Johan Östling: "Nazismens sensmoral"

Summary: Nazismen som bakläxa. Nazismen vid andra världskrigets slut förknippades inte i första hand med antisemitism. I en ny avhandling menar historikern Johan Östling att nazismen fick en rikare innebörd efter 1945 än före. Sven-Eric Liedman har läst.

I andra upplagan av Svensk Uppslagsbok, som kom åren kring 1950, finns en lång artikel under rubriken "Nationalsocialister". Artikeln spelar en viktig roll i Johan Östlings doktorsavhandling "Nazismens sensmoral. Svenska erfarenheter i andra världskrigets efterdyning". Genom den får han viktigt material för att bestämma den gängse bilden av nazismen efter 1945. Artikeln är signerad, det står ett korthugget B. efter den. Bokstaven står för Sture Bolin, en av 1900-talets främsta svenska historiker. Bolin var också författare till boken "Det ensidiga våldet" (1944) som handlade om andra världskrigets utbrott. Av någon anledning är Sture Bolin ett perifert namn i Östlings avhandling. Det gapar tomt efter honom i personregistret. Hans bok är nämnd i en lång uppräkning i en not, inte mer. Att han är författare till artikeln i Svensk Uppslagsbok nämns över huvud inte. Bolin är annars intressant i sammanhanget. Han tillhörde den nationalistiska högern i sin ungdom. Men han blev inte anstucken av nazismen. Dess känslobrus tilltalade inte hans sinne för logisk skärpa. Arvid Fredborgs "Bakom stålvallen" (1943) får däremot ett rundligt utrymme i Östlings avhandling - och det med rätta, det var en bok som spelade stor roll på sin tid. Men det sägs ingenting om Fredborgs obehagliga roll vid Bollhusmötet i Uppsala i februari 1939 där en majoritet uttalade sig mot att judiska flyktingar skulle få en fristad i Sverige. Två lakuner formar inte ett mönster men ger däremot intrycket att Johan Östling vill ro i hamn sin tes att det som kallats "1945 års idéer" enbart bärs upp av liberaler och demokratiskt sinnade socialister. I själva verket var det ideologiska landskapet mer komplext än han låter antyda. Nu vill Östling undvika ordet "ideologi" som i hans ögon har en ensidigt politisk innebörd. Så behöver det inte alls vara. Men låt gå; ord ska man inte strida om. Vad Östling missar är konfliktperspektivet. Han vill fixera något enhetligt: den svenska erfarenheten av nazismen. Den får sitt idealtypiska uttryck i 1945 års idéer, bakom vilka står personer med så olika uppfattningar som Herbert Tingsten och Karl Vennberg, Ingemar Hedenius och Stellan Arvidson. Östlings främsta inspirationskälla är den tyske historikern Reinhart Koselleck, författare till en rad banbrytande begreppshistoriska verk. Sämre läromästare kan man ha. Koselleck kan sägas ha gjort allvar av en insikt som William Faulkner uttryckt i en fin aforism som Östling återger: "The past is never dead. It's not even past." Det förflutna finns med oss och kan till och med bli mer levande med tiden. Nazismen fick, säger Östling, en rikare innebörd efter 1945 än före. Det är vad Koselleck skulle kalla erfarenhet, och erfarenheten hänger enligt honom nära samman med förväntan. De lärdomar man gjort av det som hänt präglar vad man tror om framtiden. Begreppet erfarenhet i Kosellecks mening är viktigt för Östling, men han lägger också till en egen uppfinning - den sensmoral som figurerar i bokens titel. Ordvalet är mindre lyckat - ordet "sensmoral" har fått en ironisk biton. En enkel, tillrättalagd berättelse sägs ha sensmoral. Men Östling menar något viktigt med sitt ordval: nazismens sensmoral är "de slutsatser och lärdomar som drogs av den nazistiska erfarenheten". Det är åren 1945-50 som står i fokus. Det är år som blivit förhållandevis lite studerade trots att de framstår som vattendelare mellan ett gammalt Sverige och ett nyare. Både tankar och individer som förknippades med den besegrade nazismen sköts åt sidan. De som betraktades som rena nazister hade ingen talan längre. Andra som försvarat Hitlers sak men gjort insatser på andra områden drabbades av vad Östling kallar "partiell stigmatisering". Fredrik Böök, den store litteraturvetaren, kunde få hygglig press när han skrev diktarbiografier men drabbades av frän kritik när han talade i egen sak som memoarförfattare. Något liknande gällde Zarah Leander och Sven Hedin. Men intressantast är det som här kallas "sekundär stigmatisering". En sådan förkastelsedom kunde drabba även dem som varit aktiva antinazister men stod för åsikter och ideal som den tongivande svenska opinionen förknippade med nazismen. Östling studerar ett specialfall, en tysk av judisk börd som flytt till Sverige och som ville bli docent i idéhistoria i Lund. Han hette Erich Wittenberg och var specialist på tysk 1800-talsidealism. Hans ansökan om docentur blev föremål för en rad sakkunnigutlåtanden, några positiva, fler negativa, och för diverse andra inlägg och inlagor. De som ställde sig negativa till Wittenberg var idel företrädare för "1945 års idéer" som Herbert Tingsten, Carl Arvid Hessler och Olle Holmberg. Olle Holmberg skrev en artikel i Dagens Nyheter som åtminstone över tidsavståndet ter sig rätt obehaglig. Holmberg säger där: "Dr W har haft en lycka i livet, fast han kanske inte vet om den: den att han är jude. Var han annars skulle ha hamnat åskådningsmässigt - ja det kan man fråga sig." Den som sysslade med typisk tysk idéhistoria och därtill var konservativ var alltså automatiskt misstänkt. Om han inte varit jude hade han blivit nazist. Vi påminns här om ett drag i "sensmoralen" efter 1945 som i dag ter sig märkligt: nazismen förknippades inte i första hand med antisemitism utan med nationalism, militarism och irrationalism. Den bild som nu är dominerande tog inte form förrän senare, kanske vid Eichmannrättegångarna i början av 60-talet. Ett av bokens bästa avsnitt handlar om skolans förändring i och med fredsslutet 1945. Under kriget hade högerns Gösta Bagge lett en utredning om en ny skola. Det slutliga utlåtandet, "Skolan i samhällets tjänst", hade talat vackert om kristen livssyn, nationella värden och de klassiska studiernas betydelse. 1946 tillsattes en ny skolkommission helt präglad av "1945 års idéer". Stellan Arvidson var sekreterare och drivande kraft. Nu kom demokratisk fostran i centrum men också självständighet och kritiskt sinne. Ingenstans var scenförändringen så drastisk som här. Bara en sak skulle jag önska - att det blev tydligt att konflikten bestod ännu efter 1945. Att det var en konflikt och ett hegemoniskifte råder det ingen tvekan om. Än i dag är det en konflikt - jag behöver bara säga "Jan Björklund" för att alla ska förstå. Men inte är det till Bagges utredning Björklund vill återvända? Nej - men nog vill han ha tillbaka den stränga ordning som Bagge stod för. Möjligen är vi på tröskeln till ett nytt hegemoniskifte.


Nazismen som bakläxa

Summary: Nazismen vid andra världskrigets slut förknippades inte i första hand med antisemitism. I en ny avhandling menar historikern Johan Östling att nazismen fick en rikare innebörd efter 1945 än före. Sven-Eric Liedman har läst. BöckerJohan Östling”Nazismens sensmoral. Svenska erfarenheter i andra världskrigets efterdyning”Atlantis

I andra upplagan av Svensk Uppslagsbok, som kom åren kring 1950, finns en lång artikel under rubriken ”Nationalsocialister”. Artikeln spelar en viktig roll i Johan Östlings doktorsavhandling ”Nazismens sensmoral. Svenska erfarenheter i andra världskrigets efterdyning”. Genom den får han viktigt material för att bestämma den gängse bilden av nazismen efter 1945. Artikeln är signerad, det står ett korthugget B. efter den. Bokstaven står för Sture Bolin, en av 1900-talets främsta svenska historiker. Bolin var också författare till boken ”Det ensidiga våldet” (1944) som handlade om andra världskrigets utbrott. Av någon anledning är Sture Bolin ett perifert namn i Östlings avhandling. Det gapar tomt efter honom i personregistret. Hans bok är nämnd i en lång uppräkning i en not, inte mer. Att han är författare till artikeln i Svensk Uppslagsbok nämns över huvud inte. Bolin är annars intressant i sammanhanget. Han tillhörde den nationalistiska högern i sin ungdom. Men han blev inte anstucken av nazismen. Dess känslobrus tilltalade inte hans sinne för logisk skärpa. Arvid Fredborgs ”Bakom stålvallen” (1943) får däremot ett rundligt utrymme i Östlings avhandling – och det med rätta, det var en bok som spelade stor roll på sin tid. Men det sägs ingenting om Fredborgs obehagliga roll vid Bollhusmötet i Uppsala i februari 1939 där en majoritet uttalade sig mot att judiska flyktingar skulle få en fristad i Sverige. Två lakuner formar inte ett mönster men ger däremot intrycket att Johan Östling vill ro i hamn sin tes att det som kallats ”1945 års idéer” enbart bärs upp av liberaler och demokratiskt sinnade socialister. I själva verket var det ideologiska landskapet mer komplext än han låter antyda. Nu vill Östling undvika ordet ”ideologi” som i hans ögon har en ensidigt politisk innebörd. Så behöver det inte alls vara. Men låt gå; ord ska man inte strida om. Vad Östling missar är konfliktperspektivet. Han vill fixera något enhetligt: den svenska erfarenheten av nazismen. Den får sitt idealtypiska uttryck i 1945 års idéer, bakom vilka står personer med så olika uppfattningar som Herbert Tingsten och Karl Vennberg, Ingemar Hedenius och Stellan Arvidson. Östlings främsta inspirationskälla är den tyske historikern Reinhart Koselleck, författare till en rad banbrytande begreppshistoriska verk. Sämre läromästare kan man ha. Koselleck kan sägas ha gjort allvar av en insikt som William Faulkner uttryckt i en fin aforism som Östling återger: ”The past is never dead. It’s not even past.” Det förflutna finns med oss och kan till och med bli mer levande med tiden. Nazismen fick, säger Östling, en rikare innebörd efter 1945 än före. Det är vad Koselleck skulle kalla erfarenhet, och erfarenheten hänger enligt honom nära samman med förväntan. De lärdomar man gjort av det som hänt präglar vad man tror om framtiden. Begreppet erfarenhet i Kosellecks mening är viktigt för Östling, men han lägger också till en egen uppfinning – den sensmoral som figurerar i bokens titel. Ordvalet är mindre lyckat – ordet ”sensmoral” har fått en ironisk biton. En enkel, tillrättalagd berättelse sägs ha sensmoral. Men Östling menar något viktigt med sitt ordval: nazismens sensmoral är ”de slutsatser och lärdomar som drogs av den nazistiska erfarenheten”. Det är åren 1945–50 som står i fokus. Det är år som blivit förhållandevis lite studerade trots att de framstår som vattendelare mellan ett gammalt Sverige och ett nyare. Både tankar och individer som förknippades med den besegrade nazismen sköts åt sidan. De som betraktades som rena nazister hade ingen talan längre. Andra som försvarat Hitlers sak men gjort insatser på andra områden drabbades av vad Östling kallar ”partiell stigmatisering”. Fredrik Böök, den store litteraturvetaren, kunde få hygglig press när han skrev diktarbiografier men drabbades av frän kritik när han talade i egen sak som memoarförfattare. Något liknande gällde Zarah Leander och Sven Hedin. Men intressantast är det som här kallas ”sekundär stigmatisering”. En sådan förkastelsedom kunde drabba även dem som varit aktiva antinazister men stod för åsikter och ideal som den tongivande svenska opinionen förknippade med nazismen. Östling studerar ett specialfall, en tysk av judisk börd som flytt till Sverige och som ville bli docent i idéhistoria i Lund. Han hette Erich Wittenberg och var specialist på tysk 1800-talsidealism. Hans ansökan om docentur blev föremål för en rad sakkunnigutlåtanden, några positiva, fler negativa, och för diverse andra inlägg och inlagor. De som ställde sig negativa till Wittenberg var idel företrädare för ”1945 års idéer” som Herbert Tingsten, Carl Arvid Hessler och Olle Holmberg. Olle Holmberg skrev en artikel i Dagens Nyheter som åtminstone över tidsavståndet ter sig rätt obehaglig. Holmberg säger där: ”Dr W har haft en lycka i livet, fast han kanske inte vet om den: den att han är jude. Var han annars skulle ha hamnat åskådningsmässigt – ja det kan man fråga sig.” Den som sysslade med typisk tysk idéhistoria och därtill var konservativ var alltså automatiskt misstänkt. Om han inte varit jude hade han blivit nazist. Vi påminns här om ett drag i ”sensmoralen” efter 1945 som i dag ter sig märkligt: nazismen förknippades inte i första hand med antisemitism utan med nationalism, militarism och irrationalism. Den bild som nu är dominerande tog inte form förrän senare, kanske vid Eichmannrättegångarna i början av 60-talet. Ett av bokens bästa avsnitt handlar om skolans förändring i och med fredsslutet 1945. Under kriget hade högerns Gösta Bagge lett en utredning om en ny skola. Det slutliga utlåtandet, ”Skolan i samhällets tjänst”, hade talat vackert om kristen livssyn, nationella värden och de klassiska studiernas betydelse. 1946 tillsattes en ny skolkommission helt präglad av ”1945 års idéer”. Stellan Arvidson var sekreterare och drivande kraft. Nu kom demokratisk fostran i centrum men också självständighet och kritiskt sinne. Ingenstans var scenförändringen så drastisk som här. Bara en sak skulle jag önska – att det blev tydligt att konflikten bestod ännu efter 1945. Att det var en konflikt och ett hegemoniskifte råder det ingen tvekan om. Än i dag är det en konflikt – jag behöver bara säga ”Jan Björklund” för att alla ska förstå. Men inte är det till Bagges utredning Björklund vill återvända? Nej – men nog vill han ha tillbaka den stränga ordning som Bagge stod för. Möjligen är vi på tröskeln till ett nytt hegemoniskifte. Sven-Eric Liedman litteratur@dn.se


Sublim start på Mozarts mässa

Summary: I år gästade dirigenten John Eliot Gardiner för första gången Stockholm tillsammans med sin egen Monteverdikör. Stjärndirigenten lyckades bättre med Mozart än med Dvorák. Musik

Nobelpriskonserten Kungliga Filharmonikerna Monteverdikören, Eric Ericsons kammarkör Dirigent: John Eliot Gardiner Verk av Dvorák och Mozart Scen: Stockholms Konserthus Kring några av årets Nobelpristagare har det uppstått diskussioner om det är den briljanta och ibland närmast chansartade upptäckten som ska belönas eller i stället den tålmodiga forskarfliten, den som ger resultat först efter decenniers prövningar. Om detta översattes till musikens fält skulle dirigenten John Eliot Gardiner bara få skaka kungens hand om den senare kategorin kom i fråga. Gardiner har få sensationella tolkningar på sin meritlista, däremot många hedervärda och ett par rejält tråkiga. Den aktning han vunnit för sina bemödanden att nå fram till tonsättarens avsikter om klang och idiom har inte alltid motsvarats av djupgående insikter i verkens själsliv. För närvarande ägnar sig Gardiner åt att frilägga Brahms från historiens överlagringar. Men är Antonín Dvorák föremål för samma strävanden Var det i så fall tonsättarens fel att den sjunde symfonin framstod som så slätstruken i måndags kväll, eller var det dirigentens För med undantag av en medryckande final lyckades Gardiner mest sätta fingret på det som är Dvoráks svagheter och undvek de accentueringar och skärpta fraseringar som skänker liv åt Dvoráks musik. Bättre gick det med Mozarts c-mollmässa. Inledningen var rent av sublim, och föreningen av Gardiners egen Monteverdikör och Eric Ericsons kör (med insprängda trombonister) gav en stark och smidig klangkropp som fint balanserade solistkvartetten där Miah Persson och Ann Hallenberg glänste. Men också här infann sig med tiden en viss monotoni som först gav med sig i avslutningen, bejublad av de lyssnare som inte applåderat sig trötta mellan satserna. Thomas Anderberg musik@dn.se


Nytt ljus över monstret

Summary: Inte bara Victoria Benedictsson fick sina manus ändrade. En ny utgåva av "Frankenstein" visar att det verkligen var Mary Shelley som skrev den klassiska skräckromanen - men att maken Percy redigerade den hårt..

En debatt om Victoria Benedictssons texter gick för en tid sedan hög i DN. I vilken grad är de hennes egna och i vilken grad en produkt av vännen Axel Lundegårds redigering? Och - den verkliga stridsfrågan - vilken version, Benedictssons text renad från all Lundegårdsk påverkan eller den av Lundegård manipulerade och utgivna, har det svenska folket "rätt" till? Svaret på den frågan är naturligtvis: båda. Den hugade textkritikern skulle inför nästa edition av Benedictsson/Lundegård med fördel kunna hämta inspiration från en ny engelsk utgåva av "Frankenstein. Or the Modern Prometheus", Mary Shelleys klassiska roman från 1818. Historien är känd. Lord Byron, John Polidori, Claire Clairmont, Mary Wollstonecraft Godwin och hennes älskare och sedermera make Percy Bysshe Shelley tillbringar sommaren 1816 vid Genèvesjön i Schweiz där Byron för tillfället hyrt ett hus. Vädret är uselt och de semestrande tvingas fördriva tiden inomhus. Byron föreslår att de skall berätta spökhistorier för varandra. Mary finner då på historien om Victor Frankenstein och hans monster, arbetar de följande åren om stoffet till en roman, och 1818 är succén ett faktum. Eller? Att Mary Shelley, endast 19 år gammal, skulle ha författat "Frankenstein" möttes redan från början av skepsis. Att den första upplagan dessutom publicerades anonymt dämpade inte spekulationerna. Sir Walter Scott var till exempel i sin uppskattande recension av romanen övertygad om att det var Percy Shelley som låg bakom, och under alla omständigheter en manlig författare. Även om senare upplagor tillskrev Mary författarskapet kunde misstänksamheten inte riktigt stillas. Mary Shelley själv verkade till och med i förordet till den tredje upplagan av "Frankenstein" tveka över hur hon "som då bara var en ung flicka, kunde hitta på och utarbeta en sådan fruktansvärt ohygglig idé". Under de senaste tio åren har debatten fått förnyad kraft, bland annat genom två omfattande studier av Phyllis Zimmerman, "Shelley's fiction" (1998), respektive hobbyforskaren John Lauritsen, "The Man Who Wrote Frankenstein" (2007). Både Zimmerman och Lauritsen vill hävda att det var Percy och inte Mary själv som skrev såväl "Frankenstein" som andra av de verk som attribuerats henne. Mary skulle i förekommande fall endast ha agerat som sin makes handsekreterare, gjort renskrivningar etcetera. Och Percy skulle med altruistisk välvillighet ha överfört upphovet på Mary för att hjälpa hennes egna författarambitioner på traven. I skenet av denna diskussion kom nyligen "The Original Frankenstein" ut på bokhandelsdiskarna, en textkritisk edition av Charles E Robinson, professor i engelska vid University of Delaware. Robinson har bokstav för bokstav granskat och ederat Mary Shelleys första fullständiga utkast till "Frankenstein". Häri finns enligt Robinson tillräckliga bevis för att en gång för alla fastställa författarskapets rätta förhållande. Manuskriptet visar tydligt att Mary Shelleys rätt till verket inte kan bestridas, men att Percy utövade ett betydande inflytande över skrivprocessen, och att romanen skulle ha sett betydligt annorlunda ut hans medverkan förutan. Symtomatiskt har Robinson valt att attribuera sin edition av "Frankenstein" som "by Mary Shelley (with Percy Shelley)". Originalmanuskriptet, förvarat på Bodleian Library i Oxford, är tillkommet i augusti/ september 1816 och i april 1817. En "urtext" antas ha föregått detta, bestående av Mary Shelleys ursprungliga utkast till en novell från tiden i Schweiz. Romanmanuskriptet utarbetades på basis av denna försvunna novell och är bevarat i sin helhet, med undantag för inledningen till volym I och delar av kapitel 3 och hela kapitel 4 i volym II, vilka gått förlorade. Från de existerande delarna av manuskriptet har Robinson och Bruce C Barker-Benfield (bland annat via tidigare kunskap om Marys och Percys från varandra avvikande skrivstilar och genom noggrann analys av de olika bläck som använts i manuskriptet) emellertid kunnat bena ut Percys korrektur och kommentarer från Marys text. Det visar sig då att Percy Shelley är ansvarig för en mängd uteslutningar av ord och nära 3.000 tillagda ord. Om man gör ett överslag på de ändringar Percy förmodligen gjorde i de två försvunna delarna av manuskriptet, de ändringar han gjorde i de delar av den renskrivna versionen av manuskriptet som inte gått förlorade och den längre passage han troligtvis lade till i sättningskorrekturet, så uppskattar Robinson att Percy bär ansvar för mellan 4.000 och 5.000 ord av romanens totalt 72.000 (den här essän rymmer, som en jämförelse, cirka 1.500 ord). Det är för lite för att Percy skall kunna tituleras medförfattare, men å andra sidan mer än man skulle kunna förvänta sig. För makarna Shelley var det dock inget ovanligt. De verkar ofta ha samarbetat i mycket av sitt litterära skapande. Percy bidrog till exempel med lyriska partier till Marys dramer "Prosperine" och "Midas". I fallet "Frankenstein" kan Percy alltså sägas ha spelat rollen av inflytelserik och intim redaktör, som löpande (det går att utläsa ur manuskriptet) läste de framväxande kapitlen, korrigerade grammatik, lade till eller bytte ut ord och meningar, samt kom med allmänna förslag gällande innehåll och stil. Med manuskriptets ledning är det möjligt att följa hur Mary under den fem år äldre och litterärt mer erfarne Percys överinseende utvecklas som författare. I de tidiga kapitlen är det till exempel noterbart hur Percy ofta stryker ut "Och" och "Men" i början på Marys meningar, och hur han generellt försöker strama upp stilen. Han korrigerar - enligt Robinson oftast till det bättre - interpunktion och stavning. Han ändrar i Marys meningsbyggnad, omvandlar ofta samordnade satser till underordnade och stryker ord när han tycker att hon blir för omständlig. Mary tog tydligen intryck, för i senare kapitel följer hon Percys linje och korrigerar sig själv så fort hon återgår i gamla spår. Frånsett de rent ortografiska spörsmålen och ändringar av mer kosmetisk art hade Percy synpunkter på realismen i romanen. Han rättar rena faktafel, som när Mary i manuskriptet gjort Francis Bacon (1561-1626) till uppfinnare av krutet. Percy antecknar i marginalen: "no sweet Pecksie -'t'was friar Bacon the discoverer of gunpowder' (nej, söta Pecksie - det var Bacon, munken, som upptäckte krutet), det vill säga Roger Bacon (cirka 1214-1294). I flera fall gör Percy ändringar i texten för att få karaktärernas och berättarnas sätt att tala mer i överensstämmelse med deras övriga konstitution, eller som nog minst lika ofta var fallet, för att passa Percys eget, föredragna sätt att uttrycka sig. I Marys utkast konstaterar till exempel Monstret att han hade "a great deal of wood" (en massa ved). Percy ändrar till "a great quantity of wood" (en betydande mängd ved). Att gå in i ett sjukrum i Marys version "before it was safe" (innan det var säkert) ändrade Percy till "before 'the danger of infection was past' " (innan smittorisken var över). När Victor Frankenstein med Marys ord befarar att "the brightness of a loved eye can have faded"(ett älskat ögas klarhet kan ha mattats) ändras det till "the brightness of a loved eye can have been extinguished" (ett älskat ögas klarhet kan ha blivit utsläckt). Över huvud, menar Robinson, föredrog Percy mer latiniserade ord och fraser framför Marys mer "vardagliga" sätt att uttrycka sig. Percys inflytande låg även på ett mer genomgripande plan. Han gjorde runt sex sju längre tillägg i manuskriptet. Bland annat låter han Victor, starkare än vad Mary gestaltat, influeras av ockulta vetenskapsmän som Agrippa och Paracelsus, och han gör ett långt tillägg i ett brev från Elizabeth, Victors fästmö, med en redogörelse för hur Genève är så mycket mer emanciperat än Frankrike och England. Percy hade synpunkter på de bakomliggande motiven gällande Victors resa till England i den andra volymens kapitel 10. Mary hade låtit Victors far föreslå resan. Percy kommenterar: "Jag tycker att resan till England skall vara Victors idé - att han borde resa i syfte att samla kunskap för att kunna skapa en kvinna." Mary höll tydligen med och skrev om passagen så att det i den första upplagan av "Frankenstein" är Victor som söker sin pappas tillstånd och på så sätt helt ensam blir den som formar sitt eget fatala öde. En psykologi som kan sägas ligga mer i linje med romanens övergripande tema. Robinsons utgåva av "Frankenstein" är egentligen två. Vi får först presenterat en version av manuskriptet med Percys befintliga ändringar och tillägg markerade i kursiv. En diger notapparat ger också information om marginalanteckningar och annat som inte kunnat representeras i brödtexten. Därefter följer en version av manuskriptet såsom det skulle ha sett ut utan Percys redaktörskap. Vad som står att läsa är således "Frankenstein" så nära Mary Shelleys eget ursprungliga utförande som möjligt. Båda dessa versioner, och särskilt den sistnämnda, ger oss en helt ny text som skiljer sig avsevärt från förstaupplagan från 1818 och därpå följande upplagor. Särskilt märks det i dispositionen av romanen. Medan den första tryckta upplagan gavs ut i tre volymer om totalt 23 kapitel var manuskriptet planerat som en roman i två volymer, med 15 kapitel i volym I och 18 kapitel i volym II. Det större antalet kapitel inverkar avsevärt på läsupplevelsen. Tempot blir kvickare, med fler "cliffhangers" och en större betoning på avgörande moment i intrigen. Robinson ställer således genom sitt ederingsarbete inte bara författarskapet till "Frankenstein" i nytt ljus, han ger också alla skräckfantaster en unik möjlighet att uppleva denna, nu närmast mytiska, historia på ett alldeles nytt vis. Charles E Robinson"The Original Charles E Robinson "The Original Frankenstein" The Bodleian Library, 2008 Rikard Ericsson är doktorand i litteraturvetenskap vid Göteborgs universitet och för närvarande stipendiat vid University of Oxford.


Orgie i plast räddar Elton John

Summary: Ju smaklösare desto bättre i Elton Johns Las Vegas-show som nu har nått Globen. Gräsligt men underbart, skriver Po Tidholm. Musik

Elton John Scen: Globen, Stockholm Elton John tar plats vid sin röda flygel som nästan tycks sväva över den stora glättade svarta scenen. Han har underliga kläder på sig och inleder med ”Bennie and the jets” som rätt snart dras ned av ett fult arrangemang och fula solon. Redan i andra låten – den mer fartiga ”Philadelphia freedom” – tar det visuella över och nästan dränker musiken. För det här är David LaChapelles föreställning. Elton John själv har egentligen inte ryckt upp sig, inte fått bättre omdöme än tidigare. Det är bara inramningen som skiljer denna konsert från de senaste femton årens. Han har fortfarande ett band bestående av dinosaurier utan större känsla för musikens kvaliteter. Elton John, som numera mest ser ut som en parodi på en hårfrisörska från Borås, har trots sin omfångsrika och bitvis rätt spektakulära katalog inte blivit vare sig respekterad eller kultförklarad. Förklaringen är förstås att han aldrig haft vett att förvalta sitt gamla material och inte heller gjort nya låtar av högre klass. Kanske har han också varit lite för aktiv. I Globen har han spelat i princip vartannat år sen arenan byggdes. Och varje gång har han fått skäll av pressen. En sådan ironi att det var först i Las Vegas han skulle hitta hem. Föreställningen ”The red piano” är alltså regisserad och designad av fotografen David LaChapelle, vars kitschiga och rätt geniala bearbetningar av populärkulturens bildvärld ofta lyckas framkalla känslan av djup även i de mest ytliga fenomen. Det är en renodlad best of-kavalkad, skapad för publiken på Caesars kasinohotell som är ute på världsturné. Över två hundra gånger har Elton John gjort just denna show.” Rocket man”, ”Tiny dancer” och ”Don’t let the sun go down on me” är fantastiska trots bristen på känsla. Det är som om de här utslitna sångerna längtat efter en ny laddning. En annan regissör skulle styrt upp musiken, sett till att rensa bland 80-talssolon och gräsliga syntljud, men för LaChapelle tycks själva den storvulna smaklösheten vara utgångspunkten. Han vräker på med bilder, filmer, episka dramatiseringar och fyller scenen med gamla skyltar från Las Vegas neonsoptipp. Vackra kvinnor och ännu vackrare män flimrar förbi, vi flyger över Las Vegas, går på strippklubb, befinner oss backstage i det dekadenta 70-talet. Marilyn Monroe ler olyckligt från sin säng. Pamela Anderson ålar sig runt den kromade stolpen på skärmen bakom scenen. I taket sväller två gigantiska uppblåsbara bröst. Allt är artificiellt och – precis som i Vegas – bättre än i verkligheten. LaChapelle leker med heterosexualitetens fetischer som bara en bög kan. Han lånar från Warhol men hejdar sig inte. Det här är på något sätt vad som återstår av nittonhundratalet. Ju längre showen fortsätter, desto trängre blir det på scenen. Plötsligt får neonet, lösbrösten och den röda flygeln samsas med två erigerade bananer och ett par gigantiska kvinnoben, en korv och en glass. Ballonger och konfetti regnar från himlen. Publiken väller upp på scenen och dansar runt Elton Johns flygel. I finalen sprutar det serpentiner ur bröstvårtorna. Det är riktigt underbart alltihop, faktiskt. (Och det ska det väl vara när en läktarplats går på 1 395 kronor.) Elton John var bortom räddning, han kunde aldrig bli autentisk igen. Men märkligt nog var det kanske det han blev, mitt i denna orgie av plast, lösbröst och bögar. Po Tidholm musik@dn.se


Orgie i plast räddar Elton John

Summary: Ju smaklösare desto bättre i Elton Johns Las Vegas-show som nu har nått Globen. Gräsligt men underbart, skriver Po  Tidholm.

Elton John Scen: Globen, Stockholm Elton John tar plats vid sin röda flygel som nästan tycks sväva över den stora glättade svarta scenen. Han har underliga kläder på sig och inleder med ”Bennie and the jets” som rätt snart dras ned av ett fult arrangemang och fula solon. Redan i andra låten – den mer fartiga ”Philadelphia freedom” – tar det visuella över och nästan dränker musiken. För det här är David LaChapelles föreställning. Elton John själv har egentligen inte ryckt upp sig, inte fått bättre omdöme än tidigare. Det är bara inramningen som skiljer denna konsert från de senaste femton årens. Han har fortfarande ett band bestående av dinosaurier utan större känsla för musikens kvaliteter. Elton John, som numera mest ser ut som en parodi på en hårfrisörska från Borås, har trots sin omfångsrika och bitvis rätt spektakulära katalog inte blivit vare sig respekterad eller kultförklarad. Förklaringen är förstås att han aldrig haft vett att förvalta sitt gamla material och inte heller gjort nya låtar av högre klass. Kanske har han också varit lite för aktiv. I Globen har han spelat i princip vartannat år sen arenan byggdes. Och varje gång har han fått skäll av pressen. En sådan ironi att det var först i Las Vegas han skulle hitta hem. Föreställningen ”The red piano” är alltså regisserad och designad av fotografen David LaChapelle, vars kitschiga och rätt geniala bearbetningar av populärkulturens bildvärld ofta lyckas framkalla känslan av djup även i de mest ytliga fenomen. Det är en renodlad best of-kavalkad, skapad för publiken på Caesars kasinohotell som är ute på världsturné. Över två hundra gånger har Elton John gjort just denna show. ”Rocket man”, ”Tiny dancer” och ”Don’t let the sun go down on me” är fantastiska trots bristen på känsla. Det är som om de här utslitna sångerna längtat efter en ny laddning. En annan regissör skulle styrt upp musiken, sett till att rensa bland 80-talssolon och gräsliga syntljud, men för LaChapelle tycks själva den storvulna smaklösheten vara utgångspunkten. Han vräker på med bilder, filmer, episka dramatiseringar och fyller scenen med gamla skyltar från Las Vegas neonsoptipp. Vackra kvinnor och ännu vackrare män flimrar förbi, vi flyger över Las Vegas, går på strippklubb, befinner oss backstage i det dekadenta 70-talet. Marilyn Monroe ler olyckligt från sin säng. Pamela Anderson ålar sig runt den kromade stolpen på skärmen bakom scenen. I taket sväller två gigantiska uppblåsbara bröst. Allt är artificiellt och – precis som i Vegas – bättre än i verkligheten. LaChapelle leker med heterosexualitetens fetischer som bara en bög kan. Han lånar från Warhol men hejdar sig inte. Det här är på något sätt vad som återstår av nittonhundratalet. Ju längre showen fortsätter, desto trängre blir det på scenen. Plötsligt får neonet, lösbrösten och den röda flygeln samsas med två erigerade bananer och ett par gigantiska kvinnoben, en korv och en glass. Ballonger och konfetti regnar från himlen. Publiken väller upp på scenen och dansar runt Elton Johns flygel. I finalen sprutar det serpentiner ur bröstvårtorna. Det är riktigt underbart alltihop, faktiskt. (Och det ska det väl vara när en läktarplats går på 1 395 kronor.) Elton John var bortom räddning, han kunde aldrig bli autentisk igen. Men märkligt nog var det kanske det han blev, mitt i denna orgie av plast, lösbröst och bögar. Po Tidholm musik@dn.se


Ninas galna värld

Summary: Hon är rocktjejen från Hälsingland som blev West End-kändis med sin första musikalroll som divadrottning i Monty Python-musikalen ”Spamalot” . Nicholas Wennö träffade Nina Söderquist i London inför slutspurten.

LONDON. Det är inte bara Snoddas, Per Persson och Emy Storm (Emils mamma) som satt Alfta i Hälsingland på kartan. Den lilla orten i Voxnadalen är också förknippad med bokbålen som arrangerades av den nitiske profeten Erik Jansson i mitten av 1800-talet och världens största surströmmingsskiva som hålls varje år i ishallen. Numera kan Alfta också ta åt sig äran för att ha producerat en av de största svenska musikalexporterna någonsin. Sedan i våras har Nina Söderquist tagit Londons berömda teaterdistrikt med storm som divan Lady of the Lake i ”Spamalot” , Eric Idles musikal efter filmen ”Monty Python and the holy grail” (” Monty Pythons galna värld” ), 1975, som handlar om Kung Arthurs jakt på den försvunna heliga graalen. I mer än 300 föreställningar har hon gjort en spektakulär entré genom att stiga upp ur vattnet på ett snäckskal som en Venusliknande drottning, uppträtt som en Las Vegas-inspirerad strippa i riddarmundering och sjungit ironiska musikalduetter tillsammans med korsriddaren kung Arthur. Hon halkade in på ett bananskal efter talangjaktsprogrammet ”West End star” i våras och blev kvar. – Jag är inne på min tredje kung. Jag avverkar dem på löpande band, jäklar anåda! säger hon och skrattar. Och hela ensemblen är utbytt. Det känns lite konstigt att ha blivit ”West End-Nina” eftersom jag aldrig har spelat musikal tidigare, säger Nina Söderquist och smuttar på sin skummande cappuccino. Vi sitter på en medlemsklubben Teatro för West Ends grovarbetande artister. På andra sidan Shaftesbury Avenue ligger Palace Theatre, som blivit hennes andra hem sedan i våras. Det är fredag eftermiddag och om ett par timmar ska hon spela dubbla föreställningar. Trots en lindrig magsjuka är hon i god form inför slutspurten. Den 3 januari spelas den sista föreställningen av ”Spamalot” efter drygt två år. För Nina Söderquist är Lady of the Lake en paradroll – mer av en burdus och gapig dramaqueen än någon ljuv musikalprinsessa. – Jag gillar när det inte måste vara så jävla snyggt. Jag älskar att vara ful på scenen, ta ut svängarna och gå över gränserna. Det är nog därför som Nina och Lady of the Lake klickar så bra. Jag är också lite galen och annorlunda, ett klantarsle som snubblar runt på scen. Jag försöker använda mig av min klumpighet och bjuder på det. För mig är det helt ointressant att stå och vara svår i min egen lilla värld, säger Nina Söderquist. Hennes väg till West End gick via TV 3:s talangjaktsprogram ”West End star” . Syftet var att locka svenskar – som lär vara den största icke-engelskspråkiga turistgruppen – till Londons berömda teaterdistrikt. Efter Peter Jöback (” Miss Saigon” , ”Häxorna i Eastwick” ) och Petra Nielsen (” Chicago” ) är Nina Söderquist the new Swedish kid on the block. I kamp med en drös andra talanger lyckades hon vinna finalen i början av februari tidigare i år. Hon fick en dryg vecka att skola om sin rockröst till en mer klassisk röst. Nio dagar senare stod hon på Palace Theatre med West End-vibrato på stämman. – Jag brukar väldigt sällan vara nervös, men på premiären var jag skräckslagen. Mina nerver är en styrka, men ibland kan jag till och med längta efter att vara nervös för att få den rätta skärpan, säger hon. Efter femton år på demokratiska svenska scener har det varit en stor kulturkrock att komma till London. West Ends teatervärld är som en direkt spegling av det gamla brittiska klassamhället. I början blev hon behandlad som om hon vore en Lady of the Lake på riktigt. För en skogstjej från Hälsingland som växt upp i det svenska folkhemmet med ”alla ska med” -mentalitet var det absurt. – Här står alla på tå för en ” Leading lady” . Många på teatern vågade inte ens prata med mig förrän jag sa att det var okej. Hela systemet är upplagt för att skapa divalater. Om jag varit yngre hade jag kunnat bli riktigt odräglig. Men divafasoner bottnar i extrem osäkerhet – det är som pappa sa: ”Det blåser hårt på toppen” , säger Nina Söderquist. Som liten drömde hon om att bli sångerska, men tänkte aldrig på att bli musikalartist eftersom hon är alt och inte sopran. I grund och botten är hon en rocktjej som blandat coverlåtar med eget material. Hon har vaga minnen av att ha sett ”Cats” som tonåring under en Londonresa och var en musikalisk analfabet när hon sökte till ”West End star” . – Efter femton år som artist tyckte jag att jag hade koll på läget, men plötsligt hittade jag helt nya sidor hos mig själv. Att få lära sig något helt nytt mitt i livet var fantastiskt, säger hon. För att vara hennes första musikalroll är hon sensationellt bra. Stark sångröst, utstrålning och komisk tajmning – som påminner lite om Maria Möller. Steget från sin tid som underhållare på Wallmans salonger i Malmö till en postironisk metamusikal i London var också stort. ”Spamalot” driver med musikalklyschorna på ett elegant sätt tillsammans med filmens; hästhovsljuden gjorda med kokosnötter, mördarkaninen, den heliga handgranaten, arroganta fransoser som kastar kossor i naturlig storlek, bönder som gör en marxistisk klassanalys tillsammans med kung Arthur och riddarna som säger ”Ni” . Det var pappa Söderquist som lärde henne att älska sketcher som ”Silly walk” och ”Fish slapping dance” . – Jag älskar Monty Pythons sjuka humor. ”Spamalot” är en rik musikal som inte försöker vara så där ängsligt snygg utan hellre är lite för mycket. Manuset är så välskrivet att det bara är att passa tillbaka replikerna. Det är bara att åka med, säger hon. – Nu har jag fått mersmak för musikalen; det är en komplett konstform som blandar musik, drama, humor, skådespeleri, dans. På scenen har jag också utrymme att flippa ut i min roll. Föreställningarna är aldrig likadana trots att det är samma pjäs, säger Nina Söderquist. Förutom ett hemligt erbjudande om en ny huvudroll i West End har hon uppvaktats för att spela Lady of the Lake när ”Spamalot” sätts upp på svenska om två år i Malmö. Hon trivs i London, lever ett bekvämt liv och kan promenera mellan bostaden vid landmärket London Eye vid Themsen till Leicester Square på en kvart. Ändå längtar hon hem. – Jag skulle kunna utnyttja staden mycket mer, men jag lever för att spela och hålla mig fräsch. Det handlar om att äta rätt, träna och sova för att orka. När man bara har ledigt en dag i veckan är det svårt att åka hem. Det jag saknar mest är mina nära och kära, säger Nina Söderquist. Hon längtar också efter sin rockmusik och ser fram emot att släppa sin nya skiva i vår. Som rockartist lyssnar hon på allt; hårdrock, jazz, blues, klassiskt och är en ”sucker” för powerballader. Det ryktas även om att hon ska vara med i Melodifestivalen med ”Tick tock” , en tuff men schlageranpassad melodiös rocklåt – fast det är inget hon får prata om förrän det blir officiellt. Utan att stå på scenen skulle hon inte fungera. Om man är född i Snoddasland så kanske underhållningen finns i blodet. – Visst, det finns en stark tradition i Hälsingland med allt från folkfiolerna till de starka musikskolorna, det har hjälpt mig. Jag är arbetsnarkoman och blir helt odräglig om jag är ledig för länge. Om jag inte fick hålla på med detta så skulle jag inte vara en hel människa, det låter klyschigt men är sant, säger hon. – Att stå på en scen och få respons är som ett rus, min ”endorfin-high” som är svår att få på något annat sätt. Jag skiter i kredd och älskar att vara folklig. Fast det där med kändisskapet är mest läskigt och obehagligt. Visst gillar jag att klä upp mig, men jag kommer alltid att vara den där tillbakadragna Hälsingetjejen som vill sätta på sig myskläder och softa ibland, säger hon. Hon är inte särskilt orolig över att drabbas av professionell baksmälla när hon kommer hem till Stockholm. – Visst har jag blivit bortskämd med det flyt som finns i en sådan här otroligt proffsig ensemble, säger hon och fortsätter: – Men jag längtar hem nu. Fruktansvärt mycket. Skulle vilja hem och landa i min lägenhet i Stockholm innan jag drar i väg på någon längre tur. Och egentligen har jag aldrig lämnat Hälsingland. Jag känner mig hemma där: skogen, människorna, mentaliteten, tryggheten, värmen och kärleken ... Nicholas Wennö nicholas.wenno@dn.se 08-738 21 61


Ninas galna värld

Summary: Hon är rocktjejen från Hälsingland som blev West End-kändis med sin första musikalroll som divadrottning i Monty Python-musikalen ”Spamalot”. Nicholas Wennö träffade Nina Söderquist i London inför slutspurten.

LONDON. Det är inte bara Snoddas, Per Persson och Emy Storm (Emils mamma) som satt Alfta i Hälsingland på kartan. Den lilla orten i Voxnadalen är också förknippad med bokbålen som arrangerades av den nitiske profeten Erik Jansson i mitten av 1800-talet och världens största surströmmingsskiva som hålls varje år i ishallen. Numera kan Alfta också ta åt sig äran för att ha producerat en av de största svenska musikalexporterna någonsin. Sedan i våras har Nina Söderquist tagit Londons berömda teaterdistrikt med storm som divan Lady of the Lake i ”Spamalot”, Eric Idles musikal efter filmen ”Monty Python and the holy grail” (”Monty Pythons galna värld”), 1975, som handlar om Kung Arthurs jakt på den försvunna heliga graalen. I mer än 300 föreställningar har hon gjort en spektakulär entré genom att stiga upp ur vattnet på ett snäckskal som en Venusliknande drottning, uppträtt som en Las Vegas-inspirerad strippa i riddarmundering och sjungit ironiska musikalduetter tillsammans med korsriddaren kung Arthur. Hon halkade in på ett bananskal efter talangjaktsprogrammet ”West End star” i våras och blev kvar. – Jag är inne på min tredje kung. Jag avverkar dem på löpande band, jäklar anåda! säger hon och skrattar. Och hela ensemblen är utbytt. Det känns lite konstigt att ha blivit ”West End-Nina” eftersom jag aldrig har spelat musikal tidigare, säger Nina Söderquist och smuttar på sin skummande cappuccino. Vi sitter på en medlemsklubben Teatro för West Ends grovarbetande artister. På andra sidan Shaftesbury Avenue ligger Palace Theatre, som blivit hennes andra hem sedan i våras. Det är fredag eftermiddag och om ett par timmar ska hon spela dubbla föreställningar. Trots en lindrig magsjuka är hon i god form inför slutspurten. Den 3 januari spelas den sista föreställningen av ”Spamalot” efter drygt två år. För Nina Söderquist är Lady of the Lake en paradroll – mer av en burdus och gapig dramaqueen än någon ljuv musikalprinsessa. – Jag gillar när det inte måste vara så jävla snyggt. Jag älskar att vara ful på scenen, ta ut svängarna och gå över gränserna. Det är nog därför som Nina och Lady of the Lake klickar så bra. Jag är också lite galen och annorlunda, ett klantarsle som snubblar runt på scen. Jag försöker använda mig av min klumpighet och bjuder på det. För mig är det helt ointressant att stå och vara svår i min egen lilla värld, säger Nina Söderquist. Hennes väg till West End gick via TV 3:s talangjaktsprogram ”West End star”. Syftet var att locka svenskar – som lär vara den största icke-engelskspråkiga turistgruppen – till Londons berömda teaterdistrikt. Efter Peter Jöback (”Miss Saigon”, ”Häxorna i Eastwick”) och Petra Nielsen (”Chicago”) är Nina Söderquist the new Swedish kid on the block. I kamp med en drös andra talanger lyckades hon vinna finalen i början av februari tidigare i år. Hon fick en dryg vecka att skola om sin rockröst till en mer klassisk röst. Nio dagar senare stod hon på Palace Theatre med West End-vibrato på stämman. – Jag brukar väldigt sällan vara nervös, men på premiären var jag skräckslagen. Mina nerver är en styrka, men ibland kan jag till och med längta efter att vara nervös för att få den rätta skärpan, säger hon. Efter femton år på demokratiska svenska scener har det varit en stor kulturkrock att komma till London. West Ends teatervärld är som en direkt spegling av det gamla brittiska klassamhället. I början blev hon behandlad som om hon vore en Lady of the Lake på riktigt. För en skogstjej från Hälsingland som växt upp i det svenska folkhemmet med ”alla ska med”-mentalitet var det absurt. – Här står alla på tå för en ”Leading lady”. Många på teatern vågade inte ens prata med mig förrän jag sa att det var okej. Hela systemet är upplagt för att skapa divalater. Om jag varit yngre hade jag kunnat bli riktigt odräglig. Men divafasoner bottnar i extrem osäkerhet – det är som pappa sa: ”Det blåser hårt på toppen”, säger Nina Söderquist. Som liten drömde hon om att bli sångerska, men tänkte aldrig på att bli musikalartist eftersom hon är alt och inte sopran. I grund och botten är hon en rocktjej som blandat coverlåtar med eget material. Hon har vaga minnen av att ha sett ”Cats” som tonåring under en Londonresa och var en musikalisk analfabet när hon sökte till ”West End star”. – Efter femton år som artist tyckte jag att jag hade koll på läget, men plötsligt hittade jag helt nya sidor hos mig själv. Att få lära sig något helt nytt mitt i livet var fantastiskt, säger hon. För att vara hennes första musikalroll är hon sensationellt bra. Stark sångröst, utstrålning och komisk tajmning – som påminner lite om Maria Möller. Steget från sin tid som underhållare på Wallmans salonger i Malmö till en postironisk metamusikal i London var också stort. ”Spamalot” driver med musikalklyschorna på ett elegant sätt tillsammans med filmens; hästhovsljuden gjorda med kokosnötter, mördarkaninen, den heliga handgranaten, arroganta fransoser som kastar kossor i naturlig storlek, bönder som gör en marxistisk klassanalys tillsammans med kung Arthur och riddarna som säger ”Ni”. Det var pappa Söderquist som lärde henne att älska sketcher som ”Silly walk” och ”Fish slapping dance”. – Jag älskar Monty Pythons sjuka humor. ”Spamalot” är en rik musikal som inte försöker vara så där ängsligt snygg utan hellre är lite för mycket. Manuset är så välskrivet att det bara är att passa tillbaka replikerna. Det är bara att åka med, säger hon. – Nu har jag fått mersmak för musikalen; det är en komplett konstform som blandar musik, drama, humor, skådespeleri, dans. På scenen har jag också utrymme att flippa ut i min roll. Föreställningarna är aldrig likadana trots att det är samma pjäs, säger Nina Söderquist. Förutom ett hemligt erbjudande om en ny huvudroll i West End har hon uppvaktats för att spela Lady of the Lake när ”Spamalot” sätts upp på svenska om två år i Malmö. Hon trivs i London, lever ett bekvämt liv och kan promenera mellan bostaden vid landmärket London Eye vid Themsen till Leicester Square på en kvart. Ändå längtar hon hem. – Jag skulle kunna utnyttja staden mycket mer, men jag lever för att spela och hålla mig fräsch. Det handlar om att äta rätt, träna och sova för att orka. När man bara har ledigt en dag i veckan är det svårt att åka hem. Det jag saknar mest är mina nära och kära, säger Nina Söderquist. Hon längtar också efter sin rockmusik och ser fram emot att släppa sin nya skiva i vår. Som rockartist lyssnar hon på allt; hårdrock, jazz, blues, klassiskt och är en ”sucker” för powerballader. Det ryktas även om att hon ska vara med i Melodifestivalen med ”Tick tock”, en tuff men schlageranpassad melodiös rocklåt – fast det är inget hon får prata om förrän det blir officiellt. Utan att stå på scenen skulle hon inte fungera. Om man är född i Snoddasland så kanske underhållningen finns i blodet. – Visst, det finns en stark tradition i Hälsingland med allt från folkfiolerna till de starka musikskolorna, det har hjälpt mig. Jag är arbetsnarkoman och blir helt odräglig om jag är ledig för länge. Om jag inte fick hålla på med detta så skulle jag inte vara en hel människa, det låter klyschigt men är sant, säger hon. – Att stå på en scen och få respons är som ett rus, min ”endorfin-high” som är svår att få på något annat sätt. Jag skiter i kredd och älskar att vara folklig. Fast det där med kändisskapet är mest läskigt och obehagligt. Visst gillar jag att klä upp mig, men jag kommer alltid att vara den där tillbakadragna Hälsingetjejen som vill sätta på sig myskläder och softa ibland, säger hon. Hon är inte särskilt orolig över att drabbas av professionell baksmälla när hon kommer hem till Stockholm. – Visst har jag blivit bortskämd med det flyt som finns i en sådan här otroligt proffsig ensemble, säger hon och fortsätter: – Men jag längtar hem nu. Fruktansvärt mycket. Skulle vilja hem och landa i min lägenhet i Stockholm innan jag drar i väg på någon längre tur. Och egentligen har jag aldrig lämnat Hälsingland. Jag känner mig hemma där: skogen, människorna, mentaliteten, tryggheten, värmen och kärleken ... Nicholas Wennö nicholas.wenno@dn.se 08-738 21 61


Radarpar i sex och skoj

Summary: Lena Ph och Orup spelar en sexgalen tvåbarnsmamma och en femtioåring som vill ligga med sin kollega. Det blir roligt – och sorgligt.

Lena + Orup SCEN: Cirkus, Stockholm Orup fyllde femtio förra veckan och är nu vår tids breda underhållning. Så här låter den, så här ser den ut. Lena Ph och Orup är inne på and-ra varvet med sin show. De har turnerat hela hösten och har några få kvällar kvar att göra före jul. I höstas följde de upp sitt rekordartade samarbete med en ny gemensam skiva. De är helst synkroniserade nu, Orup och Lena. 2000-talets radarpar. Publiken understryker tidens gång. Många är här på firmans bekostnad. I mitten av många sällskap sitter den jovialiske chefen som bjudit på middag före showen och förväntar sig lite lojalitet i utbyte. Huvudpersonerna gör dock ingen besviken. Orup (stajlad av Lars Wallin) dansar runt på scenen som en heterosexuell bögikon, Lena som en klassisk faghag med stora gester och framhävd barm. Orups ålder är viktig i sammanhanget. Det finns numera inget som säger att man någonsin kan bli för gammal för popmusik. Eller för gammal för att göra sig löjlig. Felix Herngrens regi, full av sexskämt, gör Lena och Orup oerhört tillgängliga för publiken. Avståndet mellan artist och publik är utraderat. Det finns inget mysterium, stjärnorna på scenen har förvandlats till en sexgalen tvåbarnsmamma och en lite osäker femtioåring som vill ligga med sin kollega. Det är roligt, men också lite sorgligt. Det har blivit det pris artisterna måste betala för att nå ut. Att sälja skivor går inte längre. Pengarna finns i upplevelsebranschen. Sponsorerna fyller foajén med skyltar och banderoller. Biljetterna kostar 495 kr. Då gäller det att bjuda till. Denna show är lika tät och rolig som vid premiären. Skämten sitter, låtarna likaså. Och Orup och Lena har gått från att vara artister till att bli underhållare. Finns det en väg tillbaka? Po Tidholm musik@dn.se


Radarpar i sex och skoj

Summary: Lena Ph och Orup spelar en sexgalen tvåbarnsmamma och en femtioåring som vill ligga med sin kollega. Det blir roligt – och sorgligt. Musik

Lena + Orup SCEN: Cirkus, Stockholm Orup fyllde femtio förra veckan och är nu vår tids breda underhållning. Så här låter den, så här ser den ut. Lena Ph och Orup är inne på and-ra varvet med sin show. De har turnerat hela hösten och har några få kvällar kvar att göra före jul. I höstas följde de upp sitt rekordartade samarbete med en ny gemensam skiva. De är helst synkroniserade nu, Orup och Lena. 2000-talets radarpar. Publiken understryker tidens gång. Många är här på firmans bekostnad. I mitten av många sällskap sitter den jovialiske chefen som bjudit på middag före showen och förväntar sig lite lojalitet i utbyte. Huvudpersonerna gör dock ingen besviken. Orup (stajlad av Lars Wallin) dansar runt på scenen som en heterosexuell bögikon, Lena som en klassisk faghag med stora gester och framhävd barm. Orups ålder är viktig i sammanhanget. Det finns numera inget som säger att man någonsin kan bli för gammal för popmusik. Eller för gammal för att göra sig löjlig. Felix Herngrens regi, full av sexskämt, gör Lena och Orup oerhört tillgängliga för publiken. Avståndet mellan artist och publik är utraderat. Det finns inget mysterium, stjärnorna på scenen har förvandlats till en sexgalen tvåbarnsmamma och en lite osäker femtioåring som vill ligga med sin kollega. Det är roligt, men också lite sorgligt. Det har blivit det pris artisterna måste betala för att nå ut. Att sälja skivor går inte längre. Pengarna finns i upplevelsebranschen. Sponsorerna fyller foajén med skyltar och banderoller. Biljetterna kostar 495 kr. Då gäller det att bjuda till. Denna show är lika tät och rolig som vid premiären. Skämten sitter, låtarna likaså. Och Orup och Lena har gått från att vara artister till att bli underhållare. Finns det en väg tillbaka Po Tidholm musik@dn.se


Tv-krönikan: Johan Croneman.

Summary: "Är Rikard Palm mer populär än någon annan på SVT?" "Ja, han är skitpopulär, på Youtube." "Du menar alla grodor han har gjort." "Ja, folk gillar dom." .

Fick några spännande samtal härförleden, flera tv- och radiokanaler ringde. Ungefär så här lät det: "Hej, det är Nisse på Kanal Banal." "Hej." "Har du tid ett ögonblick?" "Jajamensan." "Vi gör en grej på det här med Rikard Palm." "Rikard Palm?" "Ja, du vet SVT har ju sparkat honom." "Det har dom väl ändå inte ..?" "Nej, inte riktigt, men dom har petat honom." "Hur menar du nu, petat?" "Ja, de har ju omplacerat honom till natten." "Ja, jo, det har jag läst, det är ju inte riktigt samma sak som att ge honom sparken." "Nej, kanske inte, men vad tycker du om det?" "Ingenting faktiskt, borde jag tycka något?" "Ja, han är ju väldigt populär." "Är han mer populär än någon annan på SVT?" "Ja, han är skitpopulär, på Youtube." "Du menar alla grodor han har gjort." "Ja, folk gillar dom." "Du menar att folk tycker att de är roliga." "Precis." "Men det är väl inte samma sak som att han är populär." "Det har startats Facebook-grupper för att rädda honom. Bröderna Schulman skriver att det är skandal, de tycker att han skall få vara kvar." "Ojdå, bröderna Schulman, det kanske kan bli film också, Rädda Rikard " "Ja, det är stort nu." "Enormt." "Har du lust att vara med i studion i morgon och diskutera det här?" "Jag tror inte det, jag är upptagen." "Jaha, vad tråkigt." "Verkligen, urtrist, tack för att du ringde." "Tack, hej." Det var en av de största nyheterna de senaste två veckorna: Rikard Palm omplaceras. Ja, i de flesta tidningarna stod det att han hade "petats", i några andra att han "sparkats". Hur stor kan en icke-nyhet bli egentligen? Och hur länge kan man hålla liv i den? Ett fall för vetenskapen och medieprofessorerna. I Svenska Dagbladet sade Rikard Palm själv: "Egentligen vill jag inte ge några kommentarer." Men: "Beslutet är felaktigt i synnerhet om SVT vill att Rapport ska nå ut till en yngre publik. Då är det ju synd att ta bort en programledare som har lyckats med det." Exakt så har det samfällt låtit i alla tidningar, tv- och radiokanaler. Har Rikard Palm många fler unga tittare än till exempel Anna Hedenmo, Lisbeth Åkerman eller Lennart Persson? Jag skulle gärna ta mig en flukt på dessa siffror. All rapportering om Rikard Palms omplacering bygger på det här antagandet, otroligt populär i allmänhet, tokpopulär på Youtube i synnerhet. Till slut skrev också Rikard Palm själv, på debattsajten Newsmill, och nu gick det riktigt snett. Sig själv beskrev han som "bildad intellektuell människa med känslor och sårbarhet, samtidigt är jag innerst inne den lilla Farsta-kis jag föddes som". Nu var i alla fall jag gråtfärdig. "Hur ska jag, som blir 48 nästa gång, orka med nätterna? Mina 10-åriga tvillingpojkar?" Snart grät jag "öppet" som det brukar heta i de här sammanhangen. Det kom ett samtal till, nu lät det som om han var död: "Hur minns du Rikard Palm?" "Ärligt talat", sade jag. "Ärligt talat", sade han. "Okej, han har inte gjort något särskilt intryck alls, förutom det där med mustaschen då. Av alla nyhetsankare tycker jag han är minst förtroendeingivande, och jag minns särskilt en rad väldigt dåliga intervjuer han gjorde på SVT 24." "Men han är poppis"! "Lotta Engberg är populärare. Vill du att hon läser nyheter i fortsättningen?" sade jag. "Ja, varför inte", sade han. "Nej, varför inte", sade jag.


Prinsessa på drift

Summary: Brooklyntjejen Anne Hathaway är ingen rådjursskygg 26-åring utan en grundligt skolad, hårt arbetande och klarspråkig skådespelerska som nu är aktuell i rollen som den missbrukande Kym i ”Rachel getting married”. Eva af Geijerstam träffade henne på filmfestivalen i Venedig tidigare i höstas.

Venedig. Anne Hathaway är Disneyprinsessan från ”En prinsessas dagbok” på målmedveten drift från den numera urvuxna rollen som älskad tonårssessa med nätet fyllt av devota fansajter. Där har man kunnat följa det mesta: skilsmässan från en fängslad italiensk fastighetsskojare, kostvanor, hundintressen och stilval. Om nu någon undgått att märka det är hon på väg att bli en av Hollywoods största unga stjärnor, av vilka det mesta kan förväntas. Det förpliktigar att vara en Brooklyntjej som döpts till samma namn som Shakespeares hustru av sina teaterälskande föräldrar. Att se henne i den senaste rollen som missbrukaren Kym i kamp mot sina demoner i Jonathan Demmes ”Rachel getting married” är att få bekräftat att Anne Hathaway är en skådespelare som inte tänker låta sitt utseende överskugga kunnandet. Oscarssusningar har gått genom menigheten. Att möta henne är att inse att den rådjursögda Hathaway – enligt prinsessregissören Gary Marshall ”en mångsidig kombination av Audrey Hepburn, Julia Roberts och Judy Garland” – egentligen är sig själv nog. Under Venedigfestivalens sensommarsol träffar vi en långt ifrån rådjursskygg 26-åring. I stället en grundligt skolad, hårt arbetande, självironiskt intelligent och klarspråkig skådespelerska utan minsta avsikt att låta den lilla journalistgruppen förväxla henne och hennes arbete med nätskvallret och bilderna av glammigt stjärnliv i eleganta märkeskläder. Som hon sagt om förberedelserna till titelrollen i ”En ung Jane Austen” (2007): – Ingen kan slå mig när det gäller research. Det inkluderade allt från intensiva närstudier av brittiska tevanor, brittisk språkart och givetvis av författarinnans hela verk. Det senare krävde den minsta ansträngningen: Jane Austen har varit Anne Hathaways följeslagare ända sedan tidigaste läsålder. För rollen som Kym läste hon på i litteraturen, gick på AA-möten för narkomaner med närstående vänner, samtalade med dem som själva har erfarenheter av drogberoende och deras familjer. Allt för att kunna gestalta den nervigt självdestruktiva och gränslösa Kym, som återvänder till sin familj för sin äldre systers bröllop och sätter dess bräckliga känslomässiga band på spel. Om hon förstör dem eller reparerar dem är filmens öppna fråga. – Jag hade tur, säger hon. Jag hade ett år på mig till förberedelser och att verkligen absorbera rollen – även om jag instinktivt kände hur jag ville gestalta henne redan när jag läste manuset. Man brukar säga att en roll bör bli som ens andra hud. Kym blev som min första hud, jag själv blev den andra. Jag saknar henne verkligen. Och hon väjer inte ens för att med stor men lågmält koncentrerad indignation tillrättavisa en av oss som antyder att ”vara på rehab” skulle vara på modet bland kändisar. – Vad menar du? Fashionable? Det tycker jag verkligen är en förskräcklig attityd att ha till drogberoende. Det finns absolut inget ”fashionabelt” i det, inte alls, narkomani är en sjukdom och det finns inget ”mode” i att behöva hjälp. Den attityden är ofattbart cynisk. – Folk behöver hjälp… det är för fan tillräckligt svårt att erkänna att du har ett problem när människor betraktar dig på det viset! Det är berömvärt att söka hjälp, inte det minsta ”moderiktigt”. Jag kan inte föreställa mig hur det skulle vara att vara berömd och behöva hjälp. Det är därför mycket av vården är anonym, för att den alls ska kunna fungera. När drogerna tas ifrån dig blir du extremt sårbar och utsatt, vi borde ge dessa människor all vår medkänsla och applådera dem. Det är vad jag tycker, säger hon. När den frågande journalisten tappert förklarar att hon menade vissa mediers sätt att rapportera om känt folks rehabiliteringsvistelser som om de vore en modefråga svarar Anne Hathaway helt kort: – Det är en oerhört ansvarslös hållning. Jag vill ogärna mästra, men om ”Rachel getting married” kan åstadkomma någonting, hoppas jag den ger en sanningsenlig och realistisk bild av att avvänjning och tillfrisknande inte är något att ta lätt på. Jag ber om ursäkt, men sådant här gör mig verkligen upprörd! I den underhållande bagatellen ”En prinsessas dagbok” (2001) förvandlades Anne Hathaways rollfigur från osäker 15-åring med tandställning, ostyrigt hårburr, oplockade ögonbryn, hornbågade glasögon och kängor till fullfjädrad och förtjusande prinsessa av Genovia med silkeslena lockar och drömmar om att göra gott. Hon var ännu några filmer från ett förvandlingsnummer av betydligt svårare slag än att få ögonbrynen plockade och spela vidare i andra roller, de flesta mycket ”snälla”, men med dominans över duken med talang och naturlig lätthet. Ang Lee gav henne rollen som Lureen Newsome i ”Brokeback Mountain”; livslustig rodeodrottning som gifter sig med Jake Gyllenhaals Jack Twist mot sin rika pappas uttryckliga vilja. Utan sin makes kärlek och med filmens gång förvandlas hon till sin fars dotter och en cynisk affärskvinna. Det slutgiltiga genombrottet kom i ”Djävulen bär Prada”, där hon spelar smart men oglamorös småstadstjej som blir assistent till modetidningsredaktören Miranda Preistley – spelad av en som vanligt oförliknelig Meryl Streep. Ännu ett förvandlingsnummer också för Anne Hathaway. – Darling, be succinct! Var koncis, kära du! sa Meryl och Stanley (Tucci) till mig varje gång jag ville göra mer än nödvändigt, säger Anne Hathaway och skrattar. Med den rollen kom miljondollargagerna. ”Inte så dumt.” Papparazzi. ”Ett oundvikligt ont.” Och den enligt Anne Hathaway värsta sidan av att vara känd: människor som vill hjälpa henne packa upp. ”Jag vill faktiskt inte att folk ska röra mina underkläder!” Annars känner hon sig just nu som den bästa versionen av sig själv någonsin. – Jag accepterar mig själv bättre, inklusive mina tillkortakommanden. Världen är mitt ostron just nu. Det varar väl ungefär fem minuter till, säger hon och rågarvar. Men när jag förpassas in i obemärktheten känns det bra att veta att folk fortfarande kommer att ringa för att höra hur jag mår. För att de tycker om mig och inte för att fråga efter vad jag kan göra för dem. Min målsättning är att vara en bra människa. Det finns ingen ursäkt för att inte vara det. Ingen människa har en ursäkt. Det är inte prinsessan av Genovia som talar, utan Anne Hathaway, som apropå sin mångsidighet förresten också både sjunger och dansar. Bara så ni vet, inför hennes fortsatta förvandlingsnummer. EVA AF GEIJERSTAM noje@dn.se ”Rachel getting married” förhandsvisas på Stockholms filmfestival i helgen och har vanlig premiär den 5 december.


Kultur och skola ska mötas på nätet

Summary: En ny mötesplats på nätet ska ge mer kultur till Stockholms skolbarn. Ambitionen är att göra all kompetens inom kultur och skola lättillgänglig på ett ställe.

Stockholms stad satsar 3,4 miljoner kronor på tre år till en mötesplats på nätet med syftet att främja kulturen inom skolan. Webbplatsen har namnet Kulturkuben, och meningen är den ska förenkla kontakterna mellan kulturliv och stadens skolor och därmed göra det lättare för skolbarnen att ta del av olika kulturupplevelser. - Även skolbarnen måste få del av det rika kulturutbud vi har i Stockholm. Vi tror att Kulturkuben är svaret, ett sätt att få skolorna att arbeta mer med kultur, säger Stockholms kulturborgarråd Madeleine Sjöstedt (fp) som tillsammans med skolborgarrådet Lotta Edholm (fp) tagit initiativ till nätsajten. Tjänsterna på Kulturkuben kan exempelvis vara programtips, register över kulturpedagoger och förslag på hur skolor kan använda Kultur som pedagogiska verktyg. Ambitionen är att databasen ska ge en fullständig bild av allt som rör kultur och skola i Stockholm. - Det som länge saknats och har varit ett problem är en länk mellan det professionella kulturlivet och skolorna, säger Madeleine Sjöstedt. De numera borttagna kultursekreterarna i stadsdelsnämnderna var något av en sådan länk, men Madeleine Sjöstedt vill inte övervärdera deras betydelse. - Systemet med kultursekreterare var sårbart, det handlade ju om en tjänstemans omdöme som skolans rektor var beroende av. På Kulturkuben kan alla vara med, anslaget blir mycket kraftfullare. Både kulturlivet och skolorna ska vara representerade. - Skolan är hårt styrd av kursplaner, men genom att det på Kulturkuben ska gå att göra sökningar på enskilda skolor, deras profiler och teman de arbetar med, så kan exempelvis en teatergrupp erbjuda sin pjäs vid rätt tillfälle, säger Lotta Edholm. Pengarna som kulturförvaltningen respektive utbildningsförvaltningen satsar ska användas till dels en redaktion med bred skol- och kulturkompetens, dels själva mötesplatsen på webben. Kostnaden delas lika och tas ur respektive förvaltnings ordinarie budgetar. Dessutom bidrar de med fackkompetens. Kulturförvaltningens barnkulturkonsulent, danskonsulent, Kulturskolan, Stadsbiblioteket och Stadsmuseet finns till hands såväl som utbildningsförvaltningens handläggare för Skapande skola och Medioteket. Den 10 december ska verksamhetsplanen för Kulturkuben klubbas i kommunfullmäktige. Webbplatsen ska öppna kort därefter.


PO Enquist vågade bara hoppas

Summary: PO Enquists självbiografiska och självutlämnande "Ett annat liv" belönades på måndagen med Augustpriset som svenska skönlitterära bok.

Det blev PO Enquists självbiografiska och självutlämnande "Ett annat liv" som belönades med det tunga skönlitterära Augustpriset. En bok om livet och skrivandet, som han skrev för sin egen skull. Hela Konserthusets salong jublade när årets Augustvinnare, en av Sveriges stora, presenterades i går. Lång och lugn, klädd i svart kavaj och rutig skjorta. Han hade inte väntat sig priset, berättar han. Säger att allt prat om poeter hade fått också honom att tro att det var Bruno K Öijer och inte han själv som skulle stå där. - Men jag har fått mycket reaktioner på den här boken. Därför hoppades jag, säger PO Enquist. I "ett annat liv" berättar han om sig själv i tredje person, öppet och detaljerat. Om uppväxten med mamman i norrländska Hjoggböle och livet därefter. Genomgående vackert beskrivet på målande norrländska. Ett språk många kallat enastående. - Jag är rätt hemtam i mitt språk nu. Varken klander eller beröm kan förändra det, säger PO Enquist. I självbiografin skriver han om snöbollskrig och skolgång. Om spritdrickande i Köpenhamn och uppsättningar på Broadway. Om skrivandet och livet. - Hela boken var rolig att skriva. Också det svåra. Egentligen var det en lättnad från början till slut, säger han. Var ingenting svårt? - Nej. Jag tänkte aldrig på att någon skulle läsa, det var helt för mig själv jag skrev, säger han. I år Augustnominerades PO Enquist för sjätte gången och han har vunnit förut, med "Livläkarens besök" 1999. - Det här var roligare, säger han och ler. Och bekräftar att boken väger tyngre i hjärtat den här gången. Både kvalitet och kommersialism spelar in i Augustjuryns vinnarbedömning, det har åren visat. Att sälja fler böcker är absolut ett av motiven bakom urvalsprocessen för Svenska Förläggareföreningen. Med PO Enquists "Ett annat liv" har man hittat den bok i årets uppställning som kanske platsar allra bäst breddmässigt i julklappssäcken. Boken är redan en storsäljare, och kan med priset nu ta det där extra populäritetsklivet uppåt på försäljningslistorna. Priset i fackboksklassen gick i år till "Regi Bergman" av Paul Duncan och Bengt Wanselius. Ett omfattande text- och bilddokument om Ingmar Bergmans livsverk - innanför stora svartblå pärmar. "En läsupplevelse och ett bildäventyr (...)om vår störste filmkonstnär", enligt motiveringen. Årets svenska barn- och ungdomsbok blev "Legenden om Sally Jones" av Jakob Wegelius, om gorillan Sally, med motiveringen: "grymt och vackert med en säregen ton". Själv vill Jakob Wegelius inte åldersbestämma sina läsare. - Mitt mål är att det ska finnas lager i berättelsen gör att alla vill läsa. För mig handlar det om kvalitet, säger han.


Tv-krönikan: Johan Croneman.

Summary: "Martina och jag" är inget Alandhskt testamente, gud förbjude att han skulle sluta filma, men det är en väldigt bra sammanfattning av både hans stil och verk. .

Jag har egentligen redan sagt allt som finns att säga om Tom Alandhs storhet, hans betydelse, hans filmer. Han tycks ha en alldeles särskild slags motor som driver honom, och han levererar med en regelbundenhet som imponerar på allt och alla. Tom Alandh har inte bara egen stil, han är en stil: Tom Alandh-stilen. Det är givetvis något i själva drivet som gör honom så intressant och angelägen. Vad det är kan man kanske aldrig fullt ut definiera, en del har det, de flesta har det inte. Jag skulle verkligen dra mig för att "bara" kalla det nyfikenhet, snarare frågvishet: Varför blev det så här? Hur blev det så här? Vad hände sedan? Tom Alandh är bättre än de flesta på att ställa frågor. Tom Alandh-frågor. Alla dessa frågor är hans bränsle. "Martina och jag" är inget Alandhskt testamente, gud förbjude att han skulle sluta filma (även om han faktiskt lär gå i pension snart), men det är en väldigt bra sammanfattning av både hans stil och verk. Under trettiofem år har han följt, filmat och intervjuat Martina Schaub i Göteborg. Trettiofem år. De har ringt varandra, brevväxlat, mejlat. "Och så fort vi har varit nere i Göteborg har vi passat på att filma Martina", säger Tom Alandh. Av flera filmer har det nu blivit en. En sista. Det har varit en trettiofem år lång kamp för Martinas mamma, kamp mot läkare, myndigheter, sjukvård. När Martina föddes med downs syndrom fick hon genast det bestämda rådet att lämna bort henne - och glömma. Martina skulle aldrig kunna få ett bra liv. Det var en tröstlös kamp som man inte kunde vinna. Martinas mamma ville annorlunda. Det är klart att det är en berättelse med mycket svårigheter, och en hel del sorg, men det är en fantastiskt glad film också. Framför allt glad. Ljus, hoppfull, underbar och rolig. Martina säger vid något tillfälle att hon har svårt att få vänner - men vem skulle inte vilja vara vän med Martina? Det har blivit en av Tom Alandhs allra vackraste filmer, och som vanligt har Björn Henriksson fotograferat. Många yrkeshemligheter gömmer sig i det följsamma samarbetet, de har en särdeles förmåga att kunna komma nära. Det är givetvis också Björn Henrikssons stil. Det är stiligt och effektivt klipp också, man saxar sig fram genom material från fyra decennier, man klipper snyggt ut ännu en film. Det där med Tom Alandhs nyfikenet, jag ville inte gärna använda det ordet, det har nästan blivit lite pretentiöst att vara nyfiken. Fan vet varför. Man kan alltid skylla på "tidsandan". Eva Beckman försökte i fredagens "Beckman, Ohlson & Can" reda ut just begreppet "pretentiös", till sin hjälp hade hon kallat in kulturchefen Björn Wiman, regissören Kay Pollak, komikern Henrik Schyffert och författaren Björn Ranelid - det blev en ganska underhållande halvtimme, mycket blev sagt, jag är inte riktigt säker på vad. Man pratade om ganska många olika saker, utifrån ganska många olika definitioner av ordet pretentiös. Kanske blev vi en smula klokare av detta. Roligt var det i alla fall. Björn Ranelid var givetvis värst. I alla avseenden. Många sansade människor jag känner säger att han är en bra författare, jag har aldrig läst honom. I perioder har han varit rätt piskad av särskilt de yngre generationerna, han anser själv att det inte sällan liknat ren förföljelse, men allvarligt talat: Hur förvånad kan man bli? Han lägger sig helt enkelt vinn om att vara Sveriges mest uppblåsta person, hur skall man kunna undvika att sätta en nål i den ballongen?! Och det enda han pratar om är sig själv. Sitt språk, sina böcker, sin förträfflighet. I tv är han överlägsen, arrogant och mästrande. Det är ett uppträdande som de flesta människor tycker är väldigt oattraktivt och drygt. I fredags var Björn Ranelid dryg, drygare, drygast. I dag beklagar han sig säkert inför hela världen.


Hotade författare vaktas ordentligt

Summary: I morgon kommer den mordhotade författaren Roberto Saviano till Sverige. Tillsammans med Salman Rushdie är han inbjuden av Svenska Akademien. Säkerheten är strikt och Säpo hjälper till.

När Roberto Saviano och Salman Rushdie kommer till Sverige för att på tisdagen samtala i Svenska Akademien om "Det fria ordet och det laglösa våldet" är det hemligt var de två mordhotade författarna ska bo. Arrangörerna talar inte heller gärna om när exakt de anländer och hur. Till samtalet är bara inbjudna välkomna. Alla måste legitimera sig, biljetterna är personliga, ytterkläder måste lämnas utanför och "handväskor kommer att genomsökas". - Självklart är det mer säkerhet den här kvällen än vad det är en vanlig kväll på akademin. Vi har varit i kontakt med Säpo. Men mer än så säger vi inte, säger Ulrika Kjellin, som är den ständige sekreteraren Horace Engdahls assistent på Svenska Akademien. På Säkerhetspolisen vill man inte bekräfta om man hjälper till. - Rent generellt kommenterar vi inte konkreta ärenden och uppdrag. Det har med säkerhet att göra, säger Säpos presschef Åsa Hedin. Hon bekräftar att det finns tillfällen, vid officiella eller icke-officiella besök, då Säpo kan vara med. Men att ansvaret normalt är att skydda den centrala statsledningen. - Det arbetet går ut på att kontinuerligt göra hot- och riskbedömningar åt våra skyddspersoner och deras uppdrag, säger Åsa Hedin. På onsdag håller Roberto Saviano en presskonferens med anledning av den svenska utgivningen av hans bok "Kärleken är dödens motsats". Den handlar om den svåra situationen för Syditaliens fattiga, unga män, som i ekonomisk desperation många gånger drivs ut i krig eller rakt i maffians famn. Savianos svenska förläggare Dorotea Bromberg på Brombergs förlag skyndade på utgivningen när det blev klart att han skulle komma hit. Samtidigt anordnade hon också, tillsammans med bland andra svenska PEN, ett framträdande på Kulturhuset senare under onsdagskvällen. Ett samtal mellan Roberto Saviano och journalisten och Italienkännaren Kristina Kappelin om "Kidnappad yttrandefrihet", där också bland andra författarna Kerstin Ekman och Bodil Malmsten medverkar. - Det finns ju många fler än de som bjudits in till Börshuset som vill träffa Saviano och höra honom berätta, säger Dorotea Bromberg. Hur tänker ni kring säkerheten? - Eftersom han är inbjuden av Svenska Akademien är det den som tagit på sig ansvaret för hans säkerhet under hela vistelsen. Akademien har vidtagit flera åtgärder, rätt så rejäla tag vad jag förstår. Det är jag tacksam för, både praktiskt och ekonomiskt, säger hon. Klockan 21 på onsdag avslutar Roberto Saviano sina Stockholmsengagemang med att vara med vid svenska premiären av "Gomorra" på Stockholms filmfestival. - Han ska gå på röda mattan och hålla i ett samtal på scenen där publiken har möjlighet att ställa frågor, säger festivalchefen Git Scheynius som bjöd in Saviano redan i september. Att han verkligen skulle komma blev klart först när säkerhetsfrågan var löst. Festivalen har samarbetat med akademin och "säkerhetsfolk". - Vi har haft andra gäster som behövt bevakning innan så det är inte någon helt ny situation. Vi möter människor som är vana vid säkerhet och så gör de en bedömning om vilken säkerhetsnivå det är som gäller. Saviano har dessutom med sig ett eget team med livvakter, säger Git Scheynius. - Vi kommer inte att ta några risker. Roberto Saviano lever under dödshot Roberto Saviano lever under dödshot från den mäktiga napolitanska maffian camorran, efter hans avslöjande bok "Gomorra" blivit en världssuccé. Salman Rushdie fick en fatwa, en dödsdom, uttalad över sig av ayatollah Khomeini 1989 efter att hans "Satansverserna" publicerats. Han anklagades för att ha smädat islam i romanen. Den 24 november: Saviano kommer till Sverige. När Rushdie anländer är inte känt. Den 25 november: Saviano och Rushdie samtalar på Svenska Akademiens inbjudan om "Det fria ordet och det laglösa våldet" i Börshuset i Stockholm. Seminariet filmas av SVT. Inbjudan till Svenska Akademien följde på en kulturdebatt där, bland andra, (avhoppade) akademiledamoten författaren Kerstin Ekman uppmanat Svenska Akademien att uttala sitt stöd för Roberto Saviano i yttrandefrihetens namn. Precis som hon ansåg att akademin borde ha uttalat sitt officiella stöd för Rushdie då han fick fatwan uttalad över sig. Att akademin inte gjorde det då är anledningen till att Ekman inte längre deltar i dess arbete. Den 26 november: Roberto Saviano håller presskonferens med anledning av att hans bok "Kärleken är dödens motsats" ges ut på svenska. Saviano medverkar i ett samtal med Kristina Kappelin om "Kidnappad yttrandefrihet" på Kulturhuset i Stockholm. Medverkar gör bland andra också författarna Kerstin Ekman, som ska tala om Saviano och det fria ordet, och Bodil Malmsten, som skrivit en text till Saviano som hon ska läsa upp. Saviano besöker Stockholms filmfestival, i samband med Sverigepremiären av "Gomorra". Filmen, som är Italiens Oscarsbidrag, har baserats på Savianos succébok.


Hejdlöst roligt bildflöde

Summary: Det är hemskare och ensammare än någonsin tidigare i Joakim Pirinens serievärld. Men också roligare! Anna Hallberg skrattar i sällskap med en suverän seriekonstnär. Böcker Joakim Pirinen ”Döda paret och deras ’vänner’” Galago

Förra albumet slutade med ett nattsvart ABC - från Auschwitz, Buchenwald, Chelmno till Zyklon B. Frågan är om det inte är de bokstäverna Pirinen skriver med nu, i ”Döda paret och deras ’vänner’”. Åtminstone när det gäller just Döda paret, två olyckliga figurer som varit med tidigare men som här får dominera helheten. Det är hemskare, ensammare och desperatare än någonsin i Joakim Pirinens serievärld. Men också mer kreativt, konstnärligare – och roligare! Humorn är den utsatta människans sista överlevnadsstrategi, som skapar den lilla livsnödvändiga distans som gör att man inte tar livet av sig precis just nu. I ”Döda paret och deras ’vänner’” är den (tragi)komiska nerven ständigt aktiverad, inte minst i detta att allting går för långt, spårar ur och fortsätter spinna med frenetisk rörlighet. Man kan komma att tänka på John Cleeses neurotiske hotelldirektör i ”Fawlty Towers”, som med panik i ögonen och maniskt kroppsspråk försöker underhålla sina gäster och samtidigt framstå som stabil medan kaoset bara växer. Flera gånger under läsningen skrattar jag så att tårarna rinner. Men precis som John Cleeses skenbara hysteri grundar sig i en perfektionistisk fingertoppskänsla för tajmning och skådespeleri bottnar Joakim Pirinens seriekonst i en suverän virtuositet. Han är fruktansvärt säker i både teckning och språkanvändning, och vore det inte för att han hela tiden saboterar sin egen fingerfärdighet – det är alltid en våldsam destruktion som driver genom Pirinens serier – skulle han vara odräglig i sitt preciösa artisteri. Efter ”Ingens bästa vän” som kom 2004 trodde jag inte att Pirinen kunde utvecklas längre i samma riktning. Det albumet är så fulllödigt i sin variationsrika komposition av olika stilar och temperament. Ändå håller jag ”Döda paret och deras ’vänner’” högre än förra boken. Det nya albumet är ett slags krisbok, eller skilsmässobok skulle man också kunna säga, och därför mer akut i sitt såriga tilltal. Socker- Conny dyker upp, darrig och dement, med sitt emblematiska järnrör i handen. Pirinen själv figurerar i olika alteregon på var och varannan sida, skäggig, hängig och sorglig. Det skulle kunna bli deppigt och sentimentalt om inte vemodet kontrasterades av en furiös iver i teckningarna. Det är mycket som ställs på sin spets i den här boken. Vad Pirinen visar är att arbetets kraft ändå förmår övervinna självömkans passivitet i botten på ölglaset. Det är som om han bokstavligt talat jobbar sig fri. Från inledningens dödläge där Döda paret sitter i sin åttiotalsdesignade våning i Memphisstil till sista sidan där skeppet med alla Pirinenfigurer seglar ut över ”världens kant” – och fortsätter! (Men två smågubbar dyker ändå upp allra sist, efter att den stora serien ”är slut”. Den ene gömmer ansiktet i händerna, den andre, mer förbannad, frågar: ”Vad gör jag här” Så har den vackra episka linjen än en gång knäckts och smulats sönder… Den naturliga referensen för Joakim Pirinens konstnärskap, som rymmer både prosa, dramatik, bildkonst, serier och text-ljudkompositioner, är förstås Öyvind Fahlström. Pirinen har en liknande gränsöverskridande blick för litteratur, konst, serier och ljud. Och en lika imponerande produktivitet. Alldeles nyligen har för övrigt H:ström förlag givit ut den fina lilla boken ”Ljudbiblioteket” där Pirinen illustrerar Mikael Strömbergs texter som handlar om ljud och buller. Rent konstnärligt märks också Fahlströms inflytande i stilen hos flera av serierna i ”Döda paret och deras ’vänner’”. Så är Pirinen, liksom många serietecknare, en stor vän av parafrasen. Albumet kryllar av blinkningar, vängester – bland annat en del kärleksbett till Kapten Stofil- redaktionen – och anspelningar på film, konst, litteratur och filosofi. Här skulle det kunna bli väl nördigt och inkrökt om inte Pirinen vore så mycket Pirinen. Hans eget uttryck tränger ständigt igenom, och de historiska referenserna fungerar mer som startblock för en rörelse framåt än som nostalgiska backspeglar. Mest skruvad i hela albumet är serien ”Primära strukturer hos en minimalistisk familj” som bygger på ett mallsystem från Edsbyverken (jag tror att det rör sig om skrivbordsskivor). Av dessa mallfigurer skapar Pirinen en förvriden kärnfamilj vars livshistoria påminner om Erik Beckmans sextiotalsromaner. Så här kan det låta hos den minimalistiska familjen: ”En man (med sluttande panna) kom gående och sköt en (blods)diamant framför sig. Han hade sålt en bit av den (så att den blev en diamant med stjärt). Intuitivt förstod han hennes belägenhet (där hon stod och hoppade på nattgammal is).” Illustrerat med Edsbyverkens mallar. Jag vet att jag borde komma med åtminstone några invändningar, då seriös kritik inte kan bestå av enbart beröm, men jag har svårt att finna något som verkligen biter på den här boken. Visst är några serier slappare än andra, men det är också en kvalitet att Pirinen svingar sig mellan den simplaste göteborgsvits och den tricksigaste high brow- humorn. Ibland är han lite grabbig, men så tittar jag på den vilsna björnen i ”Livsmönstring # 2” och tänker på alla hjärtskärande serier som handlar om barn och pappor och nä, någon sexistisk macho är han trots allt inte. I ”Döda paret och deras ’vänner’” har Joakim Pirinen lyckats med konststycket att överträffa den forne giganten Joakim Pirinen. Finare betyg kan man inte få. I alla fall inte om man heter Joakim Pirinen. Anna Hallberg litteratur@dn.se


”Twilight”-fans lobbar mot femtonårsgräns på bio

Summary: Mellan 40-50 fans har försökt få Statens biografbyrå att ändra sitt beslut om åldersgränsen för ”Twilight”. Nordisk film, som sköter biodistributionen, diskuterar att klippa om filmen för att få ned åldersgränsen - efter premiären. Ett grepp som skulle innebära svensk filmhistoria.

Till helgen har den romantiska vampyrfilmen "Twilight" - baserad på Stephenie Meyers omåttligt populära ungdomsbok "Om jag kunde drömma", den första delen i serien om vampyren Edward och tonårstjejen Bella - biopremiär i sjutton svenska städer. Men till mångas besvikelse är den barnförbjuden. Till skillnad från i till exempel USA där filmen har en trettonårsgräns. Distributörerna Nordisk film överklagade femtonårsgränsen till kammarrätten, som dock gick på Statens biografbyrås linje. Sedan dess har uppemot 50 upprörda fans försökt få Statens biografbyrå att ändra sitt beslut om åldersgränsen för "Twilight". - Vad jag förstår är det fans som läst boken som hört av sig till oss. Det händer då och då att någon uppmanar unga att protestera mot vårt beslut, säger Erik Wallander, vikarierande direktör på Statens biografbyrå. Biografbyrån har i sitt beslut bland annat lyft fram scener där en vampyr misshandlar en kvinna, där en kvinna drar ut en spegelskärva ur sitt ben och där en en vampyr eldas upp. Eftersom kammarrätten slagit fast i en dom att åldersgränsen ska vara 15 år har filmdistributörerna Nordisk film tre alternativ: överklaga till Regeringsrätten, acceptera beslutet eller klippa om filmen. - Vi för diskussioner om att klippa om filmen för att få ned åldersgränsen, men det är inget beslut som vi kan fatta på egen hand. Sådant måste godkännas av upphovsmännen och filmbolaget i USA, säger Pia Grünler, chef på Nordisk film. Ni överväger inte att driva fallet till regeringsrätten? - Det ska mycket till innan regeringsrätten tar upp ett sådant här fall. Då ska det ha begåtts ett tekniskt misstag. Redan i kväll är det smygpremiär och i morgon går filmen upp i hela landet, blir allt som planerat? - Ja, vi kör den i befintligt skick. Så en eventuellt omklippt version skulle i så fall gå upp senare, parallellt med den barnförbjudna originalversionen? - Nej, det tror jag inte. I så fall byter vi ut kopiorna, men det är som sagt inte bara vårt beslut att fatta. Känner du till något annat exempel när man dragit in en film som redan haft premiär och ersatt den med en mer barnvänlig version? - Nej, det gör jag faktiskt inte. Av förklarliga skäl beklagar Pia Grünler att filmen fått femtonårsgräns. Hon lyfter fram att den senaste James Bond-filmen fick åldersgränsen ändrad till 11 år i kammarrätten. - Det är väldigt olyckligt för vår del. Filmens huvudmålgrupp är unga tonåringar, framför allt unga flickor. Och personligen tycker jag inte att den är särskilt våldsam. Huvuddelen av filmen är en kärlekssaga, säger Pia Grünler. Statens biografbyrå tar inte ställning till om själva bilderna är för våldsamma att se utan hur dem påverkar tittaren. - Därför kan beslut om liknande bilder bli olika och det kan vara svårt att förstå för en del som kanske läst boken som ligger till grund för filmen, säger Erik Wallander. Vidare säger han att myndighetens uppgift är att skydda barn som kan påverkas psykiskt: - Det är riksdagen som reglerat vår verksamhet och beslutet grundar sig i lagen. Redan i kväll, torsdag, har "Twilight" smygpremiär på flera svenska biografer.


Chefsbytet på SR försenas ett halvår

Summary: Sveriges Radios styrelse har inte lyckats hitta en ny radiochef i tid. Nu måste ordföranden Ove Joanson be Kerstin Brunnberg att fortsätta som vd.

Kerstin Brunnberg tillträdde våren 2007 efter att Peter Örn tvingats gå. På ett dygn förvandlades hon från senior advisor till exekutiv vd för Sveriges Radio. Men uppdraget var tidsbegränsat till och med år 2008, eftersom Kerstin Brunnberg fyller 67 år i februari 2009. Redan vid årsskiftet skulle den nya radiochefen ha varit installerad. Men chefsrekryteringen har gått för långsamt. Ove Joanson och hans styrelse insåg att de måste fråga Kerstin Brunnberg om hon kunde fortsätta. - Redan i somras meddelade hon mig att hon vid behov är beredd att sitta kvar som vd fram till midsommar 2009. Radions journalistfack tycker att rekryteringen har gått för långsamt. - Kerstin Brunnberg har gjort ett fantastiskt jobb. Men från journalistklubbens håll tycker vi att det är viktigt att man inte känner att rekryteringen av en ny vd hamnar i ett vakuum. Det är viktigt att företaget har en ledning med mandat att ha tankar om och att fatta långsiktiga publicistiska beslut, säger Ola Gäverth, ordförande för journalistklubben på SR. Ove Joanson hoppas att styrelsen har utsett en ny vd senast den 31 december. Blir det en extern kandidat kan det ta tid för denne att tillträda. Och Ove Joanson vet därför inte heller när en ny vd kan börja arbeta. - Under hösten har vi testat 20 personer och tagit 200 referenser. Vi är Kerstin Brunnberg stort tack skyldig att vi har kunnat göra en sådan extra grundlig rekryteringsprocess. I allmänhet går en vd till nytt jobb under tidspress, säger Ove Joanson. Under försommaren hade Sveriges Radio en annons i tidningarna där man sökte ny radiochef. Bara två personer svarade. Ingen passade. - Dessutom hade styrelsen tagit fram en lista på 35 kandidater, där man också beaktade flera kreativa idéer från personalen. Vi har även en headhunter i Mikael Berglund chefrekryterings AB. Nu är det en handfull kandidater kvar, hälften män, hälften kvinnor. Det är både interna och externa namn. Ove Joanson berättar att han just är på väg till en intervju med en chefskandidat. Vem då? - Bill Gates. Sveriges Radio utgick från en lista Sveriges Radio utgick från en lista på 35 namn. Nu är styrelsen nere i en handfull. Här är några av namnen som kan vara aktuella. Cissi Elwin, det sägs att hon vill lämna chefskapet för Svenska filminstitutet. Eva Swartz, chef för Natur & Kultur och som håller i kulturutredningen till årets slut. Efter två fadäser med externa lösningar, Joachim Berner som inte ens fick tillträda, och Peter Örn som fick gå i förtid, har interna lösningar visat sig fungera bäst. Med Kerstin Brunnberg och tidigare med Lisa Söderberg som två exempel. Interna namn saknas inte. Radioteaterchefen Jasenko Selimovic är ett. Även tidigare Ekochefen Staffan Sonning har nämnts. Två andra möjliga namn är SR:s programdirektör för utbud, Hanna Stjärne, och Cilla Benkö, som lämnade chefskapet på Aktuellt efter ett år för att bli Ekochef på radion.


Spökhistorier från en tid som flytt

Summary: ”History acts” på Göteborgs konsthall sniffar på gränsen mellan fakta och fiktion. Dan Jönsson fängslas av en humoristisk och skarpsinnig utställning.

”History Acts” Göteborgs konsthall Visas t o m 11 januari 2009 ”Det sägs att det går tio döda på varje levande människa”, skriver Göran Dahlberg i katalogen till Göteborgs konsthalls nya utställning. ”Tyngden går en på nerverna.” Jo, verkligen. Om det finns något som utmärker postmodern historiesyn så är det, tror jag, ett obotligt dåligt samvete. Insikten att all historia är provisorisk, bara en berättelse av många möjliga, är också insikten att all historieskrivning är en partsinlaga där de röster som får höras innebär att andra tystas ner. Härav misstanken att dessa ohörda röster bara bidar sin tid. Att den historia de kan berätta pågår under ytan av den synliga, som ”spökhistoria”. ”History acts” är en utställning som med humor och skarpsinne sniffar längs den här gränsen mellan fakta och fiktioner, det dolda och det synliga förflutna. I ett mörkt rum tillbringar jag någon timme framför Peter Watkins monumentala ”La Commune”, en nära sex timmar lång filmatisering av händelserna kring arbetarrevolten i Paris 1871, gjord med amatörskådespelare som själva fått utforma sina roller. Jag har sett den förut – men om den då fängslade med sin förmåga att få det historiska förloppet att verka vidöppet och oförutsebart, slås jag nu av hur denna effekt uppstår som en följd av den dramatiska konstruktionen. Watkins låter skeendet följas av två konkurrerande tv-team, för och emot, och resultatet är en sorts hybrid mellan rekonstruktion och nyhetssändning som drar undan benen på vår tids historiskt överlägsna åsikter om vad som ”faktiskt” hände. Samma osäkerhet framkallar nyzeeländaren Michael Stevensons ”Fountain of prosperity”, en kopia av en bisarr vattendriven ”dator” som enligt uppgift byggdes av ekonomen Bill Phillips 1949 för att visualisera penningflödet i ett lands ekonomi. Stevenson redovisar sina försök att spåra ”Moniac”, som den kallades, som ska ha inköpts av Guatemalas riksbank strax före kuppen 1954. Den historiska dokumentationen ser okej ut, ändå verkar alltihop för knasigt för att vara sant. Vad ska man tro? Watkins och Stevensons verk är ändå de som starkast lutar sig mot en historisk förlaga. Riktigt snurrigt blir det i Gerard Byrnes ”Why it’s time for Imperial again”. Källan här är tidningsreklam från 1980 där chefen för biltillverkaren Chrysler, Lee Iacocca, samtalar med Frank Sinatra om företagets nya lyxmodell Imperial. I Byrnes film används annonsens dialog som manus för en scen i noirstil, där ”Lee” och ”Frank” släntrar fram genom en ruffig förstadsmiljö medan de snackar bildesign och bränsleinsprutning. Tanken svindlar: scenen är otvivelaktigt fejk, men vad ska man då säga om den marknadsförda ”verklighet” den trots allt refererar till? Med enkla verktyg skrapar Byrne fram en halsbrytande, kapitalistisk surrealism under reklamens glatta yta. Något liknande får definitivt också sägas om det verk som är utställningens verkliga clou: rekonstruktionen av Björn Lövins mytiska installation ”In memoriam”, första gången visad här på konsthallen 1972. Verket består av en paviljong som inretts till ett toppmodernt kontor med futuristiskt designade möbler. På en plasmaskärm bakom skrivbordet visas en hyllningsfilm tillägnad den som det påstås nyligen mördade försäkringsvisionären John Löwenskjöld, mannen bakom det multinationella försäkringsimperiet ILAC. Filmen är samtidigt en lovsång till ILAC:s affärsidé om den totala livförsäkringen, där individens hela existens – med yrkesval, konsumtionsnivå och livskvalitet – lämnas i försäkringsbolagets trygga händer. ”In Memoriam” är ett fascinerande verk, som på ett kusligt sätt förvillar besökaren med sina många fiktiva bottnar. Till slut funderar jag nästan på om inte konsthallens rekonstruktion är en av dem … Chansen att se det är hur som helst ett tillfälle man inte ska försitta, och gör det lätt att överse med att ”History acts” i övrigt är en ytterst ojämn utställning, med höjdpunkter som balanseras av ett par rejäla bottennapp. Synd, men lite får man kanske tåla när det skapas konsthistoria. Dan Jönsson konst@dn.se


”Wow”-hajpen håller än

Summary: En ny hjälte och en ny kontinent var nätrollspelet ”World of warcrafts” stora nyheter när den nya versionen lanserades vid midnatt.

Elva miljoner spelare över hela världen. Så många har hittills charmats av ”World of warcraft” som kanske bäst kan beskrivas som ett rollspel som spelas på nätet. Den nyaste expansionen ”Wrath of the Lich King” släpptes vid tolvslaget natten till i dag, och de svenska spelarna var beredda. 12 500 kopior hade förbokats hos nätbutiken Cdon. Spelkaféet Matrix vid Hötorget i Stockholm höll nattöppet med fullbokade platser och utanför spelbutiken Webhallen en bit därifrån köade entusiaster i tältstolar samtidigt som personalen skyltade om inför natten. Allt för fantasyvärlden Azeroths stora spelskara, vars karaktärer står redo för nya uppdrag och strider. ”Det blir nog en del sjukskrivningar i morgon”, log en kille snabbt i förbifarten. Det populära spelets största nyheter är en ny kontinent, Northrend, och en ny hjälteklass, en Death Knight. Annat nytt är att karaktärernas maxnivå som tidigare var 70 nu höjts till 80. Dessutom har ytterligare kläder, grottor, rustningar, möjliga frisyrer och vapen lagts till. Fyra år har gått sedan ”World of warcraft” lanserades som ett onlinespel. När expansionen ”The burning crusade” släpptes 2007 såldes 2,4 miljoner exemplar de första 24 timmarna. Så fort lanseringen av ”Wrath of the Lich King” är avklarad börjar tillverkaren Blizzard jobba på nästa expansion. Succé vill ha mer. Frågan är väl bara hur många nya versioner spelet håller för innan det dödas i spelarnas ögon. Mimmi Fristorp mimmi.fristorp@dn.se 08-738 15 41