Spansk tidning tillsätter genuskorrespondent

Summary: Den spanska tidningen El País har anställt en genuskorrespondent. Tillsättningen sker efter påtryckningar från tidningens kvinnliga journalister – som hänvisar till ”djupgående förändringar” i det spanska samhället efter Metoo, rapporterar The Guardian.

42 år efter grundandet inför den spanska dagstidningen El País en ny typ av tjänst: en genuskorrespondent. Tidningsledningens motivering till förändringen är att det behövs större fokus på ”kvinnors nya roll i samhället”, rapporterar The Guardian. Tillsättningen av tjänsten sker efter ett lobbyarbete från tidningens kvinnliga journalister och är ett erkännande av de ”djupgående förändringar” som det spanska samhället har genomgått efter höstens Metoo-kampanj. ”Det handlar inte bara om att skriva fler texter om kvinnor; det handlar om att inkludera fler kvinnor i texterna”, står det vidare i tidningens motivering till beslutet. Spanien har haft flera händelser på senare tid som har satt fokus på samhälleliga förändringar som tar avstamp i genusfrågor. The Guardian rapporterar om att fler än fem miljoner arbetar deltog i Spaniens första ”feministiska strejk” på Internationella kvinnodagen den 8 mars. Bland annat protesterade man då mot sexuell diskriminering, misshandel i hemmet och det faktum att kvinnor har lägre löner än män. I slutet av april följde nya demonstrationer sedan fem män hade anklagats för att ha gruppvåldtagit en tonåring i samband med tjurrusningen i Pamplona. Denna händelse ledde sedan också till att regeringen lovade att se över lagstiftningen. Den första personen på posten som genuskorrespondent heter Pilar Álvarez, och hon menar att syftet är att ”hantera frågor som rör kvinnor på ett både djupare och mer ambitiöst sätt”. – Det handlar inte bara om kvinnor; ordet genus (”gender”) handlar också om män och vi tittar väldigt mycket på vad som händer kring män och hur manligheten förändras, säger hon till tidningen. Pilar Álvarez lyfter också fram frågan om att titta på vad som kommer efter Metoo och de protester som nyligen har inträffat i Spanien, och menar att uppgiften för journalister handlar om att skilja bruset i debatten från fakta. – Vi kommer också att hålla koll så att vi kan balansera förekomsten av män och kvinnor i nyheterna, säger hon.


Dagens skiva: Arctic Monkeys lämnar indiepoppen och gör ironiserande schlager

Summary: På sitt sjätte album lämnar Arctic Monkeys den gitarrbaserade indiepoppen till förmån för en sorts grandios schlager med ironiska texter om den uppkopplade samtiden.

Exakt hur ironisk kan man vara för att säga något som är djupt och innerligt på riktigt? Se där, en fråga som Father John Misty skulle kunna göra ett temaalbum av, och på sitt sjätte album tycks Arctic Monkeys ha hamnat i samma sorts landskap av gammaldags, pianodriven singer/songwriter-pop och stressat übersmarta kommentarer till samtidens ständigt uppkopplade värld. På sitt sjätte album har den brittiska indiescenens största överlevande stjärnor lämnat nästan allt vad gitarrpop heter till förmån för ett tilltal som sångaren Alex Turner redan har odlat med sitt sidoprojekt The Last Shadow Puppets. Mer än någonsin sjunger han som en diva i David Bowies efterföljd i en musik som drar åt grandios schlagertradition, med en lätt touch av agentfilm – och texter som ”I launch my fragrance called ’Integrity’/I sell the fact that I can't be bought”. Bästa spår: ”Star treatment” Läs fler recensioner av Nils Hansson, till exempel om International Harvesters gyllene arkivfynd.


Ny dokumentärfilm om Tinder-Anders 24 kvinnor

Summary: Nahid Perssons tinderdejt Anders var vacker, charmig och gav många komplimanger. ”Han är för bra för att vara sann”, tänkte hon. Det var han också. Nahid Persson var nämligen inte ensam om att vara ihop med Anders. Han hade 23 andra kvinnor samtidigt. Nu har hon gjort en film om deras relation.

Anders är röd som en kräfta i ansiktet. Nahid Persson tränger in honom i ett hörn med filmkameran. Tar upp Anders väns 60-årsfest, den de gick tillsammans på, som ett par. Hon var stolt över den vackre mannen vid sin sida. Tog bilder på honom. Som han skickade vidare till en annan. Anders slingrar sig i filmsekvensen där Nahid Persson konfronterar honom om denna andra kvinna: ”Är det sant? Ja, det var ju en bra fråga. Men jag tror att den personen har jag aldrig träffat, va?” försöker han. ”Jo”, svarar Nahid Persson. ”Har jag?” ”Du har träffat henne. Du har även haft sex med henne, på ett hotell.” ”Jaha.” En djuuup suck; den kommer inte från magen, den kommer ända nerifrån skrevet. Filmen ”Anders, jag och hans 23 andra kvinnor” har premiär den 25 maj, och när det går upp för biopubliken att det inte är en skådespelare, utan den äkta Casanovan Anders, som rodnar ända upp i pannan kommer det att bli plågsamt pinsamt. Regissör, producent – och filmens ena huvudperson – är Nahid Persson, prisbelönt svensk dokumentärfilmare, känd för ”Prostitution bakom slöjan”, ”Fyra fruar och en man”, ”Drottningen och jag” och ”Min stulna revolution”; filmer som allihop handlar om födelselandet Iran. Nahid Akbarpour, som hon hette på den tiden, började sin yrkesbana som skrivande reporter i uppväxtstaden Shiraz. I nya landet Sverige, där hon inte behärskade språket på samma sätt, tvingades hon att byta uttryck. Med en lånad kamera från Studiefrämjandet dokumenterade hon sina barns förskoledag. Hon sålde filmen till de andra föräldrarna och gick vidare till nästa förskola, där hon gjorde samma sak. Premiärfilmen för en bredare publik, ”Sjutton år av längtan”, gjorde hon när det äntligen blev möjligt att återse föräldrarna och allt som hon hade lämnat bakom sig. Den belönades av Svenska filminstitutet och efter det rullade karriären på med en till två filmer om året under en lång period. Regissör Nahid Perssons fasta punkt i tillvaron är ett hus från 1909. Det tronar på en Lidingökulle med utsikt över småbåtshamnen i Brevik och Stockholms stads inlopp. Jag korsar den häckomslutna trädgården där katten Silver jagar möss och småfåglar, kliver uppför en storslagen, spegelsvängd yttertrappa och knackar på. Nahid Persson har en del på hjärtat. Hon börjar tala direkt: – Min man och jag skilde oss efter 21 år. Barnen blev vuxna och flyttade ut ur det här huset. Det blev tomt. Ensamhet är inget som jag gillar, jag vill dela mitt liv med någon. Yngsta dottern hjälpte mamma att lägga upp en profil i nätdejtingappen Tinder. Nahid Persson bemödade sig om att skriva en presentation som skulle locka till sig rätt sorts män: ”Är ärlig och empatisk. Vill ha en seriös relation”, klargjorde hon. Männen som hon kom i kontakt med ville mer ligga runt. Eller så var de supertråkiga. Nahid Persson började ge upp hoppet. – Jag tänkte att jag tar bort min profil, det är bättre att jag ägnar mig åt mina barn och barnbarn. ”Skärp dig Nahid, du är 57 år gammal, du ska inte ge dig ut och dejta så här sent i livet”, sade jag till mig själv. Då dök Anders, 49, upp. – Han var ungdomlig, charmig, glad och spontan. Plus att han såg bra ut och gav mig komplimanger. En annan fantastisk sak var att han sade att han hade separerat från sin sambo för två år sedan – och inte haft sex sedan dess. ”Du är den första och sista som jag träffar på Tinder”, sade han. Vi umgicks i tre veckor. Vi var så kära. ”Det här är för bra för att vara sant”, tänkte Nahid Persson. Sedan tänkte hon inte längre. Eller: – Jag blev misstänksam ett par gånger när han bokade av våra möten i sista stund, men så fort han var här hos mig försvann alla tvivel, för han var så otroligt skicklig på att förklara allting. När Anders tog med henne på 60-årsfesten, och presenterade henne för alla vännerna där, blåstes de sista betänkligheterna bort. Nahid Persson anade inte hur manipulerad hon senare skulle känna sig. Hon var säker på att det var de två. Förälskat gick hon in på Anders Facebooksida för att få ännu mer av honom. Han hade lagt upp ett foto från festen. Hon var inte med i bild. Nahid Persson öppnade kommentarfältet och möttes av en lång rad hjärtan från olika kvinnor som hade gillat inlägget. – Jag tog kontakt med en Malin, som hade skrivit: ”Fin bild, hjärtat.” Malin sade: ”Du är inte den första som ringer.” ”Vilka är de andra?” ”De har tydligen en relation med Anders. Och det har jag med”, svarade Malin. Nahid Persson: – Jag var helt chockad, för jag trodde att han var mannen i mitt liv. Jag trodde att jag hade hittat den rätte, som jag hade letat efter i alla år. Men det visade sig att mannen i mitt liv var mannen i mångas liv. Hade alla 24 någon gemensam nämnare? – Vi var allihop äldre än han själv. De 24 kvinnorna bildade en Facebookgrupp. De synkade sina kalendrar, bidrog var och en med enstaka pusselbitar för att tillsammans kunna lägga hela bilden av Anders. Via gruppchatten fick Nahid Persson svar på saker som vad Anders egentligen gjorde den kvällen han skulle ha kommit hem till henne klockan sju. Hon hade köpt ost, kex, vin och frukt. Men vid femtiden sms:ade Anders att han måste ta hand om ett barnbarn. – ”Så synd. Jag längtar efter dig”, skrev han och sedan en sådan där gubbe som gråter. Medan Nahid Persson besviket tog bort sminket framför spegeln i sitt badrum gjorde en annan kvinna, framför en annan spegel, sig i ordning för att gå ut med Anders. Han dök inte upp hos henne heller. – Han gick till en tredje kvinna, Anki. Det kom fram när Anki lade in en bild på sig och Anders, från just den kvällen, i gruppchatten. Gapskratt nu. Men då gjorde det ont. – Alla i Facebookgruppen var chockade och ledsna, helt skakiga, för alla var kära i honom. Alla 24. Efter ett tag blev flera hatiska. De kallade Anders för sol- och vårare. Narcissist. Psykopat. Mytoman. Gränsen var passerad. Så här behandlade inte en man Nahid Persson ostraffat. Hon sökte hämnd. Med kameran som vapen. – Förut använde jag den mot regimen i Iran. Nu använde jag den mot Anders. Får man göra så? – Ja, jag fick göra så. Jag frågade människan om det var okej, och han sade ja. Sedan presenterade jag det också så här: ”Jag kommer att göra filmen oavsett om du ställer upp eller inte. Vill du vara med och påverka och berätta din version?” När Nahid Persson berättade för sina nära och kära om projektet, och förklarade att Anders var villig att gestalta sig själv, avrådde de henne från att gå vidare. – Min väninna, som är psykolog, sade: ”Du måste vara försiktig. Träffa honom inte hemma.” Då gömde jag alla farliga saker: knivar, saxar, allt som han kunde skada mig med. Sedan gömde jag alla värdesaker. Så stod Anders i dörren. Enligt Nahid Persson valde han att medverka eftersom Facebookgruppen drog ner byxorna på honom inför vänner, familj och kollegor. Situationen var ohållbar, han kunde inte fortsätta som förut. – Han ville förändra sitt liv. Nahid Persson och Anders matchade med varandra på Tinder den 30 maj 2017. Hans bubbla av lögner sprack den 1 juli och två veckor senare påbörjade hon inspelningen. – Kameran var något jag kunde hålla emellan honom och mig. Den professionella Nahid tog över och smärtan blev mindre. Då behövde jag inte sörja. Det initiala hämndmotivet: ”Den jäveln ska få”, ersattes successivt av en uppriktig önskan att begripa sig på mannen som hade gjort henne illa: – Jag måste förstå den här Anders. Vad är det för en människa som gör så här? Nahid Persson frågade och lyssnade och filmade. Och så trillade hon dit igen. Neej? – Jo, eftersom jag såg förändring hos Anders. Jag tänkte: ”Fantastiskt, den här vackra mannen, om han förändras kan jag behålla honom!” Nahid Persson är riskbenägen. ”Prostitution bakom slöjan”, som utnämndes till bästa internationella nyhetsdokumentär vid tv-festivalen i Monte Carlo 2005 och vann en Guldbagge samma år, filmade hon i våldsutsatta områden, i ett land där prostitution bestraffas med dödsstraff. Efter att filmen hade haft premiär var det farligt för henne att återvända till Iran. Ändå var hon fast besluten att åka dit igen för att färdigställa sin kommande film, ”Fyra fruar och en man”. För att undgå den iranska regimens ögon planerade hon att låta sig smugglas in via Turkiet. När hon inte kunde få med sig kamerautrustningen på hästen, som skulle ta henne över gränsen, chansade hon och flög in reguljärt. – Jag blev fråntagen mitt pass och sattes i husarrest i två månader. Det var många obehagliga förhör och de började alltid med: ”Du kommer att avrättas.” Där, i husarresten i Teheran, kom Nahid Perssons historia i kapp henne. Innan hon flydde Iran första gången, 22 år gammal och med ett ettårigt barn i famnen, avrättades hennes bror och vänner från vänstergruppen som hon var aktiv i. – Nu såg jag döden framför mig igen. Jag undrade varför jag hade åkt tillbaka. Min yngsta dotter hemma i Sverige var bara åtta år. Nahid Persson klarade sig helskinnad, men hon satte mycket på spel med sina filmer om prostitution och månggifte. Nu gör hon samma sak igen, med ”Anders, jag och hans 23 andra kvinnor”. – Det är också en risk jag tar, den här gången med mitt hjärta som insats. Varför gör du det? – Jag gör filmer som ligger nära mitt hjärta för att det blir bättre. Det blir äkta. Alla filmer har utmanat mig. Det har varit jättejobbiga situationer. Men jag är sådan: filmen är viktigast. Skapandet blir ett sätt att återfå kontrollen: – När jag satt och klippte ”Anders, jag och hans 23 andra kvinnor” började jag tala om mig själv som: ”karaktären Nahid”. Yrket är också ett kall: – Jag känner ett stort ansvar att göra film för samhället, för att belysa och påverka. ”Fyra fruar och en man” från 2007 handlar om familjen Mohammadi: Heda, hans fyra fruar och 20 barn. Nahid Persson levde i hushållet under inspelningsperioderna, följde med kameran fruarnas utsatthet och konkurrens om mannens gunst. – För mig var månggifte ett konstigt och intressant fenomen, långt ifrån mig själv. Sedan hamnade jag själv i en sådan situation, med en svensk man. Där ser man. Vilket är värst? – Mannen i Iran var ändå gift med sina fyra fruar. Alla visste om varandra. De bodde i samma hus. Anders var ju inte öppen med att han hade flera. När ”Fyra fruar och en man” visades i tv blev den uppmärksammad och Nahid Persson kritiserades av personer både från sitt gamla och sitt nya hemland. – Iranierna var oroliga: ”Hur ska folk se på oss?” Svenskarna sade: ”Jaha, det är sådana ni är: kvinnoförtryckare.” Men om Heda, som är gift med kvinnorna, är kvinnoförtryckare, vad är då Anders? Romansbedrägerier har enligt polisen blivit ett stort samhällsproblem i och med de digitala dejtingsajterna. Sol- och vårarna har flyttat ut på nätet. Men Anders lurade ingen på pengar. Han hade andra motiv och orsaker, enligt Nahid Persson. – Anders kan inte säga nej. Det beror säkert mycket på sådant som har hänt honom i barndomen. En aha-sekvens i filmen utspelar sig i Båstad. Nahid Persson besöker en av de 24 kvinnorna i Facebookgruppen. Hon filmar kvinnans säng. Det gör henne illamående. Båstadskvinnan berättar att det fanns en kull hundvalpar i huset under Anders besök och att han lade sig på golvet och lät dem kravla över sitt ansikte. Eftersom hon älskade hundar: ”Allting för att vara ännu mer underbar. Men det måste vara otroligt jobbigt att inte vara den man är, utan vara någon som man tror att andra tycker om att man är. Så smärtsamt att gå runt och försöka passa in för att vara omtyckt. Det kan vara det som är hela grejen”, säger kvinnan i filmen. Under tiden som Nahid Persson var i väg och träffade kvinnan som älskade hundar gick Anders, enligt Nahid Persson, in på sin mobil och skickade en kärlekssång till en annan gammal flamma. Han hade tidigare skickat samma låt till Nahid Persson. Och till kvinnan med hundarna. Han hade skickat den till alla i Facebookgruppen, enligt filmen. Sången var Mikael Wiehes ”Du är den enda”: ”Du är den enda, du är den enda Du är den enda jag vill ha” – Folk som inte har träffat Anders undrar: ”Hur kunde du, som är en smart feminist, bli kär i en sådan man?” Men det var inte så svårt, säger Nahid Persson. När hon blev tillsammans med Anders igen utgick hon från att hon skulle kunna hjälpa honom att förändra sitt beteende, och att processen skulle bli kort. – Men det var så mycket utmaningar. Så fort det blev stora krav flydde han från mig. Jag förstod inte varför. En normal människa som vill förändras stannar kvar och kämpar. Känslan av hopplöshet som infann sig var svår för Nahid Persson att stå ut med. Hon är envis. Påbörjar hon ett projekt måste hon slutföra det. Nu kom tvivlen. – Kommer jag att gå i mål med den här människan? Jag som har satt mitt privatliv på spel. Nahid Persson tror att de flesta kvinnor vill ha en seriös relation. De utgår från sig själva och förutsätter att männen också vill ha det, men många män ljuger och säger det som kvinnorna vill höra, även när det inte är sant. – De digitala dejtingsajterna har blivit som en marknad för de här männen. Det är som att gå in i en godisbutik och bara plocka. Ta den ena i påsen, den andra; det blir gott allting. Gott och blandat. Med dokumentärfilmen om Anders och hans två dussin parallella dejter vill Nahid Persson varna andra kvinnor, så att inte de också råkar illa ut. – Anders säger gång på gång att han inte har gjort något olagligt. Men kvinnorna i Facebookgruppen säger att det borde bli kriminellt att lura och skada så många kvinnor, att krossa så många hjärtan. Det tycker jag med, faktiskt. Att bli lurad just i en kärleksrelation är extra smärtsamt, eftersom det slår mot tron på den egna förmågan att göra kloka val. Offret förlorar förtroendet både för sig själv och för andra. – Tillit och kärlek är samma sak. Jag tappade helt och hållet tilliten, och självklart skämdes jag över att detta hände mig. Då tänkte jag: ”Glöm inte att han ska bli bra. Jag gör en god gärning i och med att inga fler kvinnor blir drabbade av honom.” Nahid Persson är inte bara riskbenägen, hon är även idealist. Som ung, i Iran, satte hon klockan i gryningen för att hinna till politiska morgonmöten i bergen innan hon gick till jobbet. Hon sjöng med i de kommunistiska kampsångerna och brann för revolutionen. Men när shahen av Iran störtades och ersattes av en islamistisk regim blev det inte som Nahid Persson hade hoppats. Det blev som i den nu aktuella HBO-serien ”The handmaid's tale”. Kvinnorna fick gå hem från sina jobb. De fick inte ens ut sina löner. Oliktänkande tolererades inte. Religionen blev tvång. Klädseln reglerad. En flicka kunde inte längre gå med en pojke på stan. Hon var tvungen att täcka sitt hår. För att få större rörelsefrihet arrangerade Nahid Persson sitt eget äktenskap. Hon gifte sig med en partikamrat. Efter revolutionen 1979 fortsatte de att kämpa för sina ideal, nu mot landets religiöse ledare, ayatollah Khomeini. Det slutade med att de fick fly för sina liv och hamnade här, i Sverige. När de hade skilt sig träffade Nahid Persson en ny man och var gift med honom i över två decennier. Sedan kom Anders. Drömprinsen. Som fyllde hennes liv med komplimanger, romantik och passion. Och med lögner och svek. En sista filmscen. Nahid Persson och Anders pratar. Hon vill veta varför han narras och bedrar. Hon säger: ”Du var här. Vi hade det så mysigt. Samma kväll skickade du ett sms till en annan kvinna att du saknade henne.” Anders försöker förklara: ”Ja, det är helt otroligt. Det är säkert sant, men jag har ingen aning om till vem eller något. Jag skulle tro att det var en rutinknapp.” Ett av Nahid Perssons syften med filmen om Anders var att kunna visa på utveckling; att det är möjligt för en människa att förändras. – ”Vad håller jag på med? Ska jag lämna ut mig så här mycket? Till vilken nytta?” Så har jag tänkt när jag är trött. När jag har tappat hoppet. Men jag tror på kärleken. Jag tror starkt på kärleken! Kan du tänka dig att nätdejta igen? – Jag tycker inte att det är något fel på själva nätdejtingen. Två av mina barn har träffat sina respektive på Tinder. Men man ska vara väldigt försiktig med vem man väljer. Plocka männen med pincett. Telefonen ringer. I displayen lyser namnet: ”Anders”. Fram tills nu har jag förutsatt att Nahid Perssons och hans saga är slut. Något i hennes blick och ton får mig att ifrågasätta det. Är ni fortfarande ett par? Nahid Persson svarar inte. Efter att ha tagit farväl av Nahid Persson ringer jag upp Anders. Han bekräftar att han har godkänt att synas med namn och bild i filmen. – Jag fick två val: antingen medverka eller så skulle de göra filmen ändå, och då blir det ännu värre för mig. Så jag skrev på avtalet. Sedan kändes det ganska bra i alla fall. Men det var inget som jag själv önskade, säger han. Anders anser att bilden som ”Anders, jag och hans 23 andra kvinnor” ger av honom är överdriven, och att det förekommer faktafel. När han ges tillfälle att precisera dessa avstår han. Läs mer: "Att leta en ny partner har blivit lika enkelt som att jaga Pokémon i parken" Nahid Persson Född: 24 maj 1960 i Shiraz, Iran. Kom till Sverige 1984, efter två år som illegal flykting i Dubai. Yrke: Regissör och producent. Senaste filmen: ”Anders, jag och hans 23 andra kvinnor”, som hade premiär den 25 maj 2018. Tisdagen den 8 januari visas den i SVT1. Bor: Hus i Brevik på Lidingö. Familj: Tre vuxna barn (två i första giftet och ett i andra) och tre barnbarn. Katten Silver.


Konsertrecension: Peter von Poehl gör det stillsamma grandiost

Summary: I en fortsättning på sin visuella show från Centre Pompidou i Paris spelar Peter von Poehl stillsam vemodspop för bara tre musiker och en tunn röst som ändå fångar något storslaget.

Och där har vi Martin Hederos igen, en gång klaviaturspelare i The Soundtrack of Our Lives. Högaktuell med ny skiva i Tonbruket, på Europaturné senast i förra veckan. Dessutom i bandet bakom Ane Brun och i turnerande duo med Sofia Karlsson eller Anna Ternheim. Bara i år, alltså. Men Peter von Poehl har han samarbetat länge med, det har han också hunnit. Och det här är verkligen Peter von Poehls show, lågmäld men ambitiös, och så storslagen i de milda varma klangerna att man får påminna sig om att de bara är tre musikanter. Den tredje är trummisen Larry Mullins, amerikan som spelat med Iggy Pop, Nick Cave, Swans och The Residents, men tycks vara precis i sitt rätta element när han får sitta och långsamt sprida ut dova rytmer som får det mesta att kännas mer groovebaserat än det egentligen är. Sen tillkommer den franska videokonstnären Sebastien Dupouey, som sitter med laptop och styr absurdistiska projektioner där flygande rotfrukter invaderar en amerikansk highway och en vy genom fönstret från flygstolen visar hur moln, fåglar och konservburkar far förbi utanför. Han och Peter von Poehl satte ihop en show till Centre Pompidou i Paris i fjol, det här bör ses som en fortsättning på den, med en inramning och en artistisk höjd som antyder att detta är en artist med stark och oomtvistad ställning. Snarare än en halvobskyr Parissvensk som blivit lika omskriven för att han är svärson till Nobelprisförfattaren Patrick Modiano som för sin musik. Men färska albumet ”Sympathetic magic” (BMG/Warner) är en pärla av grandiost stillsam vemodspop, i en sorts tidlös genre som antyder ett släktskap med svenska finsmakarnamn som Loney Dear eller Eggstone. Eller varför inte franska Airs soundtrack till Sofia Coppolas ”The virgin suicides”. Peter von Poehl själv är vimsig och pojkaktig, fyrtiosex fyllda, med den renaste elgitarrklang och en späd, tunn röst som bara precis klarar av sina egna melodier. Och mellansnack som lägger krokben för sig hela tiden. Att han aldrig lyckats bli ett affischnamn är lika naturligt som att han gjort allt mer filmmusik på senare år. Men i en rättvisare värld sålde han ut åtminstone små arenor, och hade råd med ännu några av Pink Floyds visuella hyss. Läs fler recensioner av Nils Hansson, till exempel om I'm With Hers fulländade stämsång.


Andrea Berntzen om Utøya-filmen: ”Vi låg på stranden och bara grät”

Summary: Andrea Berntzen hade bara spelat i ett par skolrevyer när hon fick den svårast tänkbara debutrollen. I Erik Poppes plågsamt starka katastrofdrama ”Utøya – 22 juli” spelar hon en av de ungdomar som flydde för sina liv under massakern på Utøya.

Den då 12-åriga Andrea Berntzen satt i en bil när den kraftiga bomben detonerade i centrala Oslo den 22 juli 2011. Tillsammans med sin familj var hon på väg mot Oslo från sommarstugan i södra Norge när de fick höra nyheten på radion. – Jag fattade att det var allvar när mina föräldrar genast började prata engelska med varandra. När jag snappade upp att de funderade på att vända tillbaka, så bytte de språk till tyska. Jag blev otroligt rädd och började fantisera om stor förödelse, som om Oslo hade drabbats av en kärnvapenattack med byggnader som stod i lågor, berättar Andrea Berntzen. Några timmar senare påbörjades den besinningslösa massakern på Utøya som slutade med att 69 unga människor mördades. Filmrecension: ”Utoya 22 juli” ger känslan av en oändlig mardröm utan slut I Erik Poppes premiärklara ”U – 22 juli” skildras det norska traumat helt ur offrens synvinkel. Större delen av filmen spelades in i en enda tagning utan klipp, musik eller pålagda effekter. Under tiden punktmarkerar kameran Andrea Berntzens rollfigur Kaja, när hon flyr för sitt liv. Hon är kluven till att ha blivit ett ansikte för offer och överlevare på Utøya. – Det känns lite konstigt att tänka i sådana termer. Men om min insats leder till att folk bryter tabut och börjar prata om traumat så är det ju bra. Många av de överlevare som jag har pratat med har inte kunnat prata om sina upplevelser den dagen. Jag kan fortfarande inte förstå fullt ut hur det var, säger Andrea Berntzen som är påtagligt tyngd av ämnet. Regissören Erik Poppe ser ”Utøya – 22 juli” som en del av en läkningsprocessen snarare än att bygga ett minnesmonument. – Ord räcker inte riktigt till för att beskriva vad som hände den där dagen, så jag ville ta åskådaren till den här ön för att få uppleva vad de här ungdomarna gick igenom. Jag ville varken göra det mer dramatiskt eller mindre dramatiskt än det var i verkligheten, säger Erik Poppe allvarligt. Han hoppas också att filmen ska kunna fungera som ett vaccin mot extremism och radikalisering. – I Norge har det varit alldeles för mycket fokus på terroristen, hans idéer, rättegången, diskussioner om minnesplatser och så vidare. Mitt i allt detta har minnesbilderna från det som faktiskt hände på ön suddats ut. – När vi ser hur neo-fascismen växer sig starkare dag för dag i Europa så måste vi minnas hur högerextremism kan se ut. Därför var jag tvungen att fånga detta på film, säger Erik Poppe vars förra film – biosuccén ”Kungens val” – också behandlade ett norskt nationaltrauma. Den kretsar kring de första dagarna av den tyska invasionen i maj 1940. – Både Hitlers invasion och attacken på Utøya var hot mot vår demokrati som satt djupa spår i den norska folksjälen. I båda fallen har vi insett att vi måste gå vidare utan att för den skull glömma, säger Erik Poppe. Som många andra var Berntzen först tveksam till idén att försöka skildra mardrömmen på Utøya. Hon tyckte att det var för tidigt. – Jag ändrade mig när jag läste manuset och insåg att det bara handlade om de unga, fick höra att det varken skulle redigeras eller läggas på musik, säger Andrea Berntzen. I nära ett år sökte Poppe över hela Norge efter unga amatörer som skulle kunna gestalta de rätta känslorna. – Jag har aldrig tidigare träffat en större talang än Andrea Berntzen som bär hela filmen på sina axlar. Det känslomässiga tillstånd hon ska gestalta skulle vara svårt nog för ett proffs som Robert De Niro, säger Erik Poppe. Under hela förra sommaren genomfördes långa och detaljerade repetitioner. Filmen spelades in under fem dagar i september 2017. På plats fanns psykologer och sjukvårdspersonal för att stötta både skådespelarna och filmteamet. Det gjordes en tagning om dagen tills regissören hade fem olika versioner att välja mellan. Före hade Andrea Berntzen bara spelat i ett par skolrevyer. – Det var svårt att gå från revyscenen till ett tungt krisdrama. Under de första provfilmningarna spelade jag över ordentligt och var tvungen att tona ner mig rejält. Kameran är den största lögndetektorn. Det är som om man måste fylla upp alla celler i kroppen med en viss känsla för att det också ska synas i ansiktet, säger hon. Inför inspelningen beordrades hon att träna för att orka göra de både fysiskt och psykiskt krävande tagningarna. Trettio minuter före varje tagning gick hon för sig själv för att komma in i rätt sorts mentalt tillstånd, det hon själv kallar ”zonen”. – Det var lite olika känsla, olika dagar. Jag försökte framkalla olika inre bilder som gjorde att jag kunde gråta och visa känslor. Ibland var det lätt. Andra dagar kände jag att det var fiktionaliserat och behövde andra verktyg för att komma in i rätt sinnesstämning – då använde jag min familj, min bror som är nio för att komma in i rätt sinnesstämning, berättar hon. Hennes medaktörer hade en professionell skådespelare som hjälpte dem att komma in i samma intensiva känsloläge som Andrea Berntzen. Sista inspelningsdagen kände hon sig tom inombords och bad om hjälp. – Han skrek fruktansvärda saker åt mig så att jag låg på gräset och grät. Sedan sa han ”Fuck that – det enda du ska göra nu är att överleva! Tänk på att du ska leta din bror!”. Så jag hade den repliken som ett mantra i huvudet. När jag såg honom på stranden så tänkte jag på min egen bror – och då brast det totalt. Efter den femte dagstagningen låg vi på stranden och grät. Samtidigt var jag fullständigt tom, som om jag dränerats på alla känslor.  ”Utøya – 22 juli” Andrea Berntzen är född 1998 och gör sin första filmroll i ”Utøya – 22 juli”. Regissören Erik Poppe har tidigare gjort filmer som ”Kungens val” (2016), ”Tusen gånger godnatt” (2013) med stjärnorna Juliette Binoche och Nikolaj Coster-Waldau i huvudrollerna samt dramat ”Hawaii, Oslo” (2004). Terrorattentaten i Oslo sommaren 2011 bestod dels av en bilbomb riktad mot Regjeringskvartalet i centrala Oslo, dels en attack mot det norska Arbeiderpartiets ungdomsförbund årliga sommarläger, med 560 deltagare, på Utøya. Åtta personer miste livet inne i Oslo och ytterligare 69 människor, i huvudsak ungdomar, sköts ihjäl på ön. Norrmannen Anders Behring Breivik dömdes 2012 till norsk lags hårdaste straff, 21 år, för terrordåden.


Dagens skiva: Johan Lindström når förbi elgitarrens klichéer

Summary: Den mångsysslande elgitarristen Johan Lindström släpper sitt första album i eget (grupp-)namn med en sällan hörd stilkänsla, som både laborerar med klassisk riffkonst och trotsar givna genrer.

När gitarristen Johan Lindström släpper sin första skiva i eget namn känns det meningsfullt att se tillbaka på alla gånger jag har nämnt honom med anledning av att han har spelat med andra. I en recension av Ebbot Lundberg från 2013 skriver jag till exempel att Lindströms ”twangiga gitarrsound och dynamiska spelstil visar att jazz och rock kan samsas utan att behöva slipas ned till arketypisk fusion”. Samma sak gäller i hög grad även nya ”Music for empty halls”. För Lindström har en sällan hörd stilkänsla, som tycks uthärda den enorma flodvågen av elgitarrspel som förr eller senare måste skölja över den som fördjupar sig i instrumentet. Jag tror det är så han kommer förbi klichéerna och trotsar givna genrer, samtidigt som han ofta befinner sig i deras omedelbara närhet. Bara valet av medmusiker – Jesper Nordenström, Torbjörn Zetterberg, Konrad Agnas med flera – tyder också på en särskild medvetenhet om vad som sker bland svenska musiker i dag. Lindström är på samma gång en nostalgiker: han laborerar med klassisk riffkonst, en låt påminner om Henry Mancinis ikoniska ”Peter Gunn”, ett par andra leker med boogie, surf och swing. Allt det där ingår i ett uppdaterat, musikaliskt språkbruk som Lindström har rik koll på – även om han inte nödvändigtvis leder utvecklingen med sitt eget namn på skivomslagen. Bästa spår: ”Sleepless lapsteels”


Alexandra Pascalidou vill starta en ny akademi

Summary: Alexandra Pascalidou arbetar på en ersättare till Svenska Akademien, som kan dela ut Nobelpriset i stället för den krisdrabbade föregångaren. – Vi kan tillsätta en akademi med den tyngd, den kunskap och den kompetens som krävs – en akademi som är i takt med tiden, säger journalisten och författaren till DN.

I fredags vaknade journalisten Alexandra Pascalidou till nyheten om att Nobelpriset i litteratur inte kommer att delas ut som vanligt under 2018, till följd av den kris som Svenska Akademien just nu genomgår. Där och då bestämde hon sig för att ta initiativ till en ny akademi, med målet att dela ut ett eget ”Nobelpris” och anordna en egen ”Nobelfest”. Efter att ha fått stor respons på beslutet i sociala medier ska Alexandra Pascalidou nu, under måndagen, hålla ett möte där den nya akademin ska utformas. Läs mer: Svenska Akademien utser ingen Nobelpristagare i litteratur i år Till DN säger hon att hon inte vet hur många som kommer på mötet, men att ”ett hundratal” tidigare har sagt att de är intresserade – och bland dem kan de framtida akademiledamöterna finnas. – Även om det är jag som har tagit initiativet kommer jag inte att agera diktator – vilka som ska sitta i akademin bestämmer vi tillsammans. Kanske är det en akademi bestående av 118 ledamöter istället för 18? Min vision handlar inte om att strikt följa det som har varit, utan vi ska kunna vara ganska innovativa. Men namnet på ”Nobelpristagaren” ska tillkännages i oktober, och den 10 december ska vi anordna ”Nobelfesten”, säger Alexandra Pascalidou. Hon kallar beslutet om att inte dela ut Nobelpriset i litteratur i år för ”ett kraftigt underbetyg för Svenska Akademien”. – Men det finns ju så många fantastiska människor i det här landet som kan göra det i stället. Vi kan tillsätta en akademi med den tyngd, den kunskap och den kompetens som krävs – en akademi som är i takt med tiden, där det inte finns någon som helst plats för misogyni, jäv och så vidare. Medan de gör det här, otroligt viktiga, jobbet med att rensa i träsket kan vi göra det roliga jobbet i stället – utse en ”Nobelpristagare” och visa hur man har en ”Nobelfest”. Kerstin Ekman om Akademien: ”Vilka tackar ja till en plats i denna misär?” Har du varit i kontakt med Nobelstiftelsen om detta? – Nej, jag har inte tänkt be någon om tillstånd eller lov, utan det är något som får växa fram organiskt. Det får bli nästa huvudvärk, om vi får kalla det för Nobelpriset. Men det kommer att bli fantastiskt, säger Alexandra Pascalidou. Men hur ska ni ta er in på Nobelfesten? – Vi arrangerar vår egen Nobelfest. Den nya akademin kommer att bjuda in människor som sannolikt aldrig kommer att få gå på Nobelfesten ändå. Själv säger Alexandra Pascalidou att hon inte är intresserad av en stol i den nya akademin. – Vi har jättemånga litterära giganter som är mycket bättre på att vara akademiledamöter än jag.


Kerstin Ekman om Akademien: ”Vilka tackar ja till en plats i denna misär?”

Summary: Svenska Akademien har, 29 år efter att Kerstin Ekman lämnade arbetet, nu beviljat henne utträde. Beskedet kom i ett pressmeddelande på måndagen. — De har inte rätt att bevilja mig det som var ett faktum redan 1989, skriver hon i en kommentar till DN.

Vid lunchtid på måndagen skickade Svenska Akademien ut ett pressmeddelande i vilket det stod att Lotta Lotass, Klas Östergren och Sara Stridsberg nu tillåts lämna Akademien. Längst ned, på en egen rad, stod det: ”Även Kerstin Ekman beviljas härmed utträde.” I en kommentar till DN Kultur skriver Ekman: ”Svenska Akademien hade ingen som helst juridisk eller stadgeenlig rätt att neka mig utträde år 1989. De påstod att det var förbjudet därför att de var rädda för ’strömhopp’ ur akademien. Det var Erik Lönnroths uttryck. Att öppna en civilrättsprocess mot akademien skulle ha varit tidsödande och störande. Jag har under de här 29 åren haft annat att göra. Jag har skrivit böcker. Jag har varit fri. Nu ’beviljar’ de mig plötsligt utträde. De har inte rätt att bevilja mig det som var ett faktum redan 1989. Men denna desperata lilla skara som misskött akademien försöker fortfarande tala ett slags maktspråk. Vi förbjuder. Vi beviljar. När det strömhopp ut ur akademien som Lönnroth befarade nu är i full gång är de desperata. De måste vara 12 stycken närvarande för att kunna göra inval. Hur ska det gå till? De är tio. Ska de sticka en röstsedel i handen på den som inte längre vet om det är julafton eller akademisammanträde? Ska de handklova någon av dem som ’inte längre deltar i akademiens arbete’ och sätta vederbörande i en taxi? Och om de lyckas att göra inval ska det bli väldigt roligt, ja, rent av underhållande att se vilka som tackar ja till en plats i denna misär.” Läs mer: Fyra personer beviljas utträde ur Akademien Läs mer: Krisen i Svenska Akademien – detta har hänt


Språkkrönika: Namnen som beskriver sina bärare

Summary: SPRÅKKRÖNIKA. Namn med krigisk anknytning var typiska i det militära. Det vill säga namn som passar sin bärare särskilt bra, med tanke på egenskaper eller yrke.

Häromåret kom en uppmärksammad nyinspelning av tv-serien ”Rötter”. I bästsäljaren hade den amerikanske författaren Alex Haley blandat fakta och fiktion om sin familjs umbäranden till följd av slavhandeln. Viktig var en namngivningsceremoni som traderades från generation till generation: den nyfödda lyftes mot stjärnhimlen, förfäderna åkallades och barnet kallades vid sitt namn. Namnet som välsignelse och utkorelse. Som en sorts rustning kunde kanske soldatnamnen också betraktas. Dessa gavs som binamn till indelta soldater i stället för de patronymikon – namn som anger härkomst på fädernet – som var det vanliga bland allmogen. Sonnamnen var ju begränsade och i det militära hade man behov av att kunna skilja manskapet åt. Namn med krigisk anknytning var typiska, som Hård och Svärd. Men även namn som beskrev soldatens goda egenskaper, till exempel Rask och Flink. Eller för den delen Snygg. När allmogen började anta fasta släktnamn vid slutet av 1800-talet blev många soldatnamn ärftliga, och numera utgör de ett karakteristiskt inslag bland svenska släktnamn. Soldatnamn förekom för övrigt inte bara i Sverige. Franska soldatnamn kunde också bygga på förmågor, som Tranchemontagne, ”skiva ett berg” (han var troligtvis ostoppbar) och Frappe-d’abord, ”slå först”. Man skulle kunna säga att ett soldatnamn var en aptonym, det vill säga ett namn som passar sin bärare särskilt bra, med tanke på egenskaper eller yrke. Aptonym är inget vedertaget begrepp inom namnforskningen; det har mest använts som ett sätt att beskriva roliga sammanträffanden mellan namn och person. Som att Annika Winsth är chefsekonom på Nordea och Lisa Frost meteorolog på SMHI. Eller om vi går till det pågående dramat i Svenska Akademien, där en av huvudpersonerna, en omvittnat svårtillgänglig poet, heter Frostenson och en som enligt uppgift har stridit för sin sak är författaren, feministen och juristen Sara Stridsberg. Med namnet som utkorelse? Men man kan också fråga med Julia i Shakespeares ”Romeo och Julia”: ”Men, vad gör väl namnet? Det som ros vi kallar, med annat namn dock lika ljuvligt doftar.” 3 frågor om språket Restprodukt utan etablerat namn Vad heter det som kommer ur en pennvässare? Har tittat i Svenska Akademiens ordlista, googlat och frågat på olika forum, men ingen vet säkert och alla har olika namn för det, som pennflis eller pennvässarrester. Det måste ju finnas ett ord för det på rikssvenska. Själv gillar jag ordet pennspån. Rhonda Svar: Vissa saker finns det inget vedertaget ord för i standardspråket. Just det som kommer ut ur en pennvässare har även jag hört olika beteckningar för, till exempel pennväss, men det är nog oftast barn som säger det. Ditt förslag med pennspån fungerar fint. Du får arbeta för att etablera det. Om tillräckligt många börjar använda formen så kan det till slut bli ett ord i standardspråket. Sofia Tingsell Företag kan utöka sin verksamhet Fungerar det att skriva skala upp, från engelskans scale up, när man syftar på hur ett företag trappar upp sin verksamhet på ett visst ställe? Åsa Svar: Använd hellre ett etablerat svenskt ord eller uttryck, exempelvis utöka eller trappa upp. Uttrycket skala upp används visserligen en del men är ännu inte är så etablerat i svenskan att det står med i ordböckerna. Gabriella Sandström Bäst att delta i konferensen Ska jag skriva att jag deltog i eller på konferensen? Britta Svar: Välj delta i konferensen. Verbet delta konstrueras normalt med prepositionen i. Delta på konferensen är inte helt otänkbart, men innebär en nyansskillnad i betydelsen. På konferensen är inte lika tätt kopplat till verbet delta, utan fungerar mer som ett så kallat fritt adverbial som anger var deltagandet ägde rum. ”Jag deltog på konferensen” skulle alltså kunna uttolkas som ”jag deltog (i något) och det var på konferensen som jag gjorde det”. Man skulle alltså kunna tänka sig ett replikskifte av följande slag: ”Deltog du i samtalen?” ”Ja, jag deltog på konferensen, men jag deltog inte i de fortsatta samtalen vid middagen efteråt.” Lisa Rudebeck  Vill du också ha svar på en språkfråga? Ring: Språkrådet 0200-295555, vardagar 9–12. Eller mejla: sprakfragor@sprakradet.se Veckans språkfrågor publiceras i samarbete med Språktidningen och Språkrådet. Läs fler frågor om språket Cecilia Christner Riad Redaktör på Språktidningen cecilia@spraktidningen.se


Maria Schottenius: Väderleksrapporten är svenskarnas böneutrop orkestrerat av public service

Summary: Är väderleksrapporten i Sveriges Radio den rest av bön som förenar människor i landet? I klimathotets tider och med det kärva och nyckfulla nordiska vädret finns det förstås anledning till besvärjelse.

Bottenviken, Norra Kvarken, Norra Bottenhavet, Södra Bottenhavet, Ålandshav, Skärgårdshavet, Finska viken och så vidare, till Tyska Bukten, Fiskebankarna och Syd Utsira. Syd Utsira. Det är sannolikt den som griper djupast i hjärtat. Jag vet inte vad ni tycker om de 35 minuter väderrapportering och prognoser som varje dag presenteras i Sveriges Radio P1? Fem minuter fem gånger om dagen plus tio minuter på kvällen, då sjövädret och vindstyrkan exponeras i detalj. ”Med risk för dålig sikt eller dimma. Någon skur kan också passera.” Jag är ledsen, och sårar säkert några, men jag tycker det är tråkigt. Jag tycker det är för många och för långa väderleksrapporter i Sverige Radio. De stoppar upp, det är tjatigt med detta mässande flera gånger om dagen. Och vilka radiolyssnare behöver veta vädret så i detalj? Sjöfolk har rimligen andra sätt att ta reda på vad det blir för väder. Så för vem ger vi så stort utrymme för väder och vind i Sveriges Radio? Jag bestämde mig för att ringa upp P1:s kanalchef Nina Glans och fråga henne vad de vill med allt detta väder. Och hon gjorde mig mycket förvånad. Nästan rörd. För det finns ingen riktigt hållbar anledning. Man sitter inte fast i konstiga avtal med SMHI. Sjöfolk har sina appar och andra kanaler med mer specifik information. För mycket väder i P1? Lyssna på Maria Schottenius när hon intervjuas i P1 Nej, det handlar inte om nödvändighet, utan om tradition. Många människor är så fästa vid namnen på orterna i sjörapporten att det skulle blir en stor livsförlust att inte få höra dem varje dag i radio. – De gånger vi tar bort vädret, som i stora nyhetslägen, Parisattentatet eller Drottninggatan, får vi alltid reaktioner, säger Nina Glans. – Det finns inget krav på oss att sända så mycket väder, det är snarare en tradition och ett upplevt behov. Det kanske är ett sätt att veta att världen står kvar. Bekräftelse på att platserna ligger där de ligger. Höra att det regnar där min dotter bor. En del äldre sitter och antecknar vädret, har jag förstått. Och det har blivit lite kult med sjövädret. Nina Glans berättar att hon till exempel fått en tygkasse med namnen på alla sjöplatserna. Det verkar som om Sveriges Radio har kvar sina utförliga väderleksrapporter med sjövädret av poetiska skäl. För att orden, namnen, tagit plats i människor och verkligen betyder något för dem. Och skapar känslan av att landet hänger ihop med dess omgivande vatten och öar. Eftersom litteratur är ett stort livsinnehåll för mig känner jag mig lite snål som inte helt kan bejaka att Sveriges Radio gör något så enastående som att fylla sin tablå med att svara på människors behov av poesi. Eller vad det nu är. Meditation? Lugnande ord i en känd ramsa? Ett slags mantra, som radion tillhandahåller varje dag på bestämda tider? Kan det helt enkelt vara så att det finns ett gapande tomrum efter den tid då många människor i Sverige bad morgonbön, bordsbön, aftonbön varje dag? På samma sätt som troende i katolska och muslimska länder och församlingar har sina bönestunder. Jag undrar om inte väderleksrapporten är den rest av bön som förenar människor i detta land där väderleken kan innebära så traumatiska upplevelser. En lång, mörk, kall vinter kräver själsstyrka för att uthärda och då kan det bli verklig kris om den hett efterlängtade semesterperioden regnar bort. En kylig, blåsig och regnig sommar kan skapa nedstämdhet, rentav depressioner under resten av året. Det kan arbetsgivare vittna om. Och i klimathotets tider finns det förstås anledning till besvärjelse. Det minsta vi kan göra är att hålla oss uppdaterade och medvetna om det klimat vi lever i. Även om vi inte tror på vädergudarna, eller känner att vi personligen kan göra särskilt mycket åt vädret, skapar kontakten med själva vädret trygghet i det dagliga böneutrop som orkestreras av public service. Läs mer: Våren är här – soligt och varmt i hela landet


Björn Wiman: Vad var det de skrattade åt på bilden?

Summary: Debatten om Svenska Akademien har inte handlat om ett skadeglatt hånskratt mot kulturen, utan om en genuin oro och engagemang, skriver Björn Wiman.

Bilden blev en klassiker över en kväll. Den togs av DN:s fotograf Alexander Mahmoud och föreställer två ledamöter i Svenska Akademien på promenad genom Gamla Stans gränder efter torsdagens traditionsenliga veckosammankomst. Den ena, Kristina Lugn, ler lyckligt åt en fråga från en av reportrarna som slagit följe med paret. Den andra, Horace Engdahl, kastar huvudet och halva kroppen bakåt i ett befriat gapflabb. Vad skrattar de åt? Åt det faktum att Svenska Akademien bara några minuter tidigare hade beslutat att frånta sig själv sin viktigaste och mest glansfulla uppgift, att utse en Nobelpristagare i litteratur? Eller åt att de, som Akademiledamöter, också i denna ödesdigra stund anser sig stå över det omgivande samhällets konventionella krav på rimliga reaktioner? Läs mer: Jag gillar att bilden tolkas på olika sätt Ja, Svenska Akademiens agerande under de senaste veckornas kris står verkligen i skärande kontrast mot det övriga samhällets förväntningar. När 900 svenska forskare i humaniora och samhällsvetenskap krävde att Akademien skulle följa riktlinjer för rättssäkerhet och andra vedertagna principer om etik och redbarhet avfärdades de med ordet ”hjärnsläpp”. När den kulturintresserade allmänheten har velat att institutionen ska ta anklagelser om sexuella trakasserier och övergrepp på allvar och att den ska låta rättsväsendet utreda misstankar om ekonomiska oegentligheter har de mötts av insinuationer om ”kulturhat”. De senaste veckorna har det hetat att kritiken mot Svenska Akademien skulle ha drivits av populism, bildningsfientlighet och antielitism. Det har antytts att reaktionen mot den utgår från en repressiv reflex mot kultur och beläsenhet. Ett av de besynnerligaste argumenten är att det bristande förtroendet för Akademien skulle vara ett utslag av ”den svenska avundsjukan”. En av Svenska Akademiens mest namnkunniga kritiker uttalade sig i fredagens Dagens Nyheter. Han fäller sin dom över Akademien ”i indignation över dess moraliska förfall” och menar att ”en röta fått fäste” i den anrika institutionen: ”Dess höga mål har fått vika för vänskapskorruption, försök att mörka allvarliga överträdelser, grova brott mot gällande jävsregler, unkna machovärderingar och arrogant översitteri.” ”Vilken snillrik författare vill inta en stol som en äldre kollega i berättigad avsmak har lämnat?” frågar han sig. ”Vilken humanistisk briljans vill träda in i ett sällskap som forskarsamhället tagit avstånd ifrån?” Besk kritik, onekligen. Vem är det som levererar den? En avundsjuk kulturhatare? En hätsk populist som drivs av ett hämningslöst mobbningsbegär? En blodtörstig medlem i ett brutalt mediedrev? Nej. Den som uttalar sig är författaren och litteraturprofessorn Kjell Espmark, som suttit 37 år i Svenska Akademien, varav 17 år som ordförande i dess Nobelkommitté, men som den 6 april i år beslutade att lämna sin stol tom i protest. Den kritik Kjell Espmark formulerar gör egentligen all vidare argumentation överflödig. Debatten har inte handlat om ett skadeglatt hånskratt mot finkulturen, utan om en genuin oro och en berättigad vrede från människor som vill att Svenska Akademien även i framtiden ska vara en fri och självförvaltande institution, som på ett trovärdigt sätt kan slå vakt om litteratur, humanistisk forskning, bildning, språk och yttrandefrihet – allt det som vi vill förknippa med ”snille och smak”. Det har handlat om att människor inte accepterar det som krisen i grunden gäller: Akademiens oförmåga och ovilja att ingripa mot de anklagelser om sexuella trakasserier och övergrepp som DN:s Matilda Gustavsson avslöjade i november. Läs mer: Björn Wiman: Låt Inga-Britt Ahlenius reda ut röran i Svenska Akademien Kan detta förlorade förtroende återvinnas? Och i så fall hur? Kjell Espmark aktualiserar tillsammans med de övriga avhoppade ledamöterna Sara Danius, Peter Englund och Klas Östergren idén om en oberoende ”haverikommission” med uppgift att utreda Akademiens djupa kris. ”Det är alldeles nödvändigt att få till stånd en sådan genomlysning utifrån”, säger han till DN. ”Det går över huvud taget inte att verka för förnyelse inom en församling dominerad av de krafter som först måste bort.” I detta får han möjligen medhåll också från oväntat håll. När Kristina Lugn anlände till Börshuset på torsdagen fick hon frågan om Svenska Akademien även i år skulle kunna utse en Nobelpristagare i litteratur. ”Skulle vi inte gå i land med det så tycker jag alla ska avgå”, svarade Kristina Lugn. Kanske var det åt den befriande sanningen i denna insikt som de skrattade, när Alexander Mahmoud några timmar senare tog sin klassiska bild. Läs fler av Björn Wimans artiklar om Svenska Akademien, bland annat om ett konstruktivt förslag för framtiden.


Litteratursverige om Nobelpriset: ”Svenska Akademien har missbrukat sitt förtroende”

Summary: Efter vårens kris meddelade Svenska Akademien att Nobelpriset i litteratur skjuts upp. Reaktionerna från Litteratursverige är starka. ”När det delas ut två priser nästa år kommer det innebära att hela skandalhistorien återberättas i det ögonblicket”, säger Göran Greider, författare och ledarskribent.

Vårens djupa slitningar inom Akademien har lett fram till att bara tio ledamöter i nuläget är aktiva i arbetet. Att institutionen är numerärt försvagad beskrivs, av Akademien själv, som en av huvudanledningarna till att Nobelpriset i litteratur skjuts upp till nästa år. ”Vi finner det nödvändigt att skapa tidsrum för att återställa det allmänna förtroendet för Akademien innan nästa Nobelpristagare utses”, skriver Akademien i ett uttalande på fredagen. Författaren och ledarskribenten Göran Greider menar att det inte fanns någon annan utväg för Akademien. – Den som skulle få ett Nobelpris under de här förutsättningarna skulle känna av krisen i själva ögonblicket han tar emot priset. Priset har degraderats på grund av den här skandalösa historien, säger Greider till DN och fortsätter: – Jag tycker att det enda de kan göra nu är att de återstående ledamöterna kollektivt avgick. Jag kan inte se att det finns en annan möjlighet. Dels därför att svenska folket tittar ju med stor skepsis och nästan hånfullhet mot Akademien just nu. Den blicken finns nog även utomlands mot Akademien. Kulturminister Alice Bah Kuhnke skriver i en kommentar till DN: ”Svenska Akademien har haft stor betydelse under lång tid för det svenska kulturlivet, litteraturen och svenska språket i sak. Det är förståeligt att den senaste tidens händelser får konsekvenser i form av att Svenska Akademien beslutar att skjuta upp beslutet att utse årets Nobelpristagare i litteratur. De är en fristående institution och bär ansvaret för att återbygga förtroendet för sitt arbete. För litteraturen och konsten i stort är allt det som skett också väldigt sorgligt.” Dorotea Bromberg, vd och förlagschef på Brombergs, säger att som förläggare och bokläsare tycker att det är synd att det inte blir något Nobelpris i år. – Man vill gärna ha en Nobelpristagare som blir ett samtalsämne, som i sig innebär att man pratar om god litteratur. Samtidigt förstår jag såklart varför beslutet tagits. Men jag vill framföra att inte ens här i Sverige har man ifrågasatt kompetensen hos ledamöterna, så det har aldrig varit en fråga om det, säger Dorotea Bromberg. Åsa Arping är professor i litteraturvetenskap vi Göteborgs universitet och en av initiativtagarna till det forskarupprop mot Svenska Akademien som samlat flera hundra akademiker. – Det här beslutet var det enda rätta och troligen resultatet av ett externt tryck från Nobelstiftelsen. Jag tror att stiftelsen framgent också kommer att vara mer aktiva i hur den här processen går vidare. Dagens beslut handlar inte om huruvida Nobelkommittén skulle hinna slutföra sin uppgift utan att det vore omöjligt att dela ut ett Nobelpris av respekt för både en kommande pristagare och de tidigare, säger Åsa Arping och fortsätter: – Med ett sådant här tapp i legitimitet måste man pausa. Nu är det verkligen upp till bevis för Svenska Akademien. Jag kan undra hur lång tid den får på sig att sköta sin verksamhet så internt som hittills. Kanske kommer Nobelstiftelsen nu kräva att det kommer in externa aktörer, krishanterare, som styr upp arbetet och löser knutarna. Även statsminister Stefan Löfven (S) uttalade sig på fredagen om beslutet från Svenska Akademien, i samband med en pressträff om partiets migrationspolitik. – Det är naturligtvis väldigt tråkigt. Det är ett viktigt och prestigefullt pris. Nu är det viktigt för akademien som helhet att arbeta för att återställa förtroendet. Jag hoppas att det håller och att man ska dela ut två priser nästa år, säger Stefan Löfven till DN. – Det som har hänt i Svenska Akademien skadar. Det är absolut inte bra för anseendet och det är därför det är så viktigt att Akademien nu arbetar oförtrutet för att återupprätta förtroendet. Det tar alltid längre tid än att riva ner ett förtroende men det är deras uppgift att visa sig mogna det och förhoppningsvis återkomma och dela ut två priser nästa år istället, säger Stefan Löfven. Anders Cullhed, professor i litteraturvetenskap och preses i Kungliga Vitterhetsakademien, säger att han tycker att Svenska Akademiens beslut att ställa in årets utdelning av litteraturpriset var väntat och klokt. – De hade kunnat köra på men det hade gett intryck av ansvarslöshet i det här läget. Det här är det viktigaste litterära priset som finns och med de uppenbara slitningarna som har förekommit inom Akademien gör de klokt i att vänta med det. Jag antar att de delar ut två priser nästa gång i stället, säger Cullhed till TT. Litteraturprofessor och kritikern Ingrid Elam säger till DN att det är klokt av Akademien att göra ett uppehåll: – I ett läge där Akademien har förlorat så mycket trovärdighet, så är det ur akademins egen synvinkel säkert klokt att göra ett uppehåll. Möjligen har till och med Nobelkommittén föreslagit det, säger Ingrid Elam. Daniel Sandström, litterär chef på Bonnier, beskriver beskedet som sorgligt, och frågar sig hur Akademien ska återupprätta sitt förtroende. – Det är för tidigt att säga om det här var ett nödvändigt eller felaktigt beslut. Men det låter som någon form av insikt om situationens allvar, och på det sättet var det förmodligen nödvändigt. För den som älskar litteratur är det mycket sorgligt, säger Daniel Sandström till TT. – Den stora frågan är nu hur Akademin ska klara av att rekonstruera sig. Det är en rad frågor som kvarstår, som jag hoppas att man kommer få svar på. Om det kommer kunna vara en fungerande akademi framöver, det återstår att se. Norstedts förlagschef, Eva Gedin, säger till TT att en rad frågor återstår att få svar på. ”Jag tycker det är ett klokt beslut. Tråkigt förstås, men ett år går fort. Ge det till två året därpå! Svenska Akademien i sin nuvarande form, med de kvarstående arbetande ledamöterna, har missbrukat sitt förtroende, utarmat det", skriver Eva Gedin i ett uttalande till TT, och fortsätter: "Förtroendet är förbrukat eftersom man inte tidigt, tydligt och enhetligt åtgärdar och hanterar sexuella trakasserier, jäv och läckor – oavsett om det är misstankar eller belagda brott. Och då kan inte arbetet fortsätta som om ingenting har hänt. Kanske bör Nobelstiftelsen helt enkelt allvarligt överväga en annan ordning för val av litteraturpristagare."


Svenska Akademien: Det blir inget Nobelpris i år

Summary: Svenska Akademien utser ingen Nobelpristagare i litteratur i år. Det är en historisk händelse. Senast det skedde var 1943. ”Svenska Akademien skjuter upp 2018 års Nobelpris i litteratur”, skriver Akademien i ett pressmeddelande. Priset kommer i stället att utses och annonseras parallellt med 2019 års pristagare.

Beskedet om att ingen Nobelpristagare i litteratur utses 2018 kom i ett pressmeddelande på fredagsmorgonen. Det föranleddes av de kvarvarande aktiva ledamöternas sammankomst under torsdagen. ”Svenska Akademien skjuter upp 2018 års Nobelpris i litteratur”, skriver man i pressmeddelandet. 2018 års Nobelpristagare i litteratur kommer istället att utses och annonseras parallellt med 2019 års pristagare. Senast en sådan reservation skedde var 1949, då William Faulkner mottog priset först året därpå, samtidigt som 1950 års pristagare, Bertrand Russell. Björn Wiman: Kvinnornas vittnesmål står nu för alltid i historieböckerna Tungt vägande skäl till beslutet anges vara att en numerärt försvagad Akademi och ett minskat förtroende för Akademien i omvärlden. – I år har vi haft en mycket ovanlig situation med strider och en försvagad akademi. Vi måste ha respekt för pristagarna, tidigare pristagare och framtida. Vi måste vara trovärdiga som institution, säger ständige sekreteraren Anders Olsson till TT. Nobelstiftelsen säger i ett pressmeddelande att man stödjer beslutet att skjuta upp 2018 års Nobelpris i litteratur. ”Den förtroendekris som Svenska Akademien befinner sig i har påverkat Nobelpriset negativt. Deras beslut betonar allvaret i situationen och bidrar till att värna Nobelprisets anseende på lång sikt. Inget av detta berör utdelandet av Nobelpris inom övriga priskategorier 2018”, skriver man genom Carl-Henrik Heldin, ordförande i Nobelstiftelsens styrelse. ”Nobelstiftelsen förutsätter att Svenska Akademien nu lägger all sin kraft på arbetet med att återupprätta sitt förtroende som prisutdelande institution och att akademien framöver redovisar de konkreta åtgärder som vidtas”, står det vidare. Även kung Carl XVI Gustaf uttrycker sitt stöd för beslutet. ”Jag respekterar Svenska Akademiens beslut att skjuta upp 2018 års Nobelpris i litteratur till 2019. Det visar att Akademien nu avser att fokusera på återupprättandet av sitt anseende”, säger han i ett pressmeddelande på hovets hemsida.  Läs mer: 18 kvinnor: Kulturprofil har utsatt oss för övergrepp Många röster har på sistone höjts för att Svenska Akademien i sin nuvarande form saknar legitimitet att utföra sitt arbete. ”Det är inte så konstigt att beskriva bristande legitimitet när nästan hälften av ledamöterna inte är på plats; det är svårt att tycka att några beslut har stadgemässig legitimitet då”, sa Åsa Arping till DN den 24 april. Arping är professor i litteraturvetenskap vid Göteborgs universitet och en av samordnarna av uppropet bestående av ett hundratal forskare som ifrågasatte Svenska Akademien. Även The New Yorkers litteraturkritiker James Wood var kritisk. I en artikel i DN skrev han ”Vem skulle vilja ta emot årets Nobelpris i litteratur från en reducerad, sargad och djupt vanryktad grupp?” Peter Englund, ledamoten som valt att lämna sitt arbete i Akademien, anser att det var rätt att skjuta upp priset. – Jag tror att det är ett klokt beslut. I övrigt har jag inga kommentarer förutom de jag redan gjort, säger han till DN. Läs mer: ”Svenska Akademien har missbrukat sitt förtroende” Beskedet om att inget Nobelpris delas ut i år kommer trots tidigare försäkringar från ledamöter att arbetet fortskridit enligt plan. Inför torsdagens sammankomst var Kristina Lugn mycket säker på att det ändå skulle bli av. – Jag utgår från att vi ska dela ut priset, jag är själv medlem i Nobelkommittén. Det vore synd att dra in Nobelpriset bara för att några har hoppat av. Nobelkommittén är faktiskt intakt, vi är fem personer, sa hon. Läs mer: Omvärlden reagerar starkt på det uppskjutna Nobelpriset Nobelstiftelsen säger till DN att prissummans storlek för pristagarna kommer att beslutas i samband med utdelningen nästa år. Vid de sju tidigare år då priset inte delats ut – 1914, 1918, 1935, 1940-1943 – har prissumman i de två första fallen fonderats till litteraturprisfonden i sin helhet. Vid övriga tillfällen har en tredjedel av summan tillfallit huvudprisfonden och resten litteraturprisfonden. In English: No Nobel Prize in literature this year


Dagens skiva: Post Malone gör effektiv pop om kalla hjärtan

Summary: I stället för att mjuka upp hiphop med soul och skapa R&B injicerar Post Malone singer/songwriter-pop och bred radiorock till en dekadensflirtande sorts pop som inte är subtil men effektiv.

I dagens hiphop finns många sjungande rappare. Tjugotvåårige Post Malone skulle kunna förväxlas med en sådan artist, men han gör inte hiphop. Precis som R&B bygger på att ta hiphopgenren och mjuka upp den genom att blanda in mer traditionell popmusik, närmare bestämt soul, bygger Post Malones musik på att mjuka upp hiphop genom att injicera singer/songwriter-pop och bred radiorock. Att Post Malones cocktail fungerar så bra beror dels på att hiphopinfluensen är djup och genuin, med snygga trapinspirerade beats, ignorant attityd och sång som dansar fram med rytmisk elegans. Dels att han skriver så hittiga melodier och relativt nakna texter om bittra kärleksnederlag och nedkylda hjärtan. Han kostar på sig mer svaghet än en vanlig rappare men är mer ruffig än en vanlig popsångare. Sedan genombrottet med ”White Iverson” – låten som Post Malone lade upp på Soundcloud innan han fyllt tjugo och som resulterade i fett skivkontrakt, turnerande med Justin Bieber och samarbete med Kanye West – har karriären gått spikrakt uppåt. Detta andra album påminner om Drakes ”Take care” i sin post-framgångsdesillusionering och sorgsna ensamhet. En låt heter till och med ”Rich & sad”. Ännu mer än Drake liknar han dock The Weeknd – bägge gör dekadensflirtande pop som sällan är subtil men ständigt effektiv. Bästa spår: ”Better now” Läs fler musikrecensioner av Nicholas Ringskog Ferrada-Noli, bland annat om Molly Sandéns jakt på en vuxnare publik.


Akademiens ledamöter optimistiska i Nobelprisfrågan

Summary: Efter Svenska Akademiens traditionsenliga sammankomst på torsdagen bekräftar man att ett beslut har fattats om det blir något Nobelpris i år. Per Wästberg, ledamot i Akademien och ordförande i Nobelkommittén, säger att han är nöjd med beslutet. – Ja, jag är nöjd. Vi är eniga om beslutet. Alla står bakom det. Akademiens beslut kommer i ett utförligt pressmeddelande klockan 09 i morgon.

Det har tidigare förekommit spekulationer kring att Nobelpriset inte kommer delas ut i år, eftersom Akademien är så decimerad: Sara Stridsbergs utträde i helgen innebär att det enbart är tio sittande ledamöter i Akademien. Förra veckan skrev Sveriges Radios Kulturnytt att Nobelpriset kan stoppas i år, vilket dock dementerades av ledamöterna i uttalanden till DN. Läs mer: Per Wästberg: Det är möjligt att ha två priser nästa år Men utanför Börshuset i torsdags hördes muntra toner bland ledamöterna. Innan mötet lät Akademiens ledamot och direktör Göran Malmqvist ana att ett glädjande besked var att vänta. – Det blir positivt, så mycket kan jag säga, sa han. Även Kristina Lugn var optimistisk inför Nobelprisfrågan. – Jag betraktar det som självklart att vi fortfarande är kapabla att dela ut priset. Vi är inne på korta nomineringslistan med fem kandidater kvar. Skulle vi inte gå i land med det så tycker jag alla ska avgå, säger Lugn. Även efter mötet är stämningen segerviss bland ledamöterna. – Det blir goda nyheter i morgon, säger Göran Malmqvist. Läs mer: Besked om Nobelpris eller inte kommer på fredag Per Wästberg, ordförande i Nobelkommittén, säger att man har fattat ett beslut och att han är nöjd med beslutet. – Ja, jag är nöjd. Vi är eniga om beslutet. Alla står bakom det. Akademiens beslut kommer i ett utförligt pressmeddelande klockan 09 i morgon. Även Nobelstiftelsen, den institution som förvaltar Alfred Nobels arv och förmögenhet och står för själva utdelandet av prissumman till den person som Svenska Akademien utser, anger att de snart kommer uttala sig. – Ni får alldeles strax ett pressmeddelande från vår sida, säger Carl-Henrik Heldin, ordförande för Nobelstiftelsens styrelse, till DN. På frågan om pressmeddelandet går ut redan i kväll säger Heldin att han inte vet exakt. – Det kommer att komma ut efter Akademiens eget pressmeddelande, men när de gör det, det vet jag inte. Så beroende på vilket beslut de fattar så har ni ett svar redo? – Vi har förberett oss korrekt. Så ni har flera olika meddelanden? – Alltså, vi är förberedda på det pressmeddelande som kommer från Svenska Akademien, och vi kommer inte att säga något innan de presenterat sitt pressmeddelande. Svenska Akademiens möte på torsdagskvällen handlade förutom ärendet med Nobelpriset även om situationen för nya eller återinträdande ledamöter. – Den frågan tar vi tag i omedelbart. Jag skulle inte bli jätteförvånad om några ledamöter kommer tillbaka. Jag skulle bli jätteglad om Peter Englund kommer tillbaka, sa Lugn före mötet. På torsdagen meddelade även kung Carl XVI Gustaf, Svenska Akademiens beskyddare, att han gjort ett förtydligande av Svenska Akademiens stadgar. En ledamot kan nu på egen begäran lämna Akademien. ”Det är nu Akademiens eget ansvar att vidta nödvändiga åtgärder”, sa kungen i ett pressmeddelande. Efter mötet får Horace Engdahl frågan hur återrekryteringen av ledamöter går till. – På ett normalt sätt, svarar han. Är det brådskande? – Det är alltid trevligt att vara flera, men vi måste göra det på ett grundligt vis, precis som vi brukar. Vi kan inte säga något mer. Enligt Engdahl skriver den tillfällige ständige sekreteraren Anders Olsson på det pressmeddelande som ska publiceras klockan 09.00 på fredag.


Ted Gärdestad väljs in i Swedish music hall of fame

Summary: På torsdagen presenterades en ny omgång av artister som tar klivet in i Swedish music hall of fame. Ted och Kenneth Gärdestad väljs in postumt. Bland dem som får äran finns också Europe, Titiyo och Broder Daniel.

Vid en pressträff på Scenkonstmuseet i Stockholm på torsdagen avslöjades vilka artister som i år får en plats i svensk musiks absoluta finrum. De artister som nu får ansluta sig till den redan stjärnspäckade listan är Ted och Kenneth Gärdestad, schlagerkompositören Kai Gullmar, hårdrockbandet Europe, sångerskorna Marie Bergman, Titiyo, Doris Svensson och rockbandet Broder Daniel. Sedan 2014 har svenska artister och grupper valts in i Swedish music hall of fame. Kriterierna för att få en plats bland de, hittills, 39 invalda stjärnorna är att artisten eller musikskaparen måste ha skivdebuterat minst tjugo år tidigare. De ska också haft ett stort inflytande på den svenska populärmusiken. En av de invalda är rockbandet Broder Daniel och dess frontman Henrik Berggren. Han var inte på plats men DN nådde honom på telefon. Han är inte alltför imponerad över att hans band valts in. – Jag känner inget speciellt, det känns samma i dag som igår. Men det är trevligt att bli uppskattad. Trots att det är många kritiker som gillar er har det väl inte varit särskilt många priser ni fått under årens gång? – Inga! Jag har alltid känt en väldig stolthet i det, att jag inte varit befläckad. Att vi i Broder Daniel inte varit befläckade av priser. Så det här är ett problem ur det perspektivet. Det blir rörigt. Komplicerat. Men jag överlever, tror jag. – Om man identifierat och definierat sig som en motståndare till allt och alla så blir det ovant med ett etablerad erkännande som detta. Titiyo är desto gladare över att nu ha blivit invald. – Det är naturligtvis en ära att få en sådan bekräftelse. Jag lever i en slags bubbla just nu för jag har en fem månaders bebis hemma, så det här piggar ju upp. Hon säger dock att hon inte kan ta hela äran själv. – En häst hoppar inte utan sin ryttare, lite så känns det. Jag har haft så många samarbeten, och hade nog inte stått här om det inte varit för alla människor som varit inblandade och bidragit under alla dessa år. Jag känner mig oerhört tacksam gentemot dem, säger Titiyo. Läs mer: DN-intervju med Henrik Berggren: Värst var förstås sjukdomen, den är som… död för mig. Jag har fått ge upp allting Prisceremonin äger rum på Scenkonstmuseet i Stockholm på torsdagskvällen, där det även samma dag öppnar en permanent Hall of Fame-utställning. Årets jury består av Fredrik Strage, Tara Moshizi, Kerstin Behrendtz, Lars Nylin och Anna Charlotta Gunnarson. Bland de 39 artister som redan är invalda hittar man namn som ABBA, Cornelis Vreeswijk, Lill-Babs, Nationalteatern och Neneh Cherry. Årets artister Kai Gullmar – namnet är en pseudonym för Gurli Maria Bergström. Kompositör till cirka 500 schlagerlåtar, bland annat ”Swing it, magistern” och ”Ordning på torpet”. Broder Daniel – indierockband från Göteborg. Grundades av Henrik Berggren tillsammans med Daniel ”Hurricane” Gilbert. Deras mest kända låt är ”Shoreline”. Titiyo Yambalu Felicia Jah debuterade 1989 med singeln ”Talking to the man in the moon”. Känd för sina många samarbeten med artister som Kleerup , Joakim Berg och Jonathan Johansson. Europe – hårdrocksbandet från Upplands Väsby anförs av sångaren Joey Tempest och har sedan starten haft en framgångsrik internationell karriär. Marie Bergman har, förutom en framgångsrik solokarriär, medverkat i bandet Family Four. Hon har även vunnit Melodifestivalen tre gånger. Ted och Kenneth Gärdestad gjorde tillsammans låtar som ”För kärlekens skull” ”Himlen är oskyldigt blå” är numera en del av den svenska folksjälen. Doris Svensson är sångerskan från Göteborg framför allt känd för sin skiva ”Did you give the world some love today baby” som influerat artister som Ebbot Lundberg och Nina Persson.


Konsertrecension: Bryan Adams levererar med maximal stabilitet

Summary: När Bryan Adams spelar på Globen under sin "Ultimate"-turné är det som den mest helhjärtat urtypiska mainstreamrockaren någonsin, med en utmattande lång hitparad.

Har man gett ut så många samlingsalbum som Bryan Adams vill det till att man väljer rätt titel när man försöker med ännu ett. I fjol blev det ”Ultimate”, ett ord som antyder att detta är det definitiva urvalet. Om inte rent av sista. Även turnén heter samma sak, enligt den lag som numera säger att varje turné ska döpas och helst efter senaste skivan. En flitig turnéräv som Bryan Adams vill naturligtvis inte gå ut med någon avskedsturné, men en liknande klang bor ändå i ordet ”Ultimate”. Den slutgiltiga upplagan av Bryan Adams. I hans livs form. I någon mån är det faktiskt också vad man får. Sällan har jag varit med om en stabilare leverans av en hygglig medelrockare i medelåldern. Inledningsvis är det nästan så att jag tror att han också har vässat sin profil, när han står filmad medan uppvärmningsmusik spelar i högtalarna och plötsligt utför små hyss utan att bryta stenansiktet. Subtil, minimalistisk och faktiskt överraskande. Musikaliskt är hans karaktär ändå en annan, även om upplägget med fem man i svart kavaj, vit skjorta och blåjeans är tilltalande stramt. Och det flashiga användandet av nyfilmade storbildsvideor i början av konserten tonas successivt ned till förmån för entusiastisk allsång och överraskande många låtar där Bryan Adams står ensam med en akustisk gitarr. Inklusive de två sista extranumren, där till och med pekoralballaden ”All for love” får ett sammanhang som gör den riktigt tilltalande för ett ögonblick. Här finns också förvånansvärt många låtar från de senaste fyra åren, med tanke på att alla låtar som Bryan Adams förknippas med kommer från förra seklet och de flesta från de två genombrottsalbumen 1983 och -84. Som samtliga reproduceras även nu, ihop med alla utom en från ”Ultimate”-samlingen, med en balans mellan bredbent grabbrock, fluffig 80-talspop och storvulna ballader som sammantaget får Bryan Adams att framstå som den mest helhjärtat urtypiska mainstreamrockare som någonsin har funnits. Komplett med anspråkslösa höhö-fraser som ”18 til I die” och en röst vars heshet bara går att uppfatta som en styrka, aldrig något på väg att brista. Tjugosex låtar hinner han med, på bara strax över två timmar, och hitparaden är rent utmattande även om han själv ser ut att kunna orka mer än dubbelt så långt. Läs även andra recensioner av Nils Hansson, till exempel om Blackberry Smokes förnyelse av sydstatsrocken.


Tommy Nilsson: ”Jag saknar verkligen Barbro”

Summary: Årets ”Diggiloo” präglas av de senaste månadernas förluster. Artisterna Avicii, Jerry Williams och Lill-Babs ska alla hyllas under sommarens konserter. – Det var självklart, eftersom de allihopa var otroligt stora och folkkära, säger Tommy Nilsson – själv en del av showen.

I sommar rullar den ambulerande schlagerturnén ”Diggiloo” ut på de svenska landsvägarna. Det är sextonde året i rad. En av de medverkande är Tommy Nilsson, han gör sitt andra år i gänget. – Just nu sätter vi ihop showen och ”bondar” med varandra. Rent praktiskt och tekniskt är det mesta redan på plats. Nu handlar det mest om att vi artister ska hitta material som vi kan göra tillsammans, säger Nilsson på telefon från Portugal, där han och resten av ensemblen laddar upp inför sommarens konserter. ”Diggiloo” är inte bara en familjefest framför, utan även bakom, scen. Alla medverkande artister har med sig sina anhöriga under majoriteten av turnén. Nilsson säger att folkmyllret backstage liknar Björn Skifs ”Badrock”, som han också var med i. Av alla personer i turnégänget är det en smålänning som han klickat bäst med. – Ola Salo är nog den som jag har mest gemensamt med, även om vi är väldigt olika i vårt artisteri. Vi har ju också tävlat mot varandra i programmet ”Stjärnornas stjärna”, där han slog ut mig. Jag har sommaren på mig nu att hitta ett sätt att ge tillbaka på, säger Nilsson. I årets upplaga kommer fokus läggas på hyllningar till artister som gått bort de senaste månaderna – som Avicii, Jerry Williams och Nilssons före detta svärmor: Lill-Babs (som också själv medverkat i ”Diggiloo”). – Att hylla dessa artister var självklart, eftersom de allihopa var otroligt stora och folkkära. De senaste två månaderna har varit väldigt konstiga, där den ena efter den andra har gått bort. Klart att det sätter sina spår samt föder tankar om hur man ska kunna visa tacksamhet och hylla deras gärning. Tommy Nilsson kommer – till Barbro Svenssons ära – framföra låten ”Hon”, som är en svensk översättning (gjord av låtskrivaren Hans Marklund) av Charles Aznavours låt ”She”. – Jag och Barbro har alltid haft en fin relation, också innan hon blev min svärmor. Hon var dessutom mormor till två av mina barn, så det är klart att vi de senaste åren träffats flera gånger och pratat – ibland på turnévägarna. Vi har alltid haft bra samtal om livet och artisteri, hon var en otroligt fin människa och jag saknar henne verkligen, säger han. Tror du att det blir känslomässigt jobbigt att framföra hyllningsnumret varje kväll? – Jag är så pass stolt över att ha haft Barbro i mitt liv så jag känner bara glädje över att få göra det här, även om jag fortfarande sörjer. Men jag tror hon skulle bli förbannad på mig om jag inte gick ut och klarade av att sjunga den till henne. Ett av Barbros signum var ju sannerligen ”The show must go on”. Diggiloo Startades av Lasse Holm och hade premiär i Båstad 2002. Nästföljande år utvecklades konceptet till en rikstäckande turné, där artister som Siw Malmkvist, Lotta Engberg och Lill-Babs uppträdde. I årets upplaga medverkar Ola Salo, Charlotte Perrelli, Tommy Nilsson, Mariette, Kamferdrops, Mendez, Ida Redig, Christer Björkman och komikern Marika Carlsson. Artisten, tillika Melodifestivalprogramledaren, David Lindgren axlar Lasse Holms roll som värd för showen. Turnépremiären sker i Malmö den 4 juli.


Fåglar är inga hönshjärnor – de har mycket att lära oss

Summary: Fåglar lär sig sång på samma sätt som människor lär sig språk. I bästsäljaren ”Bevingad intelligens” visar Jennifer Ackerman hur vårens fågelkonserter går att betrakta som en kulturform.

Koltrasten, bofinken och staren sjunger redan sedan flera veckor. När löven snart spricker ut och fåglarna blir svårare att se kommer även arter som lövsångare, gök och näktergalar att stämma in i den traditionsenliga vårkonserten från trädkronor och buskage. Men varför sjunger fåglarna och varifrån kommer fågelsången? Först på senare tid har forskare börjat förstå i vilken utsträckning fåglars sång är ett resultat av inlärning och traderad kunskap. Att fåglar kort sagt har en egen kultur. I boken ”Bevingad intelligens” beskriver Jennifer Ackerman fågelsång som en kulturform ned miljontals år på nacken. Experiment visar att fåglar som lär sig sjunga använder liknande hjärnkretsar som människor som lär sig att tala. Också fåglar lyssnar på och imiterar sina föräldrars ljud. Också fåglar måste experimentera och öva tills de lär sig att sjunga bra. Länge ansågs fåglars sång enbart vara resultatet av en medfödd instinkt, en teori som försvarades av bland andra behavioristen B F Skinner på 1920-talet. Men Darwin hade rätt när han kallade fågelsång ”den närmaste analogin till språk”, skriver Jennifer Ackerman. Läs mer: Sex smarta fåglar – Fåglars sätt att lära sig sina sånger kallas vokal inlärning och är mycket sällsynt i djurvärlden. De har mycket att lära oss, både om deras intelligens och om vår egen. Vi trodde länge att man måste ha en skiktad hjärna för att vara smart, men fåglar har utvecklat en hög intelligens trots att deras hjärnor har en helt annan struktur, säger säger Jennifer Ackerman. Hennes bok ”Bevingad intelligens” har blivit en bästsäljare i hemlandet USA och är översatt till 18 språk. I kapitlet om fågelsång intresserar sig Jennifer Ackerman särskilt för fåglar som är bra på att imitera andra arters sång. Starar är exempel på skickliga härmare i Sverige, liksom näktergalar som kan imitera 60 olika sånger efter att bara ha hört dem ett fåtal gånger. Kärrsångaren kryddar sin sång med fraser från över 100 olika arter, främst från sina övervintringsområden i Uganda. Nästa gång man hör den oansenliga tättingen sjunga i någon vassrugge kan man alltså tänka att det är en världsvan artist som berättar om sina spännande möten på vinterns bildningsresa. – Det finns en korrelation mellan sångens komplexitet, förmågan att härma sång, och intelligens, men vi har bara börjat reda ut det. Det intressanta med fåglar som härmar andra är att de måste lyssna noggrant, imitera exakt och öva mycket – saker som alla fåglar gör när de lär sig sjunga. Inför sitt Stockholmsbesök har Jennifer Ackerman önskat att få komma ut i naturen och skåda fåglar. DN följer med när hennes svenska förläggare visar henne Angarnsjöängen norr om Stockholm. Jennifer Ackerman försäkrar att hon brukar ha bättre fågelskådarskor än de kritvita sneakers hon trippar fram i längs den bitvis leriga stig som leder fram till utkiksberget intill fågelsjön. Snart har vi sett brun och blå kärrhök, tranor, sävspark, steglits och sädesärla. Bland sångarna som ger sig till känna finns bofink, taltrast och nötväcka, men det mest framträdande fågelljudet denna måndagsmorgon är det ihållande kacklet från en stor flock rastande grågäss. Det låter som att de pratar med varandra och jag kommer att tänka på Yuval Noah Hararis förklaring av kulturens funktion hos människan i boken ”Sapiens”: den tillät oss att samverka i större grupper. – Javisst, jag tror säkert att gässens kackel har en social och sammanhållande funktion. Jag minns att när jag såg stora flockar av flamingor, det var omkring 3.000 rosa fåglar i ett stort delta, så pratade de hela tiden med varandra. Forskningen har visat att en del fågelarter har sociala liv som är nästan lika komplicerade som våra egna, säger Jennifer Ackerman med en termosmugg kaffe i ena handen. En havsörn slår en lov kring fågelsjön och får änderna att väsnas oroligt. Varningsljud är i högre grad medfödda än fågelsång, berättar Jennifer Ackerman. Men det betyder inte att fåglars varningssignaler alltid är simpla. Den i Sverige vanligt förekommande talltitan har ett av de mest sofistikerade kommunikationssystemen av alla landfåglar, med skilda varningsljud för flygande respektive sittande rovfåglar. Antalet pip i slutet av lätet indikerar hotets allvar. Jennifer Ackerman härmar talltitans läte vid det högsta hotläget: – Chickadee-dee-dee-dee-dee! Med så många ”dee” på slutet är det förmodligen en liten rovfågel som kommer flygande, en sparvuggla till exempel. De är skickliga på att hänga med i talltitans flykt och har större chans att sätta klorna i den. Även om mycket kring fåglars sång fortfarande inte är klarlagt känner forskningen till flera av dess syften, som att hävda revir och attrahera en partner. En välsjungande hane kan vara en resursstark individ även på andra sätt. En tänkbar förklaring är att den kognitiva förmåga som får en fågel att sjunga bra också gör den till en god problemlösare i andra delar av livet, som att hitta mat, komma ihåg var maten är gömd eller försvara reviret från konkurrenter. När en ung hane har publik sjunger han bättre, och särskilt om publiken utgörs av en hona. – Vi börjar förstå hur en hona kan använda en hanes sång för att bedöma hans kvaliteter som hane. För det finns olika aspekter av sången som kommunicerar hans vitalitet och hans förmåga att lära sig saker. Så en hona jämför olika hanars sång med varandra. Kanske minns hon sin pappas sång och letar efter något som liknar den, säger Jennifer Ackerman och skrattar. Trots att det senare är menat som ett skämt finns där kanske en skärva av sanning som återspeglar Jennifer Ackermans egen fågelfascination: – Mitt fågelintresse härstammar från barndomen, då jag fågelskådade med min far. Jag var en av fem döttrar och kom på att fågelskådning var ett mycket bra sätt att få egentid med min pappa. Är det den enda orsaken till att Jennifer Ackerman tycker det är spännande med fåglar? Säkert inte, förklaringar av mänskligt beteende blir lätt reducerande när de bara utgår från ett enda perspektiv. Och kanske är det på samma sätt med fåglar. Jennifer Ackerman ger flera exempel på saker som fåglar gör utan att det fyller någon tydlig biologisk funktion: korpar som gungar, en kråka som hittat en plastbit och använder den för att åka snowboard ner för ett tak... Ibland händer det att fåglar sjunger på hösten, då de varken behöver hävda revir eller locka till sig en hona. – Jag är benägen att tro att vissa fåglar faktiskt sjunger för nöjes skull. De har alla slags belöningssystem i hjärnan, så när de sjunger en sång väldigt bra får de en stor dopaminbelöning i hjärnan, som jag tror ger dem fågelmotsvarigheten till njutning, vad det nu än är. Jennifer Ackerman Vetenskapsjournalist född 1959 och bosatt i Charlottesville, Virginia. Har skrivit om forskning, natur och biologi i mer än trettio år. Har skrivit sju böcker och medverkar regelbundet i tidskrifter som National Geographic, New York Times och Scientific American. ”Bevingad intelligens” (The Genius of Birds) utsågs 2016 till årets bästa vetenskapsbok i USA. Den utges i Sverige av bokförlaget Volante och är översatt av Shu-Chin Hysing. Läs mer: Lars Jonsson: Varje fågel har en personlighet Quiz: Kan du artbestämma fågeln?


Dagens skiva: Groupers pianopop är maximalt diffus och febrig

Summary: I en övertydlig tid vågar Liz Harris lämna Groupers pianopop så avskalad att den nästan löses upp, och sveper in den i en molande, kallsvettig dimma som låter som en febertopp.

När Liz Harris under en och en halv vecka hade skrivit på och spelat in sångerna på ”Grid of points” drabbades Groupers enda medlem av en så hög feber att hon inte längre orkade arbeta. Och när hon väl hade tagit sig igenom sjukdomen granskade hon materialet hon samlat på sig och kom fram till att det var färdigt, att Groupers tionde album var komplett som det var. Det är möjligtvis inte så konstigt att Groupers musik blir så skissartad när tillvägagångssättet är sådant, men om man vänder på det är inte sällan skisser minst lika fina – eller i alla fall fina på ett väldigt eget och ganska rått sätt – som de färdiga konstverken de senare ska utvecklas till. Liz Harris enkvinnasprojekt testar ständigt gränsen för exakt hur avskalad popmusik man faktiskt kan göra och ändå lämna något mer än bara rester kvar. Även om hon här, precis som på förra albumet ”Ruins”, spelar piano och sjunger något som i alla fall med lite vilja kan kategoriseras som folkpop har hon mer gemensamt med tidiga Aphex Twins minimalism, Slowdives fluffiga shoegaze, moderna kompositören Julianna Barwicks sorgsna stycken eller kraftigt hostmedicinpåverkad hiphop än, säg, Tori Amos. Och även om den där febern kom först efter att Harris samlat de stillsamma pianostycken som utgör ”Grid of points” så låter det, som det brukar, snarare som att de faktiskt har spelats in under en virusorsakad temperaturtopp. Varje ödslig lite pianomelodi är insvept i en slö, molande kallsvettig dimma där Harris ljusa röst lite darrigt kämpar för att nå ut och fram genom de beslöjade körerna. Popmusik blir helt enkelt inte mer allmänpåverkad än ”Grid of points”. Eller lösare i kanterna för den delen. Det finns något tilltalande i hur diffus Harris tillåter sig att vara. I en tid när så mycket popmusik, populärkultur över huvud taget, av högst oklara anledningar måste vara extremt tydlig och lättförståelig exakt hela tiden är det lätt att gilla artister som så vackert som möjligt bara vill skapa en stämning utan att slänga på ett tillrättalagt Hollywoodslut eller en refräng som ska få ”Idol”-juryn att gråta glycerintårar. Med det sagt ska man kanske ändå konstatera att ”Grid of points” trots allt inte riktigt når upp till höjderna som den mästerliga föregångaren ”Ruins” eller de nedtonat snåriga tvillingalbumen ”A I A”. En förutsättning när man gör musik som är så drömsk och närmast meditativt lågmäld som Groupers är att det ändå finns något slags kärna att svepa de skira körerna och sköra pianomelodierna kring. Den finns tveklöst i ”Blouse” och ”Driving” – två av de absolut mest småskaligt dramatiska ballader som Harris har komponerat – men på andra håll blir ”Grid of points” trots allt lite väl ödslig och stillastående. Bästa spår: ”Driving” Läs fler recensioner av Mattias Dahlström, till exempel om det klassiska indiebolaget Drag City bästa album.


Björn Ulveaus: Vi trodde vi skulle vara bortglömda

Summary: Det har gått 35 år sedan Abba lade av. Men bland fansen är de ständigt aktuella. – Vi trodde vi skulle vara bortglömda, säger Björn Ulvaeus i en intervju med CNN efter beskedet om att bandet har återförenats.

Nyheten om bandets återförening kom strax efter 13-tiden på fredagen och har väckt intresse över stora delar av världen. I CNN–intervjun berättar Björn Ulvaeus om hur det gick till. Han och kollegan Benny Andersson kontaktades av musikentreprenören Simon Fuller som arbetar med ny typ av hologramteknik vilket väckte deras intresse. – Den har aldrig har gjorts förut så vi tänkte varför inte och började jobba med våra gamla Abba–låtar, säger han till CNN. Samarbetet med gruppens välkända hitlåtar gav inspiration till att också skapa ny musik. I början av förra sommaren kom sedan Agneta Fältskog och Anni-Frid Lyngstad till studion för att spela in nyskrivna Abba–låtar. ABBA har återförenats i studion Björn Ulvaeus säger att det var ”fantastiskt roligt” att återförenas efter 35 år och att det var som om tiden hade stått stilla. – Vi hade inte varit i en studio sedan 80-talet. Men det var som det inte hade gått någon tid alls. Vi är alla väldigt goda vänner och har väldigt starka band till varandra, säger han till CNN. Totalt kommer bandet att ge ut två låtar. En av låtarna, som går under namnet ”I still have faith in you”, är planerad att framföras av artisterna i hologramform i amerikanska NBC och brittiska public service-kanalen BBC redan i december. Björn Ulvaeus säger också att de är förvånad över det stora intresset som fortfarande finns för bandet. – Vi trodde vi skulle vara bortglömda men så verkar det inte alls vara. Återföreningen har även väckt förhoppningar hos fansen om att Abba ska ge sig ut på en ny turné. Men det är inte aktuellt, enligt Ulvaeus som tillägger att det heller inte är något de saknar. – Vi turnerade faktiskt väldigt lite under våra tio år som Abba, det var nog bara totalt sju månader. Vi skrev låtar som vi spelade in i studion, det var vad vi gjorde, säger Björn Ulvaeus. I en intervju med SVT Kulturnyheterna i höstas beskrev Benny Andersson hologramföreställningen som en slags liveshow med levande band, ljus och ljud. – De enda som inte kommer vara där live är vi, men vi kommer vara där ändå, sade Benny Andersson till SVT. Abba har sålt över 400 miljoner album. Senast de fyra medlemmarna uppträdde tillsammans var 1986, med undantag för ett kort framförande på en privat fest 2016.


Hockeystjärnornas kamp för ett föräldraskap: Det finns en skam att inte kunna få barn

Summary: Hockeyspelarna Nils Ekman och Danijela Rundqvist har i flera års tid kämpat för att bli gravida. Nu skildras deras resa i en serie på SVT – med lyckligt slut .

I en stor svit på hotell Rival sitter de före detta hockeyspelarna Nils Ekman och Danijela Rundqvist, med sin starkt efterlängtade dotter Ella i famnen. Vägen hit var allt annat än oproblematisk. Deras kamp för att bli föräldrar har kantats av flera motgångar: missfall, misslyckade IVF-behandlingar och tappade självförtroenden. – Att vi inte blev gravida direkt såg vi inte som en komplikation, till en början. Vi tänkte att det fick ske när det sker, och slutar vi skydda oss går det nog rätt fort, säger Ekman. – Sen gick det inte så fort, tillägger Rundqvist. Läs mer: Hanna Hellquist om att inte ha barn: Som att slösa bort livet I ett år försökte de själva, eftersom de fått det rådet från sin läkare. De fick köplats till en IVF-behandling i Stockholm, men valde på grund av den långa väntetiden att i stället påbörja den i Uppsala. Efter två och ett halvt års misslyckade försök beslutade de sig för att skriva in sig på en ny klinik. Nils Ekman och Danijela Rundqvists dröm om att bli föräldrar skildras i den nya dokumentärserien ”Kampen för ett barn” på SVT. Ett filmteam har följt paret under ett års tid. – Vi har befunnit oss i en situation där det varit extremt svårt att få någon information om hur man ska göra. Det finns en skam att inte kunna få barn och därför vill vi dela med oss av vår resa och berätta om det i ett informationssyfte, säger Ekman. Paret beskriver att det ofta uppstått smått absurda situationer när de rört sig i de sterila sjukhusmiljöerna. – Man hade önskat att man kunde säga till sitt barn att ”du är ett kärleksbarn efter en vacker solnedgång när vi var ensamma på stranden”, i stället för ”du är ett provrör på ett sjukhus”. Men vi är så otroligt tacksamma för att hjälpen finns, säger Ekman. Läs mer: ”Männen glöms bort när man talar om barnlöshet” De har fram för allt funnit stöd hos varandra, men också på IVF-kliniken där de möttes av människor som dagligen arbetar med liknande fall, och har en enorm kompetens. – De gav oss hopp, och det var viktigt för oss att våga tro igen när vi varit med om så många misslyckanden. För det har ju varit stunder när jag och Nisse frågat varandra och frågat oss själva: kommer vi någonsin få barn? Det kan ju faktiskt vara så att det inte går, säger Rundqvist. 2010 tog Nils Ekmans liv en oväntad och plågsam vändning. Han drabbades av en stroke. – Det är något som jag fortfarande påverkas av varje dag. Jag är skörare och kan inte ”kriga på” i samma utsträckning som förr. Danijelas stöd och hänsyn är väldigt viktig för mig och jag behöver hjälp av alla i min närhet. Som hockeyspelare var du känd för att vara väldigt tuff att möta på isen, är det något du har svårt att relatera till i dag? – Nja, jag minns ju mina känslor och kan fortfarande förstå hur jag tänkte. Men det är klart att jag kan förundras över en del saker som jag gjorde mot andra. Allt det känns avlägset numera. Det var jag, men det känns väldigt längesen. – Du har lättare för att visa känslor nu, påpekar Rundqvist och sneglar kärleksfullt mot maken som nickar instämmande. – Förut fick jag ut min energi och mina känslor på isen. Nu är de mer närvarande i vardagen, säger han. Läs mer: ”Våga tala öppet om missfall och barnlöshet” Var hittar man viljestyrkan till att ändå fortsätta kämpa efter så många motgångar som ni haft? – Det gjorde vi med målbilden. Att vi mer än något annat ville få ett barn. Sen var det viktigt att vi stöttade och hjälpte varandra, att vi var ett eget litet lag. När en av oss har haft lite tuffare stunder och dagar så har den andra backat upp – och tvärtom. Det där har vi fått från lagidrotten, förklarar Rundqvist. Till slut gav den långa kampen utdelning. I höstas föddes dottern Ella. Den första tiden som nyblivna föräldrar har varit lika fantastisk som de väntat sig. – Varje gång jag tittar på henne tänker jag ”Är det sant? Är det hon som växt i min mage och kommit ut som en riktig människa?” Det känns fortfarande ganska overkligt. Jag är otroligt stolt och lycklig, säger Danijela Rundqvist. – Man kan uppnå saker, man kan ha behov och man kan ha drömmar och visioner om till ett exempel ett yrke. Men att få ett barn är för oss den största och finaste känslan som finns, säger Ekman. Läs mer: Han vågar skämta om den svåra kampen för att få barn ”Kampen för ett barn” sänds i sex delar och har premiär söndagen den 29 april på SVT 1. Nils Ekman och Danijela Rundqvist Danijela Rundqvist började spela ishockey när hon var 13 och har sedan haft en framgångsrik hockeykarriär i lag som Djurgården Hockey, Lugano i Schweiz, och HK Tornado i Ryssland. Nils Ekman debuterade 1993 i Hammarby IF och har spelat i Djurgårdens IF, San Jose Sharks och Pittsburgh Penguins. Paret träffade varandra i samband med en välgörenhetsmatch för att samla in pengar till unga reumatiker. Nils Ekman har även två barn sedan tidigare.


Jonas Hassen Khemiri färdig med ny roman

Summary: Jonas Hassen Khemiris nya roman är klar. På Twitter skriver författaren lättat "There. Done. Finished" och visar upp manuset till ”Pappaklausulen” som ges ut i augusti i år.

Jonas Hassen Khemiris nya roman är klar. På Twitter skriver författaren lättat "There. Done. Finished" och visar upp manuset till "Pappaklausulen" som ges ut i augusti i år. Handlingen i boken kretsar kring en pappa som återvänder till Sverige för att hälsa på den familj som han en gång i tiden övergav. Familjehemligheter, blodsband, gatstenar och dinosaurier uppges vara några av berättelsens ingredienser. "It only took 3 printers, 2 kids, 8 writing hours and some gray hairs" (ungefär, det tog bara tre kopiatorer, två barn, oändligt många skrivtimmar och några grå hårstrån), skriver Jonas Hassen Khemiri i sin tweet. Hans senaste bok "Allt jag inte minns" kom ut 2015 och belönades med Augustpriset samma år. Just nu är han aktuell med manuset till filmen "Amatörer", som han skrivit tillsammans med Gabriela Pichler.


L om S utspel: ”Bisarrt att agera opportunistiskt i en rådande kris”

Summary: Det kan finnas anledning att se över Svenska Akademiens hyresavtal, med det ska ske i lugn och ro, anser Richard Bengtsson (L) vice ordförande i fastighetsnämnden i Stockholm. – Det ligger inte i stadens intresse att agera opportunistiskt i en rådande kris för Akademien, säger han till DN.

– Kostnaden för Svenska Akademiens nyttjande av Börshuset är redovisad, svart på vitt, i offentliga nämndhandlingar. Det bisarra är att Stefan Hansson inte sa något om detta när frågan redovisades i nämnden så sent som för en vecka sedan, säger Richard Bengtsson (L), vice ordförande i fastighetsnämnden i en skriftlig kommentar till Socialdemokraternas utspel om Svenska Akademiens hyresavtal. Richard Bengtsson säger att kan finnas skäl att se över avtalet, inte minst för att säkra en ansvarsfull förvaltning av fastigheten och skapa bra förutsättningar för hyresgästen. – Det ska i så fall ske i lugn och ro. Det ligger inte i stadens intresse att agera opportunistiskt i en rådande kris för Akademien, säger Richard Richard Bengtsson. Han säger att det är viktigt för Liberalerna att stödja det fria kulturlivet, i vilken Svenska Akademien är en viktig del. – Vi tycker att det behövs både spets och bredd i kulturen. För Liberalerna är det viktigt med transparenta spelregler för alla aktörer, och det är viktigt med ett kulturliv som står fritt från politiska påtryckningar. Stockholm och Sverige behöver en välfungerande Akademi, säger Richard Bengtsson. Moderaten Henrik Sjölander som är ledamot i fastighetsnämnden ställer sig frågande till att socialdemokraterna tar upp ämnet med DN snarare än med Svenska Akademien. Frågan har inte heller varit uppe i nämnden, säger han till Svenska Dagbladet. – Som en seriös fastighetsägare och hyresvärd ska man självklart ha bra hyresavtal, men då ska man ta kontakt med hyresgästen snarare än gå till media, säger Henrik Sjölander. – Akademien är en historiskt viktig institution inte bara för Stockholms stad utan för hela Sverige, men självklart är alla hyresgäster viktiga för staden och man ska inte särbehandla otillbörligt. Alla avtal ska vara marknadsmässiga och konkurrensneutrala, säger Henrik Sjölander (M). Läs mer: S vill häva Svenska Akademiens avtal med Börshuset Horace Engdahl avfärdar hundratals forskare i P1-intervju ”Kännetecknande för den låga nivå som Horace Engdahl numera rör sig på” ”Ledamöter med bristande självinsikt och verklighetsförankring”