Johan Croneman: Jag pumpar fem säsonger av ”Game of thrones” och får en överdos av mörker

Summary: Femtio avsnitt på bara någon vecka. Jag laddar inför sista säsongen av ”Game of thrones” – och det kan ta udden av upplevelsen. Annars följde jag SVT:s ”Keyyo med Rheborg i Ryssland”. Obegripligt slarvigt genomfört.

När en ”Dallas”-säsong i början av 80-talet slutade med tidernas cliffhanger i tv-seriesammanhang – J R Ewing blev skjuten, inte helt oväntat eftersom de som ville ha ihjäl honom stod i långa köer – gick USA (och snart hela världen) och väntade en hel sommar och en hel höst på svaret: ”Vem sköt J R?” Fyrtio år senare minns jag faktiskt inte vem det var, jag var ingen ”Dallas”-kille. ”Game of thrones” har varit som en lös tand man inte kan sluta pilla på, det är svårt att inte fortsätta titta, till och med när man tappat greppet. Läs mer: Sista säsongen av Game of thrones: Vem vinner slutstriden om Järntronen? För att ladda inför den sista säsongen av ”Game of thrones” fick jag för mig att se igenom rubbet – jag orkade fem säsonger, femtio avsnitt, på bara någon vecka, därefter stod jag inte ut längre. Det var en överdos av mörker helt enkelt, och det under en period när vi alla skriker efter lite ljus, lite vår, lite värme. När man överdoserar en serie som ”Game of thrones” kan det också så småningom ta hela udden av upplevelsen, det fanns mot slutet av min studie avsnitt långa som ösregn, och till detta en monoton dialog som man när som helst hade kunna uppfatta som rena kalkonen. Jag avbröt innan det var för sent. Det första avsnittet av den sista säsongen var helt odramatiskt, mest en liten familjeåterträff – med två undantag: Den plågade oäktingen Jon Snow fick nu också biologisk upprättelse, om än inte av det helt väntade slaget (film- och tv-mässigt levererat på ett ovanligt taffligt och odramatiskt vis). Och det mest spännande mötet på evigheter (kanske någonsin) i hela ”Game of thrones”: Bran Starks och Jamie Lannister blickar möts för första gången sedan Bran ”föll” från borgens topp. Tyckte mig plötsligt se nyckeln till – mycket. Läs mer: Allt du behöver veta om ”Game of thrones” inför finalen – i siffror Annars följde jag i veckan några avsnitt av ”Keyyo med Rheborg i Ryssland”. Keyyo är en ”Youtubeprofil” och komiker och Rheborg heter Johan i förnamn och Keyyos självutnämnde storebror i underhållningsfacket. Som åttaåring kom Keyyo till Sverige från Omsk (efter tre avsnitt vet jag fortfarande inte varför), nu ska hon återvända till sitt gamla land, och hon tar med sig Johan Rheborg eftersom han är hennes idol och förebild – det blir Transsibiriska järnvägen. Den där som nästan alla, alltid, drömmer om att få åka. Man kan nog kanske kalla det ett reseprogram, det skulle ha kunnat bli ett riktigt bra reseprogram också – om man inte hela tiden lekte och lajjade bort allt och pratade till tittarna som om vi snittade på drygt 9 år. Och så några slags lekmoment, utmaningar: Johan Rheborg tvingas till exempel mot sin vilja, och han upplever det verkligen som otroligt obehagligt, upp helt oförberedd på en rysk ståuppscen. Varför Rheborg ska behöva utsätta sig för detta är helt obegripligt. Lika obegripligt är det att ge sig ut på en resa i Ryssland och vara så kokett och totalt okunnig om vart de ska. De verkar göra en poäng av att vara småkorkade och obildade och ha världens sämsta historiska kunskaper. Men berätta något för oss! Berätta din historia Keyyo, på riktigt. Levande, och med smärta. Och prata med varandra om något som överraskar oss, kanske till och med lär oss något. Värre slöseri med licenspengar är nog svårt att hitta. Och det bara för att de inte orkat sätta sig ner några dagar tillsammans, alla inblandade, och pratat om vad som är viktigt och vad de egentligen vill göra, vart det ska leda – och varför just det är så bra…?! Jag lovar att det snart kommer en flod av svenska kändisar på tågresa, i alla möjliga och omöjliga sammanhang. Läs mer: Så bra var första avsnittet av ”Game of thrones” sista säsong


Skådespelaren Bibi Andersson är död

Summary: Skådespelaren Bibi Andersson är död. Hon blev 83 år. – Bibi Andersson var en gigant, säger Jan Göransson, presschef på Svenska Filminstitutet.

Bibi Andersson föddes i Stockholm den 11 november 1935 och gjorde sin första mindre filmroll som 15-åring, som statist i Alf Sjöbergs ”Fröken Julie”. Redan 1954 gjorde Bibi Anderssons sin första stora filmroll i färgfilmsversionen av ”Herr Arnes penningar” av Gustaf Molander. Bibi Andersson kom att studera vid Dramatens elevskola och började sedan arbeta vid Dramaten 1963. Hon kom också att själv regissera föreställningar på Dramaten. Under åren 1981–1983 var hon anställd vid Sveriges Television. Under sitt aktiva artistliv hann hon medverka i ett nittiotal filmer och tv-produktioner. Mest känd är hon för sina insatser i flera av Ingmar Bergmans filmer, såsom ”Det sjunde inseglet”, ”Smultronstället” och ”Persona”. Hon medverkade också i Bergmans tv-serie ”Scener ur ett äktenskap”. Roller som beskrivs som hennes främsta och som bidrog till hennes världsrykte. 1979 var hon med i Marie-Louise Ekmans första långfilm ”Barnförbjudet”. Bibi Andersson arbetade också med flera av de stora utländska regissörerna som John Houston. Som skådespelare på Dramaten hann Bibi Andersson göra 37 roller mellan åren 1955 och 2004. Hon var också verksam som regissör på teatern under 1990-talet. Under sin karriär blev hon belönad med en rad utmärkelser, bland annat fyra guldbaggar: en för bästa skådespelerska (Persona, 1967) och tre för bästa kvinnliga biroll. Den senaste av baggarna fick hon ta emot 2008, för sin insats som abbedissan i ”Arn: tempelriddaren”. – Bibi Andersson var en gigant och hennes betydelse för den svenska filmkonsten är enorm. Hon var en av Sveriges mest meriterade skådespelare och den enda som vunnit fyra Guldbaggar, säger Jan Göransson, presschef på Svenska Filminstitutet till DN. – Jag har svårt att hitta ord. När jag reste med henne till olika filmfestivaler runt om i världen kom det alltid fram folk och ville prata med henne. Som när jag skulle presentera henne för en av de främsta inom den indiska filmindustrin var hans första ord, ”jag kan inte tro att jag faktiskt får ta dig i hand”. – Hon hade ett otroligt stort kontaktnät i filmbranschen som kände henne och som ville jobba med henne. Bibi Andersson engagerade sig också för det krigsdrabbade Jugoslavien och startade i mitten av 1990-talet, tillsammans med andra artister, hjälpprojektet ”Open road – Sarajevo”. Då hade Bibi Andersson redan 1982 tagit initiativet till föreningen ”Artister för fred”. Bibi Anderson har varit sjuk en längre tid och gick bort på söndagsförmiddagen.


Lars Norén till Dramatens styrelse: ”Jag föraktar er”

Summary: Dramatikerna Lars Norén och Jon Fosse riktar båda hård kritik mot Dramatens styrelse efter beslutet att säga upp teaterchefen Eirik Stubø. ”Jag föraktar er”, skriver Lars Norén i ett brev, uppger SvD.

Lars Norén, vars föreställning ”Andante” just nu spelas på Dramaten, har skrivit ett brev till styrelsen. Han vill inte återge brevet i sin helhet för Svenska Dagbladet. Det vill han i stället spara till sin fjärde dagbok. Däremot berättar han för tidningen om sin inställning: – Vad styrelsen har lyckats åstadkomma är en oerhörd förlust för svensk teater. I stället för att stödja Eirik i arbetet med att förändra den historiska ojämlikhetskulturen som tidigare teaterchefer har varit likgiltiga för, har man flytt från sitt ansvar och lämnar efter sig ett moraliskt augiasstall (något mycket vanvårdat, reds anm.). Jag har talat om för dem vad jag anser om dem: Jag föraktar er, säger han till Svenska Dagbladet. Läs mer: Polariserat på Dramaten – psykolog deltog på skådespelarmöte Han menar vidare att den bild som återgivits i media av nedläggningen av Jenny Andreassons ”Hamlet” varit förenklad. Dramatens ledning kommunicerade utåt att föreställningen lades ner eftersom Andreasson var sjuk. I en intervju i DN berättade Andreasson att hon i själva verket var frisk men tystades. – ”Hamlet” lades ned eftersom det var en konstnärlig katastrof, säger Norén till SvD. Till DN sade Jenny Andreasson tidigare i april: – De frågade om det var okej att de skrev att jag var sjuk. Och jag sa ja. Jag kände mycket skam och skuldkänslor över att produktionen lagts ned, och tänkte att jag gjorde något för teaterns bästa. – Det tog sig väldigt destruktiva uttryck. Jag respekterar och tycker om flera av skådespelarna, men det blev en olycklig situation. Jag bär naturligtvis en del av ansvaret för det, sade Jenny Andreasson till DN. Björn Wiman: Dramaten ska ses som en teater – inte som ett zoo med öppna burar Även den norske dramatikern Jon Fosse har skrivit ett brev till Dramatens styrelse: ”Sett utifrån, från Norge, verkar det som om man nu i Sverige – med ett slags populism i botten – önskar att bryta ned de kulturinstitutioner som har gett både Sverige och Norden en högre konstnärlig nivå och vördnad. Först var det Stadsteatern, sedan var det Svenska Akademien och Nobelpriset och nu ska också Dramaten smutsas ned”, skriver Jon Fosse i ett mejl till SvD. Fosse fortsätter: ”Jag skakar uppgivet på huvudet och förstår inte vad för slags destruktiva krafter som härjar i Sverige nu.”


Skivrecension: Björks ”Vespertine” var nog ämnad att bli opera

Summary: När Björks album ”Vespertine” från 2001 har gjorts om till opera låter klangerna bitvis som Ravel, medan två olika sopraner båda klingar nästan identiskt som Björk.

Då Björk turnerade med sitt nyskapande album ”Vespertine” 2001 var en av anhalterna The royal opera house i London. En högst ovanlig scen för en popstjärna vid den tiden. Så när Mannheims Nationalteater 2018 gjorde ”Vespertine” till opera var det kanske för att den var ämnad för det redan från början. Klart är att Björks mikromyllrande musik har något i sig som vill bära iväg utanför alla gränser. Precis som Hans Ek, som nu är aktuell med sitt symfoniska Björk-projekt, har detta tyska tonsättarteam framgångsrikt översatt de elektroniska sounden till orkester. Och gett harporna, celestan och körerna så mycket rymd att det bitvis låter som Ravel. Sen har man fördelat Björks röst till två nästan identiskt klingande sopraner. Dubbelgångare som bebor den ”gömda plats” där operan utspelar sig. Bästa spår: ”Pagan poetry” Läs fler musikrecensioner av Martin Nyström, till exempel om hur Andris Nelsons identifierar sig med den unge Sjostakovitj.


Malin Ullgren: Glöm inte bort den avgörande åttioåringen Annie Ernaux

Summary: I nästa vecka kommer Édouard Louis självbiografiska och klassgranskande berättelse ”Vem dödade min far” ut på svenska. Då finns det alla skäl att påminna om hans föregångare, snart 80-åriga författaren Annie Ernaux, skriver Malin Ullgren.

Bakom de senaste årens mest uppmärksammade och hyllade franska manliga författare står en snart 80-årig kvinna. Det är tyvärr sant och ingenting jag kan göra något åt, även om det för känsliga öron kan låta som ett besvärande bredbent feministiskt påstående. Men nu, när Édouard Louis bok ”Vem dödade min far” kommer ut på svenska i nästa vecka, hans skarpa och sorgsna skildring av den franska, lantliga arbetarklass han föddes i, finns det alla skäl att påminna om Annie Ernaux. På 1980-talet började hon odla fältet där sociologin förvandlas till skönlitteratur, där den enskilda människan får syn på sig själv genom att också se kollektivet. Född 1940 i Normandie, dotter till ett par som drev kombinerat kafé och specerihandel, har Ernaux i en rad briljanta, självbiografiska essäer gestaltat vad det innebär att i det hårda franska klassamhället ta det mycket långa klivet från periferi till intellektuellt centrum: att byta språk fastän man fortfarande talar franska. Att uppleva intensiv skam när man ser sin egen bakgrund med den nya medelklassblicken. Annie Ernaux fann en form för klass, erfarenhet och självbiografi, som visat yngre författare vad de faktiskt kan göra: syna skammen metodiskt och ge den ett starkt litterärt uttryck. Att utgå från den egna erfarenheten, men aldrig isolera jaget från världen. Édouard Louis har själv talat om betydelsen Ernaux haft för hans skrivande, liksom Didier Eribon (”Tillbaka till Reims”) också har lyft fram hennes avgörande roll som föregångare. Under framför allt 1990-talet var Annie Ernaux välläst också i Sverige, med fantastiska berättelserna ”Min far”, ”Kvinnan”, ”Sinnenas tid” och ”Skammen”. Senare verk har inte översatts alls, vilket är väldigt synd. Kanske har det med Édouard Louis svenska framgångar att göra, för nu är Ernaux på väg tillbaka också här – nästa år ges hennes strålande ”Les Années” ut av Norstedts, med titeln ”Åren”. Läs också Édouard Louis: ”Alla som förolämpat en gul väst har förolämpat min far” Boken är nominerad till Man Bookers internationella pris och var en av sex böcker som på tisdagen gick vidare till den så kallade korta listan. Och jag kan varmt rekommendera den, antingen man vill läsa på franska eller engelska redan nu, eller när den svenska utgåvan kommer 2020. ”Åren” kom ut i Frankrike redan 2008. Det är en ovanlig självbiografi, där jaget står tillbaka för den kollektiva skildringen av Frankrike under krigsåren, fram till 2010-talet. Författaren ser det icke-individuella i sin uppväxt, på ett sätt som är existentiellt omskakande och sant. Snart kommer ingen längre att veta vad hon talar om, vem hon var. Och med henne försvinner rösterna från de äldre som hade upplevt båda världskrigen, de som skämtade på ett visst sätt, de som hade svultit och som drömde om att få dö inomhus. Det är inte sentimentalt, bara en påminnelse om det hisnande i att världar försvinner medan man fortfarande lever, sedan man själv, språket man hade, huden, de inre bilderna. Frånvaron av ett jag i delar av hennes berättelse är fascinerande. Å ena sidan en så intim skildring av att bli till som människa, samtidigt som Ernaux visar hur detta jag, det som varit så starkt och viktigt i livet, snart kommer att vara helt abstrakt. Berättarperspektivet bjuder in döden. Så: läs gärna Édouard Louis ”Vem dödade min far?”. Men glöm för all del inte bort Annie Ernaux, vars nyskapande verk gick före.


Scenrecension: ”Blanca & Bianca – ett trottoardrama” är modig och friskt osentimental

Summary: ”Blanca & Bianca – ett trottoardrama” är en både modig och viktig pjäs. Daniel Goldmanns uppsättning, som riktar sig till något äldre förskolebarn, spretar lite ibland men är friskt osentimental, skriver Pia Huss.

Teater ”Blanca & Bianca” av Sara Kander efter en idé av Paul Chevallereau. Regi: Daniel Goldmann. Scenografi/dockor: Sara Kander. Mask: Mimmi Harms Oredsson. Musik: Torbjörn Svedberg/Niko Röhlcke. Ljus: Kundali Löfstrand. I rollerna: Nina Åkerlund, Li Molnár Kronlid, Hans Nyberg, Scen: Pantomimteatern, Stockholm, och turné. Speltid: 45 min.  En hopkurad kvinna bakom en solkig pappmugg. Några ”selfiefierade” tonårstjejer, en stressad pappa, en vilsen dotter. Alla är de som klippta direkt ur verkligheten för att ta plats på Pantomimteaterns scen och ingå i trottoardramat ”Blanca & Bianca”. Stycket berättar om den spirande vänskapen mellan en romsk kvinna och en ganska ensam flicka. De möts av en slump då Blanca blir nyfiken på vem det är som syns på fotografiet kvinnan på trottoaren vårdar så ömt. Och så rullas det upp, dramat där Blanca och Bianca inser hur lika deras förnamn är, Blanca förstår varför Bianca tvingats lämna sin dotter – hon på fotografiet – för att få ihop pengar till överlevnad. Och förstås märker Blanca hur utsatt Bianca är då hon falskeligen anklagas för stöld av ett bling-bling-halsband som de två fnittrande tonårstjejerna infamt placerar kring hennes hals. Ja, det kan hända mycket i ett stycke komprimerad mim där kropparnas alfabet har att berätta om hur slumpmässiga och olika våra livsförutsättningar är. Pjäsens tema är både modigt och viktigt och Daniel Goldmanns uppsättning, som riktar sig till något äldre förskolebarn, är friskt osentimental och genomarbetad. Men ibland spretar skeendet i väg när det är så mycket som ska förmedlas med väldigt få ord men desto mer fysiska uttryck. Nina Åkerlunds Bianca och Li Molnár Kronlids Blanca förmår ändå samla ihop och strama upp uttrycken och Hans Nyberg är komisk både som tramsig tonårstjej och som sönderstressad pappa. Med sig har han dock föreställningens hund, en marionett i labradorstorlek. Det kan väl alltid vara kul med djur men just här är jycken mest ett påhäng som svansar runt, slickas och, vilket är extremt enerverande, skäller, skäller och åter skäller. Om det är någon som ska vara tyst hos Pantomimteatern så är det faktiskt den.


Johan Croneman: Även solklara komiska begåvningar som Al Pitcher kräver smart regi

Summary: Al Pitchers soloföreställning ”Fy fan Sverige!” var sanslöst rolig. Vilken komisk begåvning. Men i hans nya miniserie ”Al Pitcher på paus” (SVT Play) fungerar nästan ingenting alls.

SVT sände för något år sedan Al Pitchers soloföreställning ”Fy fan Sverige!” och jag satt ensam hemma och skrattade högt för mig själv – finare komplimang kan jag nog inte dela med mig av eftersom rätt få komiker lyckats med det. Född i Huddersfield i England och uppvuxen i Nya Zeeland blir hans brottande och kämpande med det märkliga svenska språket och det inte så sällan rätt krångliga och komplicerade svenska samhället ofta väldigt kul. När man inte förstår vad omgivningen säger på ett helt främmande språk har vi ju alla lätt för att regrediera och plötsligt både känna oss, och bli, väldigt små. När till synes stora starka kaxiga män (som Al Pitcher) plötsligt inte kan hitta orden och uttalen, och måste börja peka och höja och sänka rösten för att göra sig förstådd det allra minsta – ja, då inträffar den där komiska krocken Pitcher så skickligt använt sig av. Frågan är då varför Al Pitchers nya miniserie på SVT Play, ”Al Pitcher på paus”, blir allt annat än rolig (jag har sett de två första avsnitten – han ska få chansen hela vägen in i kaklet). Al Pitcher är på sex månaders pappaledighet och passar på att från parkbänkar och lekplatser och kaféer iaktta och betrakta oss svenskar, det svenska samhället och rätt många av våra mänskliga tillkortakommanden. Han kikar både på våra och sina egna fördomar. Småputtrigt – men nästan ingenting fungerar! Trots rätt hyggligt kul material har han uppenbarligen fått klara sig helt utan regi. Ingen hör när det skaver, ingen ser när tajmningen brakar åt skogen, och ingen har märkt att hans sidekicks helt enkelt är för dåliga. Vilket gigantiskt slöseri med en komisk begåvning. Hajpade ”Dips” såg jag tidigt, innan det började sändas, och även om jag inte direkt tog ordet kalkon i min mun så vet jag att jag i alla fall tänka på sämsta sortens Kalle Kantarell-teater – i buskisformat. Inte riktigt SVT-klass, väl…? När sedan Marie Agerhäll, seriens skapare (tillsammans med Jesper Rönndahl) dök upp i morgonsofforna och hyllades som en svensk Pamela Adlon (vars ”Better things” är det roligaste jag sett på tv på 30 år – minst) började jag givetvis fundera på om jag verkligen sett samma serie som de satt och pratade om. Jo, jag hade det. Jag fick bakläxa och hemläxa och tittade en gång till. Förstod fortfarande inte vad dom pratade om. Marie Agerhäll är visserligen den enda i serien som har ett någorlunda balanserat överspel – resten är pajigast tänkbara. Den politiska satiren är uddlös, driften med diplomatkåren och delar ur överklassen fånigt klyschig – bra jobbat av Marie Agerhäll att både skriva manus, regissera, spela huvudrollen och producera, men det blir åtminstone två stolar för mycket, precis som med Pitcher ska hon lämna över till en regissör med bra gehör och en elak producent med vass rödpenna. ”Men behaving badly”, på svenska hette den ”Hopplösa typer”, var en sjukt kul brittisk 90-talsserie med bland annat favoriten Martin Clunes i en av huvudrollerna (även känd från ”Doc Martin”). Nu kan vi se honom på SVT i den brittiska krimserien ”Manhunt” (minserie i tre avsnitt). Han gör en riktigt torr, trist och färglös DCI som från början tvivlar på om han verkligen är rätt man för en mycket komplicerad seriemördarjakt. Martin Clunes är genial i rollen – bara hoppas att han dyker upp igen.


Skivrecension: Mattias Risbergs Mining spelar rent kalejdoskopiskt

Summary: Det är ett mycket namnkunnigt band Mattias Risberg har samlat, med bland andra Dan Berglund och Mariam Wallentin, och de rör sig mellan jazz, pop, rock, konstmusik, komponerat och improviserat.

Det här är den första konserten någonsin med pianisten Mattias Risbergs Mining, utgiven på skiva alldeles nyligen och just som bandet är aktuella med ett gig på Fasching i Stockholm. Risberg har tidigare visat sig lika hemma med olika sorters keyboards och synthar som med piano, och med Mining koncentrerar han sig helt på sin icke akustiska sida. Övriga i det mycket namnkunniga bandet med bland andra basisten Dan Berglund och sångerskan Mariam Wallentin balanserar upp den aspekten, samtidigt som ljudbilden överlag ändå är ytterst föränderlig – ja, närmast kalejdoskopisk. Mining spelar komponerat och improviserat; jazz likaväl som experimentell pop och rock, samt mer eller mindre udda konstmusik. Fokus uppstår knappast där, men väl i kraft av flera starka låtar och musikernas dito personligheter. Bästa spår: ”Caves n’caverns” Läs fler musikrecensioner av Johannes Cornell, till exempel om hur Sunniva Brynnel Group förankrar det skandinaviska i Boston.


Medarbetare om Stubø: ”Har stått till svars för saker som hänt långt tidigare”

Summary: Dramatens problem löses inte genom dagens besked att vd Eirik Stubø lämnar sin post. Det säger skådespelaren Carl Magnus Dellow, som länge arbetat på Dramaten. Jens Thiman, arbetstagarrepresentant i Dramatens styrelse, tror dock att avgången är nödvändig.

– Jag tycker ju att det har gått väldigt fort, han har fått stå till svars för mycket som hänt på teatern långt tidigare, säger Carl Magnus Dellow till DN. Han tror att det hade varit möjligt för Eirik Stubø att stanna kvar på sin post och menar att avgången inte löser institutionens problem. – Nej, det tror jag inte. Det får vi se vad som händer. Jag tror inte att det går fortare för att han kommer bort. Det är ett arbete som ska pågå med hela teatern och hela ensemblen, säger han och tillägger att han tycker vägen fram till Stubøs avgång varit för snabb. – Man borde ha tagit det i ett annat tempo. Personligen tycker jag inte om den här mobben som plötsligt går. Carl Magnus Dellow understryker att ledningen har ett stort ansvar för utvecklingen framöver. – Jag tycker att han är en fantastisk regissör. Som chef har han varit mindre bra, men en bra människa och en bra person, säger han. Jens Thiman, arbetstagarrepresentant i Dramatens styrelse, har under måndagsförmiddagen få kommentarer till utvecklingen men tror att Eirik Stubøs avgång är nödvändig för att lösa teaterns problem. – Ja, definitivt, i övrigt har jag inget att säga, säger han till DN. Även skådespelaren Jan Waldekranz välkomnar beskedet som kom på måndagen. – Styrelsen har tagit det här beslutet, och det blir en nystart på Dramaten som kommer vara spännande och välbehövlig. De får nu en ny möjlighet att gå igenom alla de missförhållanden som funnits, och det som inte fungerat. Jag kan bara se positivt på det här, säger Jan Waldekranz och fortsätter: – Det är fint om Eirik är kvar i sin bästa funktion, det vill säga som regissör. Och så får man hoppas att styrelsen inte stannar vid att bara skaffa en ny konstnärlig ledare, utan också genomborrar allt det material som framkommit. Först då kan det bli en förändring på alla nivåer, och det ska ledningen ansvara för. Regissören Sofia Jupither, som bland annat regisserat Dramatens nuvarande uppsättning av ”Hamlet”, beskriver teaterns problem som djupgående och rotade utanför vd-posten. – De här problemen som Dramaten har, det är ingenting som har lösts i dag, tvärtom. Det är sorgligt att klimatet är sådant att man tror att enkla lösningar räcker till, säger hon till DN och efterlyser ett omfattande arbete, inte bara på Dramaten utan inom svensk teater generellt: – Det handlar om arbetsmiljöfrågor, tystnadskultur och framför allt den gamla synen på konst och konstnärer. Vad konst ska vara och vad vi ursäktar i konstens namn, säger hon. Hon beklagar att det gått så långt att Eirik Stubø avgår, och beskriver sina egna erfarenheter av vd:n som goda. – Jag vet att han betytt mycket för teaterns konstnärliga lyft. Vi är många kvinnor som fått göra stora produktioner på stora scener. Sedan har jag också förstått att det funnits problem, givetvis. Simon Norrthon, ordförande i Teaterförbundet, säger till DN att ”det är svårt att vara glad en sådan här dag”. – Det är både sorgligt och dramatiskt, men det var svårt att se någon annan lösning på situationen. Jag tror att det förändringsarbete som Dramaten har åtagit sig att genomgå kräver en annan ledning. Det är uppenbart att styrelsen har gått igenom både nutid och en bit tillbaka i tiden och sett att arbetsmiljöarbetet behöver prioriteras, och det har inte gjorts de senaste åren. Att vara både vd och konstnärlig ledare och regissör är ingen liten uppgift på en modern arbetsplats, det kräver en patriarkal struktur där någon kan ha allting i sin ficka, och det rimmar inte med samtiden. Han tror inte att beskedet om Eirik Stubøs avgång kommer att lösa problematiken på Dramaten. – Nej! Men det kommer att möjliggöra en förändring. Dramaten har en lång resa att göra, värdegrundsarbete tar tid. Alla vi som arbetar där har lärt oss att förhålla oss till varandra, och till beslut, på ett visst sätt. Ska vi lära om kommer det att ta tid och kräva mycket förtroliga samtal, mycket öppenhet, och en viss disciplin. På frågan om vad Simon Norrthon tycker behöver göras härnäst svarar han: – Jag tror att teatern skulle må bra av någon typ av extern granskning, av att få arbetsplatsen genomlyst utifrån. I mångt och mycket har Dramaten redan påbörjat arbetet, man är redan inne i 2000-talet. Men det är klart att det är samma människor där i dag som var där i går. Ingrid Dahlberg, Dramatenchef mellan 1996 och 2002, vill inte direkt kommentera beslutet om Eirik Stubös avgång, säger hon till TT. – Jag vet ingenting om detta och då ska man inte kommentera. Men jag önskar honom lycka till och tror att det kommer att gå bra. Det senaste jag såg var premiären av ”Linje Lusta”. Då träffade jag Eirik Stubø och sade till honom att jag tycker att han fick ärva många problem, och så är det. Samtidigt är han en lysande regissör. Han hamnar inte i något slags ingenting nu. Som regissör är han väldigt eftertraktad, och jag tror att det kommer att gå bra för honom. Den norska regissören Runar Hodne, som regisserat två pjäser på Dramaten under Eirik Stubøs tid som teaterchef, skriver i ett mejl till DN: – Det är en stor förlust för svensk teater att Eirik Stubø lämnar Dramaten. Stubø har som chef haft stor framgång konstnärligt och ekonomiskt, och är en teaterregissör på hög internationell nivå. Hodne fortsätter i mejlet: – Det svenska rättsväsendet och de svenska kulturinstitutionerna står anmärkningsvärt svaga i jämförelse med svenska medier och det som kan se ut som en folkdomstol. Detta kan skapa en brain drain och ett prejudikat som svenskt kulturliv får kämpa med i många år framöver, om denna tendens får råda. Skådespelaren Krister Henriksson är numera pensionerad men har under många år arbetat på Dramaten. Han säger till SVT:s Kulturnyheterna att beslutet om Eirik Stubøs avgång är klokt, men tråkigt. – Jag är väldigt väldigt tudelad, därför att det är så att Eirik också är någon vi behöver på teatern. Han är en väldigt bra regissör och under den tiden han har varit chef har jag varit väldigt kritisk mot honom, men har samtidigt – bisarrt nog – fått teaterintresset tillbaka tack vare honom, säger Krister Henriksson till SVT. Han tycker också att Dramatens styrelse ska vara självkritiska. – Absolut. Jag tycker att styrelsen under alla år varit väldigt anonyma. Jag har kunnat läsa om de som varit med, och det ser ut som att det är väldigt bra personer men jag har inte sett deras engagemang, säger Krister Henriksson till SVT.


Konsertrecension: Hyllning till natten. Men AJ Tracey litar inte riktigt på sig själv

Summary: AJ Tracey blandar hemstaden Londons intensiva rap med mer melodiösa inslag. Men på scen hamnar de ordrika rapsvadorna i förgrunden.

Klubbspelningar i Stockholm är oftast upplagda på ett sätt som ligger närmare ett trevligt kvällsnöje än en röjig festnatt – en typisk sådan spelning öppnar dörrarna klockan sju, förbandets uppträdande börjar runt åtta och huvudartisten börjar vid nio. Praktiskt och bekvämt, inte minst för journalister. När den 25-årige Londonrapparen AJ Tracey spelar på Kraken öppnar dörrarna först efter tio och ett gäng dj:er värmer upp dansgolvet i ett par timmar innan förbandet, den svenska afrobeats-inspirerade rappparen Ibbe, dyker upp en halvtimme efter midnatt. Han spelar i tio minuter, sedan blir det mer dansgolv, innan AJ Tracey äntligen går på klockan kvart över ett. Jag har blandande känslor för detta koncept. Å ena sidan blir det en smärtsamt lång kväll, å andra sidan är konserten lojal mot denna musiks essens: det är en hyllning till natten, till att släppa alla spärrar och balla ur, till funkig hedonism. Grime är inte en artig och nykter musikstil. AJ Tracey, som för ett par månader sedan släppte sitt fina debutalbum, är nu ingen stenhårt rättrogen grimeartist. I likhet med många unga Londonrappare som har slagit igenom de senaste åren blandar han avslappnat sin hemstads intensiva rapstil med trap, pop och afrobeats. Live tonas dock de melodiösa delarna av hans låtar ned och de ordrika rapsvadorna hamnar i förgrunden. Till höjdpunkterna hör ”Ladbroke Grove”, en UK garage-doftande hyllning till rapparens hemtrakter, den underbart sjövilda ”Buster cannon” som är klassisk huligan-grime, och den poppigt sensuella ”Butterflies”. Men AJ Tracey litar inte riktigt på att hans eget material ska få igång Stockholmspubliken, och gör ett par onödiga uppehåll för att spela amerikanska hitlåtar av Travis Scott, Sheck Wes, XXXTentacion och ASAP Rocky. Sista låten blir både klimax och antiklimax: AJ Tracey överlämnar scenen åt Stockholms stolthet Z.E som mycket överraskande skuttar fram och framför sin hit ”Allt e mitt” (med textraden ”Jag är ful men jag är sexig”). En ödmjuk gest av kvällens huvudperson, som visserligen väcker mycket glädje hos publiken, men som vagt liknar en kapitulation. Läs fler av DN:s aktuella konsertrecensioner.


Fredrik Strage: Filmhistoriens läskigaste dockor återvänder till biograferna

Summary: Den som gillar dockskräck får sitt lystmäte i juni när både Annabelle och Chucky kommer tillbaka. Vem är mest otäck? Till utseendet är den flinande Annabelle kusligast.

Min första kontakt med skräck var antologin ”The fourth book of Pan horror stories” som pappa hade i bokhyllan. Jag kunde inte läsa men behövde bara stirra på pocketomslaget för att fyllas av fasa. Där kröp en stor spindel över en äppelkindad porslinsdocka i vit spetsklänning. Egendomligt nog blev jag lika rädd för dockan som för den åttabenta insekten. Dockors stela oskuldsfullhet får mig ibland att rysa, ungefär som clowners ansträngda skratt. De ser ut att ha blivit kvarlämnade när ett barn dött i tuberkulos. Den som gillar dockskräck får sitt lystmäte i juni när filmhistoriens läskigaste leksaker återvänder till biograferna. ”Annabelle comes home” är den tredje filmen om Annabelle, psykopaten av porslin som ingår i det filmuniversum som vuxit fram kring den moderna klassikern ”The conjuring”. ”Child's play” handlar om Chucky, plastkrabaten som mördat sig genom sju filmer, blivit en skräckikon på samma nivå som Freddy Kruger, och nu dyker upp i en remake av originalet från 1988. Den stora frågan är vem som kommer att vinna denna dockduell. Vem är otäckast? Annabelle eller Chucky? Till utseendet är den bleka och flinande Annabelle kusligast. Chucky ser mest gullig ut i snickarbyxor, fräknar och morotsröd kalufs. Ett poäng till henne. Vad gäller ”kill count”, antal lik, har Chucky hunnit med 44 mord under sin karriär (och då räknar jag inte alla han mördade som The Lakeshore Strangler, innan han sköts av polisen och genom voodoo flyttade sin själ till en docka). Annabelle tar det lugnare. Hon sitter för det mesta stilla i en gungstol medan demonerna som bor inuti henne tar andra i besittning och får dem att bli mördare eller självmördare. Totalt dör endast sex personer i de två ”Annabelle”-filmerna. Chucky har dock haft längre tid på sig så det blir oavgjort. En annan viktig faktor i skräck är om en historia kan knytas till verkligheten. Alla filmer i ”The conjuring”-serien är baserade på fall som det verkliga paret Ed och Lorraine Warren, frilansande spökjägare, har utrett. Men Annabelles förlaga, som förvaras i ett vitrinskåp i parets paranormala museum, är en vanlig trasdocka som inte alls liknar filmens zombiefierade Madicken. Och hon har inte kopplats till värre incidenter än att folk blivit rädda för henne. Chucky-filmerna har däremot anklagats för att inspirera förfärliga dåd. Både mordet på tvåårige James Bulger i England 1993 och Port Arthur-massakern i Australien 1996 (då en ung man sköt ihjäl 35 personer) berodde enligt sensationslystna tabloider på att gärningsmännen gillade den onda dockan. Så sent som 2015 greps den ryska seriemördaren Elena Lobatjeva som visade upp sin Chucky-tatuering och sa att ”Bride of Chucky” var hennes favoritfilm. 2014 utbröt visserligen slagsmål på franska och skånska biografer som visade den första Annabelle-filmen men Chucky har orsakat mer kaos och vinner denna kategori. Låt oss avslutningsvis bedöma dockornas cineastiska kvalitéer. Den första ”Annabelle” var inget vidare men ”The conjuring” (där hon dyker upp i introt) och ”Annabelle 2: Creation” klår samtliga ”Chucky”-filmer utom den första. 2-1 till Annabelle alltså, men poängställningen kan förändras när ”Annabelle comes home” och ”Child's play” får premiär. Den senare filmen uppgraderar Chucky från docka till robot. I hans huvud finns inte längre en strypmördares själ utan vår tids svarta magi: algoritmer. ”Han är mer än en leksak. Han är din bästa vän”, säger reklamen. Och när vi godkänt hans vänförfrågan vet Chucky allt han behöver veta för att döda oss. Fler texter av Fredrik Strage, till exempel om hur hans flygpaus drivs av en politiskt inkorrekt rädsla för stor invandring


Susanne Ljung: Presidentkandidaten vägrar kavaj och kavlar upp ärmarna

Summary: STILKRÖNIKA. En 37-årig borgmästare från en liten stad i Indiana har lyckats göra sig sedd och hörd och nämns i samma andetag som tunga politikernamn som Elizabeth Warren och Bernie Sanders. Pete Buttigieg får politiska motståndare att lyssna med sin mjuka, metodiska stil.

Det är ingen tillfällighet att många i USA just nu håller på att lära sig uttala namnet Pete Buttigieg. Han kan nämligen mycket väl bli 2020 års svar på Barack Obama, inte bara genom att ha ett ovanligt namn i amerikansk politik. Han har också ett liknande lugnt och positivt sätt att ta sig an frågor. Inte minst lyckas han få åhörare att tro att det faktiskt kanske inte är helt kört, det finns hopp om framtiden. Det har lett till att Pete Buttigieg – som för övrigt uttalas som boot-a-judge – de senaste veckorna har susat fram som en demokratisk toppkandidat inför nästa presidentval i USA. Det är naturligtvis långt kvar till dess, och mycket kan hända på vägen. Men det är häpnadsväckande hur denne blott 37-årige borgmästare från en mycket liten stad i Indiana, South Bend, har lyckats göra sig sedd och hörd. Plötsligt nämns han i samma andetag som tunga politikernamn som Elizabeth Warren och Bernie Sanders sedan han gav sig in i nomineringsmatchen i januari. Läs fler stilkrönikor av Susanne Ljung Nyligen var han på besök i New York och lät sig bli grillad av de mest hårdhudade intervjuare på tv som satt och blinkade av förundran, och beundran. Och det berodde inte bara på hans intellekt, som är avsevärt, utan på att han kombinerar det med en, i dag sällsynt, stillsam stil och framtoning. I dagens hetsiga, och polariserade, debattklimat är det en så sällsynt och ovanlig egenskap att Pete Buttigieg till och med fått proffsilskna republikaner på den konservativa tv-kanalen Fox News att tagga ner och, nästan, tappa fattningen. Till skillnad från många andra demokratiska politiker gästar han gärna kanalen. Han tycker att det är viktigt att låta tv-tittarna själva få se och höra politiker som annars bara demoniseras av motståndarsidan. Även om han inte lyckas konvertera konservativa personer, så har han ändå fått många att lyssna genom sin mjuka, men metodiska, stil. För Pete Buttigieg tar inte till några stora ord eller gester, eller klär sig på ett uppseendeväckande vis. Tvärtom, faktiskt. Han ser ut som om han vore med i kyrkans gosskör. Det mest iögonfallande är att han vägrar att bära kavaj i de flesta officiella sammanhang han medverkar i, inte minst på tv. Han föredrar i stället att framträda i ljus skjorta och slips, men med skjortärmarna lätt uppkavlade. ”Jag känner mig helt enkelt mest bekväm med uppkavlade skjortärmar”, som han säger. Det är också så han poserar på sin självbiografi med titeln: ”Shortest way home: One mayor’s challenge and a model for America’s future”. En bok i vilken han bland annat berättar om sina tankar kring hur städer i USA kan utvecklas från att ha varit beroende av tunga industrier till att blomstra i en post-industriell värld. Och det är något han har egen erfarenhet av. Han har varit borgmästare i South Bend sedan 2012 och under hans ledning har arbetslösheten i staden halverats. Trots sina unga år har Pete Buttigieg inte bara en förhållandevis lång politisk erfarenhet. Han har även en utbildning som inte går av för hackor. Han har studerat fyra år på Harvard, två år på Oxford som stipendiat och tjänstgjort i den amerikanska armén. Han är löjtnant i den amerikanska flottans underrättelsetjänst, och var stationerad i Afghanistan 2014. Han tillhör episkopalkyrkan i USA och ifrågasätter ofta varför högern anser sig ha tolkningsföreträde när det gäller kristendomen. Den är ju inkluderande, inte exkluderande. 2018 gifte han sig med Chasten Glezman, som tagit hans efternamn. Skulle han bli president blir han den första som är öppet gay. En detalj som, än så länge, överskuggas av det faktum att han inte bara kan beskrivas som troende, utan också som en välutbildad krigsveteran med stor politisk erfarenhet. Även om han ännu inte fyllt fyrtio har han, som han själv påpekat, mer och längre praktisk erfarenhet av både politik och krig än vad den nuvarande presidenten har. Och det är erfarenheter som i USA smäller högt, oavsett partitillhörighet.  Mer om Buttigieg Pete Buttigieg har också ett språköra utöver det vanliga. För att kunna läsa den norske författaren Erlend Loe på originalspråk lärde han sig norska. Han kan även tala franska, spanska, italienska, arabiska, dari och maltesiska. Namnet Buttigieg har han fått från sin pappa som kommer från Malta. Pete Buttigieg hävdar att han inte skulle kunna skapa sig en persona, ens om han ville. Han är som han är, annat kan han inte. ”Många i det demokratiska partiet håller på att slå knut på sig själva i försök att bli valda.”  Susanne Ljung Susanne Ljung är journalist och programledare för det hyllade mode- och kulturprogrammet ”Stil” i Sveriges Radio. Hon bor i Stockholm och New York och medverkar i Lördagsmagasinet varje vecka. Läs tidigare stilkrönikor


Nedskärningarna i Stockholms kultur: Var fjärde i personalen försvinner från Stadsmuseet

Summary: Efter att ha varit stängt i fyra år för renovering öppnar Stadsmuseet i Stockholm den 27 april. Museets ansiktslyftning har kostat över hundra miljoner kronor. Lagom till nyinvigningen står det klart att 14 tjänster dras in på Stadsmuseiavdelningen.

Stadsmuseet i Stockholm stängdes för renovering i januari 2015. Ett syfte med renoveringen var att göra en större del av byggnadsminnet från 1660-talet tillgängligt för besökarna – den publika ytan har ökat med tusen kvadratmeter till nyinvigningen den 27 april. Samtidigt står det nu klart att personalstyrkan krymper på museet. På grund av nedskärningarna i stadens kulturbudget, som DN har rapporterat om tidigare, kommer 14 tjänster att försvinna på Stadsmuseiavdelningen under året. Eftersom ytterligare 13 vakanta tjänster har dragits in under det senaste året, innebär det totalt sett att personalstyrkan minskar med en fjärdedel. Det bekräftar Ann-Charlotte Backlund som är chef för Stadsmuseiavdelningen. Hur kommer nedskärningarna att slå mot Stadsmuseet? – Det är klart att det förutsätter att vi effektiviserar våra arbetssätt. Vårt fokus är på att stockholmarna ska få ut det mesta möjliga av museiverksamheten. Vilka får sluta? – Det vet vi inte riktigt än. Vi kommer att behöva lägga ett pussel för att få det att gå ihop. I det pusslet är den publika verksamheten prioriterad. Vilken del kommer att nedprioriteras? – Ett museum är lite grand som ett isberg – många tänker kanske bara på den publika verksamheten, men det är mycket som sker under ytan, bakom kulisserna. Vi har ett ganska stort antal människor som arbetar med våra samlingar på olika sätt. Vi kommer kanske inte att kunna arbeta med samma hastighet när det gäller förvärv av föremål. Den samlingskunniga personalen kommer också att få medverka i den publika verksamheten. Det är ett exempel på effektiviseringar. Finns det andra exempel? – Vi kommer att arbeta mycket mer systematiskt med att göra samlingen tillgänglig digitalt, för att minska ärendehantering kring enskilda fotobeställningar. Kommer ni att ha råd med digitaliseringen? – Vi hoppas det. Just i år har vi en särskild peng i budgeten för digitaliseringsfrågor. Det är ett långsiktigt arbete. Vi har flera miljoner bilder och det är ett oerhört stort arbete. Sedan Stadsmuseet öppnade för allmänheten 1942 har det varit inrymt i Södra stadshusets tidigare lokaler, som ritades av Nicodemus Tessin d.ä. 1663. På den nya permanenta utställningen ska besökarna kunna ta del av Stockholms historia från 1527 fram till i dag. Läs mer: Oro på Stockholms bibliotek: ”Historiskt kraftiga besparingar” Inom Stadsmuseiavdelningen ingår även Stockholmia förlag och Medeltidsmuseet. Enligt Ann-Charlotte Backlund är dock inte nedskärningarna anledningen till att Medeltidsmuseet har stängt ner sin helgverksamhet för barn och att visningar som tidigare varit kostnadsfria har belagts med avgift. – Vi har tillfälligt stängt Hantverkstan på Medeltidsmuseet som är en verksamhet för barn. Det beror framför allt på att det inte är lika stor efterfrågan under våren. Vi har alltid tagit betalt för olika visningar och har fortfarande fri entré. Enligt Backlund har besökstalen på Medeltidsmuseet mer än fördubblats det senaste året, vilket dock inte innebär ökade resurser från staden. – Eftersom vi har fri entré finns det inte heller där någon koppling till högre intäkter. Vi har väldigt mycket besökare och det gäller att kunna ge ett kvalitativt bemötande, säger Ann-Charlotte Backlund. Enligt källor som DN har pratat med finns en oro över att kompetens går förlorad när många medarbetare slutar. Kan man effektivisera expertis? – Nej, men den kompetens som vi besitter kanske har förutsättningar att nå fler. Det finns inga enkla lösningar. Alldeles oavsett den ekonomiska aspekten är varje pensionsavgång en förlust. Varje människa har en unik kompetens. Kommer inte en minskning av personalstyrkan med en fjärdedel att påverka Stadsmuseet negativt? – Det är självklart att vi genomgår en komplicerad process. Det handlar om människor och det vore märkligt om det inte skulle märkas på det personliga planet. Vårt uppdrag är att servera stockholmarna en fantastisk verksamhet och det är jag helt övertygad om att vi kommer att göra även i framtiden. Det går inte att sätta likhetstecken mellan färre människor och mindre kunskap. Det handlar om hur vi sprider den. Stadsmuseet i Stockholm Sveriges största kommunala museum, som öppnades för allmänheten 1942. I samlingen ingår bland annat 300.000 föremål, 25.000 konstverk och 3,5 miljoner fotografier. Stängdes för renovering i januari 2015, med en budget på 140 miljoner, men den slutgiltiga notan är inte fastställd. Under året dras 14 tjänster på Stadsmuseiavdelningen in, på grund av nedskärningarna i Stockholms stads kulturbudget. Vid nyinvigningen den 27 april presenteras en ny permanent utställning.  Besparingar i kulturförvaltningen 90 indragna tjänster (10 procent av totala antalet tjänster). Avslutad satsning på muralkonst (2 miljoner kronor). Tioprocentig neddragning på aktivitetshus och mötesplatser i Hjorthagen, Husby, Skärholmen, Sköndal och Älvsjö (4 miljoner kronor). Indragen satsning på stadsdelsbibliotek i Rågsved (2,5 – 4 miljoner kronor). Indragen bokkolloverksamhet (biblioteken). Indragen poesicirkelverksamhet (biblioteken). Indragen öppen scenverksamhet (biblioteken). Besparingskrav på Kulturskolan (uppsägningar av lokaler).


Jan Eklund: Anish Kapoors bild av Brexit

Summary: Konstnären Anish Kapoor, känd för sina svindlande svarta cirklar, har gjort ett nytt verk som kommenterar Brexit. Det går att se digitalt i tidningen The Guardian.

I somras läste jag att en man föll ner i ett svart hål när han besökte en utställning i Porto. Ah, Anish Kapoor! Den brittiske konstnären är besatt av svart. Alla som stått framför någon av hans svarta cirklar vet att de lätt kan framkalla svindel. Och att skilja ett riktigt hål från en målad cirkel är hart när omöjligt. Vågar du ta steget? Mannen i Porto borde inte ha gjort det, men klarade sig enligt uppgift undan med lindriga skador och museet tvingades förbättra säkerheten. Nu har Anish Kapoor skapat ett aktuellt konstverk för The Guardians läsare: ”A Brexit, a broxit, we all fall down”. En hotfull men ändå lockande röd spricka skär genom Englands kartbild från norr till söder. Den indiskfödde konstnären har valt att inte kommentera verket men har tidigare kritiserat de nationalistiska brösttoner som präglat Brexit. Verket går bortom den simpla plakatkonsten, skriver tidningen. Det påminner snarare om ett surrealistiskt försök att gestalta en nations psyke. Läs mer: Se The Guardians analys


Regissör: ”Dramaten sjukskrev mig trots att jag var frisk”

Summary: Regissören Jenny Andreasson blev sjukskriven av Dramatens ledning – utan att vara sjuk. I en DN-intervju berättar hon om uppmaningarna att hålla tyst när ”Hamlet” lades ned. ”Locket på tystnadskulturen har lyfts. Nu har jag en skyldighet att inte fortsätta vara tyst, även om det kan få konsekvenser”, säger hon.

Det var den 8 januari, 2016. Ett överraskande besked kom från Dramaten. Två veckor före premiären ställde teatern in en av säsongens storsatsningar, ”Hamlet”. Dramatens officiella förklaring var att regissören Jenny Andreasson inte kunde slutföra uppsättningen på grund av sjukdom. Men stämde det? Läs mer: Eirik Stubø: ”Vi har inte samma bild av situationen” Redan veckan efter beskedet nåddes Dagens Nyheter av uppgifter om vad som egentligen låg bakom beslutet. Flera källor uppgav att det hade funnits samarbetssvårigheter mellan skådespelare och regissör. Dramatens vd Eirik Stubø svarade på frågan om det varit konflikter under repetitionerna: – Det har varken varit mer eller mindre konflikter än det ofta är på teatern. Vi ställer in ”Hamlet”-premiären eftersom Jenny blev sjuk två veckor innan premiären, sade han till DN. Jenny Andreasson var själv tystlåten när hon senare fick frågan om hon kunde berätta vad som hände. – Jag kan inte riktigt göra det. Om ett tag och med mer distans kan jag kanske svara ordentligt på den frågan, svarade hon i en intervju. Men nu, några år senare, vill hon berätta. Om lögnerna. Om hur hon sjukskrevs utan att vara sjuk. Om hur hon uppmanades att hålla tyst, för medier och för sina kollegor. – I en tystnadskultur är det här en sådan sak man inte ska prata om. Men det har blivit ett bråk i min själ som påverkar mig konstnärligt än i dag, säger Jenny Andreasson. Varför vill du berätta? – Jag har varit nästan absurt lojal mot ledningen. Men nu har jag kommit till en punkt när jag måste vara lojal mot min teater, mot min arbetsplats och mina medarbetare. – Jag vill också stötta Julia Dufvenius i hennes berättelse, och alla de andra som nu är modiga att berätta vad som händer på vår teater. Läs mer: Julia Dufvenius: Jag fick skydd till och från scenen på Dramaten Jenny Andreasson, som ofta har arbetat med att lyfta kvinnliga dramatiker, hade högtflygande visioner med Shakespeares ”Hamlet”. Hon skulle göra en feministisk nytolkning, där Ofelia stjäl repliker och hovet gästas av en feministisk teatergrupp. Men problemen blev stora. Hon och flera av skådespelarna drog inte jämnt. I stället för att arbeta fastnade man, enligt Jenny Andreasson, i långvariga diskussioner om vad man skulle göra. – Det tog sig väldigt destruktiva uttryck. Jag respekterar och tycker om flera av skådespelarna, men det blev en olycklig situation. Jag bär naturligtvis en del av ansvaret för det, säger hon. Det var vid årsskiftet 2015 till 2016 som hon insåg att det inte fungerade. Hon hade förlorat skådepelarnas förtroende och klev av. – Jag förklarade för Eirik Stubø att jag kände mig konstnärligt blockerad. Efter beslutet inleddes en diskussion med teaterledningen. Att ställa in var en stor smäll för Dramaten, både ekonomiskt och i fråga om anseende. Frågorna var flera. Skulle någon annan ta över som regissör? Och hur skulle beskedet kommuniceras utåt? På ett möte på Dramaten där Jenny Andreasson och Eirik Stubø deltog, framförde hon att beslutet om huruvida uppsättningen skulle färdigställas av någon annan låg i teaterledningens händer. – Först sade Eirik att han själv skulle ta över som regissör. Han sade också att det bästa, när vi går ut med det här, var att vi hittade något som ”lugnar situationen”. Enligt Jenny Andreasson var en idé som ledningen förde fram att man utåt skulle säga att hon var sjuk. Hon säger att hon redan då ifrågasatte att man skulle använda den bortförklaringen och frågade varför man inte öppet kunde säga som det var. – Men teaterchefen ville inte starta något där skådespelarna kände skuld. Jag tyckte att det var ”fair enough” under förutsättning att jag, inför ensemblen, inte skulle använda ordet ”sjuk”, eftersom jag tyckte att det var fel. Till ensemblen sade Jenny Andreasson i stället sin egen sanning: att hon kände sig konstnärligt blockerad och inte kunde komma vidare i arbetet. – Sedan lämnade jag rummet. I januari 2016 fick Jenny Andreasson ett telefonsamtal från Dramatens ledning. Man skulle nu gå ut med beskedet att ”Hamlet” lagts ned. – De frågade om det var okej att de skrev att jag var sjuk. Och jag sa ja. Jag kände mycket skam och skuldkänslor över att produktionen lagts ned, och tänkte att jag gjorde något för teaterns bästa. Jenny Andreasson var dock inte sjuk, utan kom tillbaka till arbetsplatsen dagarna därpå. På plats på Dramaten satt hon i ett rum, tillsammans med en person på kommunikationsavdelningen, när Eirik Stubø ringde dit. Hon fick lyssna på samtalet. – I telefon sade han att journalister var ute efter honom och undrade om jag verkligen är sjukskriven. Jag var ju inte sjukskriven, för jag var inte sjuk, säger Jenny Andreasson. – Innan jag gick hem från teatern den dagen låg det en sjukanmälan i mitt fack. Det stod att jag var sjukskriven en vecka. Det är beslut som brukar komma från arbetstagaren, men nu hade det kommit uppifrån. Det var vid den här tiden som DN nåddes av uppgifter att den egentliga förklaringen till att ”Hamlet” lagts ned var en annan än den offentliggjorda. Eirik Stubø fick i intervjun den 18 januari, 2016, följande fråga: ”I teatervärlden finns en uppfattning om att Dramaten ibland skyller på sjukdom när en uppsättning havererar på grund av konflikter. Hur ser du på det?” Han svarade: ”Det är nytt för mig, det har jag ingen åsikt om. Jag har varit här i ungefär ett år nu och ser ingen sådan tendens”, sade Eirik Stubø. Kort därpå sammankallades ett möte på Dramaten mellan fyra personer: Eirik Stubø, Jenny Andreasson och två andra högt uppsatta chefer på teatern. DN har tagit del av en ljudinspelning från mötet som bekräftar de uppgifter som Jenny Andreasson nu återger. – Under mötet tog Eirik upp att det läckte information, och ville försäkra sig om att jag inte pratade med medier. Jag svarade att jag inte ville eller skulle tala med någon. Jag var rädd för att göra det, säger Jenny Andreasson. Varför? – Jag upplevde att jag skulle bli extremt ensam om jag ifrågasatte ledningen. Under den första delen av det nära en och en halv timme långa mötet fördes diskussioner om sjukskrivningen. – Det gjordes försök att övertyga mig om att jag skulle gå till en läkare och få ett läkarintyg på att jag var sjukskriven. Jag svarade att jag inte kände mig bekväm med det, säger Jenny Andreasson. På ljudinspelningen från mötet hörs bland annat följande replikskifte: Jenny Andreasson: Jag har problem med att jag ska gå till en läkare och säga att jag är sjuk, för jag vet inte hur jag ska formulera det. Då får jag i så fall ta i och överdriva min situation för att det ska hända. Det är min upplevelse. Faktum var att jag var totalt blockerad och att jag klev av, och nu är jag inte.. Jag är inte sjuk. Det är bara det jag menar. Rent tekniskt, och även... Eirik Stubø: Går det inte att lägga fram just som du gör nu, till oss, alltså till en läkare och få ett råd? Jenny Andreasson: Ja, men är det inte bättre att vi försöker hitta någon annan sorts lösning än att vi ska försöka brisera vidare på någonting, eller liksom försöka… jag vet inte. Eirik Stubø: Vad skulle det vara? Hur skulle vi då förhålla oss? På inspelningen hörs också att teaterchefen vid flera tillfällen tar upp risken för att mer information skulle läcka till medier. Han nämner att det är viktigt att man är ”överens” om vissa saker: ”Det man vill undvika är bara att DN ringer mig och säger att nu vi har hört att Jenny Andreasson är frisk och att hon inte är sjuk längre, om hon någon gång var det, varför tar ni inte upp ’Hamlet’ nu då? Det skulle jag helst inte sitta och prata om. Förstår du vad jag menar? Det tror jag är väldigt dumt om vi kommer dit”, sa Eirik Stubø på mötet. Teaterchefen försäkrade senare under samtalet, vid flera tillfällen, att Jenny Andreasson inte behövde träffa en läkare om hon inte ville. Stubø påtalade också vikten av att inte hon ensam kände skuld för det inträffade, och tog upp att Jenny Andreassons beskrivning vid deras första enskilda möte – där hon ska sagt att hon kände sig ”tom” och att hon inte klarade av att göra sitt arbete – i viss mån kunde tolkas på olika sätt. Parterna kom till slut överens om en lösning på situationen. Jenny Andreasson skulle förlänga en sedan tidigare planerad tjänstledighet. – På så sätt skulle jag vara frånvarande från teatern. Det skulle lösa situationen, eftersom jag inte ville sjukskriva mig. Och så blev jag återigen ombedd att inte prata om det. Var du tyst eller berättade du för någon? – För vänner och familj var jag ju tvungen att berätta, och för vissa på teatern var det uppenbart. Och det här har varit ett sår för teatern, och flera har frågat: ”Var Jenny Andreasson verkligen sjuk?” Då har svaret alltid varit: ”Ja, det var hon”. Hur påverkade det dig att det överallt rapporterades att du var sjuk? – Det är klart att många anhöriga hörde av sig. De frågade om jag var döende i cancer eller om jag hade hamnat på mentalsjukhus. Det går ju att lugna människor, och i branschen snackas det ju. Men det har varit ohyggligt svårt att vara i en position där jag fick tiga. Vissa kanske skulle säga att teaterchefen ville skydda dig från dålig publicitet? – Ja, om man vill går det säkert att tolka så. Men jag tycker att han skyddade sig själv. Jag var också beredd på att ta smällen. Jag föredrog att vi skulle vara ärliga och säga att jag inte kunde genomföra det här. Då hade jag i alla fall varit fri att prata om det. Vilket ansvar bär du själv? – Självklart har jag ett ansvar när jag säger ja till att gå ut med pressmeddelandet. Det kan jag aldrig ta tillbaka. Men jag kände mig pressad att göra det. Det är ingen liten situation att lägga ned en stor produktion och jag upplevde att det skulle vara svårt att få stöd. Vad hade hänt om du sagt sanningen i stället? Kunde du inte ha gjort det? – Jag kunde naturligtvis ha blivit en radikal medarbetare i den stunden, och sagt att jag inte går med på det här, att det inte var sanningen. Jag skulle kunna ha pratat med medier. Men jag var så pass inkörd i att försöka vara lojal. Jag ville vara lojal, säger Jenny Andreasson. Efter sin tjänstledighet och senare en föräldraledighet är Jenny Andreasson sedan i höstas tillbaka på Dramaten. Hon ser i dag en institution i kris, som den senaste veckan varit utsatt för hårt tryck, både externt och internt. Jenny Andreasson vill försöka bredda bilden. Problemen på Dramaten handlar inte enbart om att skådespelare som uppträtt dåligt fått nya uppdrag, utan också om andra brister, delvis som en följd av brist på information och transparens. – Under flera år har det varit kaotiskt och extremt rörigt med repertoarbetet, säger Jenny Andreasson. – Teatern blir förlamad. Samtidigt finns en enorm förmåga hos de anställda att lösa saker. De kör så in i helvete när de väl får besked. Men det sker på enorm bekostnad, av både faktiska resurser och den psykosociala arbetsmiljön. Styrelsen gav er ett svar häromdagen. De berättar bland annat att man förstärkt ledningen och gett vice vd ett utvidgat ansvar. – Ja, men om Eirik Stubø är ansvarig för repertoaren, då bestämmer han grundförutsättningarna för allt, och bestämmer vem som ska jobba med vad. Det är inte ett så litet ansvar. Han får mycket kritik nu, även av dig. Men vilka är hans styrkor? – Det går inte att bestrida att han är en omtyckt och väldigt framgångsrik regissör. Andra har beskrivit honom som en bra samtalspartner, men eftersom det han säger i ena stunden motbevisas av vad han gör är inte det en särskilt bra kvalitet. Har du förtroende för honom chef? – Nej, det har jag inte. Jenny Andreasson gör en hänvisning till det som skådespelaren Julia Dufvenius berättade i DN under helgen, att hon erbjöds eskort till och från scenen. – Och det som styrelsen gör nu är ännu en ”eskortlösning”. Man säger att lösningen för Julia inte var rimlig, men nu upprepas den när man säger att teaterchefens arbete ska övervakas, säger Jenny Andreasson. Jenny Andreasson Jenny Andreasson är regissör och anställd på Dramaten. Hon är född i Sollentuna och 45 år gammal. Hon är utbildad på Dramatiska Institutet och har under sin karriär specialiserat sig på kvinnliga dramatiker. Hon skulle 2016 göra en uppsättning av ”Hamlet” men föreställningen lades ned två veckor före premiären. Jenny Andreasson är i dag aktuell med performance-föreställningen ”Om lycka”. Läs mer: Här kan du läsa alla artiklar om krisen på Dramaten.


SVT:s ”Kulturnyheterna” gick på aprilskämt

Summary: Ett aprilskämt om en ny riksbibliotekarie lästes upp som nyhet i ”Kulturnyheternas” sändning på måndagskvällen. ”Pinsamt förstås”, säger projektledaren Anders Silvergren Blåder till Medievärlden.

Aprilskämtet som publicerades i Biblioteksbladet handlade om att Erik Fichtelius utsetts till ny riksbibliotekarie. ”Tidigare journalisten, chefen för Utbildningsradion och utredaren av en nationell biblioteksstrategi, Erik Fichtelius, tar över i Humlegårdens egen kungatron”, skrev Biblioteksbladet, som också hade hittat på ett fiktivt citat från kulturminister Amanda Lind – som enligt aprilskämtet skulle ha publicerats i Dagens Nyheter. SVT:s ”Kulturnyheterna” gick på skämtet – och läste upp nyheten som telegram i sändningen klockan 21.30 på måndagskvällen, rapporterar Medievärlden. – Det är pinsamt förstås. Det är ett sakfel och allt vi publicerar ska vara korrekt, säger Kulturnyheternas projektledare Anders Silvergren Blåder till Medievärlden. Silvergren Blåder säger till tidningen att han inte vet vad som låg bakom misstaget men att det ”kan ha varit stressigt och då kan det slinka igenom grejer”. Om citatet som påstods komma från DN säger Silvergren Blåder att det fanns ”alla möjligheter att kolla upp det och källkontrollera”, men att det inte gjordes. ”Då får vi stå med skammens rodnad på kinderna”, säger projektledaren till Medievärlden. Läs mer: Så skämtar företagen och myndigheterna under första april


”Jag fick skydd till och från scenen på Dramaten”

Summary: Hösten 2017 blev Julia Dufvenius så rädd för en annan skådespelare att Dramaten erbjöd henne skydd till och från scenen. Ändå fick skådespelaren senare en ny roll. I en exklusiv intervju med DN talar Julia Dufvenius öppet om tystnadskulturen på nationalscenen.

Den 9 november 2017 går 456 skådespelare ut i ett upprop i SvD med vittnesmål om trakasserier och övergrepp i teater- och filmvärlden. En manlig skådespelare vid Dramaten, som har en historia av våldsamma utbrott och starka humörsvängningar, känner enligt Julia Dufvenius igen sig själv i en av berättelserna. Skådespelaren tror, enligt Julia Dufvenius, att hon är källan. Strax därefter surrar det till i hennes telefon. – Jag får ett sms från en anställd som skriver: ”Är du på teatern? X letar efter dig”. Jag fick höra samma sak även från annat håll. Min gamla rädsla för aggressionen hos den här personen kickade in. Jag blev så rädd, säger Julia Dufvenius. Till saken hör att Julia Dufvenius och den manliga skådespelaren har varsin roll i samma föreställning på Dramaten – en föreställning som också har en inplanerad turné längre fram i tiden. Läs mer: Dramatens vd Eirik Stubø bemöter kritiken Samma dag skriver hon därför ett mejl till Dramatens vd Eirik Stubø och chefsproducenten Åsa Lassfolk, som ingår i ledningsgruppen: ”Hej Eirik och Åsa! Fick just veta att X börjat fråga runt om vem som sagt vad i #tystnadtagning Fick också veta att han frågat specifikt efter mig. Vill inte riskera att få den frågan av honom om han är på dåligt humör. /…/ Är rädd för att gå till teatern. Hur gör vi?” Det går någon dag. Sedan föreslår Eirik Stubø och Åsa Lassfolk en lösning, berättar Julia Dufvenius: – Jag minns inte vem av dem som sedan ringde upp, men vi kommer fram till att jag ska få eskort till och från scenen så att jag inte riskerar att möta skådespelaren själv. Inför varje föreställning på kvällen, berättar hon, möter en jourtjänstgörande person på Dramaten upp Julia Dufvenius i receptionen och följer henne till och från scenen. – I dag ser jag agerandet från Dramatens ledning som en vansinnig åtgärd. Varför ordnade man inte ett samtal och redovisade en tydlig plan för hur vi skulle reda ut det här? Varför besparade man inte både mig och skådespelaren denna förnedring? Tidigare har hon också upplevt hur skådespelaren under en repetition ska ha fått ett raserianfall – något hon upplevde som mycket obehagligt. Hon får också reda på att skådespelaren har en historia med ett dokumenterat våldskapital. Samtidigt känner hon skam över att lämna ut en kollega inför ledningen. – Jag är van vid att gulla med människor som har dåligt humör. Efter alla år på Dramaten har jag vant mig vid att läsa av folk innan jag själv visar vem jag är. Men om jag ser ett våldskapital hos en människa, måste jag alltid förhålla mig till det. I backspegeln tycker jag att den lösning som Dramatens ledning tog fram var mycket dålig. Arrangemanget med skydd i form av en följeslagare som eskorterade henne upprepas enligt Julia Dufvenius vid fyra eller fem föreställningar på Dramaten. Sedan är det meningen att pjäsen där hon spelar tillsammans med X ska ut på en inbokad turné runtom i landet. – Jag säger till ledningen att jag aldrig kommer ställa in en turné, det är i så fall upp till er att göra det. Om ni kan garantera min säkerhet och att jag inte blir utsatt för ett raseriutbrott ensam med någon, då åker jag. Dramaten väljer att ställa in turnén. Orsaken uppges vara ”internt arbete” och i ett pressmeddelande skriver institutionen: ”Dramaten behöver nu fokusera alla våra krafter internt, på möten och samtal med vår personal”. Julia Dufvenius version av händelseförloppet ger en annan bakgrund till att föreställningarna ställdes in. Den versionen har inte varit känd förrän nu. Hon framhåller att hennes kritik inte är riktad mot den enskilda skådespelaren, utan mot ledningens ovilja att hantera tystnadskultur och destruktiva strukturer på arbetsplatsen. – Jag är inte den enda som har fått blackout eller gråtit bakom scenen, för att man inte kan göra sitt jobb till fullo. Hos många regissörer och chefer finns en fascination för de här männen som domderar och ställer villkor. – Det är som en orkester där bastuban har ett fruktansvärt humör. I stället för att titta på dirigenten börjar alla förhålla sig till bastuban: ”nu spelar han så, då är det nog bäst att jag backar lite”, tänker man. Till slut står man borta i kulissen, för att det accepteras uppifrån. DN har tagit del av mejlväxlingar som styrker att Julia Dufvenius informerat både teaterchefen och styrelseordföranden om sin situation. Vid ett tillfälle skriver hon till dåvarande personalchefen och ber om hjälp: ”Saken är den att jag fortfarande inte mött X. Ingen har återkopplat till mig eller föreslagit hur vi går vidare med situationen. Jag har förstått via kollegor att X ofta befinner sig i huset. Jag har också förstått att TC (teaterchefen) vill att X kommer tillbaks till teatern.” – Jag fick höra från flera källor att teaterchefen och skådespelaren hade setts på restaurang där de ätit och druckit tillsammans vid flera tillfällen. Fortfarande hade han då inte hört av sig till mig i den här frågan. Det fick skammen att växa. Även i dag känns tystnaden från teaterchefen som det värsta med hela den här situationen, berättar Julia Dufvenius. Något senare blev det känt att skådespelaren skulle komma tillbaka till Dramaten för att repetera in en ny roll i en föreställning. I sitt brev till personalchefen fortsätter Julia Dufvenius: ”Jag är helt ärligt mer förbannad än rädd men som läget är nu vill jag inte gå till teatern med risk för att möta X. Jag väljer att handla på nya ställen då vi ofta träffats i vår närliggande mataffär. Ja ni fattar. Jag ändrar mina rutiner pga av obehag och skam. Jag känner mig som en förrädare även om jag intellektuellt VET att jag inte är det. Ser du någon lösning på detta?” – Hon ringde genast upp mig och lovade att driva den här frågan, säger Julia Dufvenius. Men personalchefen, som hade tillsatts efter #tystnadtagning, säger senare upp sig. Hon är en av 30-talet medarbetare som har lämnat Dramaten de senaste åren, flera av dem chefer och nyckelpersoner. I dag är Julia Dufvenius tjänstledig. Vad som till slut fick henne att vilja gå ut med sin berättelse var ett ensemblemöte på Dramaten under torsdagen, då Eirik Stubø mötte skådespelarna i en uppriven och frustrerad dialog. – På mötet sa han att han gjort ett felbeslut. Men det här var inget felbeslut. Jag kommer aldrig att ha honom som chef igen. Jag kommer inte tillbaka till Dramaten så länge han är där. Du har alltså inget förtroende för Eirik Stubø? – Absolut inte. Han har inte tagit sitt ansvar som chef. Är det fler än teaterchefen som bär ansvar för situationen på Dramaten? – Ja, styrelsen och ledningsgruppen. En teaterchef är inte ensam. De runtomkring honom har sett detta. Jag har mejlat teaterledningen och berättat om detaljer. Men de har inte lyssnat, utan har systematiskt ignorerat mig. Jag har inte fått gehör hos styrelsen heller. Har du varit i direktkontakt med styrelsen? – Ja, med styrelseordföranden. Jag har berättat om mina upplevelser, hur teaterchefen inte ger svar, att han försvinner och att han verkar genuint ointresserad och ibland nästan föraktfull mot det jämställdhetsarbete som flera av oss har försökt driva. Men Dramaten pekar på att ett flertal handlingsplaner och policyer för jämställdhet har tagits fram efter #tystnadtagning? – Ja, men om det är godtyckligt när handlingsplanen eller etikpolicyn följs, då är de värdelösa. Det är därför ledningen just nu inte har något förtroende. Och det är därför jag inte begriper varför styrelsen inte går ut och pratar med oss. Du har varit på Dramaten under fyra olika chefer. Skulle du säga att utvecklingen har gått åt rätt håll under de här åren? – Nej, men skämtar du? Den har gått på tok för långsamt hos alla chefer, men sedan den nuvarande teaterchefen kom så har det gått bakåt. Samtidigt är det inte första gången som en chef på Dramaten blir kritiserad av de anställda. Tror du att arbetsmiljön på Dramaten blir bättre med en ny chef eller sitter problemet snarare i väggarna? – Jag tror att en ny chef kommer att få det tufft, men det är möjligt. Man behöver vara väldigt varsam med personalen, som har varit väldigt tilltufsad under många år. Men det är absolut möjligt och jag längtar dit. En del menar att man ändå bör ha en högre acceptans för avvikande beteenden på en institution där man uttrycker sig konstnärligt. Håller du med om det? – Absolut inte. Man måste kunna prata med varandra, men man får inte vara taskiga mot varandra. Det är precis samma regler som ska gälla överallt. Det är i en trygg arbetsmiljö som man kan känna lust och göra fantastisk teater. Julia Dufvenius kom till Dramaten redan år 2000, då hon spelade i Ingmar Bergmans uppsättning av Schillers ”Maria Stuart”. Sedan följde Shakespeare-klassiker som ”En midsommarnattsdröm” och ”Kung Lear”, Lorca, Tjechov och Ibsen. Hon blev fast anställd 2008. Redan i 25-årsåldern, berättar Julia Dufvenius, fick hon problem med hierarkiska strukturer och dåligt beteende. Bland annat jobbade hon med en äldre skådespelare som hade hög status på teatern. – Han började snea ur på mig under repetitionerna, skrek och skällde och talade om för mig vilken sopa jag var. Men då satt det på cellnivå att hålla de här hemligheterna. Det är så implementerat i min kropp att man ska sköta allt sånt snyggt, att man får stöd av sina kollegor, att ledningen vet om allting men att ingenting görs. Det har varit överenskommelsen. I dag har Julia Dufvenius sedan flera år en karriär vid sidan av Dramaten, med bland annat filmer, tv-serier och ljudboksinläsningar. – Jag är en privilegierad person. Jag kan prata öppet eftersom jag inte är beroende av Dramaten. Men det finns folk som har ägnat sina liv åt den här teatern, på andra avdelningar. Hur mår mår sufflörer, inspicienter, kostymörer? Som inte har en röst utan bara måste förhålla sig. – Jag kan se med någon form av acceptans på det som hände innan #tystnadtagning. Men det som hände efter #tystnadtagning är fullständigt oacceptabelt. Läs mer: Dramatens vd Eirik Stubø bemöter kritiken DN har även sökt Dramatens styrelseordförande Ulrika Årehed Kågström och skådespelaren, i artikeln kallad X, genom Dramatens presstjänst.   Julia Dufvenius Född 1975 i Göteborg. Skådespelare, ingår i Dramatens fasta ensemble sedan 2008 men är för tillfället tjänstledig. Fick sitt genombrott i tv-serien ”Glappet” 1997 när hon gick på Teaterhögskolan i Göteborg. Direkt efter examen fick hon en biroll i Ingmar Bergmans ”Maria Stuart” på Dramaten 2000. Detta ledde till att Bergman specialskrev rollen som Karin för Julia Dufvenius i ”Saraband” (2003). På Dramaten har hon bland annat spelat i uppsättningar som ”Kung Lear” ”Onkel Vanja, ”Bernardas hus”, ”Jane Eyre”, ”Ett dockhem” och ”Tre systrar”. Hon har även medverkat i filmer som ”Arn – tempelriddaren” och ”Sune i Grekland”, samt tv-serier som ”Häxdansen”, ”Gynekologen i Askim”, ”Molanders”, ”Modus” och ”Sjölyckan”.


Ellen Mattson: ”Att tacka nej hade varit snudd på livsfegt”

Summary: Romanförfattaren Ellen Mattson tvekade inför frågan om att bli ledamot i Svenska Akademien – på grund av resorna. Men hon tackade ja. ”Det vore snudd på livsfegt att säga nej”, säger hon till DN.

Det var i måndags som Ellen Mattson fick frågan om att bli ny ledamot i Svenska Akademien – och hon reagerade med blandade känslor. – Det är den här blandningen av att man blir väldigt glad och stolt – men också känner lätt panik inför vad det ska innebära, säger Ellen Mattson när DN når henne strax efter att Svenska Akademien meddelat sina två nya inval. Paniken handlade främst om det praktiska, säger hon. Resor, avstånd. Mattson bor och arbetar i Ljungskile, Bohuslän. – Att läsa och skriva, det är ju roligt, och det kan jag ju. Men just det här med resande och packande, det tycker jag är jobbigt i livet. Det var det jag grubblade över några dagar innan jag bestämde mig. När bestämde du dig? – Jag hade nog egentligen ingen tanke om att säga nej, haha! Får man ett sådant här unikt erbjudande så är det otroligt trist att säga nej. Det var faktiskt så jag kände, det skulle vara snudd på livsfegt. Jag är en sådan människa som egentligen bara vill vara hemma och skriva, så det ligger väldigt nära mig att säga nej till saker och ting för att få leva mitt vanliga liv, men just det här kände jag att jag skulle säga ja till. Vad tänker du kring krisen i Svenska Akademien? – Det har varit rent bedrövligt och bedrövande. Alla jag känner som har någon koppling till kulturvärlden har varit ledsna över det som hänt, och förbannade också. Jag har följt det här väldigt noga. Men min grundkänsla är också att Akademien är en så viktig institution att den måste få finnas kvar, om än på ett lite annorlunda sätt, naturligtvis. Jag vet inget konkret om förändringsarbetet, jag sitter ju utanför – men det är viktigt att alla är ense om att saker måste förändras. Det har påbörjats, men måste pågå under en lång tid. Vad är de viktigaste sakerna som måste förändras? – Jag vet ju inte vad som är felet med Akademien, jag har inte varit inne i den. Jag vet precis lika mycket eller lite som någon annan, så att uttala mig om vad som behöver förändras känns lite förmätet. Jag kan bara citera det som kommer från Akademien: att man behöver mer öppenhet och transparens. Och, det här måste man säga: det är viktigt att kvinnor kan sitta i Akademien. Det behöver komma in fler kvinnor, och det verkar som att det håller på att hända. Ellen Mattson romandebuterade 1992 med ”Nattvandring”. Hon har sedan dess gett ut ytterligare nio romaner, senast ”Tornet och fåglarna” 2017. Hon är också verksam som litteraturkritiker. Med sina 56 år sänker hon medelåldern i Svenska Akademien – som före de nya invalen låg på över 70 år. – Det är ganska självklart när man gör nya inval, att man väljer personer som kan sitta ett tag, säger Ellen Mattson. Men hon menar samtidigt att ålder kan vara meriterande. – Man behöver ha lite med sig när man kommer dit. Jag var 30 när jag gav ut min första bok, jag var inte färdig förrän då. Nu är jag 56 och befinner mig någonstans mitt i mitt författarskap. Det finns säkert väldigt unga personer som kan bidra med mycket också – men en ung ålder är inte ett värde i sig. Vad har du att bidra med i Svenska Akademien som ingen annan har? – Det vet jag inte, men det jag är, är en romanförfattare. Jag har suttit i 30 år här på landet och skrivit romaner, jag är en romanmänniska. Mitt intresse för romankonsten, att läsa och skriva prosa, att bedöma andras texter och formulera mig om det. Jag är inte forskare, inte teoretiker, utan romanförfattare, och det är det jag kan bidra med. Något annat har jag inte. Du tillträder i Akademien i december. Hur ska du förbereda dig fram till dess? – Jag tänker nog inte förbereda mig. Jag håller på med en bok som jag hoppas hinna skriva färdigt innan dess, och jag får väl under året informera mig lite grand om vad som förväntas och begärs av mig. Vill du berätta något om romanen du arbetar på? – Nej, haha! Jag har bara hållit på ett par veckor. Jag vet knappt själv vad jag sysslar med. Ellen Mattson Född: 1962 i Uddevalla. Bor: Utanför Ljungskile i Bohuslän, där också många av hennes romaner utspelar sig. Debut: 1992 med romanen ”Nattvandring” som följer fem föräldralösa syskon genom livet. Bibliografi: Har gett ut ytterligare nio romaner. Bland annat ”Vinterträdet” 2012 och ”Tornet och fåglarna” 2017. Priser: Har bland annat fått Svenska Dagbladets litteraturpris, GP:s litteraturpris, De Nios vinterpris och Stiftelsen Selma Lagerlöfs litteraturpris.


Per Wästberg: Svenska Akademien har enats om två nya kvinnliga ledamöter

Summary: Ledamoten Per Wästberg bekräftar för DN att Svenska Akademien har enats om två nya kvinnliga ledamöter. ”Om vi kommer till beslut i kväll måste vi invänta kungens godkännande, som inte kan komma i dag”, skriver Anders Olsson, ständig sekreterare.

Tre stolar står för närvarande vakanta i Svenska Akademien. Men diskussionerna om nya inval pågår och fördes, som DN då rapporterade redan vid sammankomsten förra torsdagen. Nu är invalen nära förestående. Ledamoten Per Wästberg berättar att man har enats om två nya kvinnliga ledamöter. Är de två unga personer? – I min ålder är alla unga, säger Per Wästberg till DN. Kommer namnen att tillkännages efter torsdagens sammankomst i Akademien? – Jag kan inte säga det, även om vi utser nya ledamöter i kväll så avvaktar vi ju kungens godkännande, det formella. Det hänger på om kungen är tillgänglig i kväll, säger Per Wästberg. Du utesluter ändå inte ett tillkännagivande? – Inte helt, men det vanliga är ju att det blir klart efter en sammankomst. När tror du att valet av den tredje och sista ledamoten blir klar? – Det är osäkert, men vi hoppas ju att det ska ske under våren, innan sommaruppehållet. I så fall blir ju Akademien äntligen de aderton för första gången sedan 1989. Vi går framåt i god stämning. Varför dröjer detta tredje personval ytterligare? – Det är så mycket man ska diskutera och man ska inte ta allt på en gång. Det är ju många namn i blåsvinden så att säga. Men det kan komma ganska snart, förhoppningsvis före slutet av maj, säger Per Wästberg. Den ständige sekreteraren Anders Olsson har i tidigare intervjuer uppgett att Akademien i ett första läge ska välja in två nya ledamöter, och att han är fast besluten att man ska försöka välja in fler kvinnor. Han menar dock att invalen inte kan bekräftas redan i kväll. ”Om vi kommer till beslut ikväll måste vi invänta kungens godkännande, som inte kan komma i dag. Men vi fortsätter diskussionen”, skriver Anders Olsson i ett mejl till DN på torsdagen. Läs mer: Krisen i Svenska Akademien – detta har hänt


Filmrecension: Tim Burtons ”Dumbo” mals ner i Disneykvarnen

Summary: Tim Burtons remake av den gamla animerade klassikern ”Dumbo” handlar om vikten av att inte sälja ut sig själv. Tyvärr faller den egensinnige drömmakaren i fällan och mals ner i den kommersiella Disneykvarnen.

Det fanns en tid då det räckte med att säga Dumbo för att det skulle börja tåras i ögonen på mig. I Disneys hjärtekrossare från 1941 mobbas den lilla bedårande elefantungen för sina flaxande öron. När hans kärleksfulla mamma försöker skydda honom från mobbarna så stängs hon in i en igenspikad cirkusvagn. Med tanke på att regissören Tim Burtons hjärta alltid bultat lite extra för outsiders som Willy Wonka och Edward Scissorhands känns det rätt självklart att det var han som skulle göra nyinspelningen av klassikern. I Burtons ”Dumbo” (som blandar animerade element med spelscener) börjar berättelsen hos det bedagade cirkussällskapet Bröderna Medici. Direktören (Danny DeVito) har precis investerat i en dräktig elefanthona som han hoppas ska föda hans nästa kassako. Till hans stora besvikelse visar det sig att ungen som kommer ut har enorma öron i form av slokande salladsblad och efter en förnedrande debut utklädd till jättebebis blir Dumbo portad från manegen. När cirkusbarnen Joe och Milly upptäcker att Dumbo kan flyga vänds dock genast fiasko till succé. När sedan ryktet om den flygande elefanten når den framgångsrike V A Vandevere (Michael Keaton), ägaren av nöjesparken Dreamland, erbjuder han sig att köpa hela cirkusen. 2019 har världen drabbats av en viss cirkusskam när det handlar om att tvinga djur att framföra trick inför publik. Den nya versionen förhåller sig därför rätt fritt till förlagan och lägger betydligt mer fokus på människornas förehavanden än djurens, till exempel ägnas märkligt lite tid åt det faktum att Dumbo skils från sin mamma. Vilket är synd eftersom vilken människa som helst kan identifiera sig med den utsatta lilla hårdhudingen Dumbos öde och utmaningar. Dessutom är den tecknade Dumbo lika levande i sitt spel som skådespelarna runt omkring är mekaniska. För att inte tala om de två dämpade, gravallvarliga barnen och Michael Keaton som gör en repris på ”Beetlejuice” fast på betablockerare. Det är egentligen bara cirkusmiljöerna som får det att glimra till ibland. Så fort trumvirveln hörs och ridån går upp får vi oss en rejäl dos av Burtonmagi. Ett visuellt fantasieggande såpbubble-nummer, med dansande rosa elefanter, är en fin blinkning till originalets berömda delirium-scen. Om originalversionen handlade om att våga vara sig själv och vända sina förhinder till fördelar handlar Tim Burtons version om vikten av att inte sälja ut sig. Danny DeVitos karaktär driver ett småskaligt tivoli och förlorar sig själv när han uppslukas av det stora själlösa Dreamlandkonsortiet. Det är nästan så att man hör regissörens inre monolog. För Burton må fortfarande vara en drömmakare men med ”Dumbo’’ blir det tyvärr smärtsamt tydligt att hans egensinnighet malts ner av den kommersiella Disney-kvarnen så att inga elefanter längre flyger. Se mer. Tre andra nyinspelningar av tecknade filmer fast med riktiga skådespelare: ”101 dalmatiner” (1996), ”Berättelsen om Askungen” (2015), ”Djungelboken” (2016). Läs fler filmrecensioner i DN.


Färre barnböcker ges ut i Sverige

Summary: Utgivningen av barnböcker i Sverige minskar, meddelar Svenska barnboksinstitutet i sin årliga statistik. Men minskningen handlar mest om översatta böcker.

För första gången sedan 2010 har utgivningen minskat, konstaterar Svenska barnboksinstitutet i sin årliga statistik över barn- och ungdomsboksutgivningen, den så kallade Bokprovningen, som presenterades på onsdagsmorgonen. År 2018 kom det ut 2.308 barn- och ungdomsböcker i Sverige, vilket är 224 titlar färre än år 2017. Det är huvudsakligen översatta böcker som blir färre, medan de svenska originaltitlarna är ungefär lika många som tidigare. Det är inte heller någon allmän nedgång i utgivningen, utan handlar till stor del om att några enskilda förlag ändrat inriktning. Exempelvis har B Wahlströms dragit ner på återutgivning, Bonnier Carlsen på antalet Pixiböcker och Stabenfeldt ger inte ut lika många gamla titlar i nytt utförande som man har gjort tidigare. Ändå steg försäljningen av barn- och ungdomsböcker med 8,3 procent 2018, har Förläggareföreningen och Bokhandlareföreningen rapporterat. Bilderböckerna fortsätter att vara den överlägset största kategorin med 860 titlar, 37 procent av utgivningen, vilket ändå är en minskning med fem procent mot år 2017. Kapitelböckerna (för åldrarna 6-9 år) har ökat något (380 titlar), medan mellanåldersböckerna (för åldrarna 9-12) är de som minskat allra mest, från 416 titlar år 2017 till 288 titlar 2018. Fast för den åldersgruppen har å andra sidan antalet titlar varit rekordstort 2015–2017. Ungdomsböckerna har minskat från 289 titlar till 254. Som vanligt försöker Svenska Barnboksinstitutet urskilja centrala teman i utgivningen. I år påpekar man att det finns många böcker som diskuterar samhällsengagemang, inkludering och kroppsnormer. Svenska Barnboksinstitutet samlar bara tryckt material, men eftersom man ändå håller ett öga på andra utgivningsformer har man också sett att ljudböckerna har ökat påtagligt (om än inte lika mycket som för vuxenböckerna). All statistik finns tillgänglig på Barnboksinstitutets hemsida, barnboksinstitutet.se.


Skådespelare uppmanar till aktion: ”Många män känner frustration”

Summary: Dokumentären om Josefin Nilsson på SVT har fått starka reaktioner. Skådespelaren Alexander Karim säger att han kommer att tacka nej till att arbeta med vissa skådespelare. Han får medhåll av bland andra Peter Jöback, Morgan Alling och Moa Gammel. – Vi är en armkroksarmé där vi står bredvid våra medsystrar, säger Morgan Alling till DN.

Dokumentären om Josefin Nilsson fick snabbt starka reaktioner från kulturbranschen. Skådespelaren Alexander Karim skrev i Nyheter 24 om hur han kommer att välja att tacka nej till att arbeta med ”gubbslem och skitstövlar”. En protestlista som uppmanar till bojkott av arbetsplatsen där den man som ska ha misshandlat Josefin Nilsson arbetar har fått fler än 8.500 underskrifter. På sociala medier skrev Peter Jöback ”Jag är med dig” till Alexander Karim under hashtaggen #brinnförjosefin. Även skådespelaren och programledaren Morgan Alling reagerade starkt på vittnesmålen i dokumentären. På Instagram skrev han ett långt inlägg där han efterlyser ställningstaganden från fler män. ”Nu krokar vi arm” skrev Morgan Alling på Instagram på tisdagseftermiddagen. – Många män har varit arga för att våldtäktsmän, kvinnomisshandlare och missbrukare har gynnats med roller och priser och reportage i tidningar. Det är som att vi ska tycka att det är spännande och häftigt med farliga män som glorifieras. Samtidigt sitter det en kvinna som mår dåligt av att se hur slagen mot henne glorifieras, säger Morgan Alling till DN. Han blev glad när Alexander Karim gjorde sitt uttalande. Morgan Alling menar att han redan under sin tid på Dramaten och i film- och tv-produktioner valt att tacka nej till roller beroende på vilka andra som medverkar. Och på tisdagskvällen fick han många positiva reaktioner på sitt inlägg: – Nu känner jag att så många män känner frustration. Vi är en armkroksarmé där vi står bredvid våra medsystrar, och inte ställer upp på att man daltar med mansbebisar. Nu kan vi bli en armé som reser oss upp. Den tysta massan som är så trött på att se och höra men ingenting kunna göra. Morgan Alling ser det som nu händer som en reningsprocess, som teatrar i Sverige måste gå igenom. – De måste rannsaka sig själva. Problemet är inte vad som har varit, utan vi måste se framåt: Hur skyddar vi unga begåvningar i framtiden? Det måste finnas klara förhållningsregler för hur man beter sig som anställd på en teater. Tidigare har myterna om de här männen blivit så uppförstorade, och Dramaten och andra kulturinstitutioner har glorifierats som hus med genier. Jag tycker det är skönt och sunt det som händer nu, säger han. Samtidigt som Morgan Alling menar att våld inte är ska göras till en fråga för just kulturvärlden, och att det inte handlar om att hänga ut enskilda män, menar han att producenter och arbetsgivare har ett ansvar för sina produktioner. – Man måste göra ett val. I dag är det många som skäms – och man ska skämmas. Men gör det ett tag och gå vidare till att börja göra rätt. Hur då? – Vår bransch måste bli mer professionell. Vi ska berätta historier och jobba med konst, inte bete oss som praktarslen. Jag är övertygad om att branschen måste professionaliseras och inte gynna dem som faktiskt kostar både pengar, blodtryck och tårar. Kommer det att bli en förändring nu? – Dokumentären om Josefin var en sådan vittnesskildring som gick rakt in i hjärtat, men det här händer kvinnor överallt. Jag blir förbannad, för jag har pratat om det här i trettio år. Men nu blev det så starkt för det handlar om en människa som man tycker så mycket om. Och man blir så fruktansvärt arg på beskyddarkulturen som funnits på våra institutioner. Den har förminskat och förvillat, men nu börjar folk bli medvetna. Och vi kommer inte vara tysta längre. Vi kommer att reagera. Regissören och skådespelaren Moa Gammel skriver i en text i DN att även hon kommer att välja att #tackanej. ”I min roll som regissör har jag tagit referenser på alla som jag anställt för att verkligen försäkra mig om att det är personer som behandlar sina kollegor med respekt. Det enda positiva med en bransch där ingen är oumbärlig är att man inte behöver jobba med personer som mobbar, misshandlar eller begår övergrepp,” skriver hon. Hon skriver att förändringen måste börja med de som arbetar i teatervärlden, om cheferna ”inte vill betala priset” för förändringen. ”Tacka nej,” avslutar hon. I Morgonpasset i P3 intervjuades på onsdagen skådespelaren David Dencik, aktuell med tv-serien ”Störst av allt”. Han säger där att han inte skulle vara beredd att tacka nej till en roll, på grund av de andra medverkande skådespelarna, utifrån vad som sagts om dem i sociala medier eller i dokumentärer: – Jag tycker att det man ska göra som en ansvarstagande medmänniska är att kliva in i en situation och säga att man inte accepterar den, i stället för att gå ut på förhand och döma människor utifrån vad andra har sagt. När programledarna frågar om han skulle kunna tänka sig att inte jobba med tidigare dömda människor svarar David Dencik: – Det duggar ju tätt av dömda människor i svensk film. Så nej, men jag skulle hoppa av projekt om jag såg någon bete sig illa. Jag skulle säga att jag inte kan acceptera det här, och vara närvarande i det som händer. Här kan du läsa alla texter om dokumentären om Josefin Nilsson.


Kulturministern om Josefin Nilsson-dokumentären: ”Vi måste vädra ut gamla garderober”

Summary: Kulturminister Amanda Lind säger till ”P1-morgon” att hon berördes djupt av den uppmärksammade dokumentären om Josefin Nilsson. Under tisdagen ska hon träffa Dramatens ledning med anledning av reaktionerna. – Det här sätter nytt ljus på frågorna, och det har vi ett ansvar att fortsätta jobba hårt med, säger hon i intervjun.

I tisdagens ”P1-morgon” medverkade kultur- och demokratiminister Amanda Lind (MP) med anledning av ”Älska mig för den jag är”, den uppmärksammade SVT-dokumentären om Ainbusksångerskan Josefin Nilsson som gick bort 2016. I dokumentären framkommer att Josefin Nilsson under nittiotalet misshandlades av sin dåvarande partner, som arbetar som skådespelare vid Dramaten. Under måndagkvällen skrev kulturministern på sitt Instagramkonto att hon kallat Dramaten till ett möte. Läs mer: Josefin Nilssons tragedi i ny dokumentär I ”P1-morgon” sade kulturministern att dokumentären berörde henne djupt. – Josefin är inte ensam, hennes personliga levnadsöde var fruktansvärt att ta del av, men det påminde mig och många fler om att det är så många kvinnor som befinner sig i en utsatt situation. Vi måste verkligen jobba med full kraft, hela samhället, för att motverka våld och för jämställdhet. På frågan om ifall regeringen borde ha gjort mer för att stoppa mäns våld mot kvinnor sade kulturministern: – Det är klart att vi borde ha gjort mer, och snabbare, absolut. Det har skett saker inte minst de sista åren, och inte minst i anslutning till metoo så aktualiserades mäns våld mot kvinnor. Det har tagits fram handlingsprogram, straffskärpningar, en samtyckeslagstiftning som är väldigt betydelsefull för att vända på normer. Men vi måste göra mer. Det tror jag att vi alla håller med om, att mäns våld mot kvinnor är helt oacceptabelt. Det gäller att vi har system som gör att fler kvinnor vågar anmäla, och att vi jobbar systematiskt på arbetsplatser. Malin Ullgren: Kvinnors skelett bryr sig inte om pressetikens regler Amanda Lind sade i intervjun att hon under tisdagen kommer att träffa Dramatens styrelseordförande Ulrika Årehed Kågström för att få veta hur de jobbar för att motverka våld och trakasserier och hur de bedömer den uppkomna situationen. – Dels vill jag inskärpa hur viktiga frågor om att motverka sexuella trakasserier och våld är, och att vi ska jobba för jämlikhet både generellt i samhället och inom kulturvärlden. Vi måste vädra ut gamla garderober, våga prata om de här frågorna på ett klart och tydligt sätt, sade kulturministern. – Den här dokumentären, så fruktansvärd den var, ger kraft att fortsätta arbetet. Det här sätter nytt ljus på frågorna, och det har vi ett ansvar att fortsätta jobba hårt med. Under måndagen kunde DN berätta att Dramaten lägger ned en pjäs efter reaktionerna på dokumentären.


Efter Josefin Nilsson-dokumentären: Kulturministern kallar Dramaten till möte

Summary: Kultur- och demokratiminister Amanda Lind kallar Dramaten till möte efter uppståndelsen kring dokumentären om artisten Josefin Nilsson. ”Jag kommer fortsätta kräva att nationalscenerna synliggör sitt arbete mot sexuella trakasserier”, skriver ministern i ett inlägg på sociala medier.

Dokumentären ”Älska mig för den jag är” hade premiär på SVT Play i fredags. I den framkommer att den framlidna sångerskan och skådespelerskan Josefin Nilsson under 90-talet misshandlades av sin dåvarande partner. Partnern i fråga arbetar som skådespelare på Dramaten, vilket föranlett kritik mot teatern som därefter ställt in en pjäs. I ett inlägg på Instagram sällar sig kultur- och demokratiminister Amanda Lind (MP) nu till dem som vill visa sitt stöd för Josefin Nilsson. Amanda Lind skriver att dokumentären om artistens liv har berört henne djupt. ”I morgon kommer jag att träffa Dramaten och framöver även våra andra nationalscener. Jag kommer att fortsätta följa vårt förslag som just nu utreds om sanktioner mot arbetsgivare som nonchalerar övergrepp. Jag kommer fortsätta kräva att nationalscenerna synliggör sitt arbete mot sexuella trakasserier”, skriver ministern i inlägget. Dramatens styrelseordförande Ulrika Årehed Kågström sade tidigare på måndagen till DN att hon har förståelse för de reaktioner som dokumentären väckt. Hon anser att teaterledningen tagit fram ett ambitiöst program för att hantera de frågor som lyfts i samband med metoo-vågen, men att det finns mer att göra. Dagens Nyheter har sökt Amanda Lind.


Björn Runge gör rymddrama

Summary: Den svenska regissören Björn Runge följer upp ”The wife” med rymddramat ”Stardream”.

Efter succén med ”The wife”, som gav Glenn Close en Golden Globe, fortsätter den svenska regissören Björn Runge ut i världen – eller snarare ut i rymden. I sommar regisserar Runge den internationella science fiction-filmen ”Stardream”. En historia som presenteras som ett ”Aniara”-liknande rymddrama och som sägs kretsa kring ett rymdskepp fyllt av flyktningar från en döende jord. Den brittiska aktrisen Vanessa Kirby, som spelade prinsessan Margaret i tv-serien ”The crown”, gör huvudrollen i filmen. Lena Runge, som klippte ”The wife”, är också med ombord liksom den svenska fotografen Ulf Brantås.


Dramaten ställer in föreställningar efter Josefin Nilsson-dokumentären

Summary: Dokumentären om Josefin Nilsson har skapat starka reaktioner mot Dramaten. DN kan nu berätta att Dramaten lägger ned en pjäs. – Det är för allas bästa, säger Dramatens presschef Lena Törner till DN.

Det var i fredags som dokumentären om sångerskan och skådespelaren Josefin Nilsson, ”Älska mig för den jag är”, hade premiär på SVT Play. I dokumentären framkommer att Josefin Nilsson under nittiotalet misshandlades av sin dåvarande partner. Hon gick bort 2016, 46 år gammal. Många har upprörts av dokumentären och i helgen startades ett flertal upprop och manifestationer. Bland annat arrangerades en ljusmanifestation i centrala Stockholm, till minne av Josefin Nilsson och för att uppmärksamma mäns våld mot kvinnor. Kritiken har i första hand riktats mot Dramaten, där den skådespelare som stått i fokus för de senaste dagarnas reaktioner arbetar. På måndagen kom dock beskedet till de anställda på teatern att en pjäs ställs in efter reaktionerna på dokumentären. Biljetter till två föreställningar, som skulle ha spelats i april, fanns fortfarande ute till försäljning på söndagen, men under måndagen togs möjligheten att köpa biljetter bort. En person som medverkar i den berörda produktionen berättar för DN att hen på måndagen fått beskedet att föreställningen ”är nedlagd”. Lena Törner, presschef på Dramaten, bekräftar att de två föreställningarna inte kommer att spelas. – Det stämmer. Det går inte att genomföra dem, det är för allas bästa, säger Lena Törner. Hur går ni vidare för att hantera reaktionerna? – Det är en väldigt stor och komplex fråga. Det är ledningsgruppen som nu tar det här vidare till nästa steg. Dramatens styrelseordförande, Ulrika Årehed Kågström, berättar att det är ledningsgruppen som tagit beslutet att ställa in föreställningarna. Hon säger sig ha förståelse för de reaktioner som dokumentären väckt. – Jag tycker det en väldigt stark berättelse som jag blir berörd av. Det handlar om våld i nära relationer vilket är fruktansvärt, säger Ulrika Årehed Kågström. Hur hanterar ni den kritik som kommit? – Vi har ställt in två återstående föreställningar. Vi jobbar vidare med policyer kring sexuella trakasserier, hur Dramaten ska vara en trygg arbetsplats och fortsätter det långsiktiga arbete vi påbörjat efter metoo, säger hon. Hur tycker du att Dramatens teaterledning i dag hanterar den typen av frågor? – Vi har tagit fram ett otroligt ambitiöst program. Det agerande som ledningen nu gör, när man ställer in två föreställningar, har en dialog och arbetar med det långsiktiga arbetet, där ligger också vårt fokus från styrelsens sida. Uppfyller ni redan i dag era ambitioner? – Jag tror att vi kommit en bra bit på väg, men det är väldigt svårt för någon institution i hela samhället att säga att man nått hela vägen. Väldigt mycket fokus ligger på jämställdhet, och vi är bara i början på det långsiktiga arbetet. DN har under måndagen talat med flera medarbetare på Dramaten som berättar att det, även internt, har uppstått reaktioner efter dokumentären samt att många nu inväntar mer information kring hur händelserna hanteras. På söndagen skickade ledningen på Dramaten ut ett meddelande till medarbetarna. I meddelandet, som DN tagit del av i dess helhet, står bland att dokumentärfilmen om Josefin Nilsson ”skapat relevanta och viktiga samtal, men också starka reaktioner i sociala medier”. Det står också i meddelandet att Dramaten varken i sociala medier eller i andra offentliga kanaler tänker ”kommentera enskilda medarbetare”, samt att personangrepp och kränkande kommentarer ska tas bort. I meddelandet, som undertecknats av teaterchef Eirik Stubø och vice vd Maria Groop Russel, bifogas också det uttalande som Dramaten under söndagen publicerade på Facebook: ”Med anledning av gårdagens manifestation utanför Dramaten vill vi betona att Dramaten kraftfullt tar avstånd från alla former av kränkningar och våld. Dramaten arbetar förebyggande och har noll tolerans mot trakasserier. Varken i egna eller i andra kanaler kommer vi att kommentera enskilda medarbetare. Inlägg som innehåller personangrepp kommer att tas bort från denna sida.” På måndagens eftermiddag publicerade institutionen ytterligare ett uttalande, där man berättade att man tagit emot en ”stor mängd” meddelanden och reaktioner efter SVT-dokumentären: ”På Dramaten har vi ett pågående arbete där vi ser över handlingsplaner och policys. Det är ett internt arbete som måste få pågå och som kommer att ta tid. Den diskussion som nu finns med anledning av dokumentären finns med i arbetet”, skriver Dramaten i uttalandet. DN har sökt skådespelaren och Dramatens chef Eirik Stubø. Läs mer: Josefin Nilssons tragedi i ny dokumentär