Massiv kritik mot mangadom

Summary: Lagen om barnpornografibrott måste ändras – det kräver en lång rad debattörer efter den så kallade mangaporrdomen. Kritikerna anser att yttrandefriheten är i fara.

Kritiken mot mangaporrdomen, där 39 teckningar bedömts olagliga, växer. Stora delar av Kultur- och Medie-Sverige har reagerat, och under rubriken ”Moralpanik och juridik” debatterar Publicistklubben på måndag domen. De bägge domstolarna dömde rätt, men det är fel på lagen. I det aktuella fallet finns varken offer eller förövare, och därför är det befängt att straffbelägga tecknade fantasibilder. Ungefär så kan man sammanfatta den massiva kritik som följt i kölvattnet av domen mot en översättare, dömd för barnpornografibrott för att han i sin dator lagrat 39 mangateckningar som rätten bedömt vara barn – nakna eller i sexuella situationer. Först dömdes översättaren i tingsrätten och sedan i hovrätten för drygt en månad sedan. Just nu överväger Högsta domstolen om målet ska tas upp till prövning även där. Lagen motverkar sitt eget syfte, nämligen att skydda barn för övergrepp, menar kritikerna. – Hur illa vi än tycker om att vi sexualiserar barn, måste det bekämpas på annat sätt. Det ska koncentreras till och enbart handla om övergrepp på verkliga barn. Allt annat handlar om att vi censurerar för att vi själva ska slippa må dåligt, och det är inte tillräckligt skäl att kriminalisera innehavet, säger Madeleine Leijonhufvud, professor i straffrätt, som slagits hårt för att stärka barns rättssäkerhet. Vad du säger är att vi måste dras med uttryck som de här mangabilderna av poserande minderåriga nakna? – Ja, det finns ju mycket som vi betämt oss för att dras med. De här bilderna ligger på samma plan som annan porr, som vi ju också bestämt oss för att dras med. Däremot ska vi skydda verkliga barn. Majoriteten av de fällda bilderna föreställer barnliknande gestalter poserande nakna eller halvnakna. Skrevande flickor med nakna sköten och samlagsbilder där mansgestalterna är kraftigt byggda i förhållande till de små flickorna. Många röster i debatten har krävt lagändring, så att fantasier inte kan kriminaliseras. Som domen fallit kan åsiktsfriheten vara i fara, menar man. – Det måste föreligga ett verkligt brott. Seriefigurer kan knappast vara brottsoffer. Tecknare har ringt till oss och frågat om de håller på med olagligheter, och det är väldigt obehagligt om en konstnär tror att han inte får ha fria fantasier, säger Lennart Eng, styrelseordförande i Svenska tecknare. Om den fällda översättaren själv hade skapat teckningarna hade han kunnat skyddas av det konstnärliga sammanhanget. Och hade han i stället skildrat teckningarnas innehåll i skrift hade det inte varit åtalbart. – Det borde inte vara någon skillnad på en ”Lolita” i ord respektive bild. Men det är inte straffbart att i ord skildra barnporr, säger Madeleine Leijohufvud, som tycker att konstnärliga bildsammanhang inte ska ges undantag från lagen. Lennart Eng anger bilderboken om ”Trulsa” från 1950-talet som ett exempel som han inte tror skulle ha givits ut om den skrivits i dag. Moralpanik är ett ord som många den här gången tycker är adekvat. – Jag ser domen som ett överslag i moralism, något jag tycker präglar den politiska diskussionen i dag. När politiker inte har så mycket att bestämma över tar de med oerhörd iver sin tillflykt till symbolfrågor som den här, säger filosofen Torbjörn Tännsjö. Dubbelmoralen är ett faktum, menar DN:s konstkritiker Ingela Lind, när politikerna låter det grova våldet i exempelvis datorspel passera. – Barnkroppen har blivit tabu i konsten. Modernismen var full av nakna barn, de ansågs pedagogiska. I dag, när kroppen blivit sexualiserad, är barnet ett objekt, säger Ingela Lind. På justitiedepartementet är mangadomen och den nuvarande lagstiftningens konsekvenser inte en prioriterad fråga. Justitieministern Beatrice Ask (M) försvarar den nuvarande lagstiftningen som likställer barnpornografi i serieteckningsform med verkliga fotografier. Dömd för innehav av bilder I juni 2010 dömdes en översättare av japanska serier för innehav av tecknade så kallade mangabilder föreställande nakna barn i sexuella poser. Den 1 juli trädde en ny lag i kraft som förbjuder själva tittandet på barnporr. Domen gäller 51 sekretesstämplade mangateckningar. 12 av dem friades när målet gick vidare till hovrätten. Den som innehar en pornografisk bild av barn kan dömas för barnpornografibrott till fängelse i högst två år. Ytterligare en ändring i lagen genomfördes den 1 januari 2011. Genom en förändrad definition av begreppet barn utvidgades det straffbara området. Lagen omfattar alla slags bilder, även tecknade. Orsak: Sådana bilder anses kränkande för alla barn, inte bara det avbildade. Verklighetstrogenheten saknar betydelse. Bilder som omfattas är bilder utan några vetenskapliga eller konstnärliga värden, som på ett ohöljt och utmanande sätt återger ett sexuellt motiv. En tanke med att barnpornografibestämmelsen placerats i brottsbalkens kapitel om brott mot allmän ordning och inte bland sexualbrotten är att markera att det inte krävs någon koppling till ett visst övergrepp för straffansvar. Konsten ingen frizon Konstnären Sally Mann tog bilder på sina egna barn avklädda och poserande i ”Immediate family” 1992. Bilderna stämplades av många som barnpornografi. Konstnären Bjarne Melgaard visade videon ”All gym queens deserve to die” år 2000 där en vuxen sög på ett spädbarns arm. Stönanden och rörelser gjorde sexanspelningarna tydliga. Verket polisanmäldes och Moderna museet fick plocka bort det. Fallet vandrade ända upp till riksåklagaren, som stannade för att inte åtala, vilket berodde på det konstnärliga sammanhanget. ”Rosie” av fotografen Robert Mapplethorpe från 1976 föreställer en naken flicka sittande på sin klänning. Så sent som i november i fjol plockade auktionshuset Bukowskis bort bilden från en auktion efter kritik från Ecpat, som arbetar mot barnpornografi, barnsexturism och trafficking. ”Pippi examples” är en video av Palle Torsson från 2001. Ihopklippta sekvenser där händer hamnar på lår, Pippi och hennes lekkamrater åker ledstång och underbyxor blir synliga. Filmen gjordes för att visa hur tolkningen av bilderna hade förändrats sedan bilderna skapades över trettio år tidigare. Reaktionen blev stark och alla kopior av filmen förstördes.


”Vargtimmen” på Dramaten, Målarsalen, Stockholm

Summary: ”Vargtimmen” borde vara den Bergmanfilm som är svårast att överföra till teaterscenen. Iscensättningen på Dramaten övertygar Leif Zern i den uppfattningen.

Med filmen ”Vargtimmen” gav Ingmar Bergman sömnlösheten ett ansikte. Som så många gånger tidigare låg han steget före i kritiken av folkhemmets myter. Vi var inte så fria från demoner som den officiella statistiken gav vid handen. I dag har sömnlösheten blivit en folksjukdom och vargtimmen var mans plåga. Från existentiell ångest till livsstilsnoja. ”Vargtimmen” är Bergmans mest hudlösa film. Den handlar om en konstnär och hans hustru – Johan och Alma Borg – som flyttar till en isolerad ö för att komma bort från människorna. Johans kris tar sig uttryck i drömmar och hallucinationer som han målar av och som Bergman återger i surrealistiska bilder av monster och urskogar. Alltså borde ”Vargtimmen” vara den Bergmanfilm som är svårast att överföra till teaterscenen. Jag uppfattar den som ett nödrop snarare än som ett konstverk med allt vi kräver av en klassiker: allmängiltighet. Malin Stenbergs iscensättning i Målarsalen på Dramaten övertygar mig inte om att jag har helt fel. Det är ett djärvt och till största delen misslyckat försök att lyfta det daterade i Bergmans estetik och placera det i vår tids trendiga miljö. Filmens karaktär av tidig skräckfilm har ogenerat lämnat plats för en betydligt senare genre, det som för en del år sedan kallades multimedia (och som förutspåddes en lysande framtid i den traditionella teaterns ställe, roligt att minnas i dag). Föreställningen på Dramaten inleds med att vi ser ett barn i munkhuva cykla på en väg genom en snötyngd skog med en skrivmaskin på ryggen. Det är ett filmat avsnitt, ett av flera som i Andreas Nilssons scenografi blandar video med fysiska föremål och levande aktörer. De filmade scenerna hör till kvällens mest drömlika och suggestiva inslag. Johan – Jon Karlsson – har heller inte Max von Sydows dödsångest och tuggande käkar att släpa på, hans pojkaktiga fysionomi skvallrar inte om att han i flera år levt ihop med den erotiska vampyren Veronica Vogler eller att han skulle vara den etablerade målare som drar till sig Baron von Merkens och det övriga slottsfolkets perverterade blickar. De äktenskapliga scenerna mellan Johan och Alma är så ordinärt utförda att de kunde vara hämtade ur närmaste seriesåpa. Lina Englund överlever visserligen som skådespelare, men det är som solitär på ett leksaksmuseum. Episoderna på slottet är lika befriade från filmens metafysiska skräckupplevelser. Det finns inga äkta skråpukar i det här ungdomliga gänget av cyniska borgare och förbrukade mätresser. Peter Engmans långhårige baron är inte den ende som verkar utklädd till trött roué. Av Bergmans inte sällan kitschiga rekvisita har det blivit ett studentspex, hur regin än anstränger sig att piffa upp den med teoretiskt korrekta könsbyten och lättköpta sexaccessoarer. Ingenting som lär hålla mig sömnlös. Bergman däremot borde vrida sig några extra varv på pinobädden.


Han sätter press på Berlusconi

Summary: Premiärminister Silvio Berlusconi kommer att lämna ett raserat Italien efter sig om han försvinner från politiken. Det säger Ezio Mauro, chefredaktör på Italiens största dagstidning La Repubblica, som driver en hård kampanj mot Berlusconi. På måndag talar han på DN:s kulturdag.

Med en premiärminister med fyra åtal på halsen är det högkonjunktur för Italiens största dagstidning La Repubblica. Ezio Mauro, tidningens chefredaktör sedan 15 år tillbaka, vet lika lite som någon annan hur striden mellan Silvio Berlusconi och landets domstolsväsende kommer att sluta. – Det blir en lång politisk dödskamp. Berlusconi kommer inte att kasta in handduken frivilligt. Alltför mycket står på spel, förklarar han. Ezio Mauro tar oväntat fram en biblisk liknelse från Domarboken, som berättar om nasiren Simson, en Guds invigde, som kom i bråk med filistéerna. En strid som slutade med att den enormt starke Simson raserade huset där han satt fängslad med resultatet att både filistéerna och han själv omkom. – Berlusconi kommer att göra likadant. Innan han lämnar scenen så kommer han att rasera templet. Allt tyder på det: hans reform av rättsväsendet, attackerna mot författningsdomstolen och vårt lands president. La Repubblica är tveklöst Italiens ledande opinionsbildande tidning, så till den grad att den ibland liknas vid ett politiskt parti. Tidningen ligger stadigt till vänster om mitten, vilket inte hindrat att den ibland öppet stöttat en och annan traditionell kristdemokratisk regering. Tidningen grundades 1976 av den legendariske tidningsmakaren och ekonomijournalisten Eugenio Scalfari, som fortfarande 86 år gammal skriver tidningens klara och briljanta söndagsledare. Som tidning i opposition till den sittande regeringen drivs ibland en ren kampanjjournalistik med namninsamlingar på webben för att protestera mot någon av Berlusconis skräddarsydda lagar. I sex månader under 2009 publicerade tidningen varje dag tio frågor om hur premiärministern hade träffat den minderåriga flickan Noemi Letizia. Hon blev världskändis över en natt när Berlusconi dök upp på hennes 18-årsfest och för att hon kallade honom för ”pappsen”. – Berlusconi stämde oss. Och vi hade inte gjort något annat än att ställa frågor till honom, som han vägrade besvara. I dag har tidningen en kampanj kallad ”Berlusconis tio lögner” som publiceras som en lista nästan varje dag. Tio punkter som berör åtalet för att ha köpt sex av den minderåriga flickan Ruby och där tidningen menar att premiärministern har ljugit. Berlusconi ska också ha missbrukat sin ställning som premiärminister genom att utöva påtryckning på telefon så att Ruby släpptes ur häktet i Milano, där hon hamnat för stöld. Rättegången börjar i Milano den 6 april. – Berlusconi har rätt att försvara sig och att betona att han är oskyldig, men han ska försvara sig i rätten och inte som hittills emot rättegången. Han har svårt att komma ihåg att lagen är lika för alla medborgare. Ezio Mauro lutar sig fram över sitt mycket stora och välstädade glasskrivbord. Bokhyllan bakom honom är proppfull med La Repubblicas stora bokutgivning som ökat lösnummerförsäljningen: hundratals romaner, uppslagsverk, lexikon, kokböcker och reseguider. Han letar efter orden. Nej. Italien kan inte bli en diktatur, betonar han, trots att Berlusconi kontrollerar och ändrar de demokratiska spelreglerna inte minst i samband med val. Plus att han förstås kontrollerar fem nationella tv-kanaler. Detta i ett land där undersökningar (institutet Censis i samband med EU-valet 2009) visar att nära 64 procent av italienarna bestämmer hur de ska rösta genom att titta på tv. – Demokratin är som en vacker snäcka. Skalet är perfekt, men djuret som lever inne i snäckan håller på att dö. La Repubblica bjuder på en mycket mer vinklad journalistik än vad svenska läsare är vana vid. Det råder inga vattentäta skott mellan åsikter och nyhetsjournalistik. Ett val som är än mer motiverat i ett snabbt pulserande medielandskap, menar Mauro. – I dag tror sig läsaren redan känna till en nyhet. Du har sett den på tv innan du gick och la dig. Du har läst den på sonens dator innan du gick hemifrån och hört den på radio medan du rakade dig. Vi pressar nyheten som en citron så att allt kommer med; vi plockar fram paralleller och tidigare fall, intervjuar sidopersoner och pekar på konsekvenserna. Till sist visar vi även på nyhetsplats var tidningen står i denna fråga. Det är inte meningen att läsaren ska dela min uppfattning. Jag är ingen präst som ska försöka få dig att konvertera eller ett politiskt parti som jag vill att du ska skriva in dig i. Men genom att ge läsaren alla dessa pusselbitar har han eller hon möjlighet att bli medveten om ett skeende. Att vara medveten är inte detsamma som att vara informerad. Medan skymningen faller över Roms förortsområden och de antika stadsmurarna som syns genom chefredaktörens panoramafönster talar vi länge om vad som händer i dagens Italien med de tidningar och journalister som försöker skriva sanningen om Berlusconi. Premiärministern har till exempel vid ett flertal tillfällen då han talat inför näringslivet uppmanat företagare att bojkotta och inte annonsera i La Repubblica. Journalister som Roberto Saviano utsätts för smutskastningskampanjer, liksom talmannen i parlamentet Gianfranco Fini i samband med en oklar husförsäljning. Ezio Mauro drar fram exemplet med Dino Boffo, chefredaktör fram till 2009 på den katolskt ägda dagstidningen Avvenire. Boffo svarade på läsarbrev och uppmanade där i försiktiga termer Berlusconi ”att leva ett mer sobert liv”. Någon månad senare så gick Berlusconis egen tidning Il Giornale ut med nyheten att Avvenire censurerade Boffos privatliv. Tidningen hänvisade till en polisutredning där det hette att ”Boffo var en välkänd homosexuell”. Påståendet hörde inte till polisutredningen – som rörde en gammal juridisk bagatell – utan hade lagts till av någon. Trots detta så tvingade katolska kyrkan Boffo att avgå. – Boffo blev till en bricka i ett spel. Berlusconis tidning ville hota kyrkan så att den inte skulle fortsätta att kritisera premiärministern. I annat fall skulle tidningen ha avslöjat de pedofiler och homosexuella som finns inom kyrkan. – Det här är en fundamental fråga som berör pressfriheten och kvalitetsnivån på vår demokrati. Vad händer om en journalist som ska skriva en artikel om Berlusconi sätter ett försiktighetsfilter och börjar tänka i banor som ”dessa människor kan förstöra mitt liv”? Ezio Mauro har också blivit uthängd av Il Giornale med anklagelsen att han delvis köpt sin lägenhet i Rom svart och därmed skulle ha sparat pengar. Han gav svar på tal och redovisade affären utförligt, men skriverierna blommar då och då upp igen. – De fortsätter att göra allusioner på ditt privatliv och människor du känner. De surrar omkring dig för att du ska komma ihåg deras närvaro, som bin kring honung. – Det är värt att komma ihåg att den politiker som gått till historien som pressens värsta fiende, Richard Nixon, hade inga egna tidningar eller tv-kanaler med vilka han kunde ha hotat eller bestraffa de två journalisterna på Washington Post som avslöjade Watergate. Och det är ingen liten skillnad. Vad är det bästa med la Repubblica? – Det är tidningens enorma vitalitet, att den inte kan reduceras till något obetydligt. Vi är inte en tidning som anpassar sig eller följer modenycker. Framför allt är det en tidning som har en själ. Det finns tidningar som har en stor kropp, mycket papper, men ingen själ. Men det gäller inte Repubblica som i mycket har varit nyskapande. Inte minst genom att satsa på ett mindre format redan vid starten för 35 år sedan. Kidnappning gav La Repubblica en rivstart Tidningens första nummer kom ut den 14 januari 1976. Den fick en rivstart och stort genomslag, inte minst under Röda Brigadernas kidnappning av kristdemokraten Aldo Moro 1978. Tidningen ägs av förlaget Espresso, där en av Berlusconis rivaler, finansmannen Carlo De Benedetti är störste aktieägare. Berlinerformatet (något större än tabloid) var en succé från starten. Konkurrenterna var större och mer svårlästa, eftersom italienska tidningar varken är häftade eller limmade. Med 450 000 exemplar i upplaga är tidningen jämnstor med konkurrenten Corriere della Sera i Milano. Repubblica har dock cirka 10 procent fler läsare. Det är Italiens enda rikstidning med ett tiotal lokalredaktioner. Huvudredaktionen ligger i Rom. Ezio Mauro, 62 år, är tidningens andre chefredaktör, efter grundaren Eugenio Scalfari som fortfarande är aktiv och skriver mycket i tidningen. Mauro är född i Piemonte. Började sin journalistkarriär i Turin 1972 på Gazetta del Popolo, där han skrev mycket om epokens många dominerande terroristdåd. Han har också jobbat på Turintidningen La Stampa. 1988–1990 var han Repubblicas korrespondent i Moskva och valde då ibland Stockholm för en weekend då han behövde andas ”västluft”. BERLUSCONILÖGNER Här är allt som Berlusconi ljugit om enligt La Repubblica


Han sätter press på Berlusconi

Summary: Silvio Berlusconi kommer att lämna ett raserat Italien efter sig. Det säger Ezio Mauro, chefredaktör på la Repubblica, som är en hård motståndare till premiärministern. På måndag gästar han DN:s kulturdag.

Rom. Med en premiärminister med fyra åtal på halsen är det högkonjunktur för Italiens största dagstidning la Repubblica. Ezio Mauro, tidningens chefredaktör sedan 15 år tillbaka, vet lika lite som någon annan hur striden mellan Silvio Berlusconi och landets domstolsväsende kommer att sluta. – Det blir en lång politisk dödskamp. Berlusconi kommer inte att kasta in handduken frivilligt. Alltför mycket står på spel, förklarar han. Ezio Mauro tar oväntat fram en biblisk liknelse från Domarboken, som berättar om nasiren Simson, en Guds invigde, som kom i bråk med filistéerna. En strid som slutade med att den enormt starke Simson raserade huset där han satt fängslad med resultatet att både filistéerna och han själv omkom. – Berlusconi kommer att göra likadant. Innan han lämnar scenen kommer han att rasera templet. Allt tyder på det: hans reform av rättsväsendet, attackerna mot författningsdomstolen och vårt lands president. La Repubblica är tveklöst Italiens ledande opinionsbildande tidning, så till den grad att den ibland liknas vid ett politiskt parti. Tidningen ligger stadigt till vänster om mitten, vilket inte hindrat att den ibland öppet stöttat en och annan traditionell kristdemokratisk regering. Tidningen grundades 1976 av den legendariske tidningsmakaren och ekonomijournalisten Eugenio Scalfari, som fortfarande, 86 år gammal, skriver tidningens klara och briljanta söndagsledare. Som tidning i oppo-sition till den sittande regeringen drivs ibland en ren kampanjjournalistik med namninsamlingar på webben för att protestera mot någon av Berlusconis skräddarsydda lagar. I sex månader under 2009 publicerade tidningen varje dag tio frågor om hur premiärministern hade träffat den minderåriga flickan Noemi Letizia. Hon blev världskändis över en natt när Berlusconi dök upp på hennes 18-årsfest och för att hon kallade honom för ”pappsen”. – Berlusconi stämde oss. Och vi hade inte gjort något annat än att ställa frågor till honom, som han vägrade besvara. I dag har tidningen en kampanj kallad ”Berlusconis tio lögner” som publiceras som en lista nästan varje dag. Tio punkter som berör åtalet för att ha köpt sex av den minderåriga flickan Ruby och där tidningen menar att premiärministern har ljugit. Rättegången börjar i Milano den 6 april. – Berlusconi har rätt att försvara sig och att betona att han är oskyldig, men han ska försvara sig i rätten och inte som hittills emot rättegången. Han har svårt att komma ihåg att lagen är lika för alla medborgare. Ezio Mauro lutar sig fram över sitt mycket stora och välstädade glasskrivbord. Bokhyllan bakom honom är proppfull med la Repubblicas stora bokutgivning som ökat lösnummerförsäljningen: hundratals romaner, uppslagsverk, lexikon, kokböcker och reseguider. Han letar efter orden. Nej. Italien kan inte bli en diktatur, betonar han, trots att Berlusconi kontrollerar och ändrar de demokratiska spelreglerna, inte minst i samband med val. Plus att han förstås kontrollerar fem nationella tv-kanaler. Detta i ett land där undersökningar (institutet Censis i samband med EU-valet 2009) visar att nära 64 procent av italienarna bestämmer hur de ska rösta genom att titta på tv. – Demokratin är som en vacker snäcka. Skalet är perfekt, men djuret som lever inne i snäckan håller på att dö. La Repubblica bjuder på en mycket mer vinklad journalistik än vad svenska läsare är vana vid. Det råder inga vattentäta skott mellan åsikter och nyhetsjournalistik. Ett val som är än mer motiverat i ett snabbt pulserande medielandskap, menar Mauro. – I dag tror sig läsaren redan känna till en nyhet. Du har sett den på tv innan du gick och lade dig. Du har läst den på sonens dator innan du gick hemifrån och hört den på radio medan du rakade dig. Vi pressar nyheten som en citron så att allt kommer med; vi plockar fram paralleller och tidigare fall, intervjuar sidopersoner och pekar på konsekvenserna. Till sist visar vi även på nyhetsplats var tidningen står i denna fråga. Det är inte meningen att läsaren ska dela min uppfattning. Jag är ingen präst som ska försöka få dig att konvertera eller ett politiskt parti som jag vill att du ska skriva in dig i. Men genom att ge läsaren alla dessa pusselbitar har han eller hon möjlighet att bli medveten om ett skeende. Att vara medveten är inte detsamma som att vara informerad. Medan skymningen faller över Roms förortsområden och de antika stadsmurarna som syns genom chefredaktörens panoramafönster talar vi länge om vad som händer i dagens Italien med de tidningar och journalister som försöker skriva sanningen om Berlusconi. Premiärministern har till exempel vid ett flertal tillfällen då han talat inför näringslivet uppmanat företagare att bojkotta och inte annonsera i la Repubblica. Journalister som Roberto Saviano utsätts för smutskastningskampanjer, liksom talmannen i parlamentet Gianfranco Fini i samband med en oklar husförsäljning. – Det här är en fundamental fråga som berör pressfriheten och kvalitetsnivån på vår demokrati. Vad händer om en journalist som ska skriva en artikel om Berlusconi sätter ett försiktighetsfilter och börjar tänka i banor som ”dessa människor kan förstöra mitt liv”? Ezio Mauro har också blivit uthängd av Il Giornale med anklagelsen att han delvis köpt sin lägenhet i Rom svart och därmed skulle ha sparat pengar. Han gav svar på tal och redovisade affären utförligt, men skriverierna blommar då och då upp igen. – De fortsätter att göra allusioner på ditt privatliv och människor du känner. De surrar omkring dig för att du ska komma ihåg deras närvaro, som bin kring honung. – Det är värt att komma ihåg att den politiker som gått till historien som pressens värsta fiende, Richard Nixon, hade inga egna tidningar eller tv-kanaler med vilka han kunde ha hotat eller bestraffa de två journalisterna på Washington Post som avslöjade Watergate. Och det är ingen liten skillnad. PETER LOEWE kultur@dn.se


Sång för livet och Dolly

Summary: Fem svenska sångerskor med Dolly Parton som idol. Men det är inte den amerikanska countrystjärnan som står i fokus i ”Jag är min egen Dolly Parton”, utan moderskap.

DOKUMENTÄR ”Jag är min egen Dolly Parton” Regi: Jessica Nettebladt I rollerna: Nina Persson, Cecilia Nordlund, Lotta Wenglén, Helena Josefsson, Gudrun Hauksdottir. Längd: 1 tim 37 min (barntillåten). 4¤ Det är förmodligen inte helt lätt för en feministisk kvinna som gillar jämtställdhet att älska Dolly Parton, den diminutiva countrystjärnan med platinahåret, jättebrösten, toksminket och Barbiemidjan. Jag vet att det inte är helt lätt efter att ha sett ”Jag är min egen Dolly Parton” som kretsar kring fem svenska sångerskor som åtminstone delvis brottas med den kärleken. Men jag förstår också efter att ha sett filmen hur mycket Dolly Parton har att ge. Herregud, hur mycket genuin kvinnoerfarenhet har inte den sångerskan gestaltat – trots sitt karikatyrlika utseende? Gör man bara ett litet Spotify-stickprov hittar man i hennes långa karriär sånger om allt från sviken kärlek, att leva med såren av föräldrars skilsmässor, den eviga kampen för att räknas och mycket mer. ”Jag är min egen Dolly Parton” började egentligen som ett slags konsertfilm där en kvintett, med Nina Persson från The Cardigans och A Camp som mest kända namn, gjorde en hyllningskonsert till sin idol. Det blev i sin tur en långfilmsdokumentär med de fem kvinnorna och deras liv i fokus. Det börjar ganska trevande. Alla är färgstarka karaktärer som sticker ut men som är ganska svåra att få grepp om. Man undrar lite hur de egentligen hamnat i samma rum, även om Dolly Parton synbarligen är den gemensamma länken. Men regissören Jessica Nettebladt gör genidraget att ganska snart förpassa stjärnan till kulisserna och låta de fem glänsa i stället. Och då blir det genast betydligt mer intressant. Den röda tråden är moderskapet. Det handlar om längtan efter men också rädslan för att få barn. Nina Persson pratar öppenhjärtigt om sin ofrivilliga barnlöshet och cancer. Flera av de andra brottas med minnen av komplicerade uppväxtår med brutala skilsmässor och svekfulla föräldrar. ”Att bli förälder är ett automatiskt misslyckande”, konstaterar en av dem sorgset. En annan gråter fortfarande i vuxen ålder efter pappan som lämnade familjen och startade en ny utan att se sig om. Fint nog finns även den problematiken inbyggd i själva gruppen. Den äldsta medlemmen, Gudrun som har rötterna på Island, har en uppgörelse i bild med sin egen dotter som anklagar henne för att ha varit frånvarande alldeles för mycket. ”Men jag är ju precis likadan mormor som jag var mamma”, vädjar hon. ”Nej, det är du inte”, säger dottern bestämt. Men när Gudrun besöker sin egen gamla mor på Island, som hon inte träffat på trettio år, står det sociala arvet i eldskrift. Alltsammans låter mycket spretigare än det är, eller rättare sagt blir. Temperaturen ökar hela tiden, musiken är närvarande som vilopauser och till slut känner man sig nästan som en vän till alla fem. Fotot är inte det vackraste, men Nettelbladt har hittat tillräckligt varierade och visuellt spännande miljöer för att kompensera det, samt klippare som hittat den perfekta jämvikten mellan humoristiska ögonblick och en enastående känsla för att kombinera rytm med känsloinnehåll. HELENA LINDBLAD helena.lindblad@dn.se


El Général rappar för revolutionen

Summary: Den 21-årige tunisiern El Général har gjort det arabiska upprorets raphymn. Låten ”Rais lebled” har inspirerat unga att demonstrera mot auktoritära regimer. Men El Général själv greps och hamnade i en fängelsecell.

– Jag har spelat med alla kort, inklusive mitt eget liv, säger El Général. Den 21-årige tunisiern är en av alla unga som drivit på under vårens arabiska protestvåg. Många av arabvärldens nya hjältar är internetaktivister – bloggare eller grundare av Facebooksidor. El Général är rappare. I november lade han ut låten ”Rais lebled” (Republikens president) på sin Facebooksida – ett rasande angrepp på den tunisiske presidenten och diktatorn Zine el-Abidine Ben Alis regim. Låten har redan kallats för den arabiska vårens raphymn. Vi träffar El Général i hans hemstad Sfax, Tunisiens näst största stad trettio mil söder om huvudstaden Tunis. El Général, eller Hamada Ben Amor som han egentligen heter, möter oss vid ett kafé några kvarter utanför kvartsmiljonstadens absoluta centrum. Han tar oss med ett par hus bort där vi går upp en trappa till en ungdomligt ruffig lägenhet där en av hans kompisar bor. Här i lägenheten finns också den lilla studio där han spelar in sina låtar. Hit hade han inte kunnat ta med oss bara för ett par månader sedan, så hemlig var studion ända tills Ben Ali föll. Då, för ett par månader sedan, var El Général ännu en ung, arg och politiskt frustrerad 21-årig rappare. Nu, efter den tunisiska Jasminrevolutionen och protesterna över hela arabvärlden, är han en kändis, klädd i svart skinnjacka, hoodtröja och jeans. Vi får vänta ett tag innan vi börjar prata, så att den arabiska tv-kanalen al-Jazira ska hinna avsluta sin intervju och packa ner kamerorna. El Général skrev sin första låt 2008, som 18-åring. Och redan från början var det korruption och maktmissbruk som hans texter handlade om. – Jag skriver om verkligheten, om saker som finns runt omkring mig. – Och riktig rap ska vara revolutionär, annars har den ingen mening. När jag frågar om musikaliska förebilder nämner han ett enda namn, den avlidne amerikanske rapparen Tupac Shakur. – Han gjorde revolutionär musik. Men det som påverkar mig mest är det tunisiska folkets lidande. Den tunisiska regimen försökte tidigt tysta ”Generalen” – han fick inte ge konserter, inte ge ut skivor. I stället tog han internet och sociala medier till hjälp för att hitta en publik. Först nu i dagarna, och efter Jasminrevolutionen, har El Générals första cd kommit ut med låtar som hittills bara funnits på nätet. Cd:n inleds med ”Rais lebled”, låten som han lade ut på Facebook den 7 november förra året. Datumet var noga valt – det var den 7 november 1987 som den nu störtade presidenten Ben Ali grep makten. – Det var min trotsiga present till presidenten, förklarar El Général. Låten var ett frontalangrepp på regimen:  ”Herr president, ditt folk dör Människor äter skräp Se vad som händer Elände överallt Människor som inte har någonstans att sova Jag talar för folket som lider och som blir nertrampat.” Låttexten slog ner som en bomb i Tunisien. Den brittiska tidningen Observer skriver att ”chockvågen kändes i hela landet, och sedan över hela arabvärlden. Det här var protestens makt – på arabiska.” Regimen svarade med att stänga El Générals Facebooksida. Men låten var redan kopierad till andra sajter där den kunde höras. – Den var som ett virus, ett godartat frihetsvirus, menar El Général. Själv sattes rapparen under press – hans mobiltelefon avlyssnades, och gick han på kafé med sina vänner satt säkerhetspolisen vid bordet bredvid. Sådant skulle kunna knäcka vilken 21-åring som helst. Men det skulle bli ännu tuffare. I mitten av december tände den frustrerade gatuhandlaren Muhammad Bouazizi eld på sig själv, vilket blev starten på den tunisiska demokratirevolten. Tre dagar efter Bouazizis desperata handling laddade El Général upp låten ”Tounes bledna” (Tunisien vårt land), där han fortsatte attacken mot regimen. – En del trodde att det skulle bli min sista sång, att något skulle hända mig, säger han. Klockan 5 en morgon, några dagar efter att låten lagts ut, stormade polisen in i hans bostad och förde honom till en cell i huvudstaden Tunis. – Jag trodde inte att jag skulle komma hem igen. Men jag tänkte att jag hade gjort något bra, och att det var därför de grep mig. – Det enda som oroade mig var hur mamma skulle klara situationen. El Général hölls kvar och förhördes i tre dagar. Men hans fall uppmärksammades internationellt av mäniskorättsorganisationer. En sen lördagskväll släpptes han och kördes hem till Sfax. Säkerhetspolisen tog till och med adjö av honom med en high five-hälsning. – Men det var inte äkta, utan bara ett sätt att försöka vinna poäng. Vi pratar ett tag om vad ”Rais lebled” betytt för protesterande i arabiska länder utanför Tunisien. Fast det där vet han inte så mycket om egentligen, säger han. Däremot är El Général stolt över låtens betydelse i Tunisien där den hjälpte till att få ut Jasminrevolutionens demonstranter på gatorna. Dagen efter intervjun gör El Général en eftermiddagsspelning på ett universitet i Tunis. Publiken där talar gärna om El Général och låten ”Rais lebled”. – Vid revolutionen uttryckte han vad alla tunisier kände, och han gjorde det på ett artistiskt sätt, säger Wissal Essalah. – Egentligen gillar jag inte rap. Men El Général skriver politiska texter som ingen annan. Han har förändrat både musikliv och politik i Tunisien, menar Emna Ouni. Nu väntar fler konserter i hemlandet, senare i vår ska El Général spela i Frankrike och Tyskland, och vara med i libanesisk tv. Och även om den tunisiska revolutionen är avklarad fortsätter El Général att skriva politiska texter. På universitetsspelningen kör han en alldeles ny låt om Libyen och Khaddafi. – Sedan får jag väl ägna mig åt världspolitiken, skämtar han. – Och se upp, en dag kanske jag skriver en låt om Sverige. ”Herr President, ditt folk dör...” Upproret i Tunisien, som fick namnet Jasminrevolutionen, var det första under den arabiska våren och inspirerade till protesterna i Egypten, Bahrain, Libyen, Jemen och andra länder. Den tändande gnistan kom den 17 december när den 26-årige gatuförsäljaren Muhammad Bouazizi satte eld på sig själv sedan han fått vagnen konfiskerad som han sålde sina varor från. Bouazizi dog arton dagar senare. Direkt därpå började demonstrationerna mot presidenten och diktatorn Zine el-Abedine Ben Ali, som styrt sedan 1987. Den 14 januari avgick Ben Ali och gick i exil. Rapparen El Général lade ut sin låt ”Rais lebed” på nätet den 7 november. Tre dagar efter att Bouazizi tänt eld på sig själv släppte El Général ”Tounes bledna”. Strax därpå greps han av säkerhetspolisen och fördes till en fängelsecell. Men det var framför allt ”Rais lebed” som blev rapparens bidrag till revolten. Så här låter några av textraderna ( fritt efter en engelsk översättning): Herr President, i dag talar jag i mitt eget och i hela folkets namn människor som lider och som dör av hunger, som vill överleva, men vars röst ingen hör. Gå ut på gatorna och titta människor har blivit djur se polisen med sin batong, han bryr sig inte eftersom ingen talar om för honom att sluta. ---- Jag vet att det finns ord i männi-skors hjärtan som inte kommer ut Om orättvisorna inte fanns skulle jag inte behöva säga det här. Herr President, ditt folk dör Människor äter skräp Se vad som händer Elände överallt Människor som inte har någonstans att sova Jag talar för folket som lider och som blir nertrampat.


Prisregn över Beate Grimsrud

Summary: En berättelse om både skörhet och styrka slog an hos Sveriges Radios lyssnarjury. Beate Grimsrud får Romanpriset för "En dåre fri".

Det är bara några dagar sedan hon fick det norska litteraturkritikerpriset för sin senaste roman, som dessutom är dubbelnominerad till Nordiska rådets litteraturpris – av både Sverige och Norge. Beate Grimsrud är nöjd med att få pris av både läsare och kritiker. – Jag tänker att det är huvudpersonerna i mina böcker som får priserna, och det behöver de, säger Beate Grimsrud inför prisutdelningen. "En dåre fri" är en utvecklingsroman om den blivande författaren Eli, en kreativ och begåvad tjej, som ända sedan barnsben har följts av röster i huvudet. Romanen kom i höstas och Beate Grimsrud fick redan då ett stort gensvar från sina läsare, bland annat från personal inom psykvården. – Många säger att de kommit in i en annan värld, att de ser på människor på ett lite annorlunda sätt efter att ha läst boken. Jag ville skriva om hur skörhet och styrka kan gå hand i hand, de måste inte vara motpoler. Det är också vad Romanprisets lyssnarjury har fastnat för, när romanen diskuterats i radio. "Hon gör något beundransvärt, att beskriva en sjukdom som måste vara svår. Man får kliva rätt in i det", säger en av jurymedlemmarna. Ord som återkommer är trovärdighet och hopp. – Jag tror att det är en både bred och smal bok. Samtidigt som den handlar om tuffa saker är den ganska lättläst. Och jag tror att den visslar mot slutet, säger Beate Grimsrud. Nästa bok är inte påbörjad ännu, den uppmärksamhet hon fått för "En dåre fri" har tagit all tid i anspråk. Hittills har det känts bra att prata om Eli och romanen, men nu börjar det bli dags att komma igång med något nytt, säger hon. Kanske kommer arbetet med att göra en pjäs av "En dåre fri" allra först.  Fakta/Romanpriset Sveriges Radios Romanpris instiftades 1993 och har en lyssnarjury som utser en vinnare bland de böcker som nominerats av av en kritikergrupp. Priset består av 30.000 kronor. Tidigare vinnare: 2010: Aris Fioretos för "Den siste greken" 2009: Elsie Johansson för "Sin ensamma kropp" 2008: Björn Runeborg för "Dag" 2007: Jonas Hassen Khemiri för "Montecore" 2006: Eva Adolfsson för "Förvandling" 2005: Lotta Lotass för "Tredje flykthastigheten" 2004: Christine Falkenland för "Öde" 2003: Torgny Lindgren för "Pölsan" 2002: Kerstin Norborg för "Min faders hus" 2001: Agneta Pleijel för "Lord Nevermore" 2000: Beate Grimsrud för "Jag smyger förbi en yxa" 1999: Magnus Florin för "Syskonen" 1998: Elisabeth Rynell för "Hohaj" 1997: Magnus Dahlström för "Hem" 1996: Henning Mankell för "Comedia infantil" 1995: Carola Hansson för "Andrej" 1994: Lars Andersson för "Vattenorgeln" Fakta/Beate Grimsrud Född: 1964, i Norge. Bor: I Sverige sedan 1984. Böcker i urval: Fick sitt genombrott med barndomsskildringen "Jag smyger förbi en yxa" 1999, "Vad är det som finns i skogen barn?" kom 2002. "Har någon sett mig någon annanstans?" 2007. Oftast skriver hon på svenska, för att sedan själv översätta till norska. Priser: Har varit nominerad både till svenska Augustpriset och Norges motsvarighet, Bragepriset. Hon är dubbelnominerad till Nordiska rådets litteraturpris (som delas ut 12 april) - både Norge och Sverige har nominerat hennes "En dåre fri".


Scherman vill stoppa sponsring i SVT

Summary: TV 4 är Sveriges största tv-kanal med en vinst på 807 miljoner – men det är SVT som gör succéprogrammen. TV 4:s vd Jan Scherman anser nu att SVT har blivit för kommersiellt och att det är dags att förtydliga public service-uppdraget.

För många år sedan tackade TV 4 nej till att köpa in tv-formatet till ”Så ska det låta” – som blev en megasuccé i SVT. Sedan dess pågår kampen mellan kanalerna om vem som kan göra de mest populära programmen. TV 4:s vd Jan Scherman kräver nu ett förtydligande av SVT:s uppdrag. Är det ett problem för TV 4 att SVT blivit för bra? – Jag menar bara att vi måste kunna diskutera proportioner mellan vad SVT själva kallar sin public service-kärna; samhällsjournalistiken, drama, kultur och övriga satsningar som bred underhållning. De ska inte ta bort det breda och stora men bli tydligare i sin inriktning och satsa på ett utbud som inte går att hitta någon annanstans, säger Jan Scherman. Räcker det inte med att publiken med sin tv-avgift säger att de är beredda att betala för god underhållning som ”Allsången” och ”På spåret”? – Så fort jag säger detta blir jag utrangerad längst ut på högerkanten och beskylld för att jag vill att SVT bara ska ägna sig åt ”opera-tv” och ”kultur-tv”. Jag tycker att dagens riktlinjer för SVT måste bli lite tydligare. Villkoren är väldigt olika i dag jämfört med när public service startade på 50-talet och SVT kan inte som då arbeta med allt. Risken är att vällingen kan bli för tunn. Så det är av omsorg om SVT:s framtid som du vill att de ska koncentrera sig på vissa saker och minska ambitionerna på andra områden? – Ja, jag betalar också tv-licens och vill ha ett bra utbud på SVT. Anser du att utbudet i SVT blivit mer ”kommersiellt” på senare år? – Ja, jag menar att SVT 1 i dag är mer kommersiellt inriktade än vad vi är på TV 4. Här finns underhållning som till exempel ”På minuten” som man kan undra om det hör hemma i ett public service-utbud. Samtidigt utmålar public service-företagen sig själva som de enda som säkert och tryggt kan leverera god journalistik i sina medier. Det är förmätet. SVT och SR påstår väl inte att de är bättre, utan bara att de är oberoende av både annonsörer och politiker? – Inte ens det är rätt. De råkar ju ha staten som sin överförmyndare. Dessutom är det ju också så att de genom sponsoravtalen delvis gjort sig beroende av kommersiella intäkter. – Jag är mot att SVT ska finansieras med sponsorpengar. Inte för att jag önskar att TV 4 ska ha dessa reklamintäkter utan för att jag vill att public service ska stå helt fri från sådana inkomster och inte ha den blandekonomi som man har i dag. Jag har inget mot att SVT:s intäkter ökas för att kompensera detta. Så du vill bara hjälpa SVT, SR och UR att få en säker finansiering, utan några hänsyn till vad det betyder för TV 4? – År 2007 visade SVT 2 561 sponsskyltar i sina program och de har inte blivit färre sedan dess. Problemet är att de, enligt våra analyser, sålt dessa med upp till 50 procents rabatt jämfört med gängse taxa. Det är klart att det är en marknadsstörning som påverkar både oss på TV 4 och alla dagstidningar med flera som har reklamintäkter. Vadå 50 procents rabatt? Vilken prislista är det du då går efter? – Vi har räknat på hur många sponsorer de haft och vad de fått in för pengar för det och jämfört med vad vi får betalt för motsvarande. Vi har ingen möjlighet att ge sådana rabatter. Du underkänner public service som ett kvalitetsbegrepp. Har ni lika höga ambitioner som SVT? – Jag menar att TV 4 är en kommersiellt finansierad public service, som jag vill kalla kommersiell kvalitets-tv. Det publicistiska oberoendet av ägarna måste alltid försvaras. Det gäller både för SVT och även för Dagens Nyheter. Det är lika svårt eller lätt att göra för oss liksom det borde vara för SVT och SR. Men de försöker skapa sig en frizon. – Alla är överens om att det ska finnas etersänd radio och tv som vi alla betalar för. Frågan är hur detta ska se ut i det medialandskap vi har i dag. Ni har fått kritik för att TV 4:s dotterkanal Canal plus sänder porr. Håller ni på att ompröva det beslutet? – Tills vidare blir porren kvar. Men det kanske inte är för evigt. Vi har valt att sända porren mitt i natten och i betal-tv. Men det här är inte oproblematiskt och det finns berättigade frågeställningar kring kvinnosynen som vi måste fortsätta att jobba med. Om man inte orkar se reklamen i TV 4 och zappar över till en annan svensk kommersiell tv-kanal så händer det inte sällan att de kör sin reklam samtidigt. Samordnar ni detta? – Det kan nog vara så att reklamen sänds samtidigt. Det beror på att vi nästan har samma regler för när reklamen kan sändas och så är ju många av de utlandsproducerade filmerna gjorda så att man planerat in reklamavbrott i dem. Det finns ingen hemlig planeringsenhet som synkroniserar det här. Lobbyarbetet inför det nya sändningstillståndet för SVT, SR och UR är i full gång. Varför har era krav på regeringen inte varit lika öppna som de övrigas? – Jag noterar med förvåning att public service-debatten har fått sin hemvist på DN Debatt som nu har utvecklats till att bli en hemsida för Sveriges Television. Och för min egen del kommer det att ta evigheter innan jag skickar in något till DN Debatt igen. Vad ska TV 4 satsa på framöver? – Vi arbetar just nu med ett projekt, ”TV 4 2015”, som handlar om vilken typ av företag vi ska vara på sikt och vilken organisation som ska möta de framtida kraven. – Jag önskar mig en nyhetskanal som sänder nyheter 24 timmar om dygnet. Vi hoppas också kunna utöka antalet lokala stationer från 25 till 30. Till detta kommer våra tidigare ambitioner att satsa på svensk film och dramaproduktioner och granskande journalistik. Vi har inlett ett samarbete med brittiska BBC och en första BBC-kanal kommer till sommaren i Canal plus. Och hur ser ekonomin ut? – Jag har aldrig tidigare varit med om en sådan efterfrågan på tv-reklam. Vi fortsätter vara utsålda, månad för månad. Denna efterfrågan höjer även priserna på tv-reklamen. Vi är ständigt i kontakt med företag som är förtvivlade över att vi inte kan ge dem plats. Scherman ska avslöja makten Bokprojekt: Jan Scherman samlar på sig material för, att när han en gång slutar som vd på TV 4, ge ut en bok om den ”informella makten i Sverige”. Den ska handla om demokratin i samhället och ”kotterierna kring kungahuset”. ”Det är mycket som sitter ihop i det här samhället – som man inte anar.” Udda läsning: Prenumererar på Fantomen. Fyra finska kanaler ingår i TV4-gruppen I TV 4-Gruppen ingår förutom moderkanalen TV 4 även kanalerna TV 4 Plus, TV 4 Film, TV 11, TV 4 Fakta, TV4 Guld, TV 4 Komedi, TV 4 Sport, TV 4 Science Fiction, TV 4 HD, Nyhetskanalen och 25 lokala tv-stationer. Dessutom ingår fyra finska tv-kanaler, butiks-tv-företaget TV4 Retail Television AB (RTV) och majoriteten av Canal plus. TV 4-Gruppens nuvarande tillstånd gäller från den 1 april 2008 till den 31 mars 2014. 30 sekunder reklam kan kosta 30 000 En reklamfilm på 30 sekunder som visas i Nyhetsmorgon i TV 4 kostar 5.000–30.000 kronor. Priset varierar beroende på när på morgonen filmen visas och hur många som tittar. Radio- och tv-lagens 7:e kapitlets 5:e paragraf: ”Annonser i en tv-sändning får sändas högst tolv minuter under en timme mellan hela klockslag. Den sammanlagda sändningstiden för annonser under ett dygn får dock inte överstiga femton procent av sändningstiden.”


TV4 vill inte sända Nobel

Summary: TV4 avstår från att i framtiden konkurrera med SVT om att få sända direkt från de årliga Nobelfestligheterna i Stockholm. Vd Jan Scherman är hård i sin kritik mot hur Nobelstiftelsen bröt kontraktet 2007.

Den 10 december år 2007 sände TV 4 direkt från Nobelfestligheterna i Stockholm. Det var första gången som Sveriges Television, SVT, inte hade ensamrätten till evenemanget. TV 4 vann upphandlingen i konkurrens med SVT tack vare att man lovade en bred redaktionell satsning och samtidigt ett löfte om att inte ha med några reklamavbrott i sändningar från Nobelfesten. Kort därefter sades kontraktet upp från Nobelstiftelsens sida sedan det framkommit att en intervju med stiftelsens ordförande Marcus Storch hade censurerats i kinesisk television och att TV 4 inte gjort tillräckligt för att stoppa detta. Ett nytt kontrakt skrevs därefter mellan Nobelstiftelsen och Sveriges Television för åren 2008, 2009 och 2010. Nu finslipas detaljerna i kontraktet för 2011 och perioden därefter. Och denna gång är det bara SVT som finns med i upphandlingen. TV 4 vägrar att vara med – i alla fall under överskådlig tid. – Så länge styrelsen och ledningen på Nobelstiftelsen – som bröt kontraktet med oss – sitter kvar så vill jag inte tävla om att få sända Nobelfestligheterna i fortsättningen. Det får SVT gärna fortsätta med för min del. Jag blev oerhört besviken på deras agerande. De är ett obestridligt faktum att den statliga kinesiska televisionen censurerade Marcus Storchs tal så att det bara blev några minuter kvar. Och jag kan bara beklaga att det skedde. De sände inte direkt, som de skulle göra, men detta hade inte med censurbehovet att göra. Det handlade om konkurrens från andra kinesiska kanaler som vi också erbjöd materialet. Vad jag vet så sändes inte hans tal i sin helhet någonstans i hela världen eftersom det uppenbarligen inte var intressant nog. Vi valde att inte ta någon juridisk strid om detta eftersom vi insåg att vi opinionsmässigt var slagna på förhand, säger Jan Scherman, vd för TV 4. Jan Scherman menar att det fanns internpolitiska motiv i Nobelstiftelsens styrelse om varför man var missnöjd med TV 4:s bevakning av Nobelfesten år 2007. – Jag blev mäkta förvånad över intresset från flera personer i ledningen att själva synas och höras mycket i Nobelsändningarna – och att det var detta som avgjorde det här. Själv menar jag att vi gjorde mycket ambitiösta satsningar på Nobel som SVT aldrig varit i närheten av. Och jag kan bara än en gång beklaga att det inte blev några direktsändningar i Kina, säger han. På Nobelstiftelsen bekräftar vd Michael Sohlman att man nu utvärderar det tidigare avtalet med SVT och förhandlar om en eventuell förlängning. Hur kommenterar du att TV 4 inte längre är intresserad av Nobelsändningarna? – Jag kan bara konstatera att TV4 bröt mot avtalet 2007 som gick ut på att Nobelbevakningen även i Kina skulle sändas direkt. Schermans påståenden om att det skulle finnas andra skäl till att vi då valde att bryta kontraktet saknar grund, säger Michael Sohlman. Clas Barkman clas.barkman@dn.se 08-738 10 70


Göran Greider: ”Ingen kommer undan Olof Palme”

Summary: Göran Greiders bok om Olof Palme är egensinnig, välskriven och djupt personlig. Hans tes är att Palme och socialdemokratin alltid varit mer socialistisk än de själva förstått, skriver Karin Pettersson.

Mitt 90-tal var tonårstrubbel, r’n’b, indie och ironi. Ny demokrati i riksdagen, Bildt som statsminister och sedan nedskärningar med Göran Persson. Jag blev vuxen då. Det känns länge sen. Det är det också. I Göran Greiders nya bok, liksom i den socialdemokratiska eftervalsdebatten, är 90-talet däremot ständigt närvarande, som ett barndomstrauma. Greider, och socialdemokraterna, kommer inte förbi det. Egentligen är Göran Greiders ”Ingen kommer undan Olof Palme” inte en bok. Däremot finns det mellan de två pärmarna en intressant samling betraktelser från valrörelsen, nostalgiska funderingar om välfärdslandet Sverige och ett par intressanta spaningar om Olof Palme. Greider har läst de senaste årens biografier om Palme: Kjell Östbergs två band, Henrik Berggrens ”Underbara dagar framför oss” samt Klas Eklunds slimmade häfte i Bonniers statsministerserie. Hans egen bok blir komplement, kritik och fördjupning av dessa. Den är på Greiderskt vis egensinnig, välskriven och djupt personlig. Det finns två intressanta teser i boken. Den ena är att de nya Palmebiografierna har en fundamental brist. De betraktar Olof Palme alltför mycket som fristående, solitär, och för lite som en produkt av en då ännu levande, myllrande och bråkande arbetarrörelse. Utan partiet, menar Greider, hade Palme varit en mycket mindre – och sämre – politiker. Slutsatsen blir att Socialdemokraternas första uppgift inte är att utveckla politiken, utan organisationen. Gör man det, blir både politiken och politikerna bättre. Gör man det inte, blir det aldrig åter det centrala partiet i svensk politik. Jag tror att Göran Greider har en poäng i det. Socialdemokratin är i dag en ganska liten, och väldigt sluten värld, med få kontaktytor mot omvärlden. Partimedlemmarna, de drygt 100 000 som finns kvar, möter i huvudsak varandra. Greider saknar i första hand Socialdemokraterna som alternativ maktstruktur. Jag tror att en alltmer marginaliserad partiorganisation även får andra konsekvenser. Socialdemokraterna missade under förra mandatperioden finanskrisen – som i andra länder ledde till en viktig diskussion om synen på stat och marknad. Inte heller har man tagit in hur informationsrevolutionen förändrar politik, medier och mänskliga relationer. Man har missat kraften i den FRA-debatt som under tiden format hur ett par generationers unga människor ser på politik. Slutenheten leder till att verkligheten för människorna utanför – vi kan kalla dem väljarna – är mindre intressant. Resultatet blir analytisk osjälvständighet, oförmåga att tolka sin samtid, och sämre politik. Frågan är bara vad som bör göras. Här tar Greiders funderingar slut. Han efterlyser nya sätt att mötas, men ser inte de embryon som finns. Hur organisering, debatt och opinionsbildning i dag börjar finna nya former på nätet. I stället avfärdas hela det nya medielandskapet som kommersialiserat och klassbundet. Det är synd. Greiders andra tankespår går ut på att Socialdemokraterna alltid har varit mycket mer socialistiska än vad de själva förstått. Han konstaterar att idén om socialisering av produktionsmedlen aldrig föll väljarna i smaken, inte ens i förra seklets början. Den så kallade funktionssocialismen blev dominerande ideologi, vilket innebar att Socialdemokraterna nöjde sig med att begränsa kapitalägarnas makt genom skatter och regleringar – inte förstatligande. Exit socialismen. Folkhemstanken och idén om välfärdsstaten, Erlanders ”starka samhälle”, blev i stället den socialdemokratiska visionen. Det är här Greider sätter in sin stöt. ”Varför har hela denna utbyggnad av den offentliga sektorn aldrig kallats för socialism?” frågar han uppbragt. Hans svar är att det hos Socialdemokraterna – och Palme – fanns en ”dold” socialiseringsidé, mer radikal än de själva insåg, som tog sig uttryck i en växande välfärdsstat. Greider gör helt enkelt anspråk på Palme och Socialdemokraterna för socialismens räkning i efterhand. Lite som en mormon, som tvångsdöper släktingar efter döden för att garantera dem en plats i paradiset. På samma sätt känns Greiders ivriga argumenterande rätt poänglöst. Visst, välfärdsstaten är ett radikalt projekt. Men vad gör vi nu? Det är viktigt att förstå sin historia. Men Göran Greiders bok, precis som delar av den socialdemokratiska eftervalsdebatten, blir till slut så nostalgisk att den känns klaustrofobisk. Den nya politiska kartan är enbart ett skenverk. Moderaternas framgångar är ”resultatet av en PR-kupp”. Väljarna är lurade. Vägen framåt är svår att se. För Göran Greider tar historien slut på 90-talet. Olof Palme var den sista socialdemokratiska ledaren med visioner. Sen kom budgetsanering, krispolitik och kampen mellan förnyare och traditionalister. Sen kom ingenting, för de konfliktlinjer som etablerades då har frysts ned. Som analys är det träffsäkert och relevant. Det som är tråkigt är att Göran Greider själv bidrar till nedfrysningen. Göran Greider är skribent i DN och hans bok recenseras därför av Karin Pettersson, politisk chefredaktör på Aftonbladet.


Förnyelsen fortsätter

Summary: På den nya skivan förvrängs Thom Yorkes röst bortom igenkännlighet. Men att inte riktigt känna igen Radiohead är just vad som gör bandet spännande. Från ”On a Friday” till ”Radiohead”

Rock Radiohead ”The king of limbs” (www.thekingoflimbs.com) 4¤Ju mer mantänker på det, desto mer känns Radioheads position som musikvärldens kanske mest avundsvärda, närmast privilegierade. Även om de själva har tagit sig till den. Efter att ha blivit världens kanske största rockband med ”OK computer” 1997 har gruppen egentligen kunnat göra, och gjort, exakt vad de vill. På skivorna som följt efter ”OK computer” har ThomYorkes falsettröst, som var en så karaktäristisk del av gruppens tidiga karriär, alltmer försvunnit in i de allt knepigare arrangemangen. Indiegitarrerna med influenser från åttiotalets skevaste alternativrockband har ersatts med friformsjazz, knepig electronica och flörtar med dansmusik. Kanske har en del av de fans som efter ”OK computer” hoppades ha hittat ett nytt U2 blivit alienerade på kuppen, men väldigt många har följt med på varenda ny krängning i sidled eller vansinnigt dyk ned i mörka, okända vatten. Radiohead kan både äta kakan, ha den kvar och fylla den med vilka konstiga ingredienser de vill. ”The king of limbs” (som finns för nedladdning nu, kommer som utökad skiva senare i vår) låter ungefär som de har gjort på sistone. Arenarockmelodierna finns kvar, men runt omkring dem har Radiohead bara låtit allt annat växa hur mycket och i vilken riktning som helst. Så tätt och högt att de till slut håller nere och tillbaka eller bara döljer nästan alla tendenser att bli svulstiga. Vilket är det bästa som kan hända Radiohead. Ju mer svårlästa och oförväntade de är, desto bättre, det är de experimentella snedstegen som ger gruppen framåtrörelse. ”The king of limbs” är, tack och lov, en vildvuxen snårskog av ljud. Åtta låtar på 38 minuter som rymmer väldigt mycket, utan att slå på de allra största pukorna och blåsa i de allra mest skinande trumpeterna. Inte minst är ”The king of limbs” nästan oväntat rytmisk. Ofta tumlar Yorkes falsettröst runt i en cementblandare fylld med trummor som inte riktigt är i takt och dova beats, som i inledande ”Bloom” och ”MorningMrMagpie”. I drum’n’bass-jazziga ”Feral” har rösten förvrängts bortom igenkännlighet. Ibland uppfattar man en textrad, men nästa kan man bara gissa sig till. Det är en flyktighet som är tilltalande, som gör Radiohead lite mer spännande än de kanske egentligen är. Mattias Dahlström musik@dn.se Bästa spår: ”Separator” Thom Yorke, Ed O’Brien, Johnny Greenwood, Colin Greenwood och Phil Selway bildade Radiohead som studenter i Oxford i nittiotalets början. Gruppen kallades från då ”On A Friday”. Genombrottet kom med singeln ”Creep” 1993, men det var först med albumen ”The bends” och ”OK computer” som gruppen nådde den position de har i dag som ett av de största rockbanden. ”The king of limbs” är Radioheads åttonde album efter ”Pablo Honey” (1993), ”The bends” (1995), ”OK Computer” (1997), ”Kid A” (2000), ”Amnesiac” (2001), ”Hail to the thief” (2003) och ”In rainbows” (2007).


Storslam för iranskt drama

Summary: “Nader och Simin, en skilsmässa” vann tre priser på filmfestivalen i Berlin. Det iranska dramat fick både Guldbjörnen för bästa film och Silverbjörnarna för bästa kvinnliga och manliga skådespelarinsatser.

Berlin. Den iranska filmen ”Nader och Simin, en skilsmässa” var kritikernas favorit under festivalen och uppenbarligen också publikens – regissören Asghar Farhadi möttes av ett stort jubel på lördagskvällen när han reste sig för att gå upp på scenen. Där väntade juryns ordförande Isabella Rossellini och festivalgeneralen Dieter Kosslick med Guldbjörnen. Dessförinnan hade filmens kvinnliga och manliga aktörer kollektivt fått Silverbjörnar för bästa skådespelarinsatser. ”Nader och Simin” handlar om ett gift par som vill lämna Iran. Mannen ändrar sig dock och bestämmer sig för att stanna och ta hand om sin sjuke far, vilket får hans hustru Simin att begära skilsmässa. – Jag trodde aldrig, aldrig att filmen skulle få det här priset, sa Asghar Farhadi när han fått sin Guldbjörn och stod framför mikrofonerna på scenen. För två år sedan fick den 39-årige Farhadi en Silverbjörn i Berlin för filmen ”Allt om Elly” – den gången för bästa regi. Iran har även i övrigt stått i centrum för Berlinfestivalen eftersom regissören Jafar Panahi skulle ha ingått i juryn, men tvingades utebli sedan han i december dömdes till sex års fängelse och ett tjugoårigt yrkesförbud. Med en tom jurystol demonstrerade festivalledningen och jurykollegerna mot behandlingen av Panahi. Hans film ”Offside” visades också (utom tävlan) när festivalen inleddes. På den efterföljande presskonferensen sa Asghar Farhadi att han precis talat med Panahi och att denne uppskattade stödet. Farhadi trodde dock inte att hans film belönats som något slags solidaritetshandling för Panahi, utan att den vunnit på egna meriter. När det gäller filmens budskap sa Farhadi att var och en själv fick reflektera kring vad den kunde ha att säga. Däremot kommenterade han att det skulle bli än svårare att göra nästa film, kraven stiger ytterligare efter ett fint pris. – Men jag brukar tänka att jag ska göra min allra första film och inte fundera över vad jag gjort tidigare, berättade Asghar Farhadi. Silverbjörnen för bästa regi gick till Ulrich Köhler och hans film ”Sömnsjuka”, som handlar om en biståndsarbetare i Kamerun. Den ungerske regissören Béla Tarr fick juryns särskilda pris för filmen ”En häst från Turin”. – Det är min sista film. Den sammanfattar allt jag vill säga, förklarade Béla Tarr. Silverbjörnen för bästa manus gick till Joshua Marston och Andamion Murataj. Filmen ”Blodets förlåtelse”, som också regisserats av Joshua Marston, handlar om de släktfejder som blossat upp i Albanien efter kommunismens fall. Jan Lewenhagen DN:s korrespondent jan.lewenhagen@dn.se


Vilsenhet som rymmer frihet

Summary: Lars Noréns pjäs ”Stillheten” är del tre i hans självbiografiska svit. Stockholms stadsteater gör den med fem röstskickliga skådespelare i ett tätt ensemblespel.

Teater ”Stillheten” av Lars Norén Regi: Eirik Stubø. Scenografi/kostym: Kari Gravklev. Medverkande: Sten Ljunggren, Katarina Ewerlöf, Magnus Krepper, Michael Jonsson, Maria Salomaa. Scen: Stockholms stadsteater. Vita pappersark täcker det mörka golvet. Solkigt uppgivet och samtidigt löftesrikt: här ligger berättelsen och väntar. I sin uttalade fascination för att författaren skrev ”ytterligare nästan femhundra sidor om familjen som han redan skrivit så mycket om” låter Eirik Stubø sin scenograf Kari Gravklev fylla hela det avskalade scenrummet med det utspridda pjäsmanuset. Så heter också författaren Lars Norén. En dagboksutlämnande dignitetsdramatiker vars gestalt knappt går att se förbi, trots att det är verket vi ska titta på. Dessutom tillhör ”Stillheten” hans självbiografiska svit, skriven strax efter de två genombrottspjäserna i 1980-talets begynnelse, ”Natten är dagens mor” och ”Kaos är granne med Gud”, men handlingsmässigt inkilad mellan dem. Lika bra att släppa ut hela metareferensen över scengolvet så är det gjort. Lika bra också att markera medvetenheten om att det inte är det enda som skrivits i ämnet familjen ... och att det inte bara är rolluppsättningen (mamma, pappa, två söner, hushållerska) som speglar ”Lång dags färd mot natt”. Men det räcker med yngste sonens hyllning till Eugene O’Neills pjäs. Sedan kan ”Stillheten” berätta med sin egen röst. Rösten är viktig för norske regissören Eirik Stubø. Precis som i hans uppsättning av August Strindbergs ”Påsk” på samma scen för två år sedan har den stiliserat naturalistiska framställningen drag av vackert visualiserad radioteater. Han placerar fem röstskickliga skådespelare på statisk distans från varandra, låter dem accentuera rollfigurernas låsta positioner med fötterna fast i relationsgyttjan. Så, orkar vi mer? Mer Norén, mer dysfunktionell familj, mer synad livslögn? Stubøs svar är tveklöst. Och jag håller med. Bara se och lyssna på Sten Ljunggren. Hans källarmästarpappa spinner sitt skyddsnät – vi ser rakt igenom hålen till de gömda spritflaskorna – av puttrigt prat och kraftlösa rörelser. Eller på lugnt arbetande Katarina Ewerlöf. Stoiskt lungcancerlidande, ouppnåeligt dyrkad av sönerna men kall när hon ifrågasätts som medberoende som inte tagit ansvar för sitt gömda förakt för mannen. ”Stillheten” är en över tre timmar lång stafett, ett tätt ensemblespel men där alla roller får strålkastaren i tur och ordning, även en glimt på Maria Salomaas biroll. Men mest påtaglig blir tätheten mellan bröderna. Författaralteregot, den labila lillebrodern, som på svarta fårs vis lämnat familjehotellet för att bli dekadent poet, tas på fullt humoristiskt allvar av Michael Jonsson, som sprattlar och spänner lysande ögon i allt och alla. Kan inte tänka utan kulturella referenser, endast se världen genom berättelser och konstuttryck. Magnus Kreppers storebror lagrar med hårda spelmuskler aggressiviteten hos den som stannat kvar. När bröderna i en scen möts i oväntad improviserad jazzkärlek är det som om vilsenheten i lobbyn på Standard Hotell även rymmer friheten. Maina Arvas kultur@dn.se


Nu lagas Kairos skadade skatter

Summary: 18 föremål stals och ett 70-tal skadades när tjuvar tog sig in på Egyptiska museet i Kairo under upproret. Nu håller de skadade föremålen på att repareras. DN har besökt det stängda museet.

På en bänk står en guldglänsande staty av farao Tutankhamun, andra ovärderliga skatter ligger i rader på ett bord, och en bit bort finns en över tretusenårig meterlång båt, fortfarande överströdd med glassplitter. Här på konserveringsavdelningen på Egyptiska museet i Kairo är experter i full gång med att reparera föremål som skadades när tjuvar och plundrare tog sig in en natt under den första fasen av protesterna mot president Hosni Mubarak, när polisen försvann från gatorna och lagen tycktes sluta gälla. Nyheterna om inbrottet på Egyptiska museet, fullt av ovärderliga kulturskatter, har väckt oro bland egyptologer och historiskt intresserade över hela världen. Egyptens minister för arkeologi och kulturarv, Zahi Hawass, närmast grät i ett pressmeddelande: ”Mitt hjärta är krossat och mitt blod kokar.” Hawass hävdade dock först att inget stulits under inbrottet. Men en inventering visar nu att tjuvarna fick med sig arton föremål, däribland en förgylld trästaty av farao Tutankhamun, uppburen av en gudinna. Enligt de första rapporterna efter inbrottet skulle också ett par mumier ha skadats. Men ministern säger att inga mumier kom till skada. De bilder som spridits av avslitna huvuden föreställer inte några berömda mumier, utan ska komma från skadade mumiedelar som använts för att testa museets röntgenutrustning. Tjuvarna tog sig in i byggnaden via ett glastak. De saknade föremålen fanns i första hand på bottenplanet. På museets andra våning skadades ett 70-tal objekt som låg i montrar som tjuvar slog sönder. Mellan 20 och 30 av de skadade museiskatterna behöver repareras mer omfattande, enligt Hawass. Det är det arbetet som pågår när ett litet antal nyhetsmedier, däribland DN, får besöka det stängda museet. Konservatorerna säger att arbetet är detsamma som när de tar sig an föremål som just levererats från en utgrävning. – Det är samma teknik, säger Hamdy Abdel Baky. Zahi Hawass lovordar de unga demonstranter som, när de upptäckte inbrottet, började vakta museet för att skydda det mot plundrare. Egyptiska museet ligger vid Befrielsetorget i Kairo, platsen som var epicentrum för protesterna mot president Mubarak. Protesterna är över, men museet är fortfarande stängt och bevakas av militär. Så länge protesterna pågick vaktade även demonstranter. – De unga vet vilket värde vårt kulturarv har. De har gjort en underbar insats, säger Hawass. Visserligen har föremål stulits, men det hade kunnat sluta mycket värre, menar Hawass. Han tar oss med till museets andra våning och visar några av de sönderslagna glasmontrarna. Alldeles bredvid, bakom en järngallerdörr, finns de mest värdefulla skatterna från Tutankhamuns grav. – Om de tagit sig in här hade ovärderliga föremål kunnat försvinna eller skadas. Men det var mörkt i museet, så såg tjuvarna ingenting, förmodar Hawass. När museet öppnar igen är det ingen som vet. Som en följd av våldet i spåren av protestvågen mot Mubarak är turismen just nu nere på nollpunkten. Men Zahi Hawass är övertygad om att turisterna kommer tillbaka. – Vi är beroende av inkomster från turismen för att bevara museer och vårt kulturarv, säger han. Tutankhamuns skatter visas ¦ Egyptiska museet grundades 1857. Museets rosaröda byggnad vid Befrielsetorget i Kairo är från 1902. ¦ I museet visas 120 000 föremål från egyptisk förhistorisk och faraonisk tid. ¦ Många av de främsta skatterna kommer från Tutankhamuns grav. Den upptäcktes i Konungarnas dal av arkeologen Howard Carter år 1922.


Moderna museet får foto för miljoner

Summary: Fotografiska verk värda flera miljoner kronor har donerats till Moderna museet. Här finns verk av Cindy Sherman, Robert Mapplethorpe och Annika von Hausswolff.

En rad prestigefyllda fotografiska verk från 1970-talet och framåt har donerats till Moderna museet i Stockholm. Till gåvorna hör fotokonst av amerikanska Cindy Sherman, Robert Mapplethorpe och Sara Charlesworth. – Givmildheten exploderade lite överraskande för oss. Vi är glada att vi har så generösa vänner. Och de som donerat kan känna sig trygga med att de här verken kommer att visas och inte hamna i ett magasin, säger en glad Daniel Birnbaum, överintendent på Moderna museet. Gåvoregnet startade då museet för en månad gick ut med att man ska satsa på foto 2011. Ursprungligen var det dock tänkt att enbart hänga om den fotosamling som museet redan har. Här finns klassiker som ryssen Alexander Rodtjenko och amerikanske Irwing Penn. Men med de nya, generösa gåvorna tänker museet om och inbegriper de nya verken. ”En annan historia” är det samlande utställningsnamnet på en fotosatsning i tre delar som sträcker sig över hela året. Ett verk av särskilt intresse är Annika von Hausswolffs ”I am the runway of your thoughts” från 2008. – Verket är en serie i nio delar. Det har aldrig visats mer än på galleri och är ett verk som museet aldrig skulle ha råd att köpa, säger Daniel Birnbaum. Moderna museets summa för inköp av konst rör sig sällan långt över en miljon kronor om året. Det gör museet beroende av bidragsgivare och privata donationer. Bland donatorerna den här gången finns Helena och Per Skarstedt liksom Theodor och Isabella Dalenson, och det är inte första gången de bidrar till museets samlingar. Sammantaget är de aktuella verken värda flera miljoner kronor. Har den oväntade gåvofrekvensen något att göra med Daniel Birnbaums stora nätverk efter hans år ute i Europa, hans position som övercurator för Venedigbiennalen 2009 och som rektor för en av världens mest välrenommerade konstskolor i Frankfurt am Main? – Jag tror inte det har så mycket med mig att göra. Mera då om museets nätverk. Och bra konstnärer vill hänga där annan bra konst hänger. Cindy Sherman har inget emot att hänga bredvid Andy Warhol, säger Daniel Birnbaum. Årets fotosatsning kommer att fylla sju salar på Moderna museet, första delen öppnar den 24 februari.


Nu talar han ut om Julian Assange

Summary: Daniel Domscheit-Berg var Julian Assanges partner och förde Wikileaks mot världsberömmelsen. I höstas hoppade han av uppdraget. I dag släpper han sin berättelse om Wikileaks inifrån.

Daniel Domscheit-Berg hade tidigt hört talas om Wikileaks, men i likhet med andra så kallade nätaktivister var han skeptisk. Kanske var det bara en komplott från den amerikanska underrättelsetjänsten? Avslöjandet om Guantánamo-basen hösten 2007 övertygade honom om motsatsen. Wikileaks syften överensstämde med hans egen önskan att skapa en bättre värld, en värld där de onda makterna skulle avväpnas genom att deras mörka hemligheter tvingades ut i ljuset. Han tog kontakt via en chatt och var inte sen att tacka ja när Julian Assange erbjöd honom jobb. Efter tre omtumlande år kastade Assange i höstas ut Domscheit-Berg i kylan – återigen via chatten. Sedan i september har de två inte haft någon kontakt. I stället har Daniel Domscheit-Berg skrivit en bok om Wikileaks och Julian Assange, den kommer ut i dag i sexton länder samtidigt. ”Ibland hatar jag honom så mycket att jag blir rädd att jag skulle kunna utöva fysiskt våld om jag stötte på honom”, skriver han. Det är svårt att föreställa sig när man sitter mitt emot författaren i ett rum på bokförlaget, inte långt från hans bostad i Östberlin. – Hat ligger egentligen inte för mig. Men jag har aldrig i hela mitt liv varit så arg som när det hela slutade, säger han. Hur kommer Julian Assange att reagera på boken? – Han reagerar mycket aggressivt på kritik. Det räknar jag med. Å andra sidan borde han inse att jag skrivit en mycket balanserad bok, den hade kunnat vara mycket mer explicit. Det är ingen smädelsekampanj mot honom. När kontakten med Wikileaks var etablerad hösten 2007 kom Julian Assange till Berlin för att delta i nätaktivisternas kongress. Domscheit-Berg mötte en själsfrände. De pratade i timmar, uppfyllda av sin världsförbättrariver. Intresset från omvärlden var inte lika stort, få kom när Assange höll föredrag. Två år senare skulle folk stå på varandra för att höra hjältarna från Wikileaks berätta. Deras första gemensamma projekt gällde den schweiziska privatbanken Julius Bär. Någon hade läckt dokument som visade hur banken lotsade insättningar förbi myndigheternas ögon till skatteparadiset Caymanöarna. Publiceringen blev en framgång, trots att en amerikansk advokatfirma snart hörde av sig med en skarp uppmaning att omedelbart avlägsna dokumenten från hemsidan. För Daniel Domscheit-Berg blev det bråda dagar eftersom han fortfarande var anställd hos den amerikanska datajätten Electronic Data Systems. Som talesman för Wikileaks framträdde han under namnet Daniel Schmitt. Julian Assange träffade han för det mesta enbart på chatten. Assange reste runt i världen med sin ryggsäck och sov på soffan hemma hos folk han kände. Under ett par månader bodde han hos sin tyske partner. Daniel Domscheit-Berg fick tillfälle att lära känna Assange närmare. Skildringen har bisarra drag. – Julian betedde sig som om han hade uppfostrats av vargar. När jag lagade mat åt oss så delade vi inte på den. Det handlade bara om vem som var snabbast, skriver Domscheit-Berg och berättar hur Assange sedan torkade av sina kladdiga händer på soffan, klenoden som var ett arvegods. Publiceringarna följde på varandra med varierande uppmärksamhet. Genombrottet kom i fjol med offentliggörandet av videon som visar hur amerikanska soldater skjuter ihjäl civila i Bagdad från en helikopter, följd av USA:s så kallade krigsdagböcker från Afghanistan. Samtidigt hade en klyfta uppstått mellan männen som stod i spetsen för sajten på allas läppar. Det handlade om pengar – hur skulle man investera de donationer som flöt in på kontona – och om makt. Vem bestämde egentligen? Julian Assange underströk att det var han som var grundaren. Samtidigt såg Domscheit-Berg paradoxen. Wikileaks strävade efter transparens, men hade själv blivit en maktfaktor som utgjorde ett praktexempel på motsatsen. De retade sig också på varandra. Daniel Domscheit-Berg stod inte längre ut med Assanges egotrippade hänsynslöshet. Assange hade för sin del gjort upp en lista över saker han ogillade hos Domscheit-Berg, inklusive pressvecken på kostymbyxorna han använde vid viktiga möten. I augusti 2010 kom våldtäkts-åtalet i Sverige. Daniel Domscheit-Berg beskriver Assanges ”kvinnomani” i sin bok. Nu säger han: – Han är ingen ond människa, men han har en gammalmodig världsbild vad gäller kvinnor, åter detta hierarkitänkande. Samtidigt är Sverige progressivast i världen när det gäller kvinnans rättigheter. Det är två världsåskådningar som krockat med varandra. Julian Assange bad om råd. Domscheit-Berg svarade att strategin att skylla på en fälla från Pentagon var dömd att misslyckas. – Är det budskapet du försöker sprida? Om det är så ska jag förinta dig, svarade Julian Assange i chatten. I slutet av augusti kom brytningen. I boken citerar Daniel Domscheit-Berg beskedet från Assange: ”Härmed avstängs du på grund av illojalitet, olydnad och destabilisering i kristid.” Daniel Domscheit-Berg har lämnat Wikileaks bakom sig och tillsammans med några andra avhoppare startat Openleaks. Konceptet är ett annat. Openleaks ska bara ta emot läckta filer, sopa igen spåren så att källan inte kan röjas och sedan låta en professionell partner använda materialet. Openleaks ska börja med sex stycken än så länge hemliga partner: tidningar och ideella, oberoende organisationer. Domscheit-Berg agerar numera under eget namn. – Hela ansatsen att gömma sig var fel från början. Man måste agera med öppet visir, där går jag på en helt annan linje än Julian. Han ville vara ”untouchable”? – Det var vad han sade. Men ingen på denna jord får vara onåbar. Daniel Domscheit-Berg kallar sig anarkist Daniel Domscheit-Berg är 32 år, bor i Berlin och betecknar sig själv som anarkist. Han arbetade tidigare med nätverkssäkerhet och design på Electronic Data Systems, ett jätteföretag med mer än 150 000 anställda världen över. I januari startade han Openleaks tillsammans med andra avhoppare. Openleaks ska till skillnad från Wikileaks inte göra egna publiceringar, utan bara se till att uppgiftslämnare ska kunna lämna sina filer på ett säkert sätt och att spåren inte röjs. Publiceringarna ska göras av de som samarbetar med Openleaks. Assanges självbiografi kommer i vår Guardian-journalisterna David Leigh och Luke Harding har skrivit ”Wikileaks – inside Julian Assange’s war on secrecy” Marcel Rosenbach och Holger Stark på Der Spiegel har publicerat boken ”Staatsfeind Wikileaks”. New York Times har gett ut en artikelsamling som e-bok. Julian Assange skriver på sin självbiografi, den kommer ut i april.


Åsa-Nisse, vårt hjärtas länk till Knohult

Summary: Sveriges mest utskällda filmgestalt genom tiderna var högt älskad av sin publik. Kanske för att filmerna gav uttryck åt vår djupt kluvna hållning till Sveriges modernisering, skriver Henrik Berggren.

Det rör sig oroligt i Harry Scheins grav i dag. Kanske var det oundvikligt att någon (det blev den i övrigt begåvade komikern Henrik Dorsin) skulle falla för frestelsen att återuppliva Sveriges mest utskällda filmgestalt genom tiderna. För underhållare med folkliga ambitioner måste Nils Nilsson på Åsen, mer känd som Åsa-Nisse, vara vad Messnerleden på K 2 är för bergsbestigare: oändligt lockande men livsfarlig att ta sig an. Problemet för Dorsin och övriga inblandade i ”Åsa-Nisse: Welkåm to Knohult” är att de har förletts av de ursprungliga filmernas uselhet att tro att Åsa-Nisse är en okomplicerad figur som kan flyttas runt i tid och rum lite hur som helst. Men laddningen i de ursprungliga filmerna bärs inte av huvudpersonen utan hämtar sin kraft från det omliggande samhället. I efterhand kan vi se att den svit om tjugo Åsa-Nisse-filmer som producerades mellan 1949 och 1969 bildar en motsägelsefull och inte alldeles uppbygglig krönika om den svenska landsbygdens modernisering under femtio- och sextiotalet. Även om publikframgången har överdrivits i efterhand rör det sig om ett unikt populärkulturfenomen som förbryllat generationer av filmrecensenter. Såväl i landsortspress som storstadstidningar tävlade kritikerna om att sabla ner Åsa-Nisse med vassa formuleringar. ”Tänk er en orgie i plumpheter och en ocean av dumhet … och ni har ändå inte Åsa-Nisse”, skrev till exempel Per Ahlmark 1958. Ändå fortsatte publiken att strömma till. Leif Furhammar, den odiskutable nestorn bland svenska filmvetare, sammanfattade det hela i slutet av sjuttiotalet genom att förklara att Åsa-Nisse var ”ett mysterium”. En del av förklaringen sägs vara att pilsnerfilmsbolaget Svensk talfilm lyckades locka en frireligiös publik som annars inte gick på bio. Åsa-Nisse, spelad av John Elfström med bomullstussar i kinderna, varken svor, drack eller gick i kyrkan – det sista var alltså ett plus för troende som inte frekventerade den svenska statskyrkan. Själva figuren Åsa-Nisse var ursprungligen skapad av en inbiten fiskare och jägare vid namn Stig Cederholm som skrev jakthistorietter i tidskriften Tidsfördriv. Mycket är oklart om hans förvirrade liv och de motsägelsefulla uppgifter han lämnat i olika tidningsintervjuer bidrar inte alltid till att skingra dimmorna. Han föddes 1905 i en välbärgad familj i Jönköping och var skolkamrat med Dag Hammarskjöld. Vid 19 års ålder hamnade han på sinnessjukhus. Efter fem år – år 1928 – skrivs han ut och blir journalist. När andra världskriget bryter ut går han ut som frivillig i finska vinterkriget. Väl hemkommen till Sverige hotas han dock av en ny tvångsintagning och flyr till det av tyskarna ockuperade Norge där han anmäler sig som frivillig i Waffen-SS. Men tyskarna tror att han är spion och internerar honom i koncentrationslägret Grini. Återförd till Sverige gör han en ny sväng på mentalsjukhus, där han också börjar skriva historierna om Åsa-Nisses jaktbravader i de småländska skogarna. Kopplingen mellan manusen till Åsa-Nisse-filmerna och Cederholms tämligen oläsliga jakthistorier är inte stark. Han skulle också under sextiotalet rasa över att Svensk talfilm hade förvanskat hans skapelse. Även om det är ett pikant faktum att den svenska folklighetens främsta symbol skapats på ett dårhus av en före detta SS-soldat vore det fel att betrakta Knohult som en feberdröm om //volksgemeinschaft//. Men filmerna – särskilt de första – är präglade av Cederholms oroliga antimodernism, en trettiotalsdoftande dröm om manlig gemenskap mellan fria själar i skog och mark och ett påfallande kvinnoförakt. Stapelvaran i filmerna är fristående sketcher där Åsa-Nisse med Klabbarparn som lite tveksam assistent ställer till ofog, ibland avsiktligt för att driva med handlare Sjökvist, ibland oavsiktligt genom att lansera någon ny och livsfarlig uppfinning. I en del filmer finns en mer genomarbetad ramberättelse, ofta innefattande en lättklädd ung kvinna med kärleksbekymmer. En vild jakt på några kriminella från Stockholm som talar söderslang kan också liva upp handlingen. Fruarna Eulalia och Kristina svävar som plågsamma huskors i bakgrunden som ska sättas på plats. Men om handlingen i filmerna är plågsamt förutsägbar sker efter hand stora förändringar i miljön. De första filmerna – som också är inspelade i trakterna kring Vetlanda – kan kanske inte betecknas som socialrealistiska, men regissören Ragnar Frisk har ett starkt fokus på småbrukarlivets villkor, det agrara landskapet och den omkringliggande landsbygdskulturen. I den första filmens inledande scen får åskådaren se hur Åsa-Nisse förgäves försöker välta bort en stor sten från sin åker. Men till skillnad från sin småländske småbrukarkollega Karl-Oskar i Vilhelm Mobergs ”Utvandrarna”, som sliter sönder kroppen i sina oförtröttliga kamp med den steniga småländska marken, ger Åsa-Nisse snart upp och går och fiskar med Klabbarparn. Sannolikt är det första och sista gången i de tjugo filmerna som vi får se Nils Nilsson på Åsen ägna sig något som liknar lantbruk. Men därmed är också tonen satt. Filmerna blickar tillbaka på mellankrigstidens landsbygdsvärld, som på flera sätt utgjorde det agrara Sveriges gyllene skymning. Aldrig förr hade landskapet varit så tätt befolkat och brukat, aldrig hade det funnits så mycket föreningshus, skolor och handelsbodar på avsides vägar. Allt detta är synligt i de första Åsa-Nisse-filmerna: kameran sveper kärleksfullt över gärdsgårdar och små åkerlappar, bönderna tar på sig finkläderna när de deltar i sockenstämman och knappheten gör sig påmind när Eulalia gömmer det dyrbara vetebrödet när Klabbarparn kommer på besök (denna scen upprepas i den nya filmen, men blir helt obegriplig i vårt överflödssamhälle). Det är kitschigt, musealt och romantiserat med smäktande sång av ”den sjungande bonden” Bertil Boo i skymningsljus, men fortfarande ett landskap som var bekant för åskådarna. Denna socialt levande landsbygd trängs dock långsamt tillbaka i de efterföljande filmerna. Själva filminspelningarna flyttar till Stockholmstrakten. Det småländska landskapet spelas nu av utvalda miljöer i Täby och Saltsjöbaden, på bekvämt avstånd från Svensk talfilms studio. Men också alltmer av handlingen börjar utspela sig utanför Knohult. Åsa-Nisse och Klabbarparn ger sig ut på långa resor, till Stockholm, Mallorca, Åre. Bertil Boo får ge plats åt mer tidsenliga gästartister: först Snoddas och Carli Tornehave, mot slutet Shanes och Hep Stars. Tidstypiska fenomen som rymdraketer och James Bond-filmer präglar alltmer handlingen. Till en början vinner filmerna på att flyttas ut från Knohults begränsade värld. Fiske- och jakthistorier blir fort tjatiga och de nya miljöerna ger John Elfström möjlighet att spela ut ett betydligt större register än att bara plira och sätta tummarna i vädret. Det är tveksamt om publiken hade förblivit Åsa-Nisse trogen om han stannat i småländskt fyrtiotal, själva energin kommer från mötet mellan det gamla och nya Sverige. Kanske är detta själva förklaringen till ”mysteriet Åsa-Nisse”: filmerna gav uttryck för en ambivalent hållning till moderniseringen av Sverige och avfolkningen av landsbygden under femtio- och sextiotalet. Åsa-Nisse liknar i mycket den figur i folkkulturen som socialantropologer brukar kalla ”the trickster”: oförutsägbar, förslagen och töntig på en och samma gång. Ibland är Åsa-Nisse offer för moderniteten: hans uppfinnarverkstad springer i luften och hans konstiga bilar skenar utan kontroll. Andra gånger är han helt suverän och kör i kapp flyende bovar, löser storstadsbornas problem och får det sista skrattet. Kanske detta tilltalade människor på landsbygden som ville ha modernitet, teknik och bättre levnadsstandard, men på sina villkor, utan att ge upp hela sin identitet. Priset var att den traditionella gemenskapen på landsbygden försvagades. I tidskriften Kapten Stofil (världens främste bakåtsträvare) har Martin Kristenson hävdat att de sista filmerna är kusligt ödsliga. Man ser knappt Åsa-Nisses stuga, Eulalia och Kristina har försvunnit och hela Knohult tycks ha upplösts. En stor del av handlingen utspelar sig på vägar och i skogen; ”en skrämmande bild av människans utsatthet i en värld där allting, kulturen, moralen är på glid” som Kristenson uttrycker det. Om det stämmer, är det kanske inte så konstigt att publiken började svika. I slutet av sextiotalet hade Åsa-Nisse gjort sitt för att ledsaga svenskarna in i det moderna samhället. När den sista filmen, ”Åsa-Nisse i rekordform” hade den sedvanliga världspremiären på biografen Saga i Vetlanda kom endast 69 åskådare. Men det skulle bli en ironisk pendang. Hösten 1971 visades den första Åsa-Nisse-filmen i TV 2 och tittarsiffrorna var enorma, 3,84 miljoner. Harry Schein anmälde filmen till radionämnden som ”undermålig underhållning”, vilket var modigt men ganska missriktat. Men kanske anade han att Åsa-Nisses popularitet förebådade det kommande decenniets reaktion mot moderniteten med gröna vågen, kärnkraftsmotstånd och ”Åsa-Nisse- marxister”. Stig Cederholm skulle också göra sig påmind i offentligheten igen som miljökämpe rasande mot växtbekämpningsmedlet hormoslyr. Och nu, 2011, har Nils Nilsson på Åsen återuppstått igen i Kjell Bergqvists charmlösa gestalt i ett doftlöst Knohult som mest påminner om en amerikansk småstadsdröm. Om målet var att göra något lika uselt som de gamla Åsa-Nisse-filmerna har man utan tvivel lyckats. Men det finns inte längre någon intressant berättelse som har med vårt samhälle och våra liv att göra. Försegla graven och låt Nils Nilsson på Åsen vila i frid.


Summary: Sveriges mest utskällda filmgestalt genom tiderna var högt älskad av sin publik.Kanske för att filmerna gav uttryck åt vår djupt kluvna hållning till Sveriges modernisering, skriver Henrik Berggren.

Det rör sig oroligt i Harry Scheins grav i dag. Kanske var det oundvikligt att någon (det blev den i övrigt begåvade komikern Henrik Dorsin) skulle falla för frestelsen att återuppliva Sveriges mest utskällda filmgestalt genom tiderna. För underhållare med folkliga ambitioner måste Nils Nilsson på Åsen, mer känd som Åsa-Nisse, vara vad Messnerleden på K 2 är för bergsbestigare: oändligt lockande men livsfarlig att ta sig an. Problemet för Dorsin och övriga inblandade i ”Åsa-Nisse. Wälkom to Knohult” är att de har förletts av de ursprungliga filmernas uselhet att tro att Åsa-Nisse är en okomplicerad figur som kan flyttas runt i tid och rum lite hur som helst. Men laddningen i de ursprungliga filmerna bärs inte av huvudpersonen utan hämtar sin kraft från det omliggande samhället. I efterhand kan vi se att den svit om tjugo Åsa-Nisse-filmer som producerades mellan 1949 och 1969 bildar en motsägelsefull och inte alldeles uppbygglig krönika om den svenska landsbygdens modernisering under femtio- och sextiotalet. Även om publikframgången har överdrivits i efterhand rör det sig om ett unikt populärkulturfenomen som förbryllat generationer av filmrecensenter. Såväl i landsortspress som storstadstidningar tävlade kritikerna om att sabla ner Åsa-Nisse med vassa formuleringar. ”Tänk er en orgie i plumpheter och en ocean av dumhet … och ni har ändå inte Åsa-Nisse”, skrev till exempel Per Ahlmark 1958. Ändå fortsatte publiken att strömma till. Leif Furhammar, den odiskutable nestorn bland svenska filmvetare, sammanfattade det hela i slutet av sjuttiotalet genom att förklara att Åsa-Nisse var ”ett mysterium”. En del av förklaringen sägs vara att pilsnerfilmsbolaget Svensk talfilm lyckades locka en frireligiös publik som annars inte gick på bio. Åsa-Nisse, spelad av John Elfström med bomullstussar i kinderna, varken svor, drack eller gick i kyrkan – det sista var alltså ett plus för troende som inte frekventerade den svenska statskyrkan. Själva figuren Åsa-Nisse var ursprungligen skapad av en inbiten fiskare och jägare vid namn Stig Cederholm som skrev jakthistorietter i tidskriften Tidsfördriv. Mycket är oklart om hans förvirrade liv och de motsägelsefulla uppgifter han lämnat i olika tidningsintervjuer bidrar inte alltid till att skingra dimmorna. Han föddes 1905 i en välbärgad familj i Jönköping och var skolkamrat med Dag Hammarskjöld. Vid 19 års ålder hamnade han på sinnessjukhus. Efter fem år – år 1928 – skrivs han ut och blir journalist. När andra världskriget bryter ut går han ut som frivillig i finska vinterkriget. Väl hemkommen till Sverige hotas han dock av en ny tvångsintagning och flyr till det av tyskarna ockuperade Norge där han anmäler sig som frivillig i Waffen-SS. Men tyskarna tror att han är spion och internerar honom i koncentrationslägret Grini. Återförd till Sverige gör han en ny sväng på mentalsjukhus, där han också börjar skriva historierna om Åsa-Nisses jaktbravader i de småländska skogarna. Kopplingen mellan manusen till Åsa-Nisse-filmerna och Cederholms tämligen oläsliga jakthistorier är inte stark. Han skulle också under sextiotalet rasa över att Svensk talfilm hade förvanskat hans skapelse. Även om det är ett pikant faktum att den svenska folklighetens främsta symbol skapats på ett dårhus av en före detta SS-soldat vore det fel att betrakta Knohult som en feberdröm om volksgemeinschaft. Men filmerna – särskilt de första – är präglade av Cederholms oroliga antimodernism, en trettiotalsdoftande dröm om manlig gemenskap mellan fria själar i skog och mark och ett påfallande kvinnoförakt. Stapelvaran i filmerna är fristående sketcher där Åsa-Nisse med Klabbarparn som lite tveksam assistent ställer till ofog, ibland avsiktligt för att driva med handlare Sjökvist, ibland oavsiktligt genom att lansera någon ny och livsfarlig uppfinning. I en del filmer finns en mer genomarbetad ramberättelse, ofta innefattande en lättklädd ung kvinna med kärleksbekymmer. En vild jakt på några kriminella från Stockholm som talar söderslang kan också liva upp handlingen. Fruarna Eulalia och Kristina svävar som plågsamma huskors i bakgrunden som ska sättas på plats. Men om handlingen i filmerna är plågsamt förutsägbar sker efter hand stora förändringar i miljön. De första filmerna – som också är inspelade i trakterna kring Vetlanda – kan kanske inte betecknas som socialrealistiska, men regissören Ragnar Frisk har ett starkt fokus på småbrukarlivets villkor, det agrara landskapet och den omkringliggande landsbygdskulturen. I den första filmens inledande scen får åskådaren se hur Åsa-Nisse förgäves försöker välta bort en stor sten från sin åker. Men till skillnad från sin småländske småbrukarkollega Karl-Oskar i Vilhelm Mobergs ”Utvandrarna”, som sliter sönder kroppen i sin oförtröttliga kamp med den steniga småländska marken, ger Åsa-Nisse snart upp och går och fiskar med Klabbarparn. Sannolikt är det första och sista gången i de tjugo filmerna som vi får se Nils Nilsson på Åsen ägna sig något som liknar lantbruk. Men därmed är också tonen satt. Filmerna blickar tillbaka på mellankrigstidens landsbygdsvärld, som på flera sätt utgjorde det agrara Sveriges gyllene skymning. Aldrig förr hade landskapet varit så tätt befolkat och brukat, aldrig hade det funnits så mycket föreningshus, skolor och handelsbodar på avsides vägar. Allt detta är synligt i de första Åsa-Nisse-filmerna: kameran sveper kärleksfullt över gärdsgårdar och små åkerlappar, bönderna tar på sig finkläderna när de deltar i sockenstämman och knappheten gör sig påmind när Eulalia gömmer det dyrbara vetebrödet när Klabbarparn kommer på besök (denna scen upprepas i den nya filmen, men blir helt obegriplig i vårt överflödssamhälle). Det är kitschigt, musealt och romantiserat med smäktande sång av ”den sjungande bonden” Bertil Boo i skymningsljus, men fortfarande ett landskap som var bekant för åskådarna. Denna socialt levande landsbygd trängs dock långsamt tillbaka i de efterföljande filmerna. Själva filminspelningarna flyttar till Stockholmstrakten. Det småländska landskapet spelas nu av utvalda miljöer i Täby och Saltsjöbaden, på bekvämt avstånd från Svensk talfilms studio. Men också alltmer av handlingen börjar utspela sig utanför Knohult. Åsa-Nisse och Klabbarparn ger sig ut på långa resor, till Stockholm, Mallorca, Åre. Bertil Boo får ge plats åt mer tidsenliga gästartister: först Snoddas och Carli Tornehave, mot slutet Shanes och Hep Stars. Tidstypiska fenomen som rymdraketer och James Bond-filmer präglar alltmer handlingen. Till en början vinner filmerna på att flyttas ut från Knohults begränsade värld. Fiske- och jakthistorier blir fort tjatiga och de nya miljöerna ger John Elfström möjlighet att spela ut ett betydligt större register än att bara plira och sätta tummarna i vädret. Det är tveksamt om publiken hade förblivit Åsa-Nisse trogen om han stannat i småländskt fyrtiotal, själva energin kommer från mötet mellan det gamla och nya Sverige. Kanske är detta själva förklaringen till ”mysteriet Åsa-Nisse”: filmerna gav uttryck för en ambivalent hållning till moderniseringen av Sverige och avfolkningen av landsbygden under femtio- och sextiotalet. Åsa-Nisse liknar i mycket den figur i folkkulturen som socialantropologer brukar kalla ”the trickster”: oförutsägbar, förslagen och töntig på en och samma gång. Ibland är Åsa-Nisse offer för moderniteten: hans uppfinnarverkstad springer i luften och hans konstiga bilar skenar utan kontroll. Andra gånger är han helt suverän och kör i kapp flyende bovar, löser storstadsbornas problem och får det sista skrattet. Kanske detta tilltalade människor på landsbygden som ville ha modernitet, teknik och bättre levnadsstandard, men på sina villkor, utan att ge upp hela sin identitet. Priset var att den traditionella gemenskapen på landsbygden försvagades. I tidskriften Kapten Stofil (världens främste bakåtsträvare) har Martin Kristenson hävdat att de sista filmerna är kusligt ödsliga. Man ser knappt Åsa-Nisses stuga, Eulalia och Kristina har försvunnit och hela Knohult tycks ha upplösts. En stor del av handlingen utspelar sig på vägar och i skogen; ”en skrämmande bild av människans utsatthet i en värld där allting, kulturen, moralen är på glid” som Kristenson uttrycker det. Om det stämmer, är det kanske inte så konstigt att publiken började svika. I slutet av sextiotalet hade Åsa-Nisse gjort sitt för att ledsaga svenskarna in i det moderna samhället. När den sista filmen, ”Åsa-Nisse i rekordform” hade den sedvanliga världspremiären på biografen Saga i Vetlanda kom endast 69 åskådare. Men det skulle bli en ironisk pendang. Hösten 1971 visades den första Åsa-Nisse-filmen i TV 2 och tittarsiffrorna var enorma, 3,84 miljoner. Harry Schein anmälde filmen till radionämnden som ”undermålig underhållning”, vilket var modigt men ganska missriktat. Men kanske anade han att Åsa-Nisses popularitet förebådade det kommande decenniets reaktion mot moderniteten med gröna vågen, kärnkraftsmotstånd och ”Åsa-Nisse-marxister”. Stig Cederholm skulle också göra sig påmind i offentligheten igen som miljökämpe rasande mot växtbekämpningsmedlet hormoslyr. Och nu, 2011, har Nils Nilsson på Åsen återuppstått igen i Kjell Bergqvists charmlösa gestalt i ett doftlöst Knohult som mest påminner om en amerikansk småstadsdröm. Om målet var att göra något lika uselt som de gamla Åsa-Nisse-filmerna har man utan tvivel lyckats. Men det finns inte längre någon intressant berättelse som har med vårt samhälle och våra liv att göra. Försegla graven och låt Nils Nilsson på Åsen vila i frid. Henrik Berggren kulturdebatt@dn.se Källor ”Åsa-Nisse” Dvd, samlingsbox 2 (TV4)Leif Furhammar: ”Folklighetsfabriken: porträtt av ett svenskt filmbolag” (PAN 1979)Anders Nordqvist och Lotta Jarlsdotter: ”Åsa-Nisse: var ligger Knohult?” (Norlén och Slottner 2008)