnivån hos unga i USA med latinamerikansk bakgrund. – Det här är en oerhörd ära för mig, säger Shakira till Huffington Post. – Jag känner en ödmjukhet inför att min filantropiska erfarenhet kan vara till hjälp, att min röst kan användas för att förstärka budskapet från presidenten och hans kommission. Latinoungdomar är den snabbast växande gruppen i USA, och allt fler av dem lever i fattigdom.


De förklarade ögonblickens bildmästare

Summary: Förra gången Nobelpriset i litteratur gick till Sverige blev reaktionen hätsk, men det behöver man knappast befara den här gången, skriver Anders Cullhed. Tomas Tranströmer är läst över klotet.

Att 2011 års Nobelpris i litteratur går till Tomas Tranströmer var förstås väntat. Eller? Ja, fast ändå inte. För det som talat emot Tranströmer var att han är svensk. Det litterära Nobelprisets prestige vilar i hög grad på dess globala räckvidd. Ett otal länder – tänk Kenya – har aldrig fått priset. Enorma kulturländer – tänk Indien – har fått blygsam utdelning (poeten Tagore belönades 1913). Sverige, ett litet land i norra Europa, hade före gårdagens datum inte mindre än sex pristagare att stoltsera med. Förra gången det begav sig, 1974 (då priset tilldelades Eyvind Johnson och Harry Martinson), blev också reaktionen tämligen våldsam, för att inte säga hätsk, i de inhemska medierna. Men något liknande ramaskri tror jag inte man behöver befara den här gången. Till skillnad från, säg, Verner von Heidenstam och Erik Axel Karlfeldt, är nämligen Tomas Tranströmer en poet som är läst över klotet. Och så har det varit i decennier. Numera lär han vara översatt till femtio språk, minst. Jag minns när jag ordnade en föredrags- och uppläsningsafton till hans ära på Stockholms universitet 1996. Det var på tillskyndan av en beskickning från Bangladesh, där hans dikter just utkommit. Över hälften av auditoriet kom från andra sidan jorden. Tranströmer var själv på plats, som så ofta när hans diktning stöts och blöts, oavlåtligt intresserad, redan berövad det muntliga ordet efter det slaganfall som drabbat honom hösten 1990. Som alltid satt hans hustru Monica intill och tydde hans signaler för oss. Genom hennes försorg förbyttes små nickar och lätta handrörelser i försynta kommentarer till ett författarskap som höll oss alla – från New York till Dhaka – förtrollade. Det tog en gång sin början med en formlig knall. Få poeter torde ha gjort ett så omedelbart övertygande intryck som den tjugotreårige Tranströmer med debuten ”17 dikter”. Dess inledande rader har blivit närmast sönderciterade: Uppvaknandet är ett fallskärms- hopp från drömmen. Fri från den kvävande virveln sjunker resenären mot morgonens gröna zon. Tingen flammar upp. Han för- nimmer – i dallrande lärkans position – de mäktiga trädrotsystemens underjordiskt svängande lampor. Dikten är fullbesatt med bilder. Tranströmer hade från första början en gudabenådad hand med metaforer. Men de flyter aldrig ut i vaga dagdrömmerier eller till intet förpliktande uppvisningar. De är precisa, de känns på pricken, som vore de destillerade i hans inre laboratorium genom långa processer. Och framför allt: de slår mäktiga bryggor mellan nu och då, jag och du, vi och Någon eller Någonting annat. Som den unga svenska poesins söndagsbarn flöt så Tranströmer genom femtiotalet. Men likaväl som det ligger hårt jobb bakom hans gnistrande smycken till dikter, så finns det ett liv som inte alltid kan ha varit lätt bakom den lyckosamma karriären på parnassen. Om detta har han skrivit själv i den fina lilla skissboken ”Minnena ser mig” från 1993. Han växte upp på Södermalm som ende son till en ensamstående mor. Hon arbetade som lärarinna. Fadern lämnade hemmet tidigt och gjorde sig bara påmind på julaftnar. En av de viktigaste figurerna i unge Tomas liv blev i stället morfadern. Han hade arbetat som lots och skulle långt senare bestås en vacker hyllning i samlingen ”Öster-sjöar” (1974). Tranströmer bodde hemma hos sin mor under hela studietiden. Tjugoåtta år gammal gifte han sig med Monica. Tranströmers sextiotal framstår som en stor paradox. Nu skriver han några av sina finaste diktböcker, såsom ”Klanger och spår” mitt i decenniet. Det är också nu han börjar väcka intresse internationellt, inte minst i USA där hans dikter kom att översättas av Robert Bly. Samtidigt framstod han redan, nyss trettio år fyllda, som en klassiker på hemma-plan. Flera av hans dikter ingick i de antologier jag minns från svenskundervisningen mot årtiondets slut. Men samtidigt började kritiska röster höjas mot hans brist på klara politiska ställningstaganden eller samhällsengagemang över huvud. Beskyllningarna var djupt orättvisa, ur flera synpunkter. I själva verket riktades de i hög grad mot vad den unge Göran Palm hade kallat den föregående generationens ”aristokratmodernism”, men Tranströmer var ju ingen aristokrat, långt därifrån. Stora delar av hans diktning kan i själva verket läsas som en närmast seismografiskt känslig registrering av, och kommentar till, världshändelserna. Bortsett från att argumenten mot honom ibland kunde komma från unga kritiker i karriären som knappt satt sin fot på en arbetsplats, medan Tranströmer själv under just det här årtiondet hade ett rätt tufft jobb som fängelsepsykolog och kurator vid en anstalt för unga kriminella på Roxtuna i Linköpings kommun. Som poet var han av det känsliga för att inte säga bevingade slaget, visst, men bara på halvtid. Debatten bedarrade förstås med åren. Tranströmer blev föremål för forskning. Kjell Espmark har beskrivit metodiken i hans bildspråk, Niklas Schiöler har fint frilagt de mystiska grundtonerna i hans diktning, och Staffan Bergsten kom så sent som i våras med en biografi. Framför allt har författarskapet bara växt på ett närmast mirakulöst sätt, också efter hjärnblödningen. Dels har Tranströmer hållit fast vid det koncentrerade formatet från de tidiga böckerna, gärna med anknytning till haikudiktningen, som i samlingarna ”Sorgegondolen” (1996) och ”Den stora gåtan” (2004). Dels har han utvecklat större kompositioner, långdikter, ofta på grundval av intryck från resor i när och fjärran, där en serie förklarade ögonblick etsas in med en suggestion som han säkert övertagit från musiken, den konstart han antagligen älskar över alla andra. De här ögonblicken har ibland kallats ”epifanier”, ett slags uppenbarelser. Oanade förbindelser, främmande alfabet, friläggs på guidade turer i Italien, på hotell i Egypten eller centraleuropeiska torg – men också, eller lika gärna, i de mest alldagliga, mellansvenska landskap. Överallt försöker Tomas Tranströmer tyda ”den stora nattliga stilen” genom historiens alla ”missförstånd”, och jag undrar om det inte är den stilen läsare från de mest olika hörn av världen kan känna igen. Den är förvisso värd ett Nobelpris i litteratur. Överallt försöker Tomas Tranströmer tyda "den stora natliga stilen" och jag undrar om det inte är den stilen läsare från de flesta olika hörn av världen kan känna igen. 1931 Tomas Tranströmer föds den 15 april i Stockholm och växer upp i en tvåa på Södermalm. Fadern var redaktör och mamman lärare. De går tidigt skilda vägar. Familje-somrarna i skärgården återspeglas tidigt som ett naturlyriskt stråk i hans diktning. Som barn älskar han insekter. Hans väl bevarade samling från Runmarö ställdes nyligen ut på Naturhistoriska riksmuseet. Han debuterar 1954 med ”17 dikter”, som får stor uppmärksamhet. 1956 Vid sidan av studier i litteratur läser han till psykolog och tar examen vid 25 års ålder. Han har sedan bland annat jobbat på Psykotekniska institutionen vid Stockholms universitet och varit verksam som psykolog vid Arbetsmarknads-institutet i Västerås. 1958 Gifter sig med Monica Bladh (bilden t h). Deras dotter Emma Tranströmer föds tre år senare. Hon är sångerska och gav ut en skiva, ”Dagsmeja”, med faderns tonsatta dikter till hans åttioårsdag i våras. 1966 Belönas med Bellmanpriset, en litterär utmärkelse som följts av otaliga andra:: Kellgrenpriset, Petrarcapriset, De Nios pris, Litteraturfrämjandets stora pris, Pilotpriset, Nordiska rådets litteraturpris, Augustpriset med flera. 1983 Akademiledamoten Kjell Espmark ger ut den första stora studien av Tranströmers författarskap, ”Resans formler. En studie i Tomas Tranströmers poesi”. 1990 Tomas Tranströmer drabbas av en stor stroke och förlorar talförmågan men fortsätter skriva. Han bearbetar sin sjukdom i verk som ”Sorgegondolen” och ”Den stora gåtan”. Han övergår till att skriva korta, koncentrerade dikter, vissa i haikuform. 1993 Ger ut den täta självbiografin ”Minnena ser mig”. Där skriver han: ”Inom mig bär jag mina tidigare ansikten, som ett träd har sina årsringar. Det är summan av dem som är ’jag’. Spegeln ser bara mitt senaste ansikte, jag känner av alla mina tidigare.” 2001 ”Air Mail”, som innehåller en trettioårig brevväxling mellan Tranströmer och den amerikanske poeten Robert Bly, kommer ut. Vid sidan av brevskrivandet har vännerna även översatt varand-ras dikter. 2011 Han fyller åttio, blir professor och – efter att ha toppat den heta listan i decennier – tilldelas Nobelpriset i litteratur som första svensk sedan 1974. ”17 dikter” 1954 Tranströmers debutbok är central för den svenska lyriken – något mycket ovanligt för en debutdiktsamling – och gjorde honom omgående till sin generations mest betydande poet. ”Hemligheter på vägen” 1958 Uppföljaren till debuten etablerade Tranströmers position. Olof Lagercrantz skrev: ”Han fogar sig in i ledet bland de främsta vi äger.” ”Klanger och spår” 1966 Den fjärde diktsamlingen gav upphov till en tidvis hätsk litteraturkritisk debatt, där Tranströmer anklagades av yngre poeter för att inte vara tillräckligt politiskt medveten enligt tidens krav. ”Östersjöar” 1974 En lång dikt i sex avsnitt som har blivit Tranströmers förmodligen mest kända och lästa verk. Med dokumentära och självbiografiska inslag blir dikten en berättelse om det skiftande havet. ”Det vilda torget” 1983 Den nionde diktsamlingen, som bland annat innehåller de ofta citerade dikterna ”Kort paus i orgelkonserten” och ”Drömseminarium”. Här ingår också en handfull prosastycken. ”För levande och döda” 1989 ”Den vita fjärilen i parken blir läst av många./Jag älskar den där kålfjärilen som om den vore ett fladdrande/hörn av sanningen själv!” (Inledning till dikten ”Gator i Shanghai”) ”Air mail. Brev 1964–1990” En diger brevväxling mellan de två poeterna och vännerna Tomas Tranströmer och Robert Bly. Ämnena sträcker från högt till lågt, från frågor om tolkningar – ”Är ’buljongtärningen’ en kub (som i USA) eller bara en rektangel?” – till politik. ”Minnena ser mig” 1993 En självbiografi i åtta korta kapitel som sträcker sig från de tidigaste hågkomsterna från Södermalm i Stockholm till hösten 1946 då Tranströmer började på gymnasiet, Södra latin. ”Sorgegondolen” 1996 Tranströmers första diktsamling efter stroken 1990 innehåller dikter som han arbetat med före sjukdomstiden. Innehåller titeldiktens svit som utgår från ett pianostycke av Franz Liszt. ”Den stora gåtan” 2004 En samling korta dikter och framför allt haikuer med dova motiv av död, stillhet och skugga som ibland sprängs i utbrott av livsglädje: ”De bruna löven/är lika dyrbara som/Dödahavsrullar.”


Tidigare val av svenska Nobelpristagare hårt kritiserade

Summary: Sex svenskar hade fram till i går fått Nobelpriset i litteratur. Och nästan varje gång blev det en debatt om jäv som skadade såväl Svenska Akademiens som författarnas anseenden.

Tittar man i Akademiens statistik så framstår svenskan som ett världsspråk när det gäller Nobelpriset. Endast författare som skrivit på engelska, franska, tyska, spanska och italienska har varit mer framgångsrika. De svenska författarna framstår i denna statistik som mer framstående än dem som skrivit på ryska eller arabiska. Men den här gången verkar det som om debatten uteblir. Alla tycks vara överens om att Tomas Tranströmer är förtjänt av priset. – Det är bra att Svenska Akademien vågar ge priset till en svensk – det har ju funnits diskussioner om att för många svenska författare som har fått litteraturpriset. Man kan inte utesluta svenska författare bara för att Nobelpriset är svenskt, säger Claire Armitstead, litteraturkritiker och bokredaktör på The Guardian. De tidigare bråken har handlat om de svenska pristagarnas nära förhållande till Svenska Akademien. Selma Lagerlöf var den första kvinnan och första svensken som fick Nobelpriset i litteratur, år 1909. Hon var också den första kvinnan som fick en plats i Svenska Akademien som hon tillträdde fem år senare 1914. Debatten hårdnade när Verner von Heidenstam fick sitt Nobelpris år 1916, eftersom han samtidigt var medlem i Svenska Akademien. Kritiken blev inte mindre 1931 då Erik Axel Karlfeldt postumt fick Nobelpriset, eftersom han satt i Akademien mellan 1904 och fram till sin död 1931. År 1913 blev han dessutom Akademiens ständige sekreterare. Pär Lagerkvist råkade ut för samma sak när han fick Nobelpriset 1951, eftersom han satt i Akademien mellan åren 1940 och 1974. Senaste gången var 1974 då Harry Martinson och Eyvind Johnson delade priset. Båda två satt då i Svenska Akademien; Martinson mellan 1949 och 1978. Och Johnson mellan åren 1957 och 1976. Den gången stormade det ordentligt och DN:s chefredaktör Olof Lagercrantz anklagade Nobelkommittén för ”återfall i nationalism och provinsialism” och DN-kritikern Karl-Erik Lagerlöf påpekade att: ”Eyvind Johnson är ju internationellt sett inte på något vis en nydanare.” I nästan alla kommentarer kring att Tranströmer fått priset kommer de sex tidigare svenska Nobelpristagarna i litteratur upp: – Det finns ett par avgörande skillnader mellan Tomas Tranströmer och till exempel Harry Martinson. Det är dels att Tranströmer aldrig suttit i Akademien – Gud vet varför. Den andra, mycket viktiga skillnaden, är att Tranströmer är så oerhört väl översatt, och läst över hela världen. Där drabbades ju Martinson, som var en fin poet, men som knappast var spridd i världen, säger författaren Lars Gustafsson.


Premiär för Tranströmer-pjäs imorgon

Summary: Dagen innan premiären för den första teaterföreställningen någonsin baserad på verk av Tomas Tranströmer tilldelas han Nobelpriset. "Det är helt sinnessjukt", säger Samuel Fröler på Stockholms Stadsteater, strax efter att pristagaren tillkännagivits.

Tajmingen verkar nästan lite för bra för att vara sann. Den svenske poeten Tomas Tranströmer tilldelades Nobelpriset. Dagen efter ska världspremiären av den första teaterföreställningen någonsin baserad på hans verk ha världspremiär. – Det är sinnessjukt, säger Samuel Fröler och skrattar när DN.se når honom. – Vi hade inte alls planerat det här med tanke på Nobelpriset. Istället är det här en föreställning som ges med tanke på firandet av att han fyller 80 år, fortsätter han. Föreställningen som har premiär imorgon baseras på olika fragment av Tranströmers dikter, hela dikter samt även citat ur brev. Ensembeln bakom Den halvfärdiga himlen samlades när årets Nobelpristagare skulle tillkännages. När Tomas Tranströmer tilldelades priset skrek många rakt ut. – Jag blev helt darrig i knäna och bara skrek. Det känns som om det var nu eller aldrig. Jag hade en känsla av att han inte skulle få priset, säger Samuel Fröler. Imorgon var tanken att Tomas Tranströmer skulle medverka under premiären. – Men det kommer att bli en sådan uppståndelse nu, så vi har full förståelse om han inte har möjlighet till det, säger Samuel Fröler.  Denna text har tillfogats en rättelse vad gäller namnet och innehåll på föreställningen.


Maria Schottenius: Klockan ett i morgon börjar kulturredaktionernas kapplöpning

Summary: Sveriges Radio har i morgon ungefär en minut på sig att få ta tag på årets Nobelpristagare i litteratur. Sedan är det helt säkert upptaget.

Klockan ett i morgon pinglar den lilla klockan hos Svenska Akademien i Börssalen. Sedan Namnet. Och Pang. En global kapplöpning drar i gång och Nobelpristagaren i litteratur blir på en minut världens mest eftersökta person. Om Sveriges Radio, som fyra av sju år varit snabbast i världen med att få tag på Nobelpristagaren i litteratur, har riktig tur (skicklighet?) hör man Gunnar Bolins röst: ”Jo, jag tror att vi har med oss Nobelpristagaren här på telefon …” Om detta sker direkt, i ett-sändningen är det triumf att finnas till på Sveriges Radios kulturredaktion. Det har funnits andra konjunkturer, till exempel i mitten av 80-talet, då Aftonbladets kulturredaktion dagen efter tillkännagivande ville göra en annan prioritering än att skriva om Nobelpriset i litteratur. Även om denna lite trotsiga ignorans var extrem var AB:s kulturredaktion inte ensam om att vara njugg inför Nobelpriset. Numera har de större kulturredaktionerna givit upp alla försök att vara rebeller och tävlar i stället om att vara uppdaterade med listor på Nobelpriskandidater, namn på tilltänkta skribenter och telefonnummer i mängd. Den största hetsen för en tidning handlar om att få en intervju, på plats och med bilder. Nästa kritiska punkt är att få fram rätt skribent, som är inläst och kan skriva den stora texten om författarskapet. Resten brukar rulla på: rapport från Börshuset, livslinjer, teckningar och foton, bilder från champagneyra på det svenska förlaget, intervju med den utländske förläggaren, enkäter med svenska författare, utländska författare, kommentarer från utländska tidningar och raggning för att få fram en nyskriven text av Nobelpristagaren. Fyra timmar, sedan ska allt vara klart. Och fantastiskt. Tv-kanalerna SVT och TV 4 har städslat dödsföraktande kommentatorer, som måste finna sig omedelbart, och kommentera vilken författare det än blir. Ingen annan dag på året är det sådan status att vara beläst. På Sveriges Radio fylkas strax före klockan ett 20–25 personer utanför dörren till studion i Radiohuset. De är ditkallade eftersom de är särskilt kunniga i något eller några författarskap. Dessutom står där två skådespelare, en manlig (ofta Björn Granath) och en kvinnlig (ofta Kristina Adolphson) som ska vara beredd att läsa med inlevelse när texten som blixtsnabbt väljs ut från radions stora bibliotek sticks under deras näsa. Och på det stora växelbordet i studion, verksamhetens centrum, ligger färdigskrivna frågor på några av de största språken. När Namnet tillkännages har redaktionen ungefär en minut på sig att ringa. Sedan är det helt säkert upptaget. Så det hänger på sekunder om Gunnar Bolin ska säga: ”Jo, jag tror att vi har med oss …” År 2000 ”tappade” redaktionen en Nobelpristagare ”i bordet”, som det kallas när ett samtal kopplar ur. Gao Xingjian var på tråden, men sedan borta: ”Hallå, hallå, hallå …” Jag vet att radions kulturchef Mattias Berg brukar stå som inkastare i dörren till studion, när det står klart vem som är mest lämpad att tala om Nobelpristagaren, men självkritiken har slagit till och benen darrar. Jag förundras varje år över spektaklet med Nobelpriset, de upptrissade vadslagningarna, den harmsna jakten på läckor. Energin, konkurrensen, kampen mot klockan, på gränsen till fysisk utmattning. Allt detta för att ett antal skönlitterära texter har slagit rot i några människors hjärtan. Det är ganska roligt.


Nu firar den nya polska feminismen triumfer

Summary: På söndag är det val i Polen. För första gången röstar polackerna på vallistor där minst 35% av namnen måste vara kvinnor. Det kan vi tacka den nya och vitala polska kvinnorörelsen för, skriver Teresa Kulawik

Vanligtvis förknippas Polen med påven och katolicismen. Generationer som är uppvuxna med järnridån minns nog också oppositionsrörelsen Solidaritet, som banade vägen för murens fall. Det är säkert inte många som skulle se landet som speciellt mottaglig för feminism. Faktum är att Polen är det ända postsocialistiska landet som har frambringat en kvinnorörelse som förtjänar namnet. Den 17:e och 18:e september gick den tredje nationella kvinnokongressen av stapeln i Warszawa, med nära 7  000 deltagare. Den stora salen i Warszawas gigantiska kulturpalats var för liten för att rymma alla. Jag fick sitta i raderna reserverade för utländska gäster nära scenen. Det kändes skönt att få plats, men också lite egendomligt. Jag är född i landet, fast numera tysk och svensk medborgare. Kongres Kobiet (Kvinnokongressen) har blivit den största medborgerliga rörelsen i dagens Polen. Första kongressen 2009 samlade 3 000 kvinnor och blev en början på en landsomfattande mobilisering . Femton regionala konferenser följde och i dag är ett nationellt nätverk under uppbyggnad. Det finns inget som entusiasmerar som framgång. Genom att använda sig av den möjlighet till direkt demokrati som finns i Polen, har kvinnorörelsen lyckats införa könskvoterade vallistor. I parlamentsvalet den 9 oktober kommer nu polacker för första gången rösta på vallistor där minst 35 procent av de valbara måste vara kvinnor. Hur kommer det sig då att Polen är det enda postsocialistiska landet där kvinnor mobiliserat en aktiv social rörelse? Forskningen lär oss, att sociala rörelser växer ur missnöjet, men sällan uppstår när det är som värst. Snarare uppstår de när det finns visst handlingsutrymme, när förhoppningar och förväntningar väckts, men inte infriats. Det fanns många skäl för kvinnor att vara missnöjda med utvecklingen i det ”fria Polen” efter murens fall. I den nya demokratin förlorade kvinnorna friheten att bestämma över sin egen kropp. Rätten till fri abort som existerat sedan 1956 avskaffades. Abortfrågan blev en vattendelare bland de som kämpade i oppositionsrörelsen under 80-talet. Bland de första initiativ som Solidaritets män i parlamentet tog var att revidera abortlagen. När kvinnosektionen inom Solidaritet opponerade sig mot detta blev först ordföranden hotad, och sedan hela sektionen nedlagd. Kvinnorna gav sig inte, inte med detsamma. I början av 1990-talet samlades en miljon underskrifter för att folkomrösta om abortlagen. Den stora majoriteten av polackerna var emot en restriktiv abortlagstiftning. Men de nya makthavarna vägrade. Besvikelsen och upplevelsen av maktlöshet var stor bland kvinnorna. Massmobiliseringen slocknade denna gång. De flesta kvinnorna ägnade sig åt annat än att driva sina rättigheter, de fokuserade på att överleva ”transitionen”. Den ”chockterapi” som förordades landet efter 1989, med privatiseringar, storskaliga nedläggningar och avveckling av den offentliga sektorn, drabbade nämligen kvinnorna hårdare än männen. Kvinnorörelsen under 90-talet saknade dessutom ett språk som kunde sätta ord på orättvisorna utifrån ett könsperspektiv. Den kommunistiska diktaturen diskrediterade kön som politisk kategori. Jämställdhet uppfattades som ”påtvingad emancipation” och ”likhetens förtryck”. Det var lätt att avfärda krav på lika behandling med ”Vi har haft kvinnor på traktorer förut.” Den västerländska feminismen och dess strategier att dekonstruera kvinnlighet framstod som föga tilltalande. ”Feminister eldade upp sina behåar medan vi inte kunde köpa dem” var ett talesätt som visade vilka olika världar kvinnor i Öst och Väst befunnit sig i. Men sakta växte en kvinnorörelse fram under 90-talet. Genusstudier blev ett ämne på universiteten och därmed skapades också en grogrund för aktivism och feministisk expertis. Ett snabbt växande nätverk av icke-statliga organisationer (NGO:S) etablerades med hjälp av utländska sponsorer och EU. Tidskrifter och informationscentra grundades. En ny polsk feminism hade sett dagens ljus. En vändpunkt för kvinnorörelsen blev tio-års jubileet av det ”fria Polen”. I juni 1999 publicerade Gazeta Wyborcza, dagstidningen med rötter i Solidaritet, en artikel som blev Polens feministiska manifest. Agnieszka Graff satte, med hjälp av den amerikanska forskaren Shana Penn, ord på det som hittills varit onämnbart. Hon dechiffrerade den symboliska genusordningen som den nya demokratin vilade på. Den gängse tolkningen att realsocialismen utgjorde ett avbrott i Polens ”normala” historia är i själva verket en könskodad berättelse, hävdar Graff. Där uppfattas diktaturen som ett kvinnligt styre, en förödmjukelse och domesticering av manligheten, en symbolisk kastration. Solidaritet utgjorde en manlig rite de passage för att återställa den patriarkala ordningen. Män skulle återigen bli det de enligt den nationella berättelsen alltid varit i Polens förflutna, nämligen tappra hjältar, ridderliga, familjefäder, med andra ord: Riktiga Män. Kvinnorna då? I Solidaritets historia spelade kvinnorna en bärande roll, men de raderades ur rörelsens mytologi. Graff visade att kvinnornas aktivitet var avgörande för rörelsens tillblivelse och framgång. Strejken vid Leninvarvet utbröt eftersom kranföraren Anna Walentynowicz blev avskedad. Överenskommelsen mellan de strejkande arbetarna och kommunistregimen i september 1980, som legaliserade oberoende fackföreningar i Polen, skulle inte blivit av utan kvinnornas insats. Männen på Leninvarvet ville avsluta strejken med en lönehöjning, men kvinnorna blockerade varvets utgångar. Tillsammans med Henryka Krzywonos som ledde strejken inom kollektivtrafiken i Gdansk uppmanade de männen till solidaritet med arbetarna i resten av landet och fortsatt strejk. När Solidaritet under krigstillståndet blev olaglig igen var det tack vare kvinnornas underjordiska verksamhet som organisationen fortsatte att fungera, medan männen satt i fängelse. Men kvinnorna fick varken vara delaktiga i den politiska makten efter kommunismens fall eller bli en del av rörelsens symboler. Walentynowicz blev en anekdot. Foton på Lech Walesa, när han klättrar över varvets staket , gjorde honom däremot till ikon, senare till Polens president och nobelpris tagare. Agnieszka Graff lyfte för första gången fram kvinnornas bidrag i kampen för demokrati. Snillrikt pekade hon på sambandet mellan kvinnornas osynliggörande och bilden av den Svarta Madonnan på de manliga hjältars kavajer. I landets historia har kvinnor nämligen tidigare deltagit i underjordisk motståndskamp. Men i nationens mytologi ingår inte krigerskan utan Matka Polka, den polska modern, hon som på samma gång ska vara stark och uppoffrande. Hon ska klara alla vedermödor, ”stödja” sin man och beundra honom för hans heroiska kamp. Hon blir dyrkad och upplyft till nationell symbol. Hon får en handkyss, en ros, ett knäfall, men hon blir inte erkänd. Graff visade alltså på kvinnornas bärande roll i Solidaritetrörelsen och underströk hur osynliggörandet av deras insatser stämmer med den nationella mytologin. En sexistisk kod, sprungen ur såväl romantiken som aristokratin. Deras forskning väckte starka reaktioner och startade en stor debatt. Det blev feminismens inträde i polsk massmedia och nu är dess närvaro självklar. 1999 blev alltså en vändpunkt för polsk kvinnorörelse. För den yngre generationen kvinnor har det varit ovärderligt.Kvinnokongressen samlar i dag kvinnor ur olika generationer, med väldigt olika sociala bakgrunder och skilda politiska åskådningar. Dessa skillnader är en tillgång – och ett problem. Eller som Agnieszka Graff formulerar det: ”Vi talar inte om kvinnornas enhet, vi talar om kvinnornas solidaritet.” Arrangörerna är medvetna om symbolikens kraft. Rörelsen kallas numera allt oftare det ”Andra Solidaritet.” Valutgången nästa söndag kommer att bli betydelsefull. Valet är ett prov på rörelsens mobiliseringskraft. Kommer kvinnor att rösta på kvinnliga kandidater? Finns det en solidaritet kvinnor emellan kvinnorna när det gäller? Det som ger mig tillförsikt är att den nya kongressrörelsen samlat framgångsrika kvinnor inom politiken och företagsvärlden och forna aktivister inom gräsrotsrörelsen. Nu samverkar dessa två grupper. Forskning visar att samarbete mellan de som är inne i systemet och de som kan utöva påtryckningar utifrån, fungerar bäst för att genomföra en kvinnovänlig politik. Jag tror att det behövs något ytterligare, så att kvinnornas solidaritet inte blir som den första Solidaritet, nämligen en tom men vacker förpackning. Det finns nämligen ytterligare ett svek som behöver lyftas fram ur glömskan . Den första Solidaritet skapade en koalition mellan arbetare och intellektuella och välte den kommunistiska diktaturen. Medan arbetarna gick till val för att rösta på ”sitt parti” och ”sin regering” hade de intellektuella i hemlighet redan övergett koalitionen, något som Adam Michnik medgav under jubileumsåret 2009 i Stockholm. De intellektuella kände således inget ansvar inför sina väljare. De ville fortsätta vara hjältar. De kände sig smickrade av att bli approcherade av internationella rådgivare, och leka med Chicago Boys. I stället för att driva Solidaritets löften om rättvisa valde de att bli neoliberalismens avantgarde. För att detta inte ska upprepas i detta ”Andra Solidaritet” måste de intellektuella överge sitt högmod. De måste lämna tron på att de vet allt, och inte behöver lyssna på ”folket. Det är liksom genuskontraktet i Polen en kvarleva av aristokratin. Vem kan bättre än kvinnorörelsen ta demos, folket, och demokratin på allvar?


Englund och Saleh gör Sovjetfilm ihop

Summary: Peter Englund ska göra film tillsammans med regissören Tarik Saleh. Det än så länge namnlösa projektet är en historisk film med originalmanus av Englund, och utspelar sig i Sovjet i slutet av 1940-talet.

Historikern och Svenska Akademiens ständige sekreterare Peter Englund har arbetat på manuset i många år, men först när han lärde känna regissören Tarik Saleh under jobbet med en tv-produktion fick filmprojektet en mer konkret form. – Tarik fick höra talas om manuset och blev intresserad. Han är väldigt lätt att jobba med, säger Peter Englund. Englund har tidigare skrivit en lång rad historiska böcker och gett ut essä- och reportagesamlingar. Han har också skrivit manus till tv-serien ”Ramona” som sändes i SVT 2003, och tillsammans med Kristian Petri kortromanen ”Jag skall dundra” som först var tänkt som film. – Film är den enda fiktionsform jag kan tänka mig att arbeta i. Vanligtvis har jag det stränga och självklara kravet på mig som historiker att allt ska vara sant och korrekt. Att då få hitta på människor och att kunna ta livet av någon om jag känner för det är befriande. Jag kan förstå hur en gud känner sig! Regissören Tarik Saleh har tidigare bland annat gjort den animerade långfilmen ”Metropia” som kom 2009, och han är förtjust i Englunds manus. – Det är en jävligt bra historia. Jag är stor fan av Peter Englund, och det är kul att jobba med honom. Vi är just nu i det där härliga stadiet av filmskapandet där vi inte vet mer än att vi har en plan. Både Peter Englund och Tarik Saleh är förtegna om vad filmen handlar om, men Englund berättar att den är löst baserad på en verklig händelse och utspelar sig i Sovjetunionen under det sena 1940-talet. – Den största utmaningen har varit att skriva dialog. Det är svårt att hitta formen för att karaktärerna ska få ett eget språk och en egen röst. Det finns mästare som Lars Norén och Stig Larsson som är fantastiska på dialog, det är inte jag! Är det nervöst att ge sig in i ett nytt medium? – Nej, det är väldigt ångestfritt att skriva filmmanus. Man producerar bara råmaterial till en massa andra människor att arbeta med – producenter och skådisar. Om det blir bra eller dåligt är det andra som avgör. Skriver man en bok finns det inget annat namn på omslaget än ens eget, men här är jag en del av ett kollektiv. Jag har aldrig jobbat på det sättet tidigare, och det är väldigt ångestdämpande, säger Peter Englund. Någon tidsplan för filmen finns inte ännu, och Peter Englund poängterar att han har en blygsam inställning till filmprojektet. – Jag har en realistisk syn på det. Det är bara en bråkdel av alla manus som i slutänden blir filmade.


Pink Floyd: ”The dark side of the moon – immersion box”

Summary: Pink Floyds hysteriskt utvidgade jätteboxversion av gruppens främsta album är full av kuriosa. Men bland mycket annat också en högintressant liveversion.

För nitton år sedan gav Pink Floyd ut sin typiskt grandiosa samlingsbox ”Shine on”, med sju av bandets album i sin helhet och en liten samling med singelspår från 60-talet. Inget outgivet, men en påkostad bok. Det var en tid när skivbranschen kunde ta försäljning för given. Nu är branschen skakad i grunden, men en sak tycks gå att sälja: jättelika prestigeutgåvor riktade till en lite äldre publik av fortfarande inbitna skivköpare. Att Pink Floyd nu ger ut sina fjorton studioalbum igen, samt en låda med allihop, är knappt ens en nyhet. Sådant görs jämt. Boxutgåvan av ”The dark side of the moon” däremot – gruppens främsta album och största genombrott, som bland annat har rekordnoteringen femton år på den amerikanska Billboardlistan, från 1973 till 1988. Själva albumet står sig ännu ypperligt, en gjuten femma med en räcka av gruppens allra mest klassiska låtar och en ljudbild som känns lyxig än i dag. Men det är inte det som är grejen, albumet kan man köpa till normalpris i stället för att betala åtta gånger så mycket för denna box. För sällan har väl en skiva getts ut i lika hysteriskt utvidgad form. Dels är lådan full av lullull: fyra samlarkort, en konsertbiljett och ett backstagepass, en handskriven förklaring till bakgrundsrösterna, ett konsttryck med omslagets prisma i popkonststil, två böcker och ett litet häfte, en halsduk, nio flaskunderlägg samt tre spelkulor och en liten tygpåse att ha dem i. Men framför allt finns här nu tidigare outgivet musikaliskt extramaterial. I första hand olika versioner av själva albumet, där man kan konstatera att den tidiga mixen från 1972 inte bara saknar de inklippta röstfragment som gör så mycket för originalets surrealistiska känsla. Den saknar därtill Clare Torrys vulkaniska sång i ”The great gig in the sky”, som därmed reduceras till en bagatell. Liveversionen från 1974 är däremot högintressant. Än en gång albumet i sin helhet och inget annat, så väldigt Pink Floyd. Men det låter mer avslappnat, lite ruffare. Flera låtar spelas i betydligt längre versioner, som visar mer av David Gilmour – en sann gitarrhjälte, alltid mer smakfull än snabb. Man hör också tydligt att Pink Floyd faktiskt var ett genuint svängigt band, fast på ett ovanligt långsamt vis. Till det finns en handfull tidigare outgivna låtar. Enkla demoversioner, inklusive en fascinerande ”Money” till akustisk gitarr. Några låtar varifrån småbitar sedan hamnade på det färdiga albumet. Och så ett besynnerligt spår från det projekt Pink Floyd försökte med direkt efter sin jättesuccé, när de inte visste hur de skulle gå vidare. Med ”Household objects”-projektet var idén att skapa musik på enbart enkla vardagsföremål. Exemplet ”The hard way” låter som postpunkfunk från 1981, basdjup (är det gummiband?) och minimalistisk. Otippat nära släkt med ESG! Sen behöver man kanske inte en dvd med två äldre livelåtar från 1972, en dokumentär från 2003 samt alla de bakgrundsprojektioner som skapades till olika turnéer. Man behöver inte ännu en dvd (utan bild) med fem ytterligare mixar av originalalbumet. Och man behöver inte samma saker en gång till på bluray. Men det var väl så mycket de kunde komma på att packa in. I februari kommer en liknande box för albumet ”The wall”. Bästa ”nya” spår: ”Time” (live 1974), ”Money” (demo)


Leif G W Persson: ”Gustavs grabb. Berättelsen om min klassresa”

Summary: Leif G W Persson blev genom sin klassresa expert på att erövra nya koder och kulturer. Ann Heberlein läser en berättelse om själslig hemlöshet och om ett svart hål som trots alla framgångar aldrig fylls.

Leif G W Persson, kriminologen, författaren, kändisen, har skrivit en berättelse jag känner igen. Den där resan han beskriver är också, delvis, min: från arbetarklass till besutten, från proletariatet och fädernas kroppsarbete till akademins abstrakta tänkande, ur akademins instängda värld ut i den mediala offentligheten, från forskare till författare, från expert till folklig. Grabben från kvarteret New York på Gärdet har gjort flera resor. Klassresan är bara början, förutsättningen för det som följer: ett liv präglat av rastlöshet, nyfikenhet, framgångar men också bakslag. Leif G W Persson tecknar fint det som, kanske mest av allt, präglar klassresenären: känslan av att aldrig höra till, känslan av hemlöshet som existerar sida vid sida med en annan, motsatt känsla, nämligen den att vara en världsmedborgare i existensen, erfarenheten av att smälta in överallt, i alla sammanhang, kulturella och sociala. Det blir klassresenären expert på, att erövra nya koder och kulturer. Likt en kameleont lär man sig iaktta och härma, tonfall, uttryck, maner. Den där paradoxen – hemlösheten parad med den berusande känslan av att smälta in i alla sammanhang – präglar Leif G W Perssons berättelse om sitt liv. Det som en gång var hemtamt och bekant blir så småningom främmande och det som varit okänt blir självklart. Det finns en sorg i det, kanske skam: att man övergett det liv som varit föräldrarnas, att man vänt sitt ursprung ryggen, att man valt något annat. Som om det liv förfäderna levt inte duger. Det man lämnat kan man aldrig återfå. Ett tillstånd man övergivit går inte att återskapa. Ändå försöker man klänga fast i det förflutna, upprätta det liv man valt bort, hjälteförklara dem som stannat kvar, som levt och lever ett liv man själv avfärdat. Leif G W Persson hymlar inte med att pengar var och är en stark drivkraft. Han ville bort från den trånga lägenheten på Tegeluddsgatan, han ville gå på dyra restauranger och bjuda vackra kvinnor på drinkar, han ville ha det som klasskamraterna på Norra real hade: pengar, status, bildning och makt. Driven av en enorm hunger rusar den unge Leif genom skolan och universitetet, erövrar världen bortom Gärdet bit för bit, fjärmar sig alltmer från far och mor och arbetarklassen. Nu, flera år efter faderns död, ångrar han det. Att han varit så upptagen med att leva sitt eget liv att ursprunget, läs pappa, inte fått plats. Den ångern är sannolikt förklaringen till att Leif G W Perssons självbiografi i stora delar är en tämligen okritisk hyllning till pappa Gustav. Gustav beskrivs som en rejäl karl, en omtänksam far, en riktig arbetare, stor och stark fram till olyckan som förändrade hans liv. En sprängsten på trettio kilo rakt i skallen under arbetet med att bygga tunnelbanan genom Stockholm. ”I det ögonblicket slits tryggheten ur bröstet på mig, gör det för gott och lämnar kvar ett svart hål som jag fortfarande lever med”, skriver Leif G W Persson. Han återkommer till det svarta hålet, ångesten som han försökt döva med arbete, alkohol, mat, kvinnor, framgång, en ångest som kan vara förlamande men också drivande, något som tydliggörs i beskrivningen av den så kallade Geijeraffären. Driven till det yttersta av anklagelser och förtal, svek och misslyckanden åker Leif G W Persson till sommarstugan för att avsluta sitt liv. Han förmår emellertid inte fullfölja sin plan utan återvänder till Stockholm, rycker upp sig och beslutar sig för att skriva en roman för att hämnas i stället för att ge upp. ”Grisfesten” blir en enorm framgång och början på ett långt författarskap, kantat med både priser och rejäla inkomster. ”Varför pratar du alltid om pengar, pappa?” frågar hans yngsta dotter och han tänker ”för att jag inte levt som du, för att jag aldrig hade några när jag var lika gammal som du”. Ja, tänker jag, för den som växt upp utan allt det där medelklassen tycker är självklart hotar ständigt möjligheten att allt kan tas ifrån en. Därför är man ständigt upptagen med att bevisa – att man duger, att man hör till, att man har allt det som man ska ha, att man är bra nog, helst bäst. Leif G W Persson skriver i prologen att han vill skriva så ärligt som möjligt om sitt liv, inte undanhålla misslyckanden eller förstora framgångar. Samtidigt reserverar han sig – ”allt som jag bara har trängt undan, glömt eller fått om bakfoten”. Ja, vad gör man med det? Man kan ju bara berätta det man tror är livet, eller hur? Bara återge det man minns, så som man minns det. Något annat kan man inte kräva. Varje människa äger sin egen berättelse, och som läsare får man ta emot det som ges, även om det finns revor i berättelsen.


"P 3 Populär" läggs ned

Summary: I fem år har "P 3 Populär" bevakat populärkulturen. Till årsskiftet läggs programmet ned och ersätts av en ny satsning.

– Vi blev väldigt förvånade över beskedet, säger programledaren Tara Moshizi. I förra veckan fick gänget bakom "P 3 Populär" veta att de står utan jobb till årsskiftet. När programmet läggs ned avslutas även deras kontrakt. – Det känns lite orättvist. Som jag har förstått det finns det en hunger inom Sveriges Radio att bli bättre på att bevaka populärkultur. Därför blev jag väldigt förvånad över att man lägger ned "P 3 Populär" som har hittat ett fungerande sätt att göra just det, säger programledaren Tara Moshizi. I fem år har det populära radioprogrammet träffat världsartister, spanat efter nya trender och bjudit in gäster som har fått tycka till om högt och lågt. De fyra första åren leddes programmet av Hanna Fahl, i januari i år tog Tara Moshizi över. - Jag tycker inte att vi har fått någon ordentlig motivering, förutom att man vill göra om i tablån, säger hon. P 3:s kanalchef Tomas Granryd berättar att beslutet togs nyligen. – Vi måste hela tiden se över vår tablå. Det här bottnar inte i ett missnöje med programmet, men vi måste hela tiden förnya oss. Hur programmet som ersätter "P 3 Populär" kommer att se ut är ännu inte klart. Vilka som ska leda den nya satsningen är heller inte bestämt. Det är inte omöjligt att det blir samma personer som jobbar med "P 3 Populär", de får söka tjänsterna precis som alla andra. – Det är klart att de som har jobbat med programmet känner sig besvikna, det är alltid så när man gör om, säger Tomas Granryd.


Jill Johnson flirtar med katastrofen

Summary: Jill Johnson har inte spelat in en ny skiva i Nashville. Hon har däremot skrivit låtar i Dallas med Taylor Swifts låtskrivare Liz Rose. Nu kommer hennes fjortonde album "Flirting with disaster".

Det första mötet för tio år sedan slutade i katastrof. Liz Rose var en etablerad upphovsman i Nashville och Jill Johnson en okänd debutant från Sverige. När de satt mitt emot varandra i studion övervägde Liz Rose att gå därifrån. Men det gjorde hon inte. I stället föddes ett nära samarbete - och en nära vänskap. Liz Rose står i dag bakom flera av countrystjärnan Taylor Swifts hitlåtar och har vunnit en Grammy. I fyra års tid har de pratat om att göra ett helt album tillsammans. Plattan skulle egentligen heta "Me and Ms. Rose". Men en ordentlig fyllekväll med två andra kvinnliga låtskrivare kom emellan. – Jag drack typ två Margaritas och blev så fruktansvärt berusad. När jag är i USA brukar jag bara jobba, nu tog de här kvinnorna tillfället i akt och kvällen slutade i total katastrof. Jag har aldrig varit så sjuk i hela mitt liv. Men när jag tillfrisknade på morgonkvisten så började vi att skriva. Den natten gjorde vi fyra låtar och när jag lyssnade på dem nästa dag gick det inte att förneka att just de låtarna var det som fattades på skivan. Ett telefonsamtal hem till skivbolaget senare så hade albumet ändrat karaktär - och namn till "Flirting with disaster". – Katastrofen var att jag vara nära att dö. Jag fattar inte att polisen inte kom, det var som en dålig film, säger Jill Johnson och skrattar. Men efter att ha gjort sju album i Nashville ville den 38-åriga skånskan (numera bosatt i Vänge utanför Borås) spela in i Sverige. – Jag fick nog av att vara i Nashville och spela in för Sverige och behöva anpassa mig. Det kändes tråkigt att inte kunna utnyttja soundet fullt ut. Demon skickades därför till Malmöbaserade procucenten Amir Aly och Jill fick tillbaka låtarna med ett råare och krispigare sound. Precis som hon ville ha det. Texterna på "Flirting with disaster" berör bland annat ensamheten man kan känna trots att man är lyckligt gift, kärleken till barnen och rädslan att något ska hända dem. Countryns tradition av historieberättande passar Jill Johnson. Men hon har fått gräva djupt för att hitta "hjärta och smärta". – I mitt låtskrivande har det svåra i livet alltid saknats. Men Liz har tagit fram det i mig och sagt "det är så klart du har smärta, du är bara så tillrättalagd hela tiden". Där har jag haft en väldig nytta av att skriva med just äldre kvinnor. När man väl skurit upp det svarta så blöder det hela tiden. Det gäller bara att hitta dit. Jill Johnson frågar retoriskt var alternativet till berättande texter skulle vara. – "Shake that booty" och "love me, love me"? När man lyssnar på pop eller hip hop är det samma story om och om igen. Nej, det går inte. Fakta/Jill Johnson Namn: Jill Johnson. Ålder: 38. Bakgrund: Jill Johnson växte upp i Ängelholm men är numera bosatt i Vänga utanför Borås. Hon är gift och har två barn. Jill började som 13-åring att sjunga i ett countryband. Hon har släppt skivor sedan 1996 men slog igenom för den breda publiken i Melodifestivalen 1998 när hon vann med "Kärleken är". Jill Johnson har spelat in sju album i Nashville. Aktuell: Släpper på onsdag sitt fjortonde album "Flirting with disaster". Låtarna är skrivna av Jill Johnson, Liz Rose, Lisa Carver, Pam Rose och Lori McKenna.