Författaren som skrämmer föräldrarna

Summary: Barnen älskar henne. Föräldrarna tycker att hon skriver för otäckt. Lotta Olsson träffade Jacqueline Wilson på bokmässan i Göteborg.

Jacqueline Wilson ser ut som en mild engelsk dam, ungefär en tvärhand hög och med kort grått hår som står rakt upp. Hon är helt klädd i svart och överlastad med stora tunga silversmycken, och vore hon någon annan skulle hon förmodligen se iskallt dramatisk ut. Om det inte vore för det där vänliga, lätt hjälplösa leendet. Det är sällan hon tar det av sig; hon ler sig vänligt och hjälplöst tvärs igenom alla sina seminarier och intervjuer och autografer och fotografer. Man skulle kunna tro att hon skriver snälla små idyllskildringar, att det är därför hennes böcker säljer i miljonupplagor. Men i stället skriver hon om anorexi och hustrumisshandel, om föräldrar som dör, om psykiskt sjuka mammor och mammor som överger sina barn. Om tonårsgraviditeter och pappor som vägrar låta barnen gå i skolan. Barnen älskar henne och har aldrig klagat över att något i böckerna blir för otäckt. Tvärtom. Det händer att de klagar över att hon inte går tillräckligt långt, som i den senaste boken, ”Vem älskar Prue?”, där en flicka blir kär i sin lärare. Föräldrarna däremot kan bli lite rädda. Som i ”Den tatuerade mamman”, boken om två barn vars mamma är psykiskt störd. – En del föräldrar tycks bli väldigt illa till mods av att läsa om otillräckliga föräldrar, säger Jacqueline Wilson, och nu får hennes ständiga leende en lätt spefull överton. Hennes lojalitet ligger inte på de otillräckliga föräldrarnas sida. Själv är hon mycket noga med vad hon skriver. Det är ingen slump att så många föräldrar i hennes böcker är otillräckliga – det är så verkligheten ser ut. – Egentligen är mina böcker en reaktion mot de böcker jag växte upp med under 1950-talet, då man bara skrev om lyckliga familjer och välartade barn. Jag ville skriva om de annorlunda barnen, de som inte var lyckade och vackra och hade ett trivsamt familjeliv. Som Ellie, huvudperson i de fyra ”Tjejer”-böckerna: ”Kära tjejer”, ”Tjejer på stan”, ”Stressade tjejer” och ”Tjejer i tårar” . Ellie är lite för rund, hon har glasögon och hår som burrar sig åt alla håll och kanter i stället för att låta sig formas till en acceptabel frisyr. Hon uppfinner en pojkvän åt sig när hennes bästa vänner Magda och Nadine har var sin, och hon blir anorektisk under en period när hon inte längre orkar med att vara sitt eget, normalrunda jag. ”Tjejer”-böckerna blev otroligt populära, och i Storbritannien gjordes det även en teveserie. Jacqueline Wilson småskrattar förtvivlat, den blev ju inte riktigt som hon hade tänkt sig. – Det blev ju hemskt bra på många sätt, försäkrar hon, mån om att ändå berömma det som går att berömma. Men. Hon hade två krav: att flickorna skulle vara i tidiga tonåren, och att Ellie skulle vara rundlagd, precis som hon är i böckerna. Det gick ju inte, det var ju teveserie, flickor i teve ska se ut på ett visst sätt och alldeles vanliga flickor var det inte tal om. De tre flickorna spelades av unga vackra kvinnor i tjugoårsåldern, och Ellie blev förstås smal. När teveserien började sändas fick Jacqueline Wilson högvis med brev från upprörda läsare som skrev ”Du har förrått oss!”. – Under en period närde jag illvilliga planer på att börja skicka en stor chokladask dagligen till kvinnan som spelade Ellie, så att hon åtminstone skulle börja likna sin rollfigur. Även om föräldrar tror att Jacqueline Wilson skriver om vad som helst, är hon mycket försiktig med vad hon skriver, av omtanke om sina läsare. Hon vill inte skriva för explicit ens när hon skriver om tonåringar, eftersom en stor del av hennes läsekrets är 8–10-åringar. – Då är det en stor hjälp att använda sig av ett barn som berättarröst. Barn behöver inte alltid berätta logiskt, de kanske inte ens riktigt förstår vad som händer. Dessutom behöver man inte berätta allt, det kan bli starkare om man inte skriver ut det. Jacqueline Wilson är just nu ”Children’s laureate” i England, vilket är något i stil med att vara barnboksambassadör i hela landet. – Det betyder att jag får stöd av lärare, bokhandlare, bokförlag och organisationer! Jag kan verkligen göra något, det är ett stort ansvar. Hon skrattar lite åt alla de stora planer hon inte hann med, en del kommer inte att bli av under den tvåårsperiod hon innehar sin post, utan får komma lite efteråt. Men det hon verkligen har arbetat för är att få föräldrar att läsa mer för sina barn. – Det är ett sätt att få föräldrarna att tillbringa mer tid med barnen, i en tid när de sällan ens äter middag tillsammans. Jag förstår att man kan vara trött när man kommer hem från sitt arbete, men barn behöver sina föräldrar. För att främja högläsningen har hon lyckats få en massa förlag att gå ihop och göra en bok i fyrfärgstryck med utdrag ur böcker att läsa högt, tips på vidare läsning och bidrag från kändisar som Joanne Rowling och Cherie Blair som berättar om hur de läser högt för sina barn. Boken kostar bara ett pund. – Förstaupplagan på hundratusen exemplar sålde omedelbart slut, berättar hon stolt. Trots arbetet som Children’s laureate hinner Jacqueline Wilson fortfarande skriva två böcker per år, vilket hon tycker är ett lagom pensum. – Jag har tur, jag är en författare som kan skriva var som helst. Som i dag: jag kom till flygplatsen, handlade lite, läste en stund i min bok, skrev en stund ... det är en vana. Man kan inte sitta och vänta på inspiration, då skulle det ju aldrig bli något. Hon fortsätter att le vänligt mot alla som vill ha autografer, ritar till och med av sig själv i någons block, och till slut måste jag fråga henne hur hon orkar. Då skrattar hon. – Det är nästan alltid roligt att träffa läsare! Utom när jag går och simmar, det gör jag varje morgon. Och det är något med att stå och prata om sina böcker när man är alldeles kritvit och lite frusen och bara har baddräkt på sig ... nej, jag vill bara träffa mina läsare när jag är påklädd! Fast hon ler artigt även i baddräkt, låter hon förstå, hon uppskattar verkligen alla läsare och blir glad av att träffa dem. Leendet blir bara aningen mer hjälplöst. Lotta Olsson lotta.olsson@dn.se 08-738 22 11


Mediekritik på tioårsfirande Lava

Summary: Unga om att skildras av gamla. . Mediehusen begriper sig sällan på ungas situation och unga framställs ofta på ett stereotypt vis. Det är förutsättningen för utställningen "Antingen är man kriminell eller bimbo" som öppnade på Lava i Kulturhuset på tisdagen

"Det blir så skevt när äldre ska göra program om unga", är en mening som Adrian Faber upprepar flera gånger. Underförstått: De gamla rävarna i mediehusen begriper sig sällan på ungas situation. Unga framställs ofta på ett stereotypt vis, som brottsbelastade problem, utsatta offer - eller bara som "unga". Unga människor som framträder i medierna gör det ofta enbart på grund av sin ålder ("vi måste ha med en ungdom"), inte för vad de gör, kan eller tycker. "Antingen är man kriminell eller bimbo" öppnade på Lava i Kulturhuset på tisdagen, och utställningen är resultatet av ett projekt som började med ett brev från Adrian Faber och Ylva Enström för snart två år sedan. De var då själva sjutton år. Lava uppmanar ungdomar att själva initiera projekt, och kan hjälpa till med produktion och finansiering. Helena Scragg, producent på Lava, nappade på deras förslag och ett långt arbete började. Konstnären Anna Kleberg kopplades in och har fungerat som mentor. Resultatet är femton minuters dokumentärfilm och tolv ljuslådor med porträtt på unga människor. I filmen intervjuas de om hur de ser på medierna och bilden av unga. - Syftet har varit att göra en utställning som är en tankeställare, säger Adrian Faber, och framhåller att eftersom de medverkande själva är unga kanske de kan ge en annan, sannare bild än den gängse. Helena Scragg vill även framöver rikta in sig på långsiktiga, djuplodande projekt, och säger att Lavas framtida inriktning håller på att formas: - Lava fyller tio år i år. Nu sätter vi ihop en referensgrupp för att diskutera hur de kommande tio ska se ut. Utställningen pågår till och med den 5 november. Mer om utställningen


Romantikern Baudelaire en frisk fläkt

Summary: Konstkritikern Charles Baudelaire sågade den moderna fotografin men hyllade konsten. Peder Alton har läst två nyöversättningar av hans artiklar och essäer. Böcker

Charles Baudelaire ”Konstkritik” övers: Hans Johansson Ellerströms ” Det moderna livets målare” övers: Lars Holger Holm Leo förlag Det kräver tålamod att läsa Charles Baudelaires konstkritik igen. Eller snarar självbehärskning. Ljusglimtarna kommer efter hand, blixtrar förbi som överblivet slagg som ännu inte upptäckts – och däremellan en serie hopplöst föråldrade idéer som knappt ens samtiden brydde sig om. Med det sena 1800-talets naturalism, Édouard Manet och impressionisterna, var Baudelaires tid över som konstkritiker, oförstående som han var för den exakta linjen och för allt som var fotografiskt ”likt” eller luktade ”framsteg” . Just den nya fotografin (” industrin” ) är ett kapitel för sig i Baudelaires kritik och essäkonst. Enkelt uttryckt, han kapade den vid fotknölarna. Den var en konst för den obildade ”massan” , något som var bra att ta till när minnet svek och som dokumentation av sådant som inte gick att bevara. Men konst! Nej, absolut inte, bara industri, en själlös teknik som hotar konstens innersta väsen. I två nyöversättningar finns nu ett urval av hans konstartiklar och essäer tillgängliga, ”Konstkritik” och ”Det moderna livets målare” . Mästaren framträder alltså återigen efter mer än hundrafemtio år. Och texten är ännu märkligt frisk. Baudelaire var en fullfjädrad romantiker (och aristokrat) som trodde på de stora andarna och dyrkade namn som Eugène Delacroix, Tizian och Velázquez men bara hade förakt över för alla dem som inte kunde tänka en egen tanke. Han var heller ingen teorituggare. När han skriver om den stora världsutställningen 1855 i Paris bekänner han sina kritikermödor: ”Jag försökte mer än en gång stänga mig inne i ett system för att på ett bekvämt sätt predika det” , och fortsätter snabbt, ”men varje system är ett slags förbannelse som tvingar oss till ständig avsvärjelse” . Det är en hållning som följer allt han skriver – hårda utfall, ofta kränkande, sedan långa, komplicerade litterära förklaringar och försök att mildra sitt synsätt. Det kan se ut som en vindflöjelkritik, ren opportunism, men han argumenterar alltid öppet, som om läsarna satt tätt intill hans skrivbord och ständigt måsta övertygas i varje mening. Det är en av många förklaringar till att hans konstkritik överlevt och ännu i dag är giltig. Det är lika mycket en skriv- som läsprocess att ta sig igenom hans texter. Han argumenterar också vällustigt för litterär och konstnärlig mångfald och hatar alla ”edsvurna professorer” som genom sina stela åsikter ”sätter sig själva i Guds ställe” . Alltså, den stora ”konsten” ! Ingenting går upp mot den konstnär som betraktar samtiden genom sitt temperament och öppet redogör för sina intryck. I allt detta skymtar ett synsätt där kritikern nästan försvinner på bekostnad av konstnärens dominerande ego. Lite hade det säkert att göra med Baudelaires privata livsstil, eller snararer livsöde. Han kom från en förmögen familj men lämnade allt bakom sig. Under en stor del av sitt liv i Paris saknade han egen bostad och blev ett slags vandrande och hemlös intellektuell som sov över hos vänner, bytte yttre som en kameleont och drömde om att uppslukas av ”massorna” . ”Det är massorna som lärt mig skriva” , markerar han någonstans i samband med att hans diktsamling ”Les Fleurs du Mal” kom ut 1857. En av hans mest centrala konstessäer är hyllningen till den i dag nästan helt bortglömde tecknaren, grafikern och akvarellmålaren Constantin Guys, ”Det moderna livets målare” (1863). Essän finns med i Ellerströms antologi i en mycket frisk och tillgänglig översättning och är huvudnumret i Leo förlags rikt illustrerade bok. Baudelaires essä om Guys har länge varit ett konsthistoriskt huvudbry. Vad var det Baudelaire såg i denna beskedliga tecknare som andra samtida Pariskonstnärer inte hade De teckningar och akvareller som Guys lämnat efter sig ser inte mycket ut för världen. Lite sirligt tunna och bleka och liknar mest något slags tillfälliga teaterskisser. Men Baudelaire såg något helt annat, framför allt det moderna Parislivet, den nya dandyns livsföring, de speciella rörelserna i modetygen. Hans text är fylld av intrikata iakttagelser om hur Constantin Guys besatt den svåra konsten ”att vara uppriktig utan att vara löjlig” (med tillägget ”de förfinade själarna förstår vad jag menar” ) och talar om ”den hemlighetsfulla skönhet” som finns över allt i det nya Paris. Som alltid är Baudelaire kluven, konsten är uppbyggd av lika delar modernitet och historia. Den som vill lära sig måla ett fallande tyg ”upplyft, gungat av krinolinen eller underskjolarna av stelt muslin” bör inte förlita sig på Rubens och Veroneses venetianska draperingar. Den moderna tiden har sitt eget tygfall blandat med dofter från de nya boulevarderna och från det moderna utelivet. Och vem var enligt Baudelaire bäst på att skildra detta Constantin Guys naturligtvis! Hans styrka, menar Baudelaire, var att han tecknade ur minnet, att han bortsåg från störande detaljer (” Ju mer konstnären opartiskt närmar sig detaljen, desto mer tilltar anarkin” ) för att i stället ägna sig åt något som Baudelaire kallar ”besvärjelse” och till och med ”en kritans berusning” . Nog är detta romantik så det räcker långt in i vår tid. Underhållande läsning, dessutom. Också när han begår lustmord på allt vad fotografi heter. Sådant får man ta. Peder Alton peder.alton@dn.se


Filmvärlden sörjer

Summary: Mästerregissören Ingmar Bergman minns sin ständige fotograf Sven Nykvist med stor värme. "Det var något helt unikt, något som jag inte upplevt tillsammans med någon annan", säger Bergman till DN.

Runt om i världen uppmärksammades den berömda filmfotografens bortgång på onsdagen. Utöver den europeiska pressen publicerade under gårdagen flera amerikanska tidningar personliga kommentarer. Under rubriken "Master of light" skriver Variety att "de tidiga svartvita (Bergman-)filmerna var märkvärdiga för sina nyanserade graderingar av ton och bildkvalitet och för dessas lyhördhet för Bergmans exceptionella skådespelare". Just Nykvists känsla för ett "Rembrandtlikt" ljus nämns återkommande. New York Times Stephen Holden menar att ljuset i filmerna antog en metafysisk dimension, "som destillerade och fördjupade de känslor av smärta och separation som tillskrevs Bergmans karaktärer". Evening Standards namnkunniga filmkritiker Derek Malcolm utnämner Nykvist till en av världens främsta filmfotografer, en person som förstod såväl svartvitt som färg. - Nykvist var en mycket anspråkslös och uppriktig person, en perfektionist. Han visste vad han ville ha redan från början och fick alltid filmer att se fantastiska ut. När han arbetade med bra regissörer bidrog han till den fantastiska helheten. Han var förmögen att få en dålig film att se bra ut, och också att få en bra film att bli ännu bättre, säger Malcolm till DN. Bland Sven Nykvists svenska kolleger är förstämningen stor. Ingmar Bergman, som gjorde tjugo filmer med honom bakom kameran, minns inte minst arbetsgemenskapen: - Begreppet samarbete kan inte formuleras bättre för mig än vad jag upplevt tillsammans med Sven. Det var något helt unikt, något som jag inte upplevt tillsammans med någon annan. Dessutom var Sven jävligt rolig. Man blev yr av alla historier som han delade med sig av, säger Bergman till DN. Skådespelerskan och regissören Liv Ullmann konstaterar att saknaden är stor, men att hon "saknat honom länge, både som filmskapare och som vän". - Jag kände honom som en människa som jag delat så mycket glädje med, lekt med och känt sen jag var tjugofem år. Han var så populär och så älskad. Människor i Sverige vet inte hur beundrad han var. Det finns inte en stor regissör i USA som inte beundrar honom. Han var en inspiration och samarbetspartner för Ingmar. Ingmars filmer skulle ha sett helt annorlunda ut utan Sven Nykvist. Han hade den allra största betydelse för filmkonsten. Också skådespelaren Erland Josephson - som samarbetat med Nykvist och Bergman i en lång rad filmer - beskriver Sven Nykvist som en nära vän: - Jag var med i väldigt många filmer som han fotograferade, både hos Bergman och Tarkovskij, och vi gjorde även filmer själva. Jag kände honom väldigt väl och var en nära vän. - I och med att vi var så bekanta så minns jag honom i första hand som person, någon som jag tyckte väldigt mycket om och hade väldigt mycket utbyte av. - Sedan var han en fantastisk yrkesmänniska. Mycket av det som jag kan om film har jag fått från Sven. - Vad jag tyckte om hos honom var att han hade ett så oerhört levande intresse för människors ansikten. Han tog inte bara underbara bilder av landskap utan var också fascinerad av människors ansikten på ett sätt som jag fann oerhört inspirerande; en väldigt humanistisk inställning till människan på något sätt. - Han hade ett intimt bildspråk, som gjorde människan så väldigt närvarande i filmerna. Av honom lärde jag mig att filmkameran är ett levande väsen; något man skulle erövra, besegra, vara svartsjuk på och älska. - Jag hade tyckt att film var något väldigt mekaniskt förr, genom Svens närvaro med sin kamera lärde jag mig att kameran är sitt eget liv, sin egen iakttagelse och sitt eget språk. Han var en mästare. Bibi Andersson minns filmfotografens milda humör: - Jag minns att han hade ett otroligt vänligt temperament. Det värsta han kunde säga det var "nedrans", när han blev riktigt arg eller något gick fel. Och det blev så att säga vad man sade: "nedrans också", när det gick honom emot. - Jag sörjer honom, jag tycker han var en underbar person, vän och mycket kärleksfull med sin kamera. Pernilla August ser honom som en "tystlåten, men mycket varm person", en lärare som lärt henne "enormt mycket om filmskådespeleri". - Som konstnär - filmfotograf - har han lärt mig enormt mycket om filmskådespeleri. Vad jag var van vid innan var att en fotograf betraktar skådespelare, men med Sven upplevde jag plötsligt att han var medskapare - och det tycker jag man ser också i hans arbeten. - För filmkonsten tror jag att han har varit oerhört betydelsefull, inte minst hans ljussättning. Jag tror att man alltid kommer att komma ihåg Sven på grund av de här bilderna som aldrig går ur huvudet. - Det finns bilder man minns och sen ser man att det är Sven Nykvist och då förstår man varför.


Filmvärlden sörjer Nykvist

Summary: Mästerregissören Ingmar Bergman minns sin ständige fotograf Sven Nykvist med stor värme. ”Det var något helt unikt, något som jag inte upplevt tillsammans med någon annan”, säger Bergman till DN.

Runt om i världen uppmärksammades den berömda filmfotografens bortgång på onsdagen. Utöver den europeiska pressen publicerade under gårdagen flera amerikanska tidningar personliga kommentarer. Under rubriken ”Master of light” skriver Variety att ”de tidiga svartvita (Bergman-)filmerna var märkvärdiga för sina nyanserade graderingar av ton och bildkvalitet och för dessas lyhördhet för Bergmans exceptionella skådespelare”. Just Nykvists känsla för ett ”Rembrandtlikt” ljus nämns återkommande. New York Times Stephen Holden menar att ljuset i filmerna antog en metafysisk dimension, ”som destillerade och fördjupade de känslor av smärta och separation som tillskrevs Bergmans karaktärer”. Evening Standards namnkunniga filmkritiker Derek Malcolm utnämner Nykvist till en av världens främsta filmfotografer, en person som förstod såväl svartvitt som färg. – Nykvist var en mycket anspråkslös och uppriktig person, en perfektionist. Han visste vad han ville ha redan från början och fick alltid filmer att se fantastiska ut. När han arbetade med bra regissörer bidrog han till den fantastiska helheten. Han var förmögen att få en dålig film att se bra ut, och också att få en bra film att bli ännu bättre, säger Malcolm till DN. Bland Sven Nykvists svenska kolleger är förstämningen stor. Ingmar Bergman, som gjorde tjugo filmer med honom bakom kameran, minns inte minst arbetsgemenskapen: – Begreppet samarbete kan inte formuleras bättre för mig än vad jag upplevt tillsammans med Sven. Det var något helt unikt, något som jag inte upplevt tillsammans med någon annan. Dessutom var Sven jävligt rolig. Man blev yr av alla historier som han delade med sig av, säger Bergman till DN. Skådespelerskan och regissören Liv Ullmann konstaterar att saknaden är stor, men att hon ”saknat honom länge, både som filmskapare och som vän”. – Jag kände honom som en människa som jag delat så mycket glädje med, lekt med och känt sen jag var tjugofem år. Han var så populär och så älskad. Människor i Sverige vet inte hur beundrad han var. Det finns inte en stor regissör i USA som inte beundrar honom. Han var en inspiration och samarbetspartner för Ingmar. Ingmars filmer skulle ha sett helt annorlunda ut utan Sven Nykvist. Han hade den allra största betydelse för filmkonsten. Bibi Andersson minns filmfotografens milda humör: – Han hade ett otroligt vänligt temperament. Det värsta han kunde säga var ”nedrans”, när han blev riktigt arg eller något gick fel. Jag tycker han var en underbar person, vän och mycket kärleksfull med sin kamera. Pernilla August ser honom som en ”tystlåten, men mycket varm person”, en lärare som lärt henne ”enormt mycket om filmskådespeleri”. – Vad jag var van vid innan var att en fotograf betraktar skådespelare, men med Sven upplevde jag plötsligt att han var medskapare – och det tycker jag man ser också i hans arbeten. Det finns bilder man minns och sen ser man att de är Sven Nykvists och då förstår man varför. Också skådespelaren Erland Josephson – som samarbetat med Nykvist och Bergman i en lång rad filmer – beskriver Sven Nykvist som en nära vän: – Jag minns honom i första hand som någon som jag tyckte väldigt mycket om och hade väldigt mycket utbyte av. Sedan var han en fantastisk yrkesmänniska. Mycket av det som jag kan om film har jag fått från Sven. Han tog inte bara underbara bilder av landskap utan var också fascinerad av människors ansikten på ett sätt som jag fann oerhört inspirerande; en väldigt humanistisk inställning till människan. Av honom lärde jag mig att filmkameran är ett levande väsen; något man ska erövra, besegra, vara svartsjuk på och älska. Jag hade tyckt att film var något väldigt mekaniskt förr, genom Svens närvaro med sin kamera lärde jag mig att kameran är sitt eget liv, sin egen iakttagelse och sitt eget språk. Han var en mästare. Georg Cederskog Karl Bruze Fredrik Söderling


Svaren söks på månen

Summary: Saturnus måne Titan hjälper rymdforskarna att förstå hur( liv uppstod på planeten Jorden.

”Vetenskapens värld” beger sig på torsdagskvällen ut i rymden, närmare bestämt 1,2 miljarder kilometer bort. I januari 2005, efter en resa på sju år, landade den lilla månlandaren ”Huygens” på Saturnus måne Titan. Projektet ”Huygens” – döpt efter astronomen som upptäckte Titan – hade då kostat närmare 5,5 miljarder kronor. Rymdkapselns uppdrag, efter att den frigjort sig från sitt moderskepp Cassini, var att landa på Saturnus måne Titan för att skicka hem bilder och data, information som eventuellt kan ge forskarna svar på hur livet uppstod på Jorden. Efter sin närmaste granne Jupiter är Saturnus vårt solsystems näst största planet, belägen på 1,43 miljarder kilometers avstånd från Jorden och behöver 29,5 år för att vandra ett varv runt solen. Ett kännetecken för jätteplaneten är dess system av ringar runt sin ”ekvator” . Som Nationalencyklopedin uttrycker det: ”Saturnus är berömd för sina vackra ringar; den lyser med gulaktigt sken av en styrka som himlens ljusare stjärnor.” Jätteplaneten omges av omkring 30 månar, av vilka Titan är den största. Titan är extra intressant för rymdforskarna, eftersom denna måne förmodas kunna ge svaret på frågan hur liv uppstod på planeten Jorden. ) – Titan är den enda månen i vårt solsystem som har en tjock atmosfär, som påminner om den vår jord hade som ung, som programledaren Henrik Ekman konstaterar i torsdagens ”Vetenskapens värld” . ) – Titan omges av ett brandgult dis och tycks alstra komplexa molekyler, som kan vara förstadier till liv. Forskarna har varit extra nyfikna på Titan ända sedan 1977, då rymdsonden ”Voyager I” passerade Saturnus och skickade hem ett stort antal intresseväckande bilder, både på jätteplaneten och dess många månar. Den gången låg Titans gulaktiga dis som ett filter i vägen för observationskamerorna, och rymdfolket inledde projekt ”landa på Titan” . Efter åratal av forskning, förberedelser och minutiös planering kunde så moderskeppet ”Cassini” och månlandaren ”Huygens” lyfta från Cape Canaveral i Florida den 15 oktober 1997, ett litet nätt ekipage med en sammanlagd vikt på nära sex ton. Tre år in i projektet upptäcktes en felaktighet i radiokommunikationen mellan moderskeppet och månlandaren, något som rättades till efter intensiva undersökningar. Mannen som löste problemet var den svenske ingenjören Boris Smeds, verksam vid forskningscentret ESA i Darmstadt i Tyskland. Smeds är gäst i kvällens program, där han berättar om hur han gick till väga för att lösa problemet. bertil mollberger bertil.mollberger@dn.se Titan – en måne med liv SVT 1 21.00


Will Oldhams kärva kärlek

Summary: Will Oldham är tillbaka på skiva som Bonnie Prince Billy, hans bättre, smartare och säkrare alter ego. Det är dock Will Oldham som svarar när DN ringer upp, men några frågor har han ingen större lust med.

Will Oldham har gjort skivor sedan början av nittiotalet, under många namn: Palace Music, Palace Songs, Palace Brothers, Will Oldham och Bonnie Prince Billy. Med flera. Han har blivit kallad en av Amerikas bästa låtskrivare och har med tiden fått en rätt stor och hängiven publik. Hans sånger har en tidlös kvalitet, de känns ofta lika nyskapande som förankrade i den amerikanska country- och folktraditionen. Ofta mästerligt komponerade men likafullt svajiga, bräckliga och oroliga. Men han är svår att prata med. Will Oldham skulle trivas i Pajala. Jag tycker att jag förberett mig väl, jag har lyssnat på nya”The letting go”, jag har läst och funderat. Men det hjälper inte. På utsatt tid ringer jag det nummer som skivbolaget försett mig med. Efter ett antal signaler svarar någon med ett avmätt ”hello”. Vem är det, undrar jag? – Vem tror du, svarar rösten. Will Oldham låter inte nonchalant eller aggressiv, bara oerhört avvisande. Jag försöker fråga något om vädret i Louisville. Det går inte. Jag försöker vara trevlig. Jag undrar om det är något särskilt han vill prata om. Något om skivan. – Skämtar du? frågar Will Oldham lakoniskt. – Jag hatar intervjuer, fortsätter han, ställ dina frågor bara. Egentligen är det obegripligt varför Will Oldham ger intervjuer. Hans uppfattning om musik är strikt. Låtarna uppstår i honom, som ett resultat av vad han sett och hört och vem han är, de lånar hans röst för att komma ut, men blir i själva verket inte till förrän de träffar lyssnaren. Han vill inte ha någon relation med sin publik, med hänvisning till att den bara skulle stå i vägen för hur sångerna uppfattas. Dessutom verkar han lida av en närmast panisk fobi inför själva intervjusituationen, trots att de flesta journalister är väldigt trevliga och respektfulla mot honom. För några år sedan, i samband med utgivningen av ”Ease down the road”, gjorde han samtliga intervjuer över telefonen, från sängen. Han fick nämligen feber av att prata med reportrar. – Jag gör det här bara för att vara snäll mot skivbolaget, säger han till slut. Efter en lång tystnad. Det blir många, långa tystnader när man pratar med Will Oldham. Som sångare är han långt ifrån gapig och full av attityd, men hans uppenbara osäkerhet i intervjusituationer har egentligen ingen motsvarighet hos alter egot Bonnie Prince Billy, vars musik är genomtänkt och konsekvent, både språkligt och musikaliskt. Han hanterar också konsertsituationer utan problem och ångestattacker. En engelsk tidning föreslog en gång att Will Oldham borde göra intervjuerna i rollen som den självsäkra Bonnie Prince Billy, varpå han svarade: – Bonnie är bättre än jag. Smartare än jag. Han skulle aldrig ställa upp på några intervjuer. Will Oldham är en myt, och efter att ha utsatts för hans telefontortyr i trettio minuter har jag att avgöra om jag vill bidra till myten eller bara hämnas. För det går ju liksom inte att prata med honom. Jag försöker fråga honom om Island. Det var dit han och musikerna åkte för att spela in nya albumet, ”The letting go”. – Vet inte vad jag tyckte, muttrar han, jobbade mest. Hur var det då? frågar jag. – Ansträngt och jobbigt, viskar han. På vilket sätt? undrar jag. – Det är det alltid i en studio, svarar Oldham. ”The letting go” är en mycket vacker skiva, präglad av två saker: Först och främst en återkommande körstämma av Dawn McCarthy, vars röst smälter samman med Oldham på ett fantastiskt sätt. För det andra: konstfulla stråkarrangemang som ger sångerna episka kvaliteter. Det mesta är inspelat live i studion och framstår mycket riktigt som en dynamisk helhet. Texterna har ett lite uppgivet tonfall. De handlar om kärlek. Will Oldham vill inte prata om sin musik. Så jag frågar honom om andras musik. Då uttrycker han sig plötsligt i hela meningar. – Mitt liv handlar om musik, om att leta efter musik. Själva letandet är viktigt, för man hittar saker längs vägen. Om en kvinna säger att hon hört en låt hon tyckte om, och jag tyckte om kvinnan – då vet jag. – Jag lyssnar mycket på radio också. Mest på countrystationer, men en hel del på r’n’b också. Det var lite otippat, flikar jag in. – All musik låter lika för mig, säger han surt och jag ångrar genast att jag öppnade munnen. Även om det låter underligt med tanke på hans sociala förmåga började Oldham faktiskt som skådespelare. Under sin uppväxt i Louisville gick han kurser, utbildningar och deltog i lokala pjäser. Vid sjutton års ålder fick han en stor roll i den amerikanska diskbänksrealisten John Sayles film ”Matewan”. Han hade karriären i sin hand men tappade tron, flydde först till New York och inledde sedan en tids planlöst kringflackande i Europa. Han återvände till USA som ett vrak och flyttade hem till sin bror i Virginia. Där började han skriva sånger på allvar. För att klara dagarna var han tvungen att följa ett schema: jobba, läsa, äta, läsa, äta, sova och spela in musik. Till och med en stunds daglig onani ingick i schemat. Det var så han blev människa igen. I dag har han Louisville som bas, men reser mycket, spelar in mycket och samarbetar med en rad musiker och artister. Ibland gör han filmroller. Tack vare sin hemvist på ett indiebolag kan han ge ut minst en skiva om året. Kvaliteten varierar, men ”The letting go” är en av de bättre. PO tidholm noje@dn.se


Din frihet är min.

Summary: John Stuart Mill, 200 i år, brukar kallas liberalismens fader. Många av de idéer han formulerade har förverkligats i vår tid - men han skulle nog inte känna igen sig i vår tids politik. Eller i välfärdssamhällets trygghet.

Vad är liberalism Frågan är inte helt lätt att besvara eftersom liberalismen ser så olika ut i olika länder och kulturkretsar. Amerikansk liberalism, till exempel, är annorlunda än svensk. I USA avser beteckningen närmast allmän radikalism, en uppsättning värderingar och ideal. Vad är då svensk liberalism Ett enkelt sätt att få svar på frågan vore att titta på de partier som kallar sig liberala. Men de är flera, liberalism har under senare år blivit något av ett honnörsord. I en ledare för inte så länge sedan i Dagens Nyheter, liberalismens främsta svenska organ, utnämndes centerpartiet till Sveriges mest liberala parti. Folkpartiet, av tradition företrädare för svensk liberalism, verkar vara i blåsväder, inte bara moraliskt utan även när det gäller ideologi. Men man kan naturligtvis inte bara addera ett antal reformförslag när man skall bedöma ett partis ideologiska hemvist. En ideologi kännetecknas också av en viss anda, en form av politisk filosofi. Ofta förknippas den med bestämda tänkare som på ett tidigt stadium formulerat bestående element i ideologin, som Marx för socialismen, Edmund Burke för konservatismen. Den filosof som många socialliberaler hänvisar till som pionjär och föregångare är John Stuart Mill (1806–1873). Om honom har det skrivits hyllmeter, hans filosofiska idéer har penetrerats, likaså hans idéer om frihet, nyttomoral och representativ demokrati. I år är det två hundra år sedan Mill föddes, ett jubileum som naturligtvis uppmärksammats världen över. Lagom till jubileet har det utkommit en ny biografi, ”John Stuart Mill. A Biography”, av den amerikanske etikhistorikern Nicholas Capaldi. Den är grundlig, välskriven och balanserar skickligt mellan liv och tankar. Biografin är ingen lätt genre. För mycket tankar och den tippar över åt avhandlingsgenren, för mycket liv och den reduceras till levnadsteckning, nödtorftigt upphängd på data i en karriär. Det är just i skärningspunkten mellan det levda och det tänkta som den här sortens biografi – i anglosaxisk litteratur ofta benämnd intellectual biography – har sin styrka. Det är en genre som gjord för Mill. Visserligen hade han så gott som hela sitt liv en tjänst inom kolonialförvaltningen dit han gick varje dag, formulerade brev, satte upp promemorior och skrivelser. Men han såg alltid till att få utrymme för sin offentliga verksamhet som publicist och debattör. Han tycks ha haft en nästan osannolik förmåga att få tiden att räcka till, en förmåga som han måste ha utvecklat redan som barn, då han blev föremål för ett berömt pedagogiskt experiment av sin far, filosofen James Mill. Han sattes att lära sig grekiska i treårsåldern och läste redan efter kort tid de antika filosoferna på originalspråk. Därefter fortsatte det på samma sätt. Före tonårstiden behärskade han tidens matematik, fysik och nationalekonomi. När han fyllde tjugo ansåg hans far honom fullärd, det var dags att omsätta kunskapen i tankar som skulle komma mänskligheten till godo. James Mill var nyttofilosof, utilitarist: tankar skulle inte bara tänkas, de skulle också resultera i materiella reformer som förbättrade människors villkor. John Stuart Mill hör till den grupp engelska publicister som idéhistorikern Stefan Collini kallar public moralists, en löst sammanhållen grupp som egentligen bara förenas av att de ser som sin uppgift att forma opinioner. Deras åsikter har ofta politisk relevans, men politiken är inte alltid det mest väsentliga för dem, snarare då förhållandet mellan moral och politik. Engelska politiker har ofta lyssnat med ett halvt öra till det här slaget av intellektuella, ett modernt exempel skulle vara Tony Blair och sociologen och samhällstänkaren Anthony Giddens. Men lika vanligt har det förstås varit att inte lyssna på dem, de har då fungerat som ett slags allmänhetens samveten – den man närmast kommer att tänka på är väl Bertrand Russell, som råkade vara Mills gudson. Det är naturligtvis svårt för en biografiförfattare att komma med några avslöjande nyheter när det gäller en omskriven person som Mill. Men även nyansskillnader kan förändra bilden av ett författarskap. Och det förekommer naturligtvis också omvärderingar. Den biograferade hindras därigenom att dö; läsekretsen tvingas ständigt ompröva sitt ställningstagande och på det sättet stå i ett slags samspråk med sina hjältar och hjältinnor. Engelsmännen nöjer sig ofta inte med en eller två biografier om de personer som intresserar dem, varje nytt decennium är det dags för en ny skildring, en ny tolkning. Capaldis Mill skiljer sig från tidigare tolkningar genom att starkare framhäva brottet med den ganska enkla upplysningsfilosofi som fadern James Mill och dennes vän Jeremy Bentham stod för. Mill tog enligt Capaldi djupa intryck av romantiken, särskilt den tyska filosofin som den förmedlades av engelska författare som Coleridge och Thomas Carlyle. Han insåg att något gått förlorat i det pedagogiska experiment han utsatts för i sin barndom, nämligen allt som har med fantasi och känslor att göra. Människor är inte bara boxar att förvara kunskaper i. Det går heller inte att konstruera en samhällsfilosofi utifrån den enkla modell som Bentham formulerat i sin berömda sats ”Största möjliga lycka åt största möjliga antal människor”. Lyckan går inte att reducera till materiellt välbefinnande, den går heller inte att mäta. Vad är då lycka Mill kommer av och till in på frågan. Den uppfattning han efter hand når fram till är att lycka hänger samman med en känsla av värde och värdighet (dignity) – ”det är bättre att vara en missnöjd människa än en nöjd gris”. Den är också något av ett projekt och har med bildning och självuppfostran att göra. Den utesluter inte känslor för andra, men den tar sin början i det egna jaget. Det grundläggande mänskliga värdet för Mill är självständighet, möjlighet till personlig autonomi. Autonomi är också det genomgående temat i Capaldis biografi. Den egna autonomin förutsätter, enligt Capaldis tolkning av Mill, andras autonomi, det går inte att så att säga ensam vara autonom. Det är ihop med andra autonoma personer som jag förverkligar min egen autonomi. Mill har ingenting mot samverkan, förutsatt att den initieras underifrån, från de samverkande personerna. Han visar ofta stor sympati för kooperativa projekt, han är också påfallande intresserad av tidiga socialister som Fourier och Saint-Simon. Men han avvisar alla former av statliga initiativ, vilka han uppfattade som uttryck för paternalism. Hur välvillig staten än är skall den inte ta initiativet ifrån folk. De blir då undersåtar, inte medborgare. Med detta sammanhänger hans syn på frihet. Frihet är, enligt Mill, inte något tillstånd, det är en process. Friheten skapas hela tiden på nytt, samtidigt som den hotas och förstörs. Den måste därför ständigt omformuleras, ett förhållande som utgör själva grunden för Mills medborgartanke: när nya grupper erövrar medborgarskap ger de samtidigt detta en ny innebörd, bilden blir mer komplex, mångfalden större. Det goda samhället kan aldrig vara homogent. Friheten skulle då förtvina i brist på näring. En av Capaldis teser är att Mill inspirerades till dessa tankar av Harriet Taylor, Mills älskade, men också den person som stod honom intellektuellt närmast. Mill är en av den tidiga kvinnorörelsens pionjärer, hans bok ”Förtrycket av kvinnorna” blev efter hand översatt till så gott som alla europeiska språk. För Mill var kvinnans frihet en mätare på ett samhälles frihet, hennes frigörelse inbegrep också alla andras frigörelse. Äktenskapet framstod för Mill som mer än bara en förening mellan två autonoma individer – det utgör själva modellen för de gemenskaper vilka skall forma det liberala samhället. Jämför denna föreställning med de idéer om ett folkhem som hundra år senare växer fram i Sverige: hem för tanken till trygghet, sammanhållning, solidaritet, medan äktenskapet är en förening av individer,Â baserad på kontrakt, känsla och frihet. Mycket av det som Mill engagerade sig för har i dag förverkligats, åtminstone i Västeuropa. Vi lever i stort sett i ett liberalt samhälle, karaktäriserat av marknadsekonomi, demokratiska institutioner och medborgerliga fri- och rättigheter. Samtidigt har samhället i andra avseenden utvecklats åt ett annat håll. Mill skulle nog haft svårt att förstå det nära förhållandet mellan trygghet och frihet som välfärdssamhället bygger på, det paradoxala förhållandet att folkhemmets trygghet garanterar individens frihet. Han skulle säkerligen också reagera mot medborgartankens urholkning: politikens utveckling till maktkamp, personfixeringen, den bisarra upptagenheten av så kallade affärer i valtider och det därmed förknippade ältande av röstförskjutningar som opinionsinstituten ägnar sig åt (på sikt ett hot mot demokratin). Politik var för Mill ett slags offentlig uppfostran. Han hade förmodligen uppfattat alla dagens partier som populistiska. Ett demokratiskt parti måste, menade Mill, våga föra fram idéer som inte alltid sammanfaller med den opinion som råkar vara inne. Det gäller att övertyga snarare än att ta reda på vart vinden blåser. Men han kunde naturligtvis inte förutse den medialisering som politiken skulle komma att genomgå, och som på sikt förmodligen gör populismen oundviklig. Hela denna problematik hänger samman med att Mill tenderar att uppfatta politiken mer som idédebatt än intressekamp, en avspegling av hans begränsade klassperspektiv. Samtidigt ligger det onekligen ett stort värde i en sådan uppfattning: det är inte bara för att förbättra sin egen ställning som människor är engagerade av politiska frågor, det är kanske också för att de vill bidra till det gemensamma projekt som samhället trots allt är. Ronny Ambjörnsson essa@dn.se


Ingen dvd-spelare i Wii

Summary: Spelen till Wii blir regionsfria och konsolen kommer inte att ha någon dvd-spelare. Det var några saker som Nintendo meddelade på sin presskonferens i USA i natt.

En av anledningarna till att Nintendo Wii blir så pass billig, är att konsolen inte kommer ha någon dvd-spelare. Det berättade företrädare för Nintendo på en presskonferens i USA i natt. - Eftersom dvd-spelare blivit så billiga och så vanligt förekommande i hemmen, såg vi ingen anledning att skapa ytterligare en hårdvara som skulle göra Wii dyrare, berättar en företrädare för Nintendo till Gamespot. På presskonferensen avslöjades även det amerikanska priset på Wii. Det blir något högre än det japanska, motsvarande runt 1 800 kronor. Dessutom berättade Nintendo att företaget inte vill ha några regionsrestrektioner på sina spel. I stället kan det bli som med Xbox 360, där tredjepartsförläggare själva får bestämma angående regionsfrihet.


Oro på Sveriges Radionär program läggs ned

Summary: Sveriges Radios tablå för 2007 är försenad och anställda är bekymrade. Enligt vad DN erfar försvinner bland annat P 1-programmen ”Tendens” och ”Barnen” nästa år.

Förra veckan presenterade Sveriges Radios programdirektör Eva Blomquist sina programbeställningar och tablåer för 2007 internt. Enligt källor till DN kommer ett antal program, som ”Tendens”, ”Barnen”, ”Föräldrarna” och ”Pengar”, att förvinna. Ylva Mårtens, en av producenterna för ”Barnen”, är väldigt arg. – Jag förstår inte varför man lägger ned ett fullt fungerande program som vunnit sex priser under sju år, ett av SR:s mest prisbelönta. Det ska tydligen ersättas av ett program om barn och skola, men ”Barnen” är internationellt sett unikt och mycket uppskattat av lyssnarna. Vi anlägger ett barnperspektiv på frågor och sätter barnen i huvudrollen. SR:s kommunikationsdirektör Mikael Nilsson: – Eftersom processen pågår kan jag inte kommentera detta förrän möjligen i slutet av veckan. Säkert kommer vissa program att försvinna, men de allra flesta blir kvar. Detta kommer säkert att leda till synpunkter, men saker förändras och det är väl bara bra med diskussion. SR:s omorganisation, som ska vara fullt klar den 1 januari, har lett till att arbetet med tablån för nästa år har halkat efter. Normalt sett får respektive redaktion sina programbeställningar från ledningen före sommarsemestern, men än vet alltså inte personalen vem som ska göra vad från och med årsskiftet. De anställda DN har talat med är bekymrade, men kommunikationsdirektör Mikael Nilsson tycker inte att det är något att oroa sig för. – Processen har försenats på grund av omorganisationen, men den har ändå varit snabb. Även om de inblandade kan uppfatta det som väldigt pressat är faktiskt hela hösten kvar, nästan fyra månader. Vd Peter Örn har tidigare sagt att företaget fram till 2010 ska minska med 400 personer till 1 500, så långt som möjligt genom naturliga avgångar. Detta för att lyckas frigöra 245 miljoner kronor årligen vid 2010, varav 222 miljoner kronor då ska kunna läggas på extern produktion. En oro som frodas bland personalen gäller eventuella uppsägningar. – Vi planerar inga uppsägningar, säger Mikael Nilsson. Vd har dock flera gånger sagt att vi inte kan utesluta det. Rent personalekonomiskt borde vi klara oss utan, men det återstår att se. Journalistklubbens ordförande på SR, Ola Gäverth, är klar med var facket står. – Om det blir tal om uppsägningar blir vi råförbannade. Vi har vädjat om att sköta saken på ett trovärdigt sätt, och ”så långt som möjligt” är noll personer för mig. SR är ett ålderstiget företag, så det borde gå. Missar man målet med ett par personer ena året måste man väga in vad som händer året därpå. Vi behöver inte mer turbulens på SR. Ossi Carp ossi.carp@dn.se 08-738 12 03


Oro på Sveriges Radio när program läggs ned


Summary: Sveriges Radios tablå för 2007 är försenad och anställda är bekymrade. Enligt vad DN erfar försvinner bland annat P1-programmen "Tendens" och "Barnen" nästa år.

Förra veckan presenterade Sveriges Radios programdirektör Eva Blomquist sina programbeställningar och tablåer för 2007 internt. Enligt källor till DN kommer ett antal program, som "Tendens", "Barnen", "Föräldrarna" och "Pengar", att förvinna. Ylva Mårtens, en av producenterna för "Barnen", är väldigt arg. - Jag förstår inte varför man lägger ned ett fullt fungerande program som vunnit sex priser under sju år, ett av SR:s mest prisbelönta. Det ska tydligen ersättas av ett program om barn och skola, men "Barnen" är internationellt sett unikt och mycket uppskattat av lyssnarna. Vi anlägger ett barnperspektiv på frågor och sätter barnen i huvudrollen. SR:s kommunikationsdirektör Mikael Nilsson: - Eftersom processen pågår kan jag inte kommentera detta förrän möjligen i slutet av veckan. Säkert kommer vissa program att försvinna, men de allra flesta blir kvar. Detta kommer säkert att leda till synpunkter, men saker förändras och det är väl bara bra med diskussion. SR:s omorganisation, som ska vara fullt klar den 1 januari, har lett till att arbetet med tablån för nästa år har halkat efter. Normalt sett får respektive redaktion sina programbeställningar från ledningen före sommarsemestern, men än vet alltså inte personalen vem som ska göra vad från och med årsskiftet. De anställda DN har talat med är bekymrade, men kommunikationsdirektör Mikael Nilsson tycker inte att det är något att oroa sig för. - Processen har försenats på grund av omorganisationen, men den har ändå varit snabb. Även om de inblandade kan uppfatta det som väldigt pressat är faktiskt hela hösten kvar, nästan fyra månader. Vd Peter Örn har tidigare sagt att företaget fram till 2010 ska minska med 400 personer till 1.500, så långt som möjligt genom naturliga avgångar. Detta för att lyckas frigöra 245 miljoner kronor årligen vid 2010, varav 222 miljoner kronor då ska kunna läggas på extern produktion. En oro som frodas bland personalen gäller eventuella uppsägningar. - Vi planerar inga uppsägningar, säger Mikael Nilsson. Vd har dock flera gånger sagt att vi inte kan utesluta det. Rent personalekonomiskt borde vi klara oss utan, men det återstår att se. Journalistklubbens ordförande på SR, Ola Gäverth, är klar med var facket står. - Om det blir tal om uppsägningar blir vi råförbannade. Vi har vädjat om att sköta saken på ett trovärdigt sätt, och "så långt som möjligt" är noll personer för mig. SR är ett ålderstiget företag, så det borde gå. Missar man målet med ett par personer ena året måste man väga in vad som händer året därpå. Vi behöver inte mer turbulens på SR.


Katter på sprakande nöjesfält

Summary: Göteborgsoperans uppsättning av ”Cats” är jublande nöjeskonst. Underhållande i varje ögonblick. Martin Nyström får en aning om vad lycka är.

”Cats” av Andrew Lloyd Webber efter en bok av T S Eliot Scen: Göteborgsoperan Dirigent: Finn Rosengren Regi: Hans Berndtsson Koreografi: Gunilla Ohlsson Karlsson Scenografi: Mikael Varhelyi Kostym: Jaana Fomin Ljusdesign: Palle Palmé I rollerna: Niklas Andersson, Evelyn Jons, Patrik Martinsson, Per Myberg, Hans Josefsson, Lisette Pagler, Karolina Krigsman, Nina Norblad, Glenn Daniel Nilsson m fl Vet katter något om lycka? frågade sig T S Eliot när han började skriva de barnverser som han år 1939 samlade i ”De knepiga katternas bok”. Och som utgör den litterära förlagan till Andrew Lloyd Webbers musikal ”Cats” från 1981. För att besvara frågan skapade Eliot en samling katter vid sidan av det normala och anpassade – på gränsen mellan mening och nonsens – men i maximal utsatthet för det månsken som väcker minnet och som når ända in i vars och ens hemliga namn. Det namn som varje katt (och kanske varje människa) bär vid sidan om sina två andra namn: sitt vanliga och sitt unika. Den nya iscensättningen av ”Cats” på Göteborgsoperan fångar direkt med denna mystik. Och med ett osvikligt väderkorn på lyckan. Natten råder givetvis, men här har originaluppsättningens soptipp blivit ett vinterstängt nöjesfält – som med alla attraktionerna i gång förvandlas till ett glittrande och sprakande världstivoli. Och där månen får göra sin verkan endast när kortslutningar uppstår och elen går. Regissören Hans Berndtsson och koreografen Gunilla Ohlsson Karlsson har fått till en ”Cats” med ett rasande ystert temperament, hänförande dans och hiskelig akrobatik. Som är underhållande i varje ögonblick. Och som vågar rikta sig mot publiken med ett frontalt uttryck som är mera Broadway än West End. En ”Cats” som jublande nöjeskonst och i full belysning i stället för i mörker. Med Jaana Fomins lysande roliga och i många fall manga-inspirerade kostymer hålls också gränsen mellan djur och människa hela tiden levande. Kostymerna och maskerna öppnar för det oavslutade och okända i såväl begreppet ”människa” som i begreppet ”katt”. Här är det bara begreppet ”hund” som ramas in och förlöjligas. Och det rejält i en absurd scen med boxrar och pudlar. Hunden är tivolits egentliga artist, en stackars varelse som varje dag, med djup ovärdighet, säljer sig för att spela apa eller clown. Till de katter man framträder starkast hör (det är närmare femtio katter på scenen!) Niklas Andersson evigt smilande Munkustrap, Patrik Martinssons läckert tuffe Rum-Tum-Tugger och Per Myrbergs drömmande men lätt demente Gus. Likaså Lisette Paglers intensiva Demeter, Karolina Krigsmans urtjusiga Bombalurina, Nina Norblads smidiga Jellylorum och Elin Bemarks rent bedårande lilla Jemima. Nämnas skall även luftakrobaterna och nycirkusartiserna Hanna Linné, Katja Norström och Mattias Andersson i rollerna som Victoria, Tantomile och Coricopat. Men mest sensationell är Evelyn Jons i rollen som Grizabella. Aldrig hade jag trott att ”Cats” mest uttjatade och parodierade slagdänga ”Minne” skulle kunna få mig att tappa andan. Men Evelyn Jons gör den som vore den helt ny. Inte tack vare några vokala eller sceniska konstigheter utan bara genom att hon öppnar sig så helt och hållet – och bara låter melodin flöda. När Grizabella ber om en andra chans, ett nytt liv, likt en trasigt åldrad Judy Garland, är det som att månljuset skär rätt igenom oss. Och får oss att ana något nytt om vad lycka är. Martin Nyström martin.nystrom@dn.se


Nyhetsankaret som grät

Summary: CNN:s Anderson Cooper är nyhetsjournalistikens Bono. Han släpper fram känslorna och räds inte allvaret. Men på Rapport och Aktuellt regerar fortfarande den objektiva stelheten, skriver Jan Gradvall. BÖCKER Anderson Cooper ”Dispatches from the edge” Harper Collins

Vår tids rädsla för allvar. En gammal boktitel av Roy Andersson sammanfattar den högaktuella debatten om nyhetsprogrammens framtid. Under de senaste tio åren har SVT:s nyhetsprogram Aktuellt och Rapport tappat en tredjedel av sina tittare – och värre kommer det att bli. Mätföretaget MMS årsrapport från 2005 liknar ett obduktionsprotokoll för Aktuellt. Rapporten visar att bland 15–24-åringar är TV 4, TV 3 och Kanal 5 i dag dubbelt så stora som SVT 1 och fyra gånger större SVT 2, den problemkanal dit Aktuellt numera är förvisat. Hur ska en institution som Aktuellt – som fyllde 48 år den 2 september – kunna överleva i det nya medieklimatet Den gängse uppfattningen verkar vara att dagens 15–24-åringar flyr från allt som är tungt och tråkigt. Enligt den logiken borde Aktuellt hottas upp och poppas till. Men tittar på man fenomenet Anderson Cooper, som kallats framtidens nyhetsankare, märker man att lösningen kan vara det rakt motsatta. Anderson Cooper är inte rädd för allvar. Tvärtom är det just hans tandgnisslande allvar, outtröttliga engagemang och vägran att förenkla de stora frågorna som är nyckeln till hans popularitet och status som nyhetsjournalistikens Bono. För ett år sedan blev Anderson Cooper, född 1967, världsberömd när han som CNN-reporter på plats vid orkanen New Orleans inte längre förmådde spela rollen som objektiv oberörd. Anderson Cooper lät alla sina känslor välla fram i tv-rutan. Han grät och skällde ut politiker som försökte tala om katastrofen i mer generella termer. Han tvingade dem att se vad som flöt omkring utanför bilden. ”Titta här, råttorna har börjat äta på liken.” En månad efter ”Katrina” -orkanen gjorde rocktidningen Rolling Stone en stor intervju med Anderson Cooper. Rubriken var ”The Emo Anchor” . Ordet emo kommer ursprungligen från emocore, en variant av hardcore. Emocore kombinerar ilskan hos punken med mer känsliga sångare som öppet visar sina mer mjuka sidor. Emo är i dag en av de största genrerna bland grubblande tonåringar i USA. Genren existerar egentligen inte i Sverige, men det vore inte helt långsökt att kalla Kents ”Du & jag Döden” för en emoskiva. Parallellt med artikeln i Rolling Stone – och att svenske Jonas Karlsson fotograferade honom för Vanity Fair – fick Anderson Cooper erbjudande från bokförlaget Harper Collins att skriva sin självbiografi. Förskottet på en miljon dollar skänkte han till välgörenhet. Slutresultatet har blivit ”Dispatches From the Edge” , en bok som alla som jobbar med nyheter i Sverige borde läsa. Inte för att det är en särskilt välskriven bok – i långa stycken blir den sentimental och lätt gymnasial i tonen – utan för alla kan lära sig något av Coopers engagemang. Efter att objektivitet länge varit ett honnörsord för nyhetsjournalistik visar Anderson Cooper att framtiden kan stavas subjektivitet. Dels för att det lockar fler tittare. Dels för att det i slutänden även kan visa sig vara ärligare. Anderson Coopers egen historia är lika intressant som hans engagemang. Han är son till miljardärskan och modeprofilen Gloria Vanderbilt, som ärvde sin förmögenhet från järnvägsmagnaten Cornelius Vanderbilt. Att säga att han var berömd redan i vaggan är för en gångs skull inte en klyscha. Som nyfödd fotograferades Anderson Cooper av mästerfotografen Diane Arbus. Efter Diane Arbus självmord 1971 var det babybilden på Anderson som inledde den stora Arbus-retrospektiven året efter på Museum of Modern Art. I åldern 10 till 13 gjorde han tillsammans med sin bror modelljobb för Ralph Lauren och Calvin Klein. Cooper skriver i ”Dispatches From the Edge” att två personliga tragedier präglat hans liv och val av yrke. När han var elva år dog hans far av en hjärtinfarkt. Cooper skriver att han en vecka därefter såg en undervattensdokumentär av Jacques Costeau och dennes liv på båten ”Calypso” ; just den dokumentärfilm som SVT sände i somras. Cooper glömde aldrig vad Costeau berättade om hajar. ”I learned that they have to keep moving in order to breathe.” Han inser att han själv lever på samma sätt. ”Hurtling across oceans, from one conflict to the next, one disaster to another, I sometimes believe it’ s motion that keeps me alive.” Den andra händelsen som präglat Coopers liv är när hans äldre bror, Carter, tar livet av sig i juli 1988. Carter hoppar från 14:e våningen i Gloria Vanderbilts lyxiga penthouse i New York. När Anderson Cooper berättar om sina minnen från fadern och brodern gör han det hela tiden varvat med sina intryck från sina resor mellan världens oroshärdar. Som läsare blir man därmed på ett helt annat sätt indragen i berättelserna från tsumanin i Sri Lanka eller svälten i Niger. Han gör tragedierna till sina egna. På så sätt fungerar Anderson Cooper även i tv. Han står inte där och låtsas vara neutral. Tvärtom blänker hans ögon av alla motstridiga känslor som väller fram. Viljan att hjälpa till. Vanmakten att inte räcka till. Och det är precis den dramatiken – lika fängslande som i en dramaserie – som gör att man inte zappar över till en annan kanal. Efter att ha sett Anderson Cooper på CNN kan vi dessutom direkt gå in på nätet där han outtröttligt bloggar. Senast jag kollade skrev han inifrån en stridsvagn i södra Libanon. Hur ska SVT:s nyhetsprogram kunna locka framtidens tittare – det vill säga de unga tittare som just nu inte tittar – med samma engagemang och dramatik På 1970-talet fanns det en konkurrens mellan Aktuellt och Rapport. I likhet med hela gamla TV 2 påstods till och med Rapport vara mer vänstervridet. I dag är den motsättningen bortrationaliserad. Det går inte ens att se någon tydlig skillnad mellan programmen. Besöker man nyhetsstudion vid Gärdet kliver man in i en stor cirkelformad tv-studio där Aktuellt och Rapport har kulisserna intill varandra. Allt produceras av samma människor. Objektivitet är ett förrädiskt och förledande ord. Bakom finns alltid människor med åsikter. Problemet är också att objektivitet ofta kommer i sällskap med andra ord som sammanstämmighet och konsensus. Och följden blir att allt som sticker ut och avviker – det som kan leda till blod, svett och tårar – stannar på redaktionsmötena. Aktuellt har Sveriges två bästa nyhetsankare i Anna Hedenmo och Jarl Alfredius. Ibland händer det också att inte heller de kan hålla tillbaka sina känslor och sitt engagemang när de läser nyheterna – ett blänk i ena ögat – men det känns som om traditionen hela tiden håller dem tillbaka. Vad skulle hända med nyhetsprogrammens tittarsiffror om deras profiler fick vara personligheter i stället för rakryggade skyltdockor Vad skulle hända om de någon gång tappade humöret i direktsändning Som det känns nu skulle man hellre titta på en direktsändning från Aktuellts och Rapports redaktionsmöten än från den neutrala nyhetsstudion. Men nyhetsprogrammen verkar inte tänka i de banorna. Tvärtom verkar de tro att unga tittare är rädda för allvar. Johan Croneman påpekade i en tv-krönika att samma dag som den svenske journalisten Martin Adler dog i juni så toppade Aktuellt i stället sändningen med besvikna svenska fotbollsfans. Anderson Cooper hade gråtit om han sett det. JAN GRADVALL litteratur@dn.se


Mat, makt och ankor

Summary: Det stora hotet mot USA heter friterad sallad. I alla fall i Lena Anderssons nya roman ”Duck City”, en samhällssatir som lånat drag från Ankeborg. Jenny Aschenbrenner har träffat henne.

Duck City – John von Anderssons runda kupoler syns ända ut i rymden. Han gör sig en förmögenhet på friterad mat – allt kan friteras, till och med sallad. Hans brorson Kalle A slavar bland frityrkaren i fabriken och hans tre brorsöner, Teddy, Freddy och Kenny, har skickats till kriget. Karaktärerna i Lena Anderssons nya roman ”Duck City” är misstänkt lika några välkända fåglar ur en bekant serietidning. – Jag älskar Kalle Anka! Varför det? – Det är alltid en spännande historia som snabbt etableras – man förstår på en gång vem som är i över- och underläge. Dels finns det en psykologisk, existentiell dimension av Kalle. Han är fylld av aggressioner mot Joakim som han aldrig får leva ut. Han är alltid i mer underläge än vad man själv är, säger Lena Andersson. Vi träffas i hennes lägenhet på Kungsholmen. En vänlig röra river artighetströskeln och Lena Andersson själv ger sig in i samtalet med en avvaktande öppenhet. Efter två hyllade romaner om Sverige och svenskheten så som den ser ut i krock med Dom Andra har hon nu skrivit en isande satir över landet i väster. Duck City som bild för USA är omisskännligt tydlig. – Jag har länge varit intresserad av amerikansk politik och framför allt vad som kan få USA på fall. De allt större klyftorna mellan medborgarna verkar inte få samhället att vackla – de leder till några upplopp då och då men sedan återgår allt till det normala, uppburet av den stora medelklassen. Så vad kan få världens sista stormakt på fall? Lena Andersson såg Morgan Spurlocks dokumentär ”Supersize me”, om snabbmatens konsekvenser för hälsan, och fick en teori. – Jag blev väldigt tagen och tänkte att – herregud, de kommer att äta ihjäl sig! När soldaterna är för tunga för att göra sitt värv, då faller ett imperium som bygger på militär makt. Det är en motbjudande tanke som känns alltmer realistisk, kanske inte bara i USA utan i hela västvärlden. Att medan miljoner människor fortfarande svälter proppar vi i oss så mycket fet och onyttig mat att det utgör ett hot mot vårt liv och i förlängningen kanske mot våra samhällen. ”Duck City” är en hisnande drastisk satir över ett imperium i sönderfall, sönderstekt och försett med en krispig flottyryta. Landets president har inlett en kamp mot fetman, ett krig mot ”den vita valens förbannelse”, som åsidosätter alla demokratiska och medborgerliga rättigheter – ivrigt påhejad av John von Andersson som är en av de få som inte utvecklat ett beroende av sin egen mat. Kalle A tillhör den dumma massan och äter njutningsfullt ihjäl sig, varvar insulinsprutor med glaserade munkar. Ätande är tröst, ett substitut för kärlek och sex men också ett sätt att fira, att belöna sig själv. Att äta är livsnödvändigt, men det gäller att sluta i tid och då handlar det om självdisciplin. Det är det de saknar, de ”vita valarna”, alla de överviktiga som helt legitimt hånas och bespottas. Nu när vi inte längre får hata svarta eller homosexuella får vi i alla fall hata de feta, de får ju skylla sig själva som proppar i sig fett och socker. President Pigg går åt motsatta hållet, han slutar att äta. Lena Andersson ser en sorts koppling mellan mat och politik, mellan ätande och fanatism. – Anorexi är en extrem form av kontrollbeteende och alla mentala, neurotiska kontrollbeteenden liknar varandra. Vilken utopi man än har leder det till samma sjukliga kontrollbehov. Lena Andersson har också ett högst personligt intresse av ätandet i alla dess neurotiska avarter. Under sin tid som elitsatsande skidåkare lärde hon sig att bli matfixerad, varje måltid fingranskades för att ge maximal utdelning i form om muskler, men inget fett. – Har man en gång blivit så självmedveten kring sitt ätande så kan man aldrig helt släppa det. ”Duck City” är rolig och obehaglig men också förvånansvärt gripande. Dessa seriefigurer har av Lena Andersson försetts med högst mänskliga, krångliga och rörande personligheter. Kalle sörjer sina brorsöner så att det värker i hjärtat. – Jag ville att han skulle ha mycket längtan efter kärlek i sig. Jag har aldrig skrivit så mycket om smärta förut men jag ville testa det, eftersom jag vet hur det känns. Med persongalleriet och de yttre ramarna redan givna koncentrerade sig Lena Andersson på nyanserna. – När typerna är klara måste man fylla dem med något som man inte vet om dem. John von A blev med Lena Anderssons penna en narcissistisk maktman, vårdslös med andra, inte minst med sina kvinnor. Det var först när serietidningsstrukturen dök upp som en möjlig form att gestalta en berättelse om mat, makt och USA som Lena Andersson fångades av projektet. Hon vill ha en tydlig idé och en form som går utanför naturalismen för att kunna skriva. – För mig är det helt ointressant när det ska vara en total avbildning. Det blir slappt och okoncentrerat. Jag måste skriva mig bort från naturalismen, till en stilisering och förhöjning, men tyvärr tar det alltid lite tid innan jag når dit. Till en början är det jag skriver alltid väldigt dåligt. Det hemska med att vara författare är att det aldrig blir lättare att börja skriva en ny bok, det blir aldrig bättre. Så dröjde det också fem år mellan debuten ”Var det bra så?” och uppföljaren ”Du är alltså svensk?” Båda absurda berättelser byggda på en svidande kritik av ett självgott, svenskt samhälle. – Jag intresserar mig för den välvilliga förljugenhet som präglar mångkulturretoriken. Att man säger vad man ska säga i stället för att se vad som är sant. Lena Andersson menar att problemen antingen sopas under mattan eller så förläggs skulden där den är mest ofarlig. De svaga och utsatta kan aldrig ha någon skuld – de behandlas som barn som inte har ansvar för sina handlingar. – Man måste har rätt att ta ansvar för sina handlingar även om man tillhör en utsatt grupp. Sverigebilden återkommer redan i pjäsen ”Vinter snart”, som har premiär på Borås stadsteater den 30 september. På beställning av regissören Gunilla Röör som ville ha en ”så är svenskarna”-pjäs detta mångkulturår har hon skrivit om en familj i upplösning, en far som rasar när mor funderar över att rösta på folkpartiet – i den här familjen har vi alltid varit sossar, därmed basta! – Mansfiguren är en väldigt närvarande far. Alltför närvarande. Jag vill utforska patriarkrollen. Och så vimlar det av svenska markörer – det är midsommar, det talas skidåkning och Evert Taube dyker upp för att sjunga några bitar. Men vad som är svenskt ligger djupare än så, enligt Lena Andersson. – Vi är extremt måna om att vara oberoende, livrädda för att hamna i band. Lånar någon en krona av en så får man tillbaka den nästa dag, ingen vill stå i skuld till någon annan för det innebär ett beroende. Jenny Aschenbrenner kultur@dn.se


Antalet digitala bibliotek fortsätter öka

Summary: Böcker gratis på ett nät nära dig.. Sökmotorn Google har nu öppnat sin omtalade nedladdningstjänst Google Book Search, samtidigt som det svenska projektet Litteraturbanken växer.

Arbetet med Litteraturbanken.se har pågått som ett pilotprojekt i två år. Nu har Svenska Akademien tagit över finansieringen och under höstens bokmässa i Göteborg ska sajten presenteras i fylligare form. Ett femtiotal författare kommer att finnas representerade. - För att allt ska gå rätt till förhandlar vi om avtal med författarnas organisationer, vilket ska vara klart de närmaste dagarna. Därför är vårt material inte så stort ännu, säger Litteraturbankens föreståndare Mats Malm, professor i litteraturvetenskap vid Göteborgs universitet. För nedladdning via Litteraturbanken finns exempelvis Svenska Akademiens klassikerserie, Svenska Vitterhetssamfundets utgåvor av bland andra Fredrika Bremer, C J L Almqvist, Sophie von Knorring och Emilie Flygare-Carlén. Även samtida litteratur ska finnas för läsning, om än inte för nedladdning, till exempel Katarina Frostenson, Stig Larsson, Inger Edelfeldt och Sven Lindqvist. - En sak som är viktig för oss är att våra böcker är helt pålitliga, det vill säga korrekturlästa, och att användaren alltid vet precis vilken upplaga det är fråga om, säger Mats Malm. Litteraturbanken är en ideell förening, med medlemmar som Svenska Akademien och Kungliga biblioteket. Det finns förstås mängder av möjligheter att se eller ladda ned hela eller delar av böcker via internet, inte minst kan man låna dem för en begränsad tid via biblioteken. Och i förra veckan lanserade alltså sökmotorn Google sin mycket omdiskuterade nedladdningstjänst Google Book Search. Samarbetet med bland annat fem bibliotek i USA och England har gett dem en jättelik katalog där många äldre och därmed upphovsrättsbefriade böcker finns för nedladdning. I de fall där verk fortfarande är upphovsrättsskyddade presenteras bara textutdrag. Google har ändå stött på patrull i flera fall. Bland annat har flera tunga aktörer stämt Google för upphovsrättsintrång. Litteraturbanken Google Book Search


Nyheter om Wii avslöjas den 15 september

Summary: Den 15 september håller Nintendo presskonferens. Mycket talar för att företaget då avslöjar både pris och releasedatum för sin nya konsol Wii.

Nintendo har hittills varit mycket förtegna om när Wii släpps och vilket pris konsolen kommer att betinga. Men sedan företaget avslöjat för Gamesindustry att de ämnar hålla presskonferens den 15 september, ska det mycket till om Nintendo då inte talar ur skägget. En talesperson för företaget kommenterade presskonferensen så här: - Wii kommer att vara spelbar. Nintendo kommer att avslöja nya spel på konferensen och det blir även nya uttalanden angående själva konsolen. Det har tidigare spekulerats en hel del om Wii, angående allt från pris till förseningar i produktionen. Men Nintendo slår tillbaka dessa. - Det är rena rykten och spekulationer. Jag kan bekräfta att Wii i högsta grad är på rätt spår för en release under det fjärde kvartalet av 2006, säger talespersonen.


Enad front mot världen utanför

Summary: Klaus och Erika Manns uppväxt var tillåtande och öppen, helt i Goethes och Wagners anda. Men normal beröring och mänsklig kontakt saknades. Lucas Svensson har gjort en pjäs om Thomas Manns två äldsta barn.

En stängd dubbeldörr. Vid den sitter två barn på var sin stol, en pojke och en flicka. De är tysta. Hela det stora huset är tyst. Barnen heter Klaus och Erika och prick klockan fyra skall deras far öppna dörren, ta med sig en stol och sätta sig och konversera en stund med sin son och sin dotter. Så kommer han att lämna sitt handskrivna manus till hustrun som skall skriva rent det, och gå för att dinera med sina vänner. - Den bilden etsade sig fast när jag hörde ett radioprogram om Nobelpristagare Thomas Manns två äldsta barn Klaus och Erika. Den har funnits i mitt bakhuvud sedan dess, säger Lucas Svensson på Dramaten. Hans "Klaus-ont-Erika" har urpremiär på Lejonkulan fredag den 8 september. Klaus och Erika stod varandra mycket nära, de brukade säga att de var enäggstvillingar och bildade en enad front mot yttervärldens dumhet. Lucas Svensson låter dem leka tvillinglekar och leka med varandras identiteter. - Jag har plockat in hela Klaus liv i barnet Klaus, han blir på ett sätt ett barn som tidigt drabbas av att vara vuxen, säger Lucas Svensson. Klaus Mann föddes 1906, Erika var ett år äldre. "Klaus-ont-Erika" utspelas i början av första världskriget, de är alltså runt tio år. Krigsyran har ännu inte övergått i uppgivenhet och förnedring. I sin självbiografi "Vändpunkten" skriver Klaus Mann om uppväxten som i stort sett harmonisk och glädjefylld, och han skriver med stor respekt om fadern. Barnen kallade honom "Trollkarlen" för hans förmåga att trolla med ord. - Klaus och Erikas uppväxt var tillåtande och öppen, hemmet präglades av humanistisk kultur i Goethes och Wagners anda. Men den var bara skalet runt ett tomrum, normal mänsklig kontakt och beröring saknades. Det som varit viktigt för mig är vad som uppstår i tomrummet, vad man skapar i stället. - Förutom den skönmålade bild Klaus Mann ger av barndomen i självbiografin "Vändpunkten" finns inte mycket dokumenterat av dem själva från de här åren. Men två teman följde Klaus Mann genom hela livet: döden och självmordet. Han skriver om dem redan som barn, besatt av tanken på att bli författare. Lucas Svensson har spunnit sitt drama runt två grundläggande existentiella faktorer: kärlek och identitet. Han har tagit fasta på det Thomas Mann sa när Klaus som äldre konfronterade honom med hans frånvaro och avoghet mot Klaus skrivande under barndomen: "Jag förstår att det är svårt att vara barn till ett geni." Lucas Svensson har också haft den antika mytologins titan Kronos i tankarna - han som åt upp sina barn för att han fått spådomen att ett av dem skulle döda honom. - Det där om föräldrar som är rädda för att deras barn skall besegra och döda dem och om föräldrar som äter sina barn är viktigt för mig, säger Lucas Svensson. Thomas Mann följde alltid noga vad barnen gjorde, men bara som betraktare. Han ingrep aldrig i deras uppfostran. Däremot skrev han närgånget om dem i sina dagböcker, som blev offentliga 1975, tjugo år efter hans död. Klaus var han kroniskt bekymrad över och raljerade elakt över hans författarambitioner. När Klaus öppet skrev om homosexualitet i sin debutroman "Der fromme Tanz" 1925 tog Thomas Mann offentligt avstånd. Men långt innan, när Klaus var i puberteten, hade Thomas Mann anförtrott sin dagbok att han åtrådde unga pojkar och bland dem främst sin vackre son. I tjugoårsåldern flyttade Klaus och Erika tillsammans till Berlin. De var ständigt på resande fot, ofta tillsammans. Mycket tidigt var de brinnande antinazister. När de gick i exil 1933 hade Erika redan grundat den radikala kabarén "Die Pfeffermühle" (Pepparkvarnen), som hon själv skrev texter till. Klaus arbetade först i Holland och senare i USA med antifascistiska tidskrifter för att hålla det tyska motståndet mot nazismen vid liv utanför Hitlerrikets gränser. Innanför gränserna firade syskonens forne vän, skådespelaren Gustaf Gründgens triumfer i roller som Mefisto och Hamlet, och åtnjöt nazistgräddans gunst. Det var Gustaf Gründgens som var förebilden i Klaus Manns mest kända roman "Mefisto" från 1936. Under kriget tog Klaus värvning i amerikanska armén och stationerades i Italien. Erika arbetade som krigskorrespondent för flera tidningar. Under slutet av andra världskriget mattades Klaus och Erikas kontakt - i ett brev till en vän skrev Erika att hon hade svårt att stå ut med Klaus accelererande missbruk och fixering vid självmord. Efter kriget fördjupades Klaus depression och han tog sitt liv på ett hotell i Cannes 21 maj 1949. Yngste brodern Michael var den ende i familjen som var närvarande vid begravningen. Erika dog av en hjärntumör 1969. Så länge fadern levde ägnade hon sig helt åt honom och hans verk. Den djupa sorgen efter brodern Klaus bar hon med sig resten av sitt liv. "Vi var en del av varandra, och det i så hög grad att min existens är otänkbar utan honom", skrev hon till en vän. Pappa Thomas Mann (1875-1955) fick Pappa Thomas Mann (1875-1955) fick Nobelpriset i litteratur 1929. Barnen: Erika (1905-1969) blev journalist, barnboksförfattare och dramatiker. Klaus (1906-1949) blev författare. Hans främsta verk är "Mefisto" (1936), en roman om mannen som lierar sig med makten och gör karriär som skådespelare under nazismen. Golo (1909-1994) blev framstående historiker. Monika (1910-1992) flyttade till Capri, långt från familjen. Elisabeth (1918-2002) var sin faders ögonsten. "Henne älskar jag mer än mina andra fyra barn tillsammans", skrev han i dagboken. Michael (1919-1975) dog av en överdos när han höll på att redigera faderns dagböcker där Thomas Mann bland annat skrivit att när han tänkte på sin yngste son kunde han bara beklaga att hans fru inte gjort abort. Staffan Roos regisserar "Klaus-ont-Erika" och Bente Lykke Møller gör scenografin.


Ingela skjuter skarpt

Summary: Ingela Olsson spelar Valerie Solanas, kvinnan som sköt Andy Warhol. Hon slutar inte att förvånas över varför skådespelare är så lydiga.

Ingela Olsson spelar Valerie Solanas – det känns rätt klockrent. Att hon som gjort Ulrike Meinhof och Jeanne D’Arc och Elfriede Jelineks alter ego nu gestaltar författaren till Scum-manifestet, kvinnan som sköt Andy Warhol. Inte för att det finns några yttre paralleller mellan skitiga, arga, kompromisslösa Valerie som hellre prostituerade sig än lät sin begåvning gå patriarkatets ärenden och vänliga, eleganta Ingela Olsson. Mer för att det krävs egensinne för att fastna för de riktiga särlingarna. – Valerie Solanas var på tvärs mot allt – det är väldigt befriande, säger Ingela Olsson och sippar på sin latte i sensommarsolen. Hon är inte lika på tvärs, nu verksam inne på den Stora Fina Teatern – Dramaten. Men Ingela Olssons bas finns på frigruppen Galeasen där de nyskapande uttrycken aldrig väjt för det fula eller det svåra. Och hennes första tanke när hon fick idén om att man borde göra teater av Valerie Solanas öde var att göra det på Teater Galeasen. Nu blir det inte så, men i Dramatens guldsalonger kan kanske helt nya grupper nås av och drabbas av Solanas livsöde och tankar. Ingela Olssons första möte med Valerie var när hon var inbjuden att läsa ur Scum-manifestet (Scum står för Society for cutting up men). Det var omtumlande, berättar hon. Så starkt, men också så för mycket att den kritik som riktats mot att det trycks och sprids blir bisarr. – Manifestet innehåller så halsbrytande tankegångar att det inte går att ta allt på allvar. Det är så extremt att det blir uppenbart att det inte är ett politiskt manifest. För där krossas inte bara männen av teoretiska hundrakilossläggor, även kvinnorna pulveriseras. Det är komplext, inspirerande och vansinnigt och fick Ingela Olsson att läsa på om Valerie Solanas liv. Om hennes trasiga barndom, tid som toppstudent på universitetet och del av kollektivet runt Andy Warhol i ett snabbt snurrande New York. Och sedan mordförsöket, sönderfallet – drogerna och horandet. – Först ser man henne bara som en jävla hårdnackad galning som sköt en stackars oskyldig popkonstnär. Men sedan då? Vad finns bakom den bilden? Det är vad mitt yrke går ut på. Det visade sig att när Ingela Olsson fastnat för Valerie Solanas så hade Sara Stridsberg redan skrivit en första version av sin roman om henne, ”Drömfakultet”. En roman nästan helt uppbyggd på dialog där olika perioder i Solanas liv flyter ut och in i varandra huller om buller – döden är granne med barndomen, mamma Dorothy med Andy Warhol. En prosabok som tiggde om att bli scenkonst. Men hur är det att gestalta någon som levde på riktigt, för inte alltför länge sedan? – Precis i början ville jag lära mig mycket om henne men sedan blev pjäsen sin egen verklighet. Det dokumentära finns där som en klangbotten som tvingar en att skärpa sig. Men det här är i första hand Saras fantasi om Valerie Solanas plus att jag fyller på med mina fantasier kring henne och regissören, Klaus, med sina. Ingela Olsson spelar gärna kvinnor som inte går att stoppa in i de vanliga gamla kvinnomallarna. Men inte på ett enkelt, ”titta på denna starka kvinna som bryter mot normen”-sätt, hon vill inte leverera förenklade positiva förebilder. – Jag är inte intresserad av att gestalta klyschor om starka, goda kvinnor. Jag vill göra kvinnor som har komplexiteten, det motsägelsefulla som vilken Hamlet eller Strindbergsnubbe som helst. Och det är ju i högsta grad politiskt. Men när man på scen spelar kvinnor som är våldsamma, som Ulrike Meinhof och Valerie Solanas är det så pass provocerande att även hon som skådespelaren bakom rollen tvingas stå till svars för de kvinnornas handlande. – Då ska man stå upp för det – som en politiker. ”Valerie Jean Solanas ska bli president i Amerika” är ett ganska typiskt Ingela Olsson-projekt. Dels för att det är komplicerat – med sina många parallella tidsplan och karaktärer som fritt flyter in och ut på scen följer pjäsen inga vanliga dramatiska kurvor. Det ställer sina krav på skådespelarna. – Jag kan verkligen undra varför jag alltid ska ge mig in på så omöjliga uppdrag, så bökiga och bråkiga projekt, när jag skulle kunna sitta i en sammetssoffa och dricka sherry och säga lite lagom snygga repliker. Men samtidigt så vet hon ju precis varför – för att hon vill något mer med sitt skådespeleri än att bara bli sedd och älskad. Och på så sätt är också ”Valerie Jean Solanas ska bli president i Amerika” helt i linje med Ingela Olssons konstnärliga bana. För att hon själv tog initiativ till uppsättningen. – Teatern kan vara oerhört auktoritär och regissörsstyrd. Men jag har aldrig kunnat jobba så och ta instruktioner som: tänk så, känn så. Jag ser mig som vilken kreativ människa som helst – som en författare eller konstnär. – Jag förvånas ofta över att skådespelare är så lydiga. Vem är inte rädd, vem vill inte bli omtyckt? Det vill jag också, men om jag låter det ta över så blir jag en feg skådespelare och då blir det dålig teater. Jenny Aschenbrenner jenny.achenbrenner@dn.se


En Jesusbok som står ut

Summary: Lena Einhorns hypotes – att Paulus i själva verket var Jesus som aldrig dog på korset – är knappast rimlig, skriver förre ärkebiskopen K G Hammar. Men hennes nyfikna historiska granskning är lysande läsning. Böcker

Lena Einhorn ”Vad hände på vägen till Damaskus På spaning efter den verklige Jesus från Nasaret” Prisma Otvivelaktigt imponerande att någon kan komma på en helt ny hypotes rörande Jesus från Nasaret efter två tusen år, och efter minst två hundra års forskning kring den historiske Jesus! Det är vad Lena Einhorn har gjort i ”Vad hände på vägen till Damaskus På spaning efter den verklige Jesus från Nasaret”. Jag måste erkänna att jag var skeptisk till en början: Ännu en Jesusbok Och när jag bläddrat i slutet av boken för att se vilken tes författaren ville driva tyckte jag först att den var befängd! Kunde det verkligen vara mödan värt att läsa Men Lena Einhorns namn utgjorde ett slags garanti att det inte bara handlade om ett nytt spekulativt ”Da Vinci-kod”-fall. Och jag hade inte läst många sidor förrän jag var fast. Kända och okända fakta, antaganden och antydningar blandas om vartannat på ett sätt som ger nya perspektiv, vare sig man håller med eller inte. Vid det här laget är det ju allmänt känt att Lena Einhorns hypotes är att Jesus av Nasaret och Paulus från Tarsos är samma person. En förutsättning för detta antagande är givetvis att Jesus aldrig dog på korset utan räddades undan och försvann ett antal år från den historiska scenen. Det som hände utanför Damaskus var därmed inte att Paulus mötte den uppståndne Jesus i en vision. I stället måste Damaskushändelsen tolkas så att Paulus alias Jesus blev övertygad om en ny mission, uppdraget att sprida Kristusbudskapet ut över världen. Men att endast göra Lena Einhorn till ännu en i den långa raden av förfäktare av skendödshypotesen – att Jesus aldrig dog på korset utan blott skenbart var död – är inte rättvisande. Utgångspunkten för hennes arbete är inte i första hand att finna en inomvärldslig förklaring till evangeliernas berättelser om Jesu död och uppståndelse. Den grundläggande frågeställningen rör snarare kronologin, svårigheten att få tidsangivelserna i Nya testamentet att stämma samt avsaknaden av utomkristna källor till en biblisk historia som fått världsomvälvande konsekvenser. Hur ska man kunna förklara att något så genomgripande inte har lämnat några nämnvärda avtryck utanför evangelierna, som ju till sin karaktär är trosdokument. Därmed vittnar de i första hand om den tro som fanns i de första kristna församlingarna, inte om den historiske Jesus. När Lena Einhorn spekulerar kring kronologin tycker hon sig ha uppdagat att om man förskjuter evangeliernas berättelser 15–20 år framåt i tiden, så finns det genast många fler utomkristna referenser att ta till. Det är utifrån denna upptäckt Lena Einhorn tyckt sig se att Jesusgestalten och Paulusgestalten glider in i varandra och blir, kanske, till en och samma person. Paulus verksamhet inträffar just 15–20 år efter Jesu ”död” och däremellan finns en i de nytestamentliga skrifterna oredovisad tidsperiod av i stort sett samma längd. Lena Einhorn har alldeles rätt i att det finns ett problem med kronologin och att det finns motsägelser och felaktigheter när det gäller tidsmässiga och geografiska hållpunkter i evangelierna. Här visar det sig hur problematiskt det blir för den som vill betrakta evangelierna som historiska dokument som på ett oproblematiskt sätt redogör för vad som en gång skulle ha hänt. Lena Einhorn ger även den fackteologiskt utbildade och välinformerade värdefull repetition och ny kunskap om det vi kallar nytestamentlig isagogik, den kringkunskap som är nödvändig för att förstå källorna. Här passerar kejsare, landshövdingar och överstepräster revy, liksom historieskrivarna Josefus, Tacitus och Suetonius. Både Talmud och Koranen finns med. Inte minst ger hennes genomgång av judiska källor nya perspektiv och infallsvinklar. Därtill finns också senare tiders Jesusforskning med. Det är svårt att inte bli imponerad, och man frågar sig hur det kan vara möjligt för en person som inte är fackman/-kvinna att härbärgera så mycken kunskap Lena Einhorn ger själv svaret: internet! Men att plocka fram kunskapen är en sak, att smälta samman den till spännande läsning är en annan. Och ett svar på hur det är möjligt handlar nog om den erfarenhet en professionell dokumentärfilmare besitter. Resultatet är lysande. Är Jesus mer av provokatör och upprorsmakare än vad evangelierna ger uttryck för Lena Einhorn ger intryck av att så kan vara fallet. Tankestimulerande är i varje fall hennes funderingar kring Judas Iskariot, förrädaren, och Barabbas, rövaren som blev frigiven i samband med att Jesus dömdes till döden, kring Johannes döparen, förberedaren, kring esséer och seloter, dolkmän, svärdbärare och upprorsmän med eller utan messiaspretentioner. Och även för den som tror att Jesus verkligen dog på korset är det hon anför till stöd för skendödshypotesen intressant. Var drycken som Jesus fick på korset strax före sin död ett bedövningsmedel Var det verkligen så att korsfästa personer vanligtvis levde mycket längre innan döden inträffade än de sex timmar Jesus hängde på korset före den tidpunkt då han gav upp andan Är det den erfarenheten som återspeglas i Pontius Pilatus undran över att Jesus redan skulle vara död Och när den fjärde evangelisten nämner att blod och vatten strömmade ut från Jesu sida när han blivit genomstungen av en lans, antyder detta mera att Jesus levde än att han redan var död Och slutligen den stora mängden kryddor som användes vid gravläggningen av Jesu döda kropp, handlar det mera om sårbehandling än om ett led i en begravningssed Detta är en spännande indicieinsamling på hög nivå även om den för mig inte leder till samma samlade bedömning som den Lena Einhorn gör, eller vill antyda. Många kristendomsforskare har velat se Paulus som kristendomens grundare snarare än Jesus. Det var Paulus som gjorde en lära av kristendomen, lätt att kommunicera. Det var Paulus mer än någon annan som medverkade till den snabba spridningen av denna nya lära i Medelhavsområdet under det första århundradet. Det intressanta med Lena Einhorns hypotes är att den drar åt andra hållet. Hon söker likheter och överensstämmelser där andra letat efter skillnader och motsättningar. Och även om många citat från Jesus i evangelierna respektive Paulus i brevtexterna kan verka bestickande lika, så finns det för mig andra slutsatser att dra än att Jesus och Paulus är samma person. Både evangeliernas återgivande av Jesusord och Paulus egna brevtexter kan ju ösa ur samma källa, det muntliga traderandet under decennierna efter Jesu död. Dessutom var självklart båda präglade av den judiska traditionens urkunder, lagen, psalmerna och profettexterna, och detta påverkade självklart både tankefigurer och språk. Även om man bortser från svårigheten att hemlighålla en så gigantisk konspiration som den som måste antas ifall Lena Einhorns tes skulle hålla är skillnaderna mellan Jesus i evangelierna och Paulus i Apostlagärningarna och breven så stora att det är rimligare att tänka traditionellt, att Jesus och Paulus är två skilda personer, än radikalt nytt på denna punkt som Lena Einhorn gör. Jag vill betrakta hypotesen att Jesus och Paulus var samma person som en imponerande kryddsättning av en mycket läsvärd bok. Men jag vill inte förstå det som om Lena Einhorn medvetet valt denna starka krydda för att få genomslag i mediebruset. Snarare kan det nog förhålla sig tvärtom, radikaliteten i uppslaget har fått henne att tveka länge. Det som gör boken så läsvärd och sympatisk är det förhållningssätt som präglar den. Författaren drivs av nyfikenhet och ett öppet sökande och prövande i medvetenhet om att alla är bestämda av sina perspektiv och förutfattade meningar. Hon tycker sig ha sett ett samband som ingen annan har sett, och det vill hon testa på det historiska material hon kan få fram. I en tid då kommunikationsöverflödet och ljudnivån i det allmänna rummet tycks kräva tydlighet och profilering med största möjliga förenklingar har det varit en lisa att följa Lena Einhorn. Jag tycker var och en ska bilda sig en egen uppfattning, med internet i den ena handen och Bibeln i den andra. Min egen uppfattning är klar: Tack för boken! Nej tack till hypotesen! K G HAMMAR litteratur@dn.se


Hård konst

Summary: Swedish Metal Expo visar upp allt från melodiös hårdrock till dödsmetall. .

På fredagen och lördagen blir Fryshuset i Stockholm ett hård-rocksparadis när mässan Swedish Metal Expo arrangeras för andra året i rad. Band som Nocturnal Rites och Easy Action finns på plats på scenen och skivbolagen med metallisk inriktning passar på att representera. Men behöver den återuppståndna och samtidigt splittrade hårdrocksgenren verkligen en egen mässa? Ja, tycker arrangören Olof Wikström på Skrikhult Productions. - Hårdrocken har vuxit mycket igen de senaste åren och hårdrocksfans är ett mycket lojalare släkte än andra fans, säger han. - Jag var i Finland och såg en liknande mässa och tänkte att det kan vara något att ta med till Sverige. Vi försöker täcka upp så många genrer inom hårdrocken som möjligt, men det är upp till företagen som ställer ut var ribban hamnar vad gäller utställare och band som spelar. Om huvudbanden är rätt så melodiösa så handlar årets paneldebatt om det hårdaste, veteraner från den svenska dödsmetallen finns på plats för att diskutera subgenrens uppkomst och nutid. - Death metal är en rätt unik företeelse inom musiken, tycker Olof Wikström. Det var en av de sista undergroundrevolutionerna som växte sig stor. Allt började med "tape trading", stora nätverk som långt före internets genombrott bytte demokassetter med varandra över hela världen. Det saknar motsvarighet i någon annan genre inom rocken, däremot förekommer liknande saker inom house, techno och hiphop. Bland utställarna märks konstnären Kristian Wåhlin, som själv uppskattar att han gjort runt 200 omslag till metallskivor, däribland genreklassiker som Dissections "Storm of the light's bane" och At the Gates "Slaughter of the soul". På mässan visar han upp runt 45 utvalda verk. - Det blir så många som jag får plats med i bilen, säger han med ett skratt. - Jag hade en utställning på Höganäs museum där jag försökte få ett så brett spektrum som möjligt. Det blir ungefär samma urval som då, jag räknar med att det inte är så många i Stockholm som varit och sett utställningen i Höganäs. Egentligen tänker jag inte på vilka som är mina favoriter utan mer på att få ett urval som representerar olika uttryck och stämningar. Men när han ändå tvingas välja egna favoriter så räknar har förutom ovanstående klassiska plattor upp omslagen till Tiamats "Wildhoney" och det egna bandet Diaboliques "The black flower". - Sedan var det väldigt roligt att göra något för Bathory ("Blood on ice" och "Nordland"), jag köpte de första Bathory-skivorna när jag gick i skolan och vråldiggade dem. Samma sak med King Diamond ("Voodoo"), som också är en gammal favorit. De flesta omslagen kommer till genom att Kristian Wåhlin blir kontaktad av skivbolagen eller banden själva. Men hur mycket frihet han får är väldigt olika, vissa ger honom helt fria händer, andra vill diskutera idéer och några har väldigt bestämda uppfattningar. - Man kan lugnt säga att King Diamond hade en bestämd idé, skrattar han. Men han var jättetrevlig. Jag fick buntar med papper med hela storyn till skivan, det var jätteroligt eftersom det blev som att illustrera en bok.


Gabriel Knights skapare är tillbaka

Summary: Jane Jensen gör ett nytt äventyrsspel i samma anda som den kritikerrosade Gabriel Knight-serien.

Äventyrsspelen har en blygsam renässans på gång, med fjolårets nyskapande "Fahrenheit", årets norska storverk, "Dreamfall", ett nytt "Broken sword"-spel på ingång, liksom en återupplivning av antropomorfiska äventyrsduon "Sam & Max". Den senaste att ansluta sig till det nya äventyraruppbådet är Jane Jensen, vars ockulta mysterier i Gabriel Knight-serien hör till höjdpunkterna i Sierra onlines storhetstid. Jensen jobbar nu på spelet "Gray matter" som handlar om en excentrisk neurobiologist, en vilsen gatuartist, en kuslig herrgård och en spökande fru. Precis som Gabriel Knight-spelen ska "Gray matter" blanda kusliga mysterier med övernaturliga händelser, enligt utgivaren Anaconda games. Spelet utvecklas av den lilla ungerska spelstudion Tonuzaba Games och ska släppas i slutet av nästa år.


Tysk spelmässa vinner mark

Summary: Spelmässan i Leipzig har vuxit sig riktigt stor. I år kan man skryta med tre gånger så många besökare som E3.

Nyligen rapporterades att den stora spelmässan E3 i Los Angeles krymper till en tiondel nästa år. Under tiden växer den europeiska motsvarigheten. När spelmässan i Leipzig avslutades i helgen stod det klart att besökarantalet varit större än någonsin. Mässledningen meddelar att de haft 183 000 besökare under fyra dagar, vilket är tre gånger så många som årets E3. 2 600 av deltagarna var journalister men de flesta var spelintresserade ur allmänheten. I likhet med Tokyo Gameshow men till skillnad från E3 är nämligen alla välkomna till Leipzig-mässan. Trots att storleken imponerar behandlas dock Leipzig-mässan styvmoderligt av de japanska spelföretagen. Ingen av höstens största spelnyheter, Nintendos Wii och Sonys Playstation 3, stod att finna på mässgolvet.


Biblioteken en viktig valfråga

Summary: Bibliotekslagen måste ses över och skolbiblioteken värnas. Det tycker kulturutskottsledamöter från både höger och vänster, men om annat är man oense.

I dag hålls en valdebatt om biblioteksfrågor med riksdagspartiernas kulturutskottsledamöter, arrangerad av Svensk biblioteksförening och DIK Bibliotekarieförbund. Inför debatten säger Inger Davidsson (kd) att bibliotekslagen måste ses över och hon efterlyser en nationell vision om hur utvecklingen ska ske. - När lagen i dag säger minst ett bibliotek per kommun, är risken att den blir ett tak i stället för ett golv. Även skolbiblioteksfrågan måste ses över. På många håll är det väldigt torftigt både vad gäller böcker som personal och lokaler. Moderaternas Lena Adelsohn Liljeroth säger att just utvecklingen av skolbibliotek är något som alla allianspartier trycker på. - Bara var tredje grundskola har bemannade bibliotek minst sex timmar per vecka. På gymnasierna ser det lite bättre ut, men det måste satsas mer och byggas ut. Vill ni se över bibliotekslagen? - Ja. Men att skärpa lagen, som debatten har handlat om på senaste tiden, ser jag däremot ingen anledning till, säger Adelsohn Liljeroth. - Det kommunala självstyret är viktigt för oss och kanske ska bibliotek jobba mer uppsökande än i dag, till exempel med bokbussar eller vård- och fängelsebibliotek. Att anpassa sig mer till bibliotekens förändrade roll är även Nikos Papadopoulos (s) inne på. Men han vill behålla lagen och se över den. - I dag är biblioteken mer kunskaps- och informationsinstitutioner än förr. Vi måste låta dem bli mer tillgängliga och mer dynamiska mötesplatser för människor. Det gäller även grundskolorna och gymnasierna. Biblioteksbranschen har länge oroat sig för vad som kan hända om moderaternas planer genomförs, det vill säga riva upp nuvarande bibliotekslag som bland annat förbjuder avgift på bibliotekslån. Detta sades även vara den borgerliga alliansens formella linje, men DN kunde i onsdags berätta att folkpartiet har valt att inte driva frågan vidare. - Jag är glad över att få mitt parti med mig, säger Cecilia Wikström. - Biblioteken intar en nyckelroll i liberal politik, men vad gäller lagen måste vi nu säkerställa att den är verkningsfull. Frågeställningarna kan se annorlunda ut i dag än vad de gjorde 1997. Wikström presenterar i dag ett policydokument med ett tiotal punkter som ska understryka bibliotekens betydelse i framtiden. - Hur kan jag inte säga än, men jag kan ge dig en hint om att en hel del kommer att handla om skolbibliotek. Det är inte rimligt att 61 procent av de kommunala grundskolorna saknar bibliotek som är bemannade minst sex timmar i veckan. Mitt förslag om en gemensam litteraturlista i skolorna måste följas upp med krav på tillgång på bemannade bibliotek. Förra veckan rapporterade Svensk biblioteksförening att antalet biblioteksfilialer har minskat med 382 stycken mellan 1990 och 2005. För att hindra och vända den utvecklingen vill miljöpartiet att en handlingsplan antas. - I detta finns frågor om hur biblioteken ska anpassas till förändrade förutsättningar. Tyvärr har regeringen stillasittande sett på hur bibliotek efter bibliotek lagts ned, säger miljöpartisten Mikael Johansson. Nikos Papadopoulos (s) tror biblioteksnedläggningarna kan förklaras av att det är en kommunal fråga. - Med lagen har vi åtminstone kunnat förhindra nedläggningar i än större omfattning. Kanske måste lagen förbättras eller kompletteras, men då är det viktigt att kommunerna är med. Peter Pedersen (v) försvarar bibliotekslagen och menar också att den gärna kan preciseras ytterligare. - Man kunde ställa krav på mer än ett bibliotek per kommun, fler bokbussar eller införa maximalt avstånd till närmaste bibliotek. Det är en rättvise- och demokratifråga som också är ekonomisk. Kultursektorn måste få mer pengar till bättre biblioteksservice i förorter och glesbygd, säger Pedersen som påpekar att vänsterpartiet i flera motioner också betonat vikten av fungerande bibliotek med behörig personal på alla skolor och fler arbetsplatser.