Tittarna älskar ett pokerfejs

Summary: Poker, poker, poker. Överallt poker. Det senaste året har "det syndiga spelet" blivit folklig underhållning i tv-rutan. DN berättar historien om en osannolik succé där mycket pengar står på spel - både för spelarna och kanalerna.

Året är 1998. Dan Gimne reser till England på semester. Hemma i Sverige har han gett ut "Pokerhandboken" utan att någon brytt sig nämnvärt. Nu slår han på tv:n mitt i natten och möts av det allra första pokerprogrammet - brittiska "Late night poker" på Channel 4. Visserligen hade den amerikanska sportkanalen ESPN direktsänt finalen från poker-VM i Las Vegas, men det här var något helt annat. En hel programserie där man följde spelarnas våndor vid bordet. Poker som tv-underhållning. - Britterna satt som klistrade, trots att det skuffades undan som ett skitprogram mitt i natten. Det var första fröet till den rådande hysterin, konstaterar Dan Gimne. I helgen slår han sig ned vid ett bord i Las Vegas för att delta i poker-VM. Han har sällskap av en ny generation svenskar. Det senaste årets pokerboom har lockat hundratals blågula spelare att pröva lyckan på andra sidan Atlanten. En av de mer rutinerade är "Riket"-vinnaren och pokermiljonären Ken Lennaárd. - Poker är inte särskilt kul att titta på i verkligheten. Men det är en fantastisk tv-sport. Genom att visualisera spelet blir det väldigt dramatiskt och lättförståeligt. Man är liksom där i ögonblicket. Jag har vänner som knappt kan reglerna men som blir helt fängslade i tv-soffan, säger Ken Lennaárd på telefon från spelborden i Las Vegas. Han talar i egen sak. Under våren har han suttit som expertkommentator i tittarsuccén "Poker" på Kanal 5. Dessutom är han chefredaktör för den nystartade tidningen Poker Magazine. En av hans skribenter är Dan Gimne som hunnit bli något av en kultfigur i spelarkretsar. Förra månaden släpptes den fjärde upplagan av "Pokerhandboken" i 17.000 exemplar. Den sålde slut på en vecka. En ny laddning är redan väg. Pokerbomben briserade i Sverige i höstas. Tidningarna fylldes av artiklar om unga män som försörjde sig på nätpoker, varvat med varningar om ökat spelberoende ute i den anonyma cyberrymden. Samtidigt poppade det ena pokerprogrammet efter det andra upp i de stora reklamkanalerna. Inom loppet av några månader hade det mytomspunna spelet - som genom historien fått stå symbol för Speldjävulens syndiga leverne - blivit tv-underhållning för den breda massan. - Poker har ju ansetts väldigt fult, säger Dan Gimne. Folk har tagit för givet att det bara är socialbidragstagare och kriminella som sitter på svartklubbar och spelar bort pengar som de inte har. Men i och med de televiserade turneringarna fick folk för första gången se riktiga pokerproffs som är välutbildade och tillräckligt smarta för att kunna leva på att överlista sina medmänniskor. Vi har fått en "gambling class hero". Även om britterna utvecklade konceptet var det en amerikan som avlossade startskottet för pokerlavinen i tv-tablåerna. Producenten Steve Lipscomb kämpade i flera år för att göra tv av pokerturneringar, men de stora bolagen avfärdade honom som en tokstolle som spelat bort sitt sunda förnuft. Inte förrän våren 2003 lyckades han smyga ut "World poker tour" på Travel Channel i USA. Succén var omedelbar. Steve Lipscomb hade gett britternas koncept en ordentlig ansiktslyftning - Hollywood style. Han visualiserade och dramatiserade pokern genom att lyfta fram bluffmomenten, filma korten under glasbord, fånga svettdropparna i pannan och låta expertkommentatorer krypa in i huvudet på proffsspelarna. Kanal 5 började sända serien förra sommaren. Innan dess hade betalkanalen Viasat Sport visat poker för inbitna entusiaster. Nu breddades målgruppen avsevärt, utan att programchefen Johan Westman ens var medveten om att han snubblat över en guldgruva. - Jag var väldigt skeptisk i början, säger han. Precis som många andra hade jag en bild av någon saggig gammal saloon där skäggiga gubbar stirrar stint på sina kort. Jag förstod spänningen i själva spelet, men jag trodde att det skulle bli fullständigt hopplös tv. Han är den första att erkänna att han var ute och cyklade. Trots att "World poker tour" placerats på en oattraktiv tablåplats - natten till måndag - låg tittarsiffrorna runt 80.000. Med facit i hand ringar Johan Westman in den otippade framgången med fyra faktorer: enkel dramatik, kittlande karaktärer, stora vinstsummor och tacksamma sponsoravtal. Likt TV 3 och ZTV lyder Kanal 5 under brittisk lag som förbjuder tv-reklam för spelbolag. Däremot är det lagligt med sponsringsskyltar. Spelbolagen stod således i kö för att få hänvisa tittarna till pokerrum på internet. - Utan det stora sponsorintresset hade pokerboomen inte gått lika snabbt, fastslår Johan Westman. Förutom flera inköpta serier har Kanal 5 producerat både dokusåpan "Casino - Las Vegas" och programmet "Poker" där de bröt ny mark genom att sätta pulsmätare på spelarna. MTG-kanalerna TV 3 och ZTV hakade på trenden med inköpta "Celebrity poker showdown" och den skandinaviska varianten "Celeb poker". Och i våras började TV 4 sända "Pokermiljonen", inspelat på Åland eftersom huvudsponsorn är ett spelbolag som utmanar det svenska monopolet. En rundringning visar att ingen av de stora reklamkanalerna kommer att trappa ned på pokerinslagen till hösten, men SVT har inga planer på att hoppa på trenden. - Rent tv-mässigt är det förstås spännande, men vi undersöker hellre den sortens spänning i dramats form. Det är mycket pengar i omsättning och bieffekterna kan bli jobbiga, säger Stefan Borg, underhållningschef på SVT. Han syftar på debatten om det alltmer utbredda spelberoendet bland svenskarna. Liria Ortiz, projektledare vid Beroendecentrum i Stockholm, anser att pokerpro-grammen är indirekt reklam för pokersajterna. Hon befarar att spelberoendet kommer att skjuta i höjden under kommande år och att tv-kanalerna borde ta sitt ansvar. Något som Johan Westman på Kanal 5 skjuter ifrån sig: - Visst, tv-programmen stimulerar till ökande spel, inte minst på nätet. Det är ju därför bettingindustrin är så intresserad av att sponsra våra program. Men jag tycker inte att det är Kanal 5:s ansvar att hantera ett eventuellt spelmissbruk hos tv-tittarna. Poker är ett skicklighetsspel, inget lotteri. Vi ser det som en underhållningsdel i vår övriga profil. - Men det finns ett bästföredatum, fortsätter han. Produktlivscyklarna blir allt kortare inom kommersiell tv och vi är snart framme vid en överetablering av poker. Det kommer att funka bra till och med våren 2006. Sedan är det mer osäkert.


Tittarna älskar ett pokerfejs

Summary: Poker, poker, poker. Överallt poker. Det senaste året har ”det syndiga spelet” blivit folklig underhållning i tv-rutan. DN berättar historien om en osannolik succé där mycket pengar står på spel – både för spelarna och kanalerna.

Året är 1998. Dan Gimne reser till England på semester. Hemma i Sverige har han gett ut ”Pokerhandboken” utan att någon brytt sig nämnvärt. Nu slår han på tv:n mitt i natten och möts av det allra första pokerprogrammet – brittiska ”Late night poker” på Channel 4. Visserligen hade den amerikanska sportkanalen ESPN direktsänt finalen från poker-VM i Las Vegas, men det här var något helt annat. En hel programserie där man följde spelarnas våndor vid bordet. Poker som tv-underhållning. – Britterna satt som klistrade, trots att det skuffades undan som ett skitprogram mitt i natten. Det var första fröet till den rådande hysterin, konstaterar Dan Gimne. I helgen slår han sig ned vid ett bord i Las Vegas för att delta i poker-VM. Han har sällskap av en ny generation svenskar. Det senaste årets pokerboom har lockat hundratals blågula spelare att pröva lyckan på andra sidan Atlanten. En av de mer rutinerade är ”Riket”-vinnaren och pokermiljonären Ken Lennaárd. – Poker är inte särskilt kul att titta på i verkligheten. Men det är en fantastisk tv-sport. Genom att visualisera spelet blir det väldigt dramatiskt och lättförståeligt. Man är liksom där i ögonblicket. Jag har vänner som knappt kan reglerna men som blir helt fängslade i tv-soffan, säger Ken Lennaárd på telefon från spelborden i Las Vegas. Han talar i egen sak. Under våren har han suttit som expertkommentator i tittarsuccén ”Poker” på Kanal 5. Dessutom är han chefredaktör för den nystartade tidningen Poker Magazine. En av hans skribenter är Dan Gimne som hunnit bli något av en kultfigur i spelarkretsar. Förra månaden släpptes den fjärde upplagan av ”Pokerhandboken” i 17 000 exemplar. Den sålde slut på en vecka. En ny laddning är redan väg. Pokerbomben briserade i Sverige i höstas. Tidningarna fylldes av artiklar om unga män som försörjde sig på nätpoker, varvat med varningar om ökat spelberoende ute i den anonyma cyberrymden. Samtidigt poppade det ena pokerprogrammet efter det andra upp i de stora reklamkanalerna. Inom loppet av några månader hade det mytomspunna spelet – som genom historien fått stå symbol för Speldjävulens syndiga leverne – blivit tv-underhållning för den breda massan. – Poker har ju ansetts väldigt fult, säger Dan Gimne. Folk har tagit för givet att det bara är socialbidragstagare och kriminella som sitter på svartklubbar och spelar bort pengar som de inte har. Men i och med de televiserade turneringarna fick folk för första gången se riktiga pokerproffs som är välutbildade och tillräckligt smarta för att kunna leva på att överlista sina medmänniskor. Vi har fått en ”gambling class hero”. Även om britterna utvecklade konceptet var det en amerikan som avlossade startskottet för pokerlavinen i tv-tablåerna. Producenten Steve Lipscomb kämpade i flera år för att göra tv av pokerturneringar, men de stora bolagen avfärdade honom som en tokstolle som spelat bort sitt sunda förnuft. Inte förrän våren 2003 lyckades han smyga ut ”World poker tour” på Travel Channel i USA. Succén var omedelbar. Steve Lipscomb hade gett britternas koncept en ordentlig ansiktslyftning – Hollywood style. Han visualiserade och dramatiserade pokern genom att lyfta fram bluffmomenten, filma korten under glasbord, fånga svettdropparna i pannan och låta expertkommentatorer krypa in i huvudet på proffsspelarna. Kanal 5 började sända serien förra sommaren. Innan dess hade betalkanalen Viasat Sport visat poker för inbitna entusiaster. Nu breddades målgruppen avsevärt, utan att programchefen Johan Westman ens var medveten om att han snubblat över en guldgruva. – Jag var väldigt skeptisk i början, säger han. Precis som många andra hade jag en bild av någon saggig gammal saloon där skäggiga gubbar stirrar stint på sina kort. Jag förstod spänningen i själva spelet, men jag trodde att det skulle bli fullständigt hopplös tv. Han är den första att erkänna att han var ute och cyklade. Trots att ”World poker tour” placerats på en oattraktiv tablåplats – natten till måndag – låg tittarsiffrorna runt 80 000. Med facit i hand ringar Johan Westman in den otippade framgången med fyra faktorer: enkel dramatik, kittlande karaktärer, stora vinstsummor och tacksamma sponsoravtal. Likt TV 3 och ZTV lyder Kanal 5 under brittisk lag som förbjuder tv-reklam för spelbolag. Däremot är det lagligt med sponsringsskyltar. Spelbolagen stod således i kö för att få hänvisa tittarna till pokerrum på internet. – Utan det stora sponsorintresset hade pokerboomen inte gått lika snabbt, fastslår Johan Westman. Förutom flera inköpta serier har Kanal 5 producerat både dokusåpan ”Casino – Las Vegas” och programmet ”Poker” där de bröt ny mark genom att sätta pulsmätare på spelarna. MTG-kanalerna TV 3 och ZTV hakade på trenden med inköpta ”Celebrity poker showdown” och den skandinaviska varianten ”Celeb poker”. Och i våras började TV 4 sända ”Pokermiljonen”, inspelat på Åland eftersom huvudsponsorn är ett spelbolag som utmanar det svenska monopolet. En rundringning visar att ingen av de stora reklamkanalerna kommer att trappa ned på pokerinslagen till hösten, men SVT har inga planer på att hoppa på trenden. – Rent tv-mässigt är det förstås spännande, men vi undersöker hellre den sortens spänning i dramats form. Det är mycket pengar i omsättning och bieffekterna kan bli jobbiga, säger Stefan Borg, underhållningschef på SVT. Han syftar på debatten om det alltmer utbredda spelberoendet bland svenskarna. Liria Ortiz, projektledare vid Beroendecentrum i Stockholm, anser att pokerpro-grammen är indirekt reklam för pokersajterna. Hon befarar att spelberoendet kommer att skjuta i höjden under kommande år och att tv-kanalerna borde ta sitt ansvar. Något som Johan Westman på Kanal 5 skjuter ifrån sig: – Visst, tv-programmen stimulerar till ökande spel, inte minst på nätet. Det är ju därför bettingindustrin är så intresserad av att sponsra våra program. Men jag tycker inte att det är Kanal 5:s ansvar att hantera ett eventuellt spelmissbruk hos tv-tittarna. Poker är ett skicklighetsspel, inget lotteri. Vi ser det som en underhållningsdel i vår övriga profil. – Men det finns ett bästföredatum, fortsätter han. Produktlivscyklarna blir allt kortare inom kommersiell tv och vi är snart framme vid en överetablering av poker. Det kommer att funka bra till och med våren 2006. Sedan är det mer osäkert. Henrik Arvidsson henrik.arvidsson@dn.se 08-738 10 00


Burmas fria röst hörs från Oslo

Summary: Diktaturen Burma har nästan minst pressfrihet i världen. Men en stor del av invånarna får ända information om vad som händer i landet – från exilradiostationen Democratic Voice of Burma, DVB, som sänder från Oslo. DN har träffat initiativtagarna.

Den demokratiskt valda ledaren och frihetskämpen Aung San Suu Kyi har suttit fängslad eller i husarrest från och till i 15 år och över en miljon människor beräknas vara i flykt undan militärregimen. Burma, eller Myanmar som det heter sedan 1989, tillhör dessutom de länder i världen som har störst antal fängslade journalister och ligger i botten när man rankar pressfriheten i världens länder, enligt den New Yorkbaserade organisationen CPJ (Committee to Protect Journalists). Men det finns några radiostationer som ändå får ut sin information – Voice of America, Radio Free Asia, BBC Burma och Democratic Voice of Burma, DVB, som sänder från Oslo. Självklart får DBV inte sända inifrån Burma, men inte heller någon av grannländerna vågar låta dem sända därifrån – av rädsla för att stöta sig med Burmas regim. Exilradion DVB startade sina sändningar från Oslo 1992-året efter att Aung San Suu Kyi hade fått Nobels fredspris. – Det var verkligen kaos. Vi började från noll. Ingen av oss hade någon journalistisk erfarenhet, säger chefredaktören Aye Chan Naing när DN träffar honom och redaktionschefen Khin Maung Win från DVB, under ett besök i Stockholm. Nu sänder de på kortvåg två timmar varje dag, även på de åtta största minoritetsspråken. Ämnena kan vara allt från halvårsminnet av tsunamin, militärregimens brott mot mänskliga rättigheter till utbildningsfrågor, intervjuer med vanliga burmeser och vad som händer utanför Burma. Eller som senast nu i veckan när de rapporterade om att mer än 200 politiska fångar har släppts. Syftet är samma som när de började: Att förmedla sann information om Burma, skapa en offentlig debatt, öka förståelsen mellan de etniska grupperna och att främja demokrati och mänskliga rättigheter. – Det är väldigt viktigt att invånarna får information om vad som händer i landet, annars skulle alla bli helt förledda. Det är också viktigt att informera om vad som händer i resten av världen. Det är sådant som man aldrig får från regimen, säger Aye Chan Naing. Hur vet ni vad som är sanningen? – Vi är väldigt noga med att ifrågasätta våra källor, dubbelkollar alltid och bemöter källorna med misstänksamhet. Till sin hjälp att få tag i information har kanalen 55 stringers inne i Burma, men också längs gränserna i Kina, Thailand och Indien. Enligt organisationen CPJ lever de som bistår med information till medier utanför Burma riskfyllt. Men DVB säger sig ändå ha fått allt lättare att komma i kontakt med lyssnare de senaste åren. Tidigare blev folk skräckslagna när de ringde, men i takt med att stationen blivit allt mer omtalad har allt fler vågat ge information, berättar Aye Chan Naing. DVB är säkra på att de har ett inflytande, om än inte någon direktpåverkan. Enligt en undersökning som gjordes 2003 når stationen dirket och indirekt 13 av Burmas 50 miljoner invånare. DVB:s ambition har ändrats en del sedan starten. Från början var de en kanal för Aung San Suu Kyi-oppositionen. Men med åren har de ansträngt sig för att bli helt oberoende och mer professionella. Som en del i det har de tio anställda fått gå kurser i journalistik. En annan sak som har ändrats sedan starten är finansieringen. I dag får de stöd både från norska UD och svenska Sida. Sida har stort förtroende för DVB, enligt handläggaren Kristin Olsson. DVB har också planer för vad som kommer att hända när eller om Burma blir en demokrati. Även om de senaste årens utveckling inte går i den riktningen. – Då ska vi ha lagt grunden till Burmas första public service, säger Aye Chan Naing. Lina Kalmteg lina.kalmteg@dn.se 08-738 20 15


Radio och tv samsänder Iron Maiden

Summary: För första gången på tjugo år direktsänds en rockkonsert i både svensk radio och tv. På scenen heavy metalpamparna Iron Maiden.

Så många som 20 kameror finns på plats när Iron Maiden går på scenen på Ullevi i Göteborg i kväll. Och så många som 57.000 fans har köpt biljett till spelningen, vilket gör giget till bandets hittills största i Sverige. Tillfället är unikt - för första gången på länge direktsänds en rockkonsert i både svensk radio och tv. Sist det hände rörde det sig om Live Aidgalan för tjugo år sedan. Varför har man på Sveriges Television och Sveriges Radio valt att direktsända just Iron Maidens konsert, en bland musiksommarens många? Thomas Hall, projektledare för SVT:s sändning, svarar med en motfråga. - Varför har vi inte gjort det tidigare? Den frågan har jag inget svar på. Nu fanns både möjlighet och lust. Både hos publiken, bandet och arrangörerna, för att vara korrekt. På Iron Maidens hemsida omtalas evenemanget med stolthet. Man skryter med att endast Bruce Springsteen snabbare sålt ut en så stor konsert i Sverige. - Med Iron Maidenspelningen kan man tala om en otrolig folkfest. Vad vi förstått verkar bandet vara i toppform. Så i samband med artistvalet snöade vi omgående in på Maiden, berättar Thomas Hall. Kommer den här typen av direktsändningar att återkomma i SVT? - Om det slår väl ut, om publiken uppskattar det och om det är praktiskt genomförbart, är förhoppningen och tanken att det ska bli en tradition. Så nog kommer vi att försöka fånga någonting liknande varje sommar. Det hänger på tv-tittarna. Om de lyckas ta sig till tv-rutan i sommarvärmen. Så ta det inte som ett löfte utan som en ambition. När sändningen startar (kl 21.15 i SVT 2 och kl 21.03 i P 3 Live special) ska Göteborgsbandet In Flames och amerikanska Mastodon redan ha värmt upp publiken. Som programledare ser vi SVT:s Jovan Radomir och P 3:s Håkan Persson, som både intervjuar varandra och människor på plats. - Meningen är att vi ska förmedla stämningen till tittarna och lyssnarna, före, under och efter konserten, säger Thomas Hall. I fjol sades det att Iron Maiden skulle dra ned på sitt turnerande. Men de svenska fansen har inte behövt känna av detta, bandet sålde ut Stockholms Stadion samma sommar och Globen några månader senare. Nu har Bruce Dickinson, Steve Harris, Nicko McBrain och de andra precis varit i Finland och spelat. Även där fick tv-tittarna möjlighet att följa konserten. Finsk tv sände dock konserten med en timmes fördröjning.


Livet från andra sidan bardisken

Summary: Bilden av arbetaren som en man i blåställ stämmer inte längre. I dag bär arbetarklassen behå, säger författaren Lena Kallenberg. Hennes senaste roman handlar om en servitris från Tierp som får jobb i Stockholm.

Lena Kallenberg titulerar sig gärna arbetarförfattare. Hon bor i en gammal statarlänga i Norduppland. Vid knuten blommar vallmo, pion och akleja, och när vi träffas strax före midsommar är det osannolikt lummigt och grönt. Det är en värld mycket långt ifrån den stockholmska krogvärld hon skildrar i sin senaste bok, med knark, vapen och svarta pengar. Lena Kallenberg har flera servitriser i släkten, men hon upptäckte att det finns väldigt litet skrivet om deras arbetsmiljö sedan Olle Länsberg gav ut "Restaurang Intim" år 1945. Med sin nya bok, "Coola Krogen", försöker hon råda bot på det. - Skildringar av arbetslivet har fått en tråkighetsstämpel, och den vill jag tvätta bort. Det är absurt, tycker hon, att vi vet så mycket om hur kriminalpoliser och journalister har det på jobbet, men just inga andra yrkeskategorier. - Jag är så trött så jag spyr på alla deckare. Jag ville skriva om en ung människa som går ut i arbetslivet. Själv har jag väldigt tydliga minnen av mitt första jobb, och hur det var att flytta hemifrån. Hon var 16 år och hade gått ut Sofia grundskola i Stockholm. Det var sextiotal och fullt möjligt att välja och vraka bland jobben. Hon ville helst stå i skivaffär, men fastnade för "ett mer stabilt alternativ", Televerket. Sedan dess har hon haft många olika jobb, och även prövat på att vara servitris i baren på Vasateatern. Men tiderna förändras, och hon insåg att hon var tvungen att göra en omfattande research för att kunna skriva om den unga Glorias intåg i Stockholms krogvärld på 2000-talet. Hon intervjuade ungdomar på restaurangskola, arbetarklassens barn som drömmer om att bli tevekock eller bartender utomlands. - Ingen vill ju bli plättvändare på ett äldreboende, konstaterar hon torrt. Trots branschens erkänt dåliga löner och myckna stress dras unga människor till jobbet på krogen som flugor till en sockerbit. - Jag tror att det är för att det är ett jobb med fart och fläkt. Många gillar att snacka med folk och träffa kända personer. Det satt hårt åt, men genom bekantas bekanta lyckades Lena Kallenberg till sist få jobba på fyra krogar och hade kontakt med fyrtio. Hon gjorde enkla saker som att hacka lök, och bjöd hem arbetskamraterna till sig för att intervjua dem. - Allt som händer i boken är autentiskt, även om människorna är påhittade. Det är en tuff arbetsmiljö bakom svängdörrarna, "stressigt som fasen". Lena Kallenberg tror inte hon skulle orka i längden, hon är 55 år och i krogbranschen är de flesta under 30 år. - Om du visste hur tunga sushitallrikar är! Många servitriser har opererat handlederna flera gånger. Det hade kunnat bli en rapportbok, men Lena Kallenberg visste hela tiden att hon ville skriva en roman, med figurer som dröjer sig kvar i minnet. Gloria från Tierp får goda vänner i kocken Harri och den äldre servitrisen Britt, men hon träffar också på en del obehagliga och kriminella typer. - Jag blev jätteförvånad över att det var så utbrett med droger på krogen, säger Lena Kallenberg, och berättar i nästa andetag att hon var med och hittade flera kilo amfetamin i frysen på en restaurang. - Det var obehagligt. Personalen erbjuds ofta narkotika. Enligt en intervjuundersökning använder 60 procent av de anställda droger, alltså inte "har testat" utan "använder". De är påtända när de jobbar! Vilken arbetsmiljö. Lena Kallenberg har skrivit 40 böcker men ingen har blivit så uppmärksammad som den här. Nu reser hon ut och håller föredrag och pratar om boken. Reaktionerna är övervägande positiva, även om de som jobbar i branschen inte är direkt förtjusta i att förknippas med missbruk och droger. Hotell- och restaurangfacket har i vår lyckats få ett avtal om drogtest med arbetsgivarna, vilket Lena Kallenberg tycker är utmärkt. I sommar delar hon sin tid mellan arbetet och ogräset. Hon ska skriva en monolog åt skådespelaren Eva Carlsson om kvinnor och yrkesidentitet, som ska spelas på arbetsplatserna. - Vi är några som stretar på och kallar oss arbetarförfattare. Hon nämner David Ericsson, som skriver om transportnäringen, och Tony Samuelsson, som fick Ivar Lo-priset nu i år. Läsandet är en klassfråga. Lena Kallenberg arbetar ideellt med att sprida litteratur genom arbetsplatsbibliotek. Hon berättar förtjust hur lastbilschaufförer numera kan låna en ljudbok på vägkrogen i Tönnebro och lämna tillbaka den i Klevshult.


Utred Göteborgsmoraset

Summary: Poliser har vittnat oseriöst och fängelse- straffen mot demonstranter har tiofaldigats. De nyligen avslutade Göteborgsprocesserna är en rättsröta.

Fyra år har gått sedan Göteborgskravallerna och nyss kom den sista svenska domen mot en demonstrant. Det var en peruanskfödd norrman som under polisens räd mot Schillerska gymnasiet sorterades undan som utlänning, blev kallad apa, misshandlad, märkt med ett kryss i nacken, hotad med kpist, bortsläpad och använd som dörröppnare till vad han trodde var en summarisk avrättning. Hans anmälan mot poliserna föranledde ingen åtgärd. I stället blev han senare själv åtalad för våldsamt upplopp. Låt oss fördjupa oss i en av de många allvarliga brister som kommit i dagen genom Göteborgsprocesserna. Vi vill ogärna tro att poliser medvetet ljuger inför rätten, inte ens när deras berättelser ter sig högst osannolika. Men vid de tre tillfällen som försvaret haft tur nog - det saknar ju utredningsresurser - att själva finna dokumentation av en misstänkt gärning visar det sig att polisen vittnar oriktigt om händelsen. Två gånger ledde detta till att åklagare inledde en förundersökning om mened - men åtal väcktes aldrig, eller lades snart ned, med mycket oklar motivering. Det är sådan ovillighet att lagföra poliser som gör polisers brottslighet möjlig. Hur många andra gånger for polisvittnen med osanning? Ordvändningar som återkom i mål efter mål liksom logiska motsägelser tyder på att det skedde många gånger. En brottsutredning ska vara neutral och ta fasta på material som talar till den misstänktes fördel likaväl som till dennes nackdel. Men så fungerar det inte i praktiken. När advokat Stig Centerwall begärde ut film från en viss tid och plats för att påvisa klientens oskuld svarade polisen att sådan film inte finns. Men i ett annat mål användes film från denna tid och plats, som bevis mot en annan åtalad. Vi frågar oss vad en oberoende granskare skulle få ut av polisens bild- och filmarkiv. Ett perspektiv på hanteringen ger de tyska och norska domstolar som av Göteborgsåklagarna anmodats driva några av målen. De har i flera fall avvisat åtalet för att de konstaterat att bevisen inte håller eller inte ens kunnat förstå att ett brott är begånget. I ett fall som verkligen gick upp i tysk domstol blev svenska polisvittnen avfärdade som oseriösa. Att det gått så snett i Sverige är inte märkligt med tanke på vår rätts- kultur. Polisen, som i högsta grad var part i drabbningarna, sköter gripandena och rapporterar till åklagare. Åklagaren bär sedan det formella ansvaret för brottsutredningen men det är polis som sköter förhören och väljer vilket material de ska presentera för åklagaren. Åklagarens roll är i sig en motsägelse - att ansvara för utredningens objektivitet och samtidigt driva åtalet mot fällande dom. Försvarsadvokaterna å sin sida saknar utredningsresurser och måste för att bli tilldelade mål många gånger agera medgörligt gentemot domstolen. Denna modell där rollerna glider ut och in i varandra och omöjliggör all integritet utgör en av vår rättsstats grundstenar. Kanske dags att fundera över en ny modell? Trots att de allra flesta poliser utför ett mycket viktigt, svårt och otacksamt arbete är det knappast någon hemlighet att det också finns en osund poliskultur i Sverige. Ett aktuellt symtom på detta är Polisförbundets undersökning som visar att 6 av 10 poliser inte anmäler en kollega som begått tjänstefel. Denna poliskultur infekterar hela rättsväsendet. I Göteborgsprocesserna är polisen målsägande och ändå har vi gång på gång sett hur rätten, efter osannolikt förvirrade polisvittnesmål, sett det som sin uppgift att finna substans i de spillror som återstår av vittnesmålet. Samtidigt har rätten om försvarsvittnen systematiskt och utan motivering bedömt att de kan "lämnas utan avseende". Göteborgsprocesserna gör det mycket tydligt att rättssäkerheten äventyras inte bara när poliser ska utreda egna brottsmisstankar utan även när poliserna är part i målet åt andra hållet, dvs målsäganden. Det finns en djupt rotad föreställning om en stabil objektivitet hos våra rättstjänare i domstolarna. Men vi har under dessa fyra år på nära håll kunnat bevittna en samsyn - från den enskilde polismannen, över kriminalinspektörer, åklagare och domare - i alla våra tre rättsinstanser. Det är en samsyn kring Göteborgkravallernas karaktär och skuldbörda som aldrig bevisats, vare sig utanför eller i rättssalen. Först av alla att etablera denna syn var Göran Persson som redan under själva toppmöteshelgen slog fast att polisen "gjorde ett bra jobb och klarade uppgiften", medan de misstänkta demonstranterna var "en militärt organiserad grupp" med syfte att "stoppa en demokratisk process". Thomas Bodström fällde liknande yttranden. Samma obevisade påståenden om organisering, planering och angrepp på demokratin har återkommit i nästan varje åtal och - utan att någon enda gång ha prövats i rätten - accepterats som motiv för en tiofaldig straffhöjning i förhållande till tidigare praxis. Vi blev allt annat än förvånade när kommenderingschefen under EU-toppmötet, Håkan Jaldung, friades av hovrätten. Hur skulle hovrättspresident Gunnel Wennberg ha kunnat fälla någon för polisens inledande stora provokation vid Hvitfeldtska gymnasiet när hon tidigare utdelat flera mångåriga straff mot demonstranter för att dessa utövat oprovocerat och organiserat våld? Om de överväldigande bevisen mot Jaldung resulterat i fällande dom hade grundpremissen för alla tidigare Göteborgsdomar ställts på huvudet. Resningsansökningar hade strömmat in. Vi har bevittnat ett rättsmoras som innefattar polis, åklagare, domstolar och ansvariga politiker. En parlamentarisk och/eller oberoende utredning av Göteborgsprocesserna skulle ge upprättelse åt de många oskyldigt eller orättvist hårt dömda och deras familjer. Det skulle reda ut de strukturella och personliga orsakerna bakom vår tids största rättsskandal. Det skulle framför allt ge underlag åt ett nödvändigt reformarbete. För hur vi än vill etikettera denna röta - polisstat, ministerstyre, korporativism eller något annat - är den ett allvarligt bekymmer för var och en, till vänster eller höger, som önskar en fungerande poliskår och rättsstat. Stig Centerwall Advokat, har företrätt ett stort antal åtalade i Göteborgsprocesserna Ebba Junker Barnbibliotekarie, greps på Hvitfeldtska med sina två barn Annkatrin Meyersson Sångpedagog och juridikstuderande, aktiv i Föräldrar 2001 Anders Svensson Datakonsult, tillhörde organisatörerna i Göteborgsaktionen Erik Wijk Författare, bl a till "Orätt - rättsrötan efter Göteborgshändelserna" (2003)


Ängeln i vår tid

Summary: Willy Granqvists dikter har fört en ganska underjordisk tillvaro. I debutböckerna, som nu kommer i en efterlängtad utgåva, möter läsaren 70-talet.

Ställ ner tekoppen, sluta tugga på frukostmackan och läs några strofer ur dikten "Besvärjelse" av Willy Granqvist. Den uttrycker en önskan om vad språk skulle kunna vara. ett språk att gripa med, hela dagen ut ett språk i huvudet, i gräsets ömma fullbordan ett språk att inte plånas ut med, att sitta och andas åt varann med ett språk som jag ser mej med, för att få veta var det främmande börjar Raderna kan se enkla ut, en dikt om språk bland hundratals andra inom poesin. Men om man tänker att de är skrivna av någon som kanske 80 procent av tiden känner motsatsen: det vill säga att verkligheten hela tiden glider undan, att ord och tal, både egna och andras, ständigt håller på att förgöra en, så blir de enkla raderna desto mer hjärtskärande. "Besvärjelse" är öppningsdikten i Willy Granqvists debutsamling "Kropparna och rummen" från 1974. Han är då 26 år. Året innan har han debuterat i "Grupp 73", Wahlström & Widstrands debutantologi. Inom några år blir han en känd radioröst som hallåman, musikradiopresentatör och redaktör för programmet "Dagens dikt". Han skriver kritik, essäer och översätter. Under flera år följer jag hans dikter som publiceras på Expressens kultursida. Utifrån ser det ut som att Willy Granqvist befinner sig mitt i centrum, men dikterna talar tvärtom om mörker och ensamhet. Han dör för egen hand den 1 augusti 1985, bara 37 år gammal. Då har han hunnit ge ut sju diktsamlingar och två prosaböcker. Willy Granqvists dikter har sedan dess levt en ganska underjordisk tillvaro i den svensk poesin. Då och då har de stigit upp till ytan, som i ett temanummer av BLM för sex år sedan, men det är främst bland poeter och författare som han diskuteras. Nu har Bokförlaget Lejd påbörjat en utgivning av Willy Granqvists författarskap. Allt som allt ska det bli fyra delar, som avslutas med den oändligt vackra, postumt utgivna "Natten". Den första volymen innehåller debutboken och de två efterföljande "En mun" och "En ängel i vår tid". Här möter vi "en ung och förvånansvärt färdig författare" som Krister Gustavsson och Magnus Ringgren skriver i ett informativt förord. I den här volymen slår 70-talet mot en. Personerna i dikterna rör sig i Stockholm, blandar cannabis i örtteet, läser Lars Gustafsson, ser Ingmar Bergmans "Trollflöjten" på tv och går på det nyöppnade Kulturhuset. Men också rent estetiskt är det tydligt 70-tal. Mellan dikterna lägger Granqvist in dagboksanteckningar om vänner, arbetet på radion, om dagsdebatten, om telefonsamtal med allt från poeten Östen Sjöstrand till mamma. I dag känns just den växlingen så överraskande frisk. Man får följa hur olika stämningslägen omvandlas till dikt. Fram träder en känslig person, orolig och ömtålig. I en av notiserna skriver han: "Att vara överkänslig är ju, bl.a., att balansera på mikroskopiska, näranog obefintliga nyanser, och att inte kunna förfuska en enda av dom utan att hamna i osämja med sej själv." Den inre osämjan är motorn i hans författarskap. Här finns en vibrerande uppmärksamhet på omgivningen. Så mycket att han ser igenom tingens höljen och utsidor. Han ser aldrig bara en hand utan också cellerna. Inte bara koppen utan också molekylerna. Här är det självklart att vinden passerar tvärs genom en sten. Den moderna, specialiserade vetenskapes intresse för mikroskopiska detaljer tycks passa hans psykologiska upplevelse av världen ovanligt bra. Att han i dikterna intresserar sig för mosslik, fossil och gravfynd tycks lika följdriktigt. I en tidig dikt pratar han med Tollundsmannen som 1950 hittades välbevarad i en mosse på Jylland, över 2.000 år gammal. Poeten frågar hur han dog. "Det var straff för något jag inte minns", svarar mannen. Och så följer diktens finaste rad: "Har du glömt? Ja, det där suddas ut av allt det andra." Det som vi tror är det stora och slutgiltiga, döden, har förvandlats till ett minne, ett skikt bland andra. Men det finns en gestalt som inte släpper igenom någonting. Det är ängeln i "En ängel i vår tid", en figur besläktad med Rainer Maria Rilkes fasaväckande ängel i "Duinoelegierna". I en svit dikter rör sig diktjaget runt denna ängel. Ängeln är sträng och uppfordrande. Som en far som kräver att man ska göra det rätta utan att man riktigt förmår. Till det hör att uthärda allt i livet som är smärtsamt. ängelen var mitt i smärtan han var smärtans mitt jag vände mig inte bort även om det tycktes oundvikligt till slut ängelen höll sin blick öppen den blicken under den pannan söndrade min skugga ja ängelen söndrade min skugga och var i smärtans mitt Att lika svalt och fast stå mitt i smärtan är det diktjaget inte klarar. Ängeln gör diktjagets egna svagheter tydligare och mer ofrånkomliga. Det här författarskapet väntar på fler läsare, på nya läsare. Det är ett lyckokast att samla flera böcker i samma volym. Trots att jag läst Willy Granqvists poesi även tidigare är det något helt annat att så exakt kunna följa hur han utvecklar teman och ord genom böckerna. "Poesin är, tror jag, ett ytterst naket sätt att avge en förtvivlan, att öppna munnen och fukta det svåra, det osägbara", skriver han i en dagboksanteckning från 1975. Det avslöjar ingen större tilltro till att poesin och dikten ska kunna formulera det svåra, utan just bara just det en aning. Nej, det låter inte mycket, men det är sannerligen mycket nog.


Jazz med indisk ton

Summary: Den svenska jazzgruppen Mynta firar tjugofem år. Från början spelade man västerländsk musik men efter en turné i Asien övergick soundet till en form av fusion och world music med en särskild länk till klassisk indisk musik.

Vad är det med indisk musik som lockar västerländska jazzmusiker? Är det utmaningen? Den avsevärda svårighetsgraden? Eller finns det kanske redan på förhand en form av sinnligt släktskap, kopplat till improvisationsmomentet och den enskilde virtuosens rätt att sträcka ut och excellera? Den brittiske gitarristen John McLaughlin, för att ta ett käntexempel, namngav till och med bandet han ledde på 70-talet först efter att ha rådgjort med en indisk guru. I en sen upplaga av samma grupp – i det skedet hette den bara Mahavishnu, i stället för, som tidigare, Mahavishnu Orchestra – ingick den svenske basisten Jonas Hellborg, som också på egen hand har fortsatt att fördjupa sig i just indisk musiktradition. En verklig nestor i ämnet är även trumslagaren Bengt Berger, känd för det svårslagna uttalandet ”jag gillar att spela jävligt komplicerade grejer, jävligt slarvigt”. Alla skulle de säkert svara olika på frågan om vad som lockar dem. Men vill man själv kika lite närmare på den här musikaliska syntesen så är kvällens konsert med gruppen Mynta i SVT ett utmärkt tillfälle. Även Mynta är för övrigt svenskar. Gruppen startades 1979, på initiativ av basisten Christan Paulin. Då var de främst influerade av musiker som Chick Corea och Gary Burton, men efter en turné i Asien graviterade soundet mot en form av fusion och world music med en särskild länk till klassisk indisk musik. Med tiden anslöt också två indiska musiker, varför gruppens svenska identitet i viss mån kan diskuteras. Fast det råder ju inget tvivel om var de väljer att förlägga sitt tjugofemårsjubileum. Just den här konserten, inspelad i mars på Fasching i Stockholm, var gruppens sätt att fira ”födelsedag”. Och det är ett bra band. En låt som till exempel ”Nandu’s Dance” från skivan med samma namn visar dem i full aktion, med Fazal Quereshis smattrande tablatrummor som en eld under fingrarna på gitarristen Max Åhman. Även saxofonisten och flöjtisten Anders Hagberg imponerar med sina melodiska spel i blixtrande samtidighet med Quereshis slagserier. Det gäller att hålla tungan rätt i mun, förstår man. När redan i sig sammansatta teman ska framföras i ett sådant här tempo skulle misstag säkert förvandla alltihop till ett skevt bludder utan det minsta gemensamt med den strama förlagan. Men Mynta gör samtidigt sin egen grej. Det är ingen ren musikform de sysslar med, utan en blandning där även afrikansk, kubansk och nordisk musik tillåts färga resultatet. Samtidigt finns jazzen där som en underström eller en indirekt referensram. I traditionell indisk musik finns vissa förutbestämda mönster, som till exempel ett sätt att räkna takter med hjälp av särskilda handklappningar. För en utomstående kan det framstå nog så exotiskt, för att inte säga obegripligt. Men för en jazzmusiker är det nog annorlunda. Personligen tror jag på den där teorin om ett visst släktskap genrerna emellan. Musikerna tycks förstå varandra, inte bara intuitivt utan också för att där finns vissa nämnare som alla kan relatera till. Indiska musiker kan till exempel ösa på något alldeles hejdlöst – och det kan ju även skickliga jazzmusiker. Och på ett djupare plan, där Mynta befinner sig, handlar det naturligtvis om kommunikation. En mänsklig företeelse, vare sig man befinner sig i Calcutta, New York eller Stockholm. JOHANNES CORNELL Mynta – live på Fasching SVt 1 22.45


Tre kvinnor som gick sin egen väg

Summary: De valde konsten framför man och barn; de underkastade sig aldrig. Det är den gemensamma nämnaren för Ester Almqvist, Tora Vega Holmström och Ellen Trotzig som nu visas på Säfstaholms slott.

Sommarens utställning på Säfstaholms slott är en fördjupning av förra årets satsning på 25 kvinnliga modernister 1900-1930. Den var i sin tur en uppföljning av 2003 års samlingsutställning med kvinnliga pionjärer i svensk 1800-talskonst. Nu är det tredje sommaren i rad som kulturchefen i lilla Vingåker satsar på banbrytande kvinnor som gick sina egna vägar och på olika sätt utmanade det manliga konstetablissemanget. - Sedan vi började med kvinnorna har vi fått ett lyft och våra publiksiffror har gått upp med 50 procent, berättar Lars Furborg nöjt. Det var han som tyckte att Tora Vega Holmströms ambition "att aldrig underkasta sig", var talande även för Ester Almqvist och Ellen Trotzig. Denna skånska treklöver valde medvetet att aldrig gifta sig eller skaffa barn. De var yrkesverksamma konstnärer hela livet och tillhörde samma kvinnliga nätverk med förgreningar upp till Stockholm. De började sin bana på konstskolan Valand, färgade av nationalromantiken, för att senare frigöra sig och ta intryck av det tidiga 1900-talets modernistiska strömningar. - Dessa tre kvinnor och deras konst är ovanligt väl dokumenterade i biografier av Birgit Rausing, som dessutom kände två av dem väl, berättar Lars Furborg. Det var Birgit Rausing som avrådde honom från att utöka trion med Agda Holst - just därför att Holst (som flertalet andra) fortfarande väntar på en levnadstecknare och har få målningar i kända samlingar. Men Holsts eleganta porträtt av vännen Tora Vega Holmström, i svart fodral och bobbat hår, är med på Säfstaholms slott. Utställningen är uppdelad i tre temarum med porträtt, akvareller, landskap och stadsbilder, jämte ett rum vardera till varje konstnär. - Tora Vega var yngst men gick längst av dem, säger Birgit Rausing, som tycker att denna självständiga "skånska europé" skrev nästan lika bra som hon målade, djärv i både färg och form. Ester Almqvist var en småländsk prästdotter, som kastade loss först efter moderns död. Trots ett svårt handikapp reste hon flitigt och hade ett omvittnat livligt intellekt, Vänskapen med Tora Vega Holmström fick henne att flytta till Skåne och dela fascinationen över landskapet kring Kåseberga backar, som även Ellen Trotzig fångade i sina monumentala vyer. - Tora Vega skriver i ett brev att hon visat Ellen sin egen väg över kullarna. Deras samspel är intressant. Birgit Rausing tycker att Ellen Trotzig skiljde sig från de två andra med sin introverta läggning och sin bundenhet till sydöstra Skånes landskap: - Hon hade inget behov av att resa eller få yttre impulser. För henne räckte det med Österlen för att utvecklas och bli en självständig, personlig konstnär.


Locket på trots överfull Kentkonsert

Summary: För mycket publik släpps in på konserter men ingen ställs till svars. . Drygt 37.300 personer såg Kent på stadion för två år sedan, trots att bara 32.000 fick släppas in. Men händelsen fick inga konsekvenser, varken för arrangören eller för polisens tillståndsenhet.

Svenska flaggans dag, den 6 juni 2003. Det är vackert väder, skolavslutningsstämning och Kent ska göra storslagen sorti från turnélivet efter en vår i triumf. Den "vita konserten" på Stockholms stadion - där publiken har uppmanats att bära ljusa kläder - lockar storpublik. Räknarna vid entrékors visade att 37.379 personer kommit in på arenan. Men arrangören United Stage hade bara tillstånd att släppa in 32.000 personer. "Detta maxtal är det definitivt högsta antalet publik för att säkerheten vid arrangemanget skall kunna hållas på en acceptabel nivå", skrev polisen ett par veckor senare i sin anmälan av händelsen. Men anmälan ledde aldrig till förundersökning, efter beslut av närpolisen på Östermalm. - Synd, säger poliskommissarie Ewa Sahlén, ställföreträdande chef för tillståndssektionen vid stockholmspolisen. Det hade varit intressant att få ärendet prövat. Det här är inget simpelt brott för oss, utan en allvarlig sak. I stället fick det friska tummandet på tillståndet inga konsekvenser alls, varken för United Stage eller för polisens tillståndsenhet. Hade polisen kunnat agera på annat sätt för att undvika det som hände? Ställt andra krav? - Vet inte, säger Ewa Sahlén, men det blev en väckarklocka för oss. Inte heller Kent-konserterna för två veckor sedan, som DN berättade om i går, då polisen gett ett tillstånd för konsert på mark som inte skulle ha klarat tyngden av en stor publik, ledde till några konkreta konsekvenser hos tillståndssektionen. Händelserna är sannolikt exempel på incidenter som skulle ha rapporterats till "centrum för erfarenhetsåterföring från olyckor". Någon sådan instans existerar inte, utan är ett av de sex förslag som en arbetsgrupp på regeringens uppdrag lämnade våren 2002. Idén är att erfarenheterna ska kunna komma alla landets arrangörer och polismyndigheter till del. - Jag kan lugnt skriva under på att någonting sådant vore värdefullt, säger Ewa Sahlén. Hon tycker även att en ny, detaljerad tillståndsblankett för konserter och certifiering av arrangörer - två andra förslag som presenterades för tre år sedan men ännu inte lett till aktivitet från berörda myndigheter (se DN 14/6) - verkar bra. - Det blir ju allt större intresse för såna här arrangemang, och ju fler människor som samlas, desto större risker. Men det svåra nu är att polisen ofta måste lista ut hur arrangören har tänkt sig sitt arrangemang, säger hon. I DN i går uttalade Tor Nielsen, chef för konsertverksamheten hos landets största arrangör EMA Telstar, kritik mot Stockholmspolisens sätt att hantera säkerheten vid musikevenemang. På andra håll i landet har arrangörer och polis stadigare relationer. I Hultsfred, där festivalen startar i dag med 38.000 personer i publiken, hölls de första mötena i början av mars. Och i Östersund, där Storsjöyran varje år lockar runt 20.000-25.000 personer under sista veckan i juli, hölls det första mötet redan i januari. DN har inte kunnat nå någon representant för United Stage som kan uttala sig. Företagets vd Anders Larsson säger att han inte känner till någon av händelserna.


Fyndet väntar i New York

Summary: 48:e gatan på Manhattan kallas "Music Row". Sedan 1930-talet har stans musiker köpt sina instrument här. Sju affärer finns kvar längs gatan, där det fortfarande går att göra klipp.

I programserien "Sixties" om 60-talets popmusik som gick i SVT i våras berättade Henrik Salander från popgruppen Hounds om hur han blivit gitarrfanatiker med åren. - Man kan aldrig ha för många gitarrer, sa han bland annat. Salander är numera diplomat på utrikesdepartementet, för närvarande utlånad för att arbeta som generalsekreterare i Kommissionen om massförstörelsevapen under Hans Blix, och reser flitigt mellan Stockholm, Genève och New York. Av en lycklig slump får DN:s reporter Salander som granne på planet till New York och kan då inte låta bli att pumpa honom på tips om var man bäst kan få tag i gitarrer. - De bästa affärerna ligger bredvid varandra på 48:e gatan, berättar Salander, ägare till elva gitarrer. - Flera av dem har jag köpt i New York, där priserna är mycket lägre än i Stockholm. En Martingitarr som kostar 25.000 kronor hemma i Sverige kan du kanske få för 15.000 i New York, nu när dollarn är så låg. 48:e gatan kallas för "Music Row", där har de bästa och mest kända musikaffärerna i New York legat i över 50 år. Ett tag konkurrerade 25 affärer med varandra inom samma kvarter. I dag finns 7 kvar. Äldst, mest berömd och närmast en institution är Mannys som startades 1935 av Manny Goldrich när jazzens guldålder just hade börjat. Historierna om de legendariska musikerna och Mannys är många. På den tiden var affären inte bara ett ställe där man kunde köpa instrument, där hölls också musiklektioner och där kunde musikerna öva med varandra. Ibland sov de till och med över i affären, något som bland andra jazzsaxofonisten John Coltrane lär ha gjort. Och det var inte alltid så noga med betalningarna. - Coltrane var en kille som var skyldig mig mycket pengar, berättade Manny Goldrich glatt för pressen när Mannys firade 50 år 1985. Fast det var med elgitarrens och rockmusikens genombrott på 1950-talet som Mannys storhetstid kom. Det kan ingen som besöker affären undvika att se. Varenda vägg är tapetserad med svartvita, dedicerade foton av över 1.000 berömda rockmusiker som handlat där genom åren. Här skaver bilder av sådana som Buddy Holly, Jimi Hendrix, Bob Dylan, David Bowie, Lou Reed och Janis Joplin ram med varandra. Och berömdheter kommer fortfarande till Mannys för att kolla vad som är nytt på marknaden. - Roger McGuinn från gamla The Byrds och Joe Walsh från the Eagles var inne häromdagen. McGuinn har en ny gitarr i eget namn på gång, en med sju strängar, där den sjunde strängen gör så att soundet blir som på en 12-strängad, berättar Mannys chef Ian, tredje generationen Goldrich som driver den lilla musikaffären med instrument i två plan. Det är trångt men med en generös känsla där amatörmusikern får samma uppmärksamhet som den stora stjärnan. De flesta av de anställda på musikaffärerna på 48:e gatan är proffsmusiker som extraknäcker som försäljare, men ingen fråga, hur dum den än är, bemöts med snorkighet. Här kan man se den uppklädde, medelålders karriäristen i vit skjorta och slips testa sina Rolling Stones-riff på någon av affärens alla elgitarrer bredvid den piercade tonårskillen som testar en basgång från metalbandet Korn. Den stora musikinstrumentmarknaden i USA är värd cirka 6 miljarder dollar och borde, kan man tycka, räcka till för alla i branschen, men som i så många andra verksamheter har stordrift börjat ta över. Jätten Guitar Center, med basen i Kalifornien, har plockat åt sig en tredjedel av marknaden. Näst störst är kedjan Sam Ash, som köpte upp anrika Mannys för fem år sedan, berättar Ian Goldrich, inte utan en viss bitterhet i rösten. Sam Ash har också sedan många år tillbaka musikaffärer i eget namn på 48:e gatan. - Branschen är inte så rolig som den var förr, när det räckte med ett handslag. I dag är det mest en business, men inte alla gånger en så rolig business som på min fars tid. Så det blir ingen fjärde generation Goldrich på Mannys? - Nej, inte om jag får bestämma, säger Ian Goldrich. Framtidens instrumentaffär har redan kommit till New York. För ett år sedan öppnade Guitar Center på 14:e gatan - modernt, proffsigt, stort, men också ogästvänligt. Redan i entrén måste man lämna ifrån sig väskan. Varje gång man nuddar något har man en försäljare bakom ryggen med uppfordrande min. Nej, om man ska handla musikinstrument i New York bör man göra det på vänliga 48:e gatan innan den genuina atmosfären försvinner. Och ha Ian Goldrich goda råd i minne: - Jag brukar rekommendera europeiska kunder att köpa två gitarrer. En för eget bruk och en för att sälja hemma för att finansiera köpet av den andra gitarren! Mannys: 156 West 48th Street, Mannys: 156 West 48th Street, www.mannysmusic.com Sam Ash: 160 West 48ht Street, www.samashmusic.com Rudys Music: 169 West 48th Street, www.rudysmusic.com International Woodwind & Brass: 174 West 48th Street www.intlwwb.com Matt Umanov Guitars: 273 Bleecker Street, www.umanovguitars.com Guitar Center: 25 W 14th Street, www.guitarcenter.com De flesta av butikerna har försäljning via nätet och levererar till Europa. Vad kostar det? Exempel på priser i New York jämfört med cirkapriser i Sverige. Priserna är räknade på en dollar värd 7:40 kronor. Vi har dragit av den amerikanska omsättningsskatten på 8 procent, men lagt på svensk moms och tullskatt. Elgitarr: Gibson ES-175: 24.150 kronor (svenskt cirkapris 31.995 kronor) Akustisk gitarr: Martin D-16 GT: 8.940 kr (svenskt cirkapris: 11.295 kr) Gitarrtillbehör: DL-4, Line 6 (stompbox för eko): 2.340 kronor (svenskt cirkapris: 3.995 kr).


Burroughs skar upp verkligheten

Summary: I skiftet femtio- och sextiotal bryter det hierarkiska tänkandet kring litteratur samman. Genregränser rivs och litteraturen får en nytändning. William Burroughs var en av dem som gick längst. Nu kommer hans ”cut up”-trilogi ut delvis nyöversatt.

William Burroughs ”Den mjuka maskinen ” övers. Anders Lundberg ”Biljetten som exploderade” övers. Jonas Thente ”Novaexpressen” övers. Torsten Ekbom, bearb. Jonas Thente och Anders Lundberg Funclub (Oei editör och Modernista) Säg sextiotal och de flesta tänker på det politiska uppvaknandet, auktoritetsupproren, på den globala solidaritet som plötsligt gick att rikta som ett vapen mot inskränkta och kortsynta makthavare. Men det finns ett annat 60-tal också som föregår och inspirerar men också delvis skyms av det politiska. Under några år i början av 60-talet skedde ett estetiskt genombrott på bred front. Nya legeringar mellan film, bildkonst och litteratur blev möjliga. Resultatet var en litterär nytändning på alla nivåer. Den konkretistiska poesin får ett uppsving. Under intryck av filmen växer en ”ny” roman fram i Frankrike. I Tyskland skapas förutsättningarna för en ny dokumentärlitteratur när författaren Alexander Kluge ställer samman tidigare otänkbara montage av fiktiva och faktiska textfragment. Men viktigast av allt är att det hierarkiska tänkandet kring litteratur bryter samman. Genregränser rivs. Science fiction, kriminalroman, pornografi flyter samman med litterär mainstream och plötsligt går det inte längre att säga varifrån de litterära innovationerna kommer. Från rännstenen eller parnassen. Flödena går livaktigt åt båda hållen. I England skriver Kingsley Amis en studie i modern science fiction medan sf-författare som J G Ballard genomför avancerade formexperiment, bland annat med så kallade ”condensed novels”. I USA inkorporerar William Burroughs stora sjok av Henry Kuttners sf-romaner i sin ”cut up”-trilogi. I Sverige ger Torsten Ekbom ut ”Signalspelet” och Per Olov Enquist inkorporerar delar av Tolkiens ”Sagan om ringen” i sin textmobil ”Hess” (1967). Äran av att ha gått längst i detta frigjorda experimenterande tillfaller utan tvekan William Burroughs (1914–1997). Åtminstone är han den mest beundrade. Långt innan det ens fanns något 60-tal gjorde den amerikanska beatgenerationen honom till guru. Det är exempelvis Burroughs som står förebild för den buttre Old Bull Lee i Jack Kerouacs ”På drift” (1957). Också för senare generationer är han en förebild. Från 70-talets råa industrikultur över 80-talets cyperpunk fram till våra dagars sofistikerade ”re-territorialisering” av identitet, kön och sexualitet. Det verkar finnas en Burroughs för varje smak, tycke och läggning. På svenska har utgivningen av Burroughs böcker länge varit gles och nyckfull. Nu föreligger dock, på initiativ av OEI editör och Modernista, den första kompletta översättningen av Burroughs mest centrala verk: den så kallade cut up-trilogin från mitten av 60-talet. De första två volymerna ”Den mjuka maskinen” och ”Biljetten som exploderade” är nyöversatta (av Anders Lundberg respektive Jonas Thente). ”Novaexpressen” finns redan översatt – av Torsten Ekbom, vem annars? Dock har Anders Lundberg och Jonas Thente vid detta utgivningstillfälle sett igenom och uppdaterat den. Upptäckten av cut up-tekniken tillskrev Burroughs sin gode vän, konstnären Brion Gysin. Gysin stod och skar upp kartonger en dag med ett nummer av Herald Tribune som underlag. När knivseggen skar bort en rad i tidningstexten framträdde en annan rad på sidan inunder. Den mening de två slumpartat hopfogade raderna bildade fick Burroughs att baxna. När Burroughs använder tekniken är det oftast i form av korta, enradiga klipp ofta skilda åt av en devis. Det är alltså inte handlingens logik som för texten framåt, utan in-klippen som hellre lyfter fram metynomiska och metaforiska samband. Resultatet blir ett slags bildpoesi i skrift, svårtydd men glimtvis vacker. Att finna fungerande och framför allt konsekventa svenska motsvarigheter till dessa cut ups, som dessutom ofta återkommer som verbala ekon i trilogin, måste ha ställt översättarna inför svåra utmaningar. Översättningarna är dock genomgående av hög halt. Texten löper ledigt på, skruvad och stiliserad utan att vara tillgjord eller manierad. Till detta kommer att cut up-tekniken inte bara är en konstnärligt frigörande tankelek för Burroughs. Den utgör också en aktiv del i romanernas tematik. I det universum som romanerna utspelar sig för den så kallade Novaligan ett totalt krig mot jorden med syfte att ta över hela mänskligheten. Som vapen har Novaligan ett slags virus som inte bara slår mot kroppen utan också mot tal och tankeförmåga. Allt är infekterat av viruset. Eller som det heter i den berömda devisen från ”Novaexpressen” – ”Att tala är att ljuga, att leva att kollaborera...” Det är därför det inte räcker bara med militärt motstånd, det måste också till ett verbalt. De tre böckerna är denna motståndshandling synliggjord i ord. Cut up-maskinen är den motor som driver hela projektet framåt och resultatet är en gigantisk verbal härdsmälta. Stundtals strålande intensiv, säkert som ett resultat av Burroughs ymniga narkotikabruk; men tidvis så vittfamnande och eruptiv att materialet är svårt att överblicka. Cut up-kapitlen gör också texten monoman och repetitiv – litet grand som en gammal vinylskiva som står och hackar. En effekt Burroughs nog medvetet kan ha eftersträvat. ”Storma verklighetsstudion (storm the reality studio)!” lyder en annan av de många kampparollerna i Burroughs trilogi. Och ytterst skulle väl den parollen kunna stå som rubrik över 60-talets estetiska revolt över huvud taget. Vems är makten att beskriva den värld vi lever i? Samtidigt som jag inför denna recension återknyter bekantskapen med Burroughs trilogi läser jag om en annan kultförklarad bok från 60-talet: Philip K Dicks sf-roman ”The Three Stigmata of Palmer Eldtrich”. Boken utkom 1964, vid samma tid som Burroughs som mest intensivt arbetade med trilogin. Temat är likartat. Livet som det levs i det befolkade universum är olidligt tröttsamt. Därför saluförs drogen Can-D, en hallucinogen som tillåter människor i grupp att ingå lyckligare föreningar och sociala förbund än dem deras trällika vardag erbjuder. Från det närbelägna stjärnsystemet Proxima Centauri återvänder så den försvunne företagsmagnaten Palmer Eldtrich. Med sig har han en annan drog, Chew-Z, en hallucinogen så stark att själva verkligheten förvandlas. Det finns bara ett problem. I denna verklighet är Palmer Eldtrich bokstavligen allestädes närvarande. Han invaderar andra människors kroppar, röster, ord. Han är bokstavligen Gud. Denna invasion av en fientlig främmande makt – vilket det ytterst är fråga om! – tolkas inte som något nedslående i Dicks roman. Tvärtom: drogen Chew-Z innebär en möjlighet till konkret frälsning, inte bara tom verklighetsflykt. När huvudpersonen ratas av Eldtrich på slutraderna finner han sig i detta med en närmast teologisk uppgivenhet: ”There was such a thing as salvation. But – not for everyone.” Kontrasten med William Burroughs invasionshistoria hade inte kunnat vara större. Hos Burroughs finns inget av Dicks optimism, och inte skuggan av tron på en möjlig transcendens. Hos Burroughs är allt ändligt. Inte ens orden äger konkret bestånd utan vittrar sönder bokstavligen mitt framför ögonen på oss. Det enda som finns är ”rutinerna”, som han själv kallade dem, ett slags grundscener som ständigt upprepas. Ofta våldsamma homoerotiska scener, eller stridsbilder. Hängda män som ejakulerar i dödsögonblicket. Bordeller med pissoarer och porrbås som minner om de kringfarande tivolin som Burroughs tycks ha ett särskilt nostalgiskt förhållande till. I och mellan dessa scener beskrivs hur kroppar ruttnar och löses upp eller tas över av fiendemaktens gröna orgasmhudar som får varelserna därunder att njuta besinningslöst av sitt eget utslocknande. Möjligen är det denna fascination för dödslekar och dödsritual som gör att Burroughs 60-talsromaner överlevt när så mycket annat från 60-talet ter sig som bäst naivt, som sämst utopistiskt på gränsen till ren eskapism. Jonas Thente träffar precis rätt när han i ett efterord jämför Burroughs med en annan av seklets stora kompilatörer, T S Eliot. ”Skillnaden mellan Eliot och Burroughs torde då vara att Eliot analyserade världen före bomben, medan Burroughs tolkade tillståndet efter den.” STEVE SEM-SANDBERG litteratur@dn.se författare och medarbetare på SvD:s kulturredaktion


Det mest inspirerande

Summary: Åren har gjort det mest förbjudna till det mest inspirerande, men Kerstin Thorvall glömmer inte föraktet hon en gång möttes med. I år firar hon 80 år med diktsamling och retrospektiv utställning.

"...kjolen åker upp och ner, upp och ner. Säga vad man vill om Kerstin Thorvall, på latsidan ligger hon inte." Så skrev Björn Nilsson i Expressen om Thorvalls roman "Det mest förbjudna" 1976. Andemeningen är densamma som i de flesta recensioner av boken: om hon nu tvunget ska bete sig så där, måste hon berätta om det? - Jag var det värsta som fanns och mina böcker det mest pinsamma som skrivits. Kerstin Thorvall skrattar åt minnet. Men samtidigt, det sitter där, som en tagg som vuxit in i köttet och bildat en förhårdnad under huden. Få svenska författare har blivit så utskällda, så hatade och utskämda som Kerstin Thorvall. - Jag kunde aldrig förstå vad det var med mig som var så värst. Det var väl det konstiga med skillnaden mellan denna ungdomliga dam jag var som verkade så till den grad oskyldig, men kunde skriva så fräcka saker. Hon gjorde det mest förbjudna, hon skrev om kvinnor som lämnade barn och man och all anständig kvinnlighet för att njuta av sex. Hon skrev om kvinnor som gjorde så som män gjort i alla tider. Slog bakut. Det var inte okej, men med årens gång har Kerstin Thorvalls provocerande revolt mildrats till ett gott föredöme, en befriande häxighet. Linda Skugge beskriver Kerstin Thorvall i beundrande ordalag som "ärkehäxa". "Det mest förbjudna" har blivit pjäs, turnerat från Jokkmokk till Höganäs och hyllats överallt. Flera av hennes tidiga böcker har getts ut på nytt. I höst kommer diktsamlingen "Jag är en grön bänk i Paris" och Gävle konstcentrum har i dag vernissage på en retrospektiv utställning med hennes illustrationer. - Det är omtumlande, jag har svårt att riktigt förstå det. Jag var utskämd i så många år. I dag är det annat som bjuder motstånd. Kroppen, åldern, den accelererande resan mot döden. Den skriver hon om, lika ursinnigt öppenhjärtigt som hon tidigare skrivit om sex och män, i "Upptäckten" som kom för ett par år sedan. "För att på något djävla vis känna att jag inte är död och för att avslöja den hemliga gömda ålderdomens demoni för er som naturligtvis aldrig kommer att hamna i detta predikament skriver jag om en okänd värld som jag kommit att bli en del av. Någon måste ju rapportera från fronten." - Jag har varit så vansinnigt rädd för att dö. Det är jag fortfarande, men jag uttrycker det inte lika mycket. Och 80-årsdagen den 12 augusti? - Jag tycker att jag har gått och väntat på den så jäkla länge, och det är fortfarande inte augusti. Kerstin Thorvall har svårt att röra sig. Hon stöder sig på en stol när hon går in till vardagsrummet - vackert och belamrat med spår av kreativ verksamhet, färger, penslar, böcker och papper - och sitter sedan ihopsjunken i fåtöljen. Tappar tråden ibland under samtalets gång men hittar den igen och glöder till. - Den där boken "Det mest förbjudna", jag förstår inte vad som är så märkvärdigt med den. Jag skrev ju bara som det var. Och historien, om otrohet, sådant händer ju hela tiden. Hon fryser och ber om en sjal, jag väljer den varmaste ur högen i hallen och hon blir förtjust när hon ser vilka färger den har. - Den matchar, vilken tur! Har man gått på Beckmans kan man aldrig ta på sig något som inte matchar. Estet ända in i märgen. Kerstin Thorvall började som modetecknare och illustratör och hela sommaren visas en samling av hennes bilder, från 50-talet till i dag, på Gävle konstcentrum. Den enkla, självklara linjen är hennes signum som tecknare, både känsligt och självsäkert fångar hon människans konturer. Hur är det att teckna jämfört med att skriva? -  Att skriva - det är något helt annat. Jag tror att om det hade varit lika lätt för mig att skriva som att teckna så hade det blivit väldigt ytligt. Motståndet är viktigt, för att driva fram den speciella energi som genomsyrar Kerstin Thorvalls böcker. En sorts ilska. - Jag har drivits av en rastlöshet och ett trots. Ett trots frambesvärjt ur den största rädsla. Ingen var så rädd som flickan Kerstin, klämd mellan en krävande mamma och en sinnessjuk pappa. Lika rädd var den unga kvinnan i villan i småstaden Sigtuna. Hustru och mor och skandalöst nog, i den finkulturella borgarklass som familjen tillhörde, illustratör i damtidningar. - Alla tyckte så synd om min man för att Kerstin var så besvärlig, ändå var det han som var otrogen med min bästa väninna. Men hon blev inte kvar där det borgerliga Sigtuna satte henne. Hon bröt sig loss, träffade män, gärna unga, och skrev böcker om det. Och lyckades reta upp både det manliga etablissemanget och den samtida kvinnorörelsen. När hon senare skrev om hur hon, vit medelålders kvinna, gärna åkte utomlands för att träffa män som inte skrämdes bort av åldern, tog det hus i helvete igen. Först med trilogin om Signe och Alberte som inleddes med "När man skjuter arbetare" blev hon respekterad som en "riktig" författare. Men hon har i flera böcker återvänt till de självutlämnande skildringarna av sina män och sina tillkortakommanden - i kärleken och i mammarollen. Ängslan, och ångesten, fanns kvar, sex blev ett sätt att trösta och bedöva. Samtidigt kan hon inte förstå varför en äldre kvinna inte får lov att älska en ung man. Hon skriver i en dikt: "Så konstigt var det att jag blev kär i dig att det måste förklaras i medicinska termer och ge mig tabletter, att älska dig är alltså en sjukdom. Jag förstår det inte. För så fort jag ser dig blir jag frisk." Just nu är Kerstin Thorvall djupt försjunken i sina gamla dikter, en samling med texter från 1965 till 1991 kommer ut i höst under titeln "Jag är en grön bänk i Paris". - Jag är ingen poet, men jag har skrivit någonting som visar sig bli en diktsamling. Det var poeten Svante Foerster som 1965 uppmärksammade Kerstin Thorvall som poet, hon medverkade på hans initiativ i antologin "Debut 65". Sedan blev det fler dikter, som publicerats i diktsamlingar och antologier. Hon är påtagligt stolt över att dessa alster nu samlats ihop och på initiativ av en annan poet, Göran Greider, håller på att forma sig till en bok. Dikter om kärlek och galenskap, om sex och rädslan för döden. - Det är inga gulliga ungflicksdikter, det är ruggiga saker. Innan Kerstin Thorvall blev Sveriges skandalförfattare var hon en ledande röst i den nya ungdomslitteratur som växte fram på 1960-talet. Böcker som var solidariska med tonåringarna och tog deras liv på allvar. "Vart ska du gå? Ut" och "Thomas - en vecka i maj" håller än i dag och till skillnad från de flesta andra minns Kerstin Thorvall tiden med tonåringar i huset med glädje och värme. - Jag hade som en ungdomsgård hemma. Även om inte mina söner var där kom deras kompisar dit och spelade musik och fikade och satt och pratade i köket. Det var den mest levande tiden i mitt liv. Hon var tonårsmor mitt under ungdomsrevolten, minns hur en av sönerna ringde hem mitt i natten och berättade om almstriden och Kungsträdgården. Han var en av dem som satt i almarna för att hindra att de höggs ned. - Och jag hade väl någon karl i sängen, det var den tiden. Den tiden, den med karlarna, är över nu. För några år sedan gav hon ut boken "Jag minns alla mina älskare och hur de brukade ta på mig", en katalog över svunna kärlekar och, som alltid hos Thorvall, en skoningslös uppgörelse med sig själv. - Det kommer en dag när det inte kittlar längre. Men jag har hela tiden arbetat, det har fyllt tomrummet. Kerstin Thorvall är flerfallt aktuell Den retrospektiva utställningen "Kerstin Thorvall - Illustrationer och teckningar" öppnar i dag, lördag, och pågår fram till den 11 augusti på Gävle konstcentrum. Diktsamlingen "Jag är en grön bänk i Paris" ges ut på Albert Bonniers förlag på Kerstin Thorvalls 80-årsdag den 12 augusti i år. Urvalet dikter från åren 1965-1991 är gjort av Göran Greider. Boken "Det mest förbjudna" har under våren åkt landet runt som teaterföreställning med Riksteatern, Med Reventberg har spelat huvudrollen. Andra teatrar runt om i landet har satt upp texten i egna uppsättningar.


Lekfulla gängbråk

Summary: Stephen Chows nya film är nittiotre minuter oavbruten underhållning, klassisk komedi, bländande skådespeleri och action av ett slag ni aldrig sett maken till.

”Kung fu hustle” Regi: Stephen Chow I rollerna: Stephen Chow, Yuen Wah, Yuen Qui, Lam Tze Chung m fl Längd: 1 tim 33 min Skall ni bara se en enda kung fu-film i år blir det inte svårt att välja, skall ni bara se en enda actionfilm i år blir valet inte heller inte särskilt komplicerat – jag skulle till och med kunna rekommendera ”Kung Fu Hustle” som årets enda biobesök över huvud taget. Det är kanske att ta i, men inte helt orimligt. Ni slipper fransk intellektuell dialog, bullriga italienska familjefilmer och amerikansk action-sadism. Ni slipper småalfer, vuxna män i trikåer som slåss med lasersvärd i plast, och ni slipper korvkiosken i Trollhättan! I stället får ni 93 minuter oavbruten underhållning, klassisk komedi, bländande skådespeleri och action av ett slag ni aldrig sett maken till. Och framför allt: en historia om moral, makt, civilkurage, brott och straff, som visserligen ibland kan tyckas lite lallig och larvig, men som faktiskt säger oss något vackert och nödvändigt om livets mening. Jag har sett filmer som betytt betydligt mycket mer för mig, men sällan en film som betytt och burit så mycket i varje enskild bild och sekvens. Här pekar varenda rörelse och blick i särskilda riktningar, här finns en filmens skönhet som man numera nästan bara kan beskåda i just den här genren, från just den här delen av världen. Det är en orädd, originell film, utan ängslan, och det är mycket ovanligt. Amerikansk och europeisk action och äventyr frossar i stora duktiga masscener, det är svulstigt och pompöst, historiskt, långtråkigt, aldrig under 4 timmar, och helt humorbefriat. Den asiatiska motsvarigheten är lekfullare, mer distanserad, mindre pretentiös och på ett helt annat sätt medveten om hur filmhistorien kan användas till annat än tjatiga upprepningar. Det är populärt att köra ner varje tänkbar filmgenre i sin regimixer, trycka på knappen och servera en filmgrogg som gör oss helt yra av upplevelsen. Stephen Chow har i stället plockat isär genre efter genre, allihop, och bit för bit byggt en helt egen. Det är bland det finaste man sett, inledningen är en hisnande uppvisning, med de showande och dansande yxmännen som höjdpunkt. Det är rasande effektivt berättat. Chop, chop, chop – cut. Jo, det är rätt våldsamt också, men inte alls på det där inträngande, påträngande, i detalj beskrivande sättet som får det att vända sig i magen. Jag är till och med tveksam till filmens höga 15-årsgräns. Inte så långt från Kurosawaland ligger den fattiga stadsdelen Svinstian, det är kinesiskt 40-tal, förortens slitna invånare bullrar och bråkar om hyror och vatten och vardagligt släp. Hit anländer den olycklige och misslyckade småtjuven Sing (som spelas av Stephen Chow själv) och strax har han dragit in hela området i en uppslitande strid med ett av stans stora kriminella organisationer, Yxgänget. I Svinstian har emellertid, av olika anledningar, gömt sig några gamla kung fu-mästare: Skräddaren (gay!), kocken och kulin har gått en och annan match förut, och så även stadsdelens rätt vidriga, skräckinjagande, kedjerökande hyresvärdinna – och hennes småkladdige pluffsgubbe till man. Här finns det reservresurser som Yxgänget inte räknat med. De har inte bara hoppat i galen tunna den här gången, de har hoppat i fel tunna för sista gången. I alla andra upptänkliga lägen skulle jag definitivt också ha velat mörda den där sista sockersöta scenen, ja, hela kärlekshistorien, inte för dess sötma, utan för den förråande falskheten. Men inte denna gång. Den är så naivt bunden till resten av berättelsen att man inte tvekar en sekund. Det är som om livet börjar om, och bestämmer sig för att i fortsättningen alltid ta en omväg förbi de där otäcka barndomsminnena. Vi är inte helt befriade, men vi får en chans till. johan croneman film@dn.se


Ebba Witt Brattström: Visst är svenska män bra

Summary: Men den verkliga jämställdheten saknas än.. Efter en vecka utomlands kommer jag hem till hysteriska reaktioner på ett vinklat teveprogram om hur män som misshandlar kvinnor förföljs av svenska kvinnojourer. I pressen ondgör sig beskäftiga kommentatorer över feminismen och ifrågasätter dess samhällsanalys.

Efter en vecka utomlands kommer jag hem till hysteriska reaktioner på ett vinklat teveprogram om hur män som misshandlar kvinnor förföljs av svenska kvinnojourer. I pressen ondgör sig beskäftiga kommentatorer över feminismen och ifrågasätter dess samhällsanalys. I Konsumkön får jag frågan om också Fi menar att alla män våldtar eller ingår i satanistiska pedofilnätverk! Meddelar härmed att Feministiskt initiativ inte är av den åsikten. Citera mig gärna. Det är ett brutalt uppvaknande till ett land där många tycks ha förlorat sinnet för proportioner. Självklart är män som våldtar eller misshandlar undantag, även i Sverige. På resan hem läste jag en starkt positiv artikel om "de kvinnliga männens land" i den tyska dagstidningen Die Zeit. Deras medarbetare Susanne Mayer har besökt Sverige och talat med avspänt lufsiga chaufförer, myspysiga datakillar, kritstrecksrandiga riksdagsmän och kraglösa regissörer som alla vittnar lyriskt om sin aktiva papparoll. Mayers förtjusning ska läsas mot bakgrund av det könskonservativa tyska samhället som producerar män som anser att det är normalt att gå på bordell och att det är självklart att en ensamstående heltidsarbetande mamma ska betala mer av sin lön i skatt än en man med hemmafru (oavsett om det finns barn). I ett land där en rejäl skattesubvention för mannen utgår för "vård av frisk man i hemmet" har kvinnorna nu fått nog och påbörjat en landsomfattande födslostrejk. Tyska kvinnogrupper hör av sig för att få information om Fi. Artikeln i Die Zeit kommer alltså i rättan tid, och det är inget tvivel om att Sverige ur ett tyskt perspektiv har världens absolut bästa män. Jag läser i Die Zeit: "Vad har de gemensamt? Jo, det är sättet på vilket de ser världen: med kvinnlig blick. Dessa män är feminister. De säger det och de försöker leva upp till det. De är förstås svenskar. Förföriskt. " Svenskor är inte lika lätt förförda, även om vi kan kosta på oss att bli glada. Med vår långa kamp för jämställdhet i bagaget vet vi att det bara är första steget. Det är bra, till och med jättebra att män visar solidaritet med sina fruar och sina döttrar och delar lika i familjen. Men det andra, och avgörande steget är att dela lika på arbetsmarknaden. Det är ansvarsfullt och svårt eftersom det handlar om att som man vara uppmärksam på när kvinnors arbete värderas lägre än mäns. Det är den man som tackar nej till löneförhöjning om inte också hans kvinnliga kollega som är lika duktig får samma lön som han som förändrar världen. Feministiskt initiativ välkomnar sådana män, och många är redan med oss.


Stjärnor köar för intervju

Summary: NEW YORK. James Lipton har intervjuat över 180 stora skådespelare på scenen i The New School. Publiken består av eleverna på anrika The Actors Studio. DN var med när Lipton intervjuade Jodie Foster i nästan tre timmar.

– Skriv här Jodie! Här Jodie! Några minuter över halv sju på kvällen kliver Jodie Foster ur en svart Lincoln utanför entrén till The New School i östra Greenwich Village i New York. Hon tas emot av en liten skara fans som nåtts av ryktet att hon ska medverka i det populära intervjuprogrammet ”Inside The Actors Studio” som spelas in för tv här. Nu viftar de med stora fotografier på Jodie som de vill att hon ska skriva sitt namn på. Hon är liten och blek, enkelt klädd i svarta byxor och en ärmlös svart tröja, och skriver på några av fansens bilder, men långt ifrån alla. Hon verkar oerhört fokuserad och inställd på vad som väntar henne inne i The New Schools aula, där hon under några timmar ska intervjuas om sitt yrke och sina yrkeshemligheter av The Actors Studios rektor emeritus James Lipton inför en publik huvudsakligen bestående av skolans elever. – Jag tror att Jodie var den 181:a eller 182:a intervjun jag gjort sedan starten för 11 år sedan, berättar James Lipton dagen därpå när han tar emot mig i sitt hem på 80:e gatan. Det är här i sitt arbetsrum han förbereder sina intervjuer. Att läsa in sig på varje skådespelares bakgrund och historia plus att titta på alla filmer han eller hon medverkat i under sin karriär, plus eventuellt gamla super 8-filmer från high school, tar honom i genomsnitt två veckor. Men då blir resultatet också att han ibland känner till så många udda detaljer om intervjupersonerna att de blir skraja. – Julia Roberts trodde att jag hade pratat med hennes mamma och Sally Field att jag hade läst hennes dagböcker. Aulan i the New School fylls snabbt av några hundra personer. Framme på scenen står två italienskt designade träfåtöljer på var sin sida om ett ovalt träbord. James Lipton gör entré, sätter sig i den vänstra fåtöljen och möts av stormande applåder. Han är kortare än man tror efter att bara ha sett honom sittande i intervjustolen i de ”Inside The Actors Studio”-program som visats på Canal+ i Sverige. Men det välansade, bruntonade skägget och den torra tonen i hans sätt att tala är sig lika. Han gör en lång presentation av Jodie Foster, räknar upp alla hennes filmutmärkelser plus flera andra, som att hon av ett magasin utsetts till USA:s sjätte vackraste kvinna. När hon kliver in på scenen möts hon av stående ovationer, hon ler men ser faktiskt generad ut, kanske lite förvånad över att studenterna på en teaterskola tar till så starka uttryck för en, visserligen världsberömd, men ändå yrkeskollega. – Vad står det för namn i din födelseattest? är Liptons första fråga. Samma fråga som han inledningsvis ställt till alla som suttit mitt emot honom under de över 180 intervjuerna. – Alicia Christian Foster. Men jag kallades för Jodie av mina syskon redan när jag låg i mammas mage, berättar den 42-åriga stjärnan. Från denna enkla inledning rullar sedan James Lipton, som i ett terapimöte, långsamt upp Jodie Fosters hela barndom med en far som lämnade modern innan Alicia Christian föddes och hur hon redan som 3-åring började göra tv-reklam. Alla som medverkar i de välkända amerikanska pratshowerna, som Lettermans och Lenos, får göra en så kallad pre-interview, där en assistent på papper skrivit ner ett antal aktuella frågor som gästen måste svara på. – De frågor som fått de mest intressanta svaren blir sedan de som Letterman och Leno ställer i programmet. De vet alltså redan i förväg vilka svar de kommer att få, berättar James Lipton, och fortsätter: – När jag började med mina intervjuer bestämde jag mig för att aldrig använda mig av den metoden. Jag vill ställa alla de frågor som känns relevanta för vad jag är ute efter, och det är enbart skådespelarens yrkeskunskap, bakgrund som människa och hur det har påverkat honom eller henne i yrket. Jag skulle aldrig intervjua aktörer som inte har något att ge mina studenter, då avstår jag hellre, oavsett hur berömda de är, avslöjar James Lipton. När Lipton som ny styrelsemedlem i The Actors Studio 1994 kläckte den ekonomiskt och konstnärligt geniala idén att intervjua framstående skådespelare på en sorts seminarium för skolans elever och samtidigt få en tv-kanal att spela in intervjuerna, skrev han, som jobbat som bland annat regissör, aktör, producent och pjäsförfattare sedan tidigt 1950-tal, brev till ett 50-tal av alla de kolleger och vänner han skaffat sig i branschen och bad dem ställa upp en dag för honom och eleverna. – Först ut var Paul Newman, sedan har det nästan rullat på av sig självt. Skådespelarna som kommer hit tycks älska att prata om sitt yrke, för ett tag sedan fick jag mer eller mindre kasta ut Barbra Streisand när klockan började närma sig ett på natten. Just nu planerar jag hösten och jag tror att jag har en lista på 100 skådespelare som bett att få vara med. Gratis, som det alltid varit, vi betalar inget, säger James Lipton och kan inte dölja att han är mäkta stolt över vad han åstadkommit. Efter 45 minuter har Lipton och Jodie Foster kommit fram till 1975. Jodie Foster är bara 12 år, men hon har ändå lämnat hemmet i Kalifornien för att åka till New York och medverka i filmen som skulle bli en av de stora klassikerna, Martin Scorseses ”Taxi driver”. – Jag spelar en ung prostituerad, men jag fattade nog inte riktigt min roll. Jag hade alltid bara försökt vara naturlig framför kameran, som man hade sagt åt mig att vara ända sedan jag började med reklamfilm. Men Robert De Niro tog mig under sina vingar och började repetera med mig, vi tog om samma scen igen och igen på samma sätt, tills jag kunde allt perfekt. Men då plötsligt började han ändra och improvisera och jag drogs med i det och kände att: shit, jag kanske kan bli en riktig skådespelare. Jag blev så exalterad av den insikten att mina kinder brände, berättar Jodie Foster. The Actors Studio är berömd främst för att ha utbildat ett par generationer av stora amerikanska aktörer som Marlon Brando, Shelley Winters, Paul Newman, Sidney Poitier, James Dean, Marilyn Monroe, Robert De Niro och Dustin Hoffman i den så kallade Metoden – ett sätt att tolka roller inifrån sig själv, att identifiera sig med rollfiguren, baserat på den ryske teaterledaren Stanislavskijs principer. James Lipton utbildades där själv av legendariska Stella Adler under några år på 1950-talet och Metoden är basen även i dagens utbildning på The Actors Studio, som numera ingår som en del i The New School University. – Så gott som alla skådespelare är i dag mer eller mindre inspirerade av Stanislavskij, säger Lipton efter en tio minuter lång utvikning om Metodens betydelse. Jodie Foster har aldrig utbildat sig till skådespelare, hon trodde länge att hon inte passade för det yrket. – Att bara vara naturlig framför en kamera, det kan inte kallas ett yrke, berättar hon för Lipton, men långsamt och aningen motvilligt började hon ta skådespeleriet på allvar. Lipton ber henne återge en nyckelscen från filmen ”Nell” från 1994, där hon spelar en ung kvinna som hållits gömd för omvärlden i en stuga i skogen, där hon skapat sig ett eget språk som gjort att ingen kan kommunicera med henne. Två läkare tar sig an fallet och försöker nå fram till henne. – Varje gång vi repeterade den här speciella scenen där jag sträcker mig efter kontakt började jag gråta, den berörde mig så djupt, berättar Jodie Foster inför publiken i the New School. – Kan du visa den nu, för mig och eleverna? frågar Lipton. Efter viss tvekan gör hon det – och se, plötsligt flödar tårarna i hennes ansikte. Hans Kronbrink hans.kronbrink@dn.se 08-738 21 68 Intervjun med Jodie Foster visas på Canal+ i höst.


Med Kraften mot eftertexterna

Summary: Den sista filmen har haft premiär. Det sista spelet lär vi få vänta länge på. ”Star Wars III” som spel blir emellertid ganska enformigt.

”Star Wars III: Revenge of the Sith” Utvecklare: Lucas Arts Utgivare: Activision FINNS TILL: XBOXÅldersgräns: 12 år Sedan ”X-Wing” publicerades 1993 har Lucas Arts i runda tal producerat 40 Star Wars-spel och det här lär väl knappast bli det det sista. Ingen filmserie har genererat så mycket merchandise som ”Star Wars” och vid det här laget är den ett monster som i framtiden troligen lever vidare även utan fler spelfilmer. Sagan är här framme vid den punkt då vi alla vet att Lukes pappa Anakin Skywalker kommer att luras över till den mörka sidan och bli Lord Darth Vader. Just detta moment i spelets senare del är ändå en annorlunda och ganska överraskande spelupplevelse: man tvingas byta sida och liksom Anakin bli ond. Är man förresten någorlunda nyfiken på den nya filmen så bör man se den innan man spelar. Spelet ”Star Wars III: Revenge of the Sith” är nämligen en linjärt återberättad version av filmen. Visserligen brutalt stympad men lika fullt avslöjas handlingen. Klipp från filmen övergår i animerade sekvenser som slutligen landar i själva spelscenariot. Även om spelgrafiken får godkänt har den förstås ingen chans att mäta sig mot filmsekvenserna, vilket gör att spelaren lämnas att slåss i en blek skugga av den pompösa och mörka Star Wars-episoden. Spelutveckarna på Lucas Arts tror nog lite för mycket på vårt sug att svinga en ljussabel. Nog för att det är något som de flesta Star Wars-fans drömt om att få göra, men här visar det sig vara en ganska enformig syssla. I 16 nivåer jagar jag genom spelet som Anakin Skywalker och Obi-Wan Kenobi med ljussvärdet i högsta hugg. Svärdet är den givna problemlösaren till i stort sätt alla hinder som kommer i ens väg, trots att det finns en större arsenal av vapen och attacker i form av den berömda Kraften. Karaktärerna lär sig allt eftersom nya trix och kombinationer men det dröjer många nivåer innan de blir effektiva. Man finner sig i stort sett fäkta på samma sätt hela spelet igenom. Det går ganska fort att ta sig igenom spelet. Visserligen är det lite knepigt att dräpa några av bossarna, men tack vare en alldeles för effektiv block och korkade motståndare så står man emot de flesta attacker utan några större problem. På ett väldigt konventionellt spelmanér tar man sig genom rum efter rum avverkandes droider på löpande band. Några möjligheter att utforska andra områden än den givna stigen finns inte och de moment som inte innefattar handgemäng är inte mycket till utmaningar. Det är bara att ställa sig på rätt ställe och använda Kraften så är det klart. Väck med skrot, dörrar och annat som står i vägen. Sedan in i nästa rum och göra skrot av nya droider. Efter några spelade timmar är detta väldigt enformigt. Det hade kunnat funka om spelmakarna hade fokuserat på att göra ett regelrätt fightingspel i stället, men i den kategorin har ”Star Wars III: Revenge of the Sith” inte en chans. Precis som grafiken får ljudet också godkänt, men det är lite synd att inte originalskådespelarna också är rösterna bakom sina digitala alter egon. Att lyssna till Anakins och Obi-Wans odrägliga one-liners och käbbel blir snabbt för mycket, även för en Jedi. Johan Rutherhagen johan.rutherhagen@dn.se


Kulturminister det svänger om

Summary: Gilberto Gil är mannen som kan få hela Brasilien att dansa. Sedan två år är han också kulturminister. I kväll landar han i Stockholm för att spela och ta emot Polar Music Prize. DN träffade honom i hemstaden Salvador.

Den väldiga utomhusarenan i Salvador är packad med folk i alla åldrar. Dagens värme har svalnat men förväntningarna inför kvällens konsert är närmast på kokpunkten. Publiken är blandad, av alla åldrar och hudfärger. Så hörs hans karaktäristiska stridstjut och världens populäraste kulturminister kommer in på scenen. Gilberto Gil har fyllt 62, han är lite krum i ryggen, men hans energi verkar det inte vara något fel på. Hela konserten känns som ett två timmar långt samtal med publiken, som dansar lyckligt och sjunger med i alla texterna. I Brasilien är Gilberto Gil en nationalklenod. Han var populär redan före militärdiktaturen på 60-talet, då han blev en av symbolerna för motståndet mot regimen. I den nya vänsterregeringen är Gilberto Gil ett av president Lulas främsta pr-vapen. - Jag föddes nog till musiker, säger Gil när DN träffar honom i hans eleganta hus i hemstaden Salvador. När jag började gå började jag också sjunga. Mamma frågade mig när jag var två år vad jag ville bli och då svarade jag direkt: Jag vill bli musiker. Jag studerade dragspel och musikteori mellan tio och fjorton års ålder. Sen bildade jag en amatörgrupp där jag spelade dragspel och vibrafon. Som 17-åring fick jag en gitarr av mamma, det var då jag började komponera. Men i dag, går det att hålla i gång musiken samtidigt som man är minister? - Jag spelar gitarr varje dag i mitt hus i Brasilia, där jag har mina instrument och mina skivor. President Lula har också gett mig friheten att ge konserter. I fjol och förfjol turnerade jag i Europa. Dessutom har jag också hunnit spela in en liveskiva i Rio de Janeiro. Gilberto Gil är känd för att ständigt plocka in nya influenser i sin musik. I början av karriären retade han upp de brasilianska traditionalisterna genom att ta in västerländsk rock och elgitarrer, på senare år har det blivit mycket reggae. En av hans första succéer "Domingo no Parque" var influerad av Beatles "Sergeant Pepper". - Nu vill jag ta in house och techno, där man använder rytmmaskiner och syntar. Men de ändrar inte mycket på min musik, jag använder dem bara som element. Min musik är i grunden mycket brasiliansk, samba, bossanova, baião och forro - stilarna härifrån nordöstra Brasilien, från Bahia och Axé. Den populära musiken axé kommer från hans egen hemstad Salvador. Länge spreds den över hela Brasilien, men de senaste åren har den förlorat i popularitet. Det är en glad musik som med sitt enkla bombom på bastrumman får folk att dansa på gatorna under karnevalen. Men också denna i mångas ögon banala musik är han intresserad av. - Jag tycker om och är påverkad av den. Det är svårt att göra enkel musik. Det är enklare att göra komplicerad musik. Jag beundrar kompositörer som är populära i ordets ursprungliga betydelse. För att inte säga avundsjuk på dem. De går rakt på sak och ger dig en direkt upplevelse. Men det var bossan och João Gilberto som gjorde att Gilberto Gil blev besatt av att skriva egen musik. - När jag första gången hörde João Gilberto sjunga var det en stark, nästan chockartad upplevelse. Hans intimt viskande röst var något fullkomligt nytt för mig. Det var det också för många av hans generationskamrater. Dessa bossanovans barn, Gilberto Gil, Chico Buarque, Milton Nascimento och andra byggde sedan vidare på impulserna från João Gilberto och skapade en musikstil som kallades MPB (Musica Popular Brasileira), där popular står för både populär och folkmusik, en märkligt avancerad populärmusik. - Vi hade alla den brasilianska musiken i botten, men vi var påverkade av jazzen och den klassiska musiken. Vi använde harmoniken från impressionisterna Ravel och Debussy, men också från klassiker som Chopin och Johann Sebastian Bach. Hos Milton hör man kyrkomusiken från Minas Gerais. Jag tycker ordet sofistikerad är en bra beteckning på vår generation. I dag, 45 år senare, är några av de mest hyllade skivorna i Brasilien nytolkningar av deras klassiker. De kom till under en mycket speciell tid för landet. - Slutet av 50-talet och början av 60-talet var en optimistisk tid. Det var en period av utveckling, städerna växte, Brasilia byggdes, nya vägar anlades, bilindustrin växte fram, Brasilien moderniserades. Så kom diktaturen 1964 och Brasilien genomled 20 års diktatur. Samhällsklimatet förändrades. Musiken förvandlades till protestmusik, texterna måste förfinas för att lura censuren. Att musikerna fick en viktig roll i motståndet är egentligen inte alls underligt med tanke på att den brasilianska musiken alltid haft en stark ställning. - Musiken lever nära människorna här. Vi är i tropikerna. Här finns ljuset och solen, den här vinden, det här havet. Det är nära kroppen, mycket sensuell, en kultur som arbetar nära känslorna, smaken, hörseln, sexualiteten, säger Gil och ser sig omkring i sin tropiska trädgård. Som kulturminister i vänsterregeringen har Gilberto Gil fått en unik möjlighet att låta en ny kulturpolitik växa fram. Råd med artister, producenter och andra aktörer diskuterar tillsammans med ministeriet var de största behoven finns. - Den reform jag känner mest för är de 1.000 kulturpunkter som ska inrättas. Det är kulturhus där det kommer att finnas avancerad digital utrustning för ljud och bildredigering. Där ska det naturligtvis finnas bredband, som gör att husen också kommer att fungera som digitala biografer. Husen ska byggas bland dem som lever uteslutna ur samhället, hos indianerna, i periferin i städerna, till och med hos dem som bor på soptipparna. Det viktigaste för vår regering är att få in dessa grupper i samhället. På önskelistan står också ett pensionssystem för artister, arbetet med det har precis kommit i gång. Och de små oberoende skivbolagen behöver stöttas. Upphovsrätten finns förstås på dagordningen: hur den ska göras flexibel med nya medier som internet. Ministern Gilberto Gil menar att man inte kan se nedladdningen på internet enbart som ett polisiärt problem. Han har kallat den nya digitala tekniken kommunistisk eftersom den snabbt och enkelt ger alla tillgång till musik och information. Musikern Gilberto Gil har försökt att göra hela sitt inspelade verk fritt på internet men mött motstånd från sitt skivbolag. Uppgifterna syns oändliga, ångrar han inte att han blev minister? - Tvärtom, efter två år är jag mer entusiastisk än i början. Jag behärskar situationen bättre, vi vet var problemen finns, och vi har fler lösningar. Och nu har du fått Polarpriset. - Ja, jag blev mycket glad. Nu tillhör jag samma fina klubb som Paul McCartney, Bob Dylan och Stevie Wonder. Lygia Bojunga fick Astrid Lindgren Memorial Award för ett år sedan. Det var "Nobelpriset" för barnlitteratur, nu har jag fått "Nobelpriset" för populärmusik. Årtal i Gilberto Gils karriär 1942 Gilberto Passos Gil Moreira föddes i Salvador i nordöstra Brasilien. Det var också här han först framträdde som musiker, ofta tillsammans med ständige vännen Caetano Veloso. 1968 Skivan Tropicalia blev ett slags musikaliskt manifest. Den brasilianska militärdiktaturen utmanades av Gils sorglösa, avantgardistiska hållning. 1969 I januari sattes Gil och Veloso i fängelse för att sedan försättas i landsflykt. De kom tillbaka från England 1972 och har sedan dess dyrkats som hjältar i Brasilien. 1998 Liveskivan Quanta gente quero ver belönades med en Grammy i genren världsmusik. En av hans senare framgångar var filmmusiken till filmen Eu tu eles som bygger på forro och baião, musikstilar från nordöstra Brasilien där de viktigaste instrumenten är dragspel, bastrumma och triangel. 2003 I januari utsågs Gil till kulturminister i Luiz Inácio Lula da Silvas vänsterregring. I hemstaden Salvador finns ett antal banbrytande kulturprojekt som använder musiken som verktyg i socialt arbete bland barn och ungdomar, bland annat har utbyte med Sverige skett. 2005 Gilberto Gil tar emot Polarpriset i Stockholm ur kungens hand.


Djurgården kan bli sagocentrum

Summary: Stockholm kan få ett internationellt centrum för sagor från andra kulturer. På måndagen presenteras planerna för satsningen "Tusen och en natt" som ska ligga vid Junibacken på Djurgården.

Fröet till "Tusen och en natt" kommer från Anna Berger Kettner, ordförande i SL och socialdemokratiskt landstingsråd i Stockholm. Hon bor själv i Rinkeby sedan 1997 och har tre barn. - Jag har varit mycket på Junibacken med mina barn och deras kompisar och har funderat på att barn som växer upp i Sverige vet vem Alfons är och var Bullerbyn ligger, oavsett vilket modersmål de har. Men bland dem som har svenska som sitt enda modersmål är det däremot få som har tillgång till andra sagovärldar. - Vi skulle kunna ta avstamp i att det finns många barn som har mer än en kultur. I stället för att låta dem känna sig udda skulle vi kunna gynna den sorts utblick de har. Ett tag efter att hon hade fått idén träffade Anna Berger Kettner finansmannen Peder Wallenberg. Som DN berättat tidigare jobbar han för att göra Skeppsholmen till ett internationellt kulturcentrum inom projektet Open Mind Stockholm. Peder Wallenberg nappade på idén och visionen ingår nu i Open Mind Stockholm. Nästa steg är att i höst anordna en tävling där barn ska få berätta vad de vill se i "Tusen och en natt". I samband med "Tusen och natt" finns också en förhoppning att man ska kunna göra en gångtunnel under vattnet mellan Skeppsholmen och Djurgården för att förbättra kommunikationerna mellan de två museiöarna. - Där skulle jag vilja att man på väggarna ska kunna se ett svep från Stockholms historia med betoning på invandrarnas betydelse, säger Peder Wallenberg. Projektet beräknas kosta 70 miljoner kronor. Wallenberg förväntar sig stöd från staten och Stockholms stad. - Alla är positiva men avvaktande. Om allt går enligt planerna tas första spadtaget för det nya sagocentret hösten 2006. Hur det går med Open Mind Stockholms visioner om Skeppsholmen presenteras närmare under en kulturafton på torsdag kväll.