Utvandrarna som drog österut

Summary: Svenskar som på 1930-talet emigrerade från fattigdom i Sverige till en ännu värre misär i Sovjet ligger till grund för Tove Alsterdals ”I tystnaden begravd”, en spännande deckare om dåtidens Sovjet och dagens Ryssland.

Det är en spännande, välskriven deckare, men i botten ligger ett svårbearbetat stycke svensk historia. ”I tystnaden begravd” utspelar sig till stor del i byn Kivikangas i Tornedalen. Dit kommer journalisten Katrine, vars mamma har blivit dement och inte längre kan förklara varför hon har behållit barndomshemmet i alla år. Än mindre kan mamman förklara varför någon nu vill köpa huset till uppenbart överpris. Katrine börjar naturligtvis snoka, och hittar snart kopplingar till 1930-talet och Sovjetunionen. Svenskar som emigrerade till Sovjet? Vad hände med dem? Det fanns goda skäl att lämna Sverige då, efter en lång period av fattigdom, arbetslöshet och tilltagande motsättningar. Fem arbetare blev skjutna av militär i Lunde i Ådalen 1931, under en fredlig demonstration. ”Brottet var hunger. Glöm honom aldrig” är slutorden i Erik Blombergs berömda dikt som står på graven i Lunde, där fyra av de fem ligger. En annan historia? Nej, de hänger ihop. Svenska arbetare hade få eller inga rättigheter. Den svenska arbetarrörelsen växte fram i raseri över orättvisorna, över svälten och över dem som ägde makten och gjorde så lite för att förbättra folkets förhållanden. Ytterst på den politiska skalan stod kommunisterna, de som drömde om att ta makten med våld, på samma sätt som bolsjevikerna gjorde i Ryssland 1917. För en del var Sovjetunionen drömmen om arbetarstaten, hoppet om en bättre värld. Och några emigrerade dit, inte bara kommunister utan även andra som bara försökte fly från armodet i Sverige. Eller ännu längre bortifrån; det kom svenska och finska emigranter som först prövat sin lycka i Amerika eller annorstädes. De trodde att livet skulle bli bättre i Sovjet, men hade ingen aning om vad de gav sig in på. Emigranterna reste till den Karelska autonoma socialistiska Sovjetrepubliken, till Petrozavodsk, och vidare till Uhtua där väg 89 skulle byggas. Den första chocken var kackerlackorna i bostadsbarackerna, där ett rum på nio kvadratmeter skulle räcka för en familj. Smutsen. Stanken. Så småningom blev de små pappkistorna allt vanligare, många spädbarn överlevde inte. Svenskarna hade det ändå bättre än de infödda ryssarna, då i början, när deras yrkeskunskap värderades så högt att de fick lite privilegier. Men privilegierna skärpte också de etniska motsättningarna och när Stalins utrensningar började fanns det många, framför allt ryssar, som vittnade mot svenskarna. Journalisten Kaa Eneberg skrev om detta i Dagens Nyheter hösten 1999, vilket senare blev böckerna ”Tvingade till tystnad” (Hjalmarson & Högberg, 2000) och ”Förnekelsens barn” (Hjalmarson & Högberg, 2003), med vittnesmål och berättelser från de Kirunasvenskar som lyckades ta sig tillbaka till Sverige. Det är oklart hur många svenskar som arkebuserades eller dog av andra skäl i Stalins arbetsläger, och oklart hur många som överlevde och levde vidare i Sovjetunionen. Med detta som grund har Tove Alsterdal skrivit en deckare som lyckas berätta om Tornedalens historia, om Sovjetunionen och om dagens Ryssland. Missa den inte. Den första chocken var kackerlackorna i bostadsbarackerna, där ett rum på nio kvadratmeter skulle räcka för en familj. Smutsen. Stanken. Många spädbarn överlevde inte. ”I tystnaden begravd” är Tove Alsterdals andra kriminalroman. Den gavs ut av Lind & Co 2012 och vann silvermedalj när Svenska Deckarakademin utsåg förra årets bästa kriminalromaner. Tove Alsterdal är född 1960 och arbetar bland annat som journalist och dramatiker. Hon debuterade som romanförfattare 2009.


Arabiska klassiker nyöversätts

Summary: För första gången någonsin görs en stor satsning på spridningen av arabisk litteratur. Library of Arabic Literature består av 35 klassiska titlar som har nyöversatts till engelska.

– Vi har helt enkelt inte tillräcklig kunskap om det klassiska arabiska språket. Det är ett mycket rikare språk, på samma sätt som det kan vara svårt för unga människor att läsa litteratur på latin, säger författaren och översättaren Jasim Mohamed, som ofta översätter böcker från svenska till arabiska. De nya översättningarna som ingår i Library of Arabic Literature är förenklade, eftersom de befintliga översättningarna har ansetts vara onödigt krångliga. Liknande satsningar har gjorts för andra språk tidigare. Loeb Classical Library är en samling av litteratur på grekiska och latin som översatts till engelska, och i Indien finns det motsvarande Clay Sanskrit Library. Meningen är även där att göra klassiska titlar tillgängliga för så många som möjligt. Bland titlarna som nu ska ges ut finns både äldre och mer moderna verk, inom allt från poesi och filosofi till juridik, historia och religion. Utgivningen ska spridas ut över fem år och är ett samarbete mellan New York University Press och New York University Abu Dhabi. Den första boken i samlingen är ”Classical arabic literature ”, en antologi bestående av klassiska dikter och prosa. Den gavs ut i december förra året och kommer i augusti att följas upp av Ahmad Faris al-Shidyaqs ”Leg over leg” från 1855. Varje bok kommer vara tvåspråkig, där en sida på arabiska följs av en på engelska. Vilken bok skulle du rekommendera för den som vill läsa klassisk arabisk litteratur? – ”Risalat al-ghufran” av Abu al-Ala al-Maarri, det sägs att Dante hämtade mycket därifrån när han skrev ”Den gudomliga komedin”. Det är en fantastisk bok som har samma form med underjorden och jorden ovanför, säger Jasim Mohamed.


Jennifer Brown: "Jag ville bara vara vanlig"

Summary: I början av 1990-talet var planen att artisten Jennifer Brown skulle bli Sveriges nästa stora internationella stjärna. Pressen att lyckas var stor och hon kämpade för att bara få känna sig vanlig. 20 år senare ger hon sig på nästa utmaning när hon i höst gör teaterdebut.

Jennifer Brown satt ensam på ett hotellrum i Los Angeles. Året var 1996, hon var 24 år och i USA för att arbeta på uppföljaren till debuten "Giving you the best". Ett album som hade sålt i över 500.000 exemplar världen över och gjort henne känd långt bortom Sveriges gränser. Jennifer kände hur påtaglig ensamheten var i det där hotellrummet. Hon hade inget körkort i en stad där man inte kan ta sig någonstans utan bil. Telefonräkningarna var skyhöga då hon ringde hem till sin familj stup i kvarten. Hon kände pressen att med den nya plattan leva upp till titlar som "Sveriges nya souldrottning" och "Sveriges nästa internationella stjärna". – Jag kände mig så liten i den där stora staden. Det fanns så stora förväntningar på mig. Jag hade lagt ribban högt och fick nu ta konsekvenserna. Det var lika mycket jag själv som skapade press-en som att folk utanför gjorde det. I början av 1990-talet var Jennifer en av få svenska artister som skivbolag satsade internationellt på redan innan debuten hade släppts. Hon fick arbeta med Whitney Houstons och -Mariah Careys producenter, skivbolaget delade ut specialdesignade produkter med hennes ansikte på och planen var att lansera henne världen runt. Mitt i allt detta försökte Jennifer hålla kvar det som var hon. Men hon var inte mogen att göra det ensam på ett hotellrum i Los Angeles. Det skulle dröja många år, och till slut en paus från musiken, innan hon skulle hitta sig själv och känna sig vanlig igen. En paus där hon hann bli mamma till dottern Lilly, studera psykologi och även göra filmdebut i Guldbaggebelönade "Förortsungar". Nu, nästan 20 år efter genombrottet, är hon på väg tillbaka till rampljuset igen. Men på en helt ny scen. I höst gör Jennifer Brown teaterdebut i musikalen "Blodsbröder" på Stockholms stadsteater. – Min ambition har tagit mig väldigt långt i livet. Men den tar också all kraft från mig emellanåt. Numera är jag bättre på att hitta den rätta balansen. Jennifer växte upp på Skolspåret 29 i göteborgska betongförorten Hjällbo med syskonen Velda och George och mamma Inga-Lena. Pappa Steven, med rötterna på Trinidad, hade träffat Jennifers mamma när båten han arbetade på hade stannat till i Norge. Inga-Lena var där på semester, blixtrande kärlek uppstod och de flyttade till Sverige. Under sin uppväxt hade Jennifer ett komplicerat förhållande till sin pappa. I låten "Daddy's gone" beskriver hon hur han lämnade familjen mitt i natten och aldrig kom tillbaka. – När jag var yngre kunde jag känna igen mig i Pippi Långstrumps relation till sin pappa. Att han kom och gick. Plötsligt dök upp med stora famnen och presenter. Enda skillnaden var att det var en amerikanare, ingen hoppetossa, och att det var Trinidad och inte Kurredöttön. Hur är er relation i dag? – I dag har jag en stark och uppriktig relation med min pappa med mycket skratt och kärlek i botten. Under uppväxten hängde Jennifer mycket på den lokala fritidsgården. Där kunde hon odla sitt musikintresse, dansa jazzdans och spela teater. Det var också där på fritids som hon skrev sin allra första låt med titeln "Corny island". Hon visste redan då att rösten en dag skulle bli hennes biljett ut i världen. – Jag har aldrig ifrågasatt att jag har en talang. Jag kommer inte från ett musikaliskt hem, men det var tidigt självklart för mig att jag skulle bli sångerska. Så jag började arbeta hårt för den drömmen. Som 15-åring lämnade hon sina gamla kamrater och Hjällbo för att gå på musikskola på Hisingen. Som medlem i soulpopgruppen Miracle kom hon i kontakt med en talangscout. När bandet floppade började Jennifer skriva låtar på egen hand och satsa på en solokarriär. Hon fick en manager i Peter Swartling, senare känd som "Idol"-domare, och inför skivdebuten 1994 gick flyttlasset till Stockholm. Hon hade nu ett stort internationellt skivbolag i ryggen. Anders Bagge skrev låtar till henne, Dilba och Titiyo körade och Lenny Kravitz spelade gitarr på debutalbumet. Innan hon ens hade tagit en ton i offentligheten talades det i medier om hur hon skulle bli Sveriges nästa internationella stjärna. – När man tror på sig själv och vet att man har talang blir det nästan något självklart att det satsas på en. Jag var så otroligt driven och ambitiös själv. Jag hade inget att jämföra med då, så för mig var det självklart att det satsades. Allt stod ju i linje med mina egna mål. Debutalbumet "Giving you the best" blev på många sätt den framgång som skivbolaget och Jennifer hade hoppats på. Det sålde i 90.000 exemplar i Sverige och 450.000 internationellt, varav 250 .000 bara i Japan. De kommande åren reste Jennifer världen runt. Tokyo, Sydney, Los Angeles. Nästan varje morgon vaknade hon upp på en ny plats. Allt snurrade i en sådan fart att hon ibland glömde var hon var någonstans. Hon tänkte hela tiden på nästa steg, nästa resa, nästa konsert. – Det var ändå en väldigt bra tid, men jag hade så otroligt svårt att ta in det. Jag kände mig inte till freds, utan hade alltid en strävan efter någonting mer. Det känns lite sorgligt att jag inte kunde njuta. Men jag var snävare i mitt synsätt då. Självkritisk och hård mot mig själv. Jennifer kände att den stora pressen att lyckas, både från sig själv och från omgivningen, gjorde att hon i sociala sammanhang ofta drog sig undan. – Jag kände mig otillräcklig. Det är nog typiskt för människor som får för mycket fokus. Man klarar inte den pressen till slut. Vad menar du med att du kände dig otillräcklig? – Symtomen kunde se olika ut, men min medicin var alltid att fortsätta skriva och ta min tillflykt till studion, spelningar och arbete. Även om det alltid har tagit lite tid mellan varven så är det på så vis jag alltid lyckas ta mig ur mina svackor. Det har varit en drivkraft. Mellan varje album kände Jennifer ett stort behov av att komma bort, både geografiskt och känslomässigt. Avidentifiera sig från personen Jennifer Brown. – Mitt liv har på något sätt gått ut på att hantera alla de olika roller jag spelar, inse att de alla är okej, men plocka fram dem vid rätt tillfälle. Länge försökte jag att vara alla roller samtidigt och det blev bara ett känslomässigt kaos. För vad bottnade jag i? Vem var jag bakom den Jennifer Brown som stod på scenen? Till slut, efter albumbet "Home" 2003, kände Jennifer att hon behövde ta ett ännu större steg bort från musikkarriären och hela den apparat som omgärdar den. – Jag tror att jag brände ut mig lite. Jag var trött på att prestera. Jag behövde landa i mig själv, bara få vara vanlig. Just att vara "vanlig" var något hon inte hade tillåtit sig själv under alla åren i offentligheten. Hon minns till exempel hur stort det kändes när hon för första gången gick med i en yogaklass. – Det kan låta knäppt, men för mig kändes det som en seger att testa något som alla andra gör. Det blev som det första steget till att känna mig vanlig. De senaste tio åren har Jennifer sökt sig bortom strålkastarljuset. Hon har visserligen hunnit med en filmroll, medverkan i Melodifestivalen och ett minialbum, men hennes fokus skiftade i början av 00-talet från det offentliga livet till det privata. En fast punkt i tillvaron har varit lägenheten fyra trappor upp i ett hus i Gamla stan i Stockholm. Den har varit hennes hem ända sedan mitten av 1990-talet. Numera delar hon de 150 kvadratmetrarna med sexåriga dottern Lilly. Jennifer har varit ensamstående förälder ända sedan Lillys pappa lämnade henne tre månader in i graviditeten. – Jag håller hårt på det privata när det gäller Lilly. Men absolut har det varit tufft och jobbigt emellanåt, men nu har jag kommit ut på andra sidan där det blänker igen. Jag kan fascineras av hur mycket man klarar som människa. För nu har saker och ting funnit sin plats i livet. Lillys pappa har hela tiden varit en stor del i dotterns liv, liksom Jennifers närmaste familj som är utspridd från Göteborg till USA. I vardagen finner hon mycket stöd i nära vänner och i fyra grannfamiljer som bor i samma hus. De hjälper varandra med alltifrån dagishämtning till middagar. Barnen springer mellan lägenheterna och leker. – Jag har haft tur på det sättet. Det behövs verkligen ett bra och nära kontaktnät när man är själv. Som alla föräldrar vet dyker det upp oväntade saker ibland som man måste ta tag i och då behövs det människor i ens närhet. Efter åren utanför strålkastarljuset känner sig Jennifer nu redo att kliva in i det igen. Hennes "bibel" de senaste månaderna har varit en mörkblå pärm med färgglada små post it-lappar. Det är manuset till musikalen "Blodsbröder", Jennifers teaterdebut. – Jag hade inte lyst med den facklan tidigare och letat efter sådana möjligheter. Men när regissören Alexander Öberg frågade mig kände jag att det var tid för det nu. Precis som jag kände med musiken när jag var yngre kändes det bara självklart att nu ge teatern en chans. De gröna post it-lapparna i pärmen markerar ställen i texten där hon ska sjunga. De gula markerar talscener hon delar med de två andra huvudrollsinnehavarna, Albin Flinkas och Anton Lundqvist. Jennifer minns hur obekväm hon kände sig den första repetitionsdagen när hon skulle läsa sina repliker för de andra. – Det är en sak att sjunga, det kan jag. Men där stod jag med mina repliker, kände mig liten igen. Hur är det med pressen på dig själv nu? – Ingen press, utan mer att jag för min egen skull vill nå något, utvecklas, hitta finliret i mitt uttryck. Man kan inte komma undan som skådespelare. Det är som att vara gravid och kånka runt på något. Man måste ha tillit och tålamod när det gäller processen. Att det till slut kommer att komma ut något vackert. Problemet är väl att jag vill att mitt barn ska vara klart nu. Förutom "Blodsbröder" har Jennifer även en liten roll i Johan Rencks kommande tv-serie -"Ettor och nollor", där hon bland annat spelar mot Gustaf Skarsgård och Vera Vitali. Tänker du satsa mer på skådespelandet framöver? – Det är fantastiskt kul att uttrycka sig på det här sättet. Jag kommer absolut att lysa med den här facklan mer nu. Om den inte var tänd förut så är den jäkligt tänd nu. Och hur är det är med musikplanerna? – Jag har suttit lite med gitarren under repetitionsperioden och det har varit skitskönt. Musiken är hela tiden en del av mitt liv, men jag kan inte riktigt se vilken form den kommer att ta härnäst. Och det är lugnt. Med åren har jag utvecklat en stark tro till att livet alltid löser sig på något sätt. I alla fall om man jobbar för det. Vera Jennifer Brown Född: 18 februari 1972 i Hjällbo. Familj: Dottern Lilly, 6 år. Bor: I Gamla stan, Stockholm. Bakgrund: Gjorde albumdebut med "Giving you the best" (1994) som hade hitar som "My everything" och "Heaven come down" och sålde i över 500 000 exemplar världen över. Därefter följde "In my garden" (1997), "Vera" (1998), "Home" (2003) samt ep:n "Bloom in November" (2009). Fick motta en Grammis för bästa kvinnliga pop/rockartist 1998. Har också spelat socialsekreterare i Guldbaggebelönande långfilmen "Förortsungar" (2006). Aktuell med: Gör sin teaterdebut i musikalen "Blodsbröder" på Stockholms stadsteater den 20 september. Här trivs jag: Höllviken i Skåne. "Jag har varit som på upptäcktsfärd genom Sverige de senaste somrarna. Jag brukar oftast vara på västkusten, men i år blev det skånska Höllviken. Jag får en sorts barndomskänsla av vidderna och stränderna här. Jag och Lilly har hängt på stranden varje dag, grillat och ätit gott och bara tagit det lugnt. Det känns verkligen som att vi är nära resten av Europa här, att allt liksom bara fortsätter ut i resten av världen. Det ger en stor frihetskänsla." Mina sommarval: Sandstrand Klippbad Glassbägare Glasstrut Stockholm New York Gitarr Piano Yoga Gym


Heli von Rosen "Dödsorsak Ogaden. Om flyg och politik med Carl Gustaf von Rosen i Afrika"

Summary: I en ny biografi tecknas flygaren och adelsmannen Carl Gustaf von Rosens livsöde med Afrikas horn som huvudscen. Henrik Arnstad läser en hjältehistoria som lämnar centrala frågor obesvarade.

Efter att länge att ha haft en undanskymd plats längst bak i boklådorna har historiska biografier på senare år blivit en trend. Som bäst kan genren låta läsaren se ett större historiskt förlopp genom linsen hos en enskild människa. Men den är också svårbemästrad. Ibland skrivs biografier av släktingar och då kan oönskade fakta riskera en livstid av framtida julfiranden med familjen. Ändå är släktingen som kompetent biograf ingen omöjlighet. Mitt favoritexempel är Katrin Himmlers lysande biografi över sin farfar Ernst, lillebror till Heinrich Himmler – "The Himmler brothers. A German family history". Delar av släkten slutade tala med Katrin efter publiceringen. Nu har Heli von Rosen gett ut en biografi över sin svärfar, flygaren och adelsmannen Carl Gustaf von Rosen (1909–1977); "Dödsorsak Ogaden". Det är en hundraprocentig hjältehistoria (på omslagsbilden står von Rosen framför ett flygplan med beteckningen "GOD" – är det en slump?). Till största delen är det en välskriven berättelse om ett livsöde med Afrikas horn som huvudscen. Läsaren får en omfattande guidning i regionens moderna politiska historia, vars faktamässiga bärighet jag inte kan bedöma (Ogaden är ett höglandsområde i sydöstra Etiopien, nyligen uppmärksammat i Sverige för att journalisterna Martin Schibbye och Johan Persson greps där 2011). Men trots den fylliga berättelsen om Afrika saknas något avgörande i Heli von Rosens bok. Det handlar om Carl Gustaf von Rosens uppväxt inom den svenska överklassnazismen. Carl Gustafs pappa, nazisten och greven Eric von Rosen, var en av grundarna av partiet Nationalsocialistiska blocket (NSB), som leddes av den politiskt obegåvade översten Martin Ekström. Eric skröt om: "att jag har en god vän och frände, som heter Hermann Göring". Mitt i denna soppa av nazism växte Carl Gustaf upp. Men trots ett helt kapitel om hans uppväxtmiljö förbigår boken att von Rosens Rockelstad var den svenska överklassnazismens högborg. Görings närvaro från 1920 och framåt nämns, men mest som kuriosa – Göring gifte sig med Carl Gustafs moster Carin. Kanske undgick Carl Gustaf von Rosen nazismen. Efter kriget var han "precis motsatsen" till nazist, enligt historikern Helene Lööw, vars farbror flög med honom i Afrika. Men i en biografi måste läsaren möta centrala frågor: Hur var det att växa upp i en sådan miljö? Tydligen utbröt en konflikt med pappan 1930, angående en oönskad graviditet. Hade konflikten politiska effekter? Men om det får läsaren ingenting veta. En annan förbryllande omständighet i "Dödsorsak Ogaden" är ett undantag i den för övrigt så minutiöst detaljerade skildringen – andra världskriget. År 1939 startade finska vinterkriget och boken beskriver först noga hur Carl Gustaf von Rosen engagerade sig i Finlands sak; han fixade ett större bombflygplan åt marskalk Mannerheim. Men efter marsfreden 1940 sker plötsligt ett jättehopp i boken – snabbspolning direkt till 1945! Läsaren får inte veta vad Carl Gustaf von Rosen gjorde under huvuddelen av andra världskriget. Det är häpnadsväckande. Framför allt undrar jag över hans reaktion i juni 1941, då Finland blev en nazitysk allierad. Det var en viktig händelse för ätten von Rosens bruna engagemang och överste Martin Ekström reste, som så många svenska nazister, till finska fronten för att slåss. Engagerade sig även Carl Gustaf von Rosen för "Finlands sak", som han gjort 1939–1940? Hur såg han på Nazi-Tyskland vid denna tid, då kampen mot (för att citera Eric von Rosen) "den röda hydran" startade? När "korståget" inleddes mot "judebolsjevismen" i Sovjetunionen – hur reagerade Carl Gustaf von Rosen? Enligt journalisten Björn Kumm fanns en koppling mellan von Rosen och Nazi-Tyskland: han flög "reguljärflyg på linjen mellan Stockholm och Berlin". Är det sant? Heli von Rosen är tyst. Författaren har tydligt arbetat hårt med sin bok, som kanske var tänkt att tvätta bort naziststämpeln från namnet von Rosen. Det hade fungerat bättre om hon erkänt att nazismen fanns ständigt närvarande i släkten, före och under andra världskriget. von Rosens släktarkiv är notoriskt svåråtkomligt, men Heli von Rosen har sannolikt unik tillgång och kunde ha berättat öppet om familjens historiska problematik. Det hade inte förmörkat de många goda gärningar som Carl Gustaf von Rosen ägnade sig åt i Afrika – tvärtom.


Det svajar under den färgglada ytan

Summary: Robbie Williams bjuder på spektakulärt ögongodis men har varken en låtskatt eller en fantastisk röst att falla tillbaka på. När konserten lyfter är det tack vare publikens kärlek.

I Brian Hills dokumentär ”Nobody someday”, om Robbie Williams Europaturné år 2001, trivs inte den före detta Take That-medlemmen med tillvaron. Williams har efter år av missbruk slutat tvärt med både alkohol och droger och har svårt att hitta glädjen i artistlivet. Han har aldrig gillat konserterna eller turnéerna, säger han. Publiken – inte minst den under turnépremiären i Stockholm – är värdelös, men inte lika usel som han själv. För att inte tala om låtarna: i ett långt klipp räknar Williams upp alla stora hittar han tycker är, på sin höjd, medelmåttiga. ”Nobody someday” är ett enda långt lyxångestvältrande av en bedövande självkritisk artist. Williams framstår som en av alla de där gråtande clownerna som Motowns soulartister, med Smokey Robinson i spetsen, sjöng om under 1960-talet. Spelandes en roll som utåtriktad nästan maniskt leende entertainer på scen, tärd och tvivlande vid sidan av den. Tolv år senare har Williams vant sig av med ännu ett missbruk (receptbelagda mediciner), återförenats med kollegorna i Take That för både album och turné och spelat in ett par egna album där han väldigt desperat försöker bli en kraft att räkna med igen. Årets turné är Robbie Williams första som soloartist på sju långa år. Ingen ska missa att han verkligen är tillbaka på tronen som arenapopkung. Mitt på scenen finns till och med en hiss som klätts som en kungakrona. Redan i tredje låten ”Monsoon” fylls luften ovanför Ullevi av konfetti och det är ändå det minst iögonfallande tricket Williams har i bakfickan. Det springs på balkonger och ramper, fyrverkeripjäser bränns av, allsång arrangeras och Williams skriver en autograf på ett norskt fans bara rumpa. En bra bit över 60 000 personer – ett närmast obegripligt kraftfullt bevis för Williams position, trots den långa frånvaron och allt hitfattigare album – är med på varenda liten rörelse från den förvuxne pojken i glittrig frackjacka. Om Williams fortfarande inte gillar att turnera är han bra på att dölja det. Om han fortfarande tvivlar på sig själv överkompenserar han å det grövsta. Ovanför den guldklädda scenen hänger en enorm förgylld byst av huvudpersonen och den får, möjligen i ett självironiskt försök att driva med Williams självbild, sällskap av en mängd mobila varianter under konsertens gång. När skallen på en av bysterna, den discobollsliknande som skjuter fram på en av ramperna under ”Not for the others”, öppnas upp och släpper ut ballonger blir det tyvärr en, antar jag, ofrivillig kommentar till de låtidéer som kommit ur Williams huvud på senare år. Det nyare materialet består mest av färgglad yta och inte så mycket innehåll. Ser man bortom inramningen – den imponerande folkmassan framför scenen och det spektakulära ögongodiset på den – svajar det betänkligt. Struttiga Cab Calloway-covern ”Minnie the moocher” visar än en gång hur gärna Williams vill vara en Dean Martin för 2000-talet, men också att han saknar röstresurser för att klara det. Enda Take That-inslaget ”Everything changes” görs i en tam, tandlös akustisk version. ”Me and my monkey” är anonym midtemporock som bara fortsätter i all oändlighet. Jag är också lite för förtjust i hiphop för att uppskatta Williams valhänta rapförsök i ”Kids”, där uppvärmaren Olly Murs hoppar in i stället för den ursprungliga duettpartnern Kylie Minogue. Men tydligast och djupast blir dalarna, som sagt, när låtarna från de två senaste, tveklöst sångarens svagaste, skivorna får dominera. Inledande ”Hey wow yeah yeah” är lika innehållslös som sin titel, även om den för all del är över väldigt snabbt. ”Candy”, ”Gospel” och ”Be a boy” har alla spår av bra idéer, snyggt souligt blås till exempel, men Williams lyckas inte förädla dem och sjunger ojämnt. Av de nyare låtarna är det egentligen bara ”Sin sin sin”, Williams radiopopvariant av David Bowies ”Heroes”, som verkligen känns som något att bygga vidare på. Tyvärr är Robbie Williams heller ingen Elton John eller Rod Stewart, för att ta två arenagiganter han har likheter med – det finns ingen fantastisk låtskatt eller vokal urkraft att falla tillbaka på. När gamla örhängen som en episkt storslagen ”Come undone”, en fint avslappnad ”She’s the one” eller den rörande allsångsmäktiga avslutningen ”Angels” plockas fram så lyfter de mer tack vare publikens kärlek än av Williams insats.


Med mutor på menyn

Summary: Det är 100 år sedan en av den svenska litteraturens mest bekanta fester anordnades. Johan Svedjedal reser tillbaka till den 6 juni 1913 då värdshusvärden i Hjalmar Bergmans ”Markurells i Wadköping” bjuder på mutlunch för att säkra sin sons studentexamen.

Mat och dryck är pengar, översatta till ätbar form. Den som bjuder kan visst vara givmild – men syftet kan också var ett annat: att imponera, attrahera, skryta eller muta. Sina överdådiga fester ordnade Jay Gatsby för att han skulle locka dit Daisy Buchanan och imponera på henne med sin rikedom. Varför slutar han med dem? Därför att hon har kommit. Nio år innan Gatsby lät korka upp champagnen och såg till att hans Rolls-Royce gick i skytteltrafik med gäster till hans gods, ordnades en av den svenska litteraturens mest bekanta fester. I fiktionens värld skedde det den 6 juni 1913, den dag då värdshusvärden Harald Hilding Markurells son Johan ska ta sin studentexamen. Om nu ordet ”ta” är det rätta – för Johan är så svag i somliga ämnen att det snarare är frågan om att han ska ”få” sin examen. Allt beror på hur rymliga samveten som finns hos hans examinatorer. Där finns en av grundkonflikterna i Hjalmar Bergmans ”Markurells i Wadköping” (1919), en ödestragedi i den realistiska romankomedins form. Hela historien om studentexamen utvecklar sig mot bakgrund av katastrofer och intriger i den lilla staden Wadköping. Johan visar sig ha en annan far än herr Markurell – en person som Markurell just är på väg att driva i konkurs, och samtidigt avslöja en förskingringsskandal som skulle sprida vanheder över stadens överklassfamilj de Lorche. I romanens termer är en hel samhällsordning hotad. Det dröjer innan Markurell upptäcker sanningen om sin sons börd. Han är fullt upptagen av att hantera insikten om att Johan kanske inte klarar sig igenom studentexamen – den som då bara togs av en marginell andel av landets befolkning och som gav inträde till de akademiska utbildningarna, de prestigefyllda arbetena, den fina världen. Genom den examen ska hans älskade Johan fullborda den klassresa som herr Markurell har inlett. Herr Markurell är en uppkomling, en hård affärsman utan nämnvärda lager av social polityr. Han stoppar kniven i mun, torkar sig om munnen med handens baksida, kallar häradshövdingen en skojare och läroverkskollegiet en skara fyllhundar (han bör veta, för de dricker sin punsch på hans värdshus). I Wadköping liknar han en ofrånkomlig naturkraft som ingen undslipper. För staden är beroende av honom. Värdshuset är nämligen mest en bisak i hans vidlyftiga affärsverksamhet, en som bland annat innefattar en lånerörelse med många kunder. Åratal i affärslivet har givit herr Markurell en synnerligen praktisk syn på mänskliga relationer. Därav den fest han beslutar att ordna i samband med Johans studentprövning. Varför inte bjuda kollegiet på en fin lunch (enligt tidens sed kallad frukost)? ”Jag ska bjuda dem på frukost! Fin frukost med vin! Rektorn, professorerna, hela byket! På frukostrasten!”. Och allt blir som Markurell planerar. In i kollegierummet bärs stekta kycklingar, rädisor, fet lax och gräddbakelser, vita dukar och bukiga flaskor med Bourgognevin. ”Endast i herr Markurells hänsynslösa själ kunde idén födas att förvandla ett kollegierum till en krog”, kommenterar berättaren. ”Man måste kanske hålla honom räkning för att han icke släpade med sig en sex mans orkester.” Rektor och censorerna baxnar över herr Markurells fräckhet. Bjudningen måste ju av alla ses som en oblyg muta. Men de är hungriga och anser att skadan redan är skedd. Medan de äter försöker herr Markurell fylla professorn i naturvetenskap med vin (Johan är särskilt skral i kemi). Vad Markurell inte vet är att denna akt av övermod ska bli början till hans eget fall: Det är just i tecknet av vinets sanning som den verkliga historien om Johans härstamning börjar sippra fram. Mutlunchen är inte Markurells enda metod för att säkra examen. Han har också beslutat att ge en donation till skolan. ”Donation, det är fint. Det förstår folk. Det är ingen baktanke med det, det är rejält.” Namnet på den stiftelse han ska grunda väljer han omsorgsfullt: Den Markurellska fonden till åminnelse av Carl Johan Harald Markurells med heder avlagda mogenhetsexamen den 6 juni 1913. Ingen baktanke? Naturligtvis finns den där. När Markurell har presenterat idén om donationen för rektor, föreslår denne försynt att överlämnandet av pengarna skjuts upp till efter examensdagen och att frågan om stiftelsens namn lämnas öppen. Markurells svar är kärvt: ”Då vore jag väl en idiot, svarade herr Markurell. Vad skulle den då göra för nytta?” Herr Markurell är, kort sagt, den moderna tidens man. Bildning och kunskaper har föga värde i sig – en examen är något viktigt, men något som kan köpas för pengar snarare än vinnas med ihärdigt arbete. I grunden är utbildning en gren av affärsekonomin. Herr Markurell förebådar en tid när utbildningssektorn saknar autonomi gentemot affärslivet – en epok av affärsdrivande friskolor och en akademisk utbildning ställd i ”innovationernas” tjänst. Hans brakfest är det förtätade uttrycket för ekonomismens intåg i den pedagogiska sfären. Bakom romanen finns samtidigt ett annat och mer omedelbart tidssammanhang. Den är nämligen skriven under en epok när flera av den svenska skönlitteraturens klassiska måltidsskildringar kom till. Där finns supéerna i Birger Sjöbergs ”Kvartetten, som sprängdes” (1924) och den levnadsglade Karl Ludvigs drömmar om det perfekta smörgåsbordet (”Hummer naturell. Inkokter lax i ringar. Räker på is. Brynta champignoner. Stekter njure … Sardiner i ölja, i ölja hör du! Inte tomater … Trevliga lökar mä köttfärs ini … Kröstader mä svamp i. Sparrisömlett. Rökter lax virad i krumelurer mä skarpsås nereve … Små köcklingar å sallat. Små lammkötletter mä blomkål å ärter. Lite stekter fesk”), där finns det inledande smörgåsbordet och den avslutande bröllopsfesten i Fritiof Nilssons ”Piratens Bock i örtagård” (1933). Den nutritionist som räknar över kaloriintaget i sådana skildringar måste nog efteråt vila ut i ett tyst, mörkt rum, svalkad av en våt handduk draperad över pannan. Detta är romaner skrivna i skuggan av det klassiska svenska smörgåsbordet. Inte så att de skildrar en värld där människor hade möjligheten att dagligen trycka i sig festmåltider – utan tvärtom en där överflödet var ett festligt undantag i en kosthållning som för de flesta svenskar annars kunde vara skäligen frugal och rutinartad (och faktiskt innefattade svält eller halvsvält för många). Lystern i Markurells mutlunch kom sig av att festen var en asyl från vardagen. Så bildar maten vägen från verklighetens till drömmens värld. Men för herr Markurell går den vidare till sanningens mardröm. Brakfester Just nu går ”Den store Gatsby” på bio. I F Scott Fitzgeralds roman utspelar sig några av litteraturens största och mest glamourösa fester. Boksommar fortsätter festandet.


Jay Z fixar till artistnamnet

På omslaget till nya skivan "Magna carta... Holy grail" täcks hiphopartisten Jay-Z:s namn av vad som ser ut som ett enda stort bindestreck. Kanske var det ett omen, för nu meddelar artisten via sitt bolag att han officiellt gör sig av med strecket i sitt namn. Samtidigt meddelar artisten också att hans namn bör skrivas i versaler. Det är inte ovanligt att hiphopartister byter alias några gånger under karriären, men Jay Z har vårdat sitt namn med enstaka smeknamn som "Hova" och "Jigga" vid sidan om. Tidningen The Atlantic kopplar Jay Z:s namnändring till trenden i det engelska språket att göra sig av med bindestreck. I gamla ord som "ice-cream" och "to-day" har strecket försvunnit sedan länge, och med internet har de blivit alltmer opraktiska även för varumärken. 2007 försvann 16.000 ord med bindestreck från The Shorter Oxford English dictionary. Ordboksmakarna gick igenom två miljarder ord från nya tidningar och böcker och kom fram till att bindestrecket hade spelat ut sin gamla roll. Det finns dock andra möjliga förklaringar till att superentreprenören Jay Z vill bli av med det. – Tryckt text är väldigt designorienterad nuförtiden, och folk känner att bindestrecken kan röra till utseendet för en snygg typografi, säger ordbokens redaktör Angus Stevenson till the Atlantic. Namnbyten vi minns Oväntade namnbyten är vanliga inom hiphopvärlden. Genom åren har många artister bytt namn med varierande resultat. • Tidigare i år bytte Atlanta-rapparen Gucci Mane namn till Guwop. I 32 minuter. Efter en anstormning av upprörda fans på Twitter ångrade han sig. • Rapparen Snoop Dogg, tidigare Snoop Doggy Dogg, meddelade förra året att en rastafari-präst på Jamaica döpt om honom till Snoop Lion som en del i hans genrebyte till reggae. • Kool Keith, egentligen Keith Thornton, byter namn som andra byter skjortor. Hittills har New York-artisten använt omkring 50 alias, däribland Spankmaster, Dr Octagon, The X, Black Elvis, och Exotron Geiger Counter One Plus Megatron.


Friends arena får ljudlig kritik

Summary: Ljudet håller inte måttet på Friends arena. Det menar flera besökare. Nu beklagar arrangören Live Nation att besökarna på helgens konsert med Iron Maiden upplevde ljudet som dåligt.

På Friends arenas hemsida konstateras det att evenemangsanläggningen har akustik i världsklass. Men klagomålen beträffande ljudet på arenan har duggat tätt ända sedan Colin Nutleys invigningsgala i slutet av oktober 2012. AIK-fansen, som har Friends som sin hemmaarena, har uppgett att ljudet absorberas och att stämningen därför blir sämre än den på Råsunda. Klacken på den ena kortsidan har svårt att höra vad klacken på andra sidan sjunger. I anslutning till konserter med såväl Kiss som Bruce Springsteen har det också förekommit kritik mot just ljudet på Stockholmsarenan i sociala medier. Efter helgens spelning med Iron Maiden hörde många besökare av sig till arrangören Live Nation via Facebook med klagomål. Anne Almqvist som tidigare varit på många spelningar med Iron Maiden är mycket missnöjd. Hon har startat en protestgrupp på Facebook där hon konstaterar att Iron Maiden levererade, men inte Friends arena. – Man kunde inte höra vad de sjöng. Det var eko och rundgång. Vi är flera i gruppen nu som var på olika platser i arenan och det har inte spelat någon roll för upplevelsen var i lokalen man befann sig, säger Anne Almqvist. Flera musikkritiker dömde också ut ljudet under Iron Maidens konsert i sina recensioner. Aftonbladets kritiker Mattias Kling var särskilt hård i omdömet och skrev att ljudet stundtals var "närmast olidligt bedrövligt". I onsdags gick arrangören Live Nation ut med en ursäkt på Facebook riktad till de missnöjda Iron Maiden-fansen. – Vi har sett att det har varit en del besökare inne på Facebook som har varit missnöjda. Då kände vi att det var viktigt att bemöta det och såklart visa att vi tar till oss det. Vi har också tagit det vidare till artisten i fråga i och med att det är deras ljudpersonal som råder över ljudet, säger Kristofer Åkesson som är ansvarig för utländska artister på Live Nation. I sin ursäkt skriver Live Nation att ljudet är en del av det konstnärliga utförandet som artisten och dess ljudpersonal råder över. Vad menar ni med det? – Vi lämnar alltid den biten till artisten som en del av deras konstnärliga utförande. Sen är det såklart ytterst vårt ansvar att det ska bli en bra konsertupplevelse, säger Kristofer Åkesson. Är det oklart vem som är ansvarig? – Nej. Men ljudupplevelsen är något subjektivt. Thomas Perslund är vd för Friends arena. Han konstaterar att det är den aktuella arrangören som ansvarar för ljudet på sina respektive evenemang. – Det är olyckligt om det är så att gäster som kommer till Friends arena inte uppfattar ljudet som bra. Självklart gör vi alltid en utvärdering med aktuell arrangör. Sedan drar vi förhoppningsvis nytta av erfarenheterna, säger Thomas Perslund som poängterar att man från Friends arenas sida noga studerar besökarnas åsikter på arenans Facebooksida. – Finns det fel i arenan vad det gäller konstruktionen, något som gör att ljudet inte blir bra, då är det något som vi från arenans sida måste se över. Men än så länge är inte det något som har framkommit. I dagsläget ser vi inga tecken på en felkonstruktion. Hur påverkar de här klagomålen Friends arenas status som anläggning? – Det är svårt att värdera. Någon påverkan på varumärket har det väl. Vilken påverkan det har kan jag inte svara på. Men självfallet är det viktigt för oss att gästernas upplevelse är tiptop, säger Thomas Perslund. Anne Almqvist är emellertid bekymrad inför nästa besök på nationalarenan. – Vi har redan biljetter till Black Sabbath som ska spela på Friends i november. Det är klart att vi är oroliga för hur det ska låta, säger hon. Den 27 juli arrangeras den första konserten på den alldeles nybyggda Tele2 Arena i Globenområdet i Stockholm. Då spelar Gyllene Tider. Johan Seidefors, marknadsansvarig på arenan, säger att just ljudfrågan är något man diskuterat flitigt. Men han är inte orolig för att besökarna ska bli missnöjda med ljudet. – Så som arenan är byggd här väntar vi inte oss inte några problem, säger Johan Seidefors.


Fredrik Strage: "I ett band följer man inte reglerna", sa Alice Cooper. "Man är laglös."

Summary: När det gäller hur rockgitarristen bör hålla sitt instrument har Alice Cooper lika bra koll som Magdalena Ribbing har på hur man håller i besticken på en bankett.

Folkrockarna Mumford & Sons fick en rejäl avhyvling när Alice Cooper i veckan intervjuades av sajten Fuse. Han sa att de var en förolämpning mot rock'n'roll. Alice rådde alla unga musiker att sluta vara så muntra, sluta spela dragspel och sluta äta vegetariskt. Om bara ungarna fick i sig en stek då och då skulle blodet pumpa snabbare i deras taniga kroppar. "Om man är med i ett band så följer man inte reglerna", sa Alice. "Då är man laglös. Det betyder inte att man måste vara drogpåverkad men när man går upp på scen spelar man inte gitarr högt upp på bröstet. Man spelar gitarr här nere. Det kommer inte från hjärnan, det kommer från magen. Det kommer från skrevet. Det är sexuellt. Det är primitivt." Man kan invända att det inte är speciellt laglöst att vara en 65-årig golfspelande, republikanröstande mångmiljonär. Och även om tofu inte känns vidare rock'n'roll så går det knappast att betrakta köttätande som rebelliskt. Men när det gäller gitarrens position har Alice Cooper lika bra koll som Magdalena Ribbing har på hur man håller i besticken på en bankett. Rock'n'roll-nivån är omvänt proportionell mot den höjd på vilken gitarren dinglar från artistens hals. Den som, likt Mumford & Sons, låter instrumentet snudda hakan ser ut som ett miffo. Den som har guran nere på höften liknar en nonchalant rockgud som ramlat ner till oss dödliga efter en backanal på Olympen. De flesta av mina egna gitarrhjältar hör till den senare kategorin: Johnny Ramone, Joan Jett, Johnny Thunders, Bo Diddley, Poison Ivy i The Cramps och – framför allt – Billy Duffy i The Cult som på det undersköna "Sonic temple"-omslaget står i en bredbent pose, på gränsen till spagat, och höjer näven för att slå ett dödsbringande ackord på sin lågt hängande Gibson Les Paul. Mina estetiska preferenser gjorde mig något kallsinnig mot de indieband som slog igenom i början av nollnolltalet och bar sina gitarrer högt upp. The Strokes, Franz Ferdinand och The Rapture lät bra men under konserterna ville jag springa upp på scen och justera längden på deras axelband. Jag har ett omvänt förhållande till Gyllene Tider: musiken ger mig ingenting men jag gillar Gessles gitarrposer. På nätforum för gitarrister debatteras huruvida det är coolt eller korkat att ha gitarren nere på låret. Många påpekar att Jimi Hendrix, vars coolhet aldrig skulle ifrågasättas, hissade upp sin Fender Stratocaster en bra bit på bröstet. Det är lättare att vara ekvilibrist om man ser strängarna på nära håll. Att slipade musiker imponeras av lågt hängande gitarr tycks bero på att Jimmy Page i Led Zeppelin på ett magiskt vis dribblade fram intrikata symfonier trots att hans Les Paul snuddade vid knäna. Många härmar också Keith Richards. I sin självbiografi berättar "the human riff", som han brukar kallas, att han kritiserade Beatles gitarrteknik: "De brukade ha dem uppe på bröstet, vilket verkligen begränsar ens rörelser. Det är som att ha handklovar på sig. /.../ 'Testa ett längre axelband, John. Ju längre band desto bättre spelar du.' Jag minns att han nickade och lyssnade. Nästa gång var axelbandet lite längre." Om vi vill förvissa oss om att artister rockar så mycket som möjligt bör vi ropa: "Lägre gitarr på högre volym!" Det lär dock inte behövas när Alice Cooper uppträder på Storsjöyran nästa lördag med sin strängbändare Orianthi Panagaris. Hennes gitarr dinglar föredömligt långt ner på höften.


Lawen Mohtadi: På nätet vittnar hundratals amerikaner om vad det innebär att inte vara svart

Summary: Tre dagar efter den friande domen mot George Zimmerman är dödsskjutningen av Trayvon Martin fortfarande en toppnyhet i USA.

Fallet med den ihjälskjutna pojken Trayvon Martin i Florida har skapat en ström av sympatier över hela USA. Den mest förekommande yttringen har formulerats med orden "Vi är alla Trayvon Martin". Det kan ses som ett sätt att ta tillbaka hans mänsklighet i en rättsprocess som har gjort allt för att demonisera honom. I måndags lades ett litet ord till i den frasen, ordet inte. Tumblrsidan "We are not Trayvon Martin" har i skrivande stund fyllts med hundratals inlägg från amerikaner som vittnar om vad det innebär att inte vara svart i USA. En kvinna skriver: "Jag är en 33-årig vit kvinna. Jag är en mamma till åtta underbara barn. Min dotter är inte Trayvon Martin, men hon hade kunnat vara hans klasskamrat. Jag är inte Trayvon Martin, jag är inte hans mor, hans syster eller hans moster. Men en sak som vi alla har gemensamt är att vi lever här i samma tid." En man skriver: "Jag är vit. Man. Straight. Jag är runt 40. Jag är sinnebilden för privilegier. Mina barn är också vita och killar. Jag har ingen aning om hur det är att lära dem om vissa typer av faror." Tre dagar efter den friande domen mot George Zimmerman är dödsskjutningen fortfarande toppnyhet i USA. Diskussioner om den djupa avgrund som präglar förhållandet mellan vita och svarta amerikaner har intensifierats. Ojämlikheten är alltjämt slående. I termer av ekonomi, fysisk och psykisk hälsa, tillgång till studier, diskriminering på arbetsmarknaden samt den rasism vi kallar vardaglig. Afrikansk-amerikanska intellektuella analyserar och sätter ord på vad den friande domen kan få för konsekvenser för rasismen i landet, men också på den smärta som hela processen orsakar. I går skrev författaren Alice Walker i The Guardian att hon medvetet har undvikit rapporteringen från rättegången: "Så många dödanden av svarta män under min livstid. Den fysiska chocken är alltför förbluffande." Domen berör också i hög grad vita amerikaner och har öppnat för ett samtal om vad det innebär att vara vit i USA idag. Med valet av Barack Obama som president uppstod begreppet post racial, en tanke om att Amerika trätt in i en era där hudfärg inte längre spelar någon roll eftersom landets högsta ämbete nu innehas av en svart man. Det ska noteras att idén om ett post-ras-USA gick hem hos fler vita än svarta; kanske som en förhoppning om att vi äntligen kunde sluta prata om det där jobbiga som bara tycks leva vidare och vidare med varje generation. Men att prata om det är precis vad den ovan citerade mannen tror behövs: "Det är någonting som är förfärande fel, och innan vi kan fixa det måste vi prata om det." En äldre kvinna skriver: "En av mina närmaste vänner är en afrikansk-amerikansk kvinna. Förra året berättade hon om samtal hon haft med sin son under hans uppväxt. Min väninna lever i rädsla för att förlora sin son. Det gör mig förlamad av sorg." En ung man: "När jag var yngre stal jag regelbundet sprit i mataffären. Jag körde bil full, innan jag hade körkort. Jag råkade i slagsmål. Jag åkte aldrig i fängelse. Jag började på universitetet." Vithetens betydelse i ett samhälle där hudfärg spelar roll är en diskussion som är tillbaka på den politiska agendan. Den friande domen i Florida tycks för lång tid framöver ha begravt idén om det post-rasiala USA som uppstod med valet av Obama som president. Läs mer: Axel Björklund kommenterar rapmusiken om Trayvon Martin här.


Nu vill svensk tv bli internationell succé

Summary: Svenskt tv-drama har i alla år främst varit en svensk angelägenhet. Men nu satsar svensk tv utomlands som aldrig förr. Serier som ”Bron” och ”Äkta människor” har skapat ett internationellt sug efter skandinaviskt drama.

Tv-serien ”Äkta människor” var inte ens färdiginspelad när Daniel Isaacs på det brittiska produktionsbolaget Kudos fastnade för den. Han var på besök i Sverige för att diskutera ett annat samarbete och fick se några snuttar ur serien, som handlar om människolika robotar som vill få rättigheter i samhället. – Det vi fick se var så unikt och annorlunda och vi blev genast intresserade. Inget liknande produceras i Storbritannien, serien kändes väldigt filmisk. Så vi högg den, säger Daniel Isaacs på Kudos. Kudos köpte re-make-rättigheterna, alltså rätten att spela in en nyversion, och håller just nu på att utveckla en brittisk variant som ska heta ”Real humans”. Intresset för skandinaviska serier är rekordstort i Storbritannien, säger Daniel Isaacs. En av de små BBC-kanalerna började sända utländsk tv på lördagskvällarna för ett par år sedan, och serier som danska ”Brottet” och svenska ”Bron” fick oväntat miljonpublik. Nu är alla ute efter den nästa stora succén. – Det är en guldrusch just nu. Skandinavien har gått i bräschen för kriminalgenren, men just nu funkar nästan vilka serier som helst, säger Daniel Isaacs. Det är inte bara i Storbritannien som svenska serier är heta. Originalversionen av ”Äkta människor” har exporterats till runt 50 länder och har bland annat blivit en succé i Frankrike. ”Bron” ska göras i flera utländska versioner och ”Wallander” har sålts till många länder. Förutsättningarna för svenskt drama har förändrats, och när Sonet nyligen startade Sonet Television var det med det uttalade målet att satsa både i Sverige och internationellt. Peter Possne är vd för Sonet och ser en tydlig utveckling där tv-mediet fått högre status och där marknaden generellt har öppnats för små länders produktioner. – Alla aktörer, både lokala och internationella, söker efter nya projekt för att kunna tillgodose intresset som finns över hela världen. Skandinavien har råkat bli ett ställe där det finns material av hög kvalitet, säger Peter Possne. Just nu har Sonet Television sex olika tv-dramer i förproduktion, bland annat Kerstin Ekmans ”Händelser vid vatten”, en tv-version av ”Jägarna” och nya serier av Håkan Nesser och Hans Kepler (”Hypnotisören”). Många deckare alltså, och Peter Possne tror att det svenska deckarundret och Stieg Larssons ”Millennium” delvis har banat vägen för den svenska tv:n. Men efter ”Brottet” och ”Bron” finns det också en tillit till att skandinavisk tv håller hög kvalitet. – En konkret och extremt stor skillnad mot förr är att det finns tillgång till kapital internationellt för svenska serier. Man behöver inte längre be om ursäkt utomlands när man berättar att man gör en svensk tv-serie, säger Peter Possne. Stefan Baron är programchef på SVT Drama och beskriver också en drastisk skillnad i hur man blir mottagen när man presenterar svensk tv. – För tio år sedan åkte man till Los Angeles och knackade dörr hos HBO. Nu hämtas man med bil. Skandinaviskt drama har trovärdighet nu, man tas emot med glädje och får tillgång till viktiga människor, säger Stefan Baron. Den eftertraktade amerikanska tv-marknaden har plötsligt öppnats. Enligt Daniel Isaacs har antalet icke-amerikanska tv-format som blir pilotavsnitt dubblats eller tredubblats de senaste åren. Alla piloter blir inte tv-serier, och alla serier lyckas inte bra. Men efter succéerna ”Homeland” och ”In treatment”, som bygger på israeliska förlagor, och danska ”Brottet” som blev storserien ”The killing”, sneglar Hollywood alltmer mot resten av världen. En re-make av en utländsk serie är helt enkelt en bra investering. – Det är mindre riskabelt eftersom man kan se vad man köper, ibland behöver serieskaparna inte ens göra ett pilotavsnitt utan kan få igenom serien ändå. Det går också mycket snabbare att producera en re-make, säger Daniel Isaacs. Så vad betyder den här utvecklingen för svensk tv? Kommer tv-skaparna att tänka annorlunda och göra serier som från början anpassas för utlandet? Sonet Television har visserligen ett engelskspråkigt projekt på gång, en Håkan Nesserserie som utspelar sig utomlands, men några eftergifter för den utländska marknaden tänker man inte göra säger Peter Possne. – Plötsligt är tv-serier efterfrågade för att de är bra, och då gäller det att hålla en egen ton och våga tala sitt eget språk, säger Peter Possne. Stefan Baron tror att man är farligt ute om man börjar snegla för mycket på marknaden. – Det som uppskattas är det som är lite annorlunda. Tricket är att vara medveten om marknaden och visa upp det vi gör – men i grunden berätta historier som är relevanta för oss. I takt med att man når ut kan man även öka produktionsbudgeten om det finns intresse utomlands, säger Stefan Baron. Så kommer pengarna att flöda, serierna att bli dyrare och lyxigare, allting bli bättre? Peter Possne säger att det har blivit lättare att finansiera svenska serier. Dels kan det handla om samproducenter, utländska produktionsbolag som är med och finansierar själva inspelningen, och dels om distributörer som köper rättigheterna till tv-serierna. Tidigare såldes rättigheterna oftast efter att serien var färdig, i dag kan det ske redan innan, berättar Peter Possne. Men Stefan Baron på SVT är försiktigare i sina spekulationer och tror inte att det blir någon gigantisk ekonomisk skillnad. Däremot kan utländska framgångar leda till att serier förlängs och att fler säsonger produceras. Just nu är Leif G W Perssons serie ”En pilgrims död” med Rolf Lassgård i huvudrollen populär utomlands, säger Stefan Baron. – Den har köpts av flera länder. Där diskuterar vi just nu en fortsättning på serien och skissar på hur det skulle kunna se ut, säger Stefan Baron. Kanske är det också farligt att svepas med för mycket i guldruschen. Den internationella tv-marknaden är ny och oprövad, rättigheterna snåriga, och det kan bli rörigt när ”re-makes” och originalserier säljs och börjar produceras parallellt i många länder. Rättigheterna till original-”Bron” ägs av ett tyskt bolag, och samtidigt är både en brittisk version (”The tunnel”, som utspelar sig i tunneln under Engelska kanalen) och en amerikansk (”The bridge”, på gränsen mellan USA och Mexiko) under produktion. Tre versioner av samma serie kommer alltså att vara i omlopp ungefär samtidigt. Och dessutom sänds säsong två av originalserien i SVT höst. – Det är olika miljöer och vissa detaljer i historien skiljer sig åt, men i slutänden är det samma rollfigurer och samma handling. Kommer världen att tolerera tre versioner av samma sak? Det är frågan. ”Bron" är bland de första exemplen på detta, och det är för tidigt att säga hur det går, säger Daniel Isaacs.


I spåren av popmusikens Big Bang

Summary: Utställningen ”I want to hold your hand” börjar i Beatles mytiska spelning i Borås 1963. DN:s Dan Jönsson finner mängder av oväntade kopplingar mellan pop och svensk konst.

”Jag hade en gång en dröm, jag trodde att den var sann”… Ann-Louise Hanssons ensamma röst ekar genom salarna i Borås konstmuseum, avlägsen och vemodig. Snart femtio år efter att hon låg på svensktoppen med den där låten har Astrid Göransson sökt upp henne och bett henne sjunga den igen. Nu sitter hon som en genomskinlig huldra i museets stora poputställning, uppkrupen i en djup fönsternisch, och minns förspillda drömmar och försvunna illusioner. Om och om igen. Göranssons spröda filminstallation blir en vacker klangbotten till den spretiga och infallsrika utställningen ”I want to hold your hand”, om pop- och rockmusikens påverkan på svensk konst. Utgångspunkten är den mytiska måndagskvällen i oktober 1963, när Beatles spelade i idrottshallen i Borås: en lokal världshändelse av det där slaget som redan när den inträffar blir legendarisk. ”Även vi som hade lite svårt för den yttersta extasen, tyckte nog att vi hade varit med om en upplevelse”, konstaterade Borås Tidnings storögde nöjesreporter med en profetisk underdrift. Vad var det han anade? Ja, knappast vidden av den kulturrevolution som de närmaste decennierna skulle svepa genom folkhemmet. Utställningen i Borås är ett försök att fånga den explosion av konstnärliga uttryck som följde i spåren på popens Big Bang. Psykedelian, proggen, punken, hårdrocken och technon odlade alla sina visuella klichéer och stildrag, som fick sin speciella utformning i Sverige tack vare stilbildare som Hans Esselius (med skivomslag till Fläsket Brinner) eller Håkan Sandsjö (Discharge med flera punkband). Från senare tid finns den originella Nathalie Barusta Gäbel, som här rekonstruerat den trashiga scenografin till Håkan Hellströms första skivomslag. Och så förstås den oförliknelige Martin Kann, vars genialiska Bob Hund-rekvisita fått en alldeles egen avdelning. Kanske, vad vet man, kommer framtida konsthistoriker att beskriva det sena nittonhundratalet som ”skivomslagens epok”. Här i Borås känns det i alla fall inte så långsökt när man följer hur den subkulturella estetiken via affischer, serier, fanzines och andra undergroundtidskrifter undan för undan letat sig in i mainstreamkonsten, såväl den kommersiella som den akademiska. Är det något jag saknar i detta överdådiga bildfrosseri, så är det ett djupare och skarpare resonemang kring denna utveckling. Curator Ola Åstrand har gjort en utställning med mycket hjärta, utan större intellektuella pretentioner, vilket säkert är en medveten linje. Men jag tycker att det förminskar den här konstens historiska betydelse. Frågan är om samtidskonstens antihierarkiska stil- och genreblandningar och dess ofta vildvuxna berättande alls varit möjligt utan det väldiga genomslaget för sextio- och sjuttiotalens fantasifulla skivomslag. Här ligger en förborgad konsthistoria och väntar på sin tolkning. Men bara det att gräva fram den är ju en bedrift i sig. Utställningen rymmer mängder av oväntade kopplingar, och en överraskning – minst – runt varje hörn. Som i mötet mellan Nina Bondesons nymedeltida bildberättande och Ella Tillemas dystopiska triptyk över en tröttkörd civilisation. Eller i steget från Christian Cavallins fantastiska kassettbandsmonument till den nattliga magin i Lisa Jeannins och Rolf Schuurmans psykedeliska sagoskog. Men det som dröjer sig kvar är ändå de personliga berättelserna. Ola Åstrand bidrar här själv med ett fint verk, där han i text och foto minns sin korta sturm-und-drangtid i Malmös kulturella underjord. Här finns också Lena Mattsson, som i ett naket intervjuporträtt av bokförläggaren och renässansmänniskan Bo Cavefors påminner om vilket mod som ofta krävs för att försvara en alternativ kultur. Och hur livsviktigt det faktiskt är att göra det. Som Nina Bondeson beskriver sin reaktion när hon för första gången hörde Philemon Arthur & The Dung: ”De fick mig att förstå att utan den fria konsten, inom alla konstarter överallt på alla tänkbara sätt, är vi dödens lammungar.”


"Jag gillar helt enkelt att läsa vänners brev"

Summary: Miranda July har aldrig valt – hon gör allt. Hon är författare, långfilmsregissör, musiker, performancekonstnär och skådespelare, och just nu aktuell med konstverket "We think alone" på Magasin 3 i Stockholm där hon samlat kända människors e-post.

Den första omgången e-post i Miranda Julys konstprojekt "We think alone" handlar om pengar. I tio brev, skickade från tio kända människor någon gång de senaste åren, får vi små inblickar i deras liv. Författaren Sheila Heti var fattig 2009: "Jag har mindre än 1 000 dollar på banken och ingen kreditkortsskuld och inga besparingar. Jag hoppas att min nya bok ska sälja i USA och på andra platser och rädda mig." Skådespelaren och regissören Lena Dunham funderade på att köpa en Liljevalchssoffa i april, men: "kom fram till att den är för dyr:)". Ända fram till i november kommer konstverkets prenumeranter att få en ny laddning brev varje måndag på olika teman, vissa mer känslosamma som "kärlek", andra helt vardagliga. Konstverket är först ut i Magasin 3:s serie "On the tip of my tongue", som vill flytta konsten bort från utställningsplatser och "skapa upplevelser precis utom räckhåll". Amerikanska Miranda July är mest känd för debutfilmen "Me and you and everyone we know" (2005) som hon skrev, regisserade och spelade huvudrollen i. Men hon har också skrivit böcker, gjort performancekonst, regisserat musikvideor och faktiskt även haft en karriär som musiker och släppt två album i slutet av 1990-talet. – Jag har arbetat i flera medier länge, långt innan någon brydde sig om mina verk. När man är ung kommer det naturligt, de flesta konstnärligt lagda människor gör en massa olika saker i början och tvingas välja senare, säger Miranda July på telefon från hemmet i Kalifornien. Själv valde hon aldrig. Hennes genombrott kom relativt sent, när "Me and you ..." hade premiär var hon trettio och hade redan vant sig vid sitt sätt att arbeta. – Och ibland tänker jag att jag egentligen inte tycker så mycket om någon av konstformerna. Varje gång jag gör en film tänker jag: "Tack Gud att jag inte behöver göra det här hela tiden!" Vad vill du säga med "We think alone"? – Jag ser inte på mitt arbete på det sättet. Jag väljer inte vad jag vill säga till världen. Precis som en bok eller en film kommer det här från det undermedvetna. Jag vet vad jag tycker är intressant med projektet just nu, men det förändras hela tiden. Så vad är intressant med det just nu? – Mediet är så formaliserat och begränsat i vad det finns att arbeta med. Jag tycker om de små sakerna, som "---"-markeringarna innan ett vidarebefordrat brev. Och så gillar jag helt enkelt att läsa mina vänners brev. De är inte skickade till mig, utan till föräldrar, affärskontakter ... Jag tycker om att se människor vara något annat än mina vänner. Det känns intimt. Är en del av verket att du helt enkelt vill snoka i folks liv? – Egentligen inte. När man snokar på riktigt mår man fruktansvärt dåligt. Det är en viktig distinktion att göra. Vi är alla intresserade av att läsa folks e-post, till och med min regering är intresserad av våra brev och det finns mycket information i dem. Men här väljer personerna vad de vill dela med sig av, och det är också intressant att se vilken relation de har till sitt privatliv. Det varierar mycket mellan deltagarna. Avslöjar de mer eller mindre än du väntat dig? – Catherine Opie, som jag inte kände alls men respekterar mycket som fotograf, var den första som skickade in sina brev. Hon verkar vara så öppen och ger så mycket av sig själv i sina relationer. Det fick mig att må bättre över all tid jag lägger på att skriva e-post till vänner och släktingar medan jag tänker "jag borde arbeta i stället". Jag fick en ny sorts uppskattning för e-postandet. Det är en aktion som inte bara är jobbrelaterad utan är full av liv. Du kan hjälpa människor, bråka med människor. För tillfället arbetar Miranda July med en bok, en roman hon inte vill avslöja något om ännu ("det är en vanlig roman, inga stora formexperiment") och hon har en plan på en ny film. Vilket medium varje nytt projekt ska utspela sig i ger sig för det mesta själv, säger hon. – Oftast sorterar jag idéerna i min anteckningsbok och markerar med en bokstav. A för "art", N för "novel", P för "performance", till och med B för "business". Det låter ovanligt strukturerat. – Det skulle det vara, om jag faktiskt gick tillbaka och tittade i anteckningsböckerna! Ibland glömmer jag att jag äger ett anteckningsblock och börjar skriva på lösa papper. "Papper är så röriga", tänker jag, "om någon ändå kunde uppfinna ett sätt att samla dem ...". Så kommer jag på det: anteckningsblock! Har du alltid haft självförtroende i alla dessa olika medier? Vetat att du är bra? – Det går upp och ned. Det är alltid en kamp, jag tänker alltid att min riktiga talang ligger i det medium jag inte jobbar i för tillfället. Men skrivandet är kärnan i det mesta. I det här projektet skriver jag inte ett ord, men det känns fortfarande som ett litterärt projekt. Vad var det första konstverket som verkligen berörde dig? – Jag minns när jag förstod vad konst är. Min mamma tog med mig till en grej i Berkely där alla satt i ett rum och en gigantisk säck hängde från taket. Långsamt brast den och det rann ut honung. Jag förstod inte vad som hände, vad vi gjorde, varför vi var där! Men sedan slog det mig: det här är konst. Jag minns att jag insåg att det inte behöver finnas ett syfte med konst. Att detta var en ny kategori av saker i livet. Du har en ettåring. Hur ska du förklara konst för ditt eget barn? – Han är helt nedsänkt i konst! Man förstår inte hur mycket man skriver högt och hur mycket performance man gör i vardagen förrän man lever tillsammans med en liten tvättsvamp. Jag och min man ägnar oss åt så mycket icke-linjära saker varje dag att det oroar mig, vårt barn kommer att tro att världen är galen! Vi benämner inte ens saker vid dess riktiga namn! Detta kommer att vara vårt barns börda. Vi behöver nog aldrig förklara konst för honom. Miranda July Föddes 1974 i Vermont, USA, och började sin konstnärliga karriär med att skriva pjäser under uppväxten i Berkely. I konstverket "We think alone" på Magasin 3 i Stockholm har Miranda July samlat ihop e-post från Kareem Abdul-Jabbar, Lena Dunham, Kirsten Dunst, Sheila Heti, Etgar Keret, Kate och Laura Mulleavy, Catherine Opie, Lee Smolin och Dahn Vo. De har fått välja brev som de någon gång skickat, och varje vecka har ett nytt tema. Premiären var i måndags med temat "pengar". Den som prenumererar på konstverket får en ny omgång brev varje måndag fram till 11 november. Konstverket är en del i Magasin 3:s serie "On the tip of my tongue". Tre andra verk av multikonstnären July Film. "Me and you and everyone we know" (2005). Miranda July fick sitt genombrott med den här filmen som hon skrev, regisserade och spelade i. I flera sammanvävda historier berättas om en frånskild skoförsäljare, hans två barn, och en amatörkonstnär (July) som han inleder en romans med. Filmen vann pris i Cannes och utsågs till 00-talets femte bästa film av kritikern Roger Ebert. Bok. "Ingen hör hemma här mer än du" (2007). Här samlar Miranda July sexton korta noveller om människors vardagsliv. En kvinna klipper håret och hela hennes liv förändras, en ger simlektioner i sitt vardagsrum, och en tredje är besatt av prins William. Boken belönades med Frank O'Connor international short story award. Multimedia. "It chooses you" (2011). Under arbetet med filmen "The future" började Miranda July söka upp människor som satt in "säljes"-annonser i tidningen, köpa deras saker och intervjua dem. Vissa av personerna fick så småningom vara med i hennes film, och projektet blev även en bok och en utförsäljning av allt July köpt.


Håkan Hellström till Popaganda

Summary: Håkan Hellström är klar för festivalen Popaganda – det blir hans enda spelning i Stockholm i sommar. ”Det är den största bokningen i vår historia”, säger Helen Allvin på Popaganda.

Håkan Hellström släppte i våras det hyllade albumet ”Det kommer aldrig va över för mig” och i sommar turnerar han genom landet. Många har dock önskat mer Håkan då två av festivalerna han skulle ha spelat på, Siesta och Peace & Love, ställdes in. Nu är det också klart att Håkan Hellström gör ännu en festivalspelning i sommar – på Popaganda i Stockholm. – Det är en bokning vi alltid har velat ha men aldrig har fått till så vi är jätteglada och stolta över att han kommer i år för att avsluta Popaganda och hela festivalsommaren, säger Helen Allvin på festivalen. Konserten på Popaganda är den enda offentliggjorda Håkan Hellström-spelningen i Stockholm. – Det är många som har väntat på att han ska släppa en spelning i Stockholm, säger Helen Allvin. Popaganda arrangeras i år den 30 och 31 augusti. Sedan tidigare är artister som The xx, Hot Chip, Jens Lekman, Taken By Trees och Syket klara för festivalen.


Finstilt familjehistoria

Summary: Sarah Polleys dokumentär om sin egen familj är, trots att den rör sig över bråddjup av sorg, saknad och stundtals bittra minnen, nyfiket lyhörd med en ljus ton.

Familjehistoria är en relativ begivenhet. Sanningar förändras och utvecklas med tidens gång, förhållanden inom en familj skiftar med medlemmarnas egna, ofta ofullständiga minnesbilder av vad som en gång hänt och vad som händer i nuet. Alla dessa aldrig uträtade frågetecken: det man kallar familjehistoria är aldrig en, utan många och förblir ofullständig och tillrättalagd intill livets ände. Visste man det inte förut känner man av det i Sarah Polleys intelligenta, spännande och finstilta dokumentär om sin egen familj, ett stycke autofiktion om man så vill, enligt dagens vilja att fästa etiketter på allt som rör sig. Även om Sarah Polley rör sig över bråddjup av sorg, saknad och stundtals bittra minnen bibehåller hon en nyfiket lyhörd och ljus ton också när hon blottlägger hemligheter om sin familj som aldrig tidigare avslöjats. Det vore oförlåtligt att här gå in i detaljer. I annat fall skulle man gå miste om filmens dynamiska och mångfasetterade rörelse från de fyra syskonens och de andra medverkandes förberedelser innan kameran går i gång – "Är det bra så här?", "Jag blir så svettig under armarna" – till den nödvändiga punkten. Sarah Polley är kanadensisk skådespelare, regissör och manusförfattare och har länge varit en stor favorit bortom stjärnbruset. Med "Stories we tell" gör hon sin första dokumentärfilm. Utgångspunkten är hennes mamma, Diane Polley. Hon var skådespelare och rollsättare och dog i cancer när Sarah bara var elva år. Sarah växte upp med sin pappa, också en gång skådespelare, med de äldre syskonen utflugna. De många familjebilderna av Diane återkommer genom filmen, som den levnadsglada, vackra men så småningom också den komplicerade kvinna hon uppenbarligen var. Bit för bit läggs nya delar till bilden av den skrattande, semestrande, skådespelande men också undflyende mammans liv och drivkrafter. Sarah Polley är detektiv, regissör och medverkande i ett. Att inga äktenskap är alltigenom lyckliga, att tanken på att livet hade blivit annorlunda och bättre om inte "om" varit är ingen nyhet. Det som gör Sarah Polleys film så tilltalande och allmängiltig är inte vad hon berättar utan hur. Hennes film är inte ett en gång för alla slutet familjealbum, utan ett levande och pågående vittnesbörd om ett generationsskifte. Framför allt om att vi alla lever i denna osäkra balansgång mellan barndomsminnen, ungdomstid och det nyss skedda, mellan dåtid och nutid. Jag tycker mycket om den.


Niklas Wahllöf: Det vore konstigt om man inte på SVT åt gräddtårta efter Allsångspremiären

Summary: "Allsång på Skansen" har blivit en nationell institution. Sveriges Television har lärt sig exakt vad detta långkok ska innehålla. TV 4:s "Grillmästarna" har inte en chans.

Skansen, Sverige. Han uttalar orden intimt, nästan viskande, mycket nära kameran och med en blick som skrämmer halvt slag på en. Direkt därpå efter ett "Nu åker vi!" är det dock som om en ridå dras undan, orkestern flöjtar på, alla sjunger, barn sitter på föräldrars axlar och vinkar, Djurgårdsfärjan stånkar på där nere, Måns Zelmerlöw ler och skrattar och drattar på ända – sannolikt inte berusad, det är en minisketch kring det nya scenbygget. Himlen är blå. "Allsång på Skansen" är i gång i SVT igen. Programmet har så många år på nacken, har haft så många tittare, så många kändisar på scenen, och – i avtagande men dock – så mycket publiksamverkan att man får säga att det är en nationell institution. Ingen sommar utan detta, hur många Gröna Lunds-kryzz eller Lisebergs-Lottor en svensk tv-kanal än kan skaka fram ur matrikeln "Godkända tv-artister 1983–2013". I dag följer alla medier programmet, en mycket stor majoritet av medborgarna torde veta vad det handlar om. Att ett tv-program som detta, vilket för inte så länge sedan ansågs så töntigt att den under 40 som ens kände till det riskerade livslång utfrysning, är så stort kan tyda på att vi befinner oss i den flåsigaste av tider. Eller på att Sveriges Television år för år lär sig exakt vad detta långkok ska innehålla. Vad som ska i och vad som ska lyftas ur. Därför står på scenen 2013 en barnartist – vuxen artist som riktar sig till barn går också bra – ett par superetablerade som ser nästan unga ut på håll, en krydda från utlandet, en med halvt alternativ profil, och så något klassiskt/stämningsfullt, den här gången Eric Ericsons kammarkör. Smart där. Välkomponerat. Och välklätt, enligt rådande dansbandselegansnorm. En musiksmak som, bitvis, kan passa alla. Utom de små folkspillror där ute som önskar motkultur, men dessa gör bäst i att undvika en tv klockan 20.00. Oavsett säsong. Det vore förvånande om man på SVT inte äter gräddtårta efter premiärprogrammet. Och det kanske är hösnuva, men när Tomas Andersson Wij tillsammans med jättekören sjunger den numera berömda versionen av Carola Häggkvists "Evighet" är faktiskt inte tårarna långt bort. Hos Carola själv, som sitter på första bänk och pustar ut efter sitt eget framträdande där hon också tackade ni vet vem för det goda vädret, flödar de för fullt. Gott väder kan man inte säga att TV 4 hade när "Grillmästarna" började spelas in, innan träden slagit ut och deltagarna bar dunjackor. Annars är det ju en löjligt bra idé, som startade i går 20.00. Är det något som den här nationen samlas kring under sommarmånaderna så är det väl grillning. En stadspark utan kolonner av engångsgrillars rök är otänkbar. En villatomt utan klotgrill och samfälligheten samlas till krismöte: "Knarkare? Kommunist? Vegan?" "Grillmästarna" följer också till punkt och pricka – och gör det bra – en väl beprövad modell för tv-tävling, vårt behov att godkännas (eller se andra underkännas) av en auktoritet. I tv tenderar ju denna att, i stället för läraren, chefen eller Bilprovningen, vara en kock. "Grillmästarna" kan tänkas få avsevärda tittarsiffror, om vädret stod det bi, och tårar lär det bli. Men en allvarlig konkurrent till Allsången blir det inte. Det skulle sannolikt heller inte andra fint tajmade sommarsvenska program bli, säg "Kubbkungen", "Roséslaget" eller "Snyggast solglajer på hjässan". För Bengt Haslum visste vad han gjorde när han skrev den ursprungliga signaturmelodin: "Sjung med, sjung med, per television, så blir vi enad nation!"


Summary: ”Allsång på Skansen” har blivit en nationell institution. Sveriges Television har lärt sig exakt vad detta långkok ska innehålla. TV 4:s ”Grillmästarna” har inte en chans.

Skansen, Sverige. Han uttalar orden intimt, nästan viskande, mycket nära kameran och med en blick som skrämmer halvt slag på en. Direkt därpå efter ett ”Nu åker vi!” är det dock som om en ridå dras undan, orkestern flöjtar på, alla sjunger, barn sitter på föräldrars axlar och vinkar, Djurgårdsfärjan stånkar på där nere, Måns Zelmerlöw ler och skrattar och drattar på ända – sannolikt inte berusad, det är en minisketch kring det nya scenbygget. Himlen är blå. ”Allsång på Skansen” är i gång i SVT igen. Programmet har så många år på nacken, har haft så många tittare, så många kändisar på scenen, och – i avtagande men dock – så mycket publiksamverkan att man får säga att det är en nationell institution. Ingen sommar utan detta, hur många Gröna Lunds-kryzz eller Lisebergs-Lottor en svensk tv-kanal än kan skaka fram ur matrikeln ”Godkända tv-artister 1983–2013”. I dag följer alla medier programmet, en mycket stor majoritet av medborgarna torde veta vad det handlar om. Att ett tv-program som detta, vilket för inte så länge sedan ansågs så töntigt att den under 40 som ens kände till det riskerade livslång utfrysning, är så stort kan tyda på att vi befinner oss i den flåsigaste av tider. Eller på att Sveriges Television år för år lär sig exakt vad detta långkok ska innehålla. Vad som ska i och vad som ska lyftas ur. Därför står på scenen 2013 en barnartist – vuxen artist som riktar sig till barn går också bra – ett par superetablerade som ser nästan unga ut på håll, en krydda från utlandet, en med halvt alternativ profil, och så något klassiskt/stämningsfullt, den här gången Eric Ericsons kammarkör. Smart där. Välkomponerat. Och välklätt, enligt rådande dansbandselegansnorm. En musiksmak som, bitvis, kan passa alla. Utom de små folkspillror där ute som önskar motkultur, men dessa gör bäst i att undvika en tv klockan 20.00. Oavsett säsong. Det vore förvånande om man på SVT inte äter gräddtårta efter premiärprogrammet. Och det kanske är hösnuva, men när Tomas Andersson Wij tillsammans med jättekören sjunger den numera berömda versionen av Carola Häggkvists ”Evighet” är faktiskt inte tårarna långt bort. Hos Carola själv, som sitter på första bänk och pustar ut efter sitt eget framträdande där hon också tackade ni vet vem för det goda vädret, flödar de för fullt. Gott väder kan man inte säga att TV 4 hade när ”Grillmästarna” började spelas in, innan träden slagit ut och deltagarna bar dunjackor. Annars är det ju en löjligt bra idé, som startade i går 20.00. Är det något som den här nationen samlas kring under sommarmånaderna så är det väl grillning. En stadspark utan kolonner av engångsgrillars rök är otänkbar. En villatomt utan klotgrill och samfälligheten samlas till krismöte: ”Knarkare? Kommunist? Vegan?” ”Grillmästarna” följer också till punkt och pricka – och gör det bra – en väl beprövad modell för tv-tävling, vårt behov att godkännas (eller se andra underkännas) av en auktoritet. I tv tenderar ju denna att, i stället för läraren, chefen eller Bilprovningen, vara en kock. ”Grillmästarna” kan tänkas få avsevärda tittarsiffror, om vädret stod det bi, och tårar lär det bli. Men en allvarlig konkurrent till Allsången blir det inte. Det skulle sannolikt heller inte andra fint tajmade sommarsvenska program bli, säg ”Kubbkungen”, ”Roséslaget” eller ”Snyggast solglajer på hjässan”. För Bengt Haslum visste vad han gjorde när han skrev den ursprungliga signaturmelodin: ”Sjung med, sjung med, per tele-vision, så blir vi enad nation!”


Sommaren är skrattens tid

Summary: Nu drar årets sommarteatersäsong i gång, och många farser står på programmet. Skådespelarna Cecilia Forss och Thomas Petersson spelar förvecklingskomedin ”Älskling, jag är visst gift” på Krusenstiernska gården i Kalmar.

Fars med Pernilla Wahlgren i Pite havsbad. Shakespeare med Ewa Fröling på Västernorrlands sommarteater och ”Allo allo emliga armén” i Helsingborg. Nu drar årets sommarteatrar i gång runt om i landet, och som vanligt är det många komedier och farser som syns på scenerna. På Krusenstiernska gården i Kalmar ska Thomas Petersson och Cecilia Forss spela två av huvudrollerna i ”Älskling, jag är visst gift” som har premiär den 27 juni. Handlingen kretsar kring en man som upptäcker att hans döda fru fortfarande är vid liv, hans nya hustru (Forss) och hans bäste vän (Petersson). – Jag spelar kompisen som ingen vill ha. Han som alla killar slutar umgås med när de skaffat fast sällskap, festpolaren man inte vill ha i möblerade rum. Han har lite otur när han tänker och är inte alldeles snabb, säger Thomas Petersson. – Min rollfigur Matilda är en mysig, glad, trevlig, romantisk och kärleksfull person. Hon har alla goda egenskaper, säger Cecilia Forss. Hur är det att spela teater utomhus? – I en salong är det tajt, skratten ekar. Utomhus försvinner skratten upp i atmosfären. Under de första utomhusföreställningarna jag gjorde kände jag att det var lite annorlunda. Solen kan steka, det kan vara fågelbajs på scenen som man måste parera, det kan blåsa så att man får ta i lite extra, säger Thomas Petersson. – Jag är uppvuxen i Dalarna och har varit med i många lustspel om somrarna ända sedan jag var liten. Det är mer tacksamt att spela på en inomhusteater där man känner publiken och det är koncentration, här kan folk smita i väg och man känner dem inte på samma sätt. Men samtidigt älskar jag att vara utomhus på sommaren. Är det bra väder kan det vara fantastiskt, säger Cecilia Forss. Och svenskarna är vana vid att det regnar ibland, berättar Thomas Petersson. Han har under flera år åkt runt med ”Diggiloo”-turnén och framträtt i ur och skur, men inte ens när det ösregnat och folk går därifrån med regnställ och stövlar är de missnöjda, säger han. – ”Stackare som fick sådant väder”, kan jag säga, men de svarar bara: ”Vaddå?” De har klätt sig för det och tänkt ”Vi ska ha en jävla rolig kväll!”. Då har de det. Varför älskar Sverige att se komediföreställningar på sommaren? – På vintern ska man gå på bio i mörkret, koka soppa hemma och kura. På sommaren ska man oavsett vädret ut och göra något i naturen. Då blir det Vallarna i Falkenberg, Fredriksdalsteatern i Helsingborg eller Krusenstiernska i Kalmar. Man vill gå ut och göra den här grejen tillsammans, så att man när det blir höst kan säga: ”Vi var i alla fall där i sommar!”, säger Thomas Petersson. – Det blir lite folkfest också, en happening. Man får dricka vin och ha med sig filtar. Det är mysigt, säger Cecilia Forss. ”Charmören från Långedrag”. Gunnebo slott i Mölndal, premiär den 10 juli. I rollerna: Claes Malmberg, Hanna Lindblad, Peter Harryson, Stefan Ljungqvist, My Holmsten med flera. ”Älskling, jag är visst gift!”. Krusenstiernska gården i Kalmar, premiär den 27 juni. I rollerna: Thomas Petersson, Cecilia ”Ica-Cindy” Forss, Ing-Marie Carlsson, Robin Stegmar med flera. ”På bettet”, Pite havsbad, Piteå, premiär den 18 juli. I rollerna: Pernilla Wahlgren, Carina Lidbom, Loffe Carlsson, Pernilla ”Judith” Parszyk med flera. ”Som ni vill ha det”, Västernorrlands sommarteater, Ragunda/Döda Fallet, premiär den 21 juni. I rollerna: Ewa Fröling med flera. ”Allo allo emliga armén”, Fredriksdalsteatern, Helsingborg, har haft premiär. I rollerna: Eva Rydberg, Sven Melander, Kim Sulocki, Robert Rydberg, Kalle Rydberg, Birgitta Rydberg med flera. ”Livat i Parken”, Vallarna, Falkenberg, premiär den 30 juni. I rollerna: Annika Andersson, Stefan Gerhardsson, Jojje Jönsson, Siw ”Augustina” Carlsson med flera. ”Tre kärlekar”, Nordanåparken, Skellefteå, premiär den 15 juni. Niklas Hjulström regisserar en version av Lars Molins tv-succé. ”Rakt ner i fickan”, Dala-Husby friluftsteater, Hedemora, premiär den 29 juni. Brasse Brännström och Lars Amble har gjort en svensk version av brittisk fars. ”Ingen är perfekt”, Sommarteatern, Mellanfjärden, premiär den 2 augusti. I rollerna: Figge Norling med flera.


Miljonböter hotar nätjätte i Frankrike

Summary: Googles datasäkerhet följer inte europeiska lagar. Den franska datainspektionen ger sökjätten tre månader på sig att sluta samla information om användarna.

Efter att nätjättar som Microsoft, Apple, Facebook och Google i förra veckan avslöjades vara anslutna till den amerikanska regeringens övervakningsprogram Prism uppmärksammar nu flera europeiska länder ett liknande problem. Det är Googles datasäkerhet för privatpersoner som ifrågasätts. – Det finns en mängd personlig information om personer som flyter omkring i Googlegalaxen och som ingen känner till. Allt vi säger till Google är att vi vill att de ska lyfta slöjan lite grand och blotta lite mer av vad de håller på med, säger Isabelle Falque-Pierroti, chef för den franska datainspektionen CNIL, till Reuters. I Frankrike följer Google inte lagen, säkerhetströskeln har satts för lågt. Den franska datainspektionen har gett denna världens största sökmotor tre månader på sig att ändra policyn, annars väntar böter på upp till 4,5 miljoner kronor. Vad Google gör är att olovligt korsa data på individuella användare, som utnyttjar Youtube, Gmail, Google+ och andra tjänster. Användarna har ingen möjlighet att säga nej till insamlingen, eftersom Google slagit samman 60 olika policys till en enda. Då blir det lättare för användarna att förstå, argumenterar Google som även vid flera tidigare tillfällen vägrat ändra sig med hänvisning till att man visst följer lagen. På EU-nivå finns inga möjligheter att använda sanktioner mot sökmotorn, det måste ske land för land. I Storbritannien, Italien, Nederländerna och Spanien har liknande undersökningar som i Frankrike gjorts. I slutänden kan böterna öka till tiotals miljoner kronor, skriver Reuters. Granskningen kommer vid en känslig tidpunkt efter att avslöjandena att USA:s nationella säkerhetsmyndighet i hemlighet samlat användardata från nio stora företag, däribland Google. Skandalen har fått människor att kräva mer transparens och staket runt personliga uppgifter på nätet.


Makalös musik på en miserabel tillställning

Summary: En något grinig stämning råder bland besökarna på Hultsfredsfestivalen på Stoxa. Men perfekta popstjärnor avlöser varandra, som Flaming Lips och My Bloody Valentine vilka förenas av ett drömskt larm.

Hultsfredsfestivalen dag 2 The Flaming Lips, My Bloody Valentine, Portishead, Postiljonen. Scen: Stoxa. Mycket tyder på att golfbanan i Märsta där den 27:e Hultsfredsfestivalen arrangeras är anlagd på en gammal indiankyrkogård. De dödas vrede över att först skändas med moderatbandy och därefter med indiepop tränger upp genom jorden och skapar negativa vibrationer. Besökarna var aldrig så här griniga på den gamla, småländska Hultsfredsfestivalen även om det regnade och blåste lika mycket. Detta är på många sätt en miserabel tillställning. Men pratet om att arrangören FKP Scorpio misslyckats eftersom ungdomarna inte hittat hit är egendomligt. Musiken är ju makalös. Blir en festival bättre för att den går med vinst? Vad vill vi helst se? Ännu ett kotlettfriserat Summerburstmiffo som spelar charterhouse eller psykedeliagudarna The Flaming Lips som uppträder i en gigantisk laservagina? Oklahomabandet gav i våras ut sitt 13:e album, vars tema de beskrev som att ”omfamna hopplösheten”. För att uppskatta Hultsfredsfestivalen 2013 krävs att man gör just det. De bästa banden skapar magi ur lidandet. Flaming Lips har tidigare mest gjort skimrande pop som flyter runt i himlen med diamanter. De nya låtarna är tyngre, snudd på metal. Gruppen slår fram fuzzade riff som hämtade ur Roky Ericksons vildaste feberdrömmar. Sångaren Wayne Coyne står mitt i den flimrande snippan och vevar med en rökgranat. Det larmiga och drömska förenar många av fredagens artister. Flaming Lips strängexcesser är nära besläktade med de kaskader av kaos som My Bloody Valentine släpper loss. Irländarna har flera gånger utsetts till världens mest högljudda band och fick böta efter att ha överskridit decibelgränsen på Way Out West. Den här kvällen når de inte lika smärtsamma nivåer men ger ändå hörselgångarna en omgång. Att sången dränks gör det hela ännu mer suggestivt. "The holocaust section", som det dissonanta partiet i finalen "You made me realize" brukar kallas, är tyvärr alldeles för kort men jag, som ser My Bloody Valentine för första gången, golvas ändå av distorsionen. De nya låtarna från "mbv", comebacken som gruppen slet med i 22 år, är lika magnetiska som spåren från klassikern "Loveless". My Bloody Valentine hade gärna fått spela på natten med en kalejdoskopisk ljusshow. Men flygplanen som går in för landning på det närliggande Arlanda är också en perfekt illustration av låtarna. När gitarristerna Kevin Shields och Bilinda Butcher trampar på effektpedalerna dånar det hårt och sött som jetmotorer tankade med honung. Looptroop Rockers får också visuell draghjälp av något som uppenbarar sig på himlen: en perfekt regnbåge, som om Jah belönar de reggaeinspirerade rapparna för många års slit. Hur gärna jag än vill hitta nya hiphopfavoriter så måste jag, ännu en gång, konstatera att Looptroop är tio gånger bättre live än den senaste amerikanska rapsensationen (gårdagens A$AP Rocky-gig var slarvigt). "Mitt hjärta är en bomb", Västeråsskäggens första skiva på svenska, innehåller massor av nya livefavoriter. Ösigast är "Den obekväma tystnaden" med sin smittande "jorå-så-att"-refräng. Bland de mindre banden utmärker sig den norsksvenska trion Postiljonen. Deras dubbigt baleariska disko, och låttitlar som "Atlantis", för tankarna till vita stränder och vida vatten. Stilen är inte särskilt unik men syntslingorna kittlar och vokalisten Mia Bøe måste vara en bortadopterad dotter till Dot Allison som sjöng i det skotska dubpopbandet One Dove. När mörkret faller över golfbanan gör Portishead entré. Det har gått 19 år sedan de släppte sin undersköna debut "Dummy" och lockade en större mainstreampublik än några av nittiotalets triphopband. Albumet blev snabbt soundtracket till lattesörplande på kaféer snarare än hjärtesorg på jazzklubbar, vilket gav låtarna en orättvis easy listening-stämpel. Bristolgruppens två senare skivor, som utforskar ett frostigare sound, har åldrats bättre. Live låter Portishead utsökt deppiga. Adrian Utleys molokna gitarr och Beth Gibbons oroliga röst fräts sönder av industriella oljud. Musiken är lika kall och rå som luften framför scenen. Publiken ser ut att må dåligt. I balladen "Wandering star" sätter sig Gibbons ner på scenen, vaggar nervöst och kvider över en pulserande orgelloop. Hon liknar någon som vårdas för chockskador efter en trafikolycka. Hon omfamnar hopplösheten. Hon är den perfekta popstjärnan på denna inte särskilt festliga festival.


Mer än en pastisch på en klassiker

Summary: Nytt Black Sabbath-album med Ozzy Osbourne hör inte till vanligheterna. Det är 35 år sedan sist. ”13” kommer inte överskugga något av de sex första albumen, men det mesta skulle ändå kunna platsa på dem .

Producenten Rick Rubins taktik inför den här inspelningen var att spela upp Black Sabbaths debutalbum – inspelat på tolv timmar 1969 – för medlemmarna och sedan få dem att föreställa sig att det nu var dags att göra uppföljaren. Vilket gruppen hade svårt med, både att tänka bort det stora genombrottet med ”Paranoid” året efter och de mer än fyrtio år av extremt tilltrasslad rockhistoria som kom att följa på det. Nu visar det sig att det ändå blev just så, på ett otippat specifikt sätt. Black Sabbaths debutalbum öppnar med en av bandets allra mest särpräglade låtar (även den kallad ”Black Sabbath”). Nu öppnar nya albumet med en så direkt uppföljare att man knappt tror sina öron. Det bärande riffet bygger förvisso på fyra glesa toner i stället för tre, men det börjar lika långsamt och monumentaltungt, för att sedan skruvas ner så att en Ozzy Osbourne i sin mest spökröstade skepnad kan göra entré med nästan samma ord: ”Is this the ...” i stället för ”What is this...” Längre fram i låten kommer ett snabbare riff, med snarlik frasering som i förebilden, och skulle man sakna det inledande ovädret med kyrkklockor så har det den här gången flyttats så att det i stället avslutar hela albumet. Hela tilltaget visar på ett närmast dumdristigt självförtroende, men denna ”End of the beginning” utvecklar sig mot alla odds till något mer än bara en pastisch på en klassiker. Något liknande går att säga om den lågmält psykedeliska balladen ”Zeitgeist”, med förströdda congas och de mjukaste gitarrfingrar, som till och med har lånat röstförvrängningen från 1970 års ”Planet caravan”. Någon riktigt lika tydlig förebild finns kanske inte till övriga låtar, men den som vill leta efter blinkningar till klassiska Black Sabbath-ögonblick kan hålla sig sysselsatt länge. Samtidigt som soundet låter just så där klassiskt och mäktigt att man kan få för sig att det var just så här de lät en gång i tiden, trots att det mesta i själva verket har blivit både väldigare och mer trögrörligt. Kanske inte så konstigt, med tanke på att medlemmarna har hunnit bli tre gånger så gamla, men det är också just förmågan att förvalta klassiska rocksound som har blivit Rick Rubins signum Det är ett album som har låtit vänta på sig, första Black Sabbath-albumet med Ozzy Osbourne på trettiofem år – trots alla återföreningar. Och inte heller nu handlar det om hela originalbandet, eftersom trummisen Bill Ward saknas, vilket han har uttryckt bitterhet inför. Hade inte gitarristen Tony Iommi drabbats av cancer och skapat en känsla av ”nu eller aldrig” kunde de säkert ha stått där och käbblat än. I stället tycks de tre veteranerna (plus Rage Against the Machine-trummisen Brad Wilk) ha satsat hårt på att faktiskt leva upp till de omöjliga förväntningarna. Hyperkonservativt men stabilt. Tony Iommi har levererat ett imponerande antal mäktiga riff av det slag som känns bekanta redan första gången man hör dem. Basisten Geezer Butler har skrivit en serie tunga texter där domedagen tycks närmare än någonsin medan Ozzy Osbourne låter märkvärdigt välbevarad som sångare. Naturligtvis kommer ”13” inte att överskugga något av Black Sabbaths sex första album, men det mesta här skulle ändå kunna platsa någonstans på något av dem. Inte ens de tre extralåtarna på lyxutgåvan skäms för sig, och även dessa överträffar de två ynka dussinspår de lyckades få ur sig för femton år sen. Jag undrar hur många som verkligen hade vågat hoppas på det. Bästa spår: ”God is dead?”, ”Age of reason” Ronnie James Dio Hårdrockslegend i egen rätt, och redan etablerad från Rainbow när han ersatte Ozzy Osbourne 1979 i vad som blev Black Sabbaths andra klassiska fas. Återkom sedan för en kortare period i början av 90-talet och därefter en gång till i slutet av 00-talet, fast då döptes bandet om till Heaven & Hell. Ian Gillan Hårdrockslegend i egen rätt, och redan så etablerad som sångare från Deep Purple att somliga envisades med att kalla bandet Black Purple när han ersatte Ronnie James Dio 1982 för en kortlivad upplaga som bara genererade ett album. Glenn Hughes I mitten av 80-talet var Tony Iommi ensam kvar i bandet och ville därför satsa på en solokarriär, men det album han spelade in med forne Deep Purple-sångaren Glenn Hughes kom ändå att ges ut under namnet Black Sabbath featuring Tony Iommi. Ray Gillen Kallades in i stor hast för att ersätta Glenn Hughes på en turné 1985. Hoppade av året efter till det nybildade bandet Blue Murder, mitt under arbetet med nästa album. Sjunger därför inte på något av originalalbumen. Tony Martin Var närmast okänd när han värvades för att lösa Black Sabbaths sångarproblem. Blev medlem 1986 och sjöng på tre album innan Ronnie James Dio återvände. Blev sen medlem igen och sjöng på två album till, innan bandet upplöstes inför Black Sabbaths stora återförening med Ozzy Osbourne 1997.


Hanna Fahl: En kvinnlig Doktor Who tycks fortfarande vara en fullständigt omöjlig tanke

Summary: Tv-serien ”Doctor Who” är en nationalinstitution i Storbritannien. Nu debatteras det hett om huvudrollen kan spelas av en kvinna.

Hör ni avgrundsvrålet? Lugn, det är varken en ny vändning i Slussendebatten, landets samlade republikaner som slår på SVT och ser Madeleine gifta sig med en amerikansk finansbrat eller ett tredje världskrig. Det är bara internet som på internets högljudda sätt debatterar huruvida en kvinna kan ha huvudrollen i internets favorit-tv-serie. I veckan gick BBC ut med nyheten att Matt Smith, som under tre år spelat Doktorn i långkörar-tv-serien ”Doctor Who”, ska sluta. Det är i sig inte chockerande; att Doktorn får en ny identitet då och då är inbyggt i seriens själva koncept och sedan seriens start 1963 har den multikompetente och excentriske tidsresenären från planeten Gallifrey ”regenererats” tio gånger. Varje gång får huvudpersonen en ny kropp, och Doktorn har spelats av bland andra William Hartnell, Tom Baker och David Tennant. Olika åldrar, klädstilar, dialekter och personligheter – men alltid en vit man. Men inget i seriens fiktiva regelverk säger att Doktorn måste vara en man, och i ett par avsnitt har det antytts att ett könsbyte är fullt möjligt och kanske till och med påtänkt inom en snar framtid. ”Who”-fans har diskuterat frågan intensivt de senaste dagarna. De som är för en kvinnlig Doktor sammanställer önskelistor på skådespelare: Tilda Swinton! Naomie Harris! De som är mot kallar det för ett helgerån. Och det är inte bara Who-geeks som engagerar sig. En skribent på brittiska tidningen The Guardian proklamerar att det ”uppenbart är dags” för en kvinna, medan Daily Mails skribent upprört, med versaler, förklarar att han tolererar ”VEM SOM HELST utom en kvinna!” i rollen. I Storbritannien är ”Doctor Who” en nationalinstitution, och alla stora nyheter kring serien blir omskrivna. Men könsfrågan har upprört mer än vanligt, och är intressant också i ett större perspektiv. När amerikanska tv-kanalen CBS i höstas drog i gång sin version av Sherlock Holmes, serien ”Elementary”, var det med en kvinnlig Watson spelad av Lucy Liu. Även det väckte starka reaktioner, främst från Sherlock Holmes-fans som tyckte att man/kvinna-duon automatiskt skulle sexualisera relationen. Att det intellektuella partnerskapet skulle urvattnas, och serien i stället automatiskt handla om huruvida Holmes och Watson hamnar i säng eller inte. Resonemanget känns igen i debatten kring ”Doctor Who”. Doktorn har alltid varit en mer eller mindre asexuell figur, som roat betraktat romanser utifrån snarare än själv delta i dem trots att han större delen av tiden omgett sig med kvinnliga följeslagare. Man kan tycka att en sådan rollfigur vore lätt att byta kön på; till skillnad från förföraren James Bond har sexualitet och könsroll ingen egentlig betydelse för Doktorns karaktär. Men i stället är det just här problemet ligger. Det verkar omöjligt för många att föreställa sig en icke-sexualiserad kvinnlig Doktor, precis som det förutsätts att en kvinnlig Watson dras in i romans och förstör seriens själ. CBS har motbevisat kritikerna och skrivit en Watson som helt enkelt är kompis med Holmes (och serieskaparna försäkrar att det kommer att förbli så). En kvinnlig Doktor skulle behövas av exakt samma anledning; vi har helt enkelt alldeles för få romantiskt ointresserade hjältinnor som i stället tillåts bry sig om saker som att, tja, rädda världen. Redan för två år sedan sade Helen Mirren till tidningen Daily Star att hon var intresserad av att spela Doktorn. Hon vore det perfekta valet. Hon är så mäktig att inte ens de mest hårdnackade mans-Doktor-förespråkarna skulle ha mage att avgrundsvråla mer.