Kontorsråttans tid är nu

Summary: Mot alla odds tycks vi älska skildringar av livet på kontor. Nu kommer Joshua Ferris bok "Så fick vi se slutet", en fantastisk historia om en brokig skara männiksor på en reklambyrå i Chicago.

De senaste åren har vi sett en uppsjö av tv-serier som utspelar sig på kontor. Framför stökiga skrivbord sitter kontorsråttor med krumma ryggar, trötta ögon och näsor snoriga av den allergiframkallande heltäckningsmattan. Skvaller och ängslan gnager på deras nerver likt en råtta på en skeppstamp. Vem kommer att befordras härnäst? Vet de andra något som jag inte vet? Gemensamt när de samma tröstlösa förhoppning om att nästa kafferast ska sträcka sig in i en evighetslång ledighet i vilken man förutom att vara ledig också är lycklig och rik. En enastående skildring av livet på kontor är Joshua Ferris bok "Så fick vi se slutet". En bok som det har pratats om i två år och som nu äntligen ges ut i Sverige, (i smidig översättning av Ylva Mörk, Natur & Kultur). Boken följer en brokig skara människor, förenade av sina jobb på en reklambyrå i Chicago. Det är tidigt 2000-tal och en av dessa ekonomiska bubblor är på väg att spricka. Det skärs ner på allt i en rasande fart, bullar, blommor och människor utan åtskillnad. De anställda drabbas av panik men försöker hålla fanan högt och forstsätter streta på som vanligt. Vilket innebär att låtsas jobba medan man slår vad om vilka kändisar som ska dö under året, skicka ångestladdade massmejl, sno varandras inventarier och förneka det bestämt när man blir påkommen. Men det som till en början framstår som en bok att skratta högt till blir för varje sida allt mörkare. Halva kontoret äter antidepressiva mediciner och "slutet" i bokens titel betyder både det lilla slutet - avsked, och det stora slutet - döden. Boken är skriven i vi-form, ett ovanligt och kan tyckas krångligt grepp, men Joshua Ferris hanterar det med bravur. - Jag slet mitt hår för att få till det men jag visste att det var nödvändigt för boken. Joshua Ferris bok följer en inofficiell kanon som började med filmen "Office Space", från 1999. Filmen handlar om några män på ett ansiktsslöst amerikanskt it-bolag som gör uppror mot sin chef genom att lyssna på hip-hop och bete sig illa. Filmen blev en omedelbar publikframgång. Men när BBC två år senare lanserade tv-serien "The Office" var tittarna till en början förbryllade. Serien hade årets sämsta tittarsiffror på BBC2, kvinnornas bowling undantaget. Men snart blev David Brent och hans anställda hela Europas snackis och kritikerna letade efter nya superlativ. Vi var många som gick runt på våra kontor och citerade Brent och Keenan. Men vi kände oss som Tim och Lucy. Idag har "The Office" slagit rekord i sålda dvd:s och adapterats till böcker, tv-spel och en amerikansk version. I kölvattnet av "The Office" kom fantastiska tv-serier som "Green Wing", "Mad Men" och "30 Rock". Samtliga fokuserar på livet och turerna på en arbetsplats: konsten att trycka ner och tracka sina kompanjoner, bråket vid kaffeautomaten men också gemenskapen. De små källorna till glädje är en trevlig skvallerstund där alla är överens eller ett uppskattande ord från chefen. De flesta av oss känner igen oss. "Det är svårt att hitta någon som inte har erfarenhet av kontorsjobb", säger Joshua Ferris. Vilket kanske också är en av nycklarna till genrens framgång. Varför valde du kontorslandskapet som miljö för din bok? - En stor del av våra liv utspelar sig på kontor, och det ser inte ut att bli mindre framöver. Jag ville fånga känslan av att arbeta. Varför valde du att skriva boken i första person plural? - När jag var ung jobbade min pappa på kontor. Han hade en telefonsvarare där han sa: "Vi är inte inne just nu, men lämna ett meddelande så återkommer 'vi' ". Vem var detta "vi" undrade jag alltid. Efter ett tag insåg Joshua Ferris att alla stora företag använder sig av detta kollektiva "vi" som ett sätt att skapa en känsla av enighet och styrka. I reklamkampanjer proklameras alltid: "Vi erbjuder livets goda" eller "Oss kan du lita på ". Ferris ville med sin bok visa att det bakom denna mäktiga entitet alltid gömmer sig en samling struliga, neurotiska människor, insnärjda i alkoholproblem och otrohetsaffärer. - Alla som arbetat på kontor har stött på absurditeterna. Människor är underhållande, både avsiktligt och oavsiktligt. Joshua Ferris kom att intressera sig för hur detta grupptänkande påverkar oss. För att förklara sig lyfter han fram ett exempel, katastrofen med rymdfärjan Challenger, 1986. Challenger exploderade som bekant och ledde till att den sju man starka besättningen omkom. I de utredningar som följde har det framkommit att arbetsgruppen på NASA valde att ignorera ett antal uppenbara problem. - Av rädsla för att säga emot eller framstå som bakåtsträvare valde man att hålla tyst, vilket ledde till att allt gick åt helvete. Samma mekanismer gäller för Irakkriget och Förintelsen, om man nu ska ta några skräckexempel. Men dagens stora bolag är också strålande exempel på platser där ett fördummande "grupptänk" frodas. När en av bokens anställda, Joe Pope, snällt försöker be de andra att sluta prata bakom ryggen på varandra, för att det kan såra, möts han av en vägg av förakt. "Vi hade inte haft en aning om att Joe var en sådan reformivrare. Vi hade blandade känslor för sådana. En del av oss tyckte att det var fina människor som ändå inte hade lyckats förändra någonting. Andra var rent hatiska. Vem fan tror han att han är - ungefär så." Det skvallras mycket i boken, varför är de så besatta av att skvallra? - Ibland kan skvaller vara illasinnat men ofta är det bara en form av konversation. Om man liknar samtal vid ett stort träd så är skvaller trädets svarta och ruttnande gren.


Klartecken för byggen kring Norrviken

Summary: Exploateringen av Norrvikens trädgårdar har klubbats igenom i Båstad kommunfullmäktige. Men beslutet kommer att överklagas.

Detaljplanen för Norrviken trädgårdar klubbades på onsdagkvällen igenom i Båstads kommunfullmäktige. Det betyder att området nu kan bebyggas med hotell, butiker och bostäder, som ska betala utvecklingen av Rudolf Abelins 102 år gamla trädgårdsanläggning. Ren utpressning, anser både den politiska oppositionen och de som vill skydda trädgårdarna om det nyskrivna exploateringsavtalet. Ägarstiftelsen och kommunen har tappat kontrollen över Norrviken, anser oppositionen och trädgårdarnas vänner. Kommunstyrelsens vice ordförande Ann-Margret Kjellberg (s) är inte nöjd med fullmäktigebeslutet. –  Visserligen lyckades vi hålla strandremsan nedanför trädgårdarna byggfri, men vi motsätter oss att kommunen avsagt sig förköpsrätten när exploatören vill sälja av mark. Dessutom kräver exploatörerna att få bygga på ett mycket större område än det nuvarande om de ska lägga pengar på Norrvikens trädgårdar, säger Ann-Margret Kjellberg. Naturskyddsföreningen, Norrvikens trädgårdssällskap och flera andra som vill bevara trädgårdarna i sitt ursprungliga skick väntas överklaga beslutet till länsrätten. Detaljplanen, menar de, uppfyller inte de förväntade kraven på skydd av natur- och kulturvärden. – Planen kör över de EU-direktiv som Sverige har förbundit sig att följa, säger Ingrid Björkman i Norrvikens trädgårdssällskap. De kapitalstarka exploatörerna har under den fleråriga processen hotat att dra sig ur projektet om de inte får bygga nytt i Norrvikenområdet. Exploateringsbolaget, som äger marken runt trädgårdarna, har dessutom nyligen överlåtit marken till Norrvikens Trädgårdar AB, bolaget som arrenderar trädgårdarna. Bakom dem står ett konsortium med byggföretaget Peabs vd Mats Paulsson i spetsen. Fredrik Söderling fredrik.soderling@dn.se 08-738 12 07


Ny teknik för unga läsare

Summary: Många talar just nu om att det skulle vara kris: barn och unga läser allt mindre. På Medioteket i Stockholm talar man hellre om att utlåningen på skolbiblioteken har ökat. Här hittar man ständigt nya sätt för att få barn att läsa mer.

Enligt flera undersökningar läser barn och ungdomar allt mindre, ägnar allt mindre tid åt böcker, och förstår allt mindre av vad de läser. Biblioteksutlåningen minskar. - Men då finns inte skolbiblioteken med i den statistiken - och i Stockholms bemannade skolbibliotek har utlåningen tvärtom ökat med 20 procent de senaste fyra åren, säger Elisabeth Söder på Medioteket i Stockholm. Hennes bild av utvecklingen är en annan, och betydligt mer hoppfull: undersökningsresultaten kommer ju med en viss eftersläpning, och visar hur det var för några år sedan. Sedan dess har mycket hänt. På Medioteket, ett resurscentrum för alla Stockholms kommunala skolor, arbetar man med alla tillgängliga medel för att få barn och ungdomar att läsa. Inte nödvändigtvis böcker som är papper-med-text, tal- och ljudböcker går precis lika bra. Precis som vuxna kan barn tycka att ljudböcker är bättre i vissa lägen, utan att de för den skull blir sämre på att läsa. Medioteket har köpt in billiga mp3-spelare och erbjuder också möjligheten att ladda ner böcker direkt i mobilen. - Det finns forskare som säger att skriftspråket framstår som ett helt nytt språk för en del elever, och då är tal- och ljudböckerna ett sätt att ändå få tillgång till litteraturen, säger Elisabeth Söder. - Böcker är en genväg i språkutvecklingen. För att hänga med på gymnasiet behöver man ha ett ordförråd på femtio tusen ord - det är tio nya ord om dagen. Det är ändå inte mycket, man kan till exempel inte klara DN:s ledarsida med ett sådant ordförråd. Men hur får man tillräckligt stort ordförråd? Ja, läser man en kvart om dagen så får man det. Den traditionella bilden av läsundervisning är att eleven ska läsa en bok, och sen skriva ett referat eller en recension som framför allt är till för att visa att eleven har läst hela boken. Har man riktig otur så finns det ett "facit" om hur boken ska tolkas också, och läsningen blir en ängslig inlärning av hur man ska läsa "rätt" mer än ett sätt att reflektera och fundera över vad det som står betyder för en själv. Men så är undervisningen dessbättre allt mer sällan numera. När Medioteket ordnar fortbildningskurser för lärare om Reflekterande läsning lär man ut att det viktigaste är samtalet om boken. Hela klassen ska läsa samma bok, och sedan ska läraren leda ett samtal där ingen tolkning är fel, och alla ska få yttra sig och alla bli lyssnade på. - Det är lika spännande varje gång, säger Ingalill Åkesson Hedqvist på Medioteket, och beskriver metoden: Läraren ska skriva upp allas tolkningar och tankar på tavlan. Så tittar gruppen på det som står uppskrivet, och plötsligt hittar man nya mönster, helt nya idéer, som ingen såg medan de läste boken. Och kurserna i Reflekterande läsning blir snabbt fullbokade. Det finns ett enormt intresse från lärarna, och en öppenhet för nya metoder som Medioteket varmt understöder. Elisabeth Söder lägger till att den nya tekniken gjort det möjligt att fortsätta skolans boksamtal på nätet, vilket gör att även de blygaste eleverna kan våga yttra sig. Det man talar om just nu på Medioteket är inte i första hand vilka barn som har särskilda behov och speciella diagnoser. I stället understryker man att alla barn ska hitta den inlärningsmetod som fungerar bäst - kanske har man vid vissa tillfällen lättare att lyssna på böcker än att läsa dem, om man har svårt att skriva kan man prata in sina svar på en diktafon, om man har svårt att prata så skriver man sina svar. Har man svårt att skriva för hand bör man få använda dator. Har man bråttom kan man lyssna på en bok i mobilen. Eller på lärarens anteckningar, om läraren har skannat in anteckningarna och fått dem överförda till ljudfiler som eleverna kan ladda ner. - Det viktigaste är att man inte hamnar på efterkälken och misslyckas, säger Mait Svanström som arbetar med specialpedagogik. - Det är då eleverna ger upp, och slutar försöka hänga med sina klasskamrater. Då förlorar de mycket mer än om de använder annan teknik under en period! Många elever kommer inte till Mait Svanström förrän de har fått en diagnos och problemen vuxit sig riktigt stora. Då kan de få tillgång till läslinjaler om de har svårt med läsningen för att raderna hoppar omkring. De kan använda pennor med tyngd eller specialgrepp, och läsverktyg som talsyntesprogrammet, som läser upp text från internet och "ljudar" de enskilda bokstäverna både på svenska och engelska. Det finns en hel rad olika hjälpmedel, som den enkla, lätta datorn Alphasmart, inte mycket tyngre än ett kollegieblock, där elever kan anteckna och sedan få över texten till en riktig dator via en usb-sladd. Bland de mer ovanliga hjälpmedlen är bollfilten och sittdynan, som kan lugna elever med koncentrationssvårigheter. Eller läsfåtöljen, som är ett litet isoleringsunder där eleverna kan skärma av omvärldens ljud för att få läsro, eller lyssna på musik eller böcker via de inbyggda högtalarna. - Ofta rekvirerar lärare verktygen för några elever med diagnos, men vi rekommenderar att alla elever får prova. Det brukar alltid vara några som upptäcker att inlärningen går mycket lättare med något hjälpmedel. Och det ska man utnyttja! säger Mait Svanström. - Förr betraktades det som något slags brist om man inte kunde lära sig på det traditionella sättet. Men så är det ju inte: alla vinner på att hitta det som är bäst just för dem, säger Elisabeth Söder. Medioteket ligger i Liljeholmen Medioteket ligger i Liljeholmen och är en pedagogisk resurs för i första hand Stockholms kommunala skolor. Här finns ett cirkulationsbibliotek med klassuppsättningar av ca 1.200 titlar, här finns kurser, seminarier, bild- och ljudmedier, samt medieteknisk utrustning. Läs mer på www.stockholm.se/medioteket Medioteket har kurser i hur läsverktyg kan användas i skolorna - läsverktyg som Medioteket hittills lyckats få ut till de flesta kommunala gymnasiebibliotek i Stockholm. Målet är att de ska finnas på alla skolbibliotek. Elever med behov av särskilt stöd kan få låna dess läsverktyg från Skolstöd, www.stockholm.se/skolstod Medioteket tillhandahåller både ljud- och talböcker. Ljudböckerna har köpts in ungefär som vanliga böcker, medan talböckerna produceras med statligt stöd åt alla med funktionshinder. Alla läromedel finns inlästa som talböcker. Läsverktygen Talpennan läser upp och förklarar ord, och kan också översätta till engelska. Det man markerat med pennan kan överföras till en dator. Skannern kan läsa in en sida ur en bok och välja ut vissa stycken eller meningar som sparas som anteckningar vid studier eller arbete. Wordread Plus är ett talsyntesprogram som läser upp text från datorskärmen, även från internet, och ljudar de enskilda bokstäverna. Programmet läser på både svenska och engelska. Wordpoint är ett engelskt/svenskt översättningsprogram. Man pekar på ett engelskt ord på skärmen och programmet säger ordet med engelsk talsyntes, och visar den svenska översättningen. Stava Rätt är en svensk stavningskontroll utvecklad för dyslektiker och personer med läs- och skrivsvårigheter. Spell Right, rättstavning för engelska. Bokstödet "Läslustan" finns för den som behöver ställa en bok på bordet eller i knäet för bekvämare läsning. Hörlurar lånas ut för att användas tillsammans med ovanstående program eller för att lyssna på ljudböcker. Daisyböcker är talböcker som strukturerar ljud, text och bild. Det blir enklare att läsa och söka i texten. Läsaren kan anpassa hastigheten och sätta bokmärken i texten.


Märkta av historien

Summary: Ingermanländarna är en okänd finsk flyktinggrupp med ett dramatiskt förflutet som de ogärna talar om. De blev offer för Stalins folkförflyttningar, och flera tusen av dem hamnade under andra världskriget i Sverige..

Efter 60 års liv i Sverige har ingermanländarna från Leningradområdet lyckats förbli en i stort sett okänd flyktinggrupp. Man kan bara hoppas att även deras öden kommer att belysas i den pågående informationskampanjen om kommunistiska regimers brott. De har finska eller finskklingande namn och talar ett finskt språk, men sedan långt tillbaka är det svenskan som gäller eftersom de visste att det inte fanns någon återvändo. Ingermanländarna härstammar från finska bönder som under den svenska storhetstiden på 1600-talet började bruka landområdena inne i Finska viken. Äldre ingermanländare i Sverige har själva vuxit upp på, först egen jord och senare på kollektiven i Sovjetunionen. De har alltid av nödvändighet hållit en låg profil. För svenskar i gemen har deras brokiga historia varit svårbegriplig, till vissa delar även avskräckande. De har varit offer för Stalins folkförflyttningar, har mist sin egendom genom kollektiviseringen och avrättats eller skickats till läger på Kolahalvön och i Sibirien som så kallade Sovjetfiender. Många av flyktingarna har också deltagit i strid såväl i den sovjetiska röda armén som i Hitlers SS och i finska armén, alltså både med och mot Sovjetunionen och Tyskland. Misstänksamheten lever kvar ännu. En ingermanländare berättar ogärna om sitt förflutna förrän han eller hon fått veta att man har viss kunskap om historien. Fem tusen lyckades fly till Sverige, tusen fortsatte till USA och Kanada. De kom från Finland som efter krigsstilleståndet hösten 1944 tvingades utlämna 60 000 ingermanländare till Sovjetunionen. Omkring 30 000 finns i dag kvar i det tidigare Sovjetområdet, många av dem i det nordligare ryska Karelen, dit de tvångsförflyttades efter kriget. Genom en uppgörelse med Tyskland som ockuperade Estland 1943 kunde Finland undsätta ingermanländarna. De räddades undan svält och umbäranden, men de skulle också ersätta den finländska arbetskraft som mobiliserats för krigsuppgifter och var ute i fält. Följaktligen blev de snabbt satta i arbete och kunde förtjäna sitt uppehälle inom industrin och i jordbruket. Hur många svenskar som i dag räknar sig som ingermanländare är okänt. De kan vara många eftersom de i tryggheten i Sverige bildade stora familjer. Om det var deras lutherska religion eller bondetraditionen med stora barnkullar som dikterade familjebildningen är svårt att säga. Ingermanländare jag mött under åren talar gärna stolt om sina många barn och barnbarn som en stor rikedom. Trots min egen finska bakgrund och stort intresse för nutidshistoria blev jag inte medveten om deras existens förrän i början av 1990-talet. Detta trots att min far som finsk militär deltog i de finska räddningsoperationerna. Då fick jag som utomstående delta i ett sommarmöte för ingermanländare i exil, dock utan att egentligen få någon av deltagarna att sprida ljus över det förgångna. Det mesta kring ingermanländarna var ännu hemligt. Få svenskar har intresserat sig för dessa flyktingar. Forskaren Eric De Geer i Uppsala är den i Sverige som tämligen ensam i decennier sysslat med kartläggning av ingermanländarna och deras kultur. Av hänsyn till ingermanländarna var han också svårintervjuad vid vårt första möte. Ointresset kan till en del bero på att ingermanländarna varit en enkel flyktinggrupp som "skött sig", varit framgångsrik, utgjort god arbetskraft på svenska jordbruk, i skogsnäringen och i verkstadsindustrin och "inte legat det sociala till last", något de flesta själva framhåller. Men tystnaden är mer komplicerad än så. De har inte gärna berättat och historiker kan vittna om hur svåra de varit att intervjua om sina erfarenheter. Rädslan från flyktingtiden har levt vidare. Än i dag undviker ingermanländaren Niilo Anttonen jag nyligen träffade i Sunnemo i Värmland att svara på många frågor. Spontant talar han dock om sin mamma, som han skildes ifrån 18 år gammal på en tågstation nära Leningrad (S:t Petersburg). Under alla år i Sverige har han tänkt på henne, men inte vågat ta reda på hennes öde. Han vill inte skada någon som finns kvar där borta. - Vi tog farväl av varandra på stationen i Babajevo. Sedan sågs vi aldrig mer, berättar Niilo. I staden utmed mellan järnvägen mellan dagens S:t Petersburg och Vologda hade familjen bott en tid efter de första folkförflyttningarna som Stalin beordrat 1935. Djur och egendom hade man mist. Mötet med modern mellan två tågbyten blev kort. Just återkommen från ett arbetsläger skickades han vidare till röda arméns förläggning i karelska Olonets. 85 år gammal återkommer Niilo hela tiden till modern. Troligen hoppas han på min hjälp. Niilos nyfikenhet och längtan har fått honom att en gång besöka S:t. Petersburg i hopp om att få veta något. Men ut till det tidigare ingermanländska området åkte han inte. Emotionellt räckte det för honom att återse det lilla torg där han tillsammans med modern brukade sälja potatis. Niilos röst stockar sig då han berättar om färderna till torget alltifrån hans tidigaste barndom. I Babajevo började Niilo den långa odyssé som skulle ta honom via röda armén, till tolktjänst i finska armén, som flykting över Haparanda och till olika jobb i den svenska skogsindustrin, främst i Värmland. Varje flyktetapp, arbetsplats och förändring i livet, bilköp och familjetillökning har han mödosamt tecknat ned, för sina åtta barn och deras familjer. Så att de skulle veta och förstå. Till skillnad från många ingermanländare har Niilo också berättat om sitt liv för familjen. Varje julafton fick sin höjdpunkt i hans berättelse, en spännande och ryslig julsaga, som barnen aldrig kunde bli mätta på. Men utanför hemmet talades det inte om livet i Sovjetunionen. - Ingen skulle ha förstått och ingen brydde sig, säger han utan bitterhet. Från den dag ingermanländarna kom till Sverige kände de sig hotade av sitt gamla hemland, Sovjetunionen. De hade också anledning till det. I Finland hade de haft en fristad under några år och byggt upp ett liv genom eget arbete. Men vid krigsslutet krävde Sovjetmakten deras utlämnande. Över 600 hade då kämpat som frivilliga i den finska armén mot Sovjetarmén. De internerades i olika läger för att sedan av Finland, under rysk övervakning, skickas tillbaka. Många finländare, även i ledande ställning, gjorde sitt yttersta för att rädda ingermanländare. Åtskilliga var de som kunde hoppa av tågen som rullade i låg fart österut, ofta med öppna dörrar. Allt medan de finska vakterna såg åt annat håll. Jakten på ingermanländarna gick vidare även efter flykten till Sverige. Sovjetiska tjänstemän fick av svenska regeringen tillstånd att besöka flyktinglägren runt om i Sverige. Syftet med besöken sades vara att informera om att de utan risk för repressalier kunde återvända till sina hembyar. I vissa fall lyckades ryssarna med sin övertalning, ofta med hot om repressalier mot kvarvarande släktingar om de inte återvände. Inget sades om att avrättning eller deportation till Sibirien väntade. Jag har mött ingermanländska familjer i dagens Ryssland som bevittnat hur deras pappor efter gränsöverfarten togs av tågen och sköts som landsförrädare. En grupp svenskar med kapten Uno Hammarström i spetsen tog sig an ingermanländarna. De uppmanades göra så litet väsen av sig som möjligt för att undgå ryssarnas utsända och medlöpare. Även för Finlandsaktivisten Hammarström var ingermanländarna från början obekanta. Vid ett tillfälle lyckades svenskarna stoppa utvisning av 500 ingermanländare. Det regeringsbeslutet ledde i sin tur till att fler fick stanna. Sverige slapp en massutlämning av det slag som drabbade balterna. Hur relativt okänd deras historia var illustreras väl av att Finlands president Mauno Koivisto efter Sovjetunionens upplösning lovade att Finland skulle tillåta ingermanländsk återflyttning. Han som kämpat i den finska armén i båda krigen sade sig ha varit okunnig om deras öden. Förflyttningen av ingermanländarna till Finland var en mycket hemlig och svår militäroperation i andra världskriget slutskede. Via det av Tyskland kontrollerade Estland togs ingermanländarna på finska fartyg över till Hangö i Finland. Operationen genomfördes efter komplicerade förhandlingar. Samarbetet var inte alltid det bästa. Så tyckte tyskarna i ett skede att ingermanländarna, utsvultna och dåligt rustade som de var, skulle vandra över isen till Finland. Förflyttningen förhalades också genom att tyskarna behövde folk till olika arbeten, som att gräva skyttegravar. Många dog under de svåra sanitära förhållanden i lägren där tyfusen härjade. Tiotusentals ingermanländare som ansågs opåtliga hade också förts österut från det belägrade Leningrad. Oräkneliga av dem, främst åldringar och barn dog. Över 30.000 ingermanländare har efter Koivistos beslut fått en fristad i Finland. För äldre fattiga som lever kvar i områdena har med finska pengar byggts äldreboende. I dag köar tusentals ryska medborgare som hänvisar till en ingermanländsk bakgrund och presidentens generositet har ifrågasatts av pressade finska myndigheter. I Sverige har ingermanländarnas öden berättats av främst skönlitterära författare som den avlidne Eino Hanski och Ania Monahof, som snart 80 år gammal fortsätter att berätta om barndomen som Sovjetmedborgare, flykten till Finland och livet i Sverige. Annan faktalitteratur som skrivits i regi av ingermanländska intresseorganisationer har stannat i den kretsen. I Finland fanns tidigt ingermanländska vittnesböcker och finländare i gemen känner väl till folkgruppen. Men enligt en nyutkommen bok, "Stalins terror", av forskaren Tyyne Martikainen med bakgrund i den finländska förvaltningen, har litteraturen i ämnet haft problem. Den ryska (formellt allierade) kontrollkommissionen tvingade nämligen Finland att efter kriget avlägsna 2 000 böcker som ansågs skada Sovjetunionens anseende. Bland dem fanns böckerna om ingermanländarnas öden, berättar hon.


Respektera den yttersta viljan!

Summary: Victoria Benedictsson valde medvetet att låta Axel Lundegård ta hand om hennes texter, vilket Svenska Akademiens utgåva tar hänsyn till. Lisbeth Larssons hållning är censurerande och beklaglig, skriver Ebba Witt-Brattström.

Victoria Benedictsson tidigare inlägg: lisbeth larsson (15/10), agneta pleijel (17/10) ”Seriös textutgivning handlar om trohet mot författarens egen text”, skriver Lisbeth Larsson i ett rasande angrepp på mig som redaktör för Benedictssonantologin ”Ord på liv och död”, utgiven i Svenska akademiens populära klassikerserie (se DN 15/10). Jag håller med, dock med det viktiga tillägget att ett författarskap, i samma ögonblick som det når offentligheten, framför allt tillhör läsarna. Litteraturforskarnas uppgift är ytterst att tradera verket till nya läsargenerationer. Detta utesluter inte nyläsningar med ambitionen att förändra tolkningstraditionen, tvärtom, men nya tolkningar kastar ljus över verket endast om detta är igenkännligt. ”Mitt eget liv är ingenting: vad jag skriver är allt”, menade Benedictsson själv (”Stora boken” den 26 mars 1887). Så vad är ”författarens egen text” i fallet Victoria Benedictsson? I svensk litteraturhistoria är författarskapet unikt genom sin postuma produktivitet. ”Ord på liv och död” innehåller därför texter publicerade såväl före som efter hennes död. Detta vänder sig Lisbeth Larsson emot eftersom det postuma författarskapet nått eftervärlden genom Axel Lundegårds försorg, hatobjektet nummer ett i hennes receptionsstudie ”Hennes döda kropp”. Men borde man inte respektera Benedictssons yttersta vilja? Sanningen är att hon medvetet valde att låta sin unge författarkamrat ta hand om den litterära kvarlåtenskapen i vetskap om att han, som ständigt var luspank, skulle se till att trycka allt som gick att sälja. Ändå är det först med Christina Sjöblads eminenta vetenskapliga utgåva i tre band av dagboken, ”Stora boken”, som med gammalstavningen intakt började utkomma 1978 (och inte, som Larsson felaktigt påstår, först på 1980-talet), som Benedictssons samlade verk fullbordas. Det är denna fullständiga text, signerad Victoria Benedictsson, som ”Ord på liv och död” använder sig av. Det är därför helt befängt att som Larsson insinuera att akademiklassikern skulle bestå av ”texter som inte är skrivna av Victoria Benedictsson i hennes namn”. Det kan inte ens sägas om de efter författarens död utgivna ”Ur mörkret” eller ”Den bergtagna”. Ytterst är Lisbeth Larssons problem att de postuma texterna komplicerar den livsberättelse med lyckligt slut som hon försöker skriva åt Benedictsson. I sin bok polemiserar hon starkt emot mig som för tjugofem år sedan läste prosatexten ”Ur mörkret” som ett symboliskt testamente om kvinnan som modernitetens paria. Två år senare utkom sista delen i Sjöblads utgåva av ”Stora boken”, och bekräftade min tolkning. Jag har samma rätt till den som Larsson till sin, som går ut på att ”Ur mörkret” inte hör hemma i Benedictssons verk eftersom den är utgiven av Lundegård. Men att försöka amputera verket genom att avlägsna dess mest kända berättelse är inte att göra rättvisa åt ”författarens egen text”. I stället har jag valt det enda möjliga: att i Ingrid af Schulténs efterföljd redogöra för tillkomsten, samt hänvisa till Larsson för ytterligare argument. På samma sätt har jag förfarit med ”Den bergtagna” som nyligen utkom i en textkritisk utgåva av Birgitta Holm. Till syvende og sidst är det forskarnas relativa oenighet i hur man ska se på verket som garanterar författaren ett evigt liv som klassiker. Precis så fungerar det också när jag nu undervisar mina mastersstudenter i Berlin i de senaste årens nytolkningar av Benedictsson (Jette Lundbo-Levy, Christina Sjöblad, Ebba Witt-Brattström, Birgitta Holm och Lisbeth Larsson). I förrgår prövade vi Larssons uppfriskande tes att den undergångsdömda kvinnan var ”en berättelse som Victoria Benedictsson innerligt avskydde och som i de verk hon publicerade under sin livstid genomgående polemiserade emot”, genom att diskutera Benedictssons fiktiva kvinnogestalter, de levnadsdugliga såväl som de suicidala. Det är för detta slags entusiastiska läsare som jag har redigerat ”Ord på liv och död”, där bägge typerna finns representerade. Så till Lisbeth Larssons anklagelse om brott mot ”oskrivna forskningsetiska regler”. Som den formuleras i hennes debattartikel måste jag erkänna mig skyldig. Jag har alltid satt saken (forskningen, litteraturen, vetenskapen) före den strategiska karriärplanering som är ett grundvillkor inom svensk humaniora. Jag har betalat ett högt pris för detta, exempelvis genom utebliven forskningsfinansiering. I min egenskap av sakkunnig på Larssons manus på Riksbankens jubileumsfond förordade jag det största möjliga tryckbidraget, och jag var därefter dum nog att i min kommentar i ”Ord på liv och död” inte låtsas om att hennes bok skulle föreligga före den. För mig var det en fråga om intellektuell renhårighet, och jag trodde naivt att hon skulle uppskatta att inte bli nonchalerad. Lisbeth Larsson och jag är nära kolleger, de enda professorerna i landet med genusvetenskaplig inriktning i uppdraget. I skrivande stund samarbetar vi i det svensk-danska projektet att lägga ut ”Nordisk kvinnolitteratur” på nätet i en engelsk version. Jag har följt tillkomsten av ”Hennes döda kropp” med stor förväntan, och publicerade redan 2004 upptakten till den i min antologi ”The New Woman and the Aesthetic Opening” (”About her dead Body: Victoria Benedictsson and the beginnings of a New Biography”). Men efter Larssons vettlösa påhopp inser jag att vi är väsensskilda typer av humanister. Tillspetsat kan man säga att hon vill stänga där jag vill öppna. Lisbeth Larsson tillhör som berättelseforskare cultural studies, där ett seriöst kanonperspektiv anses gammalmodigt. Som folkbildare och litteraturhistoriker kan jag inte annat än beklaga hennes censurerande hållning till ett av våra största författarskap. Att ge sig på texter som redan skrivits in i den svenska litteraturen är lika ödesdigert som när den nya bibelöversättningen tog ifrån svenskarna deras möjlighet att fortsätta sin trösterika vandring med Herren som herde i dödsskuggans dal. Ebba Witt-Brattström Dag Hammarskjöldprofessor vid Nordeuropainstitutet, Humboldt kulturdebatt@dn.se


Hudnära berättelser

Summary: Mary Ellen Marks fotografier av funktionshindrade barn på Island utstrålar värdighet och värme. DN:s Maria Lantz ser en märkvärdig utställning som får henne att gråta – av glädje. Konst

”Underbarn” Mary Ellen Mark Nordiska museet, Stockholm visas tom 8/2 -09 Mary Ellen Mark utsågs nyligen till den mest inflytelserika kvinnliga fotografen genom tiderna av en prestigefylld amerikansk fototidskrift. Nu visar hon en ny serie bilder på Nordiska museet. Utställningen ”Underbarn” är en berättelse om svårt funktionshindrade barn och deras vårdare på Island. Mary Ellen Marks fotografiska stil, med rötter i amerikansk och fransk 30-talsrealism, var tongivande inom den internationella konstfotografin fram till mitten av 1980-talet. Som lärare och konstnär har Mary Ellen Mark alltid framhållit ett slags fotografisk moral, ett konstnärligt imperativ som kan beskrivas med orden empati med den utsatta människan. Hennes dokumentära bildserier från indiska bordeller, Moder Teresas välgörenhetsinrättningar och om hemlösa i Seattle är klassiker, men mest känd är hon kanske för serien ”Twins” , fotografier på tvillingar i USA där likheter och olikheter hos tvillingparen framträder på ett ömsint och lätt surrealistiskt vis. Men den empatiska ambitionen är inte alltid helt enkel att förhålla sig till med kameran som redskap. Skillnaden mellan att visa respekt och att utnyttja sitt motiv är ofta hårfin, särskilt när maktförhållandet mellan fotograf och objekt är stort. Med den postkoloniala kritiken under senare år har fotografer som Mary Ellen Mark ofta fått utstå omläsningar och berättigad kritik, så det är inte utan vånda som jag närmar mig ”Underbarn” . Jag är rädd att utställningen skall förmedla obehagliga känslor av voyeurism. Lyckligtvis kommer mina farhågor helt på skam. Island, som åtminstone till alldeles nyligen var ett rikt land, ger förstklassig vård åt sina mest utsatta. Mary Ellen Marks svartvita bilder, traditionellt kopierade och rika på mjuka gråtoner, pekar därför inte på någon brist i vården. I stället berättar bilderna om känslosamma relationer mellan barnen, och mellan barn och personal. De hudnära fotografierna ackompanjeras av dokumentärfilmen om Alexander och hans familj. Filmen, gjord av Mark och hennes make Martin Bell, lägger till en del men det är fotografierna och de korta texterna som berör. På ett ställe förklarar Mark att hon inte vill framställa barnens liv som enkelt och bekymmersfritt, men att miljön är upplyftande eftersom alla är så fyllda av kärlek och värme. Detta är styrkan i utställningen: den handlar om livet bortom utseendefixering, konsumtion, konkurrens och statustänkande. En av vårdarna uttrycker sin lycka över att få arbeta med barnen: ”De här barnen har inte förmåga till någon ondska” , säger hon. Det är en känsla som genomsyrar fotografierna och till och med får mina tårar att trilla. Inte av kletig sentimentalitet utan i glädje över att dessa barn har det bra. Bilden på Bragí som sover och Sandra som kramar sin kompis Kristján river murar av fördomar och försvar, och utgör en direkt koppling till frågor om värdighet och omsorg. Ytterst handlar det om vad vi skall ha vårt samhälle till och vad det innebär att vara människa. Det är märkvärdigt. Maria Lantz konst@dn.se


Respektera den yttersta viljan!

Summary: Victoria Benedictsson valde medvetet att låta Axel Lundegård ta hand om hennes texter, vilket Svenska Akademiens utgåva tar hänsyn till. Lisbeth Larssons hållning är censurerande och beklaglig, skriver Ebba Witt-Brattström. Debatt

Victoria Benedictsson tidigare inlägg: lisbeth larsson (15/10), agneta pleijel (17/10) ”Seriös textutgivning handlar om trohet mot författarens egen text”, skriver Lisbeth Larsson i ett rasande angrepp på mig som redaktör för Benedictssonantologin ”Ord på liv och död”, utgiven i Svenska akademiens populära klassikerserie (se DN 15/10). Jag håller med, dock med det viktiga tillägget att ett författarskap, i samma ögonblick som det når offentligheten, framför allt tillhör läsarna. Litteraturforskarnas uppgift är ytterst att tradera verket till nya läsargenerationer. Detta utesluter inte nyläsningar med ambitionen att förändra tolkningstraditionen, tvärtom, men nya tolkningar kastar ljus över verket endast om detta är igenkännligt. ” Mitt eget liv är ingenting: vad jag skriver är allt”, menade Benedictsson själv (”Stora boken” den 26 mars 1887). Så vad är ”författarens egen text” i fallet Victoria Benedictsson I svensk litteraturhistoria är författarskapet unikt genom sin postuma produktivitet. ”Ord på liv och död” innehåller därför texter publicerade såväl före som efter hennes död. Detta vänder sig Lisbeth Larsson emot eftersom det postuma författarskapet nått eftervärlden genom Axel Lundegårds försorg, hatobjektet nummer ett i hennes receptionsstudie ”Hennes döda kropp”. Men borde man inte respektera Benedictssons yttersta vilja Sanningen är att hon medvetet valde att låta sin unge författarkamrat ta hand om den litterära kvarlåtenskapen i vetskap om att han, som ständigt var luspank, skulle se till att trycka allt som gick att sälja. Ändå är det först med Christina Sjöblads eminenta vetenskapliga utgåva i tre band av dagboken, ”Stora boken”, som med gammalstavningen intakt började utkomma 1978 (och inte, som Larsson felaktigt påstår, först på 1980-talet), som Benedictssons samlade verk fullbordas. Det är denna fullständiga text, signerad Victoria Benedictsson, som ”Ord på liv och död” använder sig av. Det är därför helt befängt att som Larsson insinuera att akademiklassikern skulle bestå av ”texter som inte är skrivna av Victoria Benedictsson i hennes namn”. Det kan inte ens sägas om de efter författarens död utgivna ”Ur mörkret” eller ”Den bergtagna”. Ytterst är Lisbeth Larssons problem att de postuma texterna komplicerar den livsberättelse med lyckligt slut som hon försöker skriva åt Benedictsson. I sin bok polemiserar hon starkt emot mig som för tjugofem år sedan läste prosatexten ”Ur mörkret” som ett symboliskt testamente om kvinnan som modernitetens paria. Två år senare utkom sista delen i Sjöblads utgåva av ”Stora boken”, och bekräftade min tolkning. Jag har samma rätt till den som Larsson till sin, som går ut på att ”Ur mörkret” inte hör hemma i Benedictssons verk eftersom den är utgiven av Lundegård. Men att försöka amputera verket genom att avlägsna dess mest kända berättelse är inte att göra rättvisa åt ”författarens egen text”. I stället har jag valt det enda möjliga: att i Ingrid af Schulténs efterföljd redogöra för tillkomsten, samt hänvisa till Larsson för ytterligare argument. På samma sätt har jag förfarit med ”Den bergtagna” som nyligen utkom i en textkritisk utgåva av Birgitta Holm. Till syvende og sidst är det forskarnas relativa oenighet i hur man ska se på verket som garanterar författaren ett evigt liv som klassiker. Precis så fungerar det också när jag nu undervisar mina mastersstudenter i Berlin i de senaste årens nytolkningar av Benedictsson (Jette Lundbo-Levy, Christina Sjöblad, Ebba Witt-Brattström, Birgitta Holm och Lisbeth Larsson). I förrgår prövade vi Larssons uppfriskande tes att den undergångsdömda kvinnan var ”en berättelse som Victoria Benedictsson innerligt avskydde och som i de verk hon publicerade under sin livstid genomgående polemiserade emot”, genom att diskutera Benedictssons fiktiva kvinnogestalter, de levnadsdugliga såväl som de suicidala. Det är för detta slags entusiastiska läsare som jag har redigerat ”Ord på liv och död”, där bägge typerna finns representerade. Så till Lisbeth Larssons anklagelse om brott mot ”oskrivna forskningsetiska regler”. Som den formuleras i hennes debattartikel måste jag erkänna mig skyldig. Jag har alltid satt saken (forskningen, litteraturen, vetenskapen) före den strategiska karriärplanering som är ett grundvillkor inom svensk humaniora. Jag har betalat ett högt pris för detta, exempelvis genom utebliven forskningsfinansiering. I min egenskap av sakkunnig på Larssons manus på Riksbankens jubileumsfond förordade jag det största möjliga tryckbidraget, och jag var därefter dum nog att i min kommentar i ”Ord på liv och död” inte låtsas om att hennes bok skulle föreligga före den. För mig var det en fråga om intellektuell renhårighet, och jag trodde naivt att hon skulle uppskatta att inte bli nonchalerad. Lisbeth Larsson och jag är nära kolleger, de enda professorerna i landet med genusvetenskaplig inriktning i uppdraget. I skrivande stund samarbetar vi i det svensk-danska projektet att lägga ut ”Nordisk kvinnolitteratur” på nätet i en engelsk version. Jag har följt tillkomsten av ”Hennes döda kropp” med stor förväntan, och publicerade redan 2004 upptakten till den i min antologi ”The New Woman and the Aesthetic Opening” (”About her dead Body: Victoria Benedictsson and the beginnings of a New Biography”). Men efter Larssons vettlösa påhopp inser jag att vi är väsensskilda typer av humanister. Tillspetsat kan man säga att hon vill stänga där jag vill öppna. Lisbeth Larsson tillhör som berättelseforskare cultural studies, där ett seriöst kanonperspektiv anses gammalmodigt. Som folkbildare och litteraturhistoriker kan jag inte annat än beklaga hennes censurerande hållning till ett av våra största författarskap. Att ge sig på texter som redan skrivits in i den svenska litteraturen är lika ödesdigert som när den nya bibelöversättningen tog ifrån svenskarna deras möjlighet att fortsätta sin trösterika vandring med Herren som herde i dödsskuggans dal. Ebba Witt-Brattström Dag Hammarskjöldprofessor vid Nordeuropainstitutet, Humboldt kulturdebatt@dn.se


Ståupparen och kriget

Summary: Den skotska författaren A L Kennedy har skrivit en roman om en brittisk bombpluton under Andra världskriget. – Jag såg likheter med Irakkriget, säger hon.

A L Kennedy har just ätit frukost på hotellet i Gamla stan. Utanför pågår torghandeln i oktobersolen. Fast har man just sträckläst denna skotska författares roman om andra världskrigets sönderbombade Europa känns Stockholmsidyllen ganska overklig och nästan bisarr. – Faktainsamlingen tog tre år, berättar hon om boken ”Day” , där den unge brittiske sergeanten Alfred Day tar värvning i flygvapnet för att fly det civila livet som fiskhandlarbiträde. Men snart upptäcker att kamraterna när som helst kan förvandlas till sönderskjutna bylten. Och att brandbomberna de släpper ner bränner bort städer med människor som är som han själv. – Jag läste instruktionsböcker, träningsmanualer, historiska faktaböcker och fiktion från krigstiden, besökte platserna jag skriver om i England och i Tyskland, och satte mig också i ett riktigt Lancaster-bombplan medan motorerna mullrade i gång, förklarar hon bokens nästan fysiskt kännbara autencitet. – Det finns fortfarande många krigsveteraner kvar i livet i Storbritannien, men jag har faktiskt inte intervjuat någon om det som hände då. Jag ville inte gå fram och säga ”berätta om de värsta stunderna i ditt liv, så att jag kan skriva en bok och tjäna pengar på den” . Men varför har du skrivit om det som hände för sextio år sedan just nu – För att så fort som vi britter hamnar i en konflikt så börjar man tänka på det där kriget. Nu handlar det om kriget mot terrorismen. I ekonomiskt oroliga tider ska man liksom alltid dra i väg för att slåss med någon. Jag ville skriva om en brittisk bombpluton för jag såg likheter med Irakkriget. Sättet att föra krig på avstånd. – Vi vann andra världskriget och vi lärde oss ingenting. ”Day” är Kennedys sjätte roman och hennes första bok som översatts till svenska. Men hon är inte här på besök bara för att berätta om den utan också för att framträda med sin andra specialitet: ståuppkomedi. – Jag brukar göra så, det brukar bli enahanda att bara läsa ur mina böcker när jag är ute och reser, säger A L Kennedy, som också är docent i creative writing på Warwick-universitetet i England. Sedan bokdebuten med novellsamlingen ”Night Geometry & the Garscadden Trains” 1990 har hon blivit ett slags kultförfattare i den brittiska övärlden och hyllats för att skriva ogenerat om ensamhet och märkliga mänskliga relationer. Hon har också framstått som ett slags undanglidande rockstjärna med sitt sätt att använda initialer i stället för sitt förnamn Alison Louise, och fräsa fram oneliners under intervjuerna. – Äh, säger hon, det där med initialerna, det är ingen genusgrej för att skapa förvirring eller så. Jag började med det bara för att jag ville kunna vara lite anonym när jag skriver, så att folk inte skulle kunna leta upp en och kasta grejer på huset, fast de hittar en förstås ändå. Vad är den viktigaste skillnaden mellan ”Day” och dina tidigare böcker – Att den inte innehåller så mycket sex! Men det är bara för att huvudpersonen Alfred inte kan tala om sådant. Boken har alltså blivit mer ... romantisk i kärleksstoryn som också finns där – Ja, men det är en tidsgrej från den epoken. Folk hade verkligen sex fast man inte pratade om det som nu. Man levde som om det inte fanns någon morgondag eftersom man inte visste om det skulle komma någon morgondag. Det som gör att man kan ställa in romanen ”Day” i hyllan jämte moderna febriga krigsskildringar som Joseph Hellers ”Moment 22” och Kurt Vonneguts ”Slakthus 5” är att Kennedy experimenterar på modernistiskt vis med inre monologer och tvära tidskast. Men framför allt för att där finns en ganska skruvad ingrediens som jag måste fråga henne om. Parallellt med skildringen av sergeanten Alfreds krigserfarenheter beskrivs hur han fyra år efter freden deltar som statist i en filminspelning om kriget, på plats i det Tyskland där han hamnade i fångläger. – Det där är faktiskt sant, berättar Kennedy. Det finns en gammal svartvit film som heter ”The wooden horse” som jag inspirerats av och där folk som själva varit fångar deltog i inspelningen. Och precis som i min roman börjar de plötsligt gräva tunnlar för att ta sig ut ... – Krig är inget man glömmer. När jag hade en uppläsning i Berlin kom det fram människor efteråt och berättade om hur deras mammor fortfarande hoppar till som av ingen anledning när de hör något ljud eftersom de tror att det är en bomb som detonerar. – Hur många har inte mammor som gör så, och hur många människor i Bagdad kommer inte att hoppa till under årtiondena som kommer Pontus Dahlman litteratur@dn.se


Ståupparen och kriget

Summary: Den skotska A L Kennedy har skrivit en roman om en brittisk bombpluton under andra världskriget.

- Jag såg likheter med Irakkriget, säger hon. A L Kennedy har just ätit frukost på hotellet i Gamla stan. Utanför pågår torghandeln i oktobersolen. Fast har man just sträckläst denna skotska författares roman om andra världskrigets sönderbombade Europa känns Stockholmsidyllen ganska overklig och nästan bisarr. - Faktainsamlingen tog tre år, berättar hon om boken "Day", där den unge brittiske sergeanten Alfred Day tar värvning i flygvapnet för att fly det civila livet som fiskhandlarbiträde. Men snart upptäcker att kamraterna när som helst kan förvandlas till sönderskjutna bylten. Och att brandbomberna de släpper ner bränner bort städer med människor som är som han själv. - Jag läste instruktionsböcker, träningsmanualer, historiska faktaböcker och fiktion från krigstiden, besökte platserna jag skriver om i England och i Tyskland, och satte mig också i ett riktigt Lancaster-bombplan medan motorerna mullrade i gång, förklarar hon bokens nästan fysiskt kännbara autencitet. - Det finns fortfarande många krigsveteraner kvar i livet i Storbritannien, men jag har faktiskt inte intervjuat någon om det som hände då. Jag ville inte gå fram och säga "berätta om de värsta stunderna i ditt liv, så att jag kan skriva en bok och tjäna pengar på den". Men varför har du skrivit om det som hände för sextio år sedan just nu? - För att så fort som vi britter hamnar i en konflikt så börjar man tänka på det där kriget. Nu handlar det om kriget mot terrorismen. I ekonomiskt oroliga tider ska man liksom alltid dra i väg för att slåss med någon. Jag ville skriva om en brittisk bombpluton för jag såg likheter med Irakkriget. Sättet att föra krig på avstånd. - Vi vann andra världskriget och vi lärde oss ingenting. "Day" är Kennedys sjätte roman och hennes första bok som översatts till svenska. Men hon är inte här på besök bara för att berätta om den utan också för att framträda med sin andra specialitet: ståuppkomedi. - Jag brukar göra så, det brukar bli enahanda att bara läsa ur mina böcker när jag är ute och reser, säger A L Kennedy, som också är docent i creative writing på Warwick-universitetet i England. Sedan bokdebuten med novellsamlingen "Night Geometry & the Garscadden Trains" 1990 har hon blivit ett slags kultförfattare i den brittiska övärlden och hyllats för att skriva ogenerat om ensamhet och märkliga mänskliga relationer. Hon har också framstått som ett slags undanglidande rockstjärna med sitt sätt att använda initialer i stället för sitt förnamn Alison Louise, och fräsa fram oneliners under intervjuerna. - Äh, säger hon, det där med initialerna, det är ingen genusgrej för att skapa förvirring eller så. Jag började med det bara för att jag ville kunna vara lite anonym när jag skriver, så att folk inte skulle kunna leta upp en och kasta grejer på huset, fast de hittar en förstås ändå. Vad är den viktigaste skillnaden mellan "Day" och dina tidigare böcker? - Att den inte innehåller så mycket sex! Men det är bara för att huvudpersonen Alfred inte kan tala om sådant. Boken har alltså blivit mer ... romantisk i kärleksstoryn som också finns där? - Ja, men det är en tidsgrej från den epoken. Folk hade verkligen sex fast man inte pratade om det som nu. Man levde som om det inte fanns någon morgondag eftersom man inte visste om det skulle komma någon morgondag. Det som gör att man kan ställa in romanen "Day" i hyllan jämte moderna febriga krigsskildringar som Joseph Hellers "Moment 22" och Kurt Vonneguts "Slakthus 5" är att Kennedy experimenterar på modernistiskt vis med inre monologer och tvära tidskast. Men framför allt för att där finns en ganska skruvad ingrediens som jag måste fråga henne om. Parallellt med skildringen av sergeanten Alfreds krigserfarenheter beskrivs hur han fyra år efter freden deltar som statist i en filminspelning om kriget, på plats i det Tyskland där han hamnade i fångläger. - Det där är faktiskt sant, berättar Kennedy. Det finns en gammal svartvit film som heter "The wooden horse" som jag inspirerats av och där folk som själva varit fångar deltog i inspelningen. Och precis som i min roman börjar de plötsligt gräva tunnlar för att ta sig ut ... - Krig är inget man glömmer. När jag hade en uppläsning i Berlin kom det fram människor efteråt och berättade om hur deras mammor fortfarande hoppar till som av ingen anledning när de hör något ljud eftersom de tror att det är en bomb som detonerar. - Hur många har inte mammor som gör så, och hur många människor i Bagdad kommer inte att hoppa till under årtiondena som kommer? Gillar Italo Calvino och Anton Tjechov Alison Louise Kennedy fyller 43 år den 22 oktober. Uppvuxen i Dundee, Skottland, bosatt i Glasgow. Romanförfattare, novellist, ståuppkomiker och tidningsskribent. Fick Somerset Maugham-priset och hamnade på Grantas och Sunday Times lista över "de tjugo bästa brittiska unga romanförfattarna" för romandebuten "Looking for the Possible Dance" (1993). Senast belönad med Costa book-priset för årets bok. Också skrivit essäer och faktaböcker om bland annat tjurfäktning. Hennes böcker har översatts till bland annat italienska, franska, tyska och nu med romanen "Day" till svenska (översättning Marianne Öjerskog, Bastion förlag). Favoritförfattare: bland andra Italo Calvino och Anton Tjechov.


Piratkopieringen av musik minskar

Summary: Den illegala nedladdningen av musik minskar. Trendbrottet redovisas av undersökningar i Storbritannien och Sverige.

Den illegala nedladdningen av musik har börjat att minska. De första siffrorna kommer från England där den illegala musiknedladdningen minskar med 10 procent. Orsaken sägs vara det starkt växande utbudet av lagliga portaler med gratismusik på nätet. Siffrorna kommer från en färsk opinionsundersökning gjord av Entertainment Media Research, som utför analyser inom film, musik, radio och reklam. 1 500 personer ingår i undersökningen. Mätningen får stöd av svenska kolleger. – Fildelningen har nått sin topp. Vi ser en minskning under hela 2008 av illegalt nedladdad musik, säger Ester Appelgren på Mediavision, som mäter konsumentbeteende inom digitala medier. Magnus Mårtensson på svenska Ifpi, skivbranschens organisation, tror att många illegala fildelare i Sverige skulle övergå till legala tjänster om de fanns. – Den stora mängd som fildelar gör det inte för att det är olagligt utan för att det är enkelt, säger han. I den engelska undersökningen uppger 72 procent av dem som laddar ned illegalt att de skulle sluta om de blev kontaktade av sin bredbandsleverantör. Det gäller anmärkningsvärt nog även tonåringar. Hot om avstängning och åtal skulle få dem att övergå till lagliga alternativ. Och nu kommer de på bred front, strömmad musik, mp 3-filer och webbcasts. Fritt tillgänglig musik på nätet minskar behovet av illegal nedladdning. Det anser varannan person som tidigare laddat ner illegalt – och i England rör det sig sammantaget om flera miljoner användare. Den engelska lagen påminner om det förslag som det svenska justitiedepartemenet skickade till lagrådet i förra veckan. Den skärpta lagstiftningen ger upphovsrättshavare som skiv- och filmbolag möjligheten att gå till domstol för att få ut ip-adresser till dem som olagligt laddar ner filer på internet. I Storbritannien kan bredbandsleverantörer som struntar i att följa lagen åtalas. Fredrik Söderling fredrik.soderling@dn.se 08-738 12 07


chortle.co.uk

Summary: Hellre rå än hårdkokt. Ståupparrangören Mårten Andersson letar ständigt efter råa humorister på nätet som han kan bjuda in till sin klubb Raw i Stockholm. På sajten chortle.co.uk får han guidning till det mesta och bästa inom engelsk humor.

Mårten Andersson sitter ofta och skrattar framför sin dator. Det är en del av hans jobb. Att se humorklipp på nätet hjälper honom att hålla koll på vilka komiker han bör bjuda in till sin ståuppklubb Raw i Stockholm, som numera också är en skivetikett under Sony Music. Tanken är att ge ut humorskivor parallellt med klubbverksamheten. Mårten Andersson förklarar Raw (namnet är taget från Eddie Murphys ståuppshow från 1987) som en arena för lite råare humor. Jag frågar varför humor är bättre rå. - Jag vill få in rå humor för öppenhetens skull. Ju färre gränser vi har, desto friare blir samhället. Det finns inga krav på att man på Raw måste driva med fattiga och förståndshandikappade, men vill man ta ut svängarna så har vi ingen censur. Mårten Andersson har just kommit tillbaka från en resa till Edinburgh där "världens näst största komikerfestival" pågick. Mårten såg fem shower om dagen och kom hem med tre fynd - en irländare, en amerikan och en brittiska. - Jag blir alltid så inspirerad av humor i Storbritannien, allt är hårdare och råare, säger han. Var hittar du nya komiker, förutom på festivaler? - Jag har ett beroendeförhållande till internet. Jag kan inte alltid resa utomlands för att se någon uppträda, men kan snabbt leta upp internationella komiker online. Var hittar man humor på nätet? - Comedy Central har en bra sajt, och så Youtube så klart. Det roligaste som finns är ju att ha en för- eller efterfest och plöja Youtubeklipp. Jag tycker 1000apor.se är bra också, och mina kompisar i New York gör roliga kortfilmer på ditchfilms.com. Vilken typ av humor gör sig bäst i datorn? - Det varierar; ibland tycker jag det roligaste som finns är att läsa en blogg, andra dagar vill jag bara se en sketch med Svullo eller uppleva lite politisk satir. Fördelen med internet är så klart att all humor blir mer lättillgänglig. Även om Mårten Andersson erkänner ett privat beroende av humor på nätet, och att ståuppklipp på Youtube är livsviktigt för hans arbete, tror han aldrig att nätet kan konkurrera ut humor på scen. - Nej, inget slår upplevelsen på plats där publiken skapar humor tillsammans med komikern. Vilken är din favoritsajt? - Jag gillar chortle.co.uk, en engelsk humorguide på nätet. För att den ständigt uppdateras och är en viktig källa för mig när jag ska planera mina jobbresor till Storbritannien. Genom den får jag på ett lätt sätt reda på var olika komiker som uppträder samt kul nyheter om comedy. Det är en av få sajter som också recenserar stand-up-comedy. Hur påverkar den sajten ditt arbete? - Den underlättar mitt arbete jättemycket, då det skulle vara omöjligt eller i alla fall enormt tidskrävande att ringa eller surfa runt till alla olika klubbar för att få reda på vem som uppträder när. Vad är det roligaste du någonsin snubblat över på internet? - Allt med Phil Nichol. Googla eller youtuba så förstår ni varför. Eller tv-serien "Flight of the conchords". Extremt bra och kul. Om du googlar ditt namn om fem år, vad önskar du ska vara det första som kommer upp? - Skivbolagsbossen Mårten Andersson i öppenhjärtig intervju om sitt liv: "Jag är så otroligt lycklig med min fantastiska fru och mina underbara barn."


Finns det fria själar?

Summary: Hon skrev den unga feministbibeln ”Under det rosa täcket”. Nu kommer en bok om den heliga liberalismen: ”Fria själar”. –Den är så oerhört mycket mer än bara samtidens ekonomiska system, säger författaren och DN-skribenten Nina Björk, som i går disputerade vid Göteborgs universitet.

Börserna dyker, Volvo varslar, kanske måste hela Island reas ut. Och mitt i detta hör jag inte längre den fula reklamjingeln som satt sig i huvudet det senaste året: ”sms:a låna, sms:a låna!” En artighet från lilla sms-lånebranschen när stora finansvärlden står i lågor? Men även om jinglarna tystnat, finns själva fattiglånen kvar. Och de lär ju behövas. Medan liberalerna filar på olika omformuleringar som ska täcka upp för det faktum att stater över hela världen plötsligt förväntas röja upp efter kapitalet, kan andra känna ett stort ”Vad var det vi sa?” tränga upp ur bröstkorgen. Som Nina Björk, kanske? Hon som varnat för ”skitdrömmar”; den marknadsstyrda längtan som värderar fel saker i livet, och som definitivt har drivit fram en konsumtion som inte håller, varken makro- eller mikroekonomiskt. Känner du skadeglädje nu? – Nej, det går ju inte. Det blir knappast liberalismen som tar mest stryk i en kris, utan vanliga människor världen över. Jag tycker att det är lite kul att så många har haft så fel. – Jo okej, lite kul tycker jag ju också att det är, men jag undrar ändå om inte liberalismen kommer att gå ganska intakt ur det här. Den är ju så oerhört mycket mer än samtidens ekonomiska system. Hela vår jag- och omvärldsförståelse är genomsyrad av liberala värderingar. I går lade Nina Björk fram sin avhandling ”Fria själar – ideologi och verklighet hos Locke, Mill och Benedictsson” vid Göteborgs universitet. Björk undersöker hur liberalismens berättelse om den suveräna människan uppstod, om hennes gränslösa frihet, och vad denna berättelse gör med människor. En av Nina Björks teser är att vår frihetsdyrkan döljer vårt beroende av andra, tränger undan det ofrånkomliga faktum att vi är ”relationella varelser”. – Livet med barnen har visat glappet för mig, för det ligger så långt ifrån vår tids föreställning om vad det är att vara människa. Jag ser totalt beroende, mina omsorger som livets förutsättning – samtidigt som jag är omgiven av alla dessa höga värderingar av frihet och oberoende. – Glappet är lika stort efter barndomen. Sjukdom, åldrande, kärleksrelationer – inget av det har med suveränitet och valfrihet att göra. I ”Fria själar” behandlar Nina Björk John Lockes och John Stuart Mills urtexter om liberalismen som just litterära texter, med fokus på frågan hur gör dessa författare det de gör. Hon ser dem skriva fram var sin berättelse om människan och samhället, och fram träder just dessa historier om gränslösa varelser, om människans plikt att nå toppen av sin förmåga och hennes rätt att bli rik. Men också friheten att tänka, att välja sig ett liv och inte vara någons slav. I andra halvan av boken kommer Victoria Benedictsson in. Nina Björk ser hur Benedictssons liv och skrivande gestaltar den liberala drömmen om människan – hon som skapar sig själv. – Man kan ju säga att de frihetstankar som bröt igenom starkt under Benedictssons tid gav henne den stora möjligheten att just välja sig ett författarliv framför att leva med man och barn. Men jag tror också att idén ”om man bara vill, så kan man lyckas” föder en enorm skuldkänsla när allt inte blir bra. Var det liberalismen som tog livet av Benedictsson? – Jag tror inte att ideologi förklarar ett enskilt självmord. Men det hon gjorde var ganska nytt i mänsklighetens historia, särskilt för kvinnor: att koppla ihop varandet med görandet. Så om man då misslyckas med sin stora befrielse, då är man kanske värdelös? Jo. Men samtidigt undrar man hur till exempel det feministiska projektet skulle ha utvecklats utan tankar om människans medfödda rätt att vara fri. – Nej, det kan man inte veta. Men i dag kan man ju konstatera att feminismen passar kapitalismen som hand i handske, med dess tro på villkorslöst oberoende, dess vilja att frigöra sig från naturen och andra människor. För att inte tala om strävan att uppfinna sig själv på nytt. När jag läser dina utdrag ur Benedictssons efterlämnade anteckningar, så förstår jag att hon ville bli fri från sitt relationella jag. Det är jobbigt, till och med ångestfyllt, att få sitt värde och ickevärde i andras ögon. Varför skulle man inte vilja slippa det? – För att det är en lögn att tro att man kan slippa undan sitt beroende. Att människan är relationell betyder inte att det är ett finare sätt att leva, men det är en sanning om människans villkor. Här kan man ju säga att vi närmar oss den roll Nina Björk brukar ha i kulturdebatten. Själv håller jag nästan alltid med henne, tänker att hon är så jäkla intelligent och fri från retorisk ängslan. Samtidigt brukar jag också tänka att jag nog helst inte vill leva i den värld jag föreställer mig att hon vill ha. Det är något med utopisk strävan som alltid får mig att associera till livet på en amish-farm. Som om takläggningsfester, äldrerådsmöten och solblekta linnetyger är allt som återstår när kapitalismen är utrotad. Som om själva sexet på något sätt skulle försvinna från samhället. Jag är osäker på om jag skulle klara mig utan självhävdelse och konkurrens, sådana saker. – Du kan ju fostras till att fungera i en bättre värld, haha! Men mer allvarligt, så är det väldigt svårt att bli lycklig av kollektiva handlingar utifrån de värderingar vi lärt in. Medan en ny jacka verkligen leder till lycka, eftersom den jackan köps i den kultur vi lever i, och där har den nya jackan betydelse. Så hur kritiserar man det? Ja, du gör ju det. – Men jag är inte alls intresserad av att bråka, jag är en konflikträdd människa. Däremot påstår jag saker i ett samhälle som lever enligt tron att vi är suveräna varelser, och den ene får inte lägga sig i den andres val. Men det är en odemokratisk tanke. Bristen på moraldiskussion är odemokratisk. Varför skulle vi inte kunna prata om vad människor bör bli lyckliga av, i stället för att fortsätta tro att vi väljer fritt, när det bara är liberal fiktion som talar? – Det blir så uppenbart att något skaver när jag, som en enda människa, inte får säga att folk drömmer om fel saker. Däremot får multinationella reklamkampanjer säga åt oss vad vi ska länga efter. Jag är ju en pytteliten pekpinne i jämförelse. Hur ser din alternativa värld ut? – Jag är ju också född nu, så jag har lika svårt som vem som helst att tänka bort den liberala luft vi andas. En av de sorgligaste förändringar som har skett i världen under min livstid är att vi inte längre verkar tro på förändring. Det är faktiskt en stor förlust för mänskligheten. Hur ser det liberala livet ut för en som inte är politisk liberal? – Som att man säger till sina barn att de inte måste vinna, att det räcker att göra sitt bästa. Men varför måste de göra sitt bästa? Tanken att människovärdet är lika med förmågan och viljan att anstränga sig kommer ju från Locke och Mill. Den som är duktig nog att plocka mycket frukt i Eden har också rätt att bli rikare än andra? – Just det, och varför måste det vara så? Saker vi knappt reflekterar över är genomideologiska. För ett par år sedan skrev du en krönika i DN som fick oss på Bangs redaktion (där jag jobbade då) att fundera över om Nina Björk hade en livskris, eller i alla fall rejäl åldersångest. Var det så? – Herregud, hur fattade ni det?! Ja, jag sörjer ungdomen, intensivt. Alla dörrar som var öppna, det känns fruktansvärt att allt det där är över. Visst, man blir mer stabil med åren, men jag hade ändå mycket självförtroende. Varför då? – För att jag var snygg, är det sorgliga svaret. Och det är besvärligt att mista sitt utseende. Får du inte lika mycket blickar på dig längre, eller vad är det som har förändrats? – Äh, jag vet inte. Men det som skrämmer mig på djupet är att nu återstår bara förluster. – Förlusten av nära människor, och sedan min egen död. Jag var omogen med det där, det är först på senare år som jag har fattat att jag ska dö. Nina Björk säger en sak som jag tror är typisk för den sena 60-talistgenerationen, och också för feminister födda på 70-talet – nämligen att hon började som ”high brow”, att hon länge föraktade allt som hade med kunskap genom erfarenhet att göra. Kanske kommer en ny generation nu, som slipper ta omvägar kring allt som kan associeras med kvinnlighet? Män och kvinnor, vill säga. – Jag har inte blivit biologist med åren, men jag vet att människan är en biologisk varelse. När jag skulle etablera mig som intellektuell hade jag aldrig kunnat prata om vikten av att släppa in kroppar, smuts och erfarenhet i det mänskliga livet, eller skriva en avhandling som inte underkastar sig akademins mallar. Då ville jag vara lika transcendent och cerebral som en man. Känner du igen något av dig själv hos Benedictsson? – Jag känner igen längtan efter äkthet. Jag tänker att äkthet är att försonas med saker. Just nu vore det bra om jag kunde försonas med åldrandet. Och döden, haha! Fast nej, jag är nog inte en av dem som tycker att döden ger livet mening. Malin Ullgren litteratur@dn.se


Finns det fria själar

Summary: Hon skrev den unga feministbibeln ”Under det rosa täcket” . Nu kommer en bok om den heliga liberalismen: ”Fria själar” . – Den är så oerhört mycket mer än bara samtidens ekonomiska system, säger författaren och DN-skribenten Nina Björk, som i går disputerade vid Göteborgs universitet.

Börserna dyker, Volvo varslar, kanske måste hela Island reas ut. Och mitt i detta hör jag inte längre den fula reklamjingeln som satt sig i huvudet det senaste året: ”sms:a låna, sms:a låna!” En artighet från lilla sms-lånebranschen när stora finansvärlden står i lågor Men även om jinglarna tystnat, finns själva fattiglånen kvar. Och de lär ju behövas. Medan liberalerna filar på olika omformuleringar som ska täcka upp för det faktum att stater över hela världen plötsligt förväntas röja upp efter kapitalet, kan andra känna ett stort ”Vad var det vi sa” tränga upp ur bröstkorgen. Som Nina Björk, kanske Hon som varnat för ”skitdrömmar” ; den marknadsstyrda längtan som värderar fel saker i livet, och som definitivt har drivit fram en konsumtion som inte håller, varken makro- eller mikroekonomiskt. Känner du skadeglädje nu – Nej, det går ju inte. Det blir knappast liberalismen som tar mest stryk i en kris, utan vanliga människor världen över. Jag tycker att det är lite kul att så många har haft så fel. – Jo okej, lite kul tycker jag ju också att det är, men jag undrar ändå om inte liberalismen kommer att gå ganska intakt ur det här. Den är ju så oerhört mycket mer än samtidens ekonomiska system. Hela vår jag- och omvärldsförståelse är genomsyrad av liberala värderingar. I går lade Nina Björk fram sin avhandling ”Fria själar – ideologi och verklighet hos Locke, Mill och Benedictsson” vid Göteborgs universitet. Björk undersöker hur liberalismens berättelse om den suveräna människan uppstod, om hennes gränslösa frihet, och vad denna berättelse gör med människor. En av Nina Björks teser är att vår frihetsdyrkan döljer vårt beroende av andra, tränger undan det ofrånkomliga faktum att vi är ”relationella varelser” . – Livet med barnen har visat glappet för mig, för det ligger så långt ifrån vår tids föreställning om vad det är att vara människa. Jag ser totalt beroende, mina omsorger som livets förutsättning – samtidigt som jag är omgiven av alla dessa höga värderingar av frihet och oberoende. – Glappet är lika stort efter barndomen. Sjukdom, åldrande, kärleksrelationer – inget av det har med suveränitet och valfrihet att göra. I ”Fria själar” behandlar Nina Björk John Lockes och John Stuart Mills urtexter om liberalismen som just litterära texter, med fokus på frågan hur gör dessa författare det de gör. Hon ser dem skriva fram var sin berättelse om människan och samhället, och fram träder just dessa historier om gränslösa varelser, om människans plikt att nå toppen av sin förmåga och hennes rätt att bli rik. Men också friheten att tänka, att välja sig ett liv och inte vara någons slav. I andra halvan av boken kommer Victoria Benedictsson in. Nina Björk ser hur Benedictssons liv och skrivande gestaltar den liberala drömmen om människan – hon som skapar sig själv. – Man kan ju säga att de frihetstankar som bröt igenom starkt under Benedictssons tid gav henne den stora möjligheten att just välja sig ett författarliv framför att leva med man och barn. Men jag tror också att idén ”om man bara vill, så kan man lyckas” föder en enorm skuldkänsla när allt inte blir bra. Var det liberalismen som tog livet av Benedictsson – Jag tror inte att ideologi förklarar ett enskilt självmord. Men det hon gjorde var ganska nytt i mänsklighetens historia, särskilt för kvinnor: att koppla ihop varandet med görandet. Så om man då misslyckas med sin stora befrielse, då är man kanske värdelös Jo. Men samtidigt undrar man hur till exempel det feministiska projektet skulle ha utvecklats utan tankar om människans medfödda rätt att vara fri. – Nej, det kan man inte veta. Men i dag kan man ju konstatera att feminismen passar kapitalismen som hand i handske, med dess tro på villkorslöst oberoende, dess vilja att frigöra sig från naturen och andra människor. För att inte tala om strävan att uppfinna sig själv på nytt. När jag läser dina utdrag ur Benedictssons efterlämnade anteckningar, så förstår jag att hon ville bli fri från sitt relationella jag. Det är jobbigt, till och med ångestfyllt, att få sitt värde och ickevärde i andras ögon. Varför skulle man inte vilja slippa det – För att det är en lögn att tro att man kan slippa undan sitt beroende. Att människan är relationell betyder inte att det är ett finare sätt att leva, men det är en sanning om människans villkor. Här kan man ju säga att vi närmar oss den roll Nina Björk brukar ha i kulturdebatten. Själv håller jag nästan alltid med henne, tänker att hon är så jäkla intelligent och fri från retorisk ängslan. Samtidigt brukar jag också tänka att jag nog helst inte vill leva i den värld jag föreställer mig att hon vill ha. Det är något med utopisk strävan som alltid får mig att associera till livet på en amish-farm. Som om takläggningsfester, äldrerådsmöten och solblekta linnetyger är allt som återstår när kapitalismen är utrotad. Som om själva sexet på något sätt skulle försvinna från samhället. Jag är osäker på om jag skulle klara mig utan självhävdelse och konkurrens, sådana saker. – Du kan ju fostras till att fungera i en bättre värld, haha! Men mer allvarligt, så är det väldigt svårt att bli lycklig av kollektiva handlingar utifrån de värderingar vi lärt in. Medan en ny jacka verkligen leder till lycka, eftersom den jackan köps i den kultur vi lever i, och där har den nya jackan betydelse. Så hur kritiserar man det Ja, du gör ju det. – Men jag är inte alls intresserad av att bråka, jag är en konflikträdd människa. Däremot påstår jag saker i ett samhälle som lever enligt tron att vi är suveräna varelser, och den ene får inte lägga sig i den andres val. Men det är en odemokratisk tanke. Bristen på moraldiskussion är odemokratisk. Varför skulle vi inte kunna prata om vad människor bör bli lyckliga av, i stället för att fortsätta tro att vi väljer fritt, när det bara är liberal fiktion som talar – Det blir så uppenbart att något skaver när jag, som en enda människa, inte får säga att folk drömmer om fel saker. Däremot får multinationella reklamkampanjer säga åt oss vad vi ska länga efter. Jag är ju en pytteliten pekpinne i jämförelse. Hur ser din alternativa värld ut – Jag är ju också född nu, så jag har lika svårt som vem som helst att tänka bort den liberala luft vi andas. En av de sorgligaste förändringar som har skett i världen under min livstid är att vi inte längre verkar tro på förändring. Det är faktiskt en stor förlust för mänskligheten. Hur ser det liberala livet ut för en som inte är politisk liberal – Som att man säger till sina barn att de inte måste vinna, att det räcker att göra sitt bästa. Men varför måste de göra sitt bästa Tanken att människovärdet är lika med förmågan och viljan att anstränga sig kommer ju från Locke och Mill. Den som är duktig nog att plocka mycket frukt i Eden har också rätt att bli rikare än andra – Just det, och varför måste det vara så Saker vi knappt reflekterar över är genomideologiska. För ett par år sedan skrev du en krönika i DN som fick oss på Bangs redaktion (där jag jobbade då) att fundera över om Nina Björk hade en livskris, eller i alla fall rejäl åldersångest. Var det så – Herregud, hur fattade ni det ! Ja, jag sörjer ungdomen, intensivt. Alla dörrar som var öppna, det känns fruktansvärt att allt det där är över. Visst, man blir mer stabil med åren, men jag hade ändå mycket självförtroende. Varför då – För att jag var snygg, är det sorgliga svaret. Och det är besvärligt att mista sitt utseende. Får du inte lika mycket blickar på dig längre, eller vad är det som har förändrats – Äh, jag vet inte. Men det som skrämmer mig på djupet är att nu återstår bara förluster. – Förlusten av nära människor, och sedan min egen död. Jag var omogen med det där, det är först på senare år som jag har fattat att jag ska dö. Nina Björk säger en sak som jag tror är typisk för den sena 60-talistgenerationen, och också för feminister födda på 70-talet – nämligen att hon började som ”high brow” , att hon länge föraktade allt som hade med kunskap genom erfarenhet att göra. Kanske kommer en ny generation nu, som slipper ta omvägar kring allt som kan associeras med kvinnlighet Män och kvinnor, vill säga. – Jag har inte blivit biologist med åren, men jag vet att människan är en biologisk varelse. När jag skulle etablera mig som intellektuell hade jag aldrig kunnat prata om vikten av att släppa in kroppar, smuts och erfarenhet i det mänskliga livet, eller skriva en avhandling som inte underkastar sig akademins mallar. Då ville jag vara lika transcendent och cerebral som en man. Känner du igen något av dig själv hos Benedictsson – Jag känner igen längtan efter äkthet. Jag tänker att äkthet är att försonas med saker. Just nu vore det bra om jag kunde försonas med åldrandet. Och döden, haha! Fast nej, jag är nog inte en av dem som tycker att döden ger livet mening. Malin Ullgren litteratur@dn.se


Raffinerade färgkaskader

Summary: Skrällen blev stor när det snusbruna Sverige exploderade av färg 1918. Då ställde Sigrid Hjertén, Isaac Grünewald och Leander Engström ut på Liljevalchs konsthall. Nu är de tillbaka med sitt än i dag fräcka måleri.

Utställning ”Den stora färgskrällen” Sigrid Hjertén, Isaac Grünewald och Leander Engström Liljevalchs konsthall, stockholm visas t o m 6/1-09 Himmel så mycket färg! Och så många målningar! Alldeles för tätt hängda, tycker jag först. Ibland tar de ut varandra på utställningen ”Den stora färgskrällen – Leander Engström, Sigrid Hjertén och Isaac Grünewald”. Ändå visar Liljevalchs konsthall bara etthundrafemtio verk av de tre konstnärerna, vilket ska jämföras med de fyrahundrafemtio som trojkan för nittio år sedan ställde ut i den då nyuppförda konsthallen. Kan det vara att vi sedan 1918 vant oss av med salongshängningar? Konstnärernas dukar blandas i utställningsrummen, och på bild efter bild krockar signalrött och kornblått med pistaschgrönt och citrongult. Därtill kommer kompositionernas braskande och lösa teatralitet. Dramatiska draperier, figurer och balkonger omramar utsikter ställda på diagonalen och sedda ur fågelperspektiv. Människor vimlar runt varandra som krumelurer på blossande masscener, och konturer och rekvisita flaxar lite hit och dit. Jag hade önskat få mina fördomar krossade, önskat en mer komplex bild av Isaac Grünewalds måleri, som jag alltid uppfattat som yvigt i förhållande till Sigrid Hjerténs. Men ”Den stora färgskrällen” befäster mina fördomar. Parets olikheter kan visserligen inte alltid urskiljas; de hade ju båda gått i Matisses skola i Paris och målade ofta samma motiv. Utställningen befäster dock Sigrid Hjerténs överlägsenhet. Hon var en färgvirtous. Som målare hade hon samma raffinerade luktsinne som Manet. Denna känslighet och näsa för färgtonernas syrlighet bär hennes stundom alltför vispande kompositioner. Leander Engström blir här trojkans svagaste länk. I det tidiga Parisrummet har han ett praktfullt rubinrött porträtt, som jag imponeras av. Men efter sin dekorativa fas med mängder av Matisse-inspirerade s-kurvor blir han djupt influerad av Cézanne. Och ett halvdant Cézanne-epigoneri är alltid trist. Engström förlorar också på konkurrensen med de andra medutställarna. Jag slås av att så mycket i salarna är tecknat. Alla tre tecknade med färg. Sigrid Hjertén formaliserade maken Isaac till ett återbrukat och svängigt emblem, och hon tecknade sonen Ivans ögon till ovala stenar, vilket för tankarna till egyptiskt fajjummåleri. Hennes konturer fungerar som graffiti eller kråkspark på duk. Det är lätt att förstå att hennes måleri, likt Sonia Delaunays för övrigt, inspirerats av folklig keramik och textil. Isaac Grünewald är mer ojämn. Ibland målar han rena karikatyrer. Men flera Stockholmsvyer, några bilder av hustrun samt det skissartade porträttet på Pär Lagerkvist är suveräna. I övrigt måste jag i utställningens porträttsal konstatera att ingen av de tre var någon psykolog. För att undvika mättnad och förvirring är det klokast för besökaren att följa kommissarien Anders Wahlgrens tematiska utstakning genom konsthallen. Men det är också härligt att i mängden kunna stöta på verk som aldrig tidigare, eller åtminstone knappt någonsin, visats offentligt. Till exempel har den strama Sigrid Hjertén målat sin make inbegripen i en kollektiv orgie på mattan. Den lilla akvarellen ”Så har vi det hemma hos oss” är kanske en ironiskt menad bagatell, men den vittnar åtminstone en aning om det utsvävande liv som kan spåras hos samtida tyska expressionister. En dekadans som den svenska ankdammen brukade anklaga paret Sigrid och Isaac Grünewald för, men som av deras verk att döma i så fall nogsamt doldes bakom en borgerlig livsstil. Man glömmer lätt att paret Hjertén–Grünewald stod mitt i det samtida europeiska konstlivet. Även om de förlöjligades i samtida svensk press och modernismen inte slog igenom här förrän med Stockholmsutställningen 1930 deltog de på Der Stürms utställningar i Berlin. Och särskilt Sigrid Hjertén bodde långa perioder i Paris, vars intellektuella liv uppenbarligen inte var henne främmande. Till skillnad från flertalet andra svenska konstnärer i exil talade hon franska, och den franska storstadens gatuliv skymtar ofta som en fond för hennes fauvist-inspirerade interiörer. Antirenässansperspektivet är trions gemensamma nämnare. I dag måste vi försänka oss i dåtiden för att fatta att detta ofta behagfulla skugglösa ytmåleri kunde uppfattas som så fruktansvärt. Paret Grünewald kallades ”konstbolsjeviker”, vilket bottnar i att Isaac Grünewald kom från en judisk familj och inte skämdes för sig. Men invektiven närdes av en hopkoppling av estetik och politik. Att målarna bröt mot gängse perspektivlagar betraktades som ett bevis för att de angrep samhällets alla godtagna värdehierarkier. Deras estetik upplevdes som ett hot mot konsensus och hela den svenska samhällsmoralen. Hur ter sig då detta måleri på en så gigantisk utställning år 2008? Jo, som ett lättillgängligt, ofta behagfullt, fortfarande fräckt men ibland alltför tunt berättande, som borde kopplas ihop med samtida strömningar i Europa. Detta är inte ett intellektuellt tilltal utan en utpräglat visuell/musikalisk postimpressionism – långt från men ändå parallell med den franska kubismen och dadaismen. Och även om ”Den stora färgskrällen” konstnärligt skulle ha vunnit mycket på en reducering av antalet verk har utställningen nu fått en historisk vidd som gör den till ett tidsdokument. Ingela Lind konst@dn.se En ny bok, ”Hjertén. Sigrid Hjertén – en av Sveriges främsta konstnärer” (Norstedts), har skrivits av Anders Wahlgren som också skrivit utställningens katalogtext.


Hellre rå än hårdkokt

Summary: Ståupparrangören Mårten Andersson letar ständigt efter råa humorister på nätet som han kan bjuda in till sin klubb Raw i Stockholm. På sajten chortle.co.uk får han guidning till det mesta och bästa inom engelsk humor.

Mårten Andersson sitter ofta och skrattar framför sin dator. Det är en del av hans jobb. Att se humorklipp på nätet hjälper honom att hålla koll på vilka komiker han bör bjuda in till sin ståuppklubb Raw i Stockholm, som numera också är en skivetikett under Sony Music. Tanken är att ge ut humorskivor parallellt med klubbverksamheten. Mårten Andersson förklarar Raw (namnet är taget från Eddie Murphys ståuppshow från 1987) som en arena för lite råare humor. Jag frågar varför humor är bättre rå. – Jag vill få in rå humor för öppenhetens skull. Ju färre gränser vi har, desto friare blir samhället. Det finns inga krav på att man på Raw måste driva med fattiga och förståndshandikappade, men vill man ta ut svängarna så har vi ingen censur. Mårten Andersson har just kommit tillbaka från en resa till Edinburgh där ”världens näst största komikerfestival” pågick. Mårten såg fem shower om dagen och kom hem med tre fynd – en irländare, en amerikan och en brittiska. – Jag blir alltid så inspirerad av humor i Storbritannien, allt är hårdare och råare, säger han. Var hittar du nya komiker, förutom på festivaler? – Jag har ett beroendeförhållande till internet. Jag kan inte alltid resa utomlands för att se någon uppträda, men kan snabbt leta upp internationella komiker online. Var hittar man humor på nätet? – Comedy Central har en bra sajt, och så Youtube så klart. Det roligaste som finns är ju att ha en för- eller efterfest och plöja Youtubeklipp. Jag tycker 1000apor.se är bra också, och mina kompisar i New York gör roliga kortfilmer på ditchfilms.com. Vilken typ av humor gör sig bäst i datorn? – Det varierar; ibland tycker jag det roligaste som finns är att läsa en blogg, andra dagar vill jag bara se en sketch med Svullo eller uppleva lite politisk satir. Fördelen med internet är så klart att all humor blir mer lättillgänglig. Även om Mårten Andersson erkänner ett privat beroende av humor på nätet, och att ståuppklipp på Youtube är livsviktigt för hans arbete, tror han aldrig att nätet kan konkurrera ut humor på scen. – Nej, inget slår upplevelsen på plats där publiken skapar humor tillsammans med komikern. Vilken är din favoritsajt? – Jag gillar chortle.co.uk, en engelsk humorguide på nätet. För att den ständigt uppdateras och är en viktig källa för mig när jag ska planera mina jobbresor till Storbritannien. Genom den får jag på ett lätt sätt reda på var olika komiker som uppträder samt kul nyheter om comedy. Det är en av få sajter som också recenserar stand-up-comedy. Hur påverkar den sajten ditt arbete? – Den underlättar mitt arbete jättemycket, då det skulle vara omöjligt eller i alla fall enormt tidskrävande att ringa eller surfa runt till alla olika klubbar för att få reda på vem som uppträder när. Vad är det roligaste du någonsin snubblat över på internet? – Allt med Phil Nichol. Googla eller youtuba så förstår ni varför. Eller tv-serien ”Flight of the conchords”. Extremt bra och kul. Om du googlar ditt namn om fem år, vad önskar du ska vara det första som kommer upp? – Skivbolagsbossen Mårten Andersson i öppenhjärtig intervju om sitt liv: ”Jag är så otroligt lycklig med min fantastiska fru och mina underbara barn.” JOHAN ÅKESSON noje@dn.se Mårten Anderssons ståuppklubb Raw håller hus på Blue Moon Bar och Chinateatern nästa helg. Mer info på www.rawcomedy.se.


Kärlek på spanska

Summary: Woody Allens ”Vicky Cristina Barcelona” är både en erotikfylld sängkammarfars och en rödvinslummig kärleksförklaring till Barcelona, skiver DN:s Mårten Blomkvist. komedi

”Vicky Cristina Barcelona” Manus och regi: Woody Allen I rollerna: Rebecca Hall, Javier Bardem, Scarlett Johansson, Penélope Cruz m fl Längd: 1 tim 35 min (Från 7 år) 4¤ I Woody Allens nya, ”Vicky Cristina Barcelona” , är det som om han börjat driva med den tidiga Woody Allen. Minns ”Manhattan” (1979): ett riktigt prestigeprojekt, filmat i svartvitt av ”Gudfadern” -fotografen Gordon Willis, med ”Rhapsody in blue” framförd av New Yorks symfoniorkester. Det var ett verk av en estetiskt kräsen storstadsintellektuell. I Barcelona flänger Woody Allen, 72, runt och knäpper bilder som en imponerad tonåring på interrailresa. Varmt rött och gult dominerar i fotografen Javier Aguirresarobes bilder. ”Manhattan” inleddes med att Allen satt och letade efter de exakt rätta orden till sitt slutgiltiga Manhattanporträtt. Konstnären i ”Vicky...” är ett skämt. Skaparvånda, schmaparvånda.” Vicky...” är lätt som luftdraget från en Penélope Cruz-blinkning. Rebecca Hall och Scarlett Johansson är väninnorna Vicky och Cristina som ska tillbringa sommaren i Barcelona. Vickys släktingar har ett hus där. Seriösa Vicky är inställd på att gifta sig med präktige Doug och under sommaren studera katalansk kultur för universitetsuppsatsen. Cristina vet inte vad hon vill med sitt liv. Konstnärliga ambitioner spretar åt alla håll. Javier Bardem är den livsnjutande spanske konstnären som ställer de bägge kvinnornas liv på huvudet. Inom en minut efter att ha träffat dem har han föreslagit flygtur till sin födelsestad, visit vid en staty ”som alltid inspirerar mig” , middag. Sen ”ska vi älska” .” Han förställer sig i alla fall inte” , säger Cristina. ”Han är bara förställning!” fräser Vicky. Detta katalanska fenomen vinner den ena och sätter myror i huvudet på den andra. Fast den verkliga förmågan när det gäller att skapa kaos är hans teatraliska exhustru – Penélope Cruz, som plötsligt tycks född att spela galen stalker. ”Vicky Cristina Barcelona” är erotikfylld sängkammarfars inbäddad i en rödvinslummig kärleksförklaring till Barcelona. Woody Allen har återfunnit sin berättarglädje. I de bästa scenerna kan man nästan höra honom fnittra för sig själv när han brer på. Johansson spanar först in Bardem på ett galleri. Hennes värdpar berättar att han är konstnär. Han har varit illa ute. Han hade en underskön vacker fru. Men förhållandet var stormigt. Till sist – hu! – högg hon kniven i honom. För varje melodramatisk detalj hon får höra naglas den unga amerikanskans blick fastare vid mannen i den röda skjortan. Scenen är typisk för hur Allen gillar att berätta och parallellt parodiera den egna berättelsen. Skådespelarna rycks med. Begåvade Hall, dotter till brittiska regissören Peter Hall, får oväntat en större roll än stjärnan Johansson, och kan stå inför ett genombrott. ”Vicky...” tar européernas parti, mot det ”puritanska och materialistiska” USA. När Johansson ihop med Cruz släpper loss sin bisexualitet går det inte att låta bli att tänka på hur Allen sedan han blivit tillsammans med förra partnern Mia Farrows adoptivdotter flytt USA för det mindre moralistiska Europa. I och med att spelplatsen är Spanien får hyllningen till europeiskt egensinne en extra snärt. Zapateros beslut att ta hem trupper från Irak 2004 gjorde inte spansk nonkonformism populär i USA. Fast den associationen är min privata. Allen ser sig nog inte som den som kan driva någon sak. Hans stil är nu så ur takt med tiden att man får leta efter hans namn på affischen. För min del hör jag dock till lägret som är benäget att ge en film som ”Vicky Cristina Barcelona” extra poäng bara därför att det är så sällsynt med komedier om människor som kan andra sätt att göra bort sig vid ett middagsbord än att fisa. Mårten Blomkvist film@dn.se


"Jag vill få in lite pop i den seriösa världen"

Summary: Den svenska musiker Viktor Sjöberg rör sig mellan konstmusik och pop, har turnerat med Jens Lekman och är en del av den växande experimentella scenen i Göteborg. DN:s Emil Arvidson har pratat med och om honom

Viktor Sjöberg är en svensk musiker som länge har jobbat på gränsen mellan konstmusik och pop. När han uppträdde på Webster Hall i New York i våras, bakom en laptop, som del av Jens Lekmans band, var Sjöberg klädd i vit skjorta och vita skor. Han mixade in samplingar och spratt då och då till i ett avancerat danssteg. Mot slutet dansade hela bandet som flygplan, runt, runt på scenen med armarna rakt utsträckta. Konstmusiklegenden Philip Glass stod i publiken, fick jag höra efteråt. Han hade köpt sin biljett själv. Efter att det ordinarie setet var klart och publiken börjat skrika efter extranummer mötte Lekman en vän bakom scenen, Gary, som föreslog en efterfest i hans kollektiv i östra Brooklyn. Lekman gick tillbaka upp på scenen och bjöd in femton hundra personer till. "Kom fram till mig efteråt så får ni adressen." När jag och Gary kom upp ur tunnelbanan i Brooklyn för att ansluta till efterfesten möttes vi av ett sjuttiotal indieungar som stod och tittade sig omkring. De följde oss väluppfostrat, på lång rad. "Är det säkert att Jens kommer?" frågade en flicka. Inne i huset frågade hon om de skulle ta av sig skorna, och om det var okej att de dansade i vardagsrummet. Där dj:ade Viktor Sjöberg från sin laptop medan folk snubblade över honom. Senare sjöng Lekman inför en andäktig publik. På det här sättet har bandet turnerat i Nordamerika, England, Australien och stora delar av Europa. Viktor Sjöberg börjar varje kväll med ett intro som sedan går över i själva konserten, som ofta avslutas med att han spelar skivor, eller sina egna låtar. Ibland har publiken stått och skrikit hans namn efteråt. Ibland reagerar de knappt alls. Det är, som mycket i Sjöbergs liv, lite av ett experiment. På internet finns bilder föreställande en tolvårig Viktor Sjöberg utklädd till en Pet Shop Boys-video, den till "Can you forgive her?". Komplett med spetsig hatt, orange overall och avmätt uppsyn. Sjöberg växte upp i Pixbo. När vi ses på en parkbänk i East Village förklarar han att villasamhället saknade "någon direkt subkulturell tillhörighet". Han blev internetnörd "så fort man fick tag på ett modem" och lyssnade bara på Pet Shop Boys. När han upptäckte hiphop kom en kort paus, men han träffade snart "indiemänniskor" som också gillade PSB. - Man knöt nya band där, konstaterar han. Introduktionen till hiphop var "en vanlig vit medelklassingång" som Cypress Hill, men Sjöberg lutade snart mot mer experimentell, instrumental musik, som han också börjat producera själv. Under åren förändrades musiken ganska mycket med umgänget. Det fanns inga rappare i Sverige som Viktor var intresserad av att jobba med. - Så då träffar man andra människor, och det blir annan musik. Det blev Göteborg, säger Sjöberg. För fem sex år sedan fick Jens Lekman några skivor från Sjöberg, som undrade om han ville sjunga på en låt. - Han ljög ihop en del grejer, säger Lekman. Han sa till mig att The Embassy också skulle vara med, och när jag pratade med dem sa de att Viktor hade sagt att jag skulle vara med. Det var väldigt sött. Hans musik då var väldigt abstrakt. Det var något om en temaskiva om en graffitimålande tonåring i New York. Har ni pratat om det? - Jag vet inte om vi har det faktiskt. Men han får väl läsa det i tidningen i stället. När träffade du honom första gången? - Jag såg Viktor för första gången 2006. Han gjorde ett framträdande där han mixade ihop olika låtar, som ett dj-set kombinerat med något slags konstmusik. Ett drömskt, ambient ljudlandskap bara. Det var något av det bästa jag har hört. Viktor har verkat på den underjordiska musikscenen i jättemånga år och jobbat med alla, även fast det nästan inte är någon som vet vem han är. Jag gillar verkligen sådana personer, som är spindeln i nätet och bara gör konst av varje dag. - Det första intrycket är väl att han är så jäkla stilig. Rak, välklädd, välstruken och genomtänkt. På så sätt skiljer han sig ifrån de andra artisterna som kan räknas in i Göteborgs experimentella scen, som gärna är lite skäggiga och tatuerade, säger Petter Ottosson som driver skivbolaget Fang Bomb och ligger bakom den nytukomna samlingen "GBG 08". Scenen för vad som svepande brukar kallas "experimentell" musik har växt på många håll i Världen de senaste åren, men varit extra stark i Göteborg, tack vare skivbolag som Ideal, Kning Disk och Fang Bomb, konsertarrangörer som Christian Pallin och en ganska tät samling musiker. Den är både en grund för och en motsats till vad Viktor Sjöberg vill göra. - Mycket i Göteborg låter lite för nattsvart och industriellt i dag, jag kan inte riktigt relatera till det, säger Sjöberg. När man har sett tio improviserade spelningar som låter precis likadant blir man ju trött. Jag reagerar mot saker jag är trött på - seriös musik, hiphop - och försöker få in lite pop i den seriösa världen, utan att det ska bli för glättigt. Det är väl det som har gått som en röd tråd genom allt jag har gjort. Att det är lite pop i det. En mängd album, singlar, mp3:or, samarbeten och remixar släppta under de senaste åren innehåller allt från instrumental hiphop och ihopsamplad pop till långa, utdragna sessioner av brus. En skiva består bara av inspelningar från en ganska lugn bilgata i Göteborg. På Viktor Sjöbergs New Jazz Ensembles "Do nothing 'til you hear from me", som kom i vintras på Ideal, omtolkar Viktor tillsammans med några vänner begreppet "frijazz" till utdragna borduntoner och "jättelånga sjok av fina små ambienta moln", som Lekman beskriver det. Sjöberg spenderade nyss en månad hos sin flickvän i Kalifornien, där han färdigställde ett nytt album. "En popskiva." Ett skivbolag i USA är intresserat, och Sjöberg vill efter responsen på Lekmanturnén gärna gå vidare till en publik större än den initierade klicken i Sverige. Skivan ska heta "Breakfast in America". Den hämtar både samplingar och inspiration från klassisk amerikansk mjukrock. - Den är ett slags fantasi om ett soligt Kalifornien. Jag tycker om traditionen att man skriver om platser som metaforer för upplevelser. Det handlar om att se på saker och ting genom ett romantiskt skimmer. Ett ganska äkta men lite överdrivet skimmer, säger Sjöberg. En bra introduktion till Göteborgsscenen En bra introduktion till Göteborgsscenen är samlingen "Gothenburg 08", som släpptes av Petter Ottossons bolag Fang Bomb i somras. Här möter Viktor Sjöbergs varma brus de lite mer industriella ljudlandskap som är vanliga i staden. Samlingen är ett svar på skivan "Gothenburg 84", en 24 år gammal uppvisning av Göteborgs experimentella scen. Ottosson tyckte att dagens musiker förtjänade något liknande, eftersom det kreativa klimatet liknar det på åttiotalet. - Min tanke med urvalet var dels att skanna av Göteborgsscenen helt och hållet, för att liksom dokumentera eller konservera just nu, så att man kan packa upp 2008 igen om 20 år eller så och höra hur det lät. Skivan innehåller ju en blandning av stilar, men det finns en attityd som sammanför dem. Jag antar att man skulle kalla den "punk", om inte den termen redan hade använts för mycket. Varför händer det här i Göteborg? - Jag tror att det smittar. Korsbefruktning. Den ene föder den andre. Jag hade till exempel aldrig startat Fang Bomb om det inte funnits så mycket intressant i Göteborg. Jag tror det är likadant för artisterna. Göteborg kanske också har turen att vara en tillräckligt stor stad för att locka till sig intressanta, kreativa människor, samtidigt som staden är tillräckligt liten för att alla som är här ska ha koll på varandra. Det samarbetas en hel del och de flesta känner varandra. Att det numera ständigt arrangeras en massa små märkliga konserter säkrar säkert återväxten också. Se www.fangbomb.com för mer information.


Sofistikerat firande

Summary: Slutet på fastemånaden Ramadan firas på Konserthuset med två mycket olika lågmälda konserter. Först ut var Wissam Murad och konserten avslutades med Kudsi Erguner.

”Ramadan nights” Wissam Murad, Kudsi Erguner Scen: Stockholms konserthus Det är femton år sedan Re:Orient drog i gång sin årliga festival för musik från framför allt Mellanöstern. En festival som har utvecklats i takt med Stockholms världsmusikscen – från sommarfolkligt utomhus till inomhus med Södra teatern som huvudspelplats. I år hålls Re:Orientfestivalen också för första gången på hösten, för att fånga upp den publik som annars flyr sommarstan. Antagligen ett smart drag – om man lyckas fortsätta sin profilering – eftersom världsmusiken numera har blivit en normaliserad del av konsertsäsongen. Med flytten råkar det också just i år bli extra mycket Re:Orient på en och samma gång. Festivalen ligger delvis omlott med konserterna i ”Ramadan nights” som man sedan förra året kör i samarbete med Stockholms konserthus för att fira eid el-fitr, slutet på fastemånaden Ramadan. Och förra årets gästpel från Kairooperan får i år ett slags motpol i två lågmälda men mycket olika konserter. Den palestinske sångaren och oudspelaren Wissam Murad är först ut och redan instrumentuppställningen i hans femmannaband skvallrar om hur det låter. Här samsas elbas och fiol med instrument som qanun (cittra) och slagverk i ett slags melankolisk, återhållen pop med starka traditionella inslag men också med dragningar åt jazz. Repertoaren kommer från Murads första egna soloskiva ”Min Ba’d” men även från gruppen Sabreen där Murad är medlem. Men låtarna är genomgående ganska lika med en mjukt gungande rytm som bas – vare sig det gäller att kompa Murads deklamatoriska sång eller instrumentala solouppvisningar som rymmer intensivt oudplock, qanunglitter och sentimentalt fiolsolo. Det är uppenbart ett skickligt gäng musiker som sitter på scenen, men just i denna sammansättning blir resultatet ändå för monotont. Lyfter gör det först i ett mer direkt riffbaserat nummer och i avslutande hyllningen till den egyptiske sångaren och komposiören Sayed Darwish där också Murads röst växer i uttryck. Monoton skulle man vid en ytlig betraktelse också kunna kalla konserten med turkiske neyflöjtisten Kudsi Erguner. Erguner har genom karrirären samarbetat med alltifrån jazzgitarrister till klassiska västerländska ensembler och skrivit musik till Martin Scorseses ”Kristi sista frestelse” liksom till engelske teatergurun Peter Brooks ”Mahabharata”. På papperet framstår Erguner närmast som ett slags Turkiets svar på, säg, Ale Möller, men i Grünewaldsalen bjuder han på ett slags koncentrerad konsertvariant av den sufiska musiktradition som han skolats i av sin far och farfar. Här, i mysticismens gränsland, har förstås monotonin, eller snarare den sofistikerade variationen av en strängt reglerad form, en annan funktion. För sofistikerat är det med Erguners egen vackert blåsiga neyflöjt i centrum sekunderad av röstlikt klingande kemence (tresträngad fiddla) och stillsamt plockande qanun. Instrument som inte kompar flöjten, utan som ofta delar på melodin i ett slags treröstssamtal medan ramtrumma sätter musikens puls med allt intensivare, terasslika hopp på vägen från värdig procession till gungande dans. Det starkaste instrumentet i ensemblen är dock Yunus Balcioglus röst – en ”stadens näktergal”, som Erguner själv kallar honom – lika kraftfull i recitation som i sångens glidande ornament. Och det är via den rösten som man lättast sugs in i denna fascinerande, men krävande, musik. Sara Norling musik@dn.se