3D för krångligt för svensk film

Summary: Filmen ”Kronjuvelerna” var tänkt att bli den första svenska filmen i 3D. Så blir det inte. Än är tekniken för osäker och Sverige för litet.

För ganska exakt ett år sedan kom nyheten att Ella Lemhagens kommande film ”Kronjuvelerna” skulle visas i 3D. – Det är en så fantastisk film, lite i stil med Tim Burtons filmer, för en bred och ungdomlig publik och då tänkte vi: Varför inte göra den i 3D? Då blir det mer än en biofilm. Det blir ett stort event, sa producenten Lars Blomgren på Filmlance till sajten Filmnyheterna då. I dag låter det annorlunda. Det visade sig inte vara så lätt som man trott. – Ju närmare vi kom inspelningsstart, desto tydligare blev det att vi bara tänkte hur vi skulle göra det och inte vad vi skulle göra. Det tog för mycket kraft från kreativiteten och skapade massa oro. Det blev mer en begränsning och då kände vi, vi drar i nödbromsen och går tillbaka och gör det som en vanlig film helt enkelt. – I dag är vi oerhört tacksamma. Den är tillräckligt komplicerat ändå med mycket undervatten och konståkning i hockeykläder. Sedan den första 3D-filmen (i den här generationen), ”Avatar”, hade premiär förra året och drog in 242 miljoner dollar första helgen, har 3D hyllat som ”framtiden” för en desperat filmindustri, sargad av illegal nedladdning. Under 2010 var omkring 10 procent av filmerna som visades i Sverige i 3D. Andelen under 2011 är ungefär densamma, men kvaliteten är högre, säger Sture Johansson programchef för SF Bio. Kanske ett resultat av en mer restriktiv inköpsstrategi. – De nya jag har sett ser väldigt bra ut, säger Johannsson, men det tar lång tid. Man kan inte göra sådana hafsverk som kom under förra året, när man gjorde om en 35-millimetersfilm till 3D och sa att det skulle vara så. Vi är enormt skeptiska i dag. Svensk filmbudget är bara en bråkdel av vad till exempel ”Avatar” hade. Ändå tror Lars Blomgren på Filmlance att de hade kunnat bekosta en 3D-inspelning. – Det var lättare att finansiera filmen som 3D än som 2D. Det hade ju blivit den ”första svenska 3D-filmen”. Dessutom är alla ”ettor” (de största salongerna på biografererna) omgjorda för att kunna visa 3D. Kommer du med en 3D-film kommer också biograferna vara mer villiga att ge oss de stora salongerna. Så visst hade vi kunnat finansiera det. Hade det blivit bra då? –  När vi testade den utrustning som skulle ha använts, visade det sig att det var väldigt mycket tekniska problem. Det var för tidigt. Nyligen träffade Blomgren James Cameron i London, som berättade att inspelningen av ”Avatar” inte heller varit helt smärtfri. – De stod still under flera dagar av inspelning, eftersom de inte visste hur de skulle göra. De hade så mycket pengar att de hade råd med det, men det hade aldrig vi haft. Sture Johansson på SF Bio tror inte att Sverige hamnar på efterkälken bara för att man inte hoppar på 3D-tåget från början. – Jag tycker att man är klok som avvaktar vad som händer. Sverige är ju ett litet land. Ska man göra en film i 3D är det viktigt att det kommer tillräckligt med folk och att det är en historia som passar, med lite läckra miljöer. Jag tycker man borde göra några kortfilmer först, vara lite försiktig. Det krävs ändå viss erfarenhet och ganska feta budgetar. Man ska ha stor respekt för det här. När får vi se sen första svenska 3D-filmen? – Jag har ingen aning. Men jag har en liten dröm att göra om ”Sjunde inseglet” till 3D. Schackspelet i 3D vore jätteballt. Det får nog förbli en dröm, men jag ska hålla den vid liv så länge jag orkar. Ett filmiskt polisförhör ”Kronjuvelerna” har premiär den 29 juni. Regissör är Ella Lemhagen (bilden) och medverkande skådespelare bland andra Alica Vikander, Björn Gustafsson och Bill Skarsgård. Filmen utspelar sig i en obestämd tid och på en obestämd plats. Den är inspelad i Litauen och handlar om Fragancia som anhålls för mordförsök på direktörssonen Richard Persson. Under polisförhöret rullas hela hennes fantastiska och märkliga livshistoria upp.


Romanens omslagspojke

Summary: När Jonathan Franzen väl ger ut en bok blir det rabalder. Franzen säger att han inte vill slösa med läsarnas tid, och det måste bli rätt. DN:s Michael Winarski möter författaren till romanen ”Freedom”, som har hälsats som den amerikanska romanens räddare.

En vänlig kille i rutig skjorta, jeans och en lätt rufsig hårman öppnar dörren i bara strumplästen. Han säger sig inte ha något emot att även vi tar av oss skorna. Precis som man gör på en visit i Mellanöstern – eller Sverige. Vilket inte är helt ologiskt med tanke på att mannen som tar emot oss heter Jonathan Franzen, ett namn som antyder svenska rötter. Den ljusa våningen i finkulturella Upper East Side på Manhattan är elegant inredd, men inget skvallrar om att vi befinner oss i en verkstad för en framgångsrik skriftställare, rent av den kanske hetaste författaren i USA just nu. I en amerikansk tidskrift har Franzen kallats för ”den viktigaste nu levande skönlitteräre författaren i Amerika” och förra sensommaren – när hans senaste bok ”Freedom” skulle ges ut – var han omslagspojke i Time Magazine under rubriken Great American Novelist. New York Times slog fast att boken var ”ett mästerverk” och av DN-kritikern Jonas Thente kallades den för ”en fantastiskt roman”. I augusti kommer ”Freedom” ut i svensk översättning. Nej, det är inte här han arbetar, utan i sitt hyrda, ljudisolerade, skrivarrum några kvarter bort. Där sitter han varje dag från halv åtta på morgonen. Inredningen är en enkel persondator, utan uppkoppling till nätet, ingen telefon och ingen tv. En viktig hemlighet. – Det är inte för att jag är så disciplinerad, tvärtom måste jag organisera mitt liv så strikt därför att jag saknar disciplin. Gå upp tidigt, innan något kan distrahera. Och under den ettåriga skrivperioden stänga ner mitt sociala liv. Men han lever inte som en eremit. Han tittar på dvd-filmer och sportprogram, men inte tv-nyheter, det står han inte ut med. Den stora avkopplingen är fågelskådning. Hans flickvän, författaren Kathryn Chetkovich, smyger ljudlöst förbi rummet, på väg ut. – Hon är oerhört noga med att inte störa, säger Franzen med ett skratt. Franzens genombrottsroman ”The corrections” utkom 2001 (på svenska ”Tillrättalägganden”) och var en 1990-talsberättelse om Clintontiden. ”Freedom” är en lika skoningslöst träffsäker skildring av en amerikansk medelklassfamilj från Mellanvästern. Den utspelar sig under USA:s ”post-9/11”-era, alltså i stort sett de år som George W Bush satt i Vita huset. Historien kretsar kring det äkta paret Walter och Patty Berglund, som möttes på ett universitet i Minnesota under 1980-talets början. De är den super-skuldmedvetna sortens välmenande liberaler som inte riktigt kan svälja sin privilegierade tillvaro. Även om de sopsorterar, använder ekologiska tygblöjor och cyklar till jobbet. Walter är en aggressionshämmad miljövän som tar sig an att rädda en utrotningshotad fågel – Cerulean Warbler, eller på svenska blåvit skogssångare – genom en tvetydig allians med kolbrytningsindustrin i West Virginia. Patty är en före detta basketstjärna som fått både sitt ben och självförtroende brutet, lever som olycklig hemmafru och har en livslång, oförlöst förälskelse i rockmusikern Richard, som råkar vara Walters bästa vän från college. Deras två barn utvecklas åt olika håll. Till Walters sorg och förskräckelse revolterar sonen Joey genom att bli övertygad republikan, medan den mer konturlösa dottern Jessica är fogligare. Franzen betonar att inget av det som sker i den senaste boken är direkt hämtat från hans eget liv. – Så var det inte i ”The corrections”, där jag faktiskt för en gångs skull inte ryggade för att använda mig av en del personliga erfarenheter. Av de två böckerna är förmodligen ”Freedom” den mörkare, konstaterar han efter ett ögonblicks tvekan. – Kanske för att den speglar just det årtiondet. Jag trodde att vi hade det besvärligt på 1990-talet, men det var inget mot vad som skulle komma nästa årtionde! Mellan de här böckerna återvände jag till mitt engagemang i miljöfrågorna, men det gjorde mig så bedrövad att jag måste släppa det. Men när jag sedan började med fågelskådning var jag tvungen att återkomma till miljön. Och här fanns en sak jag faktiskt kunde göra någonting åt. Annars är det som händer med vår planet en av de mest deprimerande sakerna med att leva i dag. De sakerna var marginella i ”The corrections”, men centrala i ”Freedom”. När jag framkastar tanken att fågelräddningsaktionen som Walter Berglund drar i gång skildras med en stor dos ironi nickar Franzen. – Bra! Jag är glad över att du ser det så. Att han valde just en blåvit skogssångare berodde på att den är den sångfågel i Amerika som försvinner snabbast. Den råkar häcka i Appalacherna, där landets kolindustri är koncentrerad. Det blev författarens genväg till att knyta ihop många saker, energipolitiken och kraftindustrin och klimatförändringarna, i denna lilla vackra fågel. Samtidigt finns i fågelhistorien en tydlig politisk tendens, där förre vicepresidenten Dick Cheney är en ondskefull ledare för storkapitalet. Franzen menar att han på den punkten bara är realistisk. – Cheney överlade med energiindustrins direktörer bakom stängda dörrar, men han vägrade att avslöja vilka som var med på mötet. Därefter lättade han och Bush på reglerna för energiutvinning. Men jag ansträngde mig för att vara opartisk i boken. Jag bjuder till exempel på en sympatisk republikan och några osympatiska demokrater. Och Patty är ett exempel på en person som anser att hennes liv har farit illa av professionella demokrater, av deras hyckleri och dumdryghet. Han medger att han för egen del är ”en relativt vänsterinrikad demokrat”, men att det är viktigt att inte låta det påverka hans skrivande. Därför anser han att det var olyckligt när kolumnisten David Brooks i New York Times varnade politiskt konservativa läsare för ”Freedom”, samtidigt som han hyllade boken som ”briljant”. Inte ens Walter Berglund är särskilt sympatiskt beskriven, försöker jag, när han sluter en pakt med djävulen – Cheney/kolindustrin – för att rädda sin fågel. – Gör han? Protesterar Franzen med en suck, det är en synpunkt på boken som jag är mest överraskad av, att många verkar tycka att Walter antingen har blivit lurad eller att han är en knäppskalle. Walter argumenterar för kol i förhållande till andra energiformer. Jag tycker faktiskt att det är intressant, till och med övertygande, särskilt efter Fukushima. Vindenergi fungerar väl bra på blåsiga platser som Färöarna, men inte i USA. Gas är en mardröm, där utvinningen skadar miljön svårt med väldiga utsläpp av metangas ut i atmosfären. Men det är ändå inte miljön som är Franzens största passion. Det är litteraturen, och särskilt romanens framtid, han bryr sig om mest. Så han är klart entusiastisk över att ”en verkligt begåvad författare” är USA-president. – Jag har aldrig känt mig mer stolt över att vara amerikan än när Obama valdes. Det var det lyckligaste ögonblicket i hela mitt politiska liv. Jag kan fortfarande knappt tro på det. Han var den första presidentkandidat som jag verkligen har tyckt om. Att få vänta i nära femtio år på en sådan seger är lång tid ... lite som att ens idrottslag ska vinna. Och för första gången har vi en president som är yngre än jag. Så det är fantastiskt. Men visst är jag besviken i en del avseenden, som hans ovilja att tala klarspråk. Jag tror att han skadas av att han vill vara en sofistikerad intellektuell. Så nu är allt inte lika eländigt som det var fram till för några år sedan, då han inte kunde öppna en dagstidning utan att bli deprimerad. Men han är sorgsen ändå, över de oupphörliga ”dumma och falska” angreppen på Obama. Och över Tea Party-rörelsens galenskap som får Bush att se riktigt vettig ut. – Detta trots att vi såg hur Bushs tid innebar att landet var nära konkurs, och pengar omfördelades ”uppåt” eller slösades på ett katastrofalt krig, och de pengarna får vi aldrig tillbaka. Han låter upprörd när han tittar ut genom fönstret och ner på det febrila byggandet bland de eleganta townhousen. Med bortåt en miljon inbundna exemplar sålda av senaste romanen ”Freedom” är han knappast fattig själv. Men de överdådiga renoveringar som pågår där ute gör honom arg. – Man kan se på husen här nere hur en del människor plötsligt har fem miljoner dollar att slänga in. Vilka de är? Helt ordinära Wall Street-schlubs som har jobbat på ett aktiefondbolag som har cashat in checkar på fem miljoner. De klarar sig bra, även nu. Så landet är inte i särskilt bra skick. Efter två romaner som har utspelat sig under Clinton- och Bush-epokerna är vi inne i Obamas tid. Men det blir troligen inte vad Franzen kommer att skriva om i nästa bok. Han avslöjar att han länge haft i sinnet att skriva en roman som utspelar sig i Tyskland. Franzen är germanist, tillbringade totalt tre studieår i München och Berlin och besöker landet regelbundet. Och han har en idé om en story. Kommer det att dröja nio år även till nästa bok? Franzen avfärdar talet om hans påstådda långsamhet som en felaktig bild; han påminner om all den non-fiction och de noveller som han skrivit mellan de två stora romanerna. – Det som tar lång tid är inte att finslipa och putsa på varje ord och formulering. När jag väl skriver går det fort, den senaste boken kom till på knappt ett år. Det som tar tid är att bli den person som kan skriva boken. Jag lägger in allt jag har inom mig i en bok, och det lämnar reservoaren tom. Dessutom är jag i stort sett samma person som skrev ”Freedom” 2009, så jag har inte så många stora nyheter att rapportera. Varför slösa med läsarnas tid om man inte har något att säga? Någon skrivkramp behöver vi alltså inte befara för Franzen. Det är processen före skrivandet som tar sin tid, och den består främst av att mejsla fram karaktärerna. De kan inte uppfinnas under själva skrivandet. – Karaktärerna i de färdiga böckerna är ibland motsägelsefulla, men det är bara bra. Jag måste få karaktärerna att leva. De finns i huvudet, på lösa lappar, utskrivna skisser, listor, kurvor och diagram. Målet är att karaktärerna är klara när jag börjar skriva. Den metoden är besvärlig och tidsödande, men jag tror att jag kommer att hålla fast vid den. Allt överväldigande beröm och jämförelserna med storheter som Saul Bellow, Norman Mailer och John Updike säger han sig inte bli stressad av. – Allt mindre. Jag gick igenom en del saker med ”The corrections”, som krävde att jag skaffade mig tjock hud. Då angreps jag av populister, som inte ansåg att jag var vederbörligen tacksam för att Oprah Winfrey tagit med romanen i sin bokklubb. Och jag angreps av avantgardet för att ha sålt ut mig till mainstream-publiken. – Efter ”Corrections” kände jag ett visst tryck på att jag skulle bevisa att den inte var en lyckträff. Nu har jag skrivit en bok i klass med ”Corrections”. Det finns förstås en fara att inbilla sig att man är en litteraturens Jesus. Men mest känner jag ett slags ansvar för romanen som form. – Under de senaste årtiondena har det sett ut som om romanens saga är all, annat än skriven av experter, för experter. Att en litterär roman aldrig mer skulle hamna på omslaget till Time. Så det omslaget betyder mycket för mig. Det innebär att böcker åter är viktiga nog att diskuteras. Jonathan Franzen har svenska rötter Jonathan Franzen, född 1959 i Illinois och uppvuxen i Mellanvästern. Romanen ”Frihet” utkommer på svenska den 14 september, nära ett år efter att den kom ut i USA. Det är en uppföljare till genombrottsromanen från 2001 ”The corrections” (”Tillrättalägganden”, på Brombergs förlag 2002), som blev en av det årtiondents största bästsäljare och trycktes i tre miljoner exemplar. Boken belönades med National Book Award för skönlitteratur år 2001. Mellan romanerna skriver Franzen reportage och essäer för The New Yorker och i bokform. 2006 gav han ut memoarboken ”The discomfort zone”. Har varit gift, men separerade 1994. Lever numera tillsammans med Kathryn Chetkovich, novell- och pjäsförfattare, i New York och Kalifornien. Franzen berättar att farfadern kom till Amerika från ”Ostergotland” i Sverige någon gång kring förra sekelskiftet, gifte sig med en svensk kvinna ”som möjligen hade norskt påbrå”. Pappan föddes i USA, medan mamman hade en ”blandad östeueropeisk” bakgrund, just som den krävande modersfiguren Enid i romanen ”The corrections”. – Det finns några drag av min farfar som jag direkt tog med i ”Freedom”, säger Franzen till Boklördag. – Han var en besvärlig man, med mycket ambition och ilska i sig. Politiskt var han förvirrad, och det var svårt att veta om han var högerman eller kommunist, jag tror att han var lite av båda. – Han hade också blandade känslor inför Sverige, han sade att han var så arg på landet att han glömt hur man talade svenska. Han återvände aldrig till Sverige. Vi hade inte mycket av svensk kultur hemma, även om jag har hört att det åts lutfisk hemma innan jag föddes. Men det satte min mor stopp för.


The Hives stäms av Cardigans

Summary: Cardigans stämmer The Hives på 18,5 miljoner kronor. Det är den andra stämningsansökan riktad mot Fagerstabandet. Pengarna är bokförda som lån men Hives hävdar att de aldrig bett om att få låna några pengar.

Redan för ett år sedan stämde Jason ”Timbuktu” Diakité artistkollegorna i The Hives på nästan fem miljoner kronor. Sedan dess har härvan kring de Malmöbaserade artisterna snarare trasslat till sig än rett upp sig. Anklagelserna har formligen haglat mellan olika artister och vem som egentligen varit skyldig vem pengar tycks har varit svårt att få klarhet i. Klart var ett en revisor på Tambourine Studios fört över pengar mellan olika band, ungefär som om banden hade delad ekonomi. De som vunnit på transaktionskarusellen verkar ha varit bandet The Hives. Nu stämmer nämligen även Cardigans Hives på 18,5 miljoner kronor. Anledningen är, skriver Cardigans advokater i ett pressmeddelande, att Tambourine Studios använt musikband med god likviditet som ”bank” för att ge ett ”jämnare kassaflöde” till band med sämre likviditet. Sammanlagt har Cardigans lånat ut 41,5 miljoner till The Hives, som återbetalat 23 miljoner. The Hives har tidigare sagt sig vara villigt att betala tillbaka den resterande summan, men förklarar nu, genom sin advokat, att de inte tänker göra det. David Berggren på Maqs Law Firm i Malmö företräder Cardigans. – Så fort det har funnits ett överskott på Cardigans konto och en underskott på Hives tyckte bokföraren att pengarna var bättre investerade genom utlåning till Hives som, enligt uppgift, bland annat köpte gitarrer för pengarna. Hur mycket är det här Hives fel och hur mycket är det Tambourine Studios? – Jag vill inte kommentera det, det är en annan fråga, men stämningen avser Hives. Med tanke på beloppens storlek och ekonomin i deras bolag kan Hives inte ha varit omedvetna om lånen, säger Berggren. Cardigans har dock inte förstått att deras pengar har lånats ut. – De har litat på Tambourine Studios, säger Berggren, som sagt att de gått till investeringar. Transaktionerna mellan banden är bokförda som lån och med en återbetalningsränta på 5 procent. Monica Crusner är Hives juridiska ombud. När DN når henne har hon ännu inte sett stämningsansökan, men enligt henne har The Hives aldrig någonsin bett om något lån från någon annan artist, inte heller Cardigans. – Och om det skulle finnas någon skuld kommer de att göra rätt för sig och betala tillbaka. Det har ju gått stora summor pengar åt alla håll i den här härvan. – Jag kan inte uttala mig om den exakta summan 18,5 miljoner, men det låter ju dramatiskt, säger Monica Crusner. Att Cardigans advokat anser att Hives borde ha förstått att det var ett lån, tycker Crusner är en ”oförskämd kommentar”. – The Hives har tjänat väldigt mycket pengar, säger hon. Cardigans har i dag avlutat samarbetet med Tambourine Studios och har en ny revisor, säger advokaten David Berggren. – Det är klart att de inte är så glada. De hade ju velat ägna sig åt annat och haft pengarna på kontot. Hur är relationen mellan Hives och Cardigans i dag? – Om jag har lånat ut 18,5 miljoner till någon som inte vill betala tillbaka är jag ju inte överförtjust. Det har inte varit några hårda ord, utan en dialog, men när de inte vill betala tillbaka måste Cardigans vidta rättsliga åtgärder. Enligt David Berggren är Cardigans inte det enda band som Hives ”lånat” pengar av. Rättsprocessen mellan Timbuktu och Hives pågår fortfarande.


Mildred Pierce återuppstår

Summary: Finanskraschen gav regissören Todd Haynes idén att spela in en ny version av film noir-klassikern ”Mildred Pierce” som miniserie för tv. DN:s Martin Gelin har träffat honom hemma på Manhattan.

NEW YORK. Regissören Todd Haynes säger att han ägnar sig åt två typer av berättelser. Dels gör han filmerna han kallar ”experimentella, utsvävande, musikaliska och gay”. Dit räknar han exempelvis ”I’m not there”, där han lät Bob Dylan spelas av ett dussintal olika skådisar, såväl som den originella, kritikerhyllade genombrottsfilmen ”Superstar”, där han illustrerar sångerskan Karen Carpenters kamp mot anorexia med barbiedockor. Dels gör han filmer som han kallar ”hemmafrufilmer”. Hans nya miniserie ”Mildred Pierce” hör till den kategorin. Men eftersom den utspelas under depressionen på 1930-talet får även hemmafrun, titelns Mildred, börja arbeta, efter att hennes man slängt igen tegelvillans ytterdörr för sista gången. ”Mildred Pierce” kan ses som fortsättningen på Haynes hemmafrutrilogi, som började med kritikerhyllade ”Safe”, 1995, och ”Far from heaven”, 2002, två filmer där Julianne Moore spelade hemmafruar i klaustrofobiskt idylliska miljöer. Enligt Todd Haynes är det dessa berättelser, om våra vardagliga konversationer och gräl, i vardagsrum och sovrum, som utgör livets verkliga actionscener. – Det är där våra liv utspelar sig. Det pratas ofta nedlåtande om den här typen av berättelser, som utspelar sig i hemmen. De har inte samma status som westernfilmer eller film noir. Men det är ju de här filmerna som handlar om det verkliga livet, säger Haynes när vi träffas en söndagseftermiddag vid Central Park. New York Times har utnämnt ”Safe” till den ”mest oroväckande film om USA som gjorts de senaste 20 åren”. ”Mildred Pierce” är inte fullt så psykologiskt brutal, men den präglas av samma kontrast mellan ett outhärdligt familjeliv och en färgsprakande, solig, amerikansk idyll. Haynes fick idén att spela in en ny version av ”Mildred Pierce” i samband med finanskraschen i USA 2008. Han säger att han ”tilltalades av berättelsens sätt att koppla ihop överbeskyddande föräldrar med statusstressen i en villaförort”. Haynes ambition var att lyfta fram andra sidor av berättelsen än i den klassiska fyrtiotalsfilmen. Målet var framför allt att göra de två ledande kvinnoporträtten – Mildred, som spelas av Kate Winslet, och hennes dotter Veda, som spelas av Evan Rachel Wood – mer nyanserade. – I film noir finns det bara två roller för kvinnor: de kan vara onda eller goda. I boken är både Mildred och Veda mer nyanserade än så, och jag hoppas att min serie lyckats förmedla det. Jag minns att vi brukade diskutera ”Mildred Pierce” när jag läste feministiska filmstudier på college, men nu när jag läste boken insåg jag hur mycket den ursprungliga filmen har missat. Den är exempelvis mycket mer utförlig när det gäller Mildreds utforskande av sin sexualitet och hur sovrummet blir en plats där hon kan leva ut sidor av sig själv som hon inte får visa annars. ”Mildred Pierce” är producerad av amerikanska HBO, vilket enligt Haynes var det bästa som kunde hända berättelsen. – Jag har länge haft diskussioner med HBO. Jag älskar förstås deras serier, ”Sopranos”, ”The Wire”, och de sade till mig för flera år sedan: ”Todd, om du någonsin får problem med någon producent eller filmstudio så får du gärna göra något för oss.” Jag kände att den här berättelsen skulle må bra av att man inte oroade sig för censur och kreativa begränsningar. De långa sexscenerna är till exempel väldigt viktiga för berättelsen och de hade varit svårare att göra i en långfilm. Framför allt innebär samarbetet med HBO att Haynes kan låta berättelsen ta så mycket tid den behöver. Under fem timmar får man sakta men säkert se karaktärerna utvecklas och förändras. Enligt Haynes får HBO därmed samma roll som ett slags kreativ oas för filmregissörer i dag, som tongivande filmstudior som United Artists hade på 1970-talet. Talande nog säger Haynes att det lugna tempot och den realistiska grynigheten i ”Mildred Pierce” är influerad av just 1970-talets Hollywoodfilmer. – Innan vi började spela in såg jag om de bättre filmerna från 1970-talet, som ”Chinatown”, ”Gudfadern” och fascinerades av hur moderna de fortfarande känns. Amerikanska film- och TV-kritiker har också uppmärksammat att ”Mildred Pierce” känns så relevant i dag. Det är inte bara berättelsen om den ekonomiska utsattheten och statusstressen, utan även Haynes återkommande teman om de begränsade möjligheterna för kvinnor och den amerikanska villaförortens påträngande lugn. – På sätt och vis är det en berättelse om hur det ekonomiska perspektivet genomsyrar allt, även det som händer i våra hem och även relationerna mellan en mor och en dotter. Martin Gelin kultur@dn.se 08-738 10 00


Skulpturpark ger inte upp kampen mot Lundell

Summary: Ulf Lundell får rätt, som DN skrev i går. Tornet på Kivik art centre betraktas som en byggnad, och eftersom bygglov därför saknas är det att betrakta som ett svartbygge. Men skulpturparken ger sig inte.

– Med 95 procent säkerhet överklagar vi, säger styrelseledamoten Gert Aspelin. Den världsberömde konstnären Antony Gormleys 18 meter höga betongtorn i skulpturparken Kivik art centre ska betraktas som en byggnad. Det fastslår Kammarrätten som därmed ändrar förvaltningsrättens beslut som gick på Kivik art centres linje. – Om det här skulle vara det slutgiltiga beslutet får det väldigt tråkiga konsekvenser för konsten i Sverige. Det här är allvarligt, säger konstnären Gert Aspelin, styrelseledamot i Kivik art centre, till TT Spektra. Tornet som restes 2008 har väckt starka känslor. Skulpturparkens närmaste granne, den riksbekante artisten Ulf Lundell, har flera gånger överklagat de beslut som gett Kivik art centre rätt att behålla konstverket. Enligt Kammarrättens beslut måste nu Simrishamns kommun betrakta verket som ett svartbygge eftersom Kivik saknar bygglov för tornet. Gert Aspelin har inte hunnit ta del av Kammarrättens beslut, men säger att Kivik art centre med största sannolikhet kommer att försöka få domen prövad i en högre rättsinstans. – Jag tror inte att det är omöjligt att vi får resning. Det borde vara av generellt intresse, säger han. Även om Ulf Lundell har fått rätt är det långt ifrån säkert att tornet måste rivas. Nu åligger det Kivik art centre att ansöka om bygglov. Om kommunen godkänner det kan Ulf Lundell åter överklaga. Henrik Olsson är chef vid bygglovsenheten på Kiviks kommun. Han är inte säker på att ärendet måste ta den vändningen. – Vi står kvar vid vårt beslut att betrakta detta som ett konstverk tills en högre instans säger något annorlunda och det finns fortfarande en instans kvar, säger han. Carl Cato/TT Spektra


Ulf Lundell vinner över Kivik art centre

Summary: Det höga betongtornet i skulpturparken på Kivik art centre skall betraktas som en byggnad. Det fastslår nu Kammarrätten. Beslutet innebär att Ulf Lundell får rätt.

Att tornet skall betraktas som en byggnad innebär att artisten Ulf Lundell till slut får rätt. Det skriver Sveriges Radio på sin hemsida i dag. Ulf Lundell bor granne med skulpturparken och har vid flera tillfällen överklagat de beslut som gett Kivik art centre rätt att behålla konstverket. Styrelseledamoten Gerd Aspelin säger att Kivik art centre med stor sannolikhet kommer att överklaga Kammarrättens beslut. – Om det här skulle vara det slutgiltiga beslutet får det väldigt tråkiga konsekvenser för konsten i Sverige. Det här är allvarligt, säger konstnären Gert Aspelin, styrelseledamot i Kivik art centre, till TT Spektra. Betongtornet som restes 2008 är 18 meter högt och har skapats av den världsberömde konstnären Antony Gormley. Tornet kommer dock nödvändigtvis inte att rivas. Om Kivik art centre ansöker om bygglov kan det innebära att Ulf Lundell åter måste överklaga.


Nordens prestigepris till Eliasson

Summary: Årets vinnare av Nordiska rådets litteraturpris är islänningen Gyrdir Eliasson. Han får priset för "Bland träden".

Årets vinnare av Nordiska rådets litteraturpris är islänningen Gyrdir Eliasson. Han får priset för novellsamlingen "Bland träden". – Det är förstås fantastiskt roligt att få priset, det finns så många författare som jag beundrar bland de tidigare pristagarna, säger Gyrdir Eliasson när TT Spektra når honom per telefon i Reykjavik. Juryns motivering lyder: "För en stilistisk ordkonst på hög nivå som skildrar inre och yttre hot i dialog med världslitteraturen". "Bland träden" innehåller uppemot 50 korta historier som i Svenska Dagbladet bland annat beskrivs som "milt absurdistiska" och "byggda kring möten mellan det triviala och det övernaturliga". – Jag skrev boken för två år sedan. Den kom till som en enhetlig novellsamling, texterna är tänkta att höra ihop, som en helhet. Jag är inte säker på att det är noveller faktiskt, man kan kanske beskriva dem mer som skisser, vissa är mer dikter än noveller, berättar han. Mångsysslare Gyrdir Eliasson är född 1961 och debuterade 1983 med diktsamlingen "Svarthvit axlabönd". Han är en av få författare som har fått Nordiska rådets litteraturpris för en novellsamling, men har också gett ut en stor mängd kortprosa, lyrik och fem romaner. Årets startfält var ovanligt brett - både till innehåll och antalet nominerade författare. Samtliga språkområden och länder som har rätt att nominera böcker hade gjort så, vilket resulterade i 14 kandidater från de stora nordiska länderna och från Färöarna, Grönland samt det samiska språkområdet. Vinnaren av Nordiska rådets litteraturpris meddelades vid en presskonferens i Oslo på tisdagen, med flera av de nominerade författarna på plats. Det 50-årsjubilerande Nordiska rådets litteraturpris brukar räknas som det tyngsta litteraturpriset i Norden.  Priset består av 350 000 danska kronor, cirka 440 000 svenska kronor, och delas ut i Köpenhamn i början av november. Fakta/Gyrdir El’asson Född: 1961 i Reykjavik. Bor: Med sin familj, fru och tre barn, i Reykjavik. Bakgrund: Författare på heltid i nästan hela sitt vuxna liv. Motiveringen för Nordiska rådets litteraturpris: "(...) för en stilistiskt högtstående ordkonst som skildrar inre och yttre hot i dialog med världslitteraturen." På svenska: Hittills bara romanen "Sömnhojen" (på svenska 1995). Fakta/Nordiska rådets litteraturpris Instiftades 1961 och året därefter utsågs den första vinnaren. Består av 350 000 danska kronor, cirka 440 000 svenska kronorGår till ett skönlitterärt verk som skrivits på ett av de nordiska ländernas språk. I år är första gången som Åland finns representerat. Priset delas ut i samband med Nordiska rådets sammankomst i Köpenhamn i början av november. Fakta/Tidigare vinnare De senaste tio årens vinnare: 2010 "Utrensning", Sofi Oksanen, Finland. 2009 "Jag förbannar tidens flod", Per Petterson, Norge. 2008 "Babian", Naja Marie Aidt, Danmark. 2007 "Drömfakulteten", Sara Stridsberg, Sverige. 2006 "Oceanen", Göran Sonnevi, Sverige. 2005 "Skugga-Baldur", Sjón, Island. 2004 "Löpgravsvägen", Kari Hotakainen, Finland. 2003 "Revbensstäderna", Eva Ström, Sverige. 2002 "Halvbrodern", Lars Saabye Christensen, Norge. 2001 "Upptäckaren", Jan Kjærstad, Norge.


90-talet gör comeback - igen

Summary: Dåtiden rör sig allt snabbare. Nu gör Fredrik och Filip retro av 90-talet. Kanske den sista epoken med en egen identitet.

Det var bara en tidsfråga. 60-talet har varit här och spökat några gånger, liksom 70-talet, och 80-talet tackade just för sig med ett "ses snart". För en stund sedan återföddes 50-talets rockabilly hos frisörer och tatuerare. Det var inte länge sedan, men ändå känns den nya trenden gammal. Sedan då? Entré 90-talet. Lagom till julhandeln kom boken "90-talet.se", en exposé över årtiondet som formade den generation som i dag går ut på arbetsmarknaden, köper borätter och bildar familj. Hoppar på tåget Nu hoppar Sveriges trendkänsligaste tv-duo på tåget. I måndags sändes första delen av Filip Hammar och Fredik Wikingssons underhållningsprogram "Nittileaks". - Vi ville göra ett modernt och underhållande historieprogram. Det har gått precis lagom lång tid sedan 90-talet för att det ska vara kul att rota i det nu, säger Fredrik Wikingsson. Redan 2007 gjorde komikern Henrik Schyffert succé med showen "The 90's - ett försvarstal". Att årtiondet redan är tillbaka är knappast en slump. På en accelererande marknad förbrukas varumärken och identiteter med allt större hastighet. Den tid som förflyter innan det går att återanvända en stil eller tidsepok är betydlig kortare i dag än för tio år sedan. Retrocykeln har minskat i omkrets. - Ja, det kan man absolut säga. Allt går snabbare. Trender kommer tillbaka fortare än tidigare eftersom det hinner passera fler saker trots att det inte går så lång tid, säger trendanalytikern Göran Adlén. Gamla nog för nostalgi Att 90-talet nu återvänder ser han som en naturlig funktion av att den generation som växte upp då har blivit tillräckligt gammal för nostalgi. - Filip och Fredriks egen målgrupp har haft sina höjdpunkter under 90-talet, säger Göran Adlén. Samtidigt tror han att 90-talet kan vara det sista årtionde som får plats i retrokarusellen. Hur 00-talets återfödelse skulle se ut har han svårt att föreställa sig. - 90-talet var den sista epoken med en egen identitet. I dag är det svårt att säga hur 00-talet såg ut, det var mer som ett stort smörgåsbord. Men det håller inte Fredrik Wikingsson med om. Han tror att 00-talet gör comeback innan året heter 2020. - Det går fortare och fortare. 00-talet kan bli retro om kanske sex år. Ju högre tempo livet håller desto snabbare går det för folk att bli nostalgiska, säger han. Fakta/"Nittileaks" "Nittileaks" sänds på måndagar i Kanal 5. I tio program ska Filip Hammar och Fredrik Wikingsson avhandla årtiondet ett år i taget. Programmet gästas av personer som var välbekanta på 90-talet. Bland gästerna finns Camilla Henemark, Henrik Schyffert, Kajsa Mellgren, Thomas Ravelli, Ulf Ekberg, Kristian Luuk, Gry Forsell och dokusåpakändisarna "Hjalle" och "Heavy". Dj är E-Type och i varje program uppträder en nutida artist med klassiska hitlåtar från 90-talet. Fakta/90-talet är tillbaka 90-talsikoner som 2 Unlimited, E-Type, Dr Alban och Vengaboys drar genom Norge på en turné med namnet "We love the 90's". Nya versioner av 90-talets stora tv-tävlingar "Fångarna på fortet" och "Gladiatorer" visas åter på tv. James Camerons kioskmanglare "Titanic" kom 1997 och slog alla tidigare rekord. Nu gör den prisade regissören Julian Fellowes en tv-serie om skeppsbrottet. När Robyn uppträdde på Way Out West-festivalen förra sommaren gästades hon av 90-talsstjärnan Dr Alban.


Agent med rätt att sälja dyrt

Summary: Svensk litteratur är glödhet utomlands. Man kan tala om en Stieg Larsson-effekt som genererar mångmiljonförskott – framförhandlade av en växande skara litterära agenter. På måndag samlas de på London book fair.

När bokmässan i London startar på måndag kommer utländska förläggare att förväntansfullt stå på kö för att se vad ”svenskvågen” drar med sig den här gången. För de svenska förlagen och de litterära agenterna har London book fair blivit vårens viktigaste internationella branschträff. Glödheta författare som Lars Kepler och Jan Wallentin har fått länder som Frankrike, Spanien och Italien – tidigare betydligt mer kallsinniga till svensk litteratur – att lyssna extra noga när säljsnacket drar i gång i mässans svenska del. Paret Ahndorils ”Hypnotisören” släpps i år på engelska i Storbritannien och USA. Främst är det Stieg Larssons Millenniumtrilogi som skapat hajpen kring den svenska litteraturen och gjort att de svenska bokagenterna inte behöver sälja lika hårt som förr. Deckare från Sverige och övriga Norden har numera självklar kvalitetsstämpel, och när New York Times placerar bokrecensioner på Henning Mankell och norska deckarförfattaren Jo Nesbø i topp förstår man att något hänt. – Svensk kriminallitteratur håller en mycket hög kvalitet. Det kommer just nu mycket mer härifrån än vad det gör från exempelvis USA. Lite som tennisundret. Många begåvade svenska författare bestämmer sig för att skriva just kriminallitteratur, säger Gustaf Bonde på Bonnier Group Agency, som i år lanserar ett tiotal svenska titlar i London. Stieg Larsson var dock inte först. Andra har banat väg. Redan på 1970-talet sålde Sjöwall–Wahlöö sina Martin Beck-deckare till utlandet. På 1990-talet var det Håkan Nessers, Liza Marklunds och Henning Mankells tur. År 1990 startade den första fristående litterära agenten, Bengt Nor-din, och gjorde författaren Marianne Fredriksson till ett världsnamn. För ungefär sju år sedan etablerade sig flera fristående agenter. Bonniers och Norstedts förlag svarade med att bygga upp sina befintliga agenturer. I dag existerar drygt tio förlagsagenturer och fria agenturer, de har var och en runt fyra fem agenter anställda och 40–50 författare som de företräder. De flesta i branschen tror att det finns plats för några till innan marknaden är mättad. Bara i år har två nya agenturer startats. En av dem basar Magdalena Hedlund för, som efter nio år på Norstedts Agency blir sin egen. På Norstedts arbetade hon framför allt med Stieg Larssons internationella bok- och filmrättigheter. Nu fortsätter hon som en sorts konsult till Larssons dödsbo och tar hand om rättighetsfrågor som rör utställningar, merchandise och medier. Dessutom representerar hon redan några andra författare. – Både litterära och kommersiella författare, så vill jag ha det. Branschen är i stark förändring. Författare är inte lika förlagstrogna, och de kommer att ha ännu större behov i framtiden av någon som hjälper dem med alla rättigheter. E-böcker och ljudböcker, cd och ljudfiler. Filmrättigheter och översättningar. Det är mer än kontraktsförhandlingar på pappersböcker som ska förhandlas. Men att branschen för bokagenter växer beror också på att de och även författarna ikläder sig nya roller. –Som fri agent fungerar man mera som en manager. Författare har blivit kändisar, en del till och med stjärnor. Så var det inte förut, läsaren visste inte hur exempelvis Torgny Lindgren såg ut. Numera frågar vi dem vi representerar saker som ”Vem vill du vara?”, ”Hur vill du bli lanserad?” säger Lena Stjernström på Grand Agency som tar med fantasyserien ”Cirkeln” till London. I takt med kommersialiseringen av bokmarknaden får den enskilde författaren det allt svårare att tala för sin sak. – Författaren själv lägger sitt hjärta på bordet och är därför ingen bra förhandlare. Agenten som är ekonomiskt driven gör det bättre, problemet kan dock vara att denne bara vill ta sig an sådant som är säljbart. Jag är kritisk till den enfald som bara handlar om pengar, vi behöver flera svenska agenter som förstår värdet av bra litteratur, säger Lasse Winkler, chefredaktör på Svensk Bokhandel. De höga förskotten har blivit hög-re, också de del av Larssoneffekten. Debutanten Jan Wallentin fick erfara den med råge när han i fjol drog in smått fantastiska tio miljoner kronor i förskott för sin då ännu outgivna ”Strindbergs stjärna”. – Den här typen av händelser när en debutant slår väldigt stort och blir såld till väldigt höga förskott utomlands är vi här hemma ovana vid. Många litterära scouter och förläggare utomlands hörde av sig flera månader innan boken var klar. De hade lektörer som satt och väntade beredda att få läsa. Jag ser det som en effekt av att många fått upp ögonen för det svenska ur ett rent kommersiellt perspektiv, säger Gustaf Bonde. Förskott i den här storleksordningen har alltid funnits i den anglosaxiska världen, men inte i Sverige. I dag är förskotten dock mycket högre än tidigare även här. – Det beror på att alla springer på samma boll. När något blir riktigt hett är det inte bara ett eller två förlag som lägger bud, utan flera. Då är det bland annat genom pengarna ett förlag kan visa sina muskler. Och i utlandet hoppar land efter land på när man ser att det fungerar i andra länder. Stieg Larsson är det tydligaste exemplet på det, säger Linda Altrov Berg på Norstedts Agency. Den litterära agenten är här för att stanna. Grand Agency uppger att deras arbete utförs till 60 procent på den inhemska bokmarknaden. Flera än deckarförfattare får plats i agenternas stall, vilket agenterna själva gärna framhäver. En skönlitterär roman genererar givetvis inte lika mycket pengar, men som en professionell aktiesparare lägger agenten inte alla ägg i samma korg. Magdalena Hedlund representerar en barnboksförfattare, en som skriver filmmanus och romaner och en deckardebutant. Andra agenter lanserar titlar skrivna av namn som Lukas Moodysson, Jonas Hassen Khemiri och fjolårets Augustvinnare i barn- och ungklassen Jenny Jägerfeld. – Självklart är det lättare att sälja böcker med redan stora säljsiffror, men det är också viktigt att ha litterära författare på sin lista. Steve Sem-Sandberg är ett bra exempel, hans ”De fattiga i Lódz” är såld till 25 länder, säger Anna Frankl på Nordin Agency. Den dagen svenskvågen ebbar ut gäller det att vara garderad. Fredrik Söderling fredrik.soderling@dn.se Artikeln är rättad den 12 april Litteraturagenturen Grand Agency låter meddela att man lägger 25 procent av sitt arbete på hemmamarknaden och 75 på den utländska bokmarknaden, inte 60 procent som det stod i lördagens tidning.


Korancitat stoppade dans

Summary: Några rader ur Koranen och en Facebooktråd stoppade en streetdanceföreställning på Kulturhuset i Stockholm strax före start. För hög säkerhetsrisk angavs som skäl.

Upploppen i Afghanistan efter den amerikanske pastorn Terry Jones Koranbränning ger efterverkningar även i Sverige. På lördagens generalrepetition av föreställningen ”Celebration of womanhood” på Kulturhuset reagerade en åskådare på att några rader ur Koranen användes. Den kränkta åskådaren gick hem och lade upp sina negativa funderingar på Facebook, och under natten till söndagen startade en tråd med trettio kommentarer som höll med det ursprungliga inlägget och ännu fler menade att det var upprörande att de sjungna Koranraderna ingick i föreställningen. På söndagen fick Kulturhuset nys om Facebooktråden, men i stället för att ta bort Koraninslaget stoppades hela föreställningen. – Det var en massa turer under söndagen och omkring en timme innan fick alla inblandade veta att man beslutat att ställa in föreställningarna, berättar Malin Träff från arrangören Freshest för nättidningen Feministiskt Perspektiv som var på plats i Kulturhuset. Chockade och gråtande dansare fick se sig snuvade på söndagens två föreställningar med fokus på att stärka kvinnor inom streetdancekulturen. Elva olika akter medverkar i ”Celebration of womanhood”, några är Sveriges bästa kvinnliga dansakter. Dansarna hade svårt att fatta att en hel helg full av workshopar och paneldiskussioner plötsligt inte skulle få avslutas. – Det var utifrån Facebookkommentaren och dess efterföljder som beslutet togs, deras besked till oss var att man inte kan överblicka nätkommentarernas spridning och att de därför sågs som en säkerhetsrisk, säger Malin Träff till DN. Malin Träff tror inte att Freshest har några direkta fiender men ser det inte som osannolikt att gruppens feministiska framtoning kan provocera. Bönen ur Koranen hade dock inte för avsikt att kränka någon. – De borde haft bättre omdöme än att göra en hyllning till Koranen. Det räcker inte att vi först på genrepet får reda på innehållet, säger Kulturhusets produktionschef Nina Röhlcke som tillsammans med två andra chefer tog beslutet att stoppa föreställningarna. Kunde ni inte bara ha plockat bort Koraninslaget? – Hela föreställningens fokus förflyttades i och med att Facebookkommentaren spritt sig till så många. Men tanke på att läget är så infekterat just nu och att vi är en av Sveriges största kulturinstitutioner kunde vi inte oreflekterat visa föreställningen, säger Nina Röhlcke. Hon betonar att Kulturhuset inte är berett att ta minsta lilla risk för sina besökare. Någon hade retat sig på en tonsatt bön och ingen visste ”om det skulle gå överstyr”. Det feministiska temat har Kulturhuset och Freshest jobbat ihop kring tidigare. Det är andra året som Freshest gör den här tvådagarsfestivalen i Kulturhuset. – Men ska vi jobba med Koranen och konst måste vi göra det kontrollerat och alla parter måste få komma till tals, säger Nina Röhlcke. Fredrik Söderling fredrik.soderling@dn.se 08-738 12 07


Dalles nya filmprojekt får 3 miljoner

Summary: Efter flera år i kylan får Peter Dalle pengar från Svenska Filminstitutet. Hans kommande film får tre miljoner i produktionsstöd.

För bara en månad sedan berättade den prisbelönte komikern och regissören om svårigheterna att förankra sina filmidéer hos Svenska Filminstitutet (SFI). Bland annat kallade han deras vägar för outgrundliga och förklarade sin åtta år långa frånvaro från filmregistolen med att han helt enkelt inte getts möjlighet att finansiera sina projekt. – Jag har hållit på med en massa filmprojekt men SFI har sagt nej. De tycker inte att det jag gör är något bra. Det är oerhört frustrerande att skriva manus och bara få nej, sade Peter Dalle i början av mars till tidningen Expressen. Men nu verkar det alltså som att makthavarna på SFI ändrat sig. Peter Dalles nya film, en än så länge obetitlad thriller, får tre miljoner kronor i produktionsstöd. Men pengarna får inte filmens producent Patrick Ryborn att jubla. Summan är att jämföra med långfilmsdebuterande Martin Högdahl, vars film "Isdraken" får nio miljoner kronor av SFI. – Vi fick i alla fall någonting. Men en film med den här budgeten ligger normalt stödet på åtta miljoner, men nu är det så här, säger producenten Patrick Ryborn. Detaljerna kring Peter Dalles kommande projekt är dock ännu höljda i dunkel. Inspelningen har påbörjats i bland annat Hamburg och premiären är planerad till 2012. Men vilka skådespelare som ska spela huvudrollerna och vad filmen ska heta vill produktionsbolaget inte avslöja. Fakta/De får produktionsstöd Långfilm: "Isdraken", regi Martin Högdahl, 9.000.000 kronor "Love Addiction" (dokumentär) regi Pernille Rose Grønkjær, 250.000 kronor "Peter Dalle 2011", regi Peter Dalle, 3.000.000 kronor Kortfilm: "Köttbullarna 3 och 4", regi Johan Hagelbäck, 410.000 kronor "Medan du var borta", regi Frida Kempff, 170.000 kronor "Vem-filmerna 14-16", regi Jessica Laurén 600.000 kronor


Upphovsrätten kan göra mobilen dyrare

Summary: Ett hundra kronor mer för en mobiltelefon. Det kan bli verklighet om avgiften för privatkopiering kommer att omfatta mobiler, vilket upphovsrättsorganisationen Copyswede vill.

Organisationen Copyswede vill att mobiltelefoner ska omfattas av avgiften för privatkopiering, den avgift du betalar för att få kopiera din mp3-låt till flera apparater för eget bruk. Skulle mobiler omfattas av avgiften kan det betyda ett påslag på 100 kronor för köparen. Totalt skulle det kunna innebära 200 miljoner kronor per år i upphovsrättspengar till Copyswede, enligt en artikel i Computer Sweden. För varje såld mp3-spelare eller hårddiskvideospelare du köper går ett par hundra kronor till artister, skådespelare och andra upphovsmän som skapar mjukvaran, det vill säga innehållet du stoppar i apparaterna. Ersättningen kallas privatkopieringsersättning. – Produkter som kan användas för privatkopiering ska in i avgiftssystemet. Mobiler har ett minne som det går att lagra exempelvis musik på, säger Mattias Åkerlind, vd för Copyswede. Men motparten mobiltillverkarna anser att mobiler i dag används i så liten omfattning till just privatkopiering att de inte ska omfattas av den nuvarande lagstiftningen. Dessutom menar mobiltillverkarna att de redan bidrar till att reglera marknaden genom att de gör det allt svårare att ladda ned illegalt i mobilerna. – Det är klart att upphovsmännen ska ha rimlig ersättning. Men för musiktjänster som Itunes och Spotify, där finns redan avtal om ersättning, säger Mats Holme, vd på mobiltillverkarnas branschorganisation MTB. Upphovsmännen har redan fått betalt en gång. Det, menar även Copyswedes Mattias Åkerlind, kan vara ett skäl till att sätta privatkopieringsavgiften lägre. Ett annat skäl kan vara att människor i de äldre åldersgrupperna är benägna att ladda ned i mindre omfattning än yngre. – Man skulle kunna rikta in avgiften på mobiler som används just som musikmobiler. Medan nedladdningen de tre senaste åren minskat och den strömmade musiken och filmen ökat har diskussionen pågått mellan mobiltillverkarna och upphovsrättsorganisationen. Utan resultat. Diskussionen gäller även externa hårddiskar och usb-minnen, och de ska från 1 juni i år omfattas av privatkopieringsersättningen. Copyswede har föreslagit 160 kronor påslag för hårddiskar och en krona per gigabyte för usb-minnen. Samma takt som nedladdningen minskat har Copyswedes intäkter minskat radikalt. 2007 fick man in avgifter på 210 miljoner kronor för inspelningsbara dvd-spelare och hårddiskvideospelare. I fjol hade intäkterna sjunkit till hälften. Copyswede ska skydda upphovsrätten Bakom Copyswede står fjorton organisationer som företräder svenska kulturutövare. Copyswedes uppgift är att skydda kulturutövarnas upphovsrätt och samtidigt underlätta för aktörer som vill vidareanvända tv och radio i olika sammanhang. Det kan röra sig om företag som vill återutge ett tv-program på dvd eller en bredbandsleverantör som vill erbjuda ”on demand”-tjänster i sina digitalboxar för att kunden själv ska kunna välja när han eller hon ska se ett program. I de fallen kan Copyswede samordna licensieringen av rättigheterna, så att företagen slipper förhandla med alla enskilda upphovsmän. SVT har tidigare betalat Copyswede för att bredbandsoperatörerna ska kunna erbjuda SVT play i sina digitalboxar. Men från och med årsskiftet vill SVT att operatörerna själva ska stå för avgiften till Copyswede. Eftersom operatörerna sa nej, saknas SVT play för närvarande i bredbandsleverantörernas on demand-utbud.


Lärn dirigerar orkester i "Maestro"

– Jag tackade ja tämligen direkt eftersom jag förstod att det inte var ett tramsprogram. Jag tycker att det är så roligt att lära mig nya saker. Och kanske lär sig tittarna något också, säger författaren Viveca Lärn till tidningen. Programledare för "Maestro" blir Kristian Luuk, till sin hjälp har han coachen Cecilia Rydinger Alin, professor i orkesterdirigering. Deltagaren som vinner programmet får dirigera radiosymfonikerna i ett tv-sänt framträdande i Berwaldhallen. "Maestro" börjar sändas till hösten i SVT. (TT Spektra)Lärn dirigerar orkester i "Maestro" Författaren Viveca Lärn är en av sex kändisar som ska gå i dirigentskola och lära sig att leda en orkester i SVT:s nya satsning "Maestro". Även artisten Marit Bergman, nyhetsankaret Claes Elfsberg och komikern Petra Mede ska lära sig orkesterdirigering, skriver Göteborgs-Posten. – Jag tackade ja tämligen direkt eftersom jag förstod att det inte var ett tramsprogram. Jag tycker att det är så roligt att lära mig nya saker. Och kanske lär sig tittarna något också, säger författaren Viveca Lärn till tidningen. Programledare för "Maestro" blir Kristian Luuk, till sin hjälp har han coachen Cecilia Rydinger Alin, professor i orkesterdirigering. Deltagaren som vinner programmet får dirigera radiosymfonikerna i ett tv-sänt framträdande i Berwaldhallen. "Maestro" börjar sändas till hösten i SVT.


Knut Ståhlberg: ”Två kära ovänner. Churchill och de Gaulle”

Summary: När general Charles de Gaulle flydde Frankrike 1940 tog Winston Churchill emot honom i London med öppna armar. Men det skulle inte bli en okomplicerad relation, visar Knut Ståhlbergs nya bok.

Det är aldrig för sent att skriva böcker. Jag säger bara: Knut Ståhlberg. Den mannen är värd respekt, kids. Han är född 1919, cyklade in i Paris som 26-åring fredsåret 1945, blev blixtförälskad och hittade ett nytt hemland. Och därifrån rapporterade han som korrespondent för svenska tidningar, radio och tv i hela sitt yrkesverksamma liv. Med oefterhärmlig stil och integritet. Därefter kom några oväntat fina minnesböcker, som ”Storklockan i Paris” (1995) och ”Det förflutnas ständiga närvaro” (2002). Och inte minst biografin över Charles de Gaulle (2004), som lyste upp ”mannen som var Frankrike”. Man förstod plötsligt den sturske generalen – och de konstiga fransmännen – lite bättre. I den nya boken ”Två kära ovänner” känner man igen en del från den stora biografin; utan Churchills stöd hade de Gaulle inte blivit de Gaulle. Nu står deras vänskapliga men stormiga relation under andra världskriget i centrum. Den brittiska bulldoggen och den galliska tuppen, förenade i kampen mot den tyska örnen. Även om den gamla bulldoggen ofta fick lust att bita halsen av den kaxiga tuppen i landsflykt. Den sidan av kriget är inte så ofta beskriven, och det är lätt att förstå varför. Det var i första hand Tyskland och Japan som skulle besegras. Storbritanniens relation till USA och i viss mån Sovjetunionen hade företräde. Den franska nationen – och imperiets framtid – var mindre viktig. Vad som hände i Alger, Beirut eller Indokina stod inte högt på dagordningen. Och så har väl även historikerna utanför Frankrike betraktat saken. De Gaulle satte förstås Franrikes intressen först, det fria Frankrike, nationen som aldrig gett upp, ehuru ockuperad. Pétains tyskvänliga regim i Vichy betraktade de Gaulle som förrädare. Vilket även vi lärt oss i efterhand, men det var ingen given sanning när det begav sig. Det är så man måste förstå de Gaulles stormiga opposition mot de allierades iskalla taktik. Känslor sätts sällan på pränt, som Ståhlberg noterar med visst eftertryck. Amerikanerna, och i synnerhet president Roosevelt, betraktade de Gaulle som en halvfascistisk primadonna. Stridslysten, neurotisk, självupptagen. Det var ingen som brydde sig om att informera den galliska tuppen om livsviktiga beslut. Frankrikes tid som stormakt var förbi. Någon roll i D-dagen och befrielsen skulle han inte tillåtas spela. Här såddes inte utan bittra skäl fröet till efterkrigstidens franska nationalism och antiamerikanism. När de Gaulle blev för jobbig förbjöd Churchill honom att lämna London. Ståhlberg återger en rolig replikväxling från våren 1943: ”Jag är alltså er fånge, tänker ni sätta mig i fängelse på Isle of Man?” ”Nej inte alls. För en så distingerad person blir det Towern.” Ändå var det Churchill som tog emot de Gaulle med öppna armar när han flydde Frankrike som en då rätt okänd general i juni 1940. Och gav honom statligt sanktionerat stöd att tala i BBC till det franska folket för att fortsätta kampen. Det brittiska krigskabinettet hade först sagt nej. ”Vem är de Gaulle?” Churchill insisterade, kallade honom en ödets man. Efter hand blev fighterna många; Churchill var redo att överge de Gaulle flera gånger. Knut Ståhlberg redogör för de diplomatiska härdsmältorna med detaljrik finess. Värst var det natten till D-dagen den 6 juni 1944. De Gaulle vägrade att tala i BBC efter överbefälhavaren Eisenhower, som han misstrodde. Churchill exploderade, talade om förräderi, gav order om att de Gaulle skulle transporteras till Alger, belagd med handbojor om så krävdes. Generalen skulle inte få sätta sin fot i Frankrike. Som så många gånger tidigare var det den brittiske utrikesministern Anthony Eden som mäklade fred. ”Avskedsbrevet till de Gaulle som var skrivet och färdigt att överlämnas brändes.” Är det något som blir tydligt i Knut Ståhlbergs historieskrivning är det att jänkarnas intressen alltid gick först, även för Winston Churchill. Utan USA inget fritt Europa. Det gick upp för honom för sent att konsekvensen även skulle bli en järnridå som i stället delade kontinenten fram till 1989. Alltmedan de brittiska och franska imperierna monterades ned och de nya supermakterna Sovjetunionen och USA rustade upp och inledde det kalla kriget. Vad jag inte blir klok på i Knut Ståhlbergs bok är hur Charles de Gaulle trots det monumentala motståndet lyckades med det han föresatt sig. Här går det väl fort i analysen. Och hur fransmännen såg på honom under kriget blir inte heller riktigt tydligt. Blott en hjälte? För många hurrarop står i vägen för att vi verkligen ska få syn på mannen bakom uniformen. Knut Ståhlberg kallar Roosevelts aversion mot de Gaulle ”patetisk” och påstår att Frankrike aldrig skulle ha återhämtat sig från ett amerikanskt ”förmyndarskap”. Om det vet vi faktiskt ingenting. Ändå tågade den nästan uträknade generalen in i Paris den 23 augusti 1944, Vichyregeringen bröt samman, tyskarna gav upp och i oktober erkändes den provisoriska franska regeringen av krigets segrarmakter. Den sturska tuppen var hemma igen. Året därpå valdes han till Frankrikes president i fria val.


Jazzfestivalen i Ystad växer

Summary: 33 konserter och fyra soffprogram. Ystad Sweden jazz festival utökar sitt program i sommar och satsar på både legender och oetablerade musiker.

I fjol bjöds publiken på 15 konserter på tre dagar. I år utökas Ystad Sweden jazz festival till 33 konserter på fyra dagar (den 4–7 augusti). Lägg därtill fyra soffprogram med kända jazzlegender som berättar om sitt liv. En legend varje dag och först ut är Georg Riedel, som följs av Bengt Hallberg, Herb Geller och Scott Hamilton. På tisdagen presenterades programmet i Konstnärshuset i Stockholm, och Georg Riedel hade inget emot att bli kallad legend bara det blev med tillägget ”levande”. En bit fram i programpresentationen spelade Riedel och Dan Berglund ståbas i ett unikt framträdande som inte går i repris i Ystad. De framförde ”I remember April” samtidigt som snön föll över Stockholm. – Vi vill bjuda på både legender och unga oetablerade jazzmusiker som vi tycker är värda att lyfta fram, säger Jan Lundgren konstnärlig ledare, som ensam ansvarat för programmets sammansättning. Bland de utländska storstjärnorna märks bland andra Toots Thielemans European Quartet. Thielemans, som fyller 89 (!) år i slutet av april, var med på festivalen i Ystad i fjol och tyckte att det var så roligt att han bad arrangörerna att få komma tillbaka i år. – Det är svårt att säga nej till Toots Thielemans, säger Jan Lundgren, som inte bara är arrangör. Han ska också ge två konserter på Ystad teater under festivaldagarna. Eva-Karin Gyllenberg eva-karin.gyllenberg@dn.se


Bitterljuv kärlek i Cherbourg

Summary: ”Paraplyerna i Cherbourg”, den franska musikalfilmen som gjorde megasuccé på 60-talet, får nytt liv på Stadsteatern i händerna på Alexander Mørk-Eidem.

Röda bensinpumpar. En ljusblå chiffongscarf. Blänkande asfalt. Den stora bitterljuva kärleken i en regnig hamnstad. Mycket talar för en ny vår för Jacques Demys ”Paraplyerna i Cherbourg”. Alexander Mørk-Eidem, Stadsteaterns succéregissör, har länge velat göra den, men det har varit svårt att få rättigheterna. Till slut lossnade det när det blev klart att den skulle sättas upp som stor musikal i London. Det återuppväckta intresset för Catherine Deneuve spelar säkert in och de suveräna franska kläder som blev hennes signum. Än har inte Yves Saint Laurent kommit in i bilden, men ”Paraplyerna i Cherbourg” bjuder ändå mycket att titta på. Till detta Michel Legrands känslostormande stråkar, filmmusik som biter sig fast. ”Paraplyerna i Cherbourg” var musikalfilmen om den oerhörda kärleken mellan Geneviève i paraplyaffären och Guy på bensinstationen. Men den var inte filmad i en studio som alla sina amerikanska föregångare, utan ute på gatorna i Cherbourg. Ett Cherbourg som bitvis målades om för att passa in i det fantastiska färgschemat från popkulturens 60-tal som regissören skapade med sina medarbetare. När kärleken under en kväll får slå ut i full blom är väggarna på diskoteket röda, Guys skjorta är rosa och Catherine Deneuves/Genevièves mycket tajta lilla klänning aprikosfärgad. Det nya med ”Paraplyerna i Cherbourg” var också att vartenda ord var sjunget, från bilmekanikern Guys ”er motor knackar lite” till Genevièves ”jag kan inte leva utan dig, jag dör hellre”. Ett realistiskt element, den tråkiga hamnstaden Cherbourg i Normandie, kombinerades med ny färgsättning och sjungen dialog till jazz och storslagen melankolisk musik. Alexander Mørk-Eidem tycker egentligen inte om rena musikaler, även om han gärna gör teater med musiknummer, som succén ”De tre musketörerna”. – Musikaler var det töntigaste jag visste när jag var yngre, säger han, född -71, men ”Paraplyerna …” är speciell. Och de yngre har ju inga problem alls, det kommer nya musikalfilmer hela tiden. Som alltid har han letat efter en alldeles egen ingång till just denna historia. Han har gått tillbaka till det som var början på hans yrke, amatörteatern, teatern de gjorde i skolan. Och platsen har blivit det mest verkliga i det sammanhanget, en gymnastiksal. – Med jämna mellanrum har jag tyckt att det jag jobbar med är väldigt fånigt: att hålla på och låtsas, fiktion och illusion, säger regissören Mørk-Eidem. Den Trötthet han kände inför illusionsteatern när han arbetade med ”Tre systrar” lyckades han komma över i ”Sex roller söker en författare”. Där fick han fiktionen att fungera igen: de gamla traditionella skådespelarna, som insisterar på att få spela sina liv, lyckas vinna publikens hjärtan framför den yngre och spexigare ensemblen från ”Tre systrar”. – ”Paraplyerna …” är back to basics nu när jag fått fastslaget att illusion fungerar. Som för de flesta som håller på med teater började det med amatörteater. Jag växte upp i Oslo och vi gjorde teater i skolan. – Här är ett gäng som tror helhjärtat på illusionsteatern. De har inte kommit så långt att de ifrågasätter. De vill bara göra filmen så bra som möjligt med vad de har av resurser i sin lilla teaterförening i en småstad i Sverige på 70–80-talet. Alltså en naiv metanivå till skillnad från den problematiserande metateatern i ”Sex roller söker en författare”. – De tror att allt är möjligt i en gympasal. Det passar bra ihop med den naiva tron på den stora, rena kärleken som inleder filmen. Geneviève är 17 år, hon älskar bilmekanikern Guy men hennes mamma, som äger en paraplyaffär, godkänner inte relationen. Hon vill ha något bättre åt sin dotter. När Guy blir inkallad och skickad till kriget i Algeriet på två år måste de skiljas åt. Alldeles innan Guy far ger sig Geneviève till honom, som det hette på den tiden, och lovar att vänta. Men när det visar sig att hon är gravid finns bara en lösning och det är att bli gift, gärna rikt. Guy återvänder och den mer jordnära grannflickan Madeleine ser sin chans. Än är det långt till premiären den 25 mars och just den här eftermiddagen arbetar regissören och ensemblen fortfarande med improvisationer i repetitionsarbetet. Louise Peterhoff och Sverrir Gudnason spelar de två amatörskådespelarna som spelar Geneviève och Guy, två ungdomar som själva blir förälskade. – Ja de blir förälskade i förälskelsen. Men hur vi ska gestalta det, det har jag inget svar på än. För själva förälskelsen tycker jag inte fungerar så bra i filmen. De har tre fyra scener där de bara sjunger att de älskar varandra. Det är mitt problem, hur vi ska få det intressant och gripande på scenen. Geneviève och Guy är ändå de som i kraft av sin förälskelse försöker bryta sig ut ur det rigida franska samhällets ramar. Men de gör inte uppror. Upproret skulle komma fyra år efter filmens premiär 1964, men det fanns ändå som en underström i franska nya vågen-filmerna under den intensiva perioden från 1958 till 1964. Regissören Jacques Demy sade: ” ’Paraplyerna i Cherbourg’ är en film mot kriget, mot att skiljas åt, mot allt som vi avskyr och som krossar lyckan.” Bara att låta kriget vara skälet till att Guy och Geneviève slits isär var en stor sak. Filmen hade premiär i ett delvis chockat Frankrike med Algerietkriget alldeles bakom sig, ett krig som man inte fick tala om. Den franska avkoloniseringens mest blodiga krig som lämnade efter sig närmare en miljon döda, tusentals algeriska byar jämnade med marken, boskap och skog kraftigt decimerade. Det hade kommit rapporter om terror och tortyr från militärens sida och kriget blev Frankrikes kanske största trauma. Samtidigt är det sammankopplat med det som händer i norra Afrika i dag, svårigheten att skapa demokratiska stater och angripa den djupa arbetslösheten. Men för amatörteatergruppen i den svenska gymnastiksalen blir Algeriet inte mer än en avlägsen plats dit man kan bli inkallad. – De försöker bara göra filmen. De har inget tolkande grepp och ingen jobbig regissör, de vill göra det så bra som möjligt, säger Alexander Mørk-Eidem. Amatörgruppen repeterar hela hösten, regnet faller utanför gymnastiksalen och alla kommer in, skakar sina paraplyer och börjar repetera. Runt jul har de premiär och då har det börjat snöa. Precis som i filmens sista akt, när Geneviève stannar sin bil för att tanka vid den upplysta Essomacken där Guy bor med Madeleine och deras lille son. Som ett sagoslott i snön. – Om vi tar sista scenen, så undrar jag om någon av dem verkligen skulle vilja ha den andra tillbaka. De kanske till och med passar bättre ihop med dem de faktiskt gifte sig med. – Samtidigt är det ofattbart sorgligt. Allt var möjligt och nu stängs dörrarna sakta men säkert bakom en. ”Paraplyerna i Cherbourg” spelas på Stadsteatern. Premiär 25/3.


Sverige som ljuv musik för dj-stjärnan Tiësto

Summary: Tiësto är en av världens största artister och dj:er, och har bidragit till att klubbkulturen blivit mainstream. Eftersom han älskar svensk musik tillbringar han alltid ett par månader i Stockholm.

Det är sent åttiotal, och Tijs Michiel Verwest är arton år. Han bor i Breda i Nederländerna och har älskat musik sedan barnsben. Hans pappa är jazzpianist, och hans mamma har gjort det till en vana att alltid sätta på en skiva när familjen äter middag. Själv lyssnar Tijs Michiel Verwest mest på rock och heavy metal. Men just nu är han på semester och befinner på en klubb på Mallorca. Musiken som pumpar ur högtalarna är något han aldrig någonsin hört förut. Låten heter ”French kiss”, av Chicago-house-dj:n Li’l Louis, och mitt i kommer ett break där musiken saktas ned, en kvinnoröst stönar. Klubben är trång och svettig. Runt omkring honom står dansare med solfjädrar och kostymer. Det är ett av de mest avgörande ögonblicken i Tijs Michiel Verwests liv. Drygt tjugo år senare sitter Verwest, eller Tiësto som han kallar sig numera, på ett hotell i Stockholm. Han bor här ett par månader om året, alltid i samma hotellrum, eftersom han älskar svensk musik. Han har turnerat med Adrian Lux och gillar svensk indie som José Gonzalez. Mycket har hänt sedan den där Mallorcakvällen som fick honom att börja leta acid house-singlar att spela på sitt lilla dansgolv på baren i Breda. Som så småningom fick honom att börja göra egna remixer och spår. Och som gjorde honom till en av världens absolut största artister, med tiotusentals människor i publiken på sina gig. Det är inte bara Tïëstos liv som förändrats, utan hela klubbmusiken. – När jag började spela skivor var dj:ande inte en seriös sysselsättning. Folk frågade mig ständigt vad jag jobbade med på riktigt. Dj:n var ingen man brydde sig om, det var bara en person i ett hörn på klubben. Det var bartendrarna som var de populära, som folk flockades kring. Men så förändrades allt! Inte för att skryta, men jag tror att jag hade en stor del i den utvecklingen. 2003 gjorde Tiësto sin första arenakonsert, ett åtta timmar långt fullsatt gig. Videoklipp och bilder från konserten spreds som en löpeld, och Tiësto blev nedringd av arrangörer som ville ha samma show. Dj:n var plötsligt en rockstjärna och i dag reser inte bara Tiësto utan också folk som svenska Swedish house mafia runt världen och spelar inför storpublik. För Tiësto innebär det ett ständigt kringflackande liv. Hur upprätthåller man relationer när man lever som du? – Att ha ett förhållande är nästan omöjligt. Kompisar kan acceptera en som man är, men att ha en flickvän går inte. Fast just nu är det inte ett problem för mig, jag är så fokuserad på utmaningarna i mitt liv. Men är det en hälsosam livsstil, att vara gift med musiken? – Vissa andra bor i en stad och har ett jobb de inte trivs med. Jag får jobba med min hobby, och jag behöver inte ens pengarna längre. Det ger mig en enorm frihet. Tiësto har blivit rik på sin hobby, rikare än de allra flesta rockmusiker. Att boka Tiësto för en enda spelning kan kosta runt 300 000 kronor. Och det är en massiv skillnad mot hans uppväxt i Breda. – Min familj var fattig. Eller ja, vi hade ju alltid mat och så, men vi hade verkligen inte mycket pengar. Att vara jazzpianist, som min pappa, blir man inte rik av. Men jag har aldrig flippat ur av att ha mycket pengar, jag är en väldigt sparsam person. Redan tidigt i min karriär använde jag alla pengar till att köpa saker jag verkligen behövde, som musikutrustning. Det enda galna jag någonsin köpt var en Aston Martin. Men jag har sålt den nu. Jag var ju aldrig hemma och kunde köra den. Tiëstos livsstil har också ett pris. 2006 spreds nyheten att han låg på sjukhus med hjärtproblem, och delar av hans turné fick ställas in. I dag tonar han ned episoden och understryker att han aldrig var dödssjuk, och att det inte rörde sig om en hjärtinfarkt utan om en inflammation i hjärtsäcken. – Jag hade festat för hårt. Inte så att jag flippade ur på droger, men jag hade tillbringat en ganska hård vecka i Las Vegas. Jag sov inte, och gick ut och drack varje natt, och det blev helt enkelt för mycket. Ungefär samtidigt fick Tiësto också en musikalisk kris, och tappade inspirationen. – Jag hade sett allt, gjort allt, tjänat mina pengar. Det kändes som att gå till samma restaurant varje dag år ut och år in; maten var fortfarande god, men jag kunde menyn utan och innan. Tiësto tog ett par månaders paus i Los Angeles, där han stötte på dj:er på barer och klubbar som blandade genrer helt fritt. Tiësto bestämde sig för att strunta i vad trancepubliken tyckte, och börja samarbeta med folk han själv gillade, oavsett genre. Han släppte en singel med kanadensiska indiesångerskorna Tegan & Sara. Han jobbade med isländska experimentella Sígur Rós. – Jag hade inget att förlora. Det var som att snurra kalejdoskopet och få en helt ny bild. Var du rädd? – Ja, vissa ögonblick var jag rädd. På internet öste mina gamla fans hat över mig, de tyckte att jag tappat det fullkomligt. Men när jag väl kom ut på klubbarna älskade folk det. De blev som galna. Det gav mig modet att fortsätta. Numera spelar Tiësto inte bara för trancepubliken, utan har varit på Roskilde i Danmark, och har också varit huvudakt på amerikanska megaturnén Coachella med 75 000 besökare i publiken. – Efter en hel dag med rock behöver folk lite beats. Och nuförtiden använder ju också många rockband elektroniska ljud, vilket är fantastiskt för mig. Det gör dem mer öppna för att samarbeta med folk som jag. Får du någonsin hybris när du står på scenen? – Man känner sig inte som en gud, eller så, men man känner sig euforisk. Mina vänner säger att jag förändras som person, att jag ser totalt annorlunda ut när jag spelar. Det är något i mina ögon. Jag känner mig annorlunda också. Jag är i fokus, jag är den alla lyssnar på just då. Det får mig att må bra. Behöver du den där kicken i ditt liv? – Det är lätt att bli beroende av den. Folk som skanderar ens namn, som sjunger med i ens låtar. Om man blir blasé och vänjer sig vid den känslan är det nog dags att syssla med något annat. Han är den första dj:n som invigt ett OS Namn: Tijs Michiel Verwest. Född: 17 januari 1969 i Breda, Nederländerna. Musik: Har släppt fem album, senast ”Kaleidoscope” (2009). Har blivit utsedd till världens bästa dj tre gånger av tidningen DJ Mag, vunnit otaliga musikpriser, och har också röstats fram som Nederländernas fyrtionde viktigaste person genom tiderna. I Aten 2004 blev han den första dj:n någonsin att spela på en OS-invigning. Svenska artister han älskar: Miike Snow. Albumet är fantastiskt, som en perfekt mix av känslor och dansbeats. Inte för elektroniskt, inte för indierock, utan en perfekt blandning. Anna von Hausswolff. Hon är en suverän låtskrivare och har en jättebra röst. Jag såg henne live nyligen och älskade det. José González. Gitarrvirtuosen! Jag har sett honom live flera gånger, och älskar hur han spelar gitarr så snabbt med fingrarna. Adrian Lux. Han har samma vibb som jag, han gillar också indiemusik. Han är någon att hålla utkik efter i framtiden. Han borde producera sina låtar lite mäktigare, men känslan är där. Henrik B. En producent och dj som gjort låten ”Now and forever” med sångaren Christian Älvestam (från death metal-bandet Scar Symmetry). Hans röst låter i vanliga fall: raaahr rah raaahr. Men i den här låten sjunger han vackert. Och Henrik B har stor talang.


Summary: Tiësto är en av världens största artister och dj:er, och har bidragit till att klubb-kulturen blivit mainstream. Eftersom han älskar svensk musik tillbringar han alltid ett par månader i Stockholm.

Det är sent åttiotal, och Tijs Michiel Verwest är arton år. Han bor i Breda i Nederländerna och har älskat musik sedan barnsben. Hans pappa är jazzpianist, och hans mamma har gjort det till en vana att alltid sätta på en skiva när familjen äter middag. Själv lyssnar Tijs Michiel Verwest mest på rock och heavy metal. Men just nu är han på semester och befinner på en klubb på Mallorca. Musiken som pumpar ur högtalarna är något han aldrig någonsin hört förut. Låten heter ”French kiss”, av Chicago-house-dj:n Li’l Louis, och mitt i kommer ett break där musiken saktas ned, en kvinnoröst stönar. Klubben är trång och svettig. Runt omkring honom står dansare med solfjädrar och kostymer. Det är ett av de mest avgörande ögonblicken i Tijs Michiel Verwests liv. Drygt tjugo år senare sitter Verwest, eller Tiësto som han kallar sig numera, på ett hotell i Stockholm. Han bor här ett par månader om året, alltid i samma hotellrum, eftersom han älskar svensk musik. Han har turnerat med Adrian Lux och gillar svensk indie som José Gonzalez. Mycket har hänt sedan den där Mallorcakvällen som fick honom att börja leta acid house-singlar att spela på sitt lilla dansgolv på baren i Breda. Som så småningom fick honom att börja göra egna remixer och spår. Och som gjorde honom till en av världens absolut största artister, med tiotusentals människor i publiken på sina gig. Det är inte bara Tïëstos liv som förändrats, utan hela klubbmusiken. – När jag började spela skivor var dj:ande inte en seriös sysselsättning. Folk frågade mig ständigt vad jag jobbade med på riktigt. Dj:n var ingen man brydde sig om, det var bara en person i ett hörn på klubben. Det var bartendrarna som var de populära, som folk flockades kring. Men så förändrades allt! Inte för att skryta, men jag tror att jag hade en stor del i den utvecklingen. 2003 gjorde Tiësto sin första arenakonsert, ett åtta timmar långt fullsatt gig. Videoklipp och bilder från konserten spreds som en löpeld, och Tiësto blev nedringd av arrangörer som ville ha samma show. Dj:n var plötsligt en rockstjärna och i dag reser inte bara Tiësto utan också folk som svenska Swedish house mafia runt världen och spelar inför storpublik. För Tiësto innebär det ett ständigt kringflackande liv. Hur upprätthåller man relationer när man lever som du? – Att ha ett förhållande är nästan omöjligt. Kompisar kan acceptera en som man är, men att ha en flickvän går inte. Fast just nu är det inte ett problem för mig, jag är så fokuserad på utmaningarna i mitt liv. Men är det en hälsosam livsstil, att vara gift med musiken? – Vissa andra bor i en stad och har ett jobb de inte trivs med. Jag får jobba med min hobby, och jag behöver inte ens pengarna längre. Det ger mig en enorm frihet. Tiësto har blivit rik på sin hobby, rikare än de allra flesta rockmusiker. Att boka Tiësto för en enda spelning kan kosta runt 300 000 kronor. Och det är en massiv skillnad mot hans uppväxt i Breda. – Min familj var fattig. Eller ja, vi hade ju alltid mat och så, men vi hade verkligen inte mycket pengar. Att vara jazzpianist, som min pappa, blir man inte rik av. Men jag har aldrig flippat ur av att ha mycket pengar, jag är en väldigt sparsam person. Redan tidigt i min karriär använde jag alla pengar till att köpa saker jag verkligen behövde, som musikutrustning. Det enda galna jag någonsin köpt var en Aston Martin. Men jag har sålt den nu. Jag var ju aldrig hemma och kunde köra den. Tiëstos livsstil har också ett pris. 2006 spreds nyheten att han låg på sjukhus med hjärtproblem, och delar av hans turné fick ställas in. I dag tonar han ned episoden och understryker att han aldrig var dödssjuk, och att det inte rörde sig om en hjärtinfarkt utan om en inflammation i hjärtsäcken. – Jag hade festat för hårt. Inte så att jag flippade ur på droger, men jag hade tillbringat en ganska hård vecka i Las Vegas. Jag sov inte, och gick ut och drack varje natt, och det blev helt enkelt för mycket. Ungefär samtidigt fick Tiësto också en musikalisk kris, och tappade inspirationen. – Jag hade sett allt, gjort allt, tjänat mina pengar. Det kändes som att gå till samma restaurant varje dag år ut och år in; maten var fortfarande god, men jag kunde menyn utan och innan. Tiësto tog ett par månaders paus i Los Angeles, där han stötte på dj:er på barer och klubbar som blandade genrer helt fritt. Tiësto bestämde sig för att strunta i vad trancepubliken tyckte, och börja samarbeta med folk han själv gillade, oavsett genre. Han släppte en singel med kanadensiska indiesångerskorna Tegan & Sara. Han jobbade med isländska experimentella Sígur Rós. – Jag hade inget att förlora. Det var som att snurra kalejdoskopet och få en helt ny bild. Var du rädd? – Ja, vissa ögonblick var jag rädd. På internet öste mina gamla fans hat över mig, de tyckte att jag tappat det fullkomligt. Men när jag väl kom ut på klubbarna älskade folk det. De blev som galna. Det gav mig modet att fortsätta. Numera spelar Tiësto inte bara för trancepubliken, utan har varit på Roskilde i Danmark, och har också varit huvudakt på amerikanska megaturnén Coachella med 75 000 besökare i publiken. – Efter en hel dag med rock behöver folk lite beats. Och nuförtiden använder ju också många rockband elektroniska ljud, vilket är fantastiskt för mig. Det gör dem mer öppna för att samarbeta med folk som jag. Får du någonsin hybris när du står på scenen? – Man känner sig inte som en gud, eller så, men man känner sig euforisk. Mina vänner säger att jag förändras som person, att jag ser totalt annorlunda ut när jag spelar. Det är något i mina ögon. Jag känner mig annorlunda också. Jag är i fokus, jag är den alla lyssnar på just då. Det får mig att må bra. Behöver du den där kicken i ditt liv? – Det är lätt att bli beroende av den. Folk som skanderar ens namn, som sjunger med i ens låtar. Om man blir blasé och vänjer sig vid den känslan är det nog dags att syssla med något annat. Hanna Fahl hanna.fahl@dn.se 08-738 10 00


Ian Buruma: Japan lever av livets flyktighet

Summary: Har tsunamin och kärnkraftshaveriet i Japan chockat världen mer än japanerna själva? Ständiga katastrofer har fått den japanska kulturen att inte bara frukta naturens krafter, utan att också hämta kreativitet ur dem Ingen annanstans tillämpas återuppbyggnad ur förstörelse så energiskt som i Japan, skriver journalisten, författaren och Japan-kännaren Ian Buruma.

Idéer om nationalkaraktärer bör hanteras med största varsamhet. Det mänskliga beteendet är alldeles för mångskiftande för att man ska kunna nåla fast det vid sådant som klimat eller miljö. Ändå säger sunda förnuftet att människor som bor vid en vulkan måste ha en något annorlunda syn på livet än folk som lever i Somersets böljande landskap eller på Bayerns gröna fält. Det är till exempel mindre troligt att man ägnar decennier åt att bygga katedraler längs vulkanens sluttningar. Det vore bara dumt att uppföra storslagna byggnadsverk för evigheten, monument över Gud eller människor, om man vet att naturen när som helst kan sopa bort dem. Vi vet alla att vi ska dö men väntar oss knappast att våra städer ska vara lika flyktiga som våra liv. Européer kan leva åtminstone i illusionen att vissa saker de gör kan vara för evigt. Det är därför vi uppfört katedraler medan amerikaner, med en liknande inställning, byggt Chicago och Manhattan. Japaner har aldrig haft några sådana villfarelser. De har inte råd. Stora delar av Japan förstörs ständigt av jordbävningar, tsunamier eller eldsvådor. Traditionella japanska hus, gjorda av trä och pappersväggar, var smidiga nog att motstå lättare skalv och lätta nog för att människor skulle ha en chans att överleva om de rasade. Men de brann lätt. Förr i världen, när Tokyo ännu kallades Edo, var stora bränder så vanliga att människor gärna stoltserade lite med faran och kallade dem för ”Edos blommor”. Under 1900-talet förstördes Tokyo nästan totalt två gånger – en gång till följd av ett förödande jordskalv 1923 som slog till vid lunchtid och fick till följd att stora delar av staden brann ner, och ännu en gång 1945 när amerikanska bombplan under några nätter dödade mer än 100 000 människor med brandbomber, kallade ”Molotov-blomkorgar”. Men två gånger lyckades japanerna också på rekordtid få Tokyo att återuppstå ur askan och bli en modernare, ännu mer spännande stad. Naturens nyckfulla terror kan ha bidragit till att göra den buddhistiska fatalismen tilltalande för japanerna. Buddhismen är förvisso bara en av Japans huvudreligioner. Den andra är shintoismen, en uråldrig uppsättning ritualer, gudar och ceremonier. Men där finns också konfucianismen, en kinesisk moralfilosofi. Alla tre har påverkat japanskt tänkande och beteende, men den tro som är mest förknippad med olycka och förlust är buddhismen med dess föreställningar om ändlösa kretslopp av död och återfödelse. Man kan inte göra någonting för att hejda en jordbävning eller en tsunami, så man kan lika gärna acceptera idén om överhängande ödeläggelse som en oundviklig del av livet. Ett av de vanligaste uttrycken på japanska är shikata ga nai, ”det kan inte hjälpas”. Det betyder inte att man inte värdesätter livet. Japaner bryr sig lika mycket om sitt eget, sin familjs och sina vänners liv som bra folk gör i Somerset eller Bayern. Medvetandet om att livet när som helst kan klippas av kan snarast få människor att än mer vårda sin stund på jorden. I själva verket finns lika stora variationer i det här avseendet i Japan som överallt annars. Men uppfattningen att allt ska försvinna, ofta mycket hastigt, har präglat kulturen starkt. Det kan man bland annat se i konsten. Alla människor sörjer när något vackert går förlorat. Japanerna gör närmast en kult av det. Körsbärsblommor skattas högt just för att de blommar en så kort tid. Man hinner knappt höja sin kopp med sake för deras rosa skönhet förrän de är borta. Det finns en myt om att japanerna begår självmord med större beredvillighet och mindre skrupler än andra. Det är inte sant. Statistiken är högre i andra länder – Litauen eller Sydkorea, till exempel. Men ungdomens melankoliska skönhet hyllas både i den traditionella dramatiken och i en del samtida poplåtar. Det var inte för intet som kamikazepiloterna – för övrigt precis lika rädda att dö som andra unga män – i sånger under kriget kallades ”körsbärsblommor”. Livets flyktighet är ett återkommande tema i poesi, måleri och film, till och med arkitektur. Naturens förstörelsekraft är med andra ord inte enbart en källa till fruktan och fatalism, utan också till kreativitet. Man skulle kunna säga att den är införlivad med den japanska kulturen. I det verkliga livet har det fått både positiva och negativa följder. Känslan att en människa inte kan göra särskilt mycket för att förändra sitt öde inför naturkatastrofer eller auktoritära ledare kan leda till att man avsäger sig sitt individuella ansvar. När man tar ansvar gör man det ofta i en formell mening, i familjens eller företagets namn, ibland genom att ta på sig skulden för andras misstag. Japanerna har med andra ord en stark känsla av kollektivt ansvar. Man tar hand om sina egna inom både familjen och nationen. Idén om universellt broderskap i kristen mening har däremot inte ingått i japanskt tänkande. Den japanska regeringen har visserligen alltid varit en oerhört generös givare till FN, delvis som ett sätt att vinna världens respekt efter andra världskriget. Japan har också ofta hjälpt till när andra länder drabbats av jordskalv eller andra naturkatastrofer. Däremot ansåg man det länge problematiskt att ta emot hjälp utifrån. Det uppfattades på något sätt som en fläck på den japanska äran. Myndigheterna har velat att landet ska klara sig självt. När en jordbävning ödelade Kobe 1995 avböjde regeringen hjälp från omvärlden – till skada för offren som kunde ha behövt både handfast bistånd och expertis utifrån. Den kollektiva ansvarskänslan har alltså vissa drag av klantänkande. Men den amerikanska föreställningen om en järnhård individualism à la John Wayne, delvis mytisk även den förstås, skulle av traditionellt präglade japaner uppfattas som enbart barnslig. Det kan ju te sig som en viss filosofisk mognad. Men den har ett politiskt pris. Det japanska kriget som var lika förödande för omvärlden som självdestruktivt, sågs efter nederlaget 1945 mest som ännu en naturkatastrof, ett slags jordbävning. En inställning som bara förstärktes av den exempellösa kraften i de atombomber som fälldes över Hiroshima och Nagasaki. Det nya vapnet sågs som ett slags force majeure, något helt utanför alla tidigare erfarenheter av krig, närmast en sorts magi, och därför var det mindre vanärande att kapitulera efter att bomberna fällts. När allt kommer omkring, hur skulle en vanlig, hederlig krigare kunna slåss mot ett sådant vapen? Inom befolkningen i allmänhet väckte kriget i sig liknande tankegångar. Den vanligaste inställningen var att ingen hade kunnat göra någonting åt saken, och därmed var ingen heller ansvarig. Inget konstruktivt sätt att hantera det förflutna. Å andra sidan var de flesta japaners sätt att hantera nederlaget rätt anmärkningsvärt. Nästan över en natt började ett land av ultranationalistiska kejsardyrkare återuppbygga sitt samhälle i en mer liberal och demokratisk anda. Ingenstans har principen om återuppbyggnad ur förstörelse tillämpats lika uthålligt, energiskt och beredvilligt som i efterkrigs-Japan. Precis som invånarna i gamla Edo började om med tomma händer efter ännu en jordbävning eller förödande eldsvåda reste sig japanerna än starkare ur spillrorna. Utan tvivel kommer detsamma att ske efter den pågående jordbävningskatastrofen. I vissa avseenden har den redan lockat fram det bästa i japanerna, samtidigt som den visat på några anmärkningsvärda förändringar. Många iakttagare har slagits av den kollektiva disciplinen: ingen plundring, inga upplopp, ingen öppen panik. Så har de inte alltid varit. Efter jordbävningen 1923 mördades ett stort antal koreaner av rasande folkmassor, misstänkta för allt från själva skalvet till att ha förgiftat vattensystemen. Men inte den här gången. Jämförelser har gjorts med efterverkningarna av orkanen Katrina i New Orleans, avgjort till japanernas fördel. Även regeringens iver denna gång att ta emot hjälp från andra länder är ett gott tecken. Det visar att myndigheterna blivit mindre självtillräckliga och mindre känsliga inför allt som kan hota nationens ära. För såväl det egna folkets som för omvärldens skull får man hoppas att Japan snabbt lyckas återhämta sig. Vi har inte råd att se världens tredje största ekonomi lamslagen särskilt länge. Det sorgliga är att en ny katastrof kommer att slå till igen, någonstans, någon gång. Tokyo väntar på nästa stora skalv, de brukar slå till en gång vart sextionde år och det har nu redan dragit över tiden. Japanerna vet det, men också att livet då som nu helt enkelt kommer att gå vidare. På en plats som heter Ise, mitt i Japan, finns ett komplex av Shinto-tempel som är en perfekt symbol för det eviga kretsloppet mellan förstörelse och återuppbyggnad. Shintoismen – som betyder ungefär ”gudarnas väg” – är närmast ett slags naturkult, tillägnad fruktbarheten men också naturens nycker; farliga vulkaner kan enligt shintoismen vara heliga. Den sorts magiska tänkande som utmärkte reaktionerna på atombomberna var i vissa avseenden typiska för shintoismen. Gudar kan vara både välvilliga och fördärvande. Och vad som helst, dött eller levande, kan genomsyras av helighet: berget Fuji, olika floder, den japanske kejsaren, den väldiga havskatten som i forna tider ansågs orsaka stora jordbävningar. Starka krafter, särskilt om de är destruktiva, måste blidkas med offergåvor och andra former av tillbedjan. Den kraft som måste hållas på gott humör i Ise-templet är nära förbunden med kejsarfamiljen, vars anor man förr trodde gick tillbaka till solguden, Ameratsu. Templet anses så heligt att enbart medlemmar av den kejserliga familjen kan bli överstepräster eller prästinnor där. Shinto-templen grundades för 1 500 år sedan. De är mycket gamla. Men de är också mycket nya. Vart tjugonde år förstörs de och blir identiskt återuppförda i färskt cederträ. Det är tempel som förnyar sig själva i evighet, precis som Japan och allt i naturen vars obeständighet är det enda som varar. Ian Buruma Född 1951, är brittisk-holländsk journalist och författare och professor i mänskliga rättigheter och demokrati vid Bard College i USA. Han har skrivit en mängd böcker om asiatisk kultur i allmänhet och Japans moderna framväxt i synnerhet. Han bor i New York.


Sjungande superhjälte

Summary: När Charlotte Engelkes dekonstruerar Siegfried, den störste av operahjältar från Wagners jätteepos, blir han en modern tecknad superhjälte: självgod men rolig.

PERFORMA ”Siegfried – The very Wagner hero hour” Idé: Charlotte Engelkes Artister: Lindy Larsson och Charlotte Engelkes. Musik: Willi Bopp, Richard Wagner. Kostym: Anna Ardelius. Ljus: Karl Svensson. Scen: Dansens hus, Lilla scen, Stockholm. Till grandiosa Wagnertoner gör Charlotte Engelkes entré tillsammans med kvällens huvudperson, Lindy Larsson, i performancedramat ”Siegfried – The very Wagner hero hour” på Dansens Lilla scen. Båda sobert uppklädda i kostym, hand i hand som ädlaste vänner. När Lindy Larsson avslutat sin aria vänder han sig omedelbart mot sin partner – hans mor? styvmor? – efter godkännande. Engelkes ler nöjt mot adepten som också ler, men spjuveraktigt, lycksaligt narcissistiskt bakom en glasögonmask med Fantomentouch. Så är Lindy Larsson inte vem som helst utan den störste av hjältar, Siegfried i Wagners opera med samma namn, tredje delen i ”Nibelungens ring”. På scenen klär så Siegfried av sig och blottar stålmannenblå långkalsonger och en röd mantel: han är också en modern, tecknad superhjälte. Ända sedan succén med performancedramat ”Miss very Wagner” (2006) där Charlotte Engelkes på sitt egensinniga vis gestaltade Wagners olika hjältinnor, har hon velat spinna vidare på Wagner; liksom ”Nibelungens ring” vill Engelkes göra performancetetralogi. Nu del två. Efter hjältinnan dags att dekonstruera Wagners hjälte. Kan någon matcha Engelkes självlysande divakarisma? Nej. Lindy Larsson är också en multibegåvning – skådespelare, dansare, sångare – men ingen Engelkes. Arbetar sig i stället sakteliga in i performancedramat. Och han är bra, överraskande bra, snart fantastisk. Liksom i Wagners opera handlar ”Siegfried – The very Wagner hero hour” om pojken utan rädslor som växer upp i skogen, som ska dräpa draken, dricka blod, trotsa gudar. Engelkes version har ingen ironisk twist utan gör en ironisk volt av hjälteeposet. Lindy Larssons Siegfried är en outhärdligt självgod, väldigt rolig pojkspoling som struttar omkring som Stålmannen när han inte poserar på sin isbjörnsfäll: Jag vet, jag bara är så här snygg! Född sån. Många Wagnerreferenser, men långt ifrån enbart. Siegfried sorterar minsann sina sopor, och köper Situation Stockholm. Lindy Larsson ger prov på lysande artisteri och flankeras alltmer av Charlotte Engelkes i denna timslånga performance. Vår Siegfried är en oidipal liten gosse och föreställningen kommer mer och mer att handla om modersfixeringen. Texten är som ofta hos Engelkes (här skriven tillsammans med Sophie Holgersson) huvudsakligen på engelska, men tyska och svenska blandas snillrikt in huller om buller. Så är föreställningen ”number two out of four, in a very pågående Allkunstwerk”. ”Siegfried – The very Wagner hero hour” är lika överraskande som originell. Bitvis genial, ofta väldigt rolig. Digert hantverk, stor scenkonst. Lika avväpnande banal som blixtrande intelligent. Visst kan föreställningen slipas till, och i andra hälften ned, men på det hela taget är det – lysande. Två alternativa slut dessutom. Dels Siegfried vandrande mot ljuset med sin älskade Brünnhilde. Dels Siegfried nedstoppad i en soppåse med målad dödsmask. Mer realistiskt för den som vet att livet bjuder på lika många gratisluncher som lyckliga slut. Örjan Abrahamsson scen@dn.se


Svensk hitmakare tar över topplistorna

Summary: 130 singelhittar än så länge. Svenska Peer Åström skriver låtarna till ”Glee”, tv-serien som gör succé i USA

Den svenska låtskrivaren och producenten Peer Åström innehar just nu fem av de tio topplaceringarna på amerikanska Ituneslistan med låtar från tv-serien ”Glee”. Och för första gången är det inte bara covers, utan också två nyskrivna låtar. Tillsammans med sitt producentteam har han sammanlagt haft ungefär 130 singelhittar i USA. – Hade alla varit originallåtar hade vi kunnat köpa hela Halland vid det här laget! I USA är ”Glee” den största musikhändelsen i historien. Vi har haft fler listplaceringar än någon annan, den sista vi passerade var Elvis. Han hade 102. Tillsammans med sin kompanjon Adam Anders, också svensk men bosatt i Los Angeles, fick han uppdraget att skapa musiken till serien för ett par år sedan. Men då visste ingen hur stort fenomenet skulle bli. – Vi provade. Och serien exploderade. Vi förstod redan efter första avsnittet att det skulle bli stort när Journeycovern ”Don’t stop believing” plötsligt låg etta på Itunes och fyra på Billboard utan att ens ha spelats i radio. Det var sinnessjukt. Hur går det till när ni får låtuppdragen? – Ryan Murphy, som är seriens skapare och regissör, väljer låtarna. Ofta har han någon idé om hur han vill att det ska låta, ”make it sound just like the original” kan han säga. Och så får vi läsa manus, så att man får känsla för scenen. Hur hinner ni göra alla låtar? – Vi har ett rasande tempo. Förra året gjorde vi 150 stycken, och det är ju helt galet. Men vi har tidsskillnaden till vår fördel. När jag går och lägger mig är det morgon för Adam, så vi kan jobba dygnet runt. Har du någon dröm-Glee-låt? – Queens ”The show must go on” borde man få in någon gång tycker jag. Och vi håller på att lobba för ett Abba-avsnitt.


Nina Stemme svensk favorit till musikens storpris

Summary: På onsdag presenteras den andra mottagaren av Birgit Nilssons pris – den första som hon inte utsett själv. I stället har en hemlig internationell jury avgjort vem som får världens största musikpris.

Wagnersångerskan Nina Stemme är storfavorit i TT Spektras enkät inför onsdagens offentliggörande på Kungliga Operan i Stockholm. Den svenska sopranen sjunger inte bara samma roller som en gång La Nilsson, utan väcker också operapublikens jubel världen över. Den förste pristagaren, Plácido Domingo, hade Birgit Nilsson utsett själv. Drygt tio år före sin död på juldagen 2005 lade hon hans namn i ett förseglat kuvert. Men redan på 1980-talet startade hon den ekonomiska stiftelse som ligger till grund för The Birgit Nilsson Prize. Med den nätta prissumman en miljon dollar, i dag 6,59 miljoner kronor, uppges priset vara världens största musikpris. Som en jämförelse kan nämnas att Polarpristagarna får 1 miljon kronor. – Priset var viktigt för henne. Hon ville bidra till att höja standarden på sången och göra ett avtryck. Med priset ville hon dessutom sätta den svenska operan och kulturen på världskartan, sade styrelsens talesman Rutbert Reisch i samband med att priset presenterades 2008. Att det skedde först tre år efter hennes död var även det bestämt av La Nilsson, som enligt Rutbert Reisch inte ville framstå som egocentrisk. Wienaren Reische var både Birgit Nilssons devota beundrare och vän. Det blir också han som offentliggör årets pristagare på onsdag. De fem medlemmarna i prisjuryn, samtliga "prominenta personer från den internationella operavärlden", hålls hemliga. Birgit Nilssons pris ska delas ut vartannat eller var tredje år och kan ges till såväl sångare som dirigenter.   Vem tycker du ska få priset? Kjell Englund, konstnärlig ledare och vd, Norrlandsoperan: – Den svenska sopranen Nina Stemme. Hon sjunger i Birgits anda, de roller som hon gjorde. Nina Stemme sjunger världens bästa "kärleksdöd", världens bästa Isolde. Jag önskar att jag har råd att ta hit henne. Claes Fellbom, operaregissör: – Jag sätter nog operadirigenten Daniel Barenboim främst. Jag har varit på repetitioner med honom och hans arbete går inte att jämföra med något annat. Han sjunger och gestaltar alla roller själv, hela kroppen är med och han kan i princip allt utantill. – Jag sysslar inte med operastjärnor över huvudtaget, tycker det är ganska ointressant. Att ge Plácido Domingo ett sådant här pris är ganska meningslöst, hans operasyn är så konservativ. Barenboim har verkligen något att komma med, något som många kollegor borde titta på. Kerstin Nerbe, dirigent: – Nina Stemme. Förra året fick Plácido Domingo priset, jag tycker absolut att det måste vara en kvinna i år. Hon är en fenomenalt bra sångerska som sjunger över hela världen, en stor ambassadör för svensk opera och svensk sång. Hon har en intelligent och musikalisk integritet, det finns en styrka i allt hon företar sig. Precis som Birgit Nilsson gör hon stora och svåra roller, hon bär över de största scenerna. Mira Bartov, regissör och avgående operachef, Folkoperan: – Gustavo Dudamel som har gjort något inte bara för konsten utan också för mänskligheten. Han är en frisk fläkt, han är inspirerande och det är något som sprider sig. Hos en dirigent är det lika viktigt som musikaliteten i sig. Det är kul att han är så mycket i Sverige också. Lise-Lotte Axelsson, operachef, Göteborgsoperan: – Nina Stemme. Hon är en sådan urkraft. Internationellt sett är Renée Fleming ständigt aktuell. Hon har förmågan att synliggöra och formulera sitt konstnärskap på ett väldigt intagande sätt. – Dirigenten Daniel Barenboim har en oerhört gedigen verksamhet på högsta nivå. Michael Tydén, konserthuschef, Berwaldhallen: – Valery Gergijev, fantastisk rysk dirigent, Anna Netrebko, rysk-österrikisk sopran som gör succé över hela världen. Hon är väldigt vacker och har en fantastisk utstrålning på scenen. Renée Fleming, megastjärna som gjort allt. Nina Stemme som har fantastisk kraft i rösten och en enorm seriositet.