”Mäktigt att de tycker vi är råvassa”

Summary: För första gången har svensk film chans att få en Oscar för bästa smink. Eva von Bahr och Love Larson heter duon som är Oscarsnominerad för ”Hundraåringen”.

”The Makeup designers Stockholm – Love Larson och Eva von Bahr” står det på en smal dörr mellan ett antikvariat och ett garage på Östermalm. Inne i lokalen luktar det starkt av aceton. På hyllorna samsas avklippta tummar, silikonpistoler, ett gorillahuvud, en torso. Ett kvinnoansikte med uppsvälld tunga och puffiga ögon, som ser ut att ha legat begravt i lera alltför länge, delar hylla med en liten pojke med öppen skalle. På ett metallskåp står en skylt: ”don’t open – zombies inside”. Love Larson står och filar på en tandrad medan Eva von Bahr med en locktång lockar de få fjuniga hårstråna på en åldrad skalp. – Tandraden ska Björn Kjellman ha i en ny serie som vi jobbar på just nu. Och Eva friserar Hundraåringen – han har varit ute och flängt en del på sista tiden, säger Love Larson. Det är bråda dagar just nu – trots att det är lågsäsong i svensk filmbransch. Det är många som vill prata med Love Larson och Eva von Bahr sedan de nominerades till en Oscar för bästa smink för ”Hundraåringen som klev ut genom fönstret och försvann”. – Det är Hollywood Reporter på kvällen, Variety på morgonen, någon annan tidning däremellan. Samtidigt försöker vi göra de jobb vi tagit på oss sedan tidigare, säger Love Larson. Den 14 januarinär regissören Ang Lee tillkännagav Oscarsnomineringarna satt Love Larson och Eva von Bahr med sitt team framför tv:n i studion. När nomineringen för bästa smink väl offentliggjordes var stämningen tryckt. – Jag började känna att om de inte ropar upp oss, kommer jag att börja gråta då? säger Eva von Bahr. Men de ropades upp. Tillsammans med storfilmerna ”Mad Max: Fury road” och ”The revenant”. Tystnaden var påtaglig i salongen på Samuel Goldwyn Theater i Beverly Hills när den relativt okända svenska filmens namn lästes upp. Men på Östermalm var det långt ifrån tyst. – Vi började hoppa upp och ner. Jag skrek rakt ut. Alla skrek. Hantverkarna som jobbar häruppe släppte sina verktyg och tittade ner på oss genom fönstren. De trodde någonting var fel, berättar Eva von Bahr. En sekund senare började telefonerna ringa med lyckönskningar. Några minuter senare ringde fritids: Love Larson och Eva von Bahr var tvungna att komma och hämta sin son som slagit sig. Och så var vardagen tillbaka. – Att bli nominerade kändes fantastiskt. Det var någonting som bara inte kunde hända. Jag tror fortfarande inte att vi har förstått att vi är nominerade, säger Love Larson som just nu arbetar med en svensk tv-serie. De driver företaget The Makeup Designers Stockholm tillsammans. På det gemensamma cv:t står produktioner som Millenniumtrilogin, ”Mammut”, ”Monika Z”, Arn-filmerna och serien ”Äkta människor”. – Vi gör i stort sett alla filmer som är på gång i Sverige. Och ofta gör vi småinsatser i kriminalhistorier på tv. Behövs ett lik, ett ben, en arm så brukar det vara vi som tillverkar dem, berättar Eva von Bahr. Den senaste produktionen där Eva von Bahr och Love Larson totalt förändrade någons utseende var i ”En man som heter Ove” där de förvandlade Rolf Lassgård till den tunnhårige Ove. – Det är en ganska komplicerad maskering. Rolf har en lösdel som går hela vägen från ögonlocken och bak till nacken. I den har vi stuckit in allt hår som syns, berättar Love Larson. För det arbetet tilldelades paret Guldbaggen vid årets gala. Nu delar de två Guldbaggarna hyllplats med ett förruttnat lik - eller om det är en zombie - till deras sjuårige sons stora förtret. – Han är orolig för att de ska bli för dammiga här, säger Eva von Bahr och dammar av en av baggarna. Hamnar Guldbaggarna i skymundan av Oscarsnomineringen? – Nej, vi ville verkligen ha den. Alla som säger att de blir glada bara för att bli nominerade ljuger. Alla går till galan för att få med sig priset hem. För två år sedan Guldbaggenominerades de för ”Hundraåringen”. Men någon bagge blev det inte då. I stället gick det årets Guldbagge till Lukas Moodyssons ”Vi är bäst!”. – Vi blev så otroligt ledsna när vi inte fick den baggen. Vi blev verkligen ledsna på riktigt, säger Love Larson. Känner ni att ni tagit revansch nu? – Jag tror inte riktigt att man kan se Oscarsnomineringen som en revansch. Vi tänker mer att det är mäktigt att amerikanerna tycker att vi är råvassa, skrattar Eva von Bahr. Vad är det amerikanerna gillar med ”Hundraåringen”? – Att sminka någon till att se gammal ut är det svåraste man kan göra. Det finns ett facit: Alla har en relation till gamla människor. Om publiken inte köper att Robert Gustafsson verkligen är hundra år i filmen, då kan de inte heller köpa historien, säger Eva von Bahr. Och att göra så att publiken köpte karaktären ”Allan” var ett tidskrävande arbete. Själva maskeringen tog fyra timmar varje inspelningsdag, och efter dagens slut fick maskdelarna kasseras. – Vi sminkade Robert till hundraåring trettio gånger. Varje mask tog ungefär tre dagar att göra. Ibland sminkade vi av och på honom flera gånger på en dag. Det var väldigt jobbigt för alla inblandade, kanske särskilt för Robert, berättar Love Larson. Medan vissa av de andra nominerade produktionernas maskeringsteam bestått av hundratals personer, bestod teamet bakom ”Hundraåringen” av fyra personer. – Vi besökte en ”Make up effects”-studio i Hollywood där receptionen var större än hela vår studio. Till och med när man förklarar hur litet team vi är trillar inte polletten ner, säger Eva von Bahr. Hon berättar om filmproduktionsbolag som tapetserat Hollywood Boulevard med billboards och plakat som proklamerar ”For your consideration” direkt riktat till medlemmarna i Oscarsakademin som ska utse vinnaren. – Vi har inte ens pengar att skicka ut exemplar av filmen till medlemmarna i juryn för att försäkra oss om att de sett den. Det är verkligen David möter Goliat. Men det faktum att de är en av tre Oscarsnominerade har börjat sjunka in nu. – Först var det omöjligt att hamna på shortlist, sedan var det omöjligt att bli nominerad. Och nu känns det omöjligt att vinna. Så man vet visst aldrig, säger Eva von Bahr. Hur det går för de svenska Oscarshoppen återstår att se, men en sak kan aldrig tas ifrån dem: – Oavsett hur det går så kan jag nu ändra min mejlsignatur till ”Academy award nominee Love Larson”. Love Larson och Eva von Bahr är Oscarsnominerade för bästa smink för sitt arbete med ”Hundraåringen som klev ut genom fönstret och försvann”. De driver ”Make Up Designers Stockholm” Har arbetat på 15 tv-serier, över 60 filmer och cirka 200 reklamfilmer. Några av filmerna de arbetat med: Arn, ”Äkta människor”, Millenniumtrilogin, Bondfilmen ”Skyfall”, ”En plats i solen”, ”Monica Z”, ”En man som heter Ove”, ”Himlen är oskyldigt blå”, ”Mammut”, Wallander. Guldbaggenominerade för: ”Monica Z”, ”Hundraåringen som klev ut genom fönstret och försvann”. Guldbagge för: ”En man som heter Ove”.


Johan Croneman: Nästan allt som Magnus Uggla sa överraskade

Summary: Krönika. Med Anna Hedenmo som enda programledare blir SVT:s ”Min sanning” mycket bättre. Inte minst i mötet med Magnus Uggla. Det är sällan man ser en så känd och omdiskuterad artist uppträda så uppriktigt.

Jag satt som klistrad framför Anna Hedenmos intervju med Magnus Uggla i ”Min sanning” i söndags. Och då hade jag redan sett den en gång tidigare i veckan. Hedenmo var bra med Horace Engdahl och kanske särskilt bra med läkaren och professorn Agnes Wold. Med Magnus Uggla var det på viset att han skötte det mesta själv. Det var sannerligen inget fel på hennes frågor, men när man möter någon så totalt utan gard behöver man ofta bara luta sig tillbaka och lyssna. Och hon lyssnade och han pratade. Det är sällan man ser en så känd och omdiskuterad och under långa tider rätt kraftigt ifrågasatt artist uppträda med sådan total uppriktighet, extremt naken – och då är han en kändis som i mycket liten utsträckning fläkt ut sitt liv i media. ”Jag mår illa”, låten om kändisar från 1989, kom nog också helt från hjärtat (den har faktiskt en lysande, elak och hårdsatirisk text). Jag kunde liksom inte hitta några försvar eller manér i hans uppträdande – och när de någon enstaka gång visade sig så var han snart framme för en egen omtagning. Det är ju också lite så med åldern: Ängsligheten försvinner, vad finns det att försvara? Det var i början/mitten av 70- talet, han var adlig, från Östermalm, värsta nollåttan – och skrev låtar om att dra ner på stan, kröka och jaga brudar. När det skulle delas ut grammisar var det Philemon Arthur & the Dung som vann, Uggla var nog inte ens påtänkt – jag hade ju till exempel själv aldrig kunnat tänka mig en Uggla-platta på den tiden, men Philemon spelade jag sönder och samman. Uggla har sålt miljoner och haft fler monsterhits än de flesta, men inget riktigt stort erkännande. Och han har ändå varit en riktigt modig och utmanande artist, som medieeliten brukar älska, men, nej. Det är fortfarande som han kan reta gallfeber på kritiker och krönikörer med sin blotta närvaro. Hans kaxiga framtoning har varit självvald, så aningen har han sig själv att skylla. Vill man bli älskad och populär får man nog lära sig att smila upp sig och kräla lite mer. Satt han och var bitter över det? Inte det minsta, i stället var han, helt överraskande, särskilt förlåtande mot just den samlade kritikerkår som genom åren fått honom att både gråta och förtvivla: ”Recensenterna är ju också en slags artister, och de har ju sin publik de uppträder inför”. Ungefär så. Jag tror aldrig jag någonsin hört den supergenerositeten från en artist tidigare.   Nästan varenda sak han sade överraskade mig en smula, hans fullständiga uppriktighet kring barndomen, att han inte hade varit särskilt lycklig, att han hade saknat sina föräldrar, att han var fruktansvärt stökig och bråkig – men hade ett hembiträde, som han älskade, som ofta blev hans tröst och räddning. Och vackra bilder när hans pappa tar ett fast grepp om näven om lördagar och söndagar och drar med honom på antikvariat och museer – pojken skulle ha utbildning. Jag brukar ofta upprepa att jag egentligen bara gråter när jag ser ”Lassie come home”, men nu blev jag oerhört rörd, berörd, tårögd (nej, jag grät givetvis inte på riktigt). Det var, och blev, ett fantastiskt samtal. ”Min sanning” led kraftigt av att de under de fyra första säsongerna hade fyra olika programledare, nu har Anna Hedenmo gjort fyra säsonger helt själv – och det skall hon fortsätta med. Hon vet när hon skall prata och vara tyst, och hon är väldigt duktig på att få samtalet att röra sig framåt. Det är lite av en konst. Den helt meningslösa och löjliga fikan mitt i programmet kan man för övrigt skrota per omgående. Något mer krystat får man leta efter.  Fler krönikor av Johan Croneman Johan Croneman: Därför är Perlskog & Hellgren så överlägsna Ge mig gärna några förslag på kommentatorer som gör det bättre än Perlskog/Hellgren. Tror inte ens att ni får ihop till ett par. Johan Croneman: Lägg hellre tiden på Skarsgård än rojalistiska fjäsk Varför medierna tagit på sig uppgiften att förklara och försvara monarkin ur alla aspekter, och gör jobbet som flaggviftande rojalister, överstiger helt min fattningsförmåga. Johan Croneman: En unik röst har tystnat Av de flesta av oss finns flera kopior, det fanns bara en Kjell Alinge. Det är svårt att föreställa sig en mer nyfiken radioman än Kjell Alinge. Det känns närmast futtigt att kalla honom egensinnig, nyskapande, originell.


Protest mot Muhammedfilm på Göteborgs filmfestival

Summary: Iranska exilkonstnärer protesterar mot att Göteborgs filmfestival visar ”Muhammed: The messenger of God”. Filmen spär på religiös extremism, menar man i ett öppet brev.

Den påkostade filmen ”Muhammed: The messenger of God” är det andra långfilmsporträttet som gjorts av Islams grundare, och har valts ut som Irans Oscarbidrag. Filmen visas på Göteborgs filmfestival, under specialprogrammet Gala, och ledningen beskriver den som en storslagen uppväxtskildring av regissören Majid Majidi, som har ”arbetat nära historiker och arkeologer för att uppnå historisk korrekthet”. Men det är också en film som under sin turné över världen följts av kritik och kontroverser. Inför de svenska visningarna protesterar nu ett stort antal iranska konst- och kulturarbetare i exil. I ett öppet brev beskriver de filmen, som till stor del finansierats av den iranska regimen, som ett politiskt verktyg. – De vet – liksom en gång nazisterna – att film är effektfullt. Därför avrättar och fängslar de obundna filmare och skapar sina egna produktioner, säger Karim Savalan, producent, programledare och en av undertecknarna. Uppropets författare menar att filmen, som skildrar profeten ur ett shiamuslimskt perspektiv, spär på religiösa konflikter globalt. Men också att den lokalt skulle kunna uppmuntra unga svenskar till fundamentalism och jihad. – Det finns ett tydligt budskap i filmen om att rätta sig efter Guds vilja. Om att vara beredd att offra sig. Den tanken är bärande hos både IS och shiitiska fraktioner. Och porträttet av judar är farligt. De skildras som terrorister. Som Islams huvudfiende. Men måste inte också problematisk kultur få finnas? – Många av oss har tvingats fly för kampen om yttrandefrihet; men den kan inte gälla statlig propaganda, säger Karim Savalan. Jonas Holmberg, konstnärlig ledare på Göteborgs filmfestival, delar bilden av den iranska regimen. – Jag vill betona att vi länge har engagerat oss i den frågan och stöttat regimkritiska filmare. Däremot är ”Muhammed” intressant. Både teologiskt, politiskt och bildestetiskt, säger han och nämner hur profeten – som inte får avbildas – är en huvudperson vars ansikte aldrig syns. Vad svarar du på kritiken om till exempel nidbilder av judar? – I deras brev formuleras bara en av många tolkningar. Vi tror att publiken själva kan bedöma filmens budskap. Jag tycker att det är bra med debatt, vilket bygger på att filmen visas.


En norsk joker i Beck-leken

Summary: En Oslo-polis med rött vikingaskägg ersätter Gunvald Larsson i den 32:a Beckfilmen ”Steinar”. ”Steinar är brottsutredningarnas Petter Northug”, säger Kristofer Hivju som blev ett världsnamn i ”Game of thrones”.

Kristofer Hivju kommer visserligen från en norsk skådespelarsläkt, men som liten drömde han om att bli rockstjärna. Allt förändrades när han stod på scen och gjorde ”Att vara eller icke vara?”-monologen med en dödskalle i handen under en skoluppsättning av ”Hamlet”. – Jag fick jordens kick av att stå på scen och berätta en spännande story för publik och tänkte: ”Nu begraver jag gitarren!”, säger Kristofer Hivju som följde upp med att spela Peer Gynt och Jesus. Den norska ”Game of thrones”-stjärnan sitter i ett kalt hotellrum på Södermalm i Stockholm och tuggar på en hamburgare. Utanför fönstret lyser neonljusen vid Medborgarplatsen där Martin Beck och Lennart Kollberg strosade runt på jakt efter en seriemördare i Sjöwall-Wahlöös ”Den skrattande polisen”. På lördag blir Hivju officiellt en del av samma Beck-universum. Hans rollfigur ersätter Gunvald Larsson som skrevs ut ur serien i den 31:a Beck-filmen som hade premiär i början av året. Över Martin Becks huvud väljer polischefen Klas Fredén (Jonas Karlsson) att värva den empatiska och karismatiska mordutredaren Steinar Hovland från Oslo-polisen. – Steinar kommer in som en virvelvind i serien och står inte med mössan i hand. Steinar är van att köra showen i Oslo – man skulle kunna säga att han är brottsutredningarnas egen Petter Northug, säger Kristofer Hivju som är mycket nöjd med sin liknelse med den norska skidkungen. – Samtidigt har ju Steinar hört talas om Martin Beck som ju är en svensk kriminallegend – jag gick in i rollen på det sättet, säger Hivju och torkar bort en ketchupfläck i skägget. Att han ska ersätta Beck-ikonen Mikael Persbrandt är inget som gjort honom sömnlös. – Nej, jag är dålig på prestationsångest, jag går alltid på hybris, ler Hivju. Nej, jag har förstås full respekt för Persbrandt, men mitt enda fokus är min egen rollfigur Steinar – och jag hoppas att han tas emot med öppna armar av Beck-fansen. I lördagens Beck-premiär är det bäddat för lite trevande och tryckt stämning med små kulturkrockar. I ”Steinar” sätts det nya svensk-norska radarparet genast på prov när de ska utreda ett misstänkt brottsfall i resterna av en husvagnsbrand på en nedgången camping där de påträffat en oidentifierad kropp. Gruppdynamiken förändras också av att Steinar Hovland i det närmaste är Gunvald Larssons antites. – Båda är ambitiösa och duktiga poliser, men Steinar är en sympatisk gutt som har empati med de kriminella – i motsats till den cyniska Gunvald, hehe. Steinar är löst baserad på Kollberg-figuren från böckerna, han var kommunist och tyckte att det var samhällets fel att individer begår brott. Det tog jag med mig in i rollen, förklarar Kristofer Hivju. Precis som många av sina landsmän har han en lång relation till hela den rekordlånga svenska kriminalsviten som han kallar för ”The mothership of Scandinavian noir”. – ”Beck” är en typ av film som man när som helst kan hoppa rakt in i en fredagskväll. Det finns en grundläggande realism som har med verkligt polisarbete att göra och det finns en förståelse för varför människor begår brott – bortom den svartvita uppdelningen i ont och gott, förklarar Kristofer Hivju och berättar att han nyligen tackade nej till ett erbjudande om att spela en rysk skurk i en Hollywoodfilm: – Jag skulle säga repliker som: ”No, I kill you if you don’t say the truth!” väser han på dålig engelska med rysk brytning. Hivju menar att det är betydligt mer givande att försöka hitta rätt sorts personkemi med Peter Haber. – Det var en fröjd att jobba med Peter Haber, en mycket humoristisk och temperamentsfull man som har rollen under huden och är extremt precis. De är ett ”morsomt” par – den lite reserverade och skalliga Beck och denne norske ”fyr” med rött skägg och svallande hår, skrattar han. Hivju har också haft stor användning av sitt potenta vikingaskägg som krigaren Tormund Giantsbane i fantasysuccén ”Game of thrones” på HBO. Vad är den stora skillnaden mellan att spela i ”Beck” och ”Game of thrones”? – Om ”Game of thrones” är som att spela kontrabas, så är ”Beck” mer som att spela en finstämd fiol. ”Game of thrones” har ju ett slags shakespeareiansk spelstil och använder en storvulen amerikansk skådespelareteknik där man pratar med djup röst och hela tiden går på max, säger han. – En annan skillnad är att ”Game of thrones” är enorm produktionsapparat där det inte finns något utrymme för improvisation alls. I en mindre produktion som ”Beck” går det alltid att filma en extra scen om man får en bra idé, säger han. Hivju menar att skådespeleri handlar om att jobba med de uttryck som är möjliga inom ramen för sin egen mask. – Ja, men måste veta vem man är, objektifiera sitt utseende och sedan bygga något bakom denna mask. I ”Game of thrones” är masken väldigt tydlig, jag har väldigt bra kontakt med mina vilda råbarkade sidor och har inga problem med att stå och skrika med ett svärd i handen, ler han. Därför blev Hivju överraskad över hur Ruben Östlund lyckades locka fram nya sidor av honom i rollen som den komiskt förstående psykologvännen Mats till Johannes Bah Kuhnkes jagsvaga pappa i ”Turist”. – I ”Turist” gick jag emot min egen mask och spelar egentligen en förstående kvinna. Östlund tämjde mig som ett vilt djur och detta har jag utvecklat i ”Beck”. Steinar har en transparent mask som kan förändra sig – han kan både vara en tuff polis och känslig, öppen pappa som söker kontakt med sin tonårsdotter. Kristofer Hivju. Född 1978, bosatt i Trondheim. Norsk skådespelare, producent och manusförfattare. Son till skådespelaren Erik Hivju och kusin till franska aktrisen Isabelle Nanty. Utbildad vid Ryska akademin för teaterkonst (GITIS) i Århus, Danmark. Har spelat på Trøndelag Teater i Trondheim. Vann en Guldbagge för bästa manliga biroll 2015 för sin roll som Mats i Ruben Östlunds ”Turist”. Har även spelat i filmer som Hans Petter Molands ”En iskall jävel” (2014), M. Night Shyamalans ”After Earth” (2013) och ”The Thing” (2011) i regi av Matthijs van Heijningen Jr. Just nu skriver han på en egen tv-serie: ”Jag skriver min egen drömroll, men storyn är alltid viktigast” Aktuell: Spelar den nya figuren Steinar Hovland i de kommande tre ”Beck”-filmerna. ”Steinar” har premiär på CMore lördag den 6 februari. Gör också rollen som Tormund Giantsbane i fantasyserien ”Game of Thrones” på HBO. ”Beck” Kristofer Hivjus Oslo-polis Steinar Hovland ersätter Gunvald Larsson i den 32:a Beck-filmen: ”När jag fick läsa tre provscener fick jag genast ett DNA av min karaktär Steinar. Det jag gillar med att göra tre filmer på raken är att man sakta kan bygga ett porträtt där karaktären kan utveckla sig”, säger Hivju. ”Game of thrones” Hivjus resliga krigare Tormund Giantsbane gjorde entré i den tredje säsongen och har fått ett allt större utrymme i fantasysuccén. I serien leder han en stor här av vilda krigare som är lierad med Mance Ryder (Ciarán Hinds), kungen över riket bakom ismuren. ”Turist” Hivju blev guldbaggebelönad för sin biroll som den komiskt förstående psykologvännen Mats till Johannes Bah Kuhnkes krisande pappa i Ruben Östlunds familjdrama ”Turist”: ”Mats är en betydligt sämre psykolog än Steinar Hovland i Beck-filmerna”, skrattar Kristofer Hivju.


Sven-Bertil mästare i melankoli

Summary: Vid 81 års ålder visar sig Sven-Bertil Taube fortfarande ha en glödande kreativititet. Under konserten bjuder han på både lyxigt arrangerade visor och melankoliska återblickar, som stannar länge i minnet.

Sven-Bertil Taube Scen: Göteborgs konserthus, Göteborg ”Det glesnar i leden bland eleganterna” sa Sven-Bertil Taube i sitt Sommarprogram 1992. Redan då hade de börjat stiga ned i dödsriket, idolerna och kollegerna, och nu 24 år senare är det få eleganter av Sven-Bertil Taubes kaliber som fortfarande är i livet. Själv är han inte bara vid liv, han uppvisar en kreativ glöd och en artistisk förmåga som får en att baxna. Att vid 81 års ålder sjunga så vackert och vara så konstnärligt nyfiken och sökande som Sven-Bertil Taube på de färska albumen ”Hommage” volym 1 och 2 saknar motstycke inom popmusiken. Man får vända sig till bildkonstnärer som Louise Bourgeois eller Alice Neel för att hitta relevanta jämförelser. På ”Hommage”-skivorna skakar Sven-Bertil Taube äntligen av sig oket av att vara inte bara son till en av den svenska musikhistoriens bästa låtskrivare utan också den främste uttolkaren av dennes visskatt. Han återvänder till det som han inledde sin karriär med: att med en skådespelares gestaltningsförmåga och en ung romantikers frisinnade blick göra personliga och fräscha tolkningar av musikalisk poesi. Det är en hommage inte bara till Sven-Bertil Taubes vänner som är upphovsmän till dessa pärlor – Olle Adolphson, Lars Forssell, med flera – utan även, på ett mer subtilt plan, till arrangören och kompositören Ulf Björlin. Denne var en ovärderlig pusselbit i Sven-Bertil Taubes vitalisering av den svenska vistraditionen, och den speciella form som duon använde i sextiotalets gryning – att varva lyxigt arrangerade visor med diktrecitationer ackompanjerade av nyskriven musik – plockar sångaren och hans nya radarpartner Peter Nordahl upp på ”Hommage”-skivorna. En hyllning till vänner, till stora konstnärer och till den egna karriären – men inte till pappan. Det är liksom avklarat. Nu handlar det inte om Evert längre, utan om Sven-Bertil. När han under denna konsert sjunger faderns ”Stockholmsmelodi” gör han det efter ett att ha berättat en anekdot om hur han hörde den första gången, framförd av en snygg tjej som han var förälskad i, och på så sätt kommer låten att handla om honom själv. Annars kretsar denna konsert, som inleder Taubes nya turné, väldigt mycket kring materialet från ”Hommage”-albumen. Peter Nordahl dirigerar orkestern och allt är bekant från skivorna, förutom Sven-Bertils charmiga mellansnack som å andra sidan är bekant från annat håll – som den skådespelare han är vårdar han ömt sina anekdoter och konsten att återge dem på ett sätt som får dem att låta spontana. Men när Taube pratar om besöket vid Olle Adolphsons grav låter det som om han talar rakt ur hjärtat. Och när han i det sammanhanget sjunger Adolphsons ”Nu har jag fått den jag vill ha”, vars svidande melankoli lyftes fram på ett fenomenalt sätt på ”Hommage”, får låten ytterligare en dimension: den tycks nu blicka tillbaka inte på en kärlek, utan på ett helt liv. Sven-Bertil Taube kan se sig i spegeln och konstatera: ja, jag fick det liv jag ville ha. Och sedan då? Ja, sedan följer två avslutande delar i vad som visar sig vara en Olle Adolphson-triptyk. ”Ge mig en dag” ser med fridfullhet på det som väntar oss alla, medan ”Nu är det gott att leva” kraftfullt njuter av nuet. Att efter det framföra ”Ett sista glas” som vemodigt extranummer är lika starkt som det är dramaturgiskt perfekt. En konsert som kommer stanna i minnet länge. Nu handlar det inte om Evert längre, utan om Sven-Bertil.


Jefferson Airplanes gitarrist död

Summary: Paul Kantner, gitarrist och sångare i 60-talsbandet Jefferson Airplane, har avlidit 74 år gammal, uppger San Francisco chronicle.

Paul Kantner spelade i det San Francisco-baserade bandet Jefferson Airplane som kom att symbolisera 60-talets flower power-rörelse och gjorde legendariska framträdanden på bland annat Woodstockfestivalen. Gitarristen och sångaren Paul Kantner var en av grundarna till bandet och beskrivs ibland som en av skaparna av det så kallade San Francisco-soundet. Det var med hittar som ”Somebody to love” som bandet blev kända i hela världen. Jefferson Airplane valdes in i ”Rock and roll hall of fame” 1996 och fick så sent som i år en Grammy för ”Life time achievement”. Bandet lades ner 1973 men kom att återuppstå i olika former, dock med många tvister mellan de forna medlemmarna och även juridiska uppgörelser om bland annat bandnamnet. Kantner ska ha haft problem med hälsan den senaste tiden och drabbades av en hjärtattack tidigare i veckan. Han avled på torsdagen av organsvikt och septisk chock, enligt San Francisco chronicle. Paul Kantner blev 74 år gammal.


Svensk rövardotter på japanskt vis

Summary: På lördag är det svensk premiär för ”Ronja Rövardotter” – i japansk version. Det är filmskaparen Goro Miyazaki som animerat Astrid Lindgrens klassiker som tv-serie, 50 år efter att hans far misslyckats med samma projekt.

Det är femtio år sedan Hayao Miyazaki, den legendariske japanske animatören och filmskaparen, besökte Sverige med planen att filmatisera en av Astrid Lindgrens böcker. Då var det ”Pippi Långstrump” som lockade, men Miyazaki fick inte tillstånd från Astrid Lindgren och filmen blev aldrig av. Nu har hans son plockat upp stafettpinnen. På lördag är det svensk premiär för Goro Miyazakis tv-serieversion av ”Ronja Rövardotter” i SVT:s Barnkanalen. – Jag läste ”Ronja Rövardotter” för första gången ungefär när mitt första barn föddes. Därför var Mattis glädje i boken precis likadan som min. Upplevelsen fick mig att tänka på att filmatisera ”Ronja”. Jag tycker om berättelsen eftersom den inte bara beskriver barns uppväxt, utan också hur deras föräldrar mognar samtidigt, berättar Goro Miyazaki i en mejlintervju. Filmbolaget Studio Ghibli, som hans far skapade och som sonen numera jobbar med, ligger bakom klassiska animerade långfilmer som ”Min granne Totoro” och ”Spirited away”. Men ”Ronja” är den första tv-serien som Goro Miyazaki någonsin gjort. – Om jag hade berättat historien som film hade jag blivit tvungen att stryka många delar av originalberättelsen. Men jag kände att varje detalj som behövde klippas bort, var viktig för att beskriva Ronja. Därför valde jag att göra en tv-serie, säger Goro Miyazaki. I Sverige blev ”Ronja Rövardotter” film 1984 i regi av Tage Danielsson, och flera generationer barn minns med förtjusning och fasa de levande naturscenerna med vildvittror och rumpnissar. För Goro Miyazaki var Astrid Lindgrens naturskildringar både en utmaning och en stor upplevelse att kliva in i och försöka tolka, berättar han. – Jag steg in i en värld där jag lade märke till likheterna mellan svensk natur och det japanska landskapet som format mig. Jag njöt verkligen av det. Vad i berättelsen var svårast att animera? – Det svåraste var att skildra vardagsliv genom datoranimerad teknik. Det kanske förvånar dig, men att visa vardagliga saker som att äta eller simma i en flod är svårt. Boken kom ut 1981. Vad gör den relevant i dag? – Friktionen och konflikterna mellan föräldrar och barn är oundvikliga allteftersom barn växer upp – det är ett tidlöst, allmängiltigt tema, precis som familjekärlek. Läsare kan välja att identifiera sig med Ronja, Birk eller Mattis. Det är därför berättelsen aldrig känns gammal. Miyazakis ”Ronja Rövardotter” är uppdelad i 26 knappt halvtimmeslånga avsnitt, och serien har redan sänts i Japan där den blev en framgång. Serien nominerades till det japanska Emmypriset, och utsågs till bästa 2D-animerade tv-program på den asiatiska tv-galan. Astrid Lindgrens berättelser fungerar över hela världen; inte minst i Japan. Och det finns likheter mellan de två ländernas kulturer, säger Goro Miyazaki. – Båda samhällena har auktoritära familjestrukturer, och har liknande problem med konflikterna mellan generationer, familjer, och mellan män och kvinnor. Samtidigt finns det stora skillnader också i samhällenas bakgrund som befolkningsstorlek, historia och geopolitik. Vad var det i Astrid Lindgrens böcker som fick din pappa att vilja filmatisera dem en gång i tiden? – Han ville göra högkvalitativ film för barn, och tyckte att ”Pippi Långstrump” vore perfekt. Det är lätt att förstå varför, om man tänker på anledningarna till att barn gillar Pippi så mycket. Kan du se några paralleller mellan Astrid Lindgrens berättelser och Studio Ghiblis filmer? – Man kan se likheter: huvudpersonerna är underdogar, äventyr dyker upp mitt i vardagen, berättelserna skildrar naturen. Och humorn glöms aldrig bort, säger Goro Miyazaki. ”Ronja Rövardotter” Astrid Lindgrens bok ”Ronja Rövardotter” kom ut 1981, och handlar om en ung flicka som växer upp i en rövarborg och blir vän med Birk – son till pappans största rövarkonkurrent. Ronja förskjuts och flyttar ut i skogen tillsammans med Birk, där de tampas med vild natur och vilda djur. Boken har översatts till 41 språk och sålts i över 10 miljoner exemplar världen över. 1984 filmatiserades den av Tage Danielsson, med bland andra Hanna Zetterberg, Dan Håfström och Börje Ahlstedt i rollerna. Filmen sändes också i förlängd version som tv-serie i tre delar 1986. Goro Miyazakis animerade tv-serie-version av ”Ronja Rövardotter” är producerad för en japansk publik. Rättigheterna ägs av svenska Saltkråkan tillsammans med japanska Studio Ghibli. Serien är uppdelad i 26 avsnitt och har premiär lördag den 30 januari kl 20.05 på SVT:s Barnkanalen.


”Kringlan” Svensson avbokas efter nätattack

Summary: Efter grova uttalanden mot DN på Twitter avbokar Göteborgsscenen 2Lång Kristoffer ”Kringlan” Svenssons show ”Persona non grata”.

Showen är tänkt att bli komikerns återkomst i offentligheten efter stormen kring hans person för två månader sedan. Då sade uppdragsgivare som Sveriges Radio, Rabén & Sjögren och Aftonbladet upp sina samarbeten med Kristoffer ”Kringlan” Svensson efter att han bland annat uttalat dödshot mot Aftonbladets Åsa Linderborg och recensenten Victor Malm. Efter att DN ställt frågor till arrangörer om den nya showen gick Kristoffer Svensson på onsdagen och torsdagen till attack mot DN och DN:s reporter på Twitter. Det var de grova formuleringarna i dessa tweet som fick Jens Lindvall att avboka den planerade föreställningen. Han skriver: ”Det är vår fasta övertygelse att alla personer är värda en andra chans. Därför gjorde vi ett val att låta Kristoffer Svensson boka in sig på våran scen. Vi har aldrig och kommer heller aldrig stå bakom de uttalanden som K Svensson gjort. K Svenssons uttalande i dag på Twitter visar på att hans misstag inte haft den reflekterande effekt på honom som hans tidigare ursäkter har gett löfte om.” ”Persona non grata” spelas på flera andra håll i landet. Premiären är planerad till Bonden bar i Stockholm den 22 mars.


Vit Michael Jackson orsakar debatt

Summary: Skådespelaren Joseph Fiennes ska spela Michael Jackson i filmen om stjärnans påstådda flykt från New York efter 9/11. Men att Fiennes är vit och Michael Jackson svart får kritik.

Samtidigt som kritiken mot bristande mångfald bland årets Oscarnomineringar rasar, har den brittiska tv-kanalen Sky Arts offentliggjort vilka skådespelare som valts att spela i den nya filmen om Michael Jacksons, Elisabeth Taylors och Marlon Brandos påstådda flykt från New York efter terrordåden den 11 september 2001. Den brittiske skådespelaren Joseph Fiennes ska i filmen spela rollen som Michael Jackson - något som får stark kritik på sociala medier. ”En vit Michael Jackson är så dumt efter #oscarsowhite” skriver en twitteranvändare. ”Joseph Fiennes ska spela Michal Jackson i en film. Är Hollywood rasistiskt eller var Jackson en vit man?” undrar en annan. I ett uttalande från Sky Arts om skådespelarvalet skriver man enligt Variety: – ”Elizabeth, Michael och Marlon” är en komedi som tar en lättsam titt på några rapporterat sanna händelser. Joseph Fiennes spelar Michael Jackson. Det här är en del av en serie komedier om osannolika berättelser från konst- och kulturhistorien. Sky Arts ger producenter den kreativa friheten att rollsätta som de vill, inom det mångfaldsramverk som vi har. I en intervju med Entertainment Today tar även Joseph Fiennes själv upp problematiken med att han som vit skådespelare spelar en afroamerikansk sångare: – Jag är en vit medelklasskille från London. Jag är lika chockad som ni måste vara. Jackson hade definitivt ett pigmentsproblem, och det är något som jag tror. Han var antagligen närmare mig i hudton än sin ursprungliga hudfärg, säger Fiennes. För två veckor sedan offentliggjordes att brittiske skådespelaren Charlie Hunnam ska spela den mexikanska knarkkungen Edgar Valdez Villarreal i filmen ”American drug lord”. Något som försvarades av filmens producent Vincent Newman. – Det verkar obetänksamt att bli upprörd över att rollsätta en utmärkt skådespelare att spela en karaktär med vilken han verkar ha många fysiska likheter. Jag förmodar att de som förolämpade av detta skulle ha diskvalificerat Al Pacino från att spela Tony Montana eller James Caan som Sonny Corleone. Det är skådespeleri, och valet kommer göras utefter kvalitén och trovärdigheten i uppträdandet, sa Newman då till Fox News.


Snövit för sexig för Qatar

Summary: En barnbok baserad på Disneys Snövit har tagits bort från ett skolbibliotek i Qatar efter att en förälder larmat om ”oanständiga illustrationer”.

Barnboken som baserades på Disneys Snövit togs bort från biblioteket på en privatdriven spansk skola i Qatars huvudstad Doha efter att en förälder klagat på oanständiga illustrationer och sexuella antydanden i boken, enligt The Guardian. Qatars högsta utbildningsråd ingrep och uppmanade skolan att ta bort boken från biblioteket. Enligt Doha News ska alla skolor i Qatar följa utbildningsrådets regler om vilka böcker och läromaterial som är kulturellt lämpliga. En tjänsteman på utbildningsrådet säger till Doha News att man har påmint skolan om vikten av att följa reglerna, och om att framtida incidenter inte kommer att tolereras. Vilka av bokens illustrationer som klagomålen syftade på framgår inte, men bokens framsida visar en leende Snövit som hålls om av prinsen - och i berättelsen återuppväcker prinsen Snövit med en kyss efter att hon blivit förgiftad. Skolans rektor Vivian Arif, som plockade bort boken från biblioteket, har i ett uttalande bett om ursäkt för om någon tagit illa upp över boken. – Vi respekterar Qatars kultur djupt och vi är engagerade i att främja dess värderingar och principer. Vi kommer att fortsätta att arbeta så att vår skola alltid ses som en referens för dess engagemang och service till Qatars folk, skrev skolans rektor Vivian Arif i ett uttalande till Doha News. Tidigare i år förbjöds filmen "The danish girl", i vilken Alicia Vikander Oscarsnominerats för bästa kvinnliga biroll, från att visas på bio i Qatar efter klagomål från allmänheten på att filmen visade "moraliskt förfall".


250 miljoner lyssningar på Beatleslåtar på en månad

Summary: Sedan Beatles låtar släpptes på Spotify på julafton har de streamats över 250 miljoner gånger. Och många av lyssnarna var inte födda på Beatles tid.

På julafton förra året gjordes tretton remastrade studioalbum och fyra samlingsskivor med Beatlestillgängliga på Spotify. Och redan efter tre dagar hade låtarna streamats över 70 miljoner gånger. En månad senare har Beatleslåtarna lyssnats på över 250 miljoner gånger, och de fortsätter vara populära på Spotify. 79 procent av de som strömmat låtarna var inte födda när Beatles var aktiva. Elva procent av lyssnarna var över 55 år och hade alltså med störst sannolikhet upplevt Beatles under deras aktiva år. Bland dem var den stora favoritlåten "Rock and roll music". De lyssnare som var under sjutton år, 5 procent av alla lyssnare, gillade i stället "Here comes the sun" mest. Kvinnor och män hade liknande Beatlessmak och favoritlåtarna är "Come together" följt av "Let it be".


Reportrar utan gränser kräver sanktioner mot kinesiska nyhetsbyråer

Summary: Efter att två svenska medborgare fåtts att erkänna brott i kinesisk tv vill Reportrar utan gränser nu att EU ska införa sanktioner mot kinesiska nyhetsbyråer. Man menar att de sänder framtvingade erkännanden.

Gui Minhai, bokförläggare som försvann från sitt sommarhus i Thailand i oktober berättade i den statliga tv-kanalen CCTV att anledningen till hans försvinnande var att han överlämnat sig till kinesisk polis och därefter suttit häktad. Han sa att han själv skulle ha valt att överlämna sig för att han bekänna sin skuld i en trafikolycka som han ska ha varit delaktig i för elva år sedan. Människorättsaktivisten Peter Dahlin greps den 3 januari, anklagad för att tillhöra en kriminell organisation. Han kunde under tisdagen i kanalen CCTV ses be det kinesiska folket om ursäkt för att han utfört kriminella handlingar som skadat den kinesiska staten. Organisationen Reportrar utan gränser tycker att de två fallen, tillsammans med flera andra uppvisade erkännanden, är allvarliga. – Vi känner igen den här typen av agerande, där man visar upp för sitt folk att ens undersåtar är ångerfulla och skäms över sitt agerande. Det är en pennalism som är främmande från humanistiska värderingar. Samtidigt begränsar det deras möjlighet till en oberoende rättegång, säger Jonathan Lundqvist, ordförande för Reportrar utan gränser till DN. Nu kräver organisationen att EU omedelbart ska införa sanktioner mot den kinesiska tv-kanalen CCTV och nyhetsbyrån Xinhua för att tydligt visa sitt missnöje med deras agerande. – På lång sikt är vi beroende av att Kina har en fungerande mediestruktur. De här kanalerna är viktiga informationskanaler och därför är det kritiskt att de börjar bete sig som ansvarsfulla medier och inte bara en röst för den kinesiska regimen, säger Jonathan Lundqvist. EU-sanktionerna som organisationen vill se skulle motsvara dem som infördes mot Iran i mars 2013. Där fastslogs det att nyhetschefen för den iranska tv-kanalen Press tv använde sig av framtvingande bekännelser. Något som Reportrar utan gränser menar är oförenligt med det journalistiska idealet. – Om man utgår från ett journalistisk ideal där man skildrar verkligheten så som den är så upphör man att vara en oberoende nyhetsförmedlare om man faller till föga för politiska påtryckningar och börjar sprida propaganda. Då har man, enligt oss, försuttit sin chans att bli tagen på allvar, säger Jonathan Lundqvist.


Dömda iranska poeter har flytt landet

Summary: De iranska poeterna Fateme Ekhtesari och Mehdi Mousavi som i oktober dömdes till piskrapp och långa fängelsestraff har flytt från Iran, skriver SVT.

De persiska poeterna Fateme Ekhtesari och Mehdi Mousavi dömdes i oktober till elva och ett halvt respektive nio års fängelse samt 99 piskrapp vardera för blasfemi, brott mot regimen och osedlighet. Domen grundade sig bland annat i uttalanden gjorda av Fateme Ekhtesari under Göteborgs poesifestival 2013, där ett tema var kvinnlig iransk poesi. Nu har de båda poeterna flytt Iran, rapporterar SVT. Fateme Ekhtesari ska till nyhetsbyrån AP ha uppgivit att de för några dagar sedan flydde landet – men på grund av säkerhetskäl ville hon inte berätta mer om hur flykten gick till eller var de befinner sig nu.


Så ska Storbritannien lyckas bättre i Eurovision

Summary: För för första gången på sex år får det brittiska folket vara med och välja Eurovisionbidrag. Det görs i en ”Idol”-liknande uttagning.

Det har gått dåligt för Storbritannien i Eurovision Song Contest de senaste åren. I 2015 års final i Wien kom det brittiska bidraget ”Electro Velvet” på 24 plats – av 27 – och fick bara fem poäng. Nu hoppas britterna kunna bli mer framgångsrika genom att för första gången på sex år låta publiken avgöra vilket bidrag som ska representera Storbritannien. I den ”Idol”-liknande liveshowen ”Eurovision: You decide” kommer sex ännu hemliga bidrag att uppträda live framför en jury på O2 Forum i norra London. Showen livesänds på BBC4 och allmänheten får rösta på sitt favoritbidrag – som blir det brittiska bidraget i Eurovisionfinalen i Stockholm, skriver The Guardian. 90-minutersprogrammet kommer att ledas av Mel Giedroyc, från programmet ”The Great British Bake-off”, som enligt egen utsago är ett stort Eurovision-fan. – Det är en ära för mig att få leda det här fantastiska evenemanget. Det är väldigt spännande att den stora brittiska allmänheten kommer att få chansen at välja vem som ska skickas till Sverige, säger Mel Giedroyc till The Guardian.


Simpel fars och fekalier på Dramatens scen

Summary: Landets finaste scen går ett vulgärt år till mötes. Alexander Mørk-Eidem gör en komedi om uppsättningen av en fars så simpel att skådespelarna gör uppror medan Staffan Valdemar Holm regisserar ett riktigt ”fekaldrama”.

Att Stadsteaterns tidigare publikmagnet Alexander Mørk-Eidem har rekryterats till Dramaten av sin landsman Eirik Stubø är känt sedan tidigare. Hans första projekt, som presenterades närmare under tisdagens vårsamling på Dramaten, blir en uppsättning av Michael Frayns komedi ”Rampfeber”. Pjäsen handlar om en folklig regissör som kommer till en teater för att sätta upp en simpel fars, full av sexistiska skämt och grunda personporträtt, och hamnar på kollisionskurs med de upphöjda skådespelarna. Ensemblen drabbas av allvarliga samarbetsproblem. Har du själv rampfeber inför debuten på Sveriges nationalscen? – Det är lite pirrigt att vara någonstans där jag inte har varit förut, men det känns väldigt kul och jag känner mig snarare nykär än drabbad av rampfeber. Det är roligare att göra den här pjäsen på Dramatens stora scen än Stadsteaterns, eftersom den här kan få studsa mot en flådig atmosfär med guldinramning, säger Alexander Mørk-Eidem i vimlet utanför Målarsalen. Är skådespelarna på Dramaten mer viljestarka än på Stadsteatern? – Det har varit så historiskt, tror jag, men jag har försökt att få med de minst viljestarka i min produktion, säger han och skrattar. Huvudrollen som den folkliga regissören spelas av Helena Bergström. När hon efter 25 år återvänder till Dramaten blir det i rollen som sig själv. – Jag skulle kanske inte bete mig som den här regissören på riktigt, men det är roligt att vandra runt i den här enorma fantasin som Alexander Mørk-Eidem har. Jag är övertygad om att föreställningen kommer att bli något väldigt speciellt, säger hon. Eirik Stubø presenterade flera andra långtidskontrakterade regissörer som kommer att prägla Dramatens repertoar de kommande åren. Ada Berger med succén ”Liv Strömquist tänker på dig!” i bagaget blir Unga Dramatens nya konstnärliga ledare från och med i höst. Även Mattias Andersson och Tobias Theorell knyts till teatern på fleråriga kontrakt. Mattias Andersson är aktuell med ”Idioten”, som får förlängd speltid efter att ”Hamlet” ställts in, medan Tobias Theorell står bakom ”De stora vidderna” med premiär i februari på Lilla scenen. Det är en pjäs av den österrikiske författaren Arthur Schnitzler i översättning av Horace Engdahl. För 100 år sedan var Arthur Schnitzler en av sin tids mest spelade dramatiker i Europa och hans verk har fått en renässans på senare år, bland annat genom Stanley Kubricks film ”Eyes wide shut”. – ”De stora vidderna” är en klockren beskrivning av vår egen tid. Han skildrar ett gäng människor som ägnar sig åt extremsporter, har olika affärer, sköna sommarhäng, spelar tennis, har mycket fritid och pengar och lever sina liv som att de bara vore på lek. De tänker aldrig att deras handlingar ska få några konsekvenser, vilket de får, säger Tobias Theorell. Andra nyheter som presenterades under tisdagen är att ”Karlsson på taket” från Göteborgs stadsteater, med Krister Henriksson och Nour El Refai i rollerna, kommer till Dramaten som sommarspel. För första gången kommer också Ingela Olsson, Stina Ekblad och Lena Endre att stå på scen tillsammans i höst, regisserade av Staffan Valdemar Holm. De spelar då tre städerskor från samhällets bottenskikt i ”Presidentskorna” av Werner Schwab, en annan österrikisk dramatiker. Hyckleri, småaktighet och okontrollerat driftsliv var återkommande teman för Schwab, som dog bara 35 år gammal. Själv kallade den samhällskritiske dramatikern sina verk för ”radikalkomedier”eller ”fekaldramer”. – Det är en pjäs besläktad med Rainer Fassbinder och Thomas Bernhard, men framför allt en grotesk och underbar komedi skriven på ”schwabiska”, full av språkliga utsöndringar, säger Stina Ekblad. – I många år har vi försökt spela ihop och när det äntligen uppstår ett tillfälle får vi en pjäs som handlar om bajs. Vi tänkte: ”Ja, varför inte? Nya utmaningar!”, säger Lena Endre. Dramatens repertoar. Kommande premiärer, nypremiärer och gästspel ”Idioten” ersätter inställda ”Hamlet”. Foto: Alexander Mahmoud ”Pussy Riot – en punkbön” – av Irena Kraus baserad på Masha Gessens bok ”Ord kan krossa betong”. Regi: Malin Stenberg. Urpremiär den 5 februari, Unga Dramaten/Målarsalen. ”De stora vidderna” – av Arthur Schnitzler. Regi: Tobias Theorell. Premiär 13 februari, Lilla scenen. ”Tove Jansson – den avslöjande tröstaren” – Birgitta Ulfsson porträtterar Tove Jansson i en minnesfest i ord och toner. Den 6–7 februari, Stora scenen. ”Nomnomnom” – av Dimen Abdulla. Regi: Natalie Ringler. Från 10 år. Urpremiär den 25 februari, Unga Dramaten/Tornrummet. ”Hans och Greta” – av Martina Montelius. Regi: Sally Palmquist Procopé. Från 7 år. Nypremiär den 27 februari, Unga Dramaten/Elverket. ”Utvandrarna” – av Vilhelm Moberg, dramatisering av Irena Kraus. Regi och koreografi: Mats Ek. Nypremiär 5 mars, Stora scenen. ”Fåglarna” – av Tarjei Vesaas, dramatisering av Ole Anders Tandberg och Nils Sletta. Regi: Ole Anders Tandberg. Premiär den 19 mars, Elverket. ”Rampfeber” av Michael Frayn. Regi: Alexander Mørk-Eidem. Premiär den 16 april, Stora scenen. ”I lodjurets timma” – av Per Olov Enquist. Regi: Johannes Holmen Dahl. Premiär 13 maj, Lilla scenen. ”Karlsson på taket” – av Astrid Lindgren. Regi: Alexander Öberg. Premiär den 28 maj, Stora scenen. ”Presidentskorna” – av Werner Schwab. Regi: Staffan Valdemar Holm. Premiär 22 okt, Lilla scenen. Nour El Refai och Krister Henriksson spelar i ”Karlsson på taket”. Helena Bergström och Alexander Mørk-Eidem, ”Rampfeber”.


Malin Ullgren: von Kleists novell är en teori för en magnifik rättshaverism

Summary: Filmen ”Amour fou”, om författaren Heinrich von Kleists självmordspakt med partnern Henriette Vogel, är bra. Bara inte på det sätt jag hade tänkt.

På vanligt vis bröt jag mitt eget löfte om att se konstnärligt syftande film på bio och inte skjuta upp till dvd-släppet, missade därför ”Amour fou” när den gick upp i höstas, men nu finns den äntligen att hyra på Triart. Österrikiska regissören Jessica Hausners film om författaren Heinrich von Kleist och hans partner i döden Henriette Vogel är – utan några särskilda ironiska syftningar – mycket, mycket stillsam och man bör lägga undan mobilen, sitta upp ordentligt och koncentrera sig, trots att man inte är på bio. Titeln ger förhoppningar om passion; så blir det inte. Lite fick jag slå mig på kinderna för att ta mig igenom de 96 minuterna, och jag förstår att det här inte är en bra inledning till en rekommendation, men: ”Amour fou” är bra, bara inte på det sätt jag hade tänkt. Filmen utgår alltså från Heinrich von Kleists berömda öde: 1811 sköt han sig till döds strax utanför Berlin, efter att först ha skjutit ihjäl Henriette Vogel, sin väninna. Det var en överenskommelse, han ville inte leva längre och hon var dödssjuk i cancer. Jag ville se filmen dels för att von Kleist är en fantastisk författare, dels för att jag tänkte mig att Hausner skulle lyckas gestalta hur något för mig så främmande som en självmordspakt egentligen kan växa fram. Det är just det hon inte gestaltar. ”Amour fou” bryter med eventuella romantiska föreställningar om Heinrich von Kleist och gör honom till en obegriplig fjant. Likt två bortskämda barn som knappt relaterar till varandra anträder de tillsammans vägen till dödsriket. Jessica Hausners film är knappast särskilt förankrad i von Kleistianan, som är massiv. Hans dramer spelas ständigt på tyska teaterscener och han betyder fortfarande mycket för yngre tyska författare, som till exempel Daniel Kehlmann. Däremot tycker jag att ”Amour fou” kommer nära något som finns i Heinrich von Kleists noveller: slumpen, det irrationella och det instabila som livets själva förutsättningar. Det är sådant man gärna säger, samtidigt som de flesta av oss försöker bygga befästningar som ska skydda oss från dessa förutsättningar: det är värdigt och klokt att skriva ”livet är instabilt, styrt av slump och irrationalitet”, det är rätt vidrigt och ovärdigt när det verkligen är så. Tidigt i filmen nämns en av von Kleists mest berömda noveller, ”Markisinnan von O” från 1808. Henriette Vogel har läst den och tycker sig känna igen något – kanske den genomgripande passiviteten, plötsligt bruten av en sorts naiv handlingskraft. Novellen handlar om en ung änka som upptäcker att hon är gravid, men hon vet att hon har levt dygdigt. Läsaren har goda möjligheter att snabbt räkna ut hur det hela har gått till, bland annat med hjälp av ett högljutt tankstreck väl placerat i en kaotisk scen. I ”Markisinnan von O” syns mycket av det som gör von Kleists noveller så suggestiva – en märkvärdig och i litteraturhistorien ovanligt tidig blandning av komedi och ångesttripp. Än tydligare märks den säregna blandningen i långa novellen ”Michael Kohlhaas”, om en godhjärtad hästhandlare som trycks till av överheten och som i sin jakt på upprättelse visar sig inte sky några medel. I sitt rika förord till den egna nyöversättningen av Heinrich von Kleists dramer (Modernista 2011) nämner Horace Engdahl att von Kleist kallats ”terrorismens förste litteräre teoretiker”, men i fallet ”Michael Kohlhaas” kan man säga att det snarare är en teori för en magnifik rättshaverism. Tyvärr kan det vara svårt att hitta just novellerna samlade på svenska, även om det på biblioteken finns en fin översättning av Margaretha Holmqvist från 1992. Något snällt förlag som är suget på nyutgivning? ”Amour fou” bryter med romantiska föreställningar om Heinrich von Kleist och gör honom till en obegriplig fjant.


En guldgubbe bland alla debutanter

Summary: Magnus von Horns långfilmsdebut ”Efterskalv” vann tungviktsbaggarna för bästa film och bästa regi. Fast flest priser gick till Peter Grönlunds ”Tjuvheder” när förra årets bästa filmer belönades på Cirkus i Stockholm.

Ett ångestladdat drama om en tonårsmördare (spelad av popstjärnan Ulrik Munther) som försöker återanpassa sig till sitt lilla samhälle. ”Efterskalv” är fjolårets bästa svenska film – när Guldbaggejuryn får välja. – Jag lovade att insupa ögonblicket om jag skulle få stå här. Jag vill tacka alla skådespelare – utan er hade jag inte haft något att göra. Och ett tack till polska filmskolan där jag lärde mig göra film, sa långfilmsdebutanten Magnus von Horn som hade flugit in från hemmet i Warszawa för att ta emot sin första Guldbagge. En av filmens skådespelare, Mats Blomgren, kunde knipa en bagge för bästa manliga biroll som ensamstående pappa som försöker hantera sina motstridiga känslor inför sin son. – Magnus von Horn, ditt manus är grymt bra, man hamnar i en dialog som är som ett isberg, allt händer där under. Och jag vill tacka alla polacker som lärde mig festa, äntligen, sa Mats Blomgren. Även om Guldbaggegalan inte direkt var något polskt bröllop så gjorde konferencieren Petra Mede sitt bästa för att hålla partystämningen uppe i cirkusmanegen med praktiska kysslektioner, medvetet plumpa partyvitsar och introducerade sångnummer med Eva Dahlgren och Hollywood-stjärnan David Hasselhoff från baggebelönade kortfilmen ”Kung Fury”. I övrigt var det en sedvanlig mix av firmafest, tacksägelsehögtid och mässa för insektssamlare. En av de allra lyckligaste var publikfavoriten Rolf Lassgård som vann för sin ordningsfascistiska radhusgubbe Ove. – Kära idioter, tusen, tusen tack! Som jag ville gestalta den här underbara, vidriga hjärtliga, härliga gubben. Och som jag ville ha en Guldbagge för att ha gjort den här speciella rollfiguren! Inspelningen var mer headbanging än foxtrot, sa en mycket rörd Rolf Lassgård. På plats var hela den svenska filmfamiljen toppad med gäster som statsminister Stefan Löfven och kulturminister Alice Bah Kuhnke. Utdelningen av baggen för bästa dokumentär till ”Förvaret”, om vardagen för asylsökande som frihetsberövas i väntan på tvångsutvisning, förvandlades delvis till en politisk manifestation för asylrätten. Sami, den unga rebellen från ”Förvaret” passade på att göra ett politiskt utspel direkt till statsminister Stefan Löfven som satt i publikhavet. – Folk har röstat på dig för att de tror på vad du har sagt. Du borde tänka lite mer på det. Tänk lite mer på att de är dina barn, på detta sätt kommer vi att leva lyckliga i detta fantastiska land, sa Sami. Malin Levanon vann bästa kvinnliga huvudroll för sitt nakna och nerviga porträtt av missbrukaren Minna som kämpar för ett anständigt liv på samhällets botten. – Nu är nervsystemet stretchat, riktigt stretchat. Jag är så glad att den här filmen blev gjord, säger Malin Levanon och avbröt plötsligt sig själv genom att vråla rakt ut av lycka. ”Tjuvheder” som bestals på chansen att vinna för bästa film kunde trösta sig med fem baggar av sex möjliga. Peter Grönlund gick miste om regipriset, men belönades i gengäld för bästa manus. – Tack alla skådespelare som strukit en replik och lagt till något mycket bättre. ”Tjuvheder” är också ett vittnesmål från tiden när jag har jobbat socialt – den här baggen är till de personer jag har träffat där, säger Peter Grönlund om ”Tjuvheder” som även kammade hem baggar för bästa klippning, kostym och scenografi. Galans stora förlorare blev Sanna Lenkens ätstörda systerdrama ”Min lilla syster” och Lisa Aschans ”Det vita folket” som blev helt utan baggar trots fem nomineringar vardera. Bättre gick det för Beata Gårdelers omdebatterade häxjaktsdrama ”Flocken” som fick tre baggar för bästa kvinnliga biroll (Eva Melander), bästa foto och bästa originalmusik. Kvällens största applåd gick till den folkkära västgötska aktrisen Birgitta Andersson som spelat i allt från Hasseåtages ”Att angöra en brygga” till Doris i ”Jönssonligan”-sviten och tv-klassikern ”Teskedsgumman”. – Jag vet inte hur man ska tacka för en sådan här sak. Håll ut, ni kan få en sådan här när ni blir gamla, sa den 82-åriga Birgitta Andersson och höll upp sin bagge mot galapubliken innan de högg in på en mingeltallrik med sjöborrsterrin, rimmad grissida, räk- och krabbfyllda crépes, bao med fläskkarré och rostad zucchini. Bästa film: ”Efterskalv”, producenter Madeleine Ekman och Mariusz Wlodarski Bästa regi: Magnus von Horn för ”Efterskalv” Bästa manus: Peter Grönlund för ”Tjuvheder” Bästa manliga huvudroll: Rolf Lassgård för ”En man som heter Ove” Bästa kvinnliga huvudroll: Malin Levanon för ”Tjuvheder” Bästa kvinnliga biroll: Eva Melander för ”Flocken” Bästa manliga biroll: Mats Blomgren för ”Efterskalv” Bästa foto: Gösta Reiland, ”Flocken” Bästa klippning: Kristofer Nordin, ”Tjuvheder” Bästa kostym: Mia Andersson, ”Tjuvheder” Bästa ljud/ljuddesign: Andreas Franck, ”Jönssonligan – den perfekta stöten” Bästa mask/smink: Eva von Bahr och Love Larson för ”En man som heter Ove” Bästa originalmusik: Lisa Holmqvist, ”Flocken” Bästa scenografi: Kajsa Severin, ”Tjuvheder” Bästa visuella effekter: Fredrik Pihl, Joel Sundberg, Robert Södergren och Torbjörn Olsson, ”LasseMajas detektivbyrå – Stella Nostra”. Bästa utländska film: ”Leviatan”, regi Andrej Zvjagintsev Bästa dokumentärfilm: ”Förvaret”, regi Anna Persson och Shaon Chakraborty Bästa kortfilm: ”Kung Fury”, regi David Sandberg Bästa nykomling: Bianca Kronlöf för ”Svenskjävel” Hedersbagge: Birgitta Andersson Gullspirapriset: Barnfilmskolan och Linda Sternö, Kalle Boman, Martin Sjögren och Klara Björk. Biopublikens pris: ”En man som heter Ove”.


Maciej Zaremba: Ska man försvara asylrätten får man inte låtsas att den inte kostar något

Summary: Kulturdebatt. Enligt TT har den tyska staden Bornheim portat asylsökande från badhusen. Bakgrunden sägs vara att sex kvinnor har klagat på att ha blivit ofredade i vattnet. Vad skall man tänka om detta?

Enligt TT har den tyska staden Bornheim portat asylsökande från badhusen. Bakgrunden sägs vara att sex kvinnor har klagat på att ha blivit ofredade i vattnet. Låt oss för resonemangets skull anta att allt stämmer. Att alla anmälningar är sanna och att Bornheim aldrig haft sådana problem förrän asylsökande dök upp på badhusen. Vad skall man tänka om detta? Man kan börja med att minnas. För ett antal år sedan stod det ”Schweden nicht willkommen” vid ingången till några barer i en österrikisk skidort. Orsaken sades vara en lång rad incidenter där svensk ungdom på sportlov spytt ned dukarna och demolerat bohaget. Och då inga andra folkslag brukade uttrycka sin livsglädje på det sättet, drog krögarna slutsatsen att beteendet hade med svenskhet att göra. Ingen kan påstå att de var helt fel ute. Svensk ungdomsfylla är så nordisk och så rituell att den borde ha en egen inhägnad på Skansen. Alltså var det inte helt tokigt att förknippa tölpaktigt beteende med kulturbakgrund. Kanske kunde samma sak sägas om tafsanden i bassängerna. Det skandalösa ligger förstås i att dra alla svenskar (eller asylsökande) över en kam. Om inte annat kunde någon ha tänkt tanken att tonåringar som sluppit ifrån social kontroll inte är de bästa exponenterna för sin hemkultur. Problemet med debatten om asylsökande och kvinnofrid är att många debattörer tycks ha en låg uppfattning om medborgarnas förståndsgåvor. De tror att vi uppfattar ”kultur” som något statiskt; de antar att vi inte förmår tänka flera tankar samtidigt. Därför skall vi hindras från att ens diskutera ofredanden av kvinnor i termer av kulturkrockar. Som om allt tal om förtryckande kulturmönster riskerade att elda på xenofobin och urholka asylrätten. Emellertid finns ingen konflikt mellan insikten att en del flyktingar har med sig unkna synsätt och oacceptabla vanor – och försvaret av asylrätten. Rätten till asyl är en räddningsplikt, inte en belöning för moderna tänkesätt. Inte heller brandkåren frågar efter de nödställdas bakgrund innan man börjar släcka. De räddar perser och blekingar lika, helt urskillningslöst. Det är bara sverigedemokrater som vill ha det annorlunda: asylrätten skall villkoras med likhet i kultur, tro och seder. Jag tror att de debattörer som förnekar problemet med importerat kvinnoförakt (liksom rasism och antisemitism) vill väl. De tror sig motverka fördomar. De tycks inte förstå att de i själva verket gör det svårare för folk i nöd att få fristad i Sverige. De spär på mångas fördomar mot värnare av asylrätten, som påstås vara antingen blåögda eller tala mot bättre vetande. Skall man försvara den rätten på trovärdigt sätt får man inte låtsas att den inte kostar något i kronor, felbeslut och kulturfriktion. Min sista iakttagelse är kanske för paradoxal för att bli förstådd av dem den gäller: De som tror sig försvara asylrätten genom att förneka kulturskillnaden mellan den svenska manlighetens attityd till kvinnor och den som dominerar i Nordafrika, Mellanöstern och Afghanistan (”män som män”), tycks inte fatta att de därigenom skriver under på Jimmie Åkessons idé om rätten till asyl: De flyktingar vi kan tänka oss att släppa in skall vara som vi. Det är de inte alltid. Konstigt vore annars. Dock finns det hopp. ”Kulturen” verkar inte oföränderlig. Exempelvis var det länge sedan en alpkrögare kände sig tvingad att porta ungsvennar. Någon kulturvetare borde granska hur den anpassningen gick till. Läs mer • Sexuella ofredanden på flera simhallar Flera simhallar i Stockholm samt en i Örebro rapporterar att antalet fall av sexuella ofredanden ökat bland badgästerna. Politiker i Stockholm efterlyser fler badvakter och vill att de misstänkta gärningsmännen portas från anläggningarna. • Separata bubbelpooler efter ofredande Eriksdalsbadet inför separata bubbelpooler för kvinnor och män. Dels har kvinnor önskat det, dels beror det på ökat antal polisanmälningar vid händelser i poolerna.


Helena Lindblad: ”Efterskalv” gör avgrunden mänsklig

Summary: Som publikdragare hade årets bästa film inte mycket att komma med, men det var ändå helt rätt att priset till ”Efterskalv”. Få svenska filmer har skådat ner i så kolsvarta bråddjup tidigare.

För några år sedan upptäcktes en jättestjärna med miljoner gånger starkare lyskraft än solen. Om filmåret 2015 vore rymden skulle ”En man som heter Ove” med sin miljonpublik var den där astronomiskt stora stjärnan. Med några få undantag (”En underbar jävla jul”, ”Så ock på jorden”, ”Jag är Ingrid”) så är resten av årets filmer – många med publika katastrofsiffror – så kallade bruna dvärgar om man fortsätter med metaforer hämtade ur rymden. Ett sådant enormt ojämnt filmår som 2015 är det tur att Guldbaggegalan finns, som inte tar hänsyn till publiksiffror utan fäster uppmärksamheten på kvalitet, förnyelse, framåtblickande. Årets jury gjorde helt rätt i att ge en skådespelarbagge till Rolf Lassgård som gör en av sitt livs roller som den livströtte folkhemsnostalgikern Ove i Hannes Holms välregisserade film. Lika rätt var det att ge baggar för såväl bästa film som bästa regi till Magnus von Horns hårt knutna och bildmässigt extremt imponerande ”Efterskalv”. Sällan har en svensk film skådat ner i sådana mänskliga, kolsvarta bråddjup – utan att avhumanisera eller förenkla sina plågade huvudpersoner. Dundermissen från nomineringsjuryn att inte bry sig om årets allra bästa svenska långfilm ”Tjuvheder” i toppkategorin, kompenserades åtminstone hjälpligt av en rad andra baggar, i synnerhet skådespelarbaggen till Malin Levanon som är helt suverän i rollen som filmens sargade men okuvliga hjältinna. Glädjande också att Bianca Kronlöf, som inte var med i racet om bästa kvinnliga huvudroll trots att hon gör en av årets insatser och dessutom en övertygande tolkning av livet i prekariatets tjänst, fick det nyinstiftade priset Årets nykomling. ”Förvaret", som fick årets dokumentärbagge är otvetydigt årets viktigaste film med tanke på det aktuella flyktingläget, dessutom visuellt stark, djupt humanistisk och poetisk – men man kunde lätt ha delat ut tre baggar i den kategorin om man velat. Även de andra två nominerade – "Jag är Ingrid” och ”Every face has a name” – är så värda att både ses och prisas. Tips till Guldbaggegänget på SFI: Nästa års hedersbagge borde tilldelas Tempo Dokumentärfestival med den konstnärliga ledaren Agneta Mogren i spetsen. En högaktuell kulturinstitution som fyller myndig 2017 och som fortsätter spegla den alltmer högkvalitativa dokumentärfilmsvågen både i Sverige och utomlands.


Svensktoppen ändrar reglerna efter 30 år

Summary: Svensktoppen i Sveriges Radio har ändrat reglerna så att låtar bara kan ligga på listan i ett år. ”Det är viktigt att få in ny musik på listan”, säger programledaren Carolina Norén i ett pressmeddelande.

På senare år har det varit vanligt med långkörare på Svenktoppen. Nya låtar har haft det svårt att göra sig gällande och flera artister har klamrat sig fast länge på listan under en längre period. ”Du är min man” med Benny Anderssons orkester och Helen Sjöholm låg till exempel på listan i hela fem år mellan 2004 och 2009. ”Jag älskar ju egentligen jubileum och rekord, men tycker även att det är viktigt att få in ny musik på listan så att Svensktoppen speglar musikåret”, säger programledaren och producenten Carolina Norén i ett pressmeddelande. Regelförändringen innebär att fyra låtar som legat på listan i över ett år tas bort. Bland annat ”Strövtåg i hembygden” med Mando Diao och ”Min far och jag” med Magnus Uggla som funnits med i över tre år, 166 respektive 160 veckor på listan. Förändringen är den största sedan 1985. Den gången togs tidsbegränsningarna bort. De nya reglerna började gälla i går söndag.


Lindberg De Geer avsäger sig ansvar för utställning

Summary: Marianne Lindberg De Geer avsäger sig allt ansvar för Makode Linde-utställningen på Kulturhuset. ”Jag tillåts inte längre ha någon som helst insyn” skriver hon.

Under måndagen sade Marianne Lindberg De Geer upp sig från sin tjänst som konst- och designchef på Kulturhuset Stadsteatern. En av anledningarna hon uppgav för uppsägningen var kontroversen kring namnet på Makode Linde-utställningen på Kulturhuset. Marianne Lindberg De Geer menade i sin uppsägning att hon skulle ta fortsatt ansvar för Makode Linde-utställningen, som hon menar att hon själv tagit initiativet till. Nu avsäger hon sig dock allt ansvar för utställningen ”Makode Linde” som öppnar den 30 januari. I ett öppet brev skriver hon: ”Eftersom jag, som curator, inte längre tillåts ha någon som helst insyn, vare sig i själva utställningen, i katalogens slutförande eller av planeringen av de två seminarierna, projekt som jag anser vara exceptionellt viktiga delar av presentationen av konstnären och aktivisten Makode Lindes arbete i Stadsteatern Kulturhuset, vill jag varken medverka med text i något sammanhang, (katalog eller annan presentation) eller stå som curator för utställningen”.


Filmkonsulent i blåsväder efter angrepp på Ann Heberlein

Summary: ”Någon borde medicinera henne” skrev SFI:s filmkonsulent Baker Karim om Ann Heberleins psykiska hälsa. När DN når honom är han ångerfull.

Under onsdagen publicerade Expressen en text av Ann Heberlein angående debatten kring den senaste tidens avslöjanden om sexuella övergrepp. SFI:s långfilmskonsulent Baker Karim kritiserade krönikan, och skrev på sin Facebook-sida att hon ”talar fascisternas språk.” I en kommentar fortsatte han sedan med att skriva om Ann Heberlein att: ”Hon är kanske mitt i ett maniskt skov Heberlein, någon borde medicinera henne”. Ann Heberlein, författare och lektor i etik, är öppen med sin diagnos bipolär sjukdom. Senare tog Baker Karim bort inläggen från sin Facebook. Till DN säger han att han ångrar inläggen. – Jag skrev en plump kommentar och jag ångrar att jag skrivit den. Det var inte min mening att kränka personer med psykisk sjukdom eller att låta kränkande mot Ann Heberlein som person, kvinna eller människa. Det var hennes åsikter och hennes idé som jag reagerade på, säger han. På Svenska Filminstitutet tar man allvarligt på saken. – Vi har samtalat om det med Baker Karim, som också gjort en offentlig ursäkt. Vi ser det därför som utagerat - men har full respekt för att folk har reagerat, säger Kristina Börjesson, avdelningschef för filmstöd på SFI. Svenska Filminstitutet har inte ett särskilt regelverk för vad medarbetare får och inte får göra på nätet. – Vi tycker inte att det är applicerbart på vår verksamhet. Vi vill att våra medarbetare ska kunna föra debatter och diskussioner via nätet. Men det finns såklart risker förknippade med det. Våra rutiner är att ta en diskussion med medarbetaren, som vi gjort i det här fallet, säger Kristina Börjesson. Gör den här händelsen att det kan bli aktuellt att skapa riktlinjer kring hur man får uttrycka sig på nätet? – Vi är 120 medarbetare på SFI. Vore det ett stort problem att många inte förstår effekten av vad de säger på nätet skulle vi diskutera det, men jag upplever inte att vi har det problemet. Men det betyder inte att det som hänt inte är ett stort problem för de som drabbats, säger Kristina Börjesson.


Kritiken: Bara vita skådespelare nominerade till Oscars

Summary: För andra året i rad kritiseras Oscarnomineringarna för bristande mångfald. Bland de 20 nominerade skådespelarna återfinns ingen som inte är vit, och ingen film med en mörkhyad huvudperson återfinns bland nomineringarna till Bästa film.

Alla Oscarnominerade skådespelare är för andra året i rad vita. Nu fås Oscarakademin återigen kritik för bristande mångfald. Kritikerna menar att storfilmer med och om mörkhyade förbises vid Oscarnomineringar. Ingen film med en mörkhyad huvudroll blev heller nominerad till Bästa film. – Jag tror att det här är en reflektion av den unika sammansättningen som akademin har. Det har börjat förändras, och förhoppningsvis kommer det att fortsätta förändras, men det tar tid, säger Jonathan Herman, som nominerats för "bästa bearbetade manus" för filmen ”Straight outta Compton” till LA Times apropå att filmen inte nominerats till Bästa film. Den ”unika sammansättning” som Jonathan Herman syftar på är att Oscarakademin består av medlemmar som, efter att ha blivit valda, är med på livstid. Det innebär att akademin i dag, trots försök att skapa större mångfald, mest består av vita män i 60-årsåldern, skriver Vox.com. Efter Oscarregnet över ”12 years a slave” för två år sedan trodde många att en vändpunkt hade skett - och att flera mörkhyade personer skulle nomineras. Men de senaste två årens nomineringar har gjort kritikerna nedslagna. Oscarakademins ordförande Cheryl Boone Isaacs säger till sajten Deadline.com att bristen på mångfald gör henne besviken: – Självklart är jag besviken. Men det här får inte ta ifrån de nominerade filmerna sin storhet. Det här har varit ett stort år för film, det har det verkligen, över hela spektrat. Under hashtagen #oscarsowhite, som lanserades på sociala medier efter förra årets nomineringar, kritiseras den bristande mångfalden. Man lyfter bland annat att de enda nominerade för de filmer som handlar om mörkhyade personer ”Straight outta Compton@ och ”Creed” är vita. Under samma hashtag har man även kritiserat att inga kvinnor nominerats för bästa regi, fotograf eller manusförfattare.


Kulturchefen lämnar tjänst efter konflikt

Summary: Stockholm. Marianne Lindberg De Geer säger upp sig från tjänsten som konst- och designchef vid Kulturhuset Stadsteatern med omedelbar verkan. Hon riktar skarp kritik mot organisationens ledning. Dokument som DN tagit del av visar på konflikter mellan Marianne Lindberg De Geer och hennes personal.

”Drömmen om Kulturhuset Stadsteatern som fri och djärv plats för konsten, yttrandefriheten och de dagsaktuella frågorna är borta”, skriver Marianne Lindberg De Geer i sin uppsägning som DN tagit del av. Hon lämnar sin tjänst som konst- och designchef med omedelbar verkan, i stället för att förlänga sitt förordnande till juni. Under hösten har Marianne Lindberg De Geer varit starkt kritisk till Kulturhuset Stadsteaterns agerande i samband med Makode Lindes utställning ”Negerkungens återkomst” som senare fått byta namn till ”Makode Linde”. I sin uppsägning anger hon bland annat namntvisten och hanteringen av den uppskjutna pjäsen ”Flickvännen” som hon skulle ha regisserat som två anledningar till att hon säger upp sig. Marianne Lindberg De Geer skriver att hanteringen av sammanslagningen av Kulturhuset och Stockholms stadsteater har lett till en kris i organisationen med otydliga mandat och stor förvirring som följd – något som lett till flera sjukskrivningar. Hon kritiserar även vd:n Benny Fredriksson som hon menar ”ställer medarbetare mot varandra”. I ett pressmeddelande skriver Kulturhuset Stadsteatern att Marianne Lindberg De Geer valt att avsluta sin anställning en månad innan den skulle ha gått ut. Benny Fredriksson skriver: – Marianne Lindberg De Geer är en färgstark person och en konstnär som alltid går sin egen väg. Under sin tid som konst- och designchef på Kulturhuset Stadsteatern har hon legat bakom flera uppmärksammade och framgångsrika utställningar. Marianne Lindberg De Geer menar själv i ett pressmeddelande som svar på Kulturhuset Stadsteaterns uttalande att uppgifterna om att hennes anställning skulle ta slut i februari inte stämmer, utan att ett muntligt kontrakt finns för en fortsatt tjänst fram till juni 2016. Någonting som hon menar har förhalats fram till måndagen – då hon i stället för att förlänga, valde att säga upp sig med omedelbar verkan. Ett dokument från Kulturhuset Stadsteatern underskrivet av Benny Fredriksson som DN tagit del av daterat den 17 december styrker att ledningen föreslagit att ge Marianne Lindberg De Geer fortsatt uppdrag fram till juni 2016. Dock visar samma dokument att facket varit ”tveksamma” till förlängningen och krävt att Marianne Lindberg De Geers personalansvar vid en förlängning ska förflyttas till program- och produktionschefen. DN har också tagit del av dokument från januari i år där personal på Kulturhuset Stadsteatern redogjort för konflikter och vad som den upplevt som hot från Marianne Lindberg De Geer. Så sent som på måndagen, då Marianne Lindberg De Geer lämnade in sin uppsägning, beslutade man efter en incident att ”avvakta med att vidta eventuella åtgärder beträffande hotet då omständigheterna har förändrats sedan hotet inträffade.” Karina Ericsson Wärn, som i dag är modechef vid Kulturhuset Stadsteatern, blir tillförordnad konst- och designchef under rekryteringsprocessen. Kulturhuset Stadsteaterns vd Benny Fredriksson vill inte kommentera Marianne Lindberg De Geers uppsägning. DN har sökt Marianne Lindberg De Geer som inte heller har kommenterat uppsägningen ytterligare.


Konflikter bakom Lindberg De Geers uppsägning

Summary: Marianne Lindberg De Geer säger upp sig från tjänsten som konst- och designchef vid Kulturhuset Stadsteatern med omedelbar verkan. Hon riktar skarp kritik mot organisationens ledning. Dokument som DN tagit del av visar på konflikter mellan Marianne Lindberg De Geer och hennes personal.

”Drömmen om Kulturhuset Stadsteatern som fri och djärv plats för konsten, yttrandefriheten och de dagsaktuella frågorna är borta”, skriver Marianne Lindberg De Geer i sin uppsägning som DN tagit del av. Hon lämnar sin tjänst som konst- och designchef med omedelbar verkan, i stället för att förlänga sitt förordnande till juni. Under hösten har Marianne Lindberg De Geer varit starkt kritisk till Kulturhuset Stadsteaterns agerande i samband med Makode Lindes utställning ”Negerkungens återkomst” som senare fått byta namn till ”Makode Linde”. I sin uppsägning anger hon bland annat namntvisten och hanteringen av den uppskjutna pjäsen ”Flickvännen” som hon skulle ha regisserat som två anledningar till att hon säger upp sig. Marianne Lindberg De Geer skriver att hanteringen av sammanslagningen av Kulturhuset och Stockholms stadsteater har lett till en kris i organisationen med otydliga mandat och stor förvirring som följd - något som lett till flera sjukskrivningar. Hon kritiserar även vd:n Benny Fredriksson som hon menar ”ställer medarbetare mot varandra”. I ett pressmeddelande skriver Kulturhuset Stadsteatern att Marianne Lindberg De Geer valt att avsluta sin anställning en månad innan den skulle ha gått ut. Benny Fredriksson skriver: – Marianne Lindberg De Geer är en färgstark person och en konstnär som alltid går sin egen väg. Under sin tid som konst- och designchef på Kulturhuset Stadsteatern har hon legat bakom flera uppmärksammade och framgångsrika utställningar. Marianne Lindberg De Geer menar själv i ett pressmeddelande som svar på Kulturhuset Stadsteaterns uttalande att uppgifterna om att hennes anställning skulle ta slut i februari inte stämmer, utan att ett muntligt kontrakt finns för en fortsatt tjänst fram till juni 2016. Någonting som hon menar har förhalats fram till måndagen – då hon i stället för att förlänga, valde att säga upp sig med omedelbar verkan. Ett dokument från Kulturhuset Stadsteatern underskrivet av Benny Fredriksson som DN tagit del av daterat den 17 december styrker att ledningen föreslagit att ge Marianne Lindberg De Geer fortsatt uppdrag fram till juni 2016. Dock visar samma dokument att facket varit ”tveksamma” till förlängningen och krävt att Marianne Lindberg De Geers personalansvar vid en förlängning ska förflyttas till program- och produktionschefen. DN har också tagit del av dokument från januari i år där personal på Kulturhuset Stadsteatern redogjort för konflikter och vad man upplevt som hot från Marianne Lindberg De Geer. Så sent som på måndagen, då Marianne Lindberg De Geer lämnade in sin uppsägning, beslutade man efter en incident att ”avvakta med att vidta eventuella åtgärder beträffande hotet då omständigheterna har förändrats sedan hotet inträffade.” Karina Ericsson Wärn, som i dag är modechef vid Kulturhuset Stadsteatern, blir tillförordnad konst- och designchef under rekryteringsprocessen. Kulturhuset Stadsteaterns VD Benny Fredriksson vill inte kommentera Marianne Lindberg De Geers uppsägning. DN har sökt Marianne Lindberg De Geer som inte heller har kommenterat uppsägningen ytterligare.


Sean Penn under Vita husets lupp efter intervju med knarkbaron

Summary: Skådespelaren Sean Penns intervju med den nu gripna mexikanska knarkkungen El Chapo ”väcker en rad intressanta frågor”, säger Vita huset, som nu överväger att låta mexikanska myndigheter förhöra Hollywoodaktören. Penn säger att han inte har något att dölja.

Den tvåfaldigt Oscarbelönade amerikanska skådespelaren Sean Penn har hamnat i blåsväder efter sin intervju med den mexikanska Sinaloakartellens ledare Joaquín Guzmán, El Chapo kallad. När intervjun gjordes för tidskriften Rolling Stone i oktober befann sig Guzmán på flykt undan rättvisan och var världens mest eftersökta man. Penn träffade Guzmán under sju timmar i en bergstrakt i norra Mexiko. Mötet ska i första hand ha arrangerats för att diskutera en film om maffialedarens liv. I fredags greps El Chapo, och i lördags publicerades intervjun. Vita husets stabschef Denis McDonough säger till CNN att artikeln ”väcker en rad mycket intressanta frågor, både för honom (Penn) och för andra inblandade i denna så kallade intervju”. Sean Penn riskerar åtal i Mexiko för sina kontakter med Guzmán. Washington överväger att låta mexikanska myndigheter förhöra Penn och utreda hans roll i sammanhanget men har ännu inte bestämt sig. Penn själv försvarar sitt agerande. Han bröt på måndagen två dagars tystnad i ett kort mejl till AP, där han skriver: ”Jag har inget att dölja”. Det El Chapo säger till Penn i Rolling Stone-artikeln upprör Denis McDonough. – Vad den här skrävlaren säger om hur mycket heroin han skickar ut i världen, inklusive USA, kan göra en galen, säger Vita huset-stabschefen till CNN. El Chapo har i tidigare intervjuer förnekat att han håller på med knarkhandel, men i Penns text råder knappast något tvivel: – Jag levererar mer heroin, metamfetamin, kokain och marijuana än någon annan i världen. Jag har en flotta av ubåtar, flygplan, lastbilar och båtar, säger knarkkungen till Hollywoodskådisen. Även Floridasenatorn och presidentkandidaten Marco Rubio är upprörd och kallar El Chapos kommentarer ”groteska”.


När jag var fjorton år 1978 struntade jag i att gå när David Bowie för första gången spelade i Göteborg. Han hade ju blivit så konstig, det var inte alls den David Bowie jag hade lärt mig älska. Hans storhetstid låg bakom honom, det verkade uppenbart. Fem år senare såg jag honom ändå, på Ullevi i Göteborg. Då hade han än en gång bytt skepnad och musik och jag kunde inte låta bli att dras dit, trots att hans enorma kommersiella genombrott med ”Let’s dance” uppfattades som en sorts förräderi av både mig och de flesta andra som följt honom länge. I gengäld hade jag då hunnit omvärdera hans sena 70-tal, och höll ”Low” från 1977 som hans allra främsta album. Men det var så dags. Och när jag många år senare såg en konsert från 1983 års turné på dvd insåg jag att även den epoken måste omvärderas, den var ju så rasande mycket bättre än jag mindes. Så där var det hela tiden med David Bowie. Han rörde sig så snabbt att knappt någon hann med i alla svängar. Inte ens han själv, alltid. I efterhand har han avslöjat att han inte ens kom ihåg inspelningarna av albumet ”Station to station” 1975. Tempot var så högt och han själv så hög. Men ett mästerverk är det, också det. Märkligt många av hans skivor förtjänar den benämningen. Även om det inte saknas bottennapp heller. Att fånga hans egenart är svårt, hans mest uppenbara kännemärke var hans ständiga förändringar, med nya roller, influenser och musikstilar inkastade i den ständigt rusande kreativa motorn. Ofta på tvärs mot vad hans publik önskade sig, men aldrig utifrån någon sorts Bob Dylan-mässig förtjusning i att vara motvalls. Han ville bara vidare, alltid vidare, även om han själv inte alltid visste vart – och inte alltid nådde dit. Han till och med sjöng helt olika i olika stadier av sin karriär, även om man alltid tyckte att han lät så omisskännlig. Det var lite av en illusion, det också. Spårar man karriären bakåt tycks han ha haft det i sig från första början. Hans tidigaste karrärsteg var som sångare i olika r&b-band, men han hade också varit en aspirerande jazzsaxofonist. Och till första soloalbumet hade han anammat en lustigt lättviktig music hall-pop i närheten av The Kinks. Då var han tjugo år, och vid samma tid började han studera mim och dans. Till andra albumet två år senare var han mer av en folksångare med akustisk gitarr, men hade också skrivit rymdsingeln ”Space oddity” som tajmades med månlandningen i juli 1969 och blev hans första hit. Till nästa album ”The man who sold the world” 1970 poserade han i långklänning på omslaget och den androgyne Bowie var född. Ziggy Stardust. Foto: Wenn Under 70-talet kom han att ge ut minst ett album om året och det var här förändringstakten var som allra högst. Med ”The rise and fall of Ziggy Stardust and the Spiders from Mars” 1972 blev han intill förväxling lik den glamrockiga superstjärna han sjöng om, och lika överväldigande populär. Men just som han stod på kulmen av sitt första stora genombrott avslutade han Ziggy Stardust-turnén i juli 1973 med att från scenen tillkännage att det här var hans sista konsert någonsin. Någon paus tog han dock aldrig. Tre månader senare kom coverskivan ”Pin ups”, där en plötsligt tillbakablickande David Bowie tillät sig att tolka favoritlåtar från mitten av 60-talet. Samtidigt planerade han en musikalversion av George Orwells ”1984”, som aldrig blev av men gav näring åt albumet ”Diamond dogs” 1974 och en ny turné, utan smink, som skulle leda vidare mot den amerikanska soulmusiken på ”Young Americans” 1975. Och så vidare, och så vidare. Nästan allt han gjorde under 70-talet var fenomenalt, oavsett hur snabbt cirkusen kring honom snurrade och hur mycket droger han konsumerade. Ändå hade han tid att också hjälpa fram flera av sina favoriter från förr. 1972 skrev och producerade han ”All the young dudes” åt det engelska bandet Mott the Hoople, som till slut fick sitt breda genombrott efter år av harvande. Samma år producerade han Lou Reeds andra soloalbum ”Transformer”, som gav den forne Velvet Underground-ledaren sin första kommersiella framgång. Och i samma veva mixade han Iggy Pop och The Stooges ”Raw power”, som inte sålde mycket då men är en odiskutabel klassiker i dag. Det här är lika lätt att glömma som alla de förvånansvärt många coverlåtar som finns utspridda på de flesta av David Bowies album. Han må ha varit en enastående och unik artist, men han var det alltid i nära förbindelse med andra inspiratörer. Han lyssnade mycket, läste mycket, sög åt sig och bearbetade. Fångade upp trådar i tiden och populariserade dem. David Bowie 1976 – the Thin White Duke. Foto Keystone Med Iggy Pop skulle han snart arbeta mer. 1976 flyttade Bowie till Berlin, där han delade lägenhet med Iggy och började spela in en trilogi av skivor (”Low”, ”Heroes” och ”Lodger”) med producenten Brian Eno, starkt influerade av dåtidens elektroniska krautrock. Han passade samtidigt på att producera Iggy Pops två första soloalbum ”The idiot” och ”Lust for life” – och dessutom spela klaviaturer på dennes första soloturné i England och Nordamerika. Skalar man ned David Bowies artistiska liv till bara två viktiga punkter är det här den andra. Efter den sminkade, androgyna, ursinnigt färgstarka glamrockaren i början av 70-talet kom den här nedtonade, dystra, svartvita syntrockaren i 70-talets slut – en sorts postpunkare redan innan punken hade hänt. Nästan varandras motsatser, och båda lika ikoniska. En helt annan sorts motsats presenterade han med albumet ”Let’s dance” 1983. Som en nyfönad elegant i pastellfärgade kostymer sjöng David Bowie plötsligt topplistepop för de stora massorna, slog igenom bredare än någonsin, åkte på arenaturné runt världen och – tappade fotfästet, igen. Den här gången satte det sig på kreativiteten, och Bowies försök att gå vidare som arenarockare hör till det vilsnaste han gjort. Vägen till återfödelse var vad ingen hade önskat: att bilda ett band och spela bluesrock. Tin Machine hette gruppen, David Bowie låtsades vara bara en medlem bland andra och det enkla rockriffandet på 1989 års debutalbum ”Tin Machine” provocerade mer än nästan något annat under hela hans karriär. Men albumet är långt bättre än sitt rykte, likt det mesta han tog sig för när han efter några år åter blev soloartist. Inte för att något skulle få samma genomslag igen, men några fler toppar hann han med. När jag intervjuade honom 1997 beklagade han sig över att hans skivbolag ogillade att han producerade så mycket musik, men som han såg det var det oundvikligt: ju mer engegerad han blev i sin musik, desto mer musik skapade han. Just då hade den drum ’n’ bass-influerade ”Earthling” trängt undan uppföljaren till det futuristiska konstdeckardramat ”Outside”, där tre ytterligare delar skulle följa. Men de blev aldrig av. I stället gjorde han några hyggliga skivor utan tydlig profil, turnerade flitigt och förvandlades successivt till en artist i mängden. Så pass att det knappt märktes när han i mitten av 00-talet gled in i en nästan tioårig tystnad. Desto tydligare märktes det 2013 när han utan förvarning återvände med ”The next day”, en enastående rekapitulering av stora delar av hans tidigare historia, lika snabbfotad som idérik. Laddningen förstärktes ytterligare av att han vägrade såväl intervjuer som scenframträdanden, det enda han släppte ifrån sig vid sidan av själva musiken var några utstuderade musikvideor. I efterhand kan man ana att det var sjukdomen som redan då gjorde strategin nödvändig. Att visa sig öppet skulle ha avslöjat för mycket. Men han var också ämnet för (och källan bakom) den sensationella utställningen ”David Bowie is” på Victoria & Albert-museet i London, som 2013 visade upp artefakter från hela hans karriär i ett sådant myller av detaljer att det föreföll som om han hade sparat och lagrat precis allt i hela sitt liv. Sen for hela rasket ut på turné till olika museer världen över, i stället för att artisten själv gjorde det. En film blev det också. David Bowie hade i elfte timmen hittat ännu ett sätt att återuppfinna sig som artist. Och så sent som i fredags var det dags igen, på hans sextionioårsdag. Albumet ”Blackstar” var ännu ett kliv framåt, skapat tillsammans med ett yngre jazzband, med nerviga impulser från modern dansmusik och två kusliga videor regisserade av svenske Johan Renck. Det lovade lika gott för framtiden som något han gjort sen 70-talet, och gör att han mot alla odds lyckades avsluta sin karriär mitt i steget. Nils Hansson nils.hansson@dn.se Läs också: Jonas Gardell: Bowie lovade mig att skammen var på de andras sida 10 avgörande låtar genom Bowies karriär  DN:s musikkritiker Sara Martinsson har valt ut tio Bowie-låtar som gjort störst avtryck på musikhistorien. 1970 ”The man who sold the world” – The man who sold the world När ”The man who sold the world” släpptes 1970 betraktades Bowie fortfarande mest som en udda figur som inte riktigt visste vart han var på väg musikaliskt. Så här i efterhand kan man nästan höra hur riffet i den här låten blir nyckeln som öppnar dörren till ett helt liv av odödligt musikskapande. När Nirvana sedan tolkade den i MTV Unplugged 1994 blev den klassisk på allvar. 1971 ”Life on mars” – Hunky Dory I konvolutet till ”Hunky Dory” står om ”Life on Mars” att den är ”inspired by Frankie”. Och visst är denna storslagna skildring av ett människoliv där verkligheten bleknar i jämförelse med fantasin Bowies ”My way”. När fansen får säga sitt är “Life on mars” ofta den största favoriten. SVT:s Musikbyrån gick till och med så långt att de i ett specialavsnitt utnämnde den till världens bästa låt, alla kategorier. 1972 ”Moonage Daydream” - The Rise and Fall of Ziggy Stardust and the Spiders from Mars En av Bowies mest kända låtskrivartekniker var att inspirerad av beatförfattaren William S Burroughs formulera texter genom att klippa och klistra ihop ord i slumpmässig ordning. I ”Moonage daydream” låter han Ziggy Stardust framföra just en sådan berättelse, som trots sitt synbart osammanhängande narrativ oerhört träffsäkert ringar in det berömda alter egots bakgrund, karaktär och framtidsutsikter. 1975 ”Young americans” – Young americans Efter att ha satt glamrockbollen i rullning hemma i England lät Bowie saxriffet som inleder ”Young americans” signalera karriärens dittills mest drastiska stilbyte. Från att ha gett världen hits som ”Changes” och ”Rebel Rebel” lät han här den amerikanska soul- och R&B-traditionen leda honom till dansgolvet. Texten behandlar rasförtrycket i USA, precis som hela albumet som är lika svängigt som politiskt. 1977 “Sound and vision” – Low Bowies Berlin-period är så mytomspunnen att det i dag finns guidade turer i stan där turistande fans kan följa i idolens spår. ”Sound and vision” finns med på ”Low”, den första i trilogin skivor som följdes av ”Heroes” och ”Lodger”, och är en rak poplåt som inte alls är särskilt talande för den här tiden i Bowies karriär, men oerhört stark. Trogne samarbetspartnern Tony Viscontis fru Mary Hopkin körar. 1980 “Ashes to ashes” - Scary Monsters (and Super Creeps) Visst är det kul att Bowie alltid såg till att förse sina låtar med så mycket referenser och trivia till fansen, som här i ”Ashes to ashes” när Major Tom från ”Space oddity” kommer tillbaka, mer förlorad än någonsin. Men det är den skruvade pianoslingan, förstärkt av tjutande syntar, som gör låten verkligt omistlig. Vissa anser den till och med vara ursprunget till hela den kommande new romantic-vågen. 1981 ”Under Pressure” – Queen ft. David Bowie (samarbeten) Han producerade både Iggy Pop och Lou Reed och släppte singlar tillsammans med både John Lennon och Mick Jagger. Men om man ska välja ett av Bowies många samarbeten med rockhistoriska giganter är ”Under pressure” roligast. Basgången och beatet låter dessutom fortfarande modernt, trots att Vanilla Ice 1990 gjorde sitt bästa för att förstöra allt när han samplade den för ”Ice ice baby”. 1983 “Modern Love” – Let’s Dance Ingen säger att den är bäst, men Nile Rodgers-producerade ”Let’s Dance” från 1983 sålde mest, innehåller flest hits och är mest rakt upp och ner ett popalbum av alla Bowies skivor. Inledande ”Modern Love” lär vara inspirerad av Little Richard, en stor idol för Bowie sedan barndomen. Har en call-and-response-refräng av tuggummisnitt, och är fortfarande en idiotsäker dansgolvsvältare. 1997 ”Little Wonder” – Earthling Bowies förmåga att alltid hålla sig i takt med samtiden illustreras utmärkt av albumet ”Earthling”. Den är i princip en jungle-skiva, och för den som vill lyssna fördomsfullt låter singeln ”Little wonder” som en Prodigy-släkting. Men när den kom var den något av det mest publiktillvända Bowie släppt efter en lång period av industri-influenser, och den har faktiskt åldrats bättre än det mesta i samma stil. 2016 “Blackstar” – Blackstar Inget av Bowies har haft en sådan wow-faktor som ”Blackstar”. Albumet som alltså släpptes bara två dagar innan hans bortgång är i och för sig enormt i sig, men det nära tio minuter långa titelspåret står för den verkliga chockeffekten. Att en man vars karriär löpt över nära ett halvt sekel kan låta så genuint modern, ny och angelägen. ”Blackstar” känns i sin Nine Inch Nails-iga knivskarpa friform som en start, inte som ett avslut. LYSSNA: Här hör du hela listan. David Bowie har avlidit Bowie – förändringarnas hjälte avslutade mitt i steget David Bowie har avlidit, 69 år gammal. I slutet på sjuttiotalet trodde DN:s Nils Hansson att Bowie var slut. Här skriver han om hur popmusikens mest förändringsbenägna geni gång på gång bevisat hur fel han hade. Ända fram till i fredags, när Bowie med en dag kvar att leva, släppte ännu ett mästerligt album. Åsa Beckman: Bowie svarade på en hel generations frihetsbehov David Bowie hann vara så mycket under sitt liv – men kanske framför allt detta: en symbol för rätten att förändras. Jonas Gardell: Bowie lovade mig att skammen var på de andras sida. Jonas Gardell minns en ikon som räddade hans liv. David Bowie dog på söndagen i cancer vid 69 års ålder. Uppgifter om sångarens död kom vid 6.30-tiden på måndagsmorgonen på hans officiella Facebooksida och Twitterkonto. Storbritannien är i chock efter dödsbeskedet. Landets många tv- och radiokanaler lade snabbt om sina tablåer för att ge plats åt minnesprogram om David Bowie. Beskedet om David Bowies död skakar en hel musikvärld och nu strömmar hyllningarna in från fans och kollegor. Tidslinje: Ett liv i popmusikens tjänst. Här är Bowies liv i årtal. Nya ”Blackstar” har en mäktig och gripande intensitet, skrev DN:s Nicholas Ringskog Ferrada-Noli i en recension av Bowies nya skiva i förra veckan.


Beyoncé populär på löprundan

Summary: ”Run the world (girls)” är världens bästa låt i löpspåret, enligt ny statistik från Spotify. I Sverige toppas motsvarande lista av Lost Frequencies dänga ”Are you with me”.

I de ännu obrutna nyårslöftenas tid kulminerar antalet strömningar av träningsspellistor. Förra året lanserades Spotify running, en funktion som musiksätter träningen genom att matcha tempo och musiksmak. Nu offentliggörs vilka låter vi spelade mest i löpspåret förra året, både i Sverige och globalt. I Sverige springer vi helst till ”Are you with me” med den holländska dj:n Lost Frequencies medan världslistan toppas av Beyoncés låt ”Run the world (girls)”. Kanske antyder det att svenskar springer med något lägre stegfrekvens än löpare i andra delar av världen – vår favoritlåt har 121 taktslag per minut medan ”Run the world (girls)” låt har 127. Bägge låtarna går dock i avsevärt lägre takt än de 180 landningar per minut som ibland lyfts fram som den optimala kadensen eller stegfrekvensen. Som jämförelse har Spotify tagit fram spellistor för lågt, mellan och högt tempo, där taktslagen per minut är under 140, över 140 respektive 170–180. Att träna till inspirerande musik kan enligt tidigare studier upplevas som mindre ansträngande. En ny undersökning som utförts på uppdrag av Spotify med 1 500 löpare i USA och Storbritannien visar att över 60 procent löpare tycker att musik hjälper dem att springa fortare och längre. Förutom Lost Frequencies visar statistiken att svenskar spelar svensk musik i löpspåret. Avicii och Vigiland har knipit två platser vardera på topp 10-listan. På världslistan syns också att merparten av de mest populära låtarna för löprundan kommer från kvinnliga artister. Favoriter på löprundan. Topp 10 Sverige 1. Lost Frequencies, ”Are you with me” 2. Beyoncé, ”Run the world (girls)” 3. Alfons, ”Ganjaman” 4. Vigiland, ”Ufo” 5. Major Lazer, ”Lean on” 6. Avicii, ”Waiting for love” 7. Deorro, Chris Brown, ”Five more hours” 8. Vigiland, ”Shots & squats” 9. Avicii, ”The nights” 10. Timmy Trumpet, Savage, ”Freaks ” Topp 10 globalt 1. Beyoncé, ”Run the world (girls)” 2. Sia, ”Chandelier” 3. Mark Ronson, ”Uptown funk” 4. Wiz Khalifa, ”See you again” (feat. Charlie Puth) 5. Beyoncé, ”7/11” 6. Kelly Clarkson, ”Heartbeat song” 7. Missy Elliott, ”Work it” 8. TLC , ”No scrubs” 9. Rihanna, ”Bitch better have my money” 10. Calvin Harris, ”Feel so close”


David Bowie död

Summary: Den brittiska artisten David Bowie har avlidit i cancer. Han fyllde 69 år i fredags.

David Bowie dog på söndagen i cancer vid 69 års ålder. Uppgifter om sångarens död kom vid 6.30-tiden på måndagsmorgonen på hans officiella Facebooksida och Twitterkonto. Bowies talesperson Steve Martin och senare även artistens son Duncan Jones bekräftade att uppgifterna på sociala medier stämmer. I uttalandet på Facebook och Twitter står följande att läsa: ”10 januari 2016: David Bowie dog fridfullt i dag omgiven av sin familj efter 18 månaders modig kamp mot cancern. Även om många av er vill visa ert deltagande i förlusten ber vi er respektera familjens avskildhet i sorgens tid”. Den legendariska artisten fyllde 69 år så sent som i fredags. Samma dag lanserades hans sista album ”Blackstar”. DN:s recensent talade om en ”mäktig och gripande intensitet”. Videon till titelspåret regisserades av svenske Johan Renck. Läs recensionen av Bowies sista skiva ”Blackstar” David Bowies produktion nådde över 30 album, inklusive nio liveinspelningar. Hans genombrott kom 1972 med ”The Rise and Fall of Ziggy Stardust and the Spiders From Mars” (se lista här intill). Det senaste scenframträdandet var en välgörenhetskonsert i New York 2006. Läs mer: Storbritannien i chock efter dödsbeskedet Bowie var återhållsam med sitt privatliv. Det var inte allmänt känt att han kämpade mot cancer, även om det förekom rykten. Bowies son Duncan Jones uttrycker på Twitter sin sorg över faderns bortgång: David Bowies produktion Bowie ska ha gjort: 27 Studioalbum 9 Live album 46 Samlingsskivor 13 Videoalbum 52 Musikvideor 5 EP 112 Singlar + närmare 100 andra utgåvor Några av David Bowies album 1967 – David Bowie 1969 – Space Oddity 1970 – The Man Who Sold the World 1971 – Hunky Dory 1972 – The Rise and Fall of Ziggy Stardust and the Spiders from Mars 1973 – Aladdin Sane 1973 – Pin Ups 1974 – Diamond Dogs 1975 – Young Americans 1976 – Station to Station 1977 – Low Skivorna Low, "Heroes" och Lodger är kända som Berlin-trilogin. 1977 – "Heroes" 1978 – Peter and the Wolf (Med Eugene Ormandy & Philadelphia Orchestra) 1979 – Lodger 1980 – Scary Monsters 1982 – David Bowie in Bertolt Brecht's Baal 1983 – Let's Dance 1984 – Tonight 1987 – Never Let Me Down 1993 – Black Tie/White Noise 1993 – The Buddha of Suburbia 1995 – 1.Outside 1997 – Earthling 1999 – 'hours...' 2002 – Heathen 2003 – Reality 2013 – The Next Day 2016 – Blackstar Bowie har också gett ut ett antal live-skivor och samlingsskivor.