Bultande bel canto

Summary: En "passion" kallar Cecilia Bartoli sin nya cd och konsertturné "Maria Malibran", ett projekt tillägnat romantikens största operadiva. DN var på plats i den toskanska staden Lucca, där mezzosopranen Bartoli kastade sig mellan smeksamma och vettlösa arior.

"Jessy, ti amo", står stort sprayat på den medeltida stenmuren som omger Lucca i Toscana. En stad så full av stil att man till och med klottrar med kommatecken. Lucca är inte lika förknippat med musik som Rom, Venedig och Neapel - men här föddes tonsättarna Luigi Boccherini och Giacomo Puccini. Och så finns här ett operahus, Teatro del Giglio, där romantikens första och största operadiva, den Parisfödda men spanskättade Maria Malibran, framträdde den 10 september 1834. I måndags, den 10 september 2007, presenterade mezzosopranen Cecilia Bartoli sin nya konsertturné "Maria Malibran" och cd:n "Maria" på samma scen. Ett projekt som hon, när jag talade med henne före konserten, hellre vill kalla för en "passion". Ett mer än femtonårigt lidelsefullt sökande efter Maria Malibrans försvunna röst och samtidigt sin egen. I en stil som kallas för "bel canto" och som tillhör operahistoriens mest svårbemästrade, mest deliriska och mest mytifierade. En vokal konstart med de mest extrema uttryck för en erövrad subjektivitet. Och som en av dess främsta företrädare, tonsättaren Giachomo Rossini, i ett brev till Maria Malibran kallade för "själens egen röst". Maria Malibran var den första kvinnliga artisten som gjorde en hel värld tokig. Och som utmanade genom sitt emanciperade liv och sitt ojämförliga artisteri. En kvinna med många identiteter. Med "tre själar" enligt en annan av bel cantots stora tonsättare Vincenzo Bellini. Och med en röst som författaren George Sand kallade för "rafaelisk", änglalik. Och för Bartoli handlar det om att rekonstruera denna enligt samtiden oändligt månfacetterade röst. Om en närmast ouppnåbart teknik men som med sina vilt ropande språng, skakningar och kast och sina oändligt långspunna viskningar förmår hypnotisera allt som synes vara normalt eller verkligt. Som äter det helt eller söver det till sömns. Och som får allt som finns i dess närhet att bulta i takt med det egna hjärtat. Samt, enligt Bartoli själv, och där är hon kontroversiell - inte är tänkt för en sopran utan för en mezzosopran. På Teatro del Giglios scen ger Cecilia Bartoli smakprov på den bortglömda repertoar som specialskrevs för Maria Malibran. En spastisk nervsystemsmusik som kastar sig mellan apati och hysteri, mellan djup instängdhet och extatisk frihetslängtan. Här härjar de mest vettlösa läten som förvandlar Bartolis röst till en ohejdbar ljudmaskin bortom allt förnuft. Men här finns även det allra ljuvaste, mest smeksamma och sammetssvärtat intima. Och överallt i dessa arior bultar det så frenetiskt att Bartoli måste hämta ny luft. Och hon låter sig fyllas tills man tror att hon skall lyfta. Maria Malibran-kostymen, en gnistrande rubinröd klänning i design av Nina Ricci, är ingen vanlig festblåsa. Den är en uppskjutningsramp. Bartolis förra projekt "Opera proibita", som avslutades i våras med hänryckta konserter i Stockholm och Göteborg, handlade om det ambivalenta spänningsfältet mellan moraliserande förbud och ren njutning i en repertoar från det tidiga 1700-talets Rom. Det var en av flera pionjärinsatser inom 1700-talsmusiken som Bartoli stått bakom de senaste tio åren. Men den här gången går hon inte tillbaka till barocken eller klassicismen, utan till den tidiga romantiken där hon började sin karriär. Men insatsen är betydligt högre än tidigare. Att som hon gjort, gå tillbaka till handskrifterna och upptäcka hur nyanserat det är tänkt, att det överallt står noterat "pianissimo" (mycket svagt) och "sotto voce" (halvröst), kallar hon ett "uppvaknande". Och därför realiserar hon nu, som den första någonsin, operamusik från bel canto-eran på tidstrogna instrument. Med en helt annan klanglig transparens och dynamikkänslighet än instrumenten i en modern operaorkester. - Nu hör jag denna musik, som Maria Callas en gång revolutionerade, på ett helt nytt sätt, säger Bartoli. Allt låter annorlunda, här finns ingen heroism, inget som skall låta stort. Allt sker i en intimsfär vare sig det uttrycks mitt på torget eller i ensamhet på kammaren. - Men det är också en musik som bär revolutionen i sig, i varje takt finns drömmen om ett nytt slags tillåtelse. Efter det att Cecilia Bartoli höjt rösten i ett glupsk förvandlande "Tutto! Tutto!" i den avslutande arian på Teatro del Giglio går jag ut i Luccas gränder igen. Allt är lika stilfullt som tidigare. Det enda som bryter mönstret är ett andfått par som likt i en absurt uppepad Fellini-sekvens rusar tvärs och kors genom stadens gränder med sina rullvagnar på jakt efter ett hotell som de tvärsäkert tror skall ligga där det inte ligger. Verkligheten är inte bara bel canto. Den kan vara helt orubblig och stillös även i Lucca. Vem var Maria Malibran? "La Malibran" av Henri Decaisne. Maria Malibran föddes 1808 i Paris av andalusiska föräldrar. Som sångerska och scenartist blev hon den romantiska epokens största diva, den första kvinnliga megastjärnan som påverkade en hel värld. Tillsammans med sin pappa, berömd tenor och tonsättare, slog hon igenom som tonåring. Hennes röst trotsade alla röstfack och hon duellerade segerrikt i spektakulära vokala "battles" med tidens främsta kvarvarande kastrater. Turnéer i Europas främsta operahus följdes av en resa till New York där hon lanserade opera i Amerika. I Amerika gifte hon sig - för att bli fri från sin far. Men hon lämnade snart sin make och Amerika för att i Europa bli den tidens mest utmanande och emanciperade offentliga kvinna. En ikon som var god vän med kändisar som violinvirtuosen Paganini och generalen Lafayette och som dyrkades av författare som George Sand, Lamartine och Musset. Maria Malibran dog i en ridolycka i Manchester 1836, gravid med sitt första barn. Vad är bel canto? Bel canto betyder "vacker sång" och är namnet på en virtuos vokalteknik som kulminerade inom den italienska operan i början av 1800-talet. Bel canto är förknippad med musik av Rossini, Bellini och Donizetti och kom att påverka såväl Chopin som Wagner. Men kom också - genom spridandet av ofta grovt förenklade versioner under mitten av 1800-talet - att ge den amerikanska populärmusiken sin omisskännligt sentimentala ton. Bel canto kräver en perfekt vokal vighet och flexibilitet i alla register. Att kunna sjunga svagt och bundet även när melodin tar stora språng eller rusar i väg i snabba koloraturer, skalor och kadenser. I bel canto är lättrörligheten viktigare än volymen, vilket gynnar de sångare som har mest skärpa i de båda ytterregistren. Stora namn i modern tid är sopranerna Maria Callas, Joan Sutherland och Montserrat Caballé samt tenoren Alfredo Kraus. "Maria Malibran"-turnén startar "Maria Malibran"-turnén startar i München nu i september och går sedan vidare under hösten med föreställningar i Berlin, Hamburg, Bryssel, Amsterdam, Paris, Zürich, Martigny, Luzern, Barcelona, Madrid, Hannover, Köln, Frankfurt och i London. Sverige får vänta till år 2009. Med sig på turnén har Cecilia Bartoli en långtradare som är inredd till ett rullande Maria Malibran-museum och som skall stå på plats utanför de konsertarenor hon besöker. En spektakulär dag blir firandet av Maria Malibrans 200-åriga födelsedag den 24 mars i Paris nästa år. Då kommer Cecilia Bartoli att ge en musikalisk salong på förmiddagen, göra huvudrollen i Rossinis "Askungen" på eftermiddagen och ge en stor galaföreställning på kvällen. Information: www.mariamalibran.net


Superlätt men kul

Summary: Inga större ändringar i pålitliga ”Super paper Mario” men spelaren bjuds på många skratt. Wii-ägarna får säkert också en glad höst. PLATT ÄVENTYR

”SUPER PAPER MARIO” Utvecklat av: Intelligent Systems Utgivet av: Nintendo Finns till: Wii Åldersgräns: 3 år 4= Ibland kan det vara en god idé att försöka se saker ur ett annat perspektiv. Man kan känna att man kört fast, att man behöver en förändring för att hitta en lösning. I verkliga livet kan det vara svårt. Men i ”Super paper Mario” är det lättare, där behövs bara en knapptryckning på A för att vända på steken och se hur man ska gå för att komma förbi det stora gröna rör som kapar ens väg. Paper Mario-spelen tillhör en gren i Mario-universat som sedan 2001 har roat spelare. Med sitt säregna klippdocke-manér, där ett platt svamprike agerar kuliss för en humoristisk story, har spelen målat upp ett äventyr vid sidan om de stora pompösa ”Super Mario”-spelen. I stället för grandiositet ingjuter pappersspelen känslan av vardag som pågår mellan de stora produktionerna. Fast egentligen är det väl ingen större skillnad. Prinsessan har återigen kommit på villovägar genom kidnappning och det är återigen en sak Mario bör ta itu med. Denna gång heter alltså spelet ”Super paper Mario” och till skillnad från det förra, som tydligt liknade ett renodlat rpg, eller rollspel om man så vill, så serveras vi nu ett äventyrsspel med mer plattformstänkande och blott ett stick av rpg. Mario levlar fortfarande upp, men det är inga långsamma turbaserade fighter som får spelaren ur sitt flow, utan där liknar spelet mer klassiska ”Super Mario” från åttiotalet. Detta är Intellegent Systems mer än medvetna om, och utnyttjar. Ett nostalgiskt leende kommer med all säkerhet spridas på dina läppar när du plockar första stjärnan eller får mini-Marios som springer kring dina fötter och hjälper till tills de går åt i skrymslen och vrår. Med dem får man till och med samma ljud som när man för mer än tjugo år sen skuttade omkring i kloakerna med den pixlade rörmokaren. Jodå, det är så man plockar de där extra poängen hos en retrohjärtad spelpublik. ”Super paper Mario” är ett ständigt vridande och vändande. För att hitta luckorna, extramynten eller vägen så krävs att man skiftar mellan den platta tvådimensionella världen och den med ytterligare en, nämligen djupet. Fast så värst djupt är det egentligen aldrig. För hela spelet är lite för lätt. Pusslen blir aldrig knepiga, och att knåpa sig mellan två och tre dimensioner är för det mesta allt annat än utmanande. Och de gånger det skulle kunna vara det står oftast en skylt i närheten med tydliga instruktioner. De varierade och uppfinningsrika bossfighterna är inte heller svåra att överleva även om de är roliga att spela. Ditt intellekt känner sig alltså knappast vederkvickt av problemlösning eller svårighetsgrad, däremot kan det roas av den ständiga ström av humor som på metavis betar av spel i rasande takt. Att få skäll av Marios ständige antagonist Bowser för att du sprängt hans borg i detta spel är också roligt. Ständiga referenser och gliringar åt nördig populärkultur tvingar de suraste mungipor att använda musklerna. Med andra ord precis som man förväntar sig av ett Mario. Det är heller ingen överraskning att spelet är otroligt välgjort, sammanhållet visuellt av papperstemat, som går igen i kollegieblocksrutor, lossnande lappar, och papperstunna karaktärer. Mestadels vandrar man runt i ett platt tvådimensionellt svamprike, men trots att vi rimligtvis borde ha tröttnat på det efter alla år med nostalgispelande av klassiska ”Super Mario” så lyckas utvecklarna uppfinna sidoskrollandet igen och får det att kännas nytt. Men ändå är det väl ingen större överraskning. Det är ju klart man kan räkna med Mario. Den mustaschprydde hjälten räddar inte bara prinsessan utan ser även till att piffa upp hösten för Wii-ägarna. Susanne Möller spel@dn.se


Superlätt men kul

Summary: Inga större ändringar i pålitliga ”Super paper Mario” men spelaren bjuds på många skratt. Wii-ägarna får säkert också en glad höst.

”SUPER PAPER MARIO” Utvecklat av: Intelligent SystemsUtgivet av: NintendoFinns till: WiiÅldersgräns: 3 år 4= Ibland kan det vara en god idé att försöka se saker ur ett annat perspektiv. Man kan känna att man kört fast, att man behöver en förändring för att hitta en lösning. I verkliga livet kan det vara svårt. Men i ”Super paper Mario” är det lättare, där behövs bara en knapptryckning på A för att vända på steken och se hur man ska gå för att komma förbi det stora gröna rör som kapar ens väg. Paper Mario-spelen tillhör en gren i Mario-universat som sedan 2001 har roat spelare. Med sitt säregna klippdocke-manér, där ett platt svamprike agerar kuliss för en humoristisk story, har spelen målat upp ett äventyr vid sidan om de stora pompösa ”Super Mario”-spelen. I stället för grandiositet ingjuter pappersspelen känslan av vardag som pågår mellan de stora produktionerna. Fast egentligen är det väl ingen större skillnad. Prinsessan har återigen kommit på villovägar genom kidnappning och det är återigen en sak Mario bör ta itu med. Denna gång heter alltså spelet ”Super paper Mario” och till skillnad från det förra, som tydligt liknade ett renodlat rpg, eller rollspel om man så vill, så serveras vi nu ett äventyrsspel med mer plattformstänkande och blott ett stick av rpg. Mario levlar fortfarande upp, men det är inga långsamma turbaserade fighter som får spelaren ur sitt flow, utan där liknar spelet mer klassiska ”Super Mario” från åttiotalet. Detta är Intellegent Systems mer än medvetna om, och utnyttjar. Ett nostalgiskt leende kommer med all säkerhet spridas på dina läppar när du plockar första stjärnan eller får mini-Marios som springer kring dina fötter och hjälper till tills de går åt i skrymslen och vrår. Med dem får man till och med samma ljud som när man för mer än tjugo år sen skuttade omkring i kloakerna med den pixlade rörmokaren. Jodå, det är så man plockar de där extra poängen hos en retrohjärtad spelpublik. ”Super paper Mario” är ett ständigt vridande och vändande. För att hitta luckorna, extramynten eller vägen så krävs att man skiftar mellan den platta tvådimensionella världen och den med ytterligare en, nämligen djupet. Fast så värst djupt är det egentligen aldrig. För hela spelet är lite för lätt. Pusslen blir aldrig knepiga, och att knåpa sig mellan två och tre dimensioner är för det mesta allt annat än utmanande. Och de gånger det skulle kunna vara det står oftast en skylt i närheten med tydliga instruktioner. De varierade och uppfinningsrika bossfighterna är inte heller svåra att överleva även om de är roliga att spela. Ditt intellekt känner sig alltså knappast vederkvickt av problemlösning eller svårighetsgrad, däremot kan det roas av den ständiga ström av humor som på metavis betar av spel i rasande takt. Att få skäll av Marios ständige antagonist Bowser för att du sprängt hans borg i detta spel är också roligt. Ständiga referenser och gliringar åt nördig populärkultur tvingar de suraste mungipor att använda musklerna. Med andra ord precis som man förväntar sig av ett Mario. Det är heller ingen överraskning att spelet är otroligt välgjort, sammanhållet visuellt av papperstemat, som går igen i kollegieblocksrutor, lossnande lappar, och papperstunna karaktärer. Mestadels vandrar man runt i ett platt tvådimensionellt svamprike, men trots att vi rimligtvis borde ha tröttnat på det efter alla år med nostalgispelande av klassiska ”Super Mario” så lyckas utvecklarna uppfinna sidoskrollandet igen och får det att kännas nytt. Men ändå är det väl ingen större överraskning. Det är ju klart man kan räkna med Mario. Den mustaschprydde hjälten räddar inte bara prinsessan utan ser även till att piffa upp hösten för Wii-ägarna. Susanne Möller spel@dn.se


Med blick för poesi

Summary: EKELÖFS BLICK, SVT 2 20.00. "Nordens störste diktare", Gunnar Ekelöf, hyllas i stillsam poetisk svensk-dansk dokumentär.

"Den svenske poeten Gunnar Ekelöf är en modern mystiker, som ständigt färdas i poesin och i världen." Med detta vackra citat inleds filmen i kvällens "K special" i SVT 2. Men objektet för hyllningarna - ty en lång räcka referenser handlar det om - ger genast svar på tal: "Mystikern är den lägsta människan på jorden. Hör du en hund skälla alldeles övergiven, då är det kanske en sådan." Gunnar Ekelöf (1907-1968) tillhörde länge De Största. Självklart fanns han inte på samma ointagliga parnass som Strindberg, men näst intill. Gunnar Ekelöf var "modernisten, surrealisten, sufisten, mystikern, resenären, levnadskonstnären, överklasspoeten", som DN Kultur konstaterade i sin Ekelöfpresentation lördagen den 8 september. Numera är det skralare med Ekelöf-intresset, åtminstone bland den yngre generationen poeter. Desto mer hyllas denne "Nordens störste diktare" i den svensk-danska samproduktionen "Ekelöfs blick". Storheter som Horace Engdahl, Tua Forsström, Katarina Frostenson, Daniel Boyacioglou, Eina Már Gudmundsson och Jan Håfström framträder. Och de berättar alla om hur Ekelöfs diktning har inspirerat dem, hur gränslöst mycket han har betytt för dem. Gunnar Ekelöf växte upp i ett högborgerligt - och känslomässigt fattigt - hem i Stockholm. Modern Valborg Charlotta von Hedenberg var av adlig börd, fadern Johan Gerard Ekelöf var fondmäklare, med gott om kosing på banken. Detta faktum gjorde att sonen Gunnar kunde studera både i London och Paris och föra ett rumlande, bohemiskt liv - sena nätter, fala kvinnor, en myckenhet alkohol. I Frankrike kom han i kontakt med surrealistisk lyrik och modernistiska konst- och musikriktningar; Ekelöf var förtjust i och påverkad av Stravinskijs "Våroffer". Andra inspirationskällor var Edith Södergran, Carl Jonas Love Almqvist och T S Eliot. Bistrare tider var att vänta: efter börskraschen på Wall Street i New York 1929 förlorade Ekelöf större delen av sitt ärvda kapital, och började ägna sig åt diktandet mer professionellt och regelmässigt. Hans första stora diktsamling "Sent på jorden" publicerades - som av en händelse - samma år som Kreugerkraschen 1932. Ekelöfs genombrott kom 1941 med den mäktiga diktsamlingen "Färjesång", ett av den svenska litteraturens främsta verk. Elva år senare mottog han Frödingstipendiet, och han valdes in i Svenska Akademien 1958. Gunnar Ekelöf var periodvis extremt produktiv och publicerade fram till sin död ett imponerande stort antal diktsamlingar; hans verk är översatta till ett flertal språk. Ekelöf själv var dessutom en oförtröttlig översättare, och presenterade en lång rad författare för svenska läsare, däribland Arthur Rimbaud. Olof Lagercrantz omtalade Ekelöf-biografi kom 1994 och heter "Jag bor i en annan värld men du bor ju i samma". "Ekelöfs blick" är en eftertänksamt poetisk film, med stundtals bländande vackert foto; den fokuserar mer på Ekelöfs verk och diktning än på hans person. Vi får avnjuta ett stort antal av Ekelöfs dikter, upplästa dels av honom själv, dels av skådespelaren Johan Rabaeus.


Disciplinerad läsning

Summary: Ulf Olssons nya essäbok består av initierade uppsatser om huvudsakligen svenska författarskap. Men Stefan Jonsson har roligast när texterna handlar om annat: postväsendet, fotboll eller skrivarkurser.

ULF OLSSON ”INVÄNDNINGAR. KRITISKA ARTIKLAR”SYMPOSION Bakom denna bok ser jag en litteraturforskare som ömsar skinn. Eller en kritiker som tvekar mellan den akademiska uppsatsen och en friare essäistik. Ulf Olsson är litteraturkritiker i Expressen och litteraturvetare vid Stockholms universitet. Han har förut gett ut spännande böcker om bland annat Birgitta Trotzig och August Strindberg. Hans nya bok heter ”Invändningar” och samlar essäer och uppsatser från de senaste åren. Två tredjedelar handlar om modern svensk litteratur, en tredjedel om andra ting. Märkligt nog är Olsson minst intressant när han skriver om det han är specialist på: Strindberg, Trotzig, Selma Lagerlöf och Lars Norén. Däremot är han originell när han skriver om saker som ligger utanför hans expertis: postväsendet, fotboll, musik, kolonialism, skrivarkurser. Hur förklara detta? Hans uppsatser håller hög klass. Men de anstränger sig hårt för att vara vad de är. De är hårt tuktade av det som filosofen Michel Foucault kallade ”diskursens ordning”. Det rör sig om ett slags tolkning som brukar kallas ”läsningar”. Det vill säga: teoristyrda analyser som i regel bortser från den litterära textens konkreta sammanhang och i stället visar hur den genom sin inre mekanik lyckas bryta mot retoriska normer, läsarförväntningar, genrekrav, diskursiva paradigm och språkliga regimer av andra slag. Ulf Olsson har en rik vokabulär för att beskriva hur litteraturen är underställd dessa regimer – medierna, historien, ideologin, psykologin, varulogiken, kulturmönstren, retoriken, könsordningen, språkmakten. Sin vokabulär hämtar han i regel från just Foucault. Eftersom den teoretiska utgångspunkten är så fast följer resonemangen en given bana. Litteraturens roll blir att revoltera mot eller överlista ordningen. Kritikerns roll blir att bedöma hur texten lyckas med detta, vilket i sin tur får avgöra huruvida den är bra eller dålig, kritisk eller bekräftande. Detta är numera ett vanligt sätt att tolka konst och litteratur. Med Olssons beläsenhet och skärpa leder det ofta till spännande insikter, särskilt om Joseph Conrad och Birgitta Trotzig. Men den teoretiska energi han anlägger för att visa hur författaren och texten är kuggar i diskursmaskinen lyser helt med sin frånvaro när han ska förklara hur litteraturen ändå kan slå sig loss. Här nöjer han sig med sedvanliga fraser om hur texten leder mot tystnaden och stumheten, mot undantagen och förvandlingarna, mot det osägbara, normlösa och gränslösa. Jag kan säga det enklare: Olsson är bra på att förklara vad litteraturen negerar, men han saknar ett språk som beskriver vad litteraturen producerar. När han en gång funnit detta språk kommer hans litterära analyser att te sig originella, och då kommer han också att ha brutit sig ut ur litteraturvetenskapens disciplin. För vad som framför allt kännetecknar artiklarna i denna bok är att de – med några glimrande undantag – sällan praktiserar vad de värdesätter högst: gränsöverskridandet, disciplinbrottet, eller kort sagt: invändningen. Stefan Jonsson stefan.jonsson@dn.se


Antik jetsettare med smak för erotik

Summary: Catullus, den olycklige drönaren från Verona som var så fräck i mun, har skrivit några av den antika poesins vackraste dikter. Med Gunnar Hardings och Tore Jansons träffsäkra nyöversättningar behöver ingen längre tveka om vad poeten egentligen avsåg. BÖCKER

CATULLUS ”DIKTER OM KÄRLEK OCH HAT” ÖVERS. GUNNAR HARDING OCH TORE JANSON WAHLSTRÖM & WIDSTRAND Catullus är ingen läsning för ömtåliga andar. Hjalmar Gullberg återkallade sent i livet, på 1950-talet, hur han som ung student gjort stora ögon inför en av romarskaldens obscena utgjutelser: ”Efter fyrti år/är en personlig nidvers vad jag minns/av det tunnaste häfte som nånsin till odödligheten burit en diktares namn.” Hur löd då den rad som hade etsat sig fast hos Gullberg Den står i en dikt där Catullus pådyvlar en av sina rivaler i kärlek (sådana hade han många) diverse incestuösa laster, så rysliga att de inte går att överträffa ”ens om man med böjt huvud slukar sig själv”. Unge Hjalmar hade inte ens förstått ordens innebörd, obekant – noterar Gullberg – ”med denna art av självbefläckelse”. De svenska läsare som från och med i dag har tillgång till Catullus i nytolkning av Gunnar Harding och Tore Janson behöver inte sväva i tvivelsmål om vad poeten avsåg: ”Ty det finns inget brott som är mera förfärligt än detta,/ens om du lyckades med att suga kuk på dig själv.” Sådana rader, och många fler av Catullus, blev svårsmälta för kristna allvarsmän och gömdes sorgfälligt undan för generationer av läsare, ända tills en handskrift med hans 116 dikter, de flesta mycket korta, dök upp i Verona på 1 300-talet. Nog är det härligt att tänka sig hur många lärda filologer som sedan renässansen lagt sina pannor i djupa veck inför dessa texter om kåtbockar och fnask, armsvett och arslen och … oändligt olycklig kärlek. Vi vet mycket litet om Catullus. Han kom från Verona och tillbringade några turbulenta år i Rom innan han plötsligt rycktes bort ur livet, runt trettio år gammal, just före inbördeskrigen, på 50-talet f Kr. Han var av allt att döma en jetsettare av rang, som gjord för att hångla runt och festa natten lång, men hade olyckan att förälska sig i en av huvudstadens lika sköna som lättfotade damer, den rikt gifta Clodia. Hon svek honom för jämnan, fick honom att pendla mellan eufori och raseri, brista ut i tårar och förmaningar. I svartsjukans stunder kunde rumlaren komma ut som moralist, hötande med fingret som de gammelromerska dygdemönster han hjärtligt föraktade. Om nu Clodia är den kvinna han riktar sig till i dikterna, vill säga. Det är inte gott att veta. Moderna Catullusforskare vill över huvud tona ned det här slaget av biografiska läsarter för att låta en satirisk spelevinker avlösa den frustrerade älskaren. Det är riktigt att poeten inte tvekar att attackera uppåt – själve Caesar får sin beskärda del – men för min del är det erotikern och privatmannen Catullus som intresserar, sådan han framträder i sin diktning förstås. Det är ju bara honom vi känner. Och den han älskar kallar han Lesbia, som en hyllning till den fem sekler äldre lyrikern Sapfo från ön Lesbos. Själv förenade han hennes erotiska intensitet med de långt senare alexandrinska poeternas utstuderade elegans. På det viset kom hans diktning att formas av en speciell kod: världsvanans, finessens, stilens, smakens. ”De nya poeterna” kallade vältalaren Cicero honom och hans vänner, och dessa nya poeter struntade blankt i uppstyltade verser om Roms fornstora hävder. Det var nuet som gällde. Catullus menade sig med berått mod skriva ”struntsaker”, nugae. En generation senare skulle de briljanta Vergilius och Horatius återställa ordningen på den romerska parnassen, knyta poesin till makten och överskugga den olycklige drönaren från Verona. Det hindrar inte att just han, som var så fräck i mun, gett oss några av den antika poesins vackraste dikter, som när han stod vid broderns grav utanför Troja. Och hans borrningar bland begärets djupaste motsägelser är troligen lika lärorika i dag som anno dazumal. Sist men inte minst bärs dessa struntsaker av en oefterhärmlig poetisk röst, i fortgående dialog med sig själv (”du, Catullus”), sina trätobröder och sin avgudade. Det var först Ebbe Linde som kunde försvenska den rösten efter förtjänst. Hans orädda Catullustolkningar från 1958 är fortfarande läsbara och omfattar alla 116 dikterna. Men de blir ibland onödigt omständliga och självsvåldiga. Hardings och Jansons urval träffar nästan alltid rätt: en och annan detalj kan slinta – ett par ”torra läppar” borde inte vara torra, ordet ”själ” smyger sig in i onödan – men de uppdaterar vokabulären tacknämligt (Lindes ”säll” och ”sicken” ställs åt sidan), är varsamma med versfötterna och långt bättre än sin föregångare när poeten plötsligt blir allvarlig eller sentimental. De har gett oss en Catullus för 2000-talet. Anders Cullhed kultur@dn.se


Datorspel mot rekord i år

Summary: Under årets första sex månader överstiger försäljningen av dator- och tv-spel den totala försäljningen av musik i Sverige. Nu hoppas spelbranschen på nya försäljningsrekord.

- I år hoppas vi kunna spränga tvåmiljardersvallen. Vi har sålt oväntat mycket de första två kvartalen, säger Martin Lindell på paraplyorganisationen Dataspelsbranschen, som företräder utvecklare och distributörer av dator- och tv-spel i Sverige. Förra året såldes spel till ett värde av 1,725 miljarder kronor, räknat på försäljning till konsument. Året innan var siffran 1,674 miljarder kronor. Under årets första två kvartal har det sålts spel för 692 miljoner kronor. Uppskattningsvis motsvarar det i distributionsledet 387 miljoner kronor i försäljning till butik, vilket kan jämföras med försäljningen av skivor och musik i digital form. Enligt Grammofonleverantörernas förening uppgår den totala försäljningen av musik till återförsäljare till drygt 342 miljoner kronor. Med bakgrund av det första halvårets oväntat goda resultat och med flera nya storspel på marknaden vågar spelbranschen förutspå nya försäljningsrekord. - Det har varit en konstant tillväxt under de senaste åren och spelmarknaden har också varit duktig på att förlänga produkternas livscykel, säger Martin Lindell. En stor del av förklaringen till de stigande försäljningssiffrorna finns hos de enskilda spelen. Under våren har flera lyckosamma lanseringar bidragit till försäljningen. Jämfört med film utgör dock dator- och tv-spelen fortfarande en liten marknad i Sverige. Förra året såldes film på dvd och vhs till uthyrare och återförsäljare till ett värde av 1,750 miljarder kronor, en ökning på 13,9 procent jämfört med året innan. Sveriges videodistributörers förening saknar uppgifter om vad det motsvarar i konsumentledet, men jämförelsesiffran från spelmarknaden uppskattas till 966 miljoner kronor. - Man får räkna med att film och spel konkurrerar med varandra, det är ju två delar av underhållningsbranschen, säger Calle Zakrisson på Sveriges videodistributörers förening. Samtidigt är han inte oroad över den positiva utvecklingen på spelmarknaden. - Vi ökar vår försäljning och det verkar som om det finns utrymme att växa på för både oss och spelbranschen. Mest sålda till pc: 1. World of Mest sålda till pc: 1. World of warcraft. The burning crusade 2. World of warcraft 3. The Sims 2. H&M fashion 4. Counter-strike 1. Anthology 5. Lord of the rings online. Shadows of Angmar 6. The Sims 2. Året runt 7. Warcraft III frozen throne 8. Warcraft III reign of chaos 9. The Sims 2 10. Counter-strike source Mest sålda konsolspel: 1. Singstar. Svenska hits (PS2) 2. Pokémon diamond (DS) 3. Singstar. Pop hits Skandinavisk (PS2) 4. Forza motorsport 2 (360) 5. Motorstorm (PS3) 6. Resistance. Fall of man (PS3) 7. Guitar hero 2 (PS2) 8. Pokémon pearl (DS) 9. Fifa 07 (PS2) 10. Guitar hero 2. Rock the 80’s (PS2)


Mina mardrömmars stad

Summary: Malmödeckarnas hjälte är en alkoholiserad förlorare som fumlar bort det ena fallet efter det andra. Kristian Lundberg välter genrens alla konventioner över ända. Samhällsskildringen är fruktansvärd och språket så vackert att Lotta Olsson blir tårögd.BÖCKER

KRISTIAN LUNDBERG ”GRYMHETENS STAD” LEOPARD FÖRLAG Först ligger det två döda kvinnor i ett badkar. Sedan hittas ett annat lik på en annan plats. Och ett till. Prostitution och trafficking pågår uppenbarligen. Poliserna försöker få ett sammanhang i händelserna, lista ut vem som är ansvarig. Ungefär där tar alla likheter slut mellan Kristian Lundbergs ”Grymhetens stad” och alla andra deckare. Det här är fjärde delen av fem planerade deckare om Malmö, de första tre utgivna på Symposion. Skönlitteraturens stora lögn är den konstruerade ordningen, när orsak leder till verkan, aktion till reaktion. Så är det i de flesta romaner, en linjär utveckling: vägen leder framåt, människor utvecklas och når nya insikter. Jotack. Vi kanske behöver tro det om oss. Att det går åt rätt håll. Detektivromanens struktur är ännu värre i det avseendet, den överdriver litteraturens oemotståndliga längtan att skönmåla. I vanlig skönlitteratur kan det i alla fall gå lite hur som helst. I deckaren ska brottet lösas, brottslingen i fängelse, skeendet klarläggas. Som om det var möjligt. Som vore vi rationella varelser. Men grunden för deckaren är bra: den ska handla om liv och död, och vad annat är litteraturens viktigaste uppgift? Tyvärr blir det ofta en floskel som urvattnas till meningslöshetens gräns, så att liv och död blir till gäspande korsordslösning i stället för allvar. För all del: även i vanligtvis välrenommerade genrer finns det en väldig massa annat skräp. Allt är inte deckarens fel. Man kan läsa Kristian Lundbergs Malmödeckare som ett korrelat för de dåliga deckarna. Jag vet faktiskt inte hur man annars ska läsa dem, och hur man någonsin ska kunna läsa någon annan deckare igen utan att en Lundbergsk skärva dyker upp i ögat. Han välter hela idén: föser undan intrigen till en vrå och låter personskildringen hacka våldsamt. Tiden rör sig ömsom hastigt, ömsom inte alls, med tillbakablickar och förutsägelser som mystifierar mer än klarlägger. Viktiga skeenden får pågå utanför böckerna. Man blir först lite galen, men Kristian Lundberg tvingar av klichéerna all skyddande förklädnad och driver fram något helt annat. Något mänskligare. Huvudpersonen, polisen Nils Forsberg, är en ensam alkoholist som chefar över en av deckargenrens alla små specialgrupper, Extra Ordinära Utredningar. Är inte alla utredningar extraordinära? Är inte brottet som sådant extraordinärt, i ett samhälle där laglydighet borde vara norm? funderar Forsberg under sina långa, ensamma promenader som alltid leder till Limhamnsfältet, ödslighetens och dödens plats, där hans första utredning i ”Eldätaren” (2004) började. Där de namnlösa döda barnen låg. Tänk på Tarkovskijs film ”Stalker” och ni ser miljön för er. Där allt är förlorat. En alkoholist och en liten specialgrupp inom polisen, ödslighet och samhällsfunderingar – sådant som genren är full av, förstås. Men inte så här. Nisse Forsbergs alkoholism är inte ett dugg romantisk, bara ett hopplöst, meningslöst, hjälplöst beroende. Han är inte heller en charmigt udda polis som tänker på tvärs med det konventionella, i stället fumlar han bort det ena fallet efter det andra, ringer till misstänkta när han är på fyllan och beter sig så klumpigt att hans egen grupp betraktar honom med allt mindre lojalitet. Enligt konvenansen i genren ska Nisse och hans grupp lösa vartenda fall, bli lyckligare individer, utveckla vänskapen och få någon intern kärlekshistoria att blomma upp, de ska bli det kloka mått mot vilken resten av det polisiära systemet ska mätas och befinnas för dumt, för byråkratiskt, för gammalmodigt. Så blir det inte. Nisse och de andra rör sig runt varandra, ibland nära, ibland längre ifrån. Ibland löser de sina fall, ibland inte. Omvärlden är förvisso rätt korkad, men gruppen är inte långt efter. I första boken, ”Eldätaren”, hade Nisse åtminstone två biktfäder, kompisen Granberg från Anonyma alkoholister och den katolske prästen fader Pietro. Flera samtal pågick, mest om alkoholismen. Om det enda sättet att möta den, och kanske hela livet: att ge upp. Att möta en gud som man inte ens tror på, bara för att det inte finns några alternativ. Att gå ned på knä och böja nacken. Sedan leva med ödmjukheten i misslyckandet, i förnedringen. Långt från all självgod rättfärdighet. Det fanns en positiv syn där någonstans i början, en förhoppning om ett bättre liv för en ensam, medelålders man som förlorat allt. Vad har hänt sedan dess, nu när fyra romaner har gått? Efter ”Eldätaren” kom ”Grindväktaren”, sedan ”Malmömannen”, nu ”Grymhetens stad”. Ja, tror ni på allvar att livet faktiskt blir bättre och bättre? Knappast för Nisse, i alla fall, han blir bara äldre och tunnhårigare och är lika ensam som vanligt. Han har övergett Gud, han är osams med Granberg. Han misstolkar omvärlden helt, saknar förmåga att förstå det sociala spelet. Utanför. Det finns en fruktansvärd logik i Malmösvitens allt tröttare ton. Om man nu är samhällskritisk, hur skulle då poliserna kunna utvecklas, bli bättre och bättre, få lyckligare liv? Kristian Lundberg är obönhörligt lojal med sina människor: man avtrubbas, man blir äldre, man orkar inte. Man gör fel. Världen halkar alltmer snett. Det är inte vårt fel, vi gör så gott vi kan. Eller åtminstone är det lätt hänt. De andra poliserna glider mer och mer i bakgrunden för varje bok. Det är Nisses egen trötthet som speglas i berättelsen, stadens trötthet. Alla förhoppningar drunknar i en allt kallare stad, där globaliseringen framför allt syns i kriminaliteten. Malmö som en knutpunkt, en omlastningsstation, dit allt levereras, stuvas om, sänds vidare. Allt går att köpa. Människoliv, knark, stöldgods. Allt har ett pris, från cykelpundarnas kopparkablar till en bättre begagnad kvinna som i alla fall duger till någon som betalar för att få slå. Kristian Lundbergs deckare om Malmö ska bli fem till antalet, precis som Per Anders Fogelströms serie om Stockholm som började med ”Mina drömmars stad”. Det Lundberg skriver är en plågad grimas åt Fogelström, livsdrömmar reducerade till den enda lilla drömmen om att kunna leva nykter. Bara en enda dag till. Det räcker som liv, bara det. Kristian Lundberg har beskyllts för att ha ett ”poetiskt” språk, förstås, han är ju poet. Men ”poetiskt” kan betyda vad som helst, kan betyda tillkämpat bildspråk eller fluffiga krumelurer. Det är inte där hans språk är, det är snarare grovhugget som en brant granittrappa, där allt onödigt är bortmejslat. Det som är kvar är kallt och hårt och nödvändigt. Och så vackert så man får tårar i ögonen. Lotta Olsson lotta.olsson@dn.se


"Vad hette det, sa du?"

Summary: New journalism är ett begrepp i journalistiken, lanserat av Tom Wolfe. Det står för en omsusad epok med namn som Gay Talese och Jimmy Breslin, och de enda som aldrig hört talas om den är de som själva var med..

När Tom Wolfe satte ett namn på den mest omdiskuterade epoken i amerikansk tidningshistoria, The new journalism, var den redan över. De flesta av de reportage som kommit att förknippas med begreppet hade redan skrivits, de tidskrifter och tidningar som publicerat dem fanns inte längre eller hade förlorat sin sälta. Romanen var inte död, vilket Tom Wolfe hävdade i sitt ofta citerade förord till den antologi som namngav epoken. Det skulle inte dröja länge förrän han själv publicerade sin första roman. Frågan är om The new journalism över huvud taget funnits. Om man, vilket undertecknad gjort, försöker diskutera saken med ett par reportrar som av Tom Wolfe utpekades som pionjärer, får man endera en grymtning (Jimmy Breslin) eller ett milt leende (Gay Talese) till svar. Vad hette det, sa du? sa Jimmy Breslin. Vilka var med där? Jaha, det var ju synd att jag inte visste det medan det pågick så jag hade kunnat lägga ner lite mer krut på det. Gay Talese sa att Tom Wolfe är akademiker med akademikerns sätt att betrakta världen, där tillvaron delas in i perioder och epoker, med en början och ett slut. Att Tom Wolfe placerade ett reportage av Gay Talese, om gamle tungviktsvärldsmästaren Joe Louis, som inledningen till en journalistisk epok berodde inte på att det var det första i sitt slag, utan därför att Tom Wolfe råkade få syn på det just då - och fick fart på sitt eget skrivande. - Så där, sa Gay Talese, hade jag alltid skrivit. The new journalism var allt annat än en rörelse med ett program, ett manifest. De reportrar som räknas dit uppträdde inte annat än undantagsvis tillsammans. De kände knappt varandra. Några var kolleger, ett par brevväxlade med varandra, andra var ensamvargar, frilansar. Några, som Truman Capote och Norman Mailer, var redan uppmärksammade författare när de skrev de reportage som kommit att förknippas med The new journalism. Andra gjorde sig först nu ett namn. De skrev olika. De intresserade sig för olika saker. Så - vad förenade dem? Marc Weingarten noterar olikheterna i sin gedigna men larvigt betitlade "Who's Afraid of Tom Wolfe?" men finner en minsta gemensam nämnare i att det är journalistik som kan läsas som skönlitteratur, baserat på reporterns faktasamlande. "The art of fact", som en förnämlig amerikansk reportageantologi från 1997 heter. Gay Talese har sagt ungefär samma sak: vi använde litterära metoder för att skriva icke-litterärt. I sitt förord beskrev Tom Wolfe metoderna. Reportrarna använde sig av en scen-för-scen-teknik, ungefär som inom filmen. De utnyttjade dialogformen flitigt. De var noga med vardagens detaljer såsom kläder, möbler, maträtter, färger, människors utseende, smak, minspel, gester, vanor. Som andra reportrar betraktade de händelser och människor från en tredje persons utgångspunkt, den allvetande berättarens, men kunde växla perspektiv: plötsligt betraktades scenen genom ögonen på någon av de inblandade. Var det här något nytt? Inte alls. Marc Weingarten berättar om några av dem som tidigare utnyttjat dessa litterära tekniker för att utforska verkligheten som reportrar: Charles Dickens och George Orwell i England, A J Liebling, John Hersey och Lillian Ross i USA. Tom Wolfe nämner dem i sitt förord, om än bara i förbigående; han påpekar att också de använde sig av dylika metoder, men att dessa reportrar befann sig i skuggan av romanförfattarna. Det nya med The new journalism skulle alltså ligga i själva det genombrott reportaget fick under sextiotalet. Allt spännande hände inom journalistiken. Kanske det. I Sverige pågick ju något liknande. Etablerade författare gav sig ut i världen eller ner på verkstadsgolvet för att återvända med rapporter som kastade invanda föreställningar uppochned, orsakade debatter, sålde bra. En skillnad var dock att dessa författare fortsatte att räknas för sig, som om de vore av ädlare slag, medan de som redan var skickliga reportrar, som Jan Olof Olsson eller Dieter Strand, Jan Guillou eller Barbro Alving, räknades för sig, som lite mindre fina - fast de skulle fortsätta att göra som de alltid gjort när poeterna lämnat verkstadsgolvet. En annan skillnad var att de svenska författarna överlag var behäftade med en sorts vänsterideologi som färgade av sig på det de skrev - saker och ting skulle vara på ett visst sätt - medan de amerikanska reportrarna skiftade i kulören, reds mer av nyfikenhet än ideologi, stod öppnare inför hur världen kan vara beskaffad. Det gör att amerikanerna stått sig bättre. Man kan, till exempel - jag vet, för jag har gjort det, upprepade gånger - lägga fram Jimmy Breslins "Det är en ära", vilket är hans reportage från John F Kennedys begravning, skrivet samma dag, fem tusen tecken långt, för journalistelever i alla åldrar och få dem att förstummas av stilen, dialogen, perspektivförskjutningen, researchen. Det är inte lika lätt med Sara Lidmans "Gruva". De var alltså olika. Jimmy Breslin hade växt upp i Bronx, fortsatte att vara en grabb därifrån även sedan han köpt en lägenhet på Manhattan, en soulmate som tog tunnelbanan till jobbet och bäst trivdes på barerna och kapplöpningsbanorna, i rättssalarna, och citerade människor som hette saker som Marvin the Torch och Jerry the Booster, medan redaktionskollegan från Herald Tribune Tom Wolfe helst rörde sig i de fina salongerna, i sin vita kostym, fascinerad av överklassens jakt på status. Även om de alla skrev personligt skilde de sig åt vad beträffar den personliga närvaron i det de skrev. Truman Capote finns ingenstans som rollfigur i "Med kallt blod", Joan Didion dyker stundtals upp som ett "jag" som nyktert observerar händelseförloppet, från sidan, medan Hunter S Thompson helst själv står i centrum, gärna är den som får saker att rulla i gång, beredd att ta vilka risker som helst för att få en bra story. Marc Weingarten berättar en egentligen ganska rörande historia om hur Thompson bjuder på öl, visar sina pistoler, klär sig i skinnjacka och jeans och till sist köper en motorcykel för att bryta barriären mellan honom och de riktigt hårda killarna i Hell's Angels. Han vill gärna vara som de, bara ännu tuffare. Fast när han försvarade en misshandlad kvinna åkte han själv på stryk - och fick, till sist, ett bra slut på boken. Dessa reportrar kastade sig ut i världen för att undersöka allt detta nya - motorcykelgäng, hippies, surfare, svarta pantrar - men satte sig också för att skildra det amerikanska samhällets största trauma, det som hände i Vietnam, och bidrog på sitt sätt till att få slut på kriget. Sextiotalet var en brytningstid, där gamla värden ifrågasattes, nya föreställningar tog vid, och ingenstans syntes det tydligare än här. Det var, som Marc Weingarten skriver, ett perfekt krig för en skrivande reporter. Den offentliga bilden skilde sig i hög grad från den verkliga, och i den glipan fanns hur många historier som helst. John Sack följde en grupp infanterisoldater i Fort Dix, New Jersey, under deras träning inför Vietnam; ingen ville prata om kriget - och just där, i tystnaden, hittade han sin historia. Michael Herr lyckades övertyga cheferna på Esquire om att han skulle göra det ingen annan hade gjort, bara han fick göra det på sitt sätt - hålla sig borta från presskonferenserna, militärcensuren, kollegerna, befriad från deadlines, öppen för de möjligheter som skulle uppenbara sig: "Konventionell journalistik kan lika lite avslöja detta krig som konventionell krigföring kan vinna det", som han senare skulle skriva. Då skulle han också erkänna att han från början inte haft den blekaste aning om vad hans story egentligen var. Första månaden gjorde han det han hade tänkt göra: hängde på några infanterisoldater, var med om ett par attacker, började skriva sin första artikel. Sedan kom Tetoffensiven, gerillans och Nordvietnams första stora motattack, och förändrade allt. Det Michael Herr skrivit, men inte hunnit få i väg, var som från ett annat krig. "Före Tet", skrev han, "fanns det någonting rent med skärmytslingarna i djungeln, någonting värdigt i deras begränsning, alltid ett löfte om en snabb reträtt från vilken hemskhet den än var Nu, det är hemskt, bara hemskt, en hemskhet utan befrielse." Han slängde det han skrivit, och skrev ett nytt reportage. Hell sucks, skulle det komma att heta - inristat på en amerikansk soldathjälm som prydde omslaget på Esquire. De reportage som Michael Herr skrev för tidningen, och som efter flera års möda kom att forma sig till en bok, "Rapporter", tillhör det som stått sig bäst i det som kallats The new journalism. Få har bättre fångat alla krigs fruktansvärda meningslöshet. Man får inte veta så mycket rent faktiskt om det som hände i Vietnam - då får man gå till andra böcker - men här bryts tystnaden av helikoptrarnas olycksbådande rotorblad, en soldat som träffats i halsen låter likt en baby som försöker få luft. Michael Herr fångar känslan, upplevelsen av skräck - på samma sätt som Gay Talese fångar Joe Louis känsla av ensamhet, Tom Wolfe fångar New York-societetens fåfänga jakt på det rätta, Joan Didion fångar den kaliforniska lägre medelklassens illusioner i "Some Dreamers of the Golden Dream", Jimmy Breslin fångar Clifton Pollards stolthet över att ha fått gräva John F Kennedys grav. Det är texter som står sig genom decennierna. Om det är The new journalism eller inte spelar faktiskt ingen roll.


"The wedding singer" på Värmlandsoperan, Karlstad

Summary: 80-talsmusikal. Nostaligifrossa med tidstypiska detaljer.. I höst tycks det vara 80-talets tur att nå den svenska musikalscenen. Först ut är "The wedding singer". Chans till nostalgi för den som var med när det begav sig.

I höst tycks det vara 80-talets tur att nå den svenska musikalscenen. I november går "Footloose" upp på Storan i Göteborg, men Värmlandsoperan är först ut med "The wedding singer". Båda förstås baserade på filmförlagorna - ett av musikalbranschens säkraste trumfkort. Men där "Footloose" verkligen hade sin filmpremiär på 80-talet, så kan "The wedding singer" locka med dubbel nostalgi: chans till igenkänning både för den som gillade 1998 års film (med Drew Barrymore och Adam Sandler som romkom-par mot 80-talsfond) och för den som själv var med när det begav sig. Och föreställningen är rena frossan i tidstypiska detaljer: uppkavlade kavajärmar, midjekorta skinnjackor, axelvaddar, Susanne Lanefelt-trikåer, pudelpermanent, mobiltelefon stor som en handväska, Carolaaffisch anno "Främling" i flickrummet och dansstegslån från Michael Jacksons "Thriller"-video. Camilla Thulins stilsäkra kostymer och scenografen Bengt Fröderbergs känsla för både Folkets hus-miljö och börsklipparkitsch sätter tonen för uppsättningen och Calle Norléns textbearbetning har ersatt amerikanskt 80-tal med svenskt. Här finns referenser till ubåtskränkningar liksom "Rederiet" och "Varuhuset". "Fart och fläkt" säger någon och visst är det ett giltigt omdöme. Den vimlar också av träffsäkra miniporträtt vid sidan av Christer Nerfonts valpigt charmige bröllopssångare och skönsjungande Nina Lundseie som hans präktiga servitriskärlek. Oscar Pierrou Lindén gör en lagom skruvad Alexander Bard-kopia som klarar allt från volter till tango på melankolisk låtsasfinska, Karolina Krigsman gör Julias 80-talsslampiga bästis med äkta powerballadröst och Värmlandsoperans trogna operastjärna Anne Bolstad dyker upp som överpilsk farmor. Men alla tidstypiska detaljer till trots - "The wedding singer" är inte någon särskilt bra musikal. Historien om ung kärlek med förhinder är flortunn och Matthew Sklars musik kan, trots inslag av både plastiga syntslingor och tjutande hårdrocksriff, inte ersätta det urval av 80-talslåtar - signerade bland andra Culture Club, New Order, Billy Idol, Spandau Ballet och Kajagoogoo (huvaligen) - som bidrog till stämningen i filmförlagan. Intressant på allvar blir det bara när uppsättningen, liksom Calle Norléns texter, också får vara ironiskt svartsynt och inte bara nöjer sig att rimma moviebox på Michael J Fox.


Kärleken till en mor

Summary: Är mammor goda muser?– Ja, det är de, säger Theodor Kallifatides som i veckan kom med boken ”Mödrar och söner”. Och i mitt fall är mamma i Aten familjens stora berättare.

Det våras för mammorna i litteraturen. Efter Mustafa Cans bästsäljande mammaporträtt ”Tätt intill dagarna” gav Theodor Kallifatides ut en ny bok i veckan,”Mödrar och söner”, en roman om sin mamma i Aten. Theodor Kallifatides säger att utan sin mor vet han inte om han över huvud taget skulle skriva. Är mammor goda muser? – Ja, det är de. I allra högsta grad. Mamman är ofta den första kärleken man har som pojke. Och i bästa fall varar den livet ut. Där finns inslag av sensualitet och värme och det är mammorna som gör männen till män. Det sker ju i relation till kvinnan. Så naturligtvis finns både inspiration och allt möjligt i det här förhållandet. – I mitt fall är dessutom min mamma familjens stora berättare, liksom hennes pappa före henne. Mamma kan underhålla en hel församling bara genom att prata. Sen har hon vissa svagheter, en är tajmning, att hon skrattar långt innan hon kommit till poängen, så man knappt hör den. Men önskan att umgås med det förflutna är all diktnings början, och mamma var väldigt orienterad mot det som varit. Och du riktar dig ju mot ditt förflutna när du åker hem till din mamma … – Ja, absolut. I de flesta författares liv finns platser som är mer eller mindre produktiva, som främjar eller motverkar skrivande. I mitt lilla hus på Gotland skriver jag med välbehag och stor lust, men jag kan vara där utan att skriva. Hos mamma kan jag inte vara utan att skriva. – Mammor bär på så mycket av det som är fascinerande för en människa att ta reda på. Hur man var som barn. Jag vet ju inte hur jag var som barn. Det är bara mamma som kan berätta. Hon kompletterar min bild av mig själv och sätter mig samtidigt i förbindelse med tidigare generationer. ”Att komma tillbaka till den första kärleken, till den människa som är det språket (grekiskan) och den världen”, skriver du i boken. Varför lägger du språket hos mamman och inte hos pappan som i psykoanalysen? – För mig är det konstig uppfattning att språket kommer från pappan. Det är ju mamman som talar med barnet, som vyssar till sömns, som tröstar – med ord. Det är hon som förmedlar språket, både som betydelse och som funktion. I alla fall som jag blev uppfostrad. Pappa kom in långt senare. Är du själv en bra mamma? – Jag är en fruktansvärt bra mamma. Det är jag som varit mamma hemma hos oss. Det är jag som varit kramig och inte kunnat låta bli att gosa med barnen. Och det är jag som legat vaken och väntat på att de skulle komma hem på nätterna. Medan min hustru har varit betydligt lugnare och tryggare i sitt föräldraskap. Men min bror är likadan som jag. När hans barn var olydiga så hotade han dem med att ”snart kommer mamma hem”. Greker är mödrarnas söner, svenskar är samhällets, skriver du. Vad menar du med det? – Jag menar att i Sverige går mycket av uppfostran ut på att barnet så tidigt som möjligt ska lämna boet, lära sig flyga på egna vingar. Men när man flyger ifrån hemmet så hamnar man i samhällets händer. Man blir samhällets son på ett annat sätt än med den uppfostran som praktiseras hos grekerna. Där går uppfostran ut på att förstärka familjebanden, ”ingen annan älskar dig som vi”. Din mamma är en mamma som ägnat all sin tid och kraft åt familjen. En sorts mamma som kommer att försvinna i takt med att jämställdheten ökar. Är det bra eller dåligt? – Det är en oändligt komplicerad fråga. Det beror på vad det är som försvinner. Om servicen försvinner så är ju ingen skada skedd. Men om närheten, den villkorslösa kärleken, uppmuntran, tryggheten, känslan av att åtminstone en människa i världen älskar mig, oavsett om det nu är mamman eller pappan – om det försvinner så går vi mot en katastrof. Om barnen får växa upp utan kärlek. Den viktigaste frågan är: Vem ska ge barnen kärlek? Ingen eller någon? ANNIKA PERSSON litteratur@dn.se


Utmanande och lyxigt

Summary: ”Eye of the north” är sparsmakat och krävande. Men trots att det är ”Guild wars” fjärde del finns det fortfarande inslag som överrumplar. MMORPG FÖR PC”GUILD WARS: EYE OF THE NORTH”

UTVECKLARE: ARENANET UTGIVARE: PAN VISION ÅLDERSGRÄNS: 12 ÅR 4= Förr eller senare hamnar alla fantasyspel på Vatnajökull. Nordmännen och -kvinnor är som skapta för att ta plats bland de övriga folkslagsklichéerna. Skottarna har ju fått finna sig i att bilda skola för dvärgar. Snarstuckna, misstänksamma, benägna att dricka för mycket öl och slåss med yxa till ackompanjemang av ystra stridsrop på kraftig höglandsdialekt. Ninjor och munkar är av begripliga skäl pseudotaoistiska och österländska. Slagskämpar är lite korkade, burdusa amerikaner, medan riddare och paladiner talar the Queen’s English. Tjuvar och patrask käftar emellertid cockney, som på Dickens tid. I denna lika lättorienterade som fascinerande globala konsensus kring vilka som är vad, passar vi nordbor alltså in som de fåordiga, tåliga, dumtjuriga och överlag kärva bärsärkarna. Så snart vikingarna adderas till spelplanen kan man för övrigt också vara säker på att det blir betydligt flera kvinnor i de bärande rollerna, vilket är en bra sak. Det är som om omvärlden tycks vara övertygad om jämlikhetens försprång i Skandinavien. Nu har online-rollspelet ”Guild wars” efter tre tidigare delar nått fram till sin variant av det norröna Norden. I och med expansionen ”Eye of the north” möter man allierade som vägrar prata med en innan man har spöat dem i envig, under vilken de naturligtvis antar björnskepnad. De kallas för Norn och man gör bäst i att komma överens med dem för att kunna bekämpa det hot från underjorden som väl får sägas utgöra lök på laxen i en redan ganska plågad värld. ”Guild wars” är alltså ett mmorpg. Massive multiplayer online rollplaying game. Om ett år kommer ingen att behöva förklara vad mmorpg betyder, men fram till dess skriver vi ihärdigt ut det. Det här spelet kräver inga månadsavgifter för att spela. Det finansieras genom de relativt tätt utkommande uppdateringarna: inalles fyra stycken vid det här laget. Varje uppdatering brukar innebära en ny kontinent att spela på, ett par nya yrken att utöva, samt en del andra nyheter. Självklart uppdateras också den grundberättelse som varje rollspel måste ha. I fallet ”Guild wars” sköter utvecklaren Arenanet det här mycket skickligt. Varje spel har ju en egen berättelse, men den måste samtidigt fogas in i de övriga. Spelare som har tillgång till fler än ett av de fristående spelen, har nämligen möjlighet att resa mellan de olika kontinenterna. Sånt måste sys ihop, och Arenanet är alldeles utomordentliga skräddare. Det fanns inga ledtrådar till hur jag skulle ta mig till det snöiga nord. Över huvud taget är ”Guild wars” ganska sparsam med information och kräver mycket av spelaren. Så jag travade väl omkring där i den Shanghai-på-tjugotalet-liknande Kaineng City, när jag upptäckte att den kejserliga ministern för infrastruktur pockade på min uppmärksamhet. Man skulle reparera vägbanan och hade stött på ett mystiskt hål i gatan och kunde jag vara så vänlig att kolla upp det där? Det kunde jag, och upptäckte till min förfäran – nåja – att hålet ledde till ett gigantiskt underjordiskt tempel och att det fanns dvärgar där. Dvärgar? I Hongkong? Jag menar Kaineng city. Där fanns en gnomliknande figur också, så ”Eye of the north” introducerar sammanlagt tre nya raser fastän man inte kan spela någon av dem. Det skall man däremot kunna göra i kommande ”Guild wars II”. Hur som helst hamnar man slutligen i det bergiga området väster om den första delens Ascalon. Egentligen är ”Eye of the north” ingen fjärde del av sagan ”Guild wars”. Det är en brygga till ”Guild wars II” och ett generöst tillägg för de högpresterande spelare som har längtat efter något nytt att syssla med. Det i och med förra spelet introducerade systemet med hjältar tar här steget längre. Det är trevligt för oss som tycker att det kan vara alldeles för påfrestande och tjatigt att gruppera sig med andra spelare. Man har mer kontroll över hjältarna; kan själv utrusta dem och rentav disponera deras egenskaper. Det löser nästan det som alltid har varit ”Guild wars” största problem: att npc-medhjälparna suger. Överlag känns ”Eye of the north” väldigt lyxigt. Vackert och utmanande. Ett par år efter premiären finns det fortfarande inslag i ”Guild wars” som överrumplar mig och som jag själv måste leta reda på förklaringen till. Det är som livet i övrigt. Jag ser det som en definitiv fördel. Jonas Thente jonas.thente@dn.se


"Han bjöd alltid på sig själv"

Summary: Pavarotti var en av de största sångarna i vår tid, menar svenska musikprofiler. Hovsångerskan Birgitta Svendén har sjungit tillsammans med Pavarotti på Metropolitan i New York. Hon minns honom som en härlig person.

- Det är väldigt tråkigt att han är borta men han lever vidare genom alla inspelningar, säger Birgitta Svendén, hovsångerska och rektor för Operahögskolan till DN.se. Birgitta Svendén stod på samma scen som Pavarotti år 1994, när Rigoletto sattes upp på Metropolitan i New York. Själv spelade hon Maddalena. Pavarotti hade rollen som hertigen. Hon minns hur fascinerad hon var av Pavarottis oerhörda röst. - Att få sjunga med honom ha hans röst så nära inpå sig själv var en fantastisk upplevelse. Jag imponerades av hans enormt perfekta röstteknik och täta, oerhört intensiva, klang. Man försöker som sångare räkna ut hur han gör för att åstadkomma en så perfekt klang i alla lägen, säger Birgitta Svendén. Hon minns också vilken varm, generös och glad person han var att jobba med, och hur han bjöd på sig själv på scenen. - Han hade en oerhörd karisma och utstrålning från scenen och han bjöd alltid på sig själv till publiken, säger Birgitta Svendén. Pavarotti är en förebild för många yngre sångare, menar Birgitta Svendén. Själv hade han svensken Jussi Björling som sångarförebild. - Pavarotti berättade för mig att Jussi Björling var hans personliga föredöme. Han tyckte om Jussi Björlings klang, säger Birgitta Svendén. Folke Abenius, regissör och före detta operachef, betonar också Pavarottis utstrålning och unika röst. - Det är sorgligt när de stora konstnärerna går bort. Pavarotti var tveklöst den store tenoren i alla bemärkelser. Dessutom hade han en sådan unik personlighet, säger Folke Abenius. - När en stor sångare ställer sig upp och sjunger förstår alla att herre gud, det här är någonting speciellt. Det blir i en viss mån genreöverskridande. En stor konstnär har förmågan att spränga murarna mellan olika slags konst, säger han. Hovsångaren Erik Sædén beklagar också Pavarottis bortgång. - Han var en av de största sångarna i vår tid och hans död kommer att skapa ett stort tomrum. Glansen och klangfärgen i hans röst var speciell. Pavarotti kunde sjunga mycket mjukt och lyriskt, och han var mycket bred uttrycksmässigt, säger Erik Sædén, till DN.se. Pavarotti bidrog till att öka intresset för opera och sång, bland annat genom det han gjorde med de tre tenorerna, menar Sædén. - Men tyvärr blev det kanske lite mycket showbusiness till slut med tenorerna. Pavarottis storhetstid var när han var lite yngre och gjorde de stora rollerna på operan, säger Erik Sædén.


”Faust” slår musikalisk knockout

Summary: En riktig fullträff. Det tycker DN:s Martin Nyström om Charles Gounods opera ”Faust” från 1859 som hade premiär på Göteborgsoperan i lördags.

”Faust” av Charles Gounod Scen: Göteborgsoperan Dirigent: Pietro Rizzo Regi: Christof Loy Scenograf: Herbert MurauerKostym: Bettina Walter Ljus: Olaf WinterMedv: Johan Weigel, Anders Lorentzon, Malin Byström, Fredrik Zetterström, Ann-Kristin Jones, Helena Holmberg och Andreas Lundmark Åldrande och sjukdom. Kärlekslöshet, krig och död. Vart tar man vägen när livet stöter ut en? Eller när ”jorden snurrar och flyr ifrån oss?”, som det heter i Charles Gounods opera från 1859 som hade premiär på Göteborgsoperan i lördags. Vart riktar man sig då? Den tyske regissören Christof Loy som så sent som i november i fjol gjorde Richard Strauss ”Arabella” med Nina Stemme i huvudrollen till en av Göteborgsoperan största triumfer har nu återvänt med Gounods ”Faust”, som är en samproduktion med operan i Franfurt. Och det är ännu en fullträff. En scenisk musikalisk knockout så här i inledningen av operasäsongen. Avståndet till den senaste svenska uppsättningen, Stewart Laings krystat moderniserade och distanserade iscensättning i Malmö för två säsonger sedan, kunde inte vara större. Det här är minst lika uppdaterat och samtida, men så oändligt mycket mer lyhört och livsnära. Allmängiltigt och ändå excentriskt. Loy viker aldrig ifrån frågan varför den här historien angår oss alla, men räds varken motsägelserna eller ytterligheterna. Och inte heller den varmt lyriska och extatiska tonen i Gounods verk. Något som också ypperligt förmedlas av kören och orkestern under Pietro Rizzos ledning. Gounods ”Faust” centrerar sig helt kring kärleken mellan Faust och Marguerite. Ett passionsdrama mellan en gammal man som fått evig ungdom och en ung kvinna som erfarit alldeles för mycket i förtid. Och som utspelar sig i ett religiöst inskränkt och socialt fördömande bysamhälle. Där alla är lika prisgivna åt en värld som oavbrutet förflyktigas och där tiden rusar. Och där alla är extremt mycket på sin vakt. I Herbert Murauers två scenrum är tiden bedagat modern, ett tyskt 1970-tal där det lika mycket pyr av vanvett och ropas på nåd som hos en Fassbinder eller en Marthaler. Först ser vi ett ålderdomshem med ett podium, som i en skolaula, och som rymmer hela världen. Sedan ett fönster på betongfasad på ett rekordårsbygge som bara rymmer det allra intimaste. I dessa rum iscensätter Loy de mest slående förvandlingar med våldsam dynamik och osynlig precision. Här svingar sig också Anders Lorentzons karismatiske Méphistophélès likt en cynismens och ondskans Joe Labero, här flörtar Helena Holmbergs fantastiska portvakterska minuten efter det hon blivit änka, här vissnar blommorna för den helt bedårande Ann-Kristin Jones överkänsliga tonårsälskare och här går Fredrik Zetterströms Valentin – i en enorm scen – formligen isär av oro och fruktan över krigets konsekvenser. Men det är kärleksscenerna som tar priset: Johan Weigels lyriskt sensible Faust i våghalsig åtrå till Malin Byströms lika äventyrliga som trosvissa Marguerite. En ömsesidig förälskelse som, när den väl erkänns, går över alla gränser. Som lika gärna kunde ha utvecklats till en modern roadmovie bortom all moralitet – om nu detta inte varit Charles Gounod utan David Lynch. Men Malin Byström ger precis allt för att ramarna skall lossna. För att vi inte skall nöja oss med ännu ett romantiskt kvinnooffer på en operascen. Hennes insats är inte bara hypersensitiv utan också hänförande explosiv. En lyrisk sopranstämma i absolut världsklass. Och en rollgestaltning som man med Fausts ord bara vill ”sjunka in i”. Eller bli helt sömnlös av. Wow. Martin Nyström martin.nystrom@dn.se


Dansk stjärnexport

Summary: Danske Nikolaj Coster-Waldau syns just nu som charmig skitstövel i "Underbar och älskad av alla". DN:s Henrik Arvidsson ringde upp honom i New York, där han gör huvudrollen i Lasse Hallströms kommande teveserie.

En dansk filmstjärna spelar en dansk filmstjärna. Skillnaden är att skådespelaren Nikolaj Coster-Waldau är lyckligt gift sedan nio år, medan rollfiguren Micke är en obotlig bekräftelseknarkare som maniskt flörtar sig fram genom Dramatens korridorer. Därmed inte sagt att det inte finns gemensamma nämnare. - De flesta skådespelare är ganska självcentrerade och samtidigt väldigt osäkra. Frågan "Duger jag?" hänger som ett mörkt moln ovanför oss. På en filminspelning, till exempel, om någon frågar: "Varför gjorde du så?" Då backar man direkt: "Jo, men... Alltså, gillade du inte det? Jag kan göra nåt annat. Vad som helst. Jag är ju skådespelare", säger Nikolaj Coster-Waldau och skrattar till på telefon från en inspelningsstudio i New York. För många svenskar är han ett ännu okänt namn, men i Danmark har Nikolaj Coster-Waldau varit hyllad stjärna i över tio år. Även på andra sidan Atlanten rankas han, jämte Mads Mikkelsen, som en pålitlig representant för "den danske hunken": En bildskön 37-åring med en till synes naturlig skådespelartalang som får allt att se väldigt ledigt och enkelt ut. Han är, som DN:s filmrecensent Helena Lindblad konstaterade i gårdagens tidning, perfekt i rollen som Micke i "Underbar och älskad av alla" - Hannes Holms filmatisering av Martina Haags roman med samma namn, efter ett manus av författaren och Holms ständige parhäst Måns Herngren. Handlingen kretsar kring den arbetslösa skådisen Bella (Haag) som lyckas ljuga sig till en roll i en Ingmar Bergman-uppsättning på Dramaten genom att skriva i sitt cv att hon är akrobat. Enligt Bridget Jones-konceptet blir hon sedan uppvaktad av arbetsplatsens mesta kvinnotjusare Micke och ja, ni fattar. Denne "charmige skitstövel" är förstås en snudd på söndertuggad klyscha i romantiska komedier, men tack vare Coster-Waldaus tajmning uteblir de falska tonerna. - Om jag ska vara brutalt ärlig såg jag en del av mig själv i honom, en sida som jag inte är särskilt stolt över, berättar han. Jag var bara 24 år när jag spelade in min första långfilm "Nattvakten". Den blev en stor succé och plötsligt var jag en känd person. Det gav fördelar hos många kvinnor, vilket jag utnyttjade. Men jag växte upp och lämnade det livet. Micke, däremot, han bara kör på. I boken är Micke svensk, men i filmen är han dansk - ska vi tolka detta som en del i den svenska filmvärldens mindervärdeskomplex inför "det danska filmundret"? - Nej, jag tror det där handlar om att "gräset är grönare på andra sidan". I Danmark har vi mindervärdeskomplex mot den svenska filmen. Anledningen att rollen som Micke gick till en dansk var förmodligen för att man inte ville att pressen skulle ägna all kraft åt att spekulera i vilken svensk skådespelare som han är baserad på, säger Nikolaj och skrattar. Så vi ska inte se Micke som en representant för danska filmstjärnor på export? Ännu ett skratt: - Näe, Micke finns överallt, inte bara i Danmark. Du vet, den sortens snubbe som förväntar sig att alla ska samlas runt honom med beundran i blicken när han kommer in i ett rum. Han kan ge sken av att bry sig väldigt mycket om andra människor, men om man skrapar på ytan inser man snart att de bara är statister vars funktion är att lyfta fram hans egen förträfflighet. Han är som de där unga killarna som slår igenom i Hollywood och hela tiden får höra "you're great", oavsett vad de gör. Jag tror inte ens att de vet om att de beter sig som arslen. Ingen har sagt det åt dem. Nikolaj Coster-Waldau vet vad han pratar om. Efter thrillersuccén "Nattvakten" fick såväl den brittiska som den amerikanska filmbranschen upp ögonen för den attraktive dansken. Vid det här laget har han hunnit arbeta med alla från Kate Winslet ("Enigma") och Ian McKellen ("Bent") till Kirsten Dunst ("Wimbledon"), Orlando Bloom ("Kingdom of Heaven") och Harrison Ford ("Firewall"). Fram till årsskiftet är arbetsplatsen New York där Nikolaj Coster-Waldau gör huvudrollen som en odödlig polis i den kommande teveserien "New Amsterdam". Lasse Hallström både regisserar och agerar exekutiv producent. I januari är det amerikansk premiär på tevekanalen Fox. Serien är tänkt att ersätta braksuccén "Prison break" i tablån. Om så blir fallet måste den danske huvudrollsinnehavaren överväga att sälja huset i Danmark och flyga familjen över Atlanten. - Jag vet att upplägget med en odödlig polis låter ganska löjligt, men historien är väldigt bra, säger han. New Yorks historia vävs hela tiden in i berättelsen, just för att min rollfigur minns tillbaka genom århundradena. På så vis faller det sig naturligt att sätta in aktuella händelser i en historisk kontext. Efter första säsongen av "New Amsterdam" väntar den internationella thrillern "Between the lines" mot en annan dansk skådisexport - Connie Nielsen. Även regissören, Laurits Munch-Petersen, kommer från Danmark. - Det är lite skruvat, säger Nikolaj Coster-Waldau. Två danskar som pratar engelska i en amerikansk film med en dansk regissör. Laurits måste, helt enkelt, vara väldigt rädd för att drabbas av hemlängtan. För mig är det bara att tacka och buga. Hollywood älskar danskarna Den 37-årige skådespelaren Nikolaj Coster-Waldau bor i Danmark med fru och två barn. Han utbildade sig på Statens teaterskole i Köpenhamn och fick sitt breda genombrott i sin första långfilm, den danska thrillern "Nattvakten" (1994), där han spelade en student som extraknäcker på ett bårhus. Filmen uppmärksammades internationellt och Hollywood gjorde en nyinspelning med Ewan McGregor i huvudrollen. Nikolaj Coster-Waldaus första skådespelarjobb utanför Danmark var dramat "Bent" (1997) om homosexualitet bland manliga fångar i nazisternas förintelseläger. Bland motspelarna fanns flera blivande stjärnor som Jude Law och Clive Owen. Han är något av en Ridley Scott-favorit och har medverkat i både "Black Hawk Down" (2001) och "Kingdom of Heaven" (2005). Senare i höst är Nikolaj Coster-Waldau aktuell i den norska storfilmen "Kautokeinoupproret" mot bland andra Mikael Persbrandt och Michael Nyqvist, av regissören Nils Gaup ("Vägvisaren"). I Danmark är han bioaktuell i "Erik Nietzsche - de unga åren"; en svart komedi om livet på en filmskola, efter ett manus av Lars von Trier.


Dansk stjärnexport

Summary: Danske Nikolaj Coster-Waldau syns just nu som charmig skitstövel i ”Underbar och älskad av alla”. DN:s Henrik Arvidsson ringde upp honom i New York, där han gör huvudrollen i Lasse Hallströms kommande teveserie.

En dansk filmstjärna spelar en dansk filmstjärna. Skillnaden är att skådespelaren Nikolaj Coster-Waldau är lyckligt gift sedan nio år, medan rollfiguren Micke är en obotlig bekräftelseknarkare som maniskt flörtar sig fram genom Dramatens korridorer. Därmed inte sagt att det inte finns gemensamma nämnare. – De flesta skådespelare är ganska självcentrerade och samtidigt väldigt osäkra. Frågan ”Duger jag?” hänger som ett mörkt moln ovanför oss. På en filminspelning, till exempel, om någon frågar: ”Varför gjorde du så?” Då backar man direkt: ”Jo, men…. Alltså, gillade du inte det? Jag kan göra nåt annat. Vad som helst. Jag är ju skådespelare”, säger Nikolaj Coster-Waldau och skrattar till på telefon från en inspelningsstudio i New York. För många svenskar är han ett ännu okänt namn, men i Danmark har Nikolaj Coster-Waldau varit hyllad stjärna i över tio år. Även på andra sidan Atlanten rankas han, jämte Mads Mikkelsen, som en pålitlig representant för ”den danske hunken”: En bildskön 37-åring med en till synes naturlig skådespelartalang som får allt att se väldigt ledigt och enkelt ut. Han är, som DN:s filmrecensent Helena Lindblad konstaterade i gårdagens tidning, perfekt i rollen som Micke i ”Underbar och älskad av alla” – Hannes Holms filmatisering av Martina Haags roman med samma namn, efter ett manus av författaren och Holms ständige parhäst Måns Herngren. Handlingen kretsar kring den arbetslösa skådisen Bella (Haag) som lyckas ljuga sig till en roll i en Ingmar Bergman-uppsättning på Dramaten genom att skriva i sitt cv att hon är akrobat. Enligt Bridget Jones-konceptet blir hon sedan uppvaktad av arbetsplatsens mesta kvinnotjusare Micke och ... ja, ni fattar. Denne ”charmige skitstövel” är förstås en snudd på söndertuggad klyscha i romantiska komedier, men tack vare Coster-Waldaus tajmning uteblir de falska tonerna. – Om jag ska vara brutalt ärlig såg jag en del av mig själv i honom, en sida som jag inte är särskilt stolt över, berättar han. Jag var bara 24 år när jag spelade in min första långfilm ”Nattvakten”. Den blev en stor succé och plötsligt var jag en känd person. Det gav fördelar hos många kvinnor, vilket jag utnyttjade. Men jag växte upp och lämnade det livet. Micke, däremot, han bara kör på. I boken är Micke svensk, men i filmen är han dansk – ska vi tolka detta som en del i den svenska filmvärldens mindervärdeskomplex inför ”det danska filmundret”? – Nej, jag tror det där handlar om att ”gräset är grönare på andra sidan”. I Danmark har vi mindervärdeskomplex mot den svenska filmen. Anledningen att rollen som Micke gick till en dansk var förmodligen för att man inte ville att pressen skulle ägna all kraft åt att spekulera i vilken svensk skådespelare som han är baserad på, säger Nikolaj och skrattar. Så vi ska inte se Micke som en representant för danska filmstjärnor på export? Ännu ett skratt: – Näe, Micke finns överallt, inte bara i Danmark. Du vet, den sortens snubbe som förväntar sig att alla ska samlas runt honom med beundran i blicken när han kommer in i ett rum. Han kan ge sken av att bry sig väldigt mycket om andra människor, men om man skrapar på ytan inser man snart att de bara är statister vars funktion är att lyfta fram hans egen förträfflighet. Han är som de där unga killarna som slår igenom i Hollywood och hela tiden får höra ”you’re great”, oavsett vad de gör. Jag tror inte ens att de vet om att de beter sig som arslen. Ingen har sagt det åt dem. Nikolaj Coster-Waldau vet vad han pratar om. Efter thrillersuccén ”Nattvakten” fick såväl den brittiska som den amerikanska filmbranschen upp ögonen för den attraktive dansken. Vid det här laget har han hunnit arbeta med alla från Kate Winslet (”Enigma”) och Ian McKellen (”Bent”) till Kirsten Dunst (”Wimbledon”), Orlando Bloom (”Kingdom of Heaven”) och Harrison Ford (”Firewall”). Fram till årsskiftet är arbetsplatsen New York där Nikolaj Coster-Waldau gör huvudrollen som en odödlig polis i den kommande teveserien ”New Amsterdam”. Lasse Hallström både regisserar och agerar exekutiv producent. I januari är det amerikansk premiär på tevekanalen Fox. Serien är tänkt att ersätta braksuccén ”Prison break” i tablån. Om så blir fallet måste den danske huvudrollsinnehavaren överväga att sälja huset i Danmark och flyga familjen över Atlanten. – Jag vet att upplägget med en odödlig polis låter ganska löjligt, men historien är väldigt bra, säger han. New Yorks historia vävs hela tiden in i berättelsen, just för att min rollfigur minns tillbaka genom århundradena. På så vis faller det sig naturligt att sätta in aktuella händelser i en historisk kontext. Efter första säsongen av ”New Amsterdam” väntar den internationella thrillern ”Between the lines” mot en annan dansk skådisexport – Connie Nielsen. Även regissören, Laurits Munch-Petersen, kommer från Danmark. – Det är lite skruvat, säger Nikolaj Coster-Waldau. Två danskar som pratar engelska i en amerikansk film med en dansk regissör. Laurits måste, helt enkelt, vara väldigt rädd för att drabbas av hemlängtan. För mig är det bara att tacka och buga. Henrik Arvidsson henrik.arvidsson@dn.se 08-738 12 07


Mara Lees ladies lyfter chick-lit

Summary: Författarna Maja Lundgren och Daniel Sjölin har fått en konkurrent. Nu ger sig även poeten Mara Lee djupt in i intimsfären – med chick-lit-romanen ”Ladies”. Jan Arnald blir övertygad och ser en uppgradering av en förtalad genre.

MARA LEE ”LADIES” ALBERT BONNIERS FÖRLAG Det är som om höstens romaner – redan innan hösten egentligen har börjat – hakar i varandra. Som om de tillsammans, kretsande, nalkas någonting brännande i samtiden, någonting som vi ännu inte riktigt ser. Till Maja Lundgrens ”Myggor och tigrar” och Daniel Sjölins ”Världens sista roman” fogas nu Mara Lees ”Ladies”. Alla tre talar på var sitt sätt om konstens och berömmelsens gränser och pris, alla tre bänder sig, visserligen på väsensskilda vis, djupt in i intimsfären. Men en sak skiljer dem åt. ”Ladies” är fan så mycket bättre. Där autenticitetskravet och antiestetiken fick Lundgrens prosa att bli oväntat ofokuserad och utvällande hände paradoxalt nog något liknande med Sjölins hyperestetiska autenticitetsdekonstruktion. Hos Mara Lee finns däremot inte ett onödigt ord. Och då snackar vi ändå om en diger roman som har alla yttre attribut gemensamma med den förtalade genren chick-lit (tjejlitteratur). Den ser ut precis som en roman av Marian Keyes eller Helen Fielding – eller för den delen Martina Haag – men bakom det rosaglittrande omslaget döljer sig ingenting mindre än en riktigt gedigen, välskriven, välkomponerad, djupt gripande högkvalitetsroman. Det är som om Mara Lee har gett sig den på att använda sin romandebut för att uppgradera chick-lit-genren ordentligt. För det handlar faktiskt om en debutroman. Inom en snävare krets av poesiälskare och heteronormativitetshatare har Mara Lee visserligen varit kult ända sedan debuten vid millennieskiftet med sina två sexuella och våldsamma diktsamlingar ”Kom” och ”Hennes vård”, utgivna på det dubiösa men utsökta förlaget Vertigo. Att hon nu, när hon målmedvetet siktar mot en bredare läsekrets, har bytt till Bonniers är inte ägnat att förvåna. Ändå handlar det i ytterst ringa utsträckning om en kommersiell satsning – även om också berättelsens konturer är lånade från chick- lit-genren. Det handlar helt enkelt om fyra tjejer – Lea, Mia, Laura och Siri – som har ett komplicerat och inte helt lättåtkomligt gemensamt förflutet. Vid olika tillfällen i livet har deras vägar korsats, och det har som regel skett i sammanhang som inte bara är erotiskt laddade utan också har något distinkt melodramatiskt över sig. Dessutom har vi de obligatoriska småstadsbarndomarna, de högromantiska Parisvistelserna, den ständigt lockande modevärlden och den obligatoriska fixeringen vid den egna kroppen. Så långt är det verkligen chick-lit. Men så har vi resten. Sällan har litteraturen tillåtit oss att komma så nära ett kvinnokollektiv (om man nu kan tala om ett kollektiv när alla är renodlade individualister). Här finns inga onda och goda karaktärer, ingen småsinthet eller oginhet censureras, och ändå är det svårt att inte tycka om dem, på gott och ont. Det är fyra oerhört levande (och tämligen skadade) karaktärer som Mara Lee går i närkamp med, med till synes gränslös psykologisk insikt. Det är Lea, den vackra sociopaten som inser att hennes intellektuella kapacitet har skadats av hennes skönhet – ingen ställer några krav på en uppväxande skönhet, ingen vill egentligen att hon ska tala. Det är Mia, den ”kinesiska” duktiga flickan som efter en balettskada och en maffig men hemlig olycka blir slacker utan tydliga framtidsplaner. Det är Laura, fotomodellen som blir hyperasocial poet efter en kärlekskatastrof. Och det är Siri, outsidern och fotografen som inte skyr några som helst medel för att ta sina prisbelönta bilder av skadskjutna skönheter. Som alltid hos Mara Lee är det sexualiteten som står i centrum, denna hos alla fyra – ja, hos alla karaktärer i romanen som är att räkna med – gränslösa sexualitet utan varje spår av heteronormativitet. De drivs av ett begär som inte låter sig fångas i kantiga termer som hetero- eller homosexualitet men som i samtliga fall står i ett eller annat förhållande till konsten, närmare bestämt till Siris fotografier när hon kameleontiskt förvandlar sig till den franska konst- och modefotografen Iris C. Det är också dessa fotografier som är kärnan i den subtila berättarstrukturen. Långsamt och elegant vecklar intrigen ut sig och blir alltmer diabolisk på sin väg mot den ödesdigra vernissagen. Mara Lee fångar med obevekligt bibehållen spänning in alla sina utslängda trådar och väver ihop en intrig som på ett närmast mytiskt vis lyckas få oerhört mycket sagt om vad det innebär att vara kvinna i dag. Jag tillåter mig i alla fall att bli fullständigt övertygad, av den hänsynslösa uppriktigheten, av den komplicerade självbilden, av det besvärliga samspelet med yttervärlden, av den alltid svårbemästrade kroppen. Jag kan inte tycka annat än att Mara Lees ”Ladies” är en alldeles utomordentlig replik på den pågående diskussionen om ”romanens död”. Så mycket står klart att Daniel Sjölins ”Världens sista roman” ingalunda var den sista. Ingen genre är ”låg” nog att inte kunna bli riktigt bra, och i och med den här uppgraderingen står det plötsligt blodigt klart vad chick-lit-genren ytterst och innerst är ute efter. Det är bara det att ingen har gjort det så här bra tidigare. Jan Arnald litteratur@dn.se


Mara Lees ladies lyfter chick-lit

Summary: Författarna Maja Lundgren och Daniel Sjölin har fått en konkurrent. Nu ger sig även poeten Mara Lee djupt in i intimsfären – med chick-lit-romanen ”Ladies” . Jan Arnald blir övertygad och ser en uppgradering av en förtalad genre. BÖCKER

MARA LEE ” LADIES” ALBERT BONNIERS FÖRLAG Det är som om höstens romaner – redan innan hösten egentligen har börjat – hakar i varandra. Som om de tillsammans, kretsande, nalkas någonting brännande i samtiden, någonting som vi ännu inte riktigt ser. Till Maja Lundgrens ”Myggor och tigrar” och Daniel Sjölins ”Världens sista roman” fogas nu Mara Lees ”Ladies” . Alla tre talar på var sitt sätt om konstens och berömmelsens gränser och pris, alla tre bänder sig, visserligen på väsensskilda vis, djupt in i intimsfären. Men en sak skiljer dem åt. ”Ladies” är fan så mycket bättre. Där autenticitetskravet och antiestetiken fick Lundgrens prosa att bli oväntat ofokuserad och utvällande hände paradoxalt nog något liknande med Sjölins hyperestetiska autenticitetsdekonstruktion. Hos Mara Lee finns däremot inte ett onödigt ord. Och då snackar vi ändå om en diger roman som har alla yttre attribut gemensamma med den förtalade genren chick-lit (tjejlitteratur). Den ser ut precis som en roman av Marian Keyes eller Helen Fielding – eller för den delen Martina Haag – men bakom det rosaglittrande omslaget döljer sig ingenting mindre än en riktigt gedigen, välskriven, välkomponerad, djupt gripande högkvalitetsroman. Det är som om Mara Lee har gett sig den på att använda sin romandebut för att uppgradera chick-lit-genren ordentligt. För det handlar faktiskt om en debutroman. Inom en snävare krets av poesiälskare och heteronormativitetshatare har Mara Lee visserligen varit kult ända sedan debuten vid millennieskiftet med sina två sexuella och våldsamma diktsamlingar ”Kom” och ”Hennes vård” , utgivna på det dubiösa men utsökta förlaget Vertigo. Att hon nu, när hon målmedvetet siktar mot en bredare läsekrets, har bytt till Bonniers är inte ägnat att förvåna. Ändå handlar det i ytterst ringa utsträckning om en kommersiell satsning – även om också berättelsens konturer är lånade från chick- lit-genren. Det handlar helt enkelt om fyra tjejer – Lea, Mia, Laura och Siri – som har ett komplicerat och inte helt lättåtkomligt gemensamt förflutet. Vid olika tillfällen i livet har deras vägar korsats, och det har som regel skett i sammanhang som inte bara är erotiskt laddade utan också har något distinkt melodramatiskt över sig. Dessutom har vi de obligatoriska småstadsbarndomarna, de högromantiska Parisvistelserna, den ständigt lockande modevärlden och den obligatoriska fixeringen vid den egna kroppen. Så långt är det verkligen chick-lit. Men så har vi resten. Sällan har litteraturen tillåtit oss att komma så nära ett kvinnokollektiv (om man nu kan tala om ett kollektiv när alla är renodlade individualister). Här finns inga onda och goda karaktärer, ingen småsinthet eller oginhet censureras, och ändå är det svårt att inte tycka om dem, på gott och ont. Det är fyra oerhört levande (och tämligen skadade) karaktärer som Mara Lee går i närkamp med, med till synes gränslös psykologisk insikt. Det är Lea, den vackra sociopaten som inser att hennes intellektuella kapacitet har skadats av hennes skönhet – ingen ställer några krav på en uppväxande skönhet, ingen vill egentligen att hon ska tala. Det är Mia, den ”kinesiska” duktiga flickan som efter en balettskada och en maffig men hemlig olycka blir slacker utan tydliga framtidsplaner. Det är Laura, fotomodellen som blir hyperasocial poet efter en kärlekskatastrof. Och det är Siri, outsidern och fotografen som inte skyr några som helst medel för att ta sina prisbelönta bilder av skadskjutna skönheter. Som alltid hos Mara Lee är det sexualiteten som står i centrum, denna hos alla fyra – ja, hos alla karaktärer i romanen som är att räkna med – gränslösa sexualitet utan varje spår av heteronormativitet. De drivs av ett begär som inte låter sig fångas i kantiga termer som hetero- eller homosexualitet men som i samtliga fall står i ett eller annat förhållande till konsten, närmare bestämt till Siris fotografier när hon kameleontiskt förvandlar sig till den franska konst- och modefotografen Iris C. Det är också dessa fotografier som är kärnan i den subtila berättarstrukturen. Långsamt och elegant vecklar intrigen ut sig och blir alltmer diabolisk på sin väg mot den ödesdigra vernissagen. Mara Lee fångar med obevekligt bibehållen spänning in alla sina utslängda trådar och väver ihop en intrig som på ett närmast mytiskt vis lyckas få oerhört mycket sagt om vad det innebär att vara kvinna i dag. Jag tillåter mig i alla fall att bli fullständigt övertygad, av den hänsynslösa uppriktigheten, av den komplicerade självbilden, av det besvärliga samspelet med yttervärlden, av den alltid svårbemästrade kroppen. Jag kan inte tycka annat än att Mara Lees ”Ladies” är en alldeles utomordentlig replik på den pågående diskussionen om ”romanens död” . Så mycket står klart att Daniel Sjölins ”Världens sista roman” ingalunda var den sista. Ingen genre är ”låg” nog att inte kunna bli riktigt bra, och i och med den här uppgraderingen står det plötsligt blodigt klart vad chick-lit-genren ytterst och innerst är ute efter. Det är bara det att ingen har gjort det så här bra tidigare. Jan Arnald litteratur@dn.se


Lyriskt lapptäcke

Summary: Staffan Bergsten har gjort en generalinventering av den svenska lyriken från medeltida balladdiktning till i dag. Sveriges första poesihistoria formar sig till ett hängivet försvar för en utsatt konstart, skriver Anders Olsson.

STAFFAN BERGSTEN ”DEN SVENSKA POESINS HISTORIA” WAHLSTRÖM & WIDSTRAND Man glömmer ofta att i tider av kris och nedgång kan det förflutna bli synligt på ett nytt sätt. I förlustens ögonblick träder ett traditionssammanhang fram som man kanske först nu kan förmedla. Jag tänker på detta då jag läser Staffan Bergstens mäktiga försök att teckna den svenska poesins historia, från den medeltida balladdiktningen fram till Lars Mikael Raattamaa. Det är första gången någon ger sig i kast med något sådant. Ändå är Bergsten minst av allt någon bitter apokalyptiker, övertygad som han är att poesin utgör vårt kanske främsta kulturarv. Inte heller är han någon spekulativ ande, som försöker urskilja nya linjer i vår litteraturs historia. Poängen med detta verk är en annan. Bergsten har helt enkelt velat förmedla en personlig men likväl allomfattande bild av vår sjuhundraåriga poetiska tradition på ett så enkelt språk som möjligt, helt utan noter och tyngande lärdomsapparat. Han är en genuin folkbildare som till och med har skjutit in en liten matnyttig verslära mitt i sitt verk, allt för att understryka formernas kontinuitet. Resultatet har blivit en hyllning till den svenska poesin, vänd till en så bred litteraturläsande publik man kan tänka sig. Det tilltalande med Bergstens försök är att han avstått från ambitionen att åstadkomma någon sorts generalinventering av den svenska lyriken. Mycket riktigt understryker han att detta inte är poeternas utan poesins historia. Det gör att hans framställning, för att vara en historia, är anmärkningsvärt fri från namn och data. Bergsten har helt enkelt utgått från sin subjektiva smak, men kanske framför allt från en idé om kanonisering, där de betydande poeterna sållats ut under en längre historisk process. Kvar är det hundratal som nämns på sidorna, men långt färre är de som ägnas mer ingående granskning. Litteraturhistoria är här ingen exakt vetenskap, den rymmer ett nödvändigt element av kritik och estetiskt omdöme. Principiellt delar jag denna uppfattning, även om jag inte tycker att Bergsten är riktigt konsekvent. Jag saknar ofta Bergstens egen kritiska blick. Mestadels utgår han från vad traditionen har etablerat, och därför blir man inte särskilt överraskad över den bild han ger av särskilt den äldre svenska poesin, från Stiernhielm till Fröding. Vad gäller den moderna diktningen betonar han med rätta den kvinnliga lyrikens uppsving från Edith Södergran till Kristina Lugn, även om jag kan sakna namn som Anna Rydstedt eller Eva Runefelt. Andra beklagliga bortfall, som påverkar bilden av helheten, är särlingar som Ola Hansson och Ivar Conradson, Erik Beckman och Bruno K Öijer. Det är mycket det kända, populära och bevingade som talar på dessa sidor, och man har svårt att övertygas av Bergstens försök att blåsa liv i exempelvis Esaias Tegnérs ”Fritjofs saga”. Ibland har jag en känsla av att boken hade blivit attraktivare och mer temperamentsfull om Bergsten värjt sig mot traditionens makt och renodlat sin framställning till en serie närläsningar av, säg, ett trettiotal dikter. Då hade han fått ett större utlopp för sin egen läsart, för det är ändå dikter som Nordenflychts ”Över en hyacint”, Bellmans ”Liksom en herdinna” eller Frödings ”Det borde varit stjärnor” som utgör navet i framställningen. Det som främst gör denna historik läsvärd är Bergstens fina handlag med diktens musikalitet, med dess rötter i en folklig vistradition. Viktigt är att han bryter upp kronologin och ger utrymme för senare tiders svar på det skrivna, i dialogen mellan Vilhelm Ekelund och Erik Johan Stagnelius eller mellan Erik Lindegren och Viktor Rydberg. Här finns också en rad givande tematiska utblickar över genre, psykologi och genus. Så ter sig denna historia som tämligen ryckig, där vi ständigt växlar spår framåt och bakåt i tiden. Och detta har sin motivering i att poesins historia bara indirekt följer den politiska historien. Bara glimtvis gör Bergsten försök att skapa någon periodicitet, och det är först på bokens sista sidor han pekar på tre avgörande skeden: det första är medeltidens ballad- och folkdiktning med dess enkla rimmade strofer; det andra inleds på 1600-talet då de klassiska mönstren börjar imiteras, vilket följs av en stor metrisk mångfald under 1700- och 1800-talen; det tredje, slutligen, är modernismen, med dess uppror mot alla traditionella former. Som denna indelning visar är det diktens form och struktur som intresserar Bergsten mest, och om jag förstår honom rätt består formerna även under modernismens upproriska skede. Hur detta är möjligt blir aldrig riktigt utrett i denna bok, och det är också avsnitten om 1900-talspoesin och vår sentida postmodernism som är svagast. Pedagogens triumfer i tidigare avsnitt vänds här ofta till alltför harmoniserande och förenklade läsningar. Det framhålls att postmodernismen blandar konst- och stilarter och ironiskt leker med citat och klichéer, och att den i detta är ett storstadsfenomen, som hos Katarina Frostenson och Ann Jäderlund. Men det stämmer knappast på en ordknådare som Bengt Emil Johnson, som tidigare i boken behandlats som provinsialist. Än mindre stämmer det på en språkets återbrukare som Gunnar D Hansson (som ej är nämnd). Allt nog. Det är ett beundransvärt lapptäcke Staffan Bergsten vävt över vår lyriska diktnings historia. Det är således mindre en historia i vedertagen mening än man kan förvänta sig, och kanske är den också mindre svensk än vad titeln kan ge anledning att tro. Det svenskaste vår litteratur äger är väl visan, men den kommer från det kontinentala Europa, liksom romantikens eller modernismens livaktiga litteraturformer. Det hade varit intressant om Bergsten något dröjt vid de brytningar mellan ett nationellt och ett internationellt sammanhang som kännetecknar vår diktning från 1900 och framåt, och som gör ”svensk” till ett alltmer problematiskt begrepp. Men det skulle ha blivit en annan bok och det hade krävt ett både vidare och mer sammansatt kulturellt perspektiv. Som det nu är formar sig boken till ett hängivet försvar för en utsatt konstart. Det är säkert en överloppsgärning när Bergsten på slutsidan åberopar Stiernhielms ord att det bara är med poesins hjälp vi kan uppnå självbehärskning, ett upplyst förstånd och dessutom försona känsla och förnuft! Men det är ändå befriande att någon så klart och utan tvekan ser poesins djupgående och obrutna kraftflöde. En mening biter sig fast efter avslutad läsning: ”Tanken att poesin skulle spelat ut sin roll kan man utan vidare avvisa.” Anders Olsson litteratur@dn.se