"Jag ville skriva med starkare ärlighet"

Summary: Lars Noréns omsusade "En dramatikers dagbok" blandar vardagliga reflexioner om arbete och kärlek med hårda omdömen om kända skådespelare och journalister. Varför gav han ut den? - Från början hade jag inte tänkt göra det. Men jag ville skriva med större närhet till upplevelsen, säger Lars Norén till Boklördags Annika Persson.

Det är lite som att komma till en intervju med en statsminister. Lars Norén bestämmer tid och plats. Han väljer dessutom vem som får intervjua honom. Och det är klart, jag har ju inte skrivit något ofördelaktigt om honom. I "En dramatikers dagbok", som gavs ut på fredagen, får många journalister en släng av den Norénska mattpiskaren. Jag skriver mattpiskaren för att förnedringslusten liksom är tydlig. Ja, det gäller inte bara journalister. Också hans egna medarbetare hyllas och sågas i offentlighetens ljus. En känd skådespelare får sitt redan på första sidan. Den 3 augusti år 2000, när Lars Norén just påbörjat sin dagbok, har hon oturen att ringa honom. "Jag var mycket kort mot henne. Har ingen lust att arbeta med henne mer. Hon kunde ha tagit ställning under 'Sju tre'." "En dramatikers dagbok" sträcker sig från sommaren 2000 till sommaren 2005. Längs vägen redogör Lars Norén för hur det går med pjässkrivandet, med Riks dramas planering, möten med olika teaterchefer som vill sätta upp hans dramer, om hur han försöker få barn med olika kvinnor, om formen på deras bröstvårtor, om vilka recensenter som skrivit vad om Lars Noréns och hans närmastes föreställningar. Läsaren får också följa med på oräkneliga shoppingturer till NK, där det inhandlas allt från skor åt någon av döttrarna till byxor från Comme des garçons. Men varför ger han egentligen ut det här? Boklördag träffar Lars Norén lördagen före boksläppet, i ett av Albert Bonniers förlags traditionstyngda mötesrum. Stuckaturen hotar att falla ned över våra huvuden. Författaren sitter på plats. Beredd. - Från början hade jag inte tänkt göra det. Men det var som om det växte fram en intressant väv av det privata, arbetet, mötena med andra människor. Och så ville jag skriva med en starkare ärlighet. Med större närhet till upplevelsen. Utan att fråga: Kan man verkligen skriva det här? För en författare med ett så koncentrerat uttryck som Lars Norén kan det tyckas märkligt att skriva med närmast total avsaknad av undertext. Stora delar av boken beskriver vardagligheter rakt fram: "Promenerade Karlavägen bort till Odengatan. Känner mig svag och matt som när man ska bli förkyld. Det första jag bestämde när jag vaknade var att jag ska börja springa igen, i dag." Kändes texten inte platt? - Jo, men framför allt rak och enkel. Var det läskigt? - Nej, eftersom jag inte tänkte publicera det. När bestämde du dig? - Ja, då var jag redan så långt från det här universumet, säger han och lägger handen på boken. Fast när man läser dagboken framgår det att Lars Norén redan efter ett års dagboksskrivande, i juni 2001, berättar om projektet för sin vän förlagsredaktören Harriet. Han säger att han vill sälja dagboken till högstbjudande och att han vill ha miljoner. Harriet säger att det nog blir svårt med miljonerna och undrar om han verkligen tror att det kommer att sälja. Det tror han. Noréns dagbokslansering bärs helt av skvallerpotentialen. Och ska man tjäna miljoner så får man numera namnge många. Intrigen är smart iscensatt. Den enligt författarens uppgift 1.732-sidiga svarta luntan är inte paginerad. Den har inte heller något personregister. Så vill man veta om man är omskriven så får man vackert läsa. Och ingen hinner bläddra klart i bokhandeln. - Men det skulle vara hemskt om jag har skadat några svaga människor. Om jag missat att skydda någon, säger Lars Norén om sina känslor inför publiceringen. Hur ser du på din makt? - Jag vägrar förfoga över någon som helst makt. Den enda makt man kan få, det är den som andra människor ger en. Och jag tar inte emot den. För då skulle jag ju inte kunna uttrycka mig fritt längre. Men det kan ju inte du bestämma. (Här gäller det att komma ihåg att under hela den tid Lars Norén skriver sin dagbok är han konstnärlig ledare för en av Sveriges mest inflytelserika teatrar, Riks drama. Och en dramatiker känd långt utanför landets gränser.) - Jag redovisar mina upplevelser, mina intryck. Och det handlar ju om en process. Om jag är ursinnig på någon 2003 så får jag kanske skuldkänslor 2005. Men känns det inte jobbigt om din ljusskötare inte får fler jobb nu? - Ska jag inte kunna säga att någon är en dålig yrkesmänniska? Jag tar ansvar för vad jag säger, men inte för hur andra uppfattar det. Min enda domstol är min egen. Och så tillägger han att resonemanget påminner honom om när förre statsministern Göran Persson sa att han skulle jaga den med blåslampa som uttalade sig negativt om Sverige i utlandet. Det är roligt att han pratar om Göran Persson flera gånger. För det är svårt att inte tänka på "Ordförande Persson" när man sitter mitt emot Lars Norén. De håller distans på samma sätt, är lite överlägsna. Men inte helt fjära, självupptagenheten kräver att de lockar med sig åhörarskarorna en bit. Svårigheten att se sin egen makt finns också hos båda. "Ska inte jag kunna vara pr-konsult?" Jag frågar om Norén själv ser sin dagbok som ett verk i 00-talsvågen av bekännelselitteratur. Det gör han inte. - Jag är oerhört riktad inåt i mig själv. När jag skriver tänker jag inte på hur jag ska uppfattas. Det jag skriver mest om är dessutom inte så mycket andra människor, utan mitt eget förhållningssätt till saker och ting. Har man någon konstnärlig ambition så handlar det om sättet att se på objektet, och inte om objektet i sig. Så fort man skriver en mening deltar man i en flertusenårig diskussion om vad det är att skriva en mening. Som regissör är jag mer intresserad av mitt förhållningssätt till skådespelarna än av dem. Den fråga jag ständigt ställer mig under arbetet är: Varför reagerar jag som jag gör? Lars Norén ser ut genom fönstret mot Sveavägen och säger att han har varit professionell författare i 47 år. Han upprepar det. "I 47 år." Det är därför han är så känslig för ordens valörer, påstår han. - När jag läser tidningarna så är jag mer intresserad av vilken nivå debatten förs på än av vad den handlar om. Jag läser för att se vilket språk de använder. Fungerar ditt politiska engagemang likadant? - Nej, där är jag intresserad av faktiska förhållanden. Men om vi pratar om dagboken så handlar den om förhållningssättet. Att lägga ett sceneri har alltid en moralisk problematik. Om du ställer en kvinna längst bak på scenen och en man längst fram, då har du fattat ett moraliskt beslut. Jag är intresserad av varför man ställer kvinnan längst bak, av vilka ord politikerna använder, men jag är också intresserad av hur verkligheten ser ut. Dagboken tar sitt avstamp under kritikstormen mot turnén med "Sju tre", föreställningen där tre intagna på Tidaholmsanstalten spelade sig själva och som slutade med morden i Malexander. I boken är det tydligt att högerextremismen skrämmer dig. Utifrån dina konkreta erfarenheter, hur ser du på framryckningen av den extrema högern i Europa? - Det beror på, den ser olika ut överallt, i Sverige, Danmark, Belgien, Frankrike. I Sverige tror jag att den har sin grogrund i socialdemokratins misslyckande med att skapa politik som ger hopp. Som är demokratisk, som engagerar. Inte bara i riksdagen, utan också ute bland folk. Man känner ett stort glapp. - Men det handlar också om världens förvandling. I globaliseringens tid blir den nationella identiteten bara ett: Vi är inte dom. Och då är "dom" oftast de som har en annan religion. Det enda man kan enas kring är att något har gått förlorat. För mig ligger fascism, nazism och religion nära varandra. De har samma källor och tar alla som sin uppgift att sortera fram vad som är ont och gott, sant och falskt, vi och dom. Sen är det förstås stor skillnad mellan enkla fattiga protestantiska församlingar och församlingar som Livets ord. Men de bygger på samma antihumanistiska principer. - Fascismen lyfter av människan hennes eget ansvar. Demokrati ska ge ansvar. Men när unga inte upplever att de behövs så finns det en grogrund. Tycker du att man kan se prov på att högerextrema tankar brer ut sig också i den accepterade retoriken? Till exempel som den strikta skiljelinjen mellan dem som arbetar och dem som inte arbetar? - Jag tycker att hela den borgerliga politiken visar på det. Och jag ser med fruktan på att sverigedemokraterna kanske kommer in i riksdagen vid nästa val. Men det är egentligen inte sverigedemokraterna som är faran, utan hur våra demokratiska partier handskas med samhälleliga problem. Socialdemokratin har inte ändrat de sociala villkoren nämnvärt. Det verkar som om politikerna saknar minne. Först föreslår de något, sedan glömmer de bort det. Och folk reagerar inte på det. Det är den allra största faran. Är teatern en bra plats för att driva politik? - Det är en fantastisk plats. Den bästa. När vi gjorde "Kyla", som är skriven för en ung publik så besökte vi många skolor runt om i landet. Bland annat i Nybro. Där hade varit en del ganska hemska nynazistiska angrepp mot invandrare. Många elever sa att när de såg filmerna från Auschwitz så blev de nästan bara stärkta i sina identiteter. Men "Kyla" gick rakt in i dem. De hade ingen gard uppe. I teatern möter publiken levande människor, de kan se dem, nästan ta på dem. Då får de väldigt svårt att värja sig. Då måste man också vara mycket försiktig med vad man gör. Det lärde jag mig inte minst efter "Sju tre". Vilka är på din sida? - Jag vet inte. Jag vet inte vilka som är på den andra sidan heller. Fem korta frågor Vilka är dina favoritdesigner? – Det säger jag inte. Jag vill ha dem för mig själv. Ja, det finns ju en kille i Norditalien som gör skor som han gräver ner i jorden i tre månader. Sådana skor behöver man inte ens gå i. Det räcker att ha dem och titta på dem. Vad odlar man bäst i en skuggrabatt? – Det vet jag inte. Jag har inte så mycket skugga i min trädgård. Eller jo, jag har förresten en jasmin som står i skugga. Den blommar rikligt, en skuggjasmin, kanske. Vilken är din starkaste läsupplevelse? – Den första riktigt starka var Kafkas ”Slottet”. Och Dostojevskijs ”Brott och straff”. Jag kan fortfarande känna redan på utsidan på den boken att det är den. Det är starkt. Vad läser du för tidningar? – Danska Weekendavisen tycker jag är bra. Och New York Times Book Review. Tror du fortfarande på kärleken? – Ja, oh ja. Jag tror på den individuella djupa outplånliga kärleken till en annan människa. Debuterade 1963 Namn: Lars Norén. Yrke: Författare, dramatiker, regissör. Ålder: 63. Bor: I Vasastan i Stockholm. Aktuell: Med ”En dramatikers dagbok” (Albert Bonniers förlag). Tidigare verk (i urval): Debuterade 1963 med diktsamlingen ”Syrener, snö”. Dramatik: ”Natten är dagens mor” 1982, ”Kaos är granne med Gud”1982, ”En sorts Hades” 1994, ”Personkrets 3:1” 1997, ”Sju tre” 1998, ”Detaljer” 2001. Gör just nu: Går igenom posten, träffar vänner, städar och tvättar.


”Jag ville skriva med starkare ärlighet”

Summary: Lars Noréns omsusade ”En dramatikers dagbok” blandar vardagliga reflexioner om arbete och kärlek med hårda omdömen om kända skådespelare och journalister. Varför gav han ut den? – Från början hade jag inte tänkt göra det. Men jag ville skriva med större närhet till upplevelsen, säger Lars Norén till Boklördags Annika Persson.

Det är lite som att komma till en intervju med en statsminister. Lars Norén bestämmer tid och plats. Han väljer dessutom vem som får intervjua honom. Och det är klart, jag har ju inte skrivit något ofördelaktigt om honom. I ”En dramatikers dagbok”, som gavs ut i går, får många journalister en släng av den Norénska mattpiskaren. Jag skriver mattpiskaren för att förnedringslusten liksom är tydlig. Ja, det gäller inte bara journalister. Också hans egna medarbetare hyllas och sågas i offentlighetens ljus. En känd skådespelare får sitt redan på första sidan. Den 3 augusti år 2000, när Lars Norén just påbörjat sin dagbok, har hon oturen att ringa honom. ”Jag var mycket kort mot henne. Har ingen lust att arbeta med henne mer. Hon kunde ha tagit ställning under ’Sju tre’.” ”En dramatikers dagbok” sträcker sig från sommaren 2000 till sommaren 2005. Längs vägen redogör Lars Norén för hur det går med pjässkrivandet, med Riks dramas planering, möten med olika teaterchefer som vill sätta upp hans dramer, om hur han försöker få barn med olika kvinnor, om formen på deras bröstvårtor, om vilka recensenter som skrivit vad om Lars Noréns och hans närmastes föreställningar. Läsaren får också följa med på oräkneliga shoppingturer till NK, där det inhandlas allt från skor åt någon av döttrarna till byxor från Comme des garçons. Men varför ger han egentligen ut det här? Boklördag träffar Lars Norén lördagen före boksläppet, i ett av Albert Bonniers förlags traditionstyngda mötesrum. Stuckaturen hotar att falla ned över våra huvuden. Författaren sitter på plats. Beredd. – Från början hade jag inte tänkt göra det. Men det var som om det växte fram en intressant väv av det privata, arbetet, mötena med andra människor. Och så ville jag skriva med en starkare ärlighet. Med större närhet till upplevelsen. Utan att fråga: Kan man verkligen skriva det här? För en författare med ett så koncentrerat uttryck som Lars Norén kan det tyckas märkligt att skriva med närmast total avsaknad av undertext. Stora delar av boken beskriver vardagligheter rakt fram: ”Promenerade Karlavägen bort till Odengatan. Känner mig svag och matt som när man ska bli förkyld. Det första jag bestämde när jag vaknade var att jag ska börja springa igen, i dag.” Kändes texten inte platt? – Jo, men framför allt rak och enkel. Var det läskigt? – Nej, eftersom jag inte tänkte publicera det. När bestämde du dig? – Ja, då var jag redan så långt från det här universumet, säger han och lägger handen på boken. Fast när man läser dagboken framgår det att Lars Norén redan efter ett års dagboksskrivande, i juni 2001, berättar om projektet för sin vän förlagsredaktören Harriet. Han säger att han vill sälja dagboken till högstbjudande och att han vill ha miljoner. Harriet säger att det nog blir svårt med miljonerna och undrar om han verkligen tror att det kommer att sälja. Det tror han. Noréns dagbokslansering bärs helt av skvallerpotentialen. Och ska man tjäna miljoner så får man numera namnge många. Intrigen är smart iscensatt. Den enligt författarens uppgift 1 732-sidiga svarta luntan är inte paginerad. Den har inte heller något personregister. Så vill man veta om man är omskriven så får man vackert läsa. Och ingen hinner bläddra klart i bokhandeln. – Men det skulle vara hemskt om jag har skadat några svaga människor. Om jag missat att skydda någon, säger Lars Norén om sina känslor inför publiceringen. Hur ser du på din makt? – Jag vägrar förfoga över någon som helst makt. Den enda makt man kan få, det är den som andra människor ger en. Och jag tar inte emot den. För då skulle jag ju inte kunna uttrycka mig fritt längre. Men det kan ju inte du bestämma. (Här gäller det att komma ihåg att under hela den tid Lars Norén skriver sin dagbok är han konstnärlig ledare för en av Sveriges mest inflytelserika teatrar, Riks drama. Och en dramatiker känd långt utanför landets gränser.) – Jag redovisar mina upplevelser, mina intryck. Och det handlar ju om en process. Om jag är ursinnig på någon 2003 så får jag kanske skuldkänslor 2005. Men känns det inte jobbigt om din ljusskötare inte får fler jobb nu? – Ska jag inte kunna säga att någon är en dålig yrkesmänniska? Jag tar ansvar för vad jag säger, men inte för hur andra uppfattar det. Min enda domstol är min egen. Och så tillägger han att resonemanget påminner honom om när förre statsministern Göran Persson sa att han skulle jaga den med blåslampa som uttalade sig negativt om Sverige i utlandet. Det är roligt att han pratar om Göran Persson flera gånger. För det är svårt att inte tänka på ”Ordförande Persson” när man sitter mitt emot Lars Norén. De håller distans på samma sätt, är lite överlägsna. Men inte helt fjära, självupptagenheten kräver att de lockar med sig åhörarskarorna en bit. Svårigheten att se sin egen makt finns också hos båda. ”Ska inte jag kunna vara pr-konsult?” Jag frågar om Norén själv ser sin dagbok som ett verk i 00-talsvågen av bekännelselitteratur. Det gör han inte. – Jag är oerhört riktad inåt i mig själv. När jag skriver tänker jag inte på hur jag ska uppfattas. Det jag skriver mest om är dessutom inte så mycket andra människor, utan mitt eget förhållningssätt till saker och ting. Har man någon konstnärlig ambition så handlar det om sättet att se på objektet, och inte om objektet i sig. Så fort man skriver en mening deltar man i en flertusenårig diskussion om vad det är att skriva en mening. Som regissör är jag mer intresserad av mitt förhållningssätt till skådespelarna än av dem. Den fråga jag ständigt ställer mig under arbetet är: Varför reagerar jag som jag gör? Lars Norén ser ut genom fönstret mot Sveavägen och säger att han har varit professionell författare i 47 år. Han upprepar det. ”I 47 år.” Det är därför han är så känslig för ordens valörer, påstår han. – När jag läser tidningarna så är jag mer intresserad av vilken nivå debatten förs på än av vad den handlar om. Jag läser för att se vilket språk de använder. Fungerar ditt politiska engagemang likadant? – Nej, där är jag intresserad av faktiska förhållanden. Men om vi pratar om dagboken så handlar den om förhållningssättet. Att lägga ett sceneri har alltid en moralisk problematik. Om du ställer en kvinna längst bak på scenen och en man längst fram, då har du fattat ett moraliskt beslut. Jag är intresserad av varför man ställer kvinnan längst bak, av vilka ord politikerna använder, men jag är också intresserad av hur verkligheten ser ut. Dagboken tar sitt avstamp under kritikstormen mot turnén med ”Sju tre”, föreställningen där tre intagna på Tidaholmsanstalten spelade sig själva och som slutade med morden i Malexander. I boken är det tydligt att högerextremismen skrämmer dig. Utifrån dina konkreta erfarenheter, hur ser du på framryckningen av den extrema högern i Europa? – Det beror på, den ser olika ut överallt, i Sverige, Danmark, Belgien, Frankrike. I Sverige tror jag att den har sin grogrund i socialdemokratins misslyckande med att skapa politik som ger hopp. Som är demokratisk, som engagerar. Inte bara i riksdagen, utan också ute bland folk. Man känner ett stort glapp. – Men det handlar också om världens förvandling. I globaliseringens tid blir den nationella identiteten bara ett: Vi är inte dom. Och då är ”dom” oftast de som har en annan religion. Det enda man kan enas kring är att något har gått förlorat. För mig ligger fascism, nazism och religion nära varandra. De har samma källor och tar alla som sin uppgift att sortera fram vad som är ont och gott, sant och falskt, vi och dom. Sen är det förstås stor skillnad mellan enkla fattiga protestantiska församlingar och församlingar som Livets ord. Men de bygger på samma antihumanistiska principer. – Fascismen lyfter av människan hennes eget ansvar. Demokrati ska ge ansvar. Men när unga inte upplever att de behövs så finns det en grogrund. Tycker du att man kan se prov på att högerextrema tankar brer ut sig också i den accepterade retoriken? Till exempel som den strikta skiljelinjen mellan dem som arbetar och dem som inte arbetar? – Jag tycker att hela den borgerliga politiken visar på det. Och jag ser med fruktan på att sverigedemokraterna kanske kommer in i riksdagen vid nästa val. Men det är egentligen inte sverigedemokraterna som är faran, utan hur våra demokratiska partier handskas med samhälleliga problem. Socialdemokratin har inte ändrat de sociala villkoren nämnvärt. Det verkar som om politikerna saknar minne. Först föreslår de något, sedan glömmer de bort det. Och folk reagerar inte på det. Det är den allra största faran. Är teatern en bra plats för att driva politik? – Det är en fantastisk plats. Den bästa. När vi gjorde ”Kyla”, som är skriven för en ung publik så besökte vi många skolor runt om i landet. Bland annat i Nybro. Där hade varit en del ganska hemska nynazistiska angrepp mot invandrare. Många elever sa att när de såg filmerna från Auschwitz så blev de nästan bara stärkta i sina identiteter. Men ”Kyla” gick rakt in i dem. De hade ingen gard uppe. I teatern möter publiken levande människor, de kan se dem, nästan ta på dem. Då får de väldigt svårt att värja sig. Då måste man också vara mycket försiktig med vad man gör. Det lärde jag mig inte minst efter ”Sju tre”. Vilka är på din sida? – Jag vet inte. Jag vet inte vilka som är på den andra sidan heller. Annika Persson litteratur@dn.se


Kicksökare på hög nivå

Summary: Den kanadensiska nycirkusgruppen Les 7 doigts de la main inleder cirkusåret i Botkyrka med gästspelet "Traces" - en akrobatisk tripp som vill få oss att bättre ta vara på tiden.

I Cirkushangaren, ett jättelikt plåtskjul i Cirkus Cirkörs hemvist Alby, arbetar en armé tekniker med att bygga upp en soprumsbesläktad scenbild. Bland allehanda bråte tornar en hembyggd flygel upp sig. Här ska den kanadensiska nycirkusgruppen Les 7 doigts de la main, eller handens sju fingrar, gästspela med sin surrealistiska och multimediala föreställning "Traces". En hand med sju fingrar kan göra mer än en hand med bara fem. Ensemblens medlemmar är oförskämt mångsidiga. De är pianovirtuoser, skateboardakrobater och bollkonstnärer och verkar ha noll respekt för gravitation och tyngdpunkter. - Tillsammans med publiken är vi fångade i en typ av bunker och vi tänker oss att det skett någonting fruktansvärt utanför. Tiden tickar ifrån oss och frågan är hur vi ska använda de timmar vi har kvar, beskriver Francisco Cruz handlingen i "Traces". - På scenen bestämmer vi oss för att använda det som finns runt omkring oss till att göra konst. Det verkar vara det enda vettiga i en värld där slutet är nära. Konst är det vi kommer att minnas när allting annat försvunnit. Konst lämnar spår. Les 7 doigts de la main uppträdde i Botkyka redan 2003, då med originalensemblen som bestod av rutinerade avhoppare från nycirkusjätten Cirque de soleil. Nu är gruppen tillbaka i en yngre tappning, med fem medlemmar i tjugofemårsåldern som känt varandra sedan barndomen i Quebec. - Vi kan varandra utan och innan. Den intimiteten vill vi spegla i vår kontakt med publiken. "Traces" börjar med att vi alla presenterar oss själva, berättar hur gamla och långa vi är, vilka drömmar och karaktärsdrag vi har. Vi vill visa att vi i första hand är vanliga snubbar, i andra hand showbizfolk, säger William Underwood. - Akrobatiken är vår grund, vi har både traditionell kinesisk och rysk skolning. Vi trodde nog inte för ett par år sedan att vi skulle spela basket och åka bräda i en föreställning. Men ledarna för Les 7 doigts de la main såg våra mindre uppseendeväckande talanger, sådant vi hållit på med sedan skolgårdstiden. De visade hur vi kunde ta vara på dem i våra konstnärskap. Det är det som är postmodern cirkus, eller nycirkus; bort med djur, paljetter, trumvirvlar och andra cirkusklichéer och in med vad som helst annat; humor, lek, indiepop, säger William Underwood. - Det vi behåller är cirkusens grundelement: risken, säger Francisco Cruz. Vi söker alltid adrenalinkicken när vi uppträder. I "Traces" ger vi oss inte förrän vi satt ett trick. Ibland behövs det fem försök, men när det väl sitter blir publiken helt galen! Vår konst handlar inte om att vara perfekt. Den handlar om att visa på processen, att inte ge upp och att visa att allt är möjligt. ! "Traces" spelas i Cirkushangaren i Alby från den 24 april till den 2 maj. Medverkande i "Traces" är Héloïse Medverkande i "Traces" är Héloïse Bourgeois, bröderna Francisco och Raphael Cruz, Bradley Henderson och William Underwood. Gästspelet är en del av cirkusåret i Botkyrka, ett samarbete mellan Botkyrka kommun, Cirkus Cirkör och Subtopia, där nycirkusfantaster får chansen att se svenska och internationella nycirkusgrupper invadera det offentliga rummet. Traces spelas i Cikushangaren i Alby från den 24 april till den 2 maj.


Earthworm Jim återuppstår

Summary: Daggmasken Earthworm Jim förekom i ett par spel som släpptes under 90-talet. Nu återupplivar Interplay karaktären.

Interplay har avslöjat att de planerar låta daggmasken Earthworm Jim, som förekom i ett par spel under 90-talet, få en comeback. I utvecklingsteamet för det kommande spelet finns bland annat karaktärens skapare Douglas TenNapel med på ett hörn. Några ytterligare detaljer om det kommande spelet, såsom titel eller till vilka plattformar det kommer, har ännu inte avslöjats.


"Home" försenas ytterligare

Summary: Sonys onlinevärld "Home" försenas ytterligare. Den öppna betan är nu planerad att börja först i höst.

Sonys lansering av onlinevärlden "Home" försenas ytterligare. I ett pressmeddelande skriver företaget att den öppna betan av "Home" drar igång först i höst. "Home" beskrivs som en onlinevärld i stil med "Second life" för Playstation 3, och var ursprungligen tänkt att öppnas redan höstas. Någon anledning till förseningarna har inte angetts.


Barnbokens bästa vän

Summary: Marianne Eriksson är svensk barnbokshistoria samlad i en enda person. Sedan 1950-talet har hon arbetat med Astrid Lindgren, gett ut politiska barnböcker, Alfons Åberg, Lennart Hellsing, Pernilla Stalfelt och många fler. Nu trappar hon ner – men Lennart Hellsing fortsätter hon att vara redaktör åt.

Förläggaren Marianne Eriksson började på Rabén & Sjögren 1952 under Astrid Lindgrens storhetstid, hon gav ut sextiotalets politiskt medvetna "Sprätten satt på toaletten", var med när Alfons Åberg kom till och är mycket förtjust i nya bilderboksskapare som Pernilla Stalfelt. - Tänk vad roligt det var att få ge ut "Sprätten satt på toaletten"! Det var det tidiga 70-talet och vi var på något sätt först med politiska barnböcker. Marianne Eriksson har suttit mitt i den svenska barnboksutgivningen i mer än ett halvt sekel. När hon var 65 år slutade hon på Rabén & Sjögren (1989) och bildade genast ett nytt barnboksförlag tillsammans med författaren Barbro Lindgren. I nära 20 år efter pensionen drev Marianne Eriksson sitt förlag Eriksson & Lindgren, som nu när hon trappat ner köpts upp av modershuset Rabén & Sjögren. Marianne Eriksson var med redan på gamle Rabéns tid. Hon jobbade i samma hus som Rabén & Sjögren, när Hans Rabén, eller doktor Rabén som han tilltalades, plockade över henne till förlaget i början av 50-talet. - Och där hamnade jag mitt bland guldåldersförfattarna. Det var underbart. Förlaget gav ut storheter som Harry Kullman, Lennart Hellsing, Edith Unnerstad, Åke Holmberg och inte minst Astrid Lindgren, som också jobbade på förlaget. Många bedömare menar att Astrid Lindgren drog fördel som författare av att samtidigt hålla i alla trådar som förläggare. Man har sagt att andra författare oförtjänt kom i skuggan av henne när säsongens böcker lanserades. Den kritiken avvisar Marianne Eriksson bestämt. - Astrid var duktig som förläggare, men hon var också starkt medveten om sin dubbla roll. Hon var rädd för den och höll tillbaka sig själv vid annonsering och liknande. Men visst märktes hon ändå, hon hade ju så många böcker i sig och publicerade tidvis två om året. Astrid Lindgren låg hemma och skrev på förmiddagarna och kom till jobbet klockan 13 varje dag. Det gjorde hon ända fram till 1970, då hon oväntat slutade ett par år före pensionen samtidigt med Hans Rabén. - Då var det inte alldeles lätt för Marianne Eriksson, säger hon om sig själv i tredje person. Hennes båda kunniga förläggare var borta och nu skulle hon plötsligt själv leda utgivningen och redaktionen. Det var precis i den vändan som de politiska barnböckerna från Verdandi kom. - Astrid kände till dem men eftersom hon snart skulle sluta hade hon överlåtit dem på mig. Jag trivdes verkligen med de böckerna. Utöver Annika Elmqvists "Sprätten" kom böcker som "En by i Sydamerika" av Stig Unge och Cecilia Torudd och "Här är Nordvietnam" av Erik Eriksson och Mats Andersson. En sexualupplysningsbok var "Filip frågar" av Karin Levander och Gunilla Kvarnström, Lena Anderson var redan i gång med "Luddes indianbok" och Annika Holm berättade om sin handikappade dotter Vanna. - Vi var tidigt ute. Sverige blev uppmärksammat för att vi vågade vara så öppna. Det var idel kända upphovsmän bakom Verdandiböckerna. Sonja Åkesson skrev "Mamman och pappan som gjorde arbetsbyte", Kerstin Thorvall svarade för "Min pappa säger att din pappa sitter i fängelse" medan Anna-Clara och Thomas Tidholm gjorde "Vad Bosse fick se". - Den här epoken har kritiserats, delvis kanske med rätta, allt var inte konstnärligt på topp. Men böckerna var kul att jobba med och de banade väg för nya socialrealistiska böcker på andra förlag också. Att i dag klanka på "Sprätten" är bara dumt. Det är fortfarande en både giltig och rolig bok. Marianne Eriksson hade kommit till Rabén & Sjögren som sekreterare men fick tidigt självständiga redaktörsuppgifter. En av de första hon tog tag i och gick in för med liv och lust var barntidningen Klumpe Dumpe. Bonniers hade 1953 startat serietidningen Tuff och Tuss som en motvikt till alla amerikanska serier som vällt in i Sverige och orsakat moralpanik bland åtminstone borgerliga föräldrar. Nu ville KF också göra en kvalitetstidning för barn. Det skulle bli Klumpe Dumpe. - Jag var i väg och uppvaktade Lorentz Larsson på skolöverstyrelsen för att få stöd för projektet och det gick bra, berättar Marianne Eriksson. Numera är Lorentz Larsson mest ihågkommen för sitt dokumenterade motstånd mot serier. Det hindrade honom inte att uppmuntra KF:s försök att överföra en amerikansk kvalitetsbarntidning till svenska. Förebilden för Klumpe Dumpe var The Humpty Dumpty Magazine, vars material till att börja med utgjorde det mesta i den nya svenska utgåvan som började komma ut 1955 och blev Marianne Erikssons skötebarn. Till att börja med var det Rabén & Sjögrens förlagsredaktör Åke Löfgren som var ansvarig, men snart stod hon som ensam redaktör för tidningen. Efter hand integrerades alltmer svenskt material och till slut dominerade det varje nummer. Tidigt kom Lennart Hellsing att medverka med verser, Astrid Lindgrens "Barnen på Bråkmakargatan" blev följetong, Stig Lindberg illustrerade Britt G Hallqvist medan Alice Babs och Eric Sandström kunde överraska med sången "En munter serenad". Och här föddes den tecknade serien om Pippi Långstrump. Ingrid Vang Nyman hade redan 1945 formgivit den förhållandevis gängliga nioåringen, som nu skulle pressas in i serierutor. Serie-Pippi blev en kompakt liten figur. Även Annika och Tommy anpassades till den nya formen. - Hans Rabén fick ett torparutbrott. Han var konsthistoriker och tyckte sig veta hur bilder skulle vara. Han menade att Pippi var för kort och för tjock och helt fel. - Men Ingrid Vang Nyman svarade att doktor Rabén som var en bildad människa borde förstå att det behövdes för att få in figurerna i små rutor. Han kom ingen vart med henne. Visst var hon knäpp, men genial! Marianne Eriksson håller Ingrid Vang Nyman för en av de främsta illustratörerna och beundrar fortfarande hennes skicklighet. - Tänk bara hur förtrogen hon var med modern tryckteknik. Hon utnyttjade möjligheterna, separerade färgerna själv så att hon fick det resultat hon vill ha samtidigt som det blev lite billigare för oss att trycka. Det ambitiösa projektet pågick i flera år, men Klumpe Dumpe fick i likhet med Tuff och Tuss läggas ner innan 50-talet var till ända. Pippi-serierna däremot kom att hållas vid liv i bokform och de trycks ännu i nya upplagor. - På 50-talet lanserade vi också billighetsserien Klumpe Dumpe-biblioteket som byggde på tilltryck av stora, smått klassiska bilderböcker. Marianne Eriksson fick hela tiden nya insikter på Rabén & Sjögren. - Formgivaren Charles Behrens jobbade åt förlaget. Han hade ett tätt samarbete med Lennart Hellsing. En sen kväll när jag skulle gå hem såg jag dem sitta på golvet insvepta i ett moln av tobaksrök och med bilder utlagda runt omkring sig. De flyttade och grunnade och diskuterade. Då förstod jag plötsligt att det var viktigt med bilder. Marianne Erikssons intresse för illustratörer har bara växt sig starkare genom åren. Och hon har fått gensvar. Hennes hallväggar är fulla av svenska barnbokskonstnärers bilder, de flesta med en dedikation till henne. Där hänger Björn Berg, Eva Eriksson, Ilon Wikland, Ingrid Vang Nyman, Lasse Sandberg, Lena Anderson, Olof Landström, ja, det går att fortsätta ganska länge. Men hur vet en förläggare från början vem hon ska satsa på? Hur kommer en illustratörs första bok till? Marianne Eriksson kan ge mängder av överraskande exempel. - Gunilla Bergström hade ingen illustratör till Alfons Åberg när hon erbjöd oss den första boken. Då sa vi åt henne att göra bilderna själv - och det gick ju bra, eller hur? Pernilla Stalfelt introducerade sig på ett annat sätt. Hon skrev ett brev om att hon varit praktikant på förlaget. - Hon tyckte att vi hade likadan humor och undrade om jag kom ihåg henne för nu hade hon en idé. Jag blev förtjust och när hon fick komma till förlaget hällde hon ut en dröse galna bilder på bordet. Men det gick att se att det hela kunde bli något bra - med Pernillas sakligt humoristiska text till. Ofta hänger det hela på förläggarens förmåga att upptäcka kvaliteterna hos ett material. - Ibland kan man hitta en ny illustratör på en utställning. Ofta måste man bearbeta manus som någon skickat in. Men jag har en känsla av att redaktörer numera har en rädsla och alltför stor respekt för att kritisera, trots att det är vårt jobb. Det gör inget om man som redaktör inte blir omtyckt av alla. Jag har en författare som berättar flödande och fantasifullt, men som upprepar sig. Då måste redaktören våga gå in. Det vinner alla på. FörlagsVärlden har ändrats en hel del under Marianne Erikssons tid. De senaste åren har präglats av tydligare vinstkrav från ägarna. De stora förlagen verkar bara våga ge ut titlar som ger säker förtjänst. Redaktörernas skrivbord fylls av ekonomiska kalkylark i stället för författarskap som kan vara lovande på längre sikt. - Det måste finnas utrymme för nybörjare, men materialet måste vara tillräckligt bra för att slösa papper på. I dag ges det ut så många barnböcker - alltför många tycker jag. De riktiga berättarna som har något viktigt att säga får ofta ingen chans i störtfloden av menlösa deckare. - Eller är jag orättvis? Det har alltid funnits Blytonböcker, men aldrig så många som nu. När jag började gavs det ut drygt 500 titlar om året, nu är det tre gånger så många. FörlagsVärlden har förändrats i andra avseenden också. - Författare är ett väldigt ensamt yrke och det är trevligt att ha ett förlag att träffas på. Förr var det mycket vanligare att de kom upp för sällskaps skull. Det kunde vara hindersamt många gånger, men det tog man gärna för att besöket gav så mycket. På 50- och 60-talen upplevde alltså Marianne Eriksson guldåldern efter 1945 års stora antiauktoritära förnyelse av barnlitteraturen, 70-talet var inte bara den samhällstillvända barnlitteraturens decennium, 80- och 90-talen öppnade för en förnyelse av bilderboken och 2000-talet fortsätter att vidga barnbokens domäner. - Och så kom ju desserten - när Barbro och jag startade det lilla förlaget. Det var underbart! Allt var möjligt och friheten kändes oändlig! - Jag är lycklig som fått vara med om barnlitteraturens framgång. Och jag har haft fantastiskt bra kontakt med massor av människor, med Astrid och Lennart i toppen, vad kan man mer begära? Marianne Eriksson summerar sitt förläggarliv som om det vore över nu när hon formellt slutat på Eriksson & Lindgren. Men det fortsätter. Hon förblir Lennart Hellsings förläggare och har två nya böcker på gång med honom hos Eriksson & Lindgren, som fortsätter att ge ut barnböcker i eget namn som en del av Norstedts förlagsgrupp.


"GTA IV" har gått guld

Summary: Nu är risken i det närmaste obefintlig för att "GTA IV" ska drabbas av ytterligare förseningar. Spelet har nu börjat massproduceras.

Nu kan det i det närmaste uteslutas att fler förseningar ska drabba "GTA IV". Gamespot rapporterar att de fysiska skivorna nu börjat massproduceras inför lanseringen nästa vecka. Enligt utgivaren Take Two förväntar man sig att hela sex miljoner exemplar av spelet säljs under den första veckan, någonting som skulle innebära att det blir det snabbast säljande spelet någonsin.


Kinakolosser på lerfötter

Summary: I sin bok ”Sinofilerna” tar Perry Johansson heder och ära av Sveriges främsta Kinakännare. Sinologins jättar analyseras på ett oväntat, uppfriskande och underhållande sätt, tycker Göran Leijonhufvud.

Perry Johansson ”Sinofilerna. Kinakunskap, samlande och politik från Sven Hedin till Jan Myrdal” Carlssons När jag började läsa kinesiska 1968 svävade Bernhard Karlgrens ande över institutionen vid Stockholms universitet. Våra lärare nämnde honom alltid med stor vördnad. Vi fick höra vad han betytt för kartläggningen av klassisk och forntida kinesiska och läsa hans banbrytande arbeten. Och fortfarande träffar jag kinesiska intellektuella som berömmer honom. Karlgrens forskning gör att de bättre förstår hur deras eget språk har utvecklats. Men i sin bok ”Sinofilerna” tar Perry Johansson heder och ära av Bernhard Karlgren – och ytterligare några av våra mest prominenta ”kinaälskare” som Sven Hedin, Johan Gunnar Andersson och Jan Myrdal. Det är alltså fråga om storheter som givit Sverige ett grundmurat rykte som en av de ledande nationerna inom kinakunnandet (sinologin). I snart tio år har Perry Johansson studerat sina föregångare inom ämnet för att ta reda på vilka underliggande föreställningar som denna disciplin burit på. Han är själv doktor i sinologi och undervisar i kinesisk historia vid Stockholms universitet. Sina omvälvande slutsater bygger han på en mycket noggrann närläsning av öppna skrifter, där han lyckas blottlägga ”kinaälskarnas” bevekelsegrunder och får fram ett tydligt mönster av detaljer som är lätta att glida förbi vid en normal läsning. Utan att förminska Bernhard Karlgrens språkforskning visar Johansson att legendaren i sin övriga gärning var en hängiven tjänare av den gamla kinesiska imperietanken. Kina måste bära bördan att civilisera ”barbariska” grannfolk. Tack vare att han behärskade språket fick Bernhard Karlgren en roll i Sverige som expert på allt som rörde Mittens rike, en roll som han aktivt sökte som en karriär. Han var bland annat en flitig medarbetare i Dagens Nyheter. Han framstod som en auktoritet trots att han inte vistats särskilt länge i Kina och trots att hans allmänna kunskaper om landet egentligen inte var så imponerande. I en av sina böcker skriver han att Kina utgör ”en miljö så främmande och egendomlig, att en västerlänning aldrig riktigt begriper den”. Johansson leder i bevis att Karlgren förmedlade en idealiserad vision av det gamla Kinas totalitära byråkrati med en lydig underklass. Han identifierade sig med den gamla kinesiska överklassen. Kunskaper i klassisk kinesiska var det som gav den kejserlige ämbetsmannen hans maktposition. Karlgren förmedlar också en lika positiv bild av en imperialistisk kinesisk kulturnationalism. De senaste veckornas händelser i Tibet och Sinkiang (Xinjiang) är en tydlig påminnelse om att Kina har stora problem med att sluta tibetanerna och uighurerna ”till moderlandets famn”. Perry Johansson visar att sinofiler från Karlgren till Myrdal helhjärtat sluter upp bakom Kinas införlivande av Inre Mongoliet, Xinjiang och Tibet. Både Sven Hedin och Johan Gunnar Andersson utnyttjas till och med som instrument i denna politik och är periodvis anställda av kinesiska staten. Andersson, även känd som ”Kina-Gunnar”, är påverkad av Karlgrens åsikter. Han beskriver Kina som en högkultur ”på alla sidor omgivet av barbarländer”. Med hjälp av kinesiska soldater och papper från regeringen i Peking tvingar han 1923 fram utgrävning av flera gravar i provinsen Gansu trots den tibetanska respektive muslimska lokalbefolkningens kraftiga protester. Och skryter med det. Boken ger andra exempel på svenskarnas känslolösa behandling av de kinesiska minoritetsfolken. Stora delar av samlingarna på Östasiatiska museet i Stockholm är resultatet av den typen av aktioner. De är också resultatet av den handel med gravplundrare som Johan Gunnar Andersson, Sven Hedin och andra agenter bedrev under mellankrigstiden för den så kallade Kinakommitténs räkning med svenska kungahusets stöd. Det är dags att revidera bilden av ”Kina-Gunnar” som ett etiskt föredöme i museivärlden. Bakgrunden finns väl dokumenterad i Perry Johanssons bok. Danmark återlämnade häromdagen 156 relikter som smugglats ut ur Kina under de senaste tio åren. Kanske är det dags för Sverige att återlämna alla de hundratals föremål som smugglades ut från Kina under förra seklet och som i dag finns på Skeppsholmen. (Några av fynden har faktiskt återlämnats och dessvärre finns det farhågor om vad som händer med föremålen när de väl återbördats.) I kapitlet om Jan Myrdal visar Johansson hur denne anti-imperialist väljer att använda nedlåtande vittnesmål från den västerländska imperialismens utsända när han beskriver muslimska regimer i Sinkiang och Centralasien. Detta för att motivera varför kinesiska imperiebyggare skulle ha rätt att kolonisera området. Johansson anser att Myrdal, liksom Sven Hedin, lider av samma islamofobi som olika kinesiska härskare hyste. ”Myrdal har valt sida, älskar Kina och den maoistiska kommunistiska revolutionen, men i detta ställningstagande byter han också ett imperium för ett annat, ett västerländskt mot ett österländskt”, skriver Perry Johansson. Tibets folkrättsliga förhållande är historiskt komplicerat, men inte för Jan Myrdal. Han vägrar se att det alltid funnits ett folkligt missnöje mot det kinesiska styret bland tibetanerna, historiskt och under folkrepublikens tid. I Aftonbladet den 8 april viftar han bort årets protester som ”ringa” och som ett religiöst motstånd mot moderniseringen. Med viss rätt beskriver han 1959 års uppror som en överklassprotest, men han vill inte ge tibetanerna rätten att som folk hysa nationella känslor mot Kinas dominans. Den tydliga undertexten är att den högre stående och framåtsträvande kinesiska civilisationen ska frälsa Tibet. Jag har här valt att göra en närmast dagsaktuell läsning av ”Sinofilerna”. Men boken innehåller mycket mer. Perry Johansson granskar forskarna utifrån deras personliga bevekelsegrunder på ett uppfriskande och oväntat sätt. När jag började läsa boken värjde jag mig mot metoden såsom alltför psykologiserande. Men författaren får skickligt ihop bitarna.I många fall framträder viljan att göra karriär, identifikationen med en styrande klass och lusten att imponera på det motsatta könet som starka drivkrafter för sinologins jättar. Detta är en bok som bör få läsare även utanför forskarnas och de Kinaintresserades krets. Den är välskriven och faktiskt väldigt underhållande. Göran Leijonhufvud Kinaforskare, tidigare DN:s korrespondent i Kinalitteratur@dn.se


Lill-Babs på Riksteatern

Summary: Hon har över 50 år på scenen. Men nu räknar Lill-Babs att hon gör sin sista stora turné. Hon är en av publikdragarna i Riksteaterns höstprogram.

Lill-Babs fyllde 70 tidigare i år. Det firar Riksteatern med en jubileumsföreställning. Jubilaren klev själv upp på scenen på presskonferensen där Riksteater presenterade höstprogrammet. Hon drog i gång ett potpurri av sina mest kända låtar. De ska utgöra grunden i föreställningen, som kretsar kring minnen. - Här kommer flera sånger till. Fast ni är så unga allihop så ni känner kanske inte igen dem, sa hon. Hon behövde nog inte oroa sig för det. Lill-Babs tror att detta blir hennes sista stora turné, 50 platser i landet ska besökas på två månader. - Jag älskar de små scenerna och teatrarna i landsorten. Jag har stått på Globen också, men det är ute i landet man verkligen når människorna. Det finns inget ljuvligare, säger Lill-Babs. I dag har Riksteatern cirka 1,2 miljoner besökare årligen. I snitt spelas cirka 10 föreställningar på olika scener varje dag under säsongen - Men hoten tornar upp sig, eftersom anslagen krymper, samtidigt som verksamheten ökar, säger Birgitta Englin, vd för Riksteatern. Ett exempel på expansion är att det i dag finns fem turkiska riksteaterföreningar som arrangerar föreställningar för turkisktalande publik. I år är det 75 år sedan som den första Riksteaterföreningen bildades i Bollnäs år 1933. Det jubileet firas på en av Viking Lines båtar, där man bygger om ett helt bildäck till en scen. Allt som allt ges 22 produktioner i höst i en rik kaka från Tyst teater för döva till barnteater. Och så far tvådagarsfestivalen "2 new days of hiphop" till tio svenska städer, en street- och breakdansshow som förutom att besöka klubbar också har debatter, gatukonst och workshopar. I gänget finns bland andra rapparna Max Peezay och Marcus "Mackan" Price. Föreställningen "Badhdad burning" bygger på den anonyma "Riverbends blogg Baghdad Burning - Girl Blog from Iraq" som nu dramatiserats av Marie Persson Hedenius. "Fem gånger Gud" är författaren Jonas Hassen Khemiris andra pjäs efter succén med "Invasion". Hans nya verk handlar om dramaläraren Rolfs kamp med att sätta upp Strindbergs "Ett drömspel" med struliga skolelever. Uppsättningen "Mot väggen" bygger på den hyllade tyske regissören Fatih Akins film med samma namn. Det laddade relationsdramat vann Guldbjörnen i Berlin 2004. Mikael Olsson har dramatiserat och Dritëro Kasapi regisserar. "Zvea" är skriven av Rikard Bergqvist och handlar om en servitris i Sverige 1986 som arbetar på stadshotell och minns sina 50 år i branschen med sång och musik, från 20-talet ända in på 80-talet. På scenen Catherine Hansson.


SVT och TV 4 slåss om nyheter på nätet

Summary: I dag startar TV 4 Nyhetskanalen.se. Webbplatsen ska visa rörliga livenyheter dygnet runt. Satsningen är ett svar på SVT:s Play Rapport, där direktsända webbnyheter ska locka en ung generation tittare som övergett den traditionella teven.

Allt fler mediebolag väljer i dag att satsa på rörlig bild på nätet. Nästan alla dagstidningar har någon form av webbteve, och tjänster som SVT Play och TV 4 Anytime erbjuder tittaren att när som helst och var som helst se sitt favoritprogram genom ett simpelt knapptryck. Tevebolagen märker att tittarsiffrorna sjunker, konkurrensen är stenhård, och för att locka en ung, nyhetstörstande generation krävs nya knep. SVT och TV 4 tror sig veta svaret - nyhetsteve på nätet dygnet runt, inspirerat av amerikanska tevekanalen CNN. I slutet av april släpper SVT sin satsning Play Rapport, och som svar på det startar TV 4 i dag, tisdag, sina sändningar på Nyhetskanalen.se. - Vi ser att tittandet på de stora tevekanalerna minskar och väldigt många ser på nischkanaler i stället. Jag ser det här som ett sätt att nå tittarna, de får nyheter var de än befinner sig, och när de själva vill, säger Anne Lagercrantz, nyhetschef på TV 4. På hemsidan förmedlas nyheter dygnet runt. Från tidig morgon till sen kväll kommer programledarna Jesper Börjesson och Elisabet Hultén att presentera nyheter live. Som att se på direktsänd teve, fast över internet. TV 4 har länge velat satsa på en dygnet runt-nyhetskanal, men det har inte varit genomförbart någon annanstans än på nätet. - Problemet har hela tiden varit att folk inte vill betala för nyheter, det finns ingen marknad för det. I stället för att nu gå ut i stor skala med en riktig tevekanal är det här en väldigt bra början. Att sända på webben har fördelar också. Nu har vi möjlighet att låta folk prata till punkt, vi behöver inte skapa extra tid i tablån om en större nyhet dyker upp, säger Anne Lagercrantz. Nyhetsvärderingen kommer att vara densamma som på traditionell teve, med den skillnaden att tittaren även kan göra sin egen värdering. Antingen går det att starta programmet rakt av och låta TV 4 sköta jobbet, eller så går det att titta på enskilda klipp. Tjänsten kommer även att vara tillgänglig via mobilen. - Det kan låta pretentiöst, men just att kunna komma åt nyheter i den form man som enskild användare anser bäst är lite av en demokratifråga. Vi ser att internet som publiceringsplattform tar av gamla medier hela tiden. Därför är det en nödvändighet att vara på nätet, säger Kajsa Ericson, chef för Nyhetskanalen.se. DN rapporterade i januari i år att SVT startar ett nytt nyhetsprogram på nätet, Play Rapport. Där ska nyhetsankaret Claes Elfsberg göra som sina kollegor på TV 4 och sända nyheter live på webben. - SVT satsar på stora, breda tevekanaler, och nischade kanaler på webben. Play Rapport är en sådan nischad nyhetskanal, säger Hanna Larsson, projektledare för Play Rapport. I fjol slog SVT rekord i tevetittande på webben. Ungefär 153 miljoner gånger startades deras webbtjänst SVT Play, där man gratis kan titta på både program och nyheter. Och hos SVT märker man också att fler föredrar att titta på teve på nätet i stället för att sitta framför dumburken. - Vi vet att rörliga bilder växer jättemycket på webben, och nyhetskonsumtionen flyttar sig alltmer dit. Vi kommer att göra det vi är bäst på. Korta, bildstarka inslag gjorda av en trovärdig redaktion, säger Hanna Larsson. Både Play Rapport och Nyhetskanalen.se ska ha en kärna av medarbetare som arbetar med webbsändningarna, men många fler i SVT:s och TV4:s organisationer kommer att bidra med material. Anne Lagercrantz ser satsningen som ett giftermål mellan teven och webben efter en lång tids förlovning. Och det ligger mycket i det uttalandet, på SVT har man ambitionen att få webbens valfrihet att flytta in i teven. Erik Hedin är projektledare för nästa version av SVT Play. - Jag experimenterar hemma med att koppla ihop datorn med teven. Det ser ganska bra ut när man använder sådana här tjänster, men det kan bli bättre. Det känns lite som att det är någon sorts brytpunkt nu. Webbteve var något man tittade på på datorn, men det börjar gå över till att vara en av många tjänster som man kan ta del av på sin teve. Vi är på väg åt ett håll, men befinner oss någonstans mittemellan, säger Erik Hedin.


Akvareller lätta som rinnande vatten

Summary: Illustratören Kristina Digman är i vår aktuell med två nya böcker. Bilderboken ”Floras kulle” är hennes första helt egna bok, medan hon i ”Min lilla apa” samarbetar med författaren Ulf Nilsson.

Kristina Digman ”Floras kulle” Rabén & Sjögren Ulf Nilsson (text) Kristina Digman (bild) ”Min lilla apa” Bonnier Carlsen Hektiskt produktiv, bara snabb i största allmänhet eller mitt i flytet? Kristina Digman har på bara sju år gjort skillnad i Sverige, som det heter, och konstituerat sig som en illustratör med en alldeles egen tonträff när det gäller formgivningen av barn. Motivet rara pysslingar i samspel med naturen har ju en lång tradition i bilderbokslandet Sverige, och Kristina Digman är särskilt i sina naturbilderböcker tillsammans med Sanna Töringe och Görel Kristina Näslund en god och ganska traditionell akvarellist i denna anda – i Ottilia Adelborgs, Elsa Beskows, Kerstin Frykstrands och Lena Anderssons efterföljd. Här ligger hon ibland nära pastischen i både stil- och motivval, med allt vad det ger av igenkänning och nostalgi. Men hennes bild av barn är annorlunda: stillsamt storögda, ofta mörkhåriga, har de mer tyngd i dragen och ett vemodigare uttryck än vad den svenska idyllbarnsnormen hittills har odlat. Som om de här nya barnen bar på en hemlighet (kanske sorglig) eller föddes någon annanstans. När hon ibland skruvar sin stil mot långt gången stilisering, med naiva, uppvikta perspektiv (med hög horisontlinje) och med uttalat intresse för dekorativ upprepning och ytmässighet, och i mer täckande tekniker, blir Digman både spännande och oroande. Här rör hon sig på en skala från Kaj Beckmans dekorativa stilisering, till en mer östinfluerad, ”ortodox” stil med rötter i för oss mer främmande och utmanande traditioner. Här har Kristina Digman inmutat ett eget stycke land, som väcker stora förväntningar för framtiden. På vackraste blankvers, okonventionellt indelad i fyrradiga strofer, begår hon nu sin textdebut i ”Floras kulle”. Det är hennes första helt egna bilderbok efter en lång rad lyckade bildsamarbeten med olika författare och en rad utflykter till Bröderna Grimm, Astrid Lindgren och olika antologier. I ”Floras kulle” flyter versen rytmiskt och vänligt utan skarvar, den är lätt att läsa högt, ren och klar som bäcken i landskapet runt omkring. I tjugofyra strofer berättar en blåbärsblå flicka om den märkliga dröm om en grind, ett hus, om blommor och djur och om en vän, som fått henne att påbörja en lång, lång vandring. I första bilden står hon med trötta fötter i ett lätt regn, skyddad av ett daggkåpeblad. Därefter manifesterar sig drömmens bilder på sidorna i vackra lätta akvareller, som flickan går in i och prövar (medan hon vilar, får vi tänka): hon pratar med drömmens igelkott, badar med drömmens groda, vaktar drömmens trastägg och berättar om den drömda vännen som hon hoppas möta. Där kommer hon tillbaka till verkligheten i en sorts vändpunkt: fötterna är fortsatt tunga, nu faller mörkret, tänk om drömmen inte slår in? Men om min trädgård inte finns på riktigt om flickan inte alls har snälla ögon då är jag vilse här, när mörkret kommer då är jag ensam i en okänd skog Här ruvar faran ett ögonblick – allt kunde hända här precis som hos blåbärsflickans mörka syster i Kerstin Högstrands suggestiva bilderbok från 2005 om tranbärsflickan Snorvipa, huldreflickan som också lever sina visioner, men i ett betydligt mer farligt landskap av mossor, myrar och kärr. Parallellen till ”Snorvipas saga” är intressant eftersom de varierar samma motiv med den unga kvinnans modiga livsvandring genom okänd natur, men låter den utspela sig i diametralt olika landskapstyper och stiltraditioner. Där Digman frossar i ängslycka i god svensk idyllrealistisk tradition och hög kolorit frambesvärjer Högstrand de mörka kärrens och myrarnas mer okända och hemlighetsfulla stämningar i en stramt stiliserad, antinaturalistisk tradition i dramatiskt svart-vitt-rött. Digmans flicka drömmer om bad med grodan, Högstrands har följe med en varg och stannar först vid oceanen. Formellt utmärker båda böckerna sig genom att vara avfattade på i bilderbokssammanhang ovanliga – och modiga – versmått. Där Digman använder blankvers använder Högstrand huvudsakligen den fyrtaktiga runometern, som brukar kallas Kalevalas versmått. Båda är vederkvickande – som sött och salt. Främmande-barn-uttrycket kommer väl till pass i illustrationerna till Ulf Nilssons lilla Sydafrikaberättelse, ”Min lilla apa”. Den berättar i tre kapitel, här högtidligt benämnda delar, en dramatisk historia om en pojkes litet svärmiska närmande till en babianunge. Han erbjuder babianungen en banan i första delen, vilket får vådliga konsekvenser i den andra, när familjens hus invaderas av den vilda flocken. Men i tredje delen får pojken en kär belöning efter att rådigt ha räddat hela situationen framför ögonen på alla handfallna vuxna, när han hittar babianungen kvarglömd i sin säng. Kristina Digman väljer att möta ”det afrikanska främmande” med dämpade laveringar i sepiabrunt och koncentrerar sin gestaltning till stiliserade porträtt av pojken, huset, apan och bananerna – vackert och effektfullt. Att pojken är vit och att historien utspelar sig på afrikaans görs på olika sätt tydligt redan i Nilssons text: grannarna har nederländskt klingande namn och deras kulturella hemvist förtydligas inte minst i dialogen. Denna emfatiska precisering är förstås intressant – och för den som vill låter sig historien säkert läsas också på en politisk-kulturell eller symbolisk nivå. Ulf Nilsson är ju egentligen en innerlighetens predikant, med en varm, generös och emotionellt färgad berättarton som ibland minner om Astrid Lindgren. Men då och då bryter det in en annan berättarröst, med beskäftigare ton, som kommenterar och förklarar i skydd av jagberättaren (pojken) och är vuxet mån om att allt ska uppfattas rätt. Här bryts barnperspektivet, för vilket barn har en aning om att den egna tillvaron behöver förklaras? Resultatet blir en övertydlighet på detaljnivå, som varken känns pedagogiskt nödvändig eller konstnärligt fruktbar i ett annars vackert och lagom spännande och annorlunda äventyr att läsa högt eller läsa själv i första skolåldern. Slutet känns förstås överraskande, med sin uppfordrande undertext för den som lyssnar, när pojken i sitt oförstånd lämnar tillbaka babianungen både nytvättad och schampodoftande till den oroligt väntande mamman. Det säger något viktigt om vår kulturs självpåtagna förbättrarnit när vi självsvåldigt och oreflekterat tar de egna kulturella preferenserna för givna. Ulla Rhedin barnung@dn.se


SVT och TV4 slåss om nyheter på nätet

Summary: I dag startar TV4 Nyhetskanalen.se. Webbplatsen ska visa rörliga livenyheter dygnet runt. Satsningen är ett svar på SVT:s Play Rapport, där direktsända webbnyheter ska locka en ung generation tittare som övergett den traditionella teven.

Allt fler mediebolag väljer i dag att satsa på rörlig bild på nätet. Nästan alla dagstidningar har någon form av webbteve, och tjänster som SVT Play och TV4 Anytime erbjuder tittaren att när som helst och var som helst se sitt favoritprogram genom ett simpelt knapptryck. Tevebolagen märker att tittarsiffrorna sjunker, konkurrensen är stenhård, och för att locka en ung, nyhetstörstande generation krävs nya knep. SVT och TV4 tror sig veta svaret – nyhetsteve på nätet dygnet runt, inspirerat av amerikanska tevekanalen CNN. I slutet av april släpper SVT sin satsning Play Rapport, och som svar på det startar TV4 i dag, tisdag, sina sändningar på Nyhetskanalen.se. – Vi ser att tittandet på de stora tevekanalerna minskar och väldigt många ser på nischkanaler i stället. Jag ser det här som ett sätt att nå tittarna, de får nyheter var de än befinner sig, och när de själva vill, säger Anne Lagercrantz, nyhetschef på TV4. På hemsidan förmedlas nyheter dygnet runt. Från tidig morgon till sen kväll kommer programledarna Jesper Börjesson och Elisabet Hultén att presentera nyheter live. Som att se på direktsänd teve, fast över internet. TV4 har länge velat satsa på en dygnet runt-nyhetskanal, men det har inte varit genomförbart någon annanstans än på nätet. – Problemet har hela tiden varit att folk inte vill betala för nyheter, det finns ingen marknad för det. I stället för att nu gå ut i stor skala med en riktig tevekanal är det här en väldigt bra början. Att sända på webben har fördelar också. Nu har vi möjlighet att låta folk prata till punkt, vi behöver inte skapa extra tid i tablån om en större nyhet dyker upp, säger Anne Lagercrantz. Nyhetsvärderingen kommer att vara densamma som på traditionell teve, med den skillnaden att tittaren även kan göra sin egen värdering. Antingen går det att starta programmet rakt av och låta TV4 sköta jobbet, eller så går det att titta på enskilda klipp. Tjänsten kommer även att vara tillgänglig via mobilen. – Det kan låta pretentiöst, men just att kunna komma åt nyheter i den form man som enskild användare anser bäst är lite av en demokratifråga. Vi ser att internet som publiceringsplattform tar av gamla medier hela tiden. Därför är det en nödvändighet att vara på nätet, säger Kajsa Ericson, chef för Nyhetskanalen.se. DN rapporterade i januari i år att SVT startar ett nytt nyhetsprogram på nätet, Play Rapport. Där ska nyhetsankaret Claes Elfsberg göra som sina kollegor på TV4 och sända nyheter live på webben. – SVT satsar på stora, breda tevekanaler, och nischade kanaler på webben. Play Rapport är en sådan nischad nyhetskanal, säger Hanna Larsson, projektledare för Play Rapport. I fjol slog SVT rekord i tevetittande på webben. Ungefär 153 miljoner gånger startades deras webbtjänst SVT Play, där man gratis kan titta på både program och nyheter. Och hos SVT märker man också att fler föredrar att titta på teve på nätet i stället för att sitta framför dumburken. – Vi vet att rörliga bilder växer jättemycket på webben, och nyhetskonsumtionen flyttar sig alltmer dit. Vi kommer att göra det vi är bäst på. Korta, bildstarka inslag gjorda av en trovärdig redaktion, säger Hanna Larsson. Både Play Rapport och Nyhetskanalen.se ska ha en kärna av medarbetare som arbetar med webbsändningarna, men många fler i SVT:s och TV4:s organisationer kommer att bidra med material. Anne Lagercrantz ser satsningen som ett giftermål mellan teven och webben efter en lång tids förlovning. Och det ligger mycket i det uttalandet, på SVT har man ambitionen att få webbens valfrihet att flytta in i teven. Erik Hedin är projektledare för nästa version av SVT Play. – Jag experimenterar hemma med att koppla ihop datorn med teven. Det ser ganska bra ut när man använder sådana här tjänster, men det kan bli bättre. Det känns lite som att det är någon sorts brytpunkt nu. Webbteve var något man tittade på på datorn, men det börjar gå över till att vara en av många tjänster som man kan ta del av på sin teve. Vi är på väg åt ett håll, men befinner oss någonstans mittemellan, säger Erik Hedin. Philip Ramqvist philip.ramqvist@dn.se 08-738 16 67


Nintendos svenska agent anmäld för bristande miljöansvar

Summary: Bergsala, Nintendos svenska generalagent, har ingen plan för hur deras uttjänta produkter skall återvinnas. Detta har fått Naturvårdsverket att anmäla.

Alla svenska företag som säljer elektronikprodukter i Sverige måste vara med i "elreturen", ett system för återvinning av uttjänt hemelektronik. Trots detta saknar Bergsala AB, generalagent för Nintendo i Sverige, en plan för hur företagets produkter skall återvinnas. Därför har de nu blivit anmälda av Naturvårdsverket. Exakt vad detta kan få för konsekvenser är i dagsläget oklart, enligt spelfeber.se kan det innebära ett säljstopp av de berörda produkterna tills lämpliga åtgärder har vidtagits.


Tankeväckande sjunkbomber

Summary: Årets version av konstbiennalen i Berlin lligger långt från förra årets dramatiska urladdning. Mycket är vagt och undanglidande, men Dan Jönsson fängslas också av osäkerheten. Här finns udda pärlor som är fantasieggande och kul.Utställning

5:e Berlinbiennalen Kunst-Werke, Neue Nationalgalerie m fl platser i Berlin Visas t o m 15/6 I en liten by utanför Sundsvall bor en kvinna som är gift med Berlinmuren. Paret hade just firat sin tioåriga bröllopsdag när hennes man den 9 november 1989 angreps av en rasande folkmassa. Hon beskriver händelsen som en tragedi. ”Ingen frågade någonsin Berlinmuren om han ville byggas”, säger hon, ”precis som ingen människa blir tillfrågad om hon vill födas. Allt som finns måste ha rätt att leva.” Eija-Riitta Berliner-Mauer i Liden är antagligen inte helt okänd för svenska tittare efter Filip & Fredriks teveserie om ”sköna människor” häromåret. Nu visas den norske konstnären Lars Laumanns film om henne i sitt rätta element: på en ödetomt i Kreuzberg i Berlin där muren tidigare stod. Eija-Riitta berättar öppet om sin ”objektsexuella” läggning, som i hennes fall betyder att hon dras till långsträckta föremål, särskilt om deras uppgift är att skilja något från något annat. Hennes kärlek till Berlinmuren har inget med politik att göra, förklarar hon. Muren var bara så snygg. På årets Berlinbiennal är det här ett verk som sticker ut med sitt aparta perspektiv på den politiska historien. Men vad är det Laumann vill egentligen? Menar han på allvar att Berlinmuren blir mer begriplig så här? Eller är han ute efter att säga något om konsten? Något om gapet mellan estetik och politik, om det fetischistiska, ”objektsexuella” draget i allt bildskapande? Jag vet inte, och osäkerheten är på sitt sätt både irriterande och fängslande. Mycket i Berlin i år känns vagt och undanglidande, och ibland fungerar det precis som här, som en sorts tankeväckande sjunkbomber. Men minst lika ofta fungerar det inte alls. Årets version lägger sig långt från förra biennalens dramatiska, existentiella urladdning, där allt trängdes längs en enda gata i Berlin: i lägenheter, skolor och på kyrkogårdar. I år är utställningarna mer stabilt fördelade på ett par etablerade institutioner och några alternativa lokaler för platsspecifika verk. Det känns som en reträtt. Tyvärr. För så hade det inte behövt vara. Med dagens inflation i gränsöverskridande utställningskoncept kan en stramare form vara radikal i sig. I huvudutställningen på Kunst-Werke slås jag också först av något mäktigt, kompromisslöst. Turkiske Ahmet Ögut har asfalterat hela den väldiga utställningshallen på entréplanet, doften av olja ligger tung och strax intill visas den norske tecknaren Pushwagners serieberättelse ”Soft City”, en antiteknokratisk dystopi från sent sextiotal. Vad är detta? Industriromantik? Punk? Kanske världens första hardcorebiennal? Tyvärr inte. Det stränga och melankoliska återkommer i ytterligare ett par verk, som i kroaten David Maljkovics performancefilm där bistra fotomodeller poserar på fjättrade bilar i en övergiven gammal mässhall från kommunisttiden. Men sedan spricker det, och jag letar förgäves efter nya trådar i en spretig och egentligen rätt likgiltig biennalutställning där somligt fastnar, annat inte. Här finns förstås några riktigt fina verk, som tjeckiska Katerina Sedas installation av skisser, teckningar och pappersklipp, myllrande, skör och fantasifull. Kul är också Patricia Esquivias kvasivetenskapliga föredrag om de förbisedda parallellerna mellan conquistadorerna och Julio Iglesias. Men i den tidsenliga smeten av pretentiös videopoesi, fantasilösa arkitekturkommentarer, putslustig institutionskritik och daterad smygporr är detta udda pärlor. Riktigt trist blir det på Neue Nationalgalerie, där ett tjugotal konstnärer tryckts in i Mies van der Rohes glaslåda ungefär som på en bilsalong. Susan Hillers film om hotade språk bredvid Goshka Macugas gäckande lilla glaspaviljong; Gabriel Kuris garderobsinstallation som en oavsiktlig kommentar till Thea Djordjadzes spridda, keramiska skulpturfragment. Det är ytligt och förstrött, ett gytter av ting som med sin stumma föremålslighet ständigt ställer sig i vägen för varje ansats till sammanhang eller fördjupning. ”If you don’t like it, I’m sorry”, försäkrar Paola Pivi i titeln till en gallerliknande skulptur som täckts med självhäftande plastjuveler. Något i tonen får mig att fundera på om denna håglöshet, denna brist på allvar och engagemang – estetiskt, existentiellt, politiskt – kanske kan ha med tidsandan, med konsten själv att göra? Eller om det bara handlar om en biennal som kommit snett? Som kanske var något stort och strängt på spåren, men aldrig orkade bestämma sig. Dan Jönsson konst@dn.se


Beta av "Metal gear online" även till Europa

Summary: Konami har nu bekräftat att även européer får möjlighet att delta i betatestandet av "Metal gear online".

Nu har konami bekräftat att även vi i Europa ska få chansen att betatesta "Metal gear online", onlinespelet som är en del av "Metal gear solid 4". Exakt har man ska bära sig åt för att få en av de åtråvärda testplatserna är ännu obekräftat, men enligt Eurogamer ska Konami tillkännage detaljerna inom kort. "Metal gear solid 4" släpps världen över den 12 juni.


"Ikaruga" till Xbox Live Arcade

Summary: Shoot em up spelet "Ikaruga" har nu släppts på Xbox Live Arcade. Spelet anses av många vara ett av de bästa i genren.

Det hyllade shoot em up spelet "Ikaruga" har nu släppts på Xbox Live Arcade. Spelet släpptes ursprungligen i arkadhallar 2001, och har därefter konverterats till bland annat Gamecube och Dreamcast. "Ikaruga" anses av många vara ett av de bästa shoot em up spelet genom tiderna. Nytt för versionen till Xbox 360 är bland annat spel för två spelare tillsammans online, samt möjligheten att dela med sig av sina spelomgångar till andra spelare. "Ikaruga" kostar 800 Microsoft Points.


"Rock band" släpps den 23 maj

Summary: Så har slutligen "Rock band" fått ett europeiskt releasedatum. Den 23 maj dyker spelet och de tillhörande instrumenten upp på butikshyllorna.

Nu har Xbox 360-versionen slutligen fått ett officiellt releasedatum här i Europa, rapporterar Eurogamer. Den 23 maj dyker spelet upp på butikshyllorna. Samma dag släpps även ett paket innehållandes de instrument som behövs till spelet. Priset för dessa blir omkring 1700 kronor, då ingår inte spelet utan detta måste köpas separat. Versionerna till Wii, Playstation 3 och 2 dyker upp senare under året. Som tidigare rapporterats så får den europeiska versionen av "Rock band" ett antal exklusiva låtar av bland annat Blur och Oasis.


Stängt i flera år när Nationalmuseum fixas

Summary: 2011 börjar renoveringen av Nationalmuseum i Stockholm. Notan beräknas hamna på en halv miljard kronor. Bara evakueringen av de 700 000 föremålen tar ett år.

Det blir läns- och kommunmuseer som ska ställa ut Nationalmuseums samlingar när de evakueras inför renoveringen, som planeras att starta 2011. Resten av de totalt 700 000 föremålen ska lagras i magasin i Stockholms närhet, frågan är ännu inte löst. Själva evakueringen av föremålen beskrivs som ”den största logistiska apparaten i modern tid” av museets chef Solfrid Söderlind. Notan för renoveringen kommer att sluta runt en halv miljard kronor. Statens fastighetsverk, som av regeringen fått i uppdrag att göra en förstudie till genomförandet av en renovering, kan i dag inte säga hur många år bygget kommer att ta. Nationalmuseum har stått i 150 år utan någon genomgripande renovering. De senaste fem åren har behoven blivit ohållbara. Otillräcklig säkerhet, dålig ventilation, el och ljus ej anpassade för dagens föreskrifter samt brandrisk. Faktum är att museets klimatanläggning inte alltid kan uppfylla de utställningskrav som ställs för att få låna och ställa ut föremål. – Nu orkar den här byggnaden inte längre, sa Solfrid Söderlind då hon tillsammans med kulturminister Lena Adelsohn Liljeroth på måndagen presenterade den tänkta planen för Nationalmuseum. Förstudien blir omfattande. Främst handlar den om själva byggnaden och inte eventuella tillbyggnader, som regeringens sakkunniga i museifrågor Christina Rogestams föreslog i fjol. Där skulle ett designmuseum med arkitektur läggas tillsammans med Nobelmuseet. För tillfället ser det ut som att Nobelmuseet inte flyttar utan bygger ut på sin adress i Gamla stan. Och Rådet för arkitektur, form och design föreslog i mars i år att Arkitekturmuseet får ett utökat uppdrag med ansvar för form och design. Men förstudien ska inte bara röra byggnaden utan även omfatta Nationalmuseums totala verksamhet, så en utbyggnad verkar inte helt utesluten. Museichefen tror mer än kulturministern på en utbyggnad. – Jag ser det som en process där man även får ägna sig åt själva verksamheten. Då kommer man att se vad den gamla byggnaden klarar, och att den till exempel inte klarar att ta tillfälliga utställningar, säger Solfrid Söderlind. Förstudien beräknas vara klar om ett år. I september 2010 kan evakueringen börja. Fredrik Söderling fredrik.soderling@dn.se 08-738 12 07


Nationalmuseum renoveras

Summary: Notan för Nationalmuseums renovering hamnar på en halv miljard kronor. Bara evakueringen av de 700.000 föremålen kommer att ta ett år.

Det blir läns- och kommunmuseer som ska ställa ut Nationalmuseums samlingar när de evakueras inför renoveringen, som beräknas starta 2011. Resten av de totalt 700.000 föremålen ska lagras i magasin i Stockholms närhet, frågan är ännu inte löst. Själva evakueringen av föremålen beskrivs som "den störta logistiska apparaten i modern tid" av museets chef Solfrid Söderlind. Notan för renoveringen kommer att sluta runt en halv miljard kronor. Statens fastighetsverk, som av regeringen fått i uppdrag att göra en förstudie till genomförandet av en renovering, kan inte i dag säga hur många år bygget kommer att ta. Nationalmuseum har stått i 150 år utan någon genomgripande renovering. De senaste fem åren har behoven blivit ohållbara. Otillräcklig säkerhet, dålig ventilation, el och ljus ej anpassade för dagens föreskrifter samt brandrisk. Faktum är att museets klimatanläggning inte alltid kan uppfylla de utställningskrav som ställs för att få låna och ställa ut föremål. - Nu orkar den här byggnaden inte längre, sa Solfrid Söderlind då hon tillsammans med kulturminister Lena Adelsohn Liljeroth i går presenterade den tänkta planen för Nationalmuseum. Förstudien blir omfattande. Främst handlar den om själva byggnaden och inte eventuella tillbyggnader, som regeringens sakkunniga i museifrågor Christina Rogestams föreslog i fjol. Där skulle design slås ihop med Arkitektur och Nobelmuseet. För tillfället ser det ut som att Nobelmuseet inte flyttar utan bygger ut på sin adress i Gamla stan. Och Rådet för arkitektur, form och design föreslog i mars i år att Arkitekturmuseet får ett utökat uppdrag med ansvar för form och design. Men förstudien ska inte bara röra byggnaden utan även omfatta Nationalmuseums totala verksamhet, så en utbyggnad verkar inte helt utesluten. Museichefen tror mera än kulturministern på en utbyggnad. - Jag ser det som en process där man även kommer att få ägna sig åt själva verksamheten. Då kommer man att se vad den gamla byggnaden klarar, och att den till exempel inte klarar att ta tillfälliga utställningar, säger Solfrid Söderlind. Förstudien beräknas vara klar om ett år. I september 2010 kan evakueringen börja.


Journalist har spelat igenom "GTA IV"

Summary: En amerikansk speljournalist blev den första utanför utvecklingsteamet att spela igenom hela "GTA IV". Enligt honom är spelet det överlägset bästa i serien.

Den amerikanska speljournalisten Rob Taylor är den första personen utanför utvecklingsteamet som spelat igenom hela "GTA IV". Enligt honom är spelet det överlägset bästa i serien, och lever mer än väl upp till de enormt höga förväntningarna. Han avslöjar även att det tog honom omkring 24 timmar att stresspela igenom hela spelet, för en vanlig spelare uppskattar han speltiden till omkring 40 timmar. Han menar även att spelets kontroll har förbättrats avsevärt jämfört med de tidigare delarna. GTA IV" släpps till Playstation 3 och Xbox 360 den 29 april.


Salong med respekt gav rätt stämning

Summary: Rufus Wainwright återuppväcker Dramaten som popscen med en ensam flygel. Här blir hans musik än mer storslagen.

Rufus Wainwright Scen: Dramaten, Stockholm ”Sjung inte med nästa gång. Det här är en respektabel middag”, skämtar Rufus Wainwright mitt i låten ”Sanssouci” som tindrar av färgprakt också i all sin enkelhet med bara vaggande akustisk gitarr. Att Dramatenhuset fyller hundra samtidigt som det är precis tio år sedan den amerikansk-kanadensiske kammarpoptrubaduren gav ut sitt första album bäddar för firande. Salongens guldsmyckningar och målningar torde bära upp de mest grandiosa arrangemang. Lägg därtill teaterväggar med ett förflutet som säkert kunnat ge den rätta stämningen åt Wainwrights inlånade ”Fantomen på operan”-takter på ”Release the stars” – senaste studioalbumet som han skämtsamt beskrivit som ”ljudet av kassaklirr”. För Rufus Wainwright har med tiden nått en större publik samtidigt som han på varje skiva försett sin musik med ytterligare orkestrala lager. I en DN-intervju för några år sedan liknade han albumet ”Poses” vid stjälken medan uppföljaren ”Want one” och i synnerhet ”Want two” skulle vara blomman, själva höjdpunkten, innan han skulle återgå till det småskaliga. Och när Rufus Wainwright återuppväcker Dramaten som popkonsertscen med två utsålda spelningar gör han det också utan symfoniorkesterambitioner och rockinstrumentation för att i stället återvända till det singer/songwriterminimala. Till en sparsam inramning med en ensam flygel och en nakenhet som i själva verket gör hans musik mer storslagen än man kan ana. Wainwrights uttryck har alltid handlat lika mycket om opera som om pop, om konstmusikaliska instick och underhållningstradition. För närvarande skriver han på en opera för Metropolitan och härom året återskapade han den eviga gayikonen Judy Garlands konsert på Carnegie Hall i New York. När det kommer till olika musikstilar är Rufus Wainwright egentligen inte gränsöverskridande utan snarare gränslös – på både gott och ont. Själv har han talat om ”Rufusism” och bitvis gett intryck av ett överdimensionerat ego men på lördagskvällen är han förvånansvärt chosefri när han växlar mellan flygel och akustisk gitarr. Redan i ”Brokeback mountain”-numret ”The maker makes” får rösten krypa nära, med ett anslag som närmast rör sig i en romantisk liedtradition, medan flera av spåren från ”Release the stars” låter lika uppriktiga som rehabiliteringsbekännelsen ”Want”. Det är också den typen av låtar som i sitt mest avskalade tillstånd lyfter och svävar i väg. Man kan jämföra med sångare som Ed Harcourt eller Thom Yorke men hos Wainwright finns samtidigt mer av det croonerteatrala. Rufus Wainwright påstår sig känna närvaron av de storheter som tidigare huserat på Dramatens scen. Inte minst Ingmar Bergman, som tillägnas den än så länge outgivna låten ”Zebulon”. Och när Wainwright kommer av sig i ”Nobody’s off the hook” blir det med ursäkten att den här teatern är så vacker att han känner sig dum. Helheten är både andaktsfull och humoristisk på samma gång, oftast med livets allvarsamma lek i centrum, särskilt i avslutande extranumret ”Foolish love”. JOHANNA PAULSSON musik@dn.se


En ”Påsk” som svider

Summary: Strindberg blir själv mindre men hans pjäs större på danska, tycker Ingegärd Waaranperä som sett premiären av ”Påsk” på Köpenhamns nya kungliga teaterscen.

”Påsk” av August Strindberg Övers. till danska: Frederik Dessau Regi: Gunnel Lindblom Scenografi: Birgitte Mellentin Medverkande: Lane Lind, Peter Gilsfort, Mille Hoffmeyer Lehfeldt, Christiane G Koch, Anders Juul, JØrgen Reenberg Scen: Skuespilhuset, Köpenhamn Köpenhamn har fått sin nya kungliga teaterscen. Det nya Skuespilhuset öppnade i februari längst ut på kanten av Nyhavn. Ett hus i gråsvart tegel och glas, med vattnet kluckande under breda entrébryggor i trä, enorma publikutrymmen och en fantastisk, sagoaktig Amagerutsikt. Med operan tvärs över vattnet och biblioteket ”Den svarta diamanten” lite längre bort i hamninloppet vänder staden sitt kulturella ansikte mot Sundet. Att den vill kalla sig Nordens huvudstad syns kanske mest just här. Så verkar också repertoaren vara tänkt. Öppningssäsongen är påtagligt nordisk, för att inte säga svensk. De första premiärerna har varit en bejublad ”Hamlet” (Nicolas Bro) i regi av Alexander Mørk-Eidem, norrman med stor svensk regikarriär. Så Jon Fosses ”Sult” efter Knut Hamsuns roman, som inte blev lika hyllad. Medan Ingmar Bergmans ”Höstsonaten” i regi av svenska Hilda Hellwig och med Ghita Nørby i huvudrollen är ”bemærkelsesværdig” och går för fulla hus. Den 16 april blir det premiär på det danska dramat ”Ordet” av Kaj Munk, i regi av Lars Norén. Men nu är det Strindbergs ”Påsk”, som hade premiär på fredagskvällen i Gunnel Lindbloms regi. Skammen ligger tung över förskingrarfamiljen Heyst, där fadern sitter i fängelse för sitt brott och yngsta dottern som hamnat på sinnessjukhus kommer hem igen, till en familj i självvald isolering. Fäster man sig vid inramningen – sent 1800-tal, långa kjolar och sakralt ljus från höga fönster – kan man kalla den konventionell. Men här finns också annat att upptäcka. Inte minst ett lysande skådespeleri, avspänt och koncentrerat, renskalat men fullt av levande detaljer, och en fin, försåtlig regihumor som följer texten överallt med genomskådande blick. Framför allt är det ungdomarna som imponerar: Mille Hoffmeyer Lehfeldt är Eleonora, familjens offerlamm, inte galen kanske men med sin naiva klarhet och sin abrupta förnumstighet ändå prilligt rörande. Anders Juul som Benjamin, familjens inackordering, blir söt, förälskad och korkad i hennes närhet, med klar commedia-talang. I den genren har han kanske haft läraren på nära håll: Jørgen Reenberg är en av dansk teaters grand old men och firar med denna föreställning sitt 60-årsjubileum som skådespelare. I rollen som Lindqvist, familjens spöke och skuldindrivare, den som i själva verket vill driva dem ut ur offerrollen och in i livet, leker han med förtjusning sin katt och råtta-lek. Morrar, gläfser i sin pälskrage som ett stort djur, men styr och förlåter så tårarna rinner i salongen, som en äkta teatergud. När alla talar danska får man nationalskalden på lite håll: Strindberg själv blir lite mindre, hans pjäs större, mer allmänmänsklig. Eller om det är Gunnel Lindbloms handlag med symbolerna som gör skillnaden? Hur som helst har det blivit en ”Påsk” som svider till. När publiken fnissar åt Strindbergs dystra repliker tror mitt nationella ego först att det är oss svartsynta svenskar de skrattar åt. Tills jag inser att de känner igen sig själva. Att Strindberg är lika hemma här som i Sverige, och överallt. Ingegärd Waaranperä ingegard.waaranpera@dn.se


Kulturhuset kokar av jazz

Summary: Festivalen Swedish Jazz Celebration är tillbaka i Stockholm. Johannes Cornell hör slingor och grooves från hela världen.

Swedish jazz Celebration 2008 Artister: Berggren/Äleklint Kvintett, Mathias Algotsson & Johan Setterlind, Lennart Åberg med kvintett och storband, Jan Allan/Georg Riedel/Jacob Karlzon, Magnus Nyström Trio med flera. Scen: Kulturhuset, Stockholm På ena sidan om scenen strömmar folk oavbrutet upp och ner för två rulltrappor. På andra sidan ger stora panoramafönster en obruten vy av Sergelstorg i släpljus, rusningstrafiken inkluderad. Att föreställa sig ett lugnare scenario för en konsert än World news café i Kulturhuset låter sig göras tämligen friktionsfritt. Men på något sätt lyckas kvintetten med de båda trombonisterna Sven Bergren och Mats Äleklint liksom absorbera vad som sker runt omkring dem. Deras jazz låter lite rastlös och eklektisk, men jag är inte säker på att det verkligen emanerar från musikerna. Omgivningen är med och lirar. Swedish jazz celebration är tillbaka i Stockholm. I fjol höll man till i Luleå, nästa år ska man till Göteborg – men för en stockholmare är det förstås här festivalen hör hemma. Tillsammans med några andra, mer eller mindre återkommande evenemang utgör den ett nödvändigt komplement till Skeppsholmen i juli. Stans jazzliv behöver en plats där man årligen kan samlas, stämma av läget och fördjupa sig i aktuella tendenser. Fast då måste det ju också komma ordentligt med publik. Lennart Åbergs supergrupp med Palle Mikkelborg och stjärntrummisen Peter Erskine låter inledningsvis något trevande, kanske främst på grund av de rent akustiska avstånden som uppstår i Hörsalen när det är så pass långt ifrån fullsatt. Mikkelborg ansluter först i andra låten men tillför då genast sitt välkända trumpetsound, på sitt sätt besläktat med Miles Davis men samtidigt ”nordiskt” i ungefär samma mening som Terje Rypdal och Jan Garbarek. Gruppen har ett helgjutet fundament i Erskine och basisten Christian Spering – och det kan behövas när även Åberg, nu på sopransaxofon, flyter ut i mindre rytmiskt preciserat spel. Ett solo av Mikkelborg utlöser mer av gruppens inneboende styrka, med sublimt sväng i rytmsektionen samtidigt som blåsarna och pianisten Daniel Karlsson kommer loss över de olika taktarter som är typiska för Åbergs musik. Lite senare på fredagskvällen återkommer samma grupp fast utökad till ett storband. Det är del två i Åbergs projekt för festivalen, med tonvikt på musik influerad av Don Cherry. Det är breda, mäktiga klanger och långsamma grooves genomsyrade av exotiska ostinaton. Ett slags världsmusikjazz, skulle man kunna säga. Men utan att passera en annars given referens som Weather Report. Arvet efter Cherry, om vi håller kvar vid honom som utgångspunkt för Åbergs storbandmusik, utgör en parallell skola. Festivalen tar flera av Kulturhusets scener i anspråk. Förutom Hörsalen och kaféet mellan rulltrapporna och panoramafönstren finns Lava och Studio 3. Den senare ryms i ett rum som snabbt blir knökfullt och lämpar sig utmärkt för lite mer intim musik. Pianisten Mathias Algotsson och trumpetaren Johan Setterlind gör bra ifrån sig som duo, liksom Jan Allan, Georg Riedel och Jacob Karlzon på trioformat utan trummor. Kvällens mest excentriska inslag är däremot gitarristen Magnus Nyströms trio, som ohämmat drar linjer och kopplingar kors och tvärs över den musikaliska kartan, från rock till visa, från jazz till Indien. Johannes Cornell musik@dn.se Läs avslutningsrecensionen från Swedish Jazz Celebration i DN i morgon.


"Sam & Max" kommer till Wii

Summary: Det är nu bekräftat att "Sam & Max" kommer till Wii. Spelet innehåller alla delarna av den uppdelade PC-versionen.

Efter över ett år av spekulationer har nu Telltale games bekräftat att "Sam & Max" kommer till Wii. Spelet blir en rak portning av PC-versionen, och innehåller alla de sex episoderna som tidigare släppts separat. Enligt utvecklarna är alla önskemål från spelets fans om att konvertera det till Wii en av de bidragande orsakerna till att spelet nu verkligen kommer till konsolen. När vi kan förvänta oss att spelet hittar ut på butikshyllorna är dock ännu oklart, annat än att det blir senare i år.


"Gran turismo 5 prolouge" säljer bra

Summary: Nyligen släppta "Gran turismo 5 prolouge" är populärt. Spelet tog sig direkt in på svenska speltoppens förstaplats.

"Gran turismo 5 prolouge" är den efterlängtade aptitretaren inför den fulla versionen av "Gran turismo 5" som släpps nästa år. Spelet släpptes i Europa förra veckan, och tog sig direkt in på svenska speltoppens förstaplats, enligt statistik från branschorganisationen dataspelsbranschen. På speltoppens andraplats återfinns "Guitar hero 3", och på tredjeplatsen "Command & conquer 3".


Besparingar i kulturskolan drabbar hårt

Summary: Personalen på Kulturskolan i Stockholm slår larm om effekterna av besparingskraven. Minst 75 barn står utan lärare sedan deras bildpedagoger omplacerats mitt i terminen.

13-åriga Stefani Tannous drömmer om att bli konstnär. Men när terminsavgiften på Kulturskolan vid årsskiftet höjdes från 500 kronor för 1,5 timme per vecka till 900 kronor sade familjen ifrån. Ekonomin tillät inte mer än en timslång lektion. Sedan kom nästa bakslag. Mitt under terminen fick eleverna på Kulturskolan i Bredäng besked om att bildläraren Maria Saveland ska omplaceras. 60 barn stod plötsligt utan lärare. Stefani Tannous säger att hon fick tårar i ögonen av beskedet: - Det känns inte rätt att de gör så här. Det är jättemånga som hamnar i kö och inte kan gå kvar. Det här är en stor grej för ungdomar, Sverige är ett kulturland med många stora musikanter och konstnärer. Om man inte får lära sig musik och konst när man är barn vad kommer då att hända med Sverige? I höstas klubbades sparkravet på Kulturskolan igenom i fullmäktige. Avgifterna höjdes kraftigt, som minst med 150 kronor per termin, som mest med 450 kronor. Samtidigt har 20 lärartjänster försvunnit, något som nu börjar synas ordentligt i organisationen. Ännu finns ingen officiell statistik över hur många barn som har drabbats av besparingarna, men personalen på Kulturskolan vittnar om hur många barn som slutat på grund av de höjda avgifterna eller för att de tvingats byta grupp eller ledare. Ralf Hansen, klarinett- och saxofonlärare i Bredäng med ansvar för "Världens musik och dans", ser situationen som ett katastrofscenario. - Vi har vetat redan från andra veckan att det här fick en väldigt stark effekt, att elever har slutat, hela grupper i teatern och flera dansgrupper. Från ledningen har man hela tiden sagt att vi måste vänta på statistiken. Men jag tycker det går för långsamt! Det tydligaste exemplet på hur sparkravet drabbat barnen i Kulturskolan inleddes med att två bildpedagoger på Kulturhuset i Stockholm sades upp. I stället omplacerades två bildpedagoger från Bredäng och Södermalm till Kulturhuset. I ett slag blev 95 barn av med sina bildlärare - omkring 20 av dem har fått nya platser, resten väntar på besked om sin framtid. Bildpedagogen Maria Saveland började sitt nya jobb på Kulturhusets Rum för barn i går. Hon är orolig över hur det ska gå för hennes gamla elever i Bredäng och tycker att besparingarna slår hårt mot just förorten. - En långtgående konsekvens av det här är att man inte erbjuder alla barn samma möjlighet till kulturell förkovran. De får inte möjlighet att skaffa sig det självförtroende det innebär att kunna uttrycka sig själv, säger hon. Maria Saveland får medhåll av Jan Lundberg, förälder till Rasmus,13 år. Hans son har liksom Stefani Tannous erbjudits en ny plats hos en bildpedagog i Bredäng, men Jan Lundberg påpekar att de tillhör de lyckliga få: - I Bredäng finns det många utsatta barn. Det är en oerhört märklig politik när man skär i en väl fungerande verksamhet som sysselsätter många barn. Det kan inte vara ekonomiskt försvarbart. Kulturdirektören Berit Svedberg tycker att rapporterna om Kulturskolans kris varit överdrivna. - Man får inte dramatisera det här för mycket. Det är väl lärare som slutar lite nu och då och det händer att vi måste stuva om och hitta nya erbjudanden. Hon lovar på stående fot att alla elever som blivit utan lärare ska erbjudas nya alternativ. - Kulturskolan erbjuder alla barn någon form av ersättning om de inte får ha sin lärare kvar eller om en grupp slutar. Det kan finnas något undantag, en designutbildning som rör åtta till tio elever som vi inte kan ersätta, annars ska alla få erbjudanden. Sedan måste man ibland åka eller gå lite längre för att ta sig dit och de små barnen måste ha sällskap av en vuxen. Kulturborgarrådet Madeleine Sjöstedt (fp) har fått kritik för att hon i höstas lovade att inga barn skulle drabbas av åtgärderna inom Kulturskolan. Hon tycker att kritiken varit orättvis. - För det första har Kulturskolan inga besparingskrav, de har lika mycket pengar som förra året. Och vi har inga belägg för att larmen stämmer, det är alltid en viss ruljangs i Kulturskolan, säger hon och fortsätter: - Jag sade i höstas att inga barn skulle ställas utan undervisning och kan konstatera att detta har gällt alla utom just några elever i Bredäng. Det är väldigt beklagligt och kulturdirektören måste givetvis se över varför man inte klarar det. Det är inte bara bildverksamhet Det är inte bara bildverksamhet som berörs. Detta är ett utdrag från ett möte med teaterpedagogerna i Kulturskolan: Medis: "10 st grupper har slutat sedan årsskiftet, trots att barn blivit erbjudna alternativa tider och ledare. Bekräftar erfarenheten att barn oftast slutar när de tvingas byta grupp eller framför allt ledare." Gröndal: "Det har blivit tomt på teatern, färre pedagoger arbetar och baslagen är nerlagda." Östermalm: "Teatern krymper och krymper: färre pedagoger och färre barn, från cirka 550 till 330." Hägersten/Skärholmen: "Barn har slutat på grund av höjda avgifter i Bredäng. Barn och ungdomar gråter och försöker protestera när de tvingas sluta!" Hässelby: "Barn har slutat på grund av de höjda avgifterna men nya har också börjat. Jobbigt med flera chefsbyten. Baslagen är nästan helt borta, svårt att få skolan att betala." Husby: "Trista och sorgliga scener har utspelats pga de höjda avgifterna, när barn tvingas sluta. Barn har gråtande - bokstavligen - slitits ur pedagogens famn!" Skarpnäck: "Stora oklarheter kring det centralt utskickade brevet vid årsskiftet i t ex Östberga gjorde att 2/3 av barnen slutade. Personalen känner stor frustration över att höjningen gjordes mitt i ett 'läsår'."


Perrelli fruktar Schweiz

Summary: Årets finalister i Eurovision Song Contest kunde i går höras i Filmhuset i Stockholm. Christer Björkman är måttligt imponerad av kvaliteten på bidragen. "Det kan vara den sämsta tävlingen hittills", säger han.

- 43 låtar. Fler än någonsin tidigare. Det gäller att ni inte somnar, skämtar Christer Björkman. Han står längst fram i en biograf på Filmhuset i Stockholm och väntar på att den första av två välfyllda dvd:er med årets finalister i Eurovision Song Contest ska dra i gång på duken bakom honom. Den svenske Melodifestivalgeneralen är minst sagt måttligt imponerad av kvaliteten på bidragen från de europeiska konkurrenterna som ska tävla mot Charlotte Perrellis "Hero". - Det kan vara den sämsta tävlingen hittills. Det är ett märkligt år. Dryga tre timmars lyssnande och tittande på vinnarbidrag senare är det lätt att hålla med Björkman. Märkligt var ordet. Det är som om fjolårets två mest framgångsrika bidrag influerat ett par olika inriktningar av tävlingen. Ukrainas andraplacerade folieinbakade Teletubby Verka Serduchka har tveklöst inspirerat den hord av mer eller mindre udda - eller bara pinsamma - låtar med eller utan gimmicks som präglar stora delar av årets ESC-final. Irland frångår sin framgångsrika balladtradition och representeras av den rappande kalkonmuppen Dustin The Turkey. Estland låter en något gubbsjuk, inte särskilt röstbegåvad trio medelålders män sjunga på hemmagjord serbiska. Malta försöker dra i gång kalla kriget igen med en text om ryskt spioneri. Lettlands Pirates Of The Sea är exakt vad de heter. Bosnien-Hercegovinas låt är kanske inte så konstig, lätt Bowie-influerad rock, men scenshowen föreställer en bondgård med dansare som kärnar smör i takt till musiken. Även om den höna som togs med in på scen i den nationella uttagningen är förbjuden i ESC. Liksom alla andra djur. Å andra sidan verkar fjolårets vinnarlåt, Marija Serifovic mäktiga powerballad "Molitva", ha påverkat många länder att skicka liknande låtar. Utan att någon av dem är riktigt lika kraftfull. Charlotte Perrellis "Hero" hör till en tredje kategori låtar - danspoppen - och utmanas av kanske en handfull liknande bidrag. - Ja, det är Ukraina och ytterligare några länder, konstaterar en förkyld Perrelli på presskonferensen efter genomlyssningen. Men vi får hoppas att folk ute i Europa tycker att jag har en stark låt i genren, att den håller internationellt. Sedan den svenska finalen för ett par veckor sedan har framförandet av "Hero" genomgått några smärre förändringar. - Vi har finslipat en del detaljer. Scenen är mycket större nere i Belgrad så koreografin har ändrats lite och det är annorlunda bildvinklar, berättar hon. Annars är Perrelli på väg ut för att lansera låten i Europa, hon ska bland annat till Finland och Belgien de närmaste dagarna. Det börjar bli dags. - Vi har en nackdel i och med att vi har vår final sist av alla länder. Det blir mindre tid för promotion. Men jag har hört att låten spelas på radion i både Norge och England. Det är bra. Perrelli har precis som Björkman sett över konkurrensen. - Schweiz ser farligt ut, Rumänien likaså, Danmark har en väldigt trallvänlig låt. Fast det kan hända mycket. Att se låtarna på video är en helt annan sak än att se dem live. Hon är mer diplomatisk i sina omdömen än Björkman. - Det är oerhört svårt att säga något om de andra låtarna. Man tittar med helt andra ögon som medverkande än om man bara är publik. Jag hoppas givetvis att det ska gå bra, men man vet aldrig. Vad som helst kan hända. Kalkonen kan vinna till och med. Jag önskar att jag kunde säga att kvalitet är en garanti för framgång i den här tävlingen, men det funkar inte alltid så. Tyvärr. Eurovision Song Contest 2008 Eftersom Serbien genom Marija Serifovic "Molitva" vann tävlingen förra året kommer Eurovision Song Contest i år att avgöras i Beogradska Arena i Belgrad. Nytt för i år är att kvaltävlingen till finalen delats upp i två direktsända semifinaler, en tisdagen den 20 maj, en torsdagen den 22. Charlotte Perrellis "Hero" kommer att tävla i den andra och går ut tidigt i tävlingen, redan som nummer två. Bland svenskans motståndare finns bland andra Ukraina, Schweiz och Danmark. Direktkvalificerade till finalen lördagen den 24 maj är förutom fjolårsvinnaren Serbien också "de fyra stora": England, Tyskland, Frankrike och Spanien.


När farmor blev virrig

Summary: Senilitet är inte vanligt i barnböckernas värld. I ”Farmors alla pengar” tar sig Ulf Nilsson an ännu ett svårt ämne. Nu sin egen farmors och mors virrighet. Och det gör ont.

Böcker Ulf Nilsson text Eva Eriksson bild ”Farmors alla pengar” Eriksson & Lindgren Det är lätt att göra sig lustig över minnesskrala medmänniskor i hatt och stödstrumpor. Vi garvar så gärna när tanters tossigheter gränsar till galenskap, som hos Joseph Kesselrings systrar i ”Arsenik och gamla spetsar” eller Monty Pythons kärringgäng som glatt klubbar ungdomar med sina handväskor. I den självbiografiska bilderboken om Ulf Nilssons virriga farmor däremot finns ett allvar som känns. Senilitet hör inte till det vanliga i barnböcker. Men Nilsson är en av de barnboksförfattare som med trygg stämma lotsar även de yngsta läsarna genom så kallade svåra ämnen. I sin och Anna-Clara Tidholms Augustvinnande bilderbok om ett döende marsvin, ”Adjö, herr Muffin” (2002), men också i boken ”Alla döda små djur” (som olyckligtvis kom ut 2006 när skräcken för fågelinfluensan härjade och föräldrar knappast ville inspirera barnen till att pillra på fjädertufsiga skelett) skildrar han barns starka, men ibland också osentimentala förhållande till döden. Nu berättar han i förordet om sin egen farmors och mors virrighet och uppmanar läsarna att ”…förbereda sig på att sådant kan hända. Att våga tala om det och att våga skämta om det.” Sexårige Ulfs farmor drabbas av vresig snålhet och tar ut alla sina pengar från banken. Visst kan man skratta åt hur hon gömmer sedlarna i sällskap av sitt barnbarn – som har så bra ”komihåg”. Ulf minns ju varje gömställe: skorna, syskrinet, kakburken. Men det hela är på fullt allvar och det ”gör ont i bröstet” på pojken när hans farmor inte känner igen honom. Eva Eriksson, så skicklig på att illustrera bus och livfullhet, målar här en ovanligt stillsam bild av farmors liv på landet med hönsen i trädgården, äppelträden och brödbilen runt hörnet. Med hennes hjälp möter läsarnas ögon också ensamheten i köket där en av två köksstolar står tom och klockan ödesmättat sällskapar med almanackan på väggen. Ur uppslagen stiger en numera sällsynt doft av linoleummatta, svala skafferier, sängpotta, brödburkar och kaffe på vedspis. Man kan inte låta bli att undra hur det ska gå när den svarta myndighetsbilen parkerar utanför farmors staket. Hur ska Ulf kunna försvara sin virriga farmor med hemgjord pilbåge? Det här är en bok som ger insikter om livet såväl för barn som för vuxna. Men varför envisas allt fler förlag med att själva recensera sina böcker i baksidestexten? Själv vill jag gärna veta vad boken handlar om. Inte vad förlagets medarbetare tycker. En riktigt bra bruksbok, men ”mästarklass” känns som lite väl svulstiga ord?! Stina Zethraeus barnung@dn.se Just nu visar Växjö teater föreställningen ”Farmors alla pengar”, en pjäs som skrevs samtidigt som boken utifrån samma berättelse. Pjäsen är för barn från sju år, medan boken är även för mindre barn. Artikeln är rättad 2008-04-02 Bilderboken ”Farmors alla pengar”, med text av Ulf Nilsson och bild av Eva Eriksson, som recenserades i går, ges ut av Bonnier Carlsen. Och pjäsen ”Farmors alla pengar” spelas av Regionteatern Blekinge Kronoberg.