Catia Hultquist: Alltför många vill synas i medierna men alltför få har något att säga

Summary: Alla kan det vid det här laget: Intervjuerna med en manlig stjärna där journalist och intervjuobjekt gör allt för att vårda myten om det manliga geniet.

Plötsligt händer det. Ibland känns det på riktigt och från hjärtat. I går publicerade DN Söndag en intervju med Mikael Persbrandt. Skådespelaren berättade om verkligheten bakom rubrikerna, bland annat om hur det är att leva med diagnosen bipolär. När den där på riktigt-känslan kom medan jag läste blev jag lättad. Jag hade inte orkat läsa ännu en intervju med en manlig stjärna där både journalist och intervjuobjekt agerar som om de vore skådespelare som tar sig an roller i en redan färdigskriven pjäs. Uppdrag: vårda myten om det manliga geniet. Alla kan det vid det här laget. Standardmanus nummer ett, särskilt lämplig i tv: Manlig skådis möter storögd beundrare (företrädesvis kvinnlig journalist). De två inleder fejkromans komplett med nojsande och tittutlekar i parken. Standardmanus nummer två: Charmig slarver möter "alkoholisthustru" (manlig eller kvinnlig journalist) efter urspårad skandalkväll och får syndernas förlåtelse. Med andra ord, journalistiken som en medberoende partner. Ovanstående två inarbetade intervjuformer är i själva verket journalistikens svar på "Spelet – raggningsbibeln för desperata unga män som vill ligga men inte lyckas". I boken får hugade ynglingar lära sig att manipulera sin omgivning och spela spelet för att lyckas med kvart i tre-ragget. På samma sätt har både journalister och intervjupersoner lärt sig att tillsammans spela spelet tillräckligt väl för att leverera en välregisserad anrättning lagom till premiären. Men någonstans vet vi ju alla – den som vill möta en människa på riktigt har ungefär lika lite att hämta i dessa intervjuer som den hormonstinne ynglingen har genom att lära sig reglerna i "Spelet". Och varje gång den där välbekanta dramaturgin dyker upp, förklädd till journalistik, blir jag illa till mods. Jag får en akut lust att uppsöka närmsta Flashbacktråd för att få en strimma verklighet till livs. Visst, som redaktör är det lätt att ha förståelse för de mardrömslika förutsättningar som kan tänkas ligga bakom de allra mest plågsamma intervjuförsöken. Några av dem som ställer upp på intervjuer är helt ointresserade av ett nyanserat porträtt, de kräver att reportern ska lägga på ett tjusigt filter över texten och ställer till ett jäkla liv om de inte får som de vill. Som den där komikern som plötsligt krävde att reportern skulle göra om intervjun till ett hyllningsporträtt värdigt en diktator. Hon skickade en redan publicerad intervju som ett exempel på hur hon ville att det skulle se ut; en text som var så insmickrande att vi först trodde att den var ett utslag av komikerns absurda skämtlynne. När jag senare hade henne ryandes i telefonen blev jag varse att så inte var fallet. Eller den där skådespelaren som visade sig vara så kontrollmanisk att hon av någon outgrundlig anledning förbjöd reportern att citera hennes pjäs och redan sända Sommarprogram. På ett sätt är det begripligt, medierna har blivit en marknadsplats där alltför många vill synas och alltför få har något att säga. Och i det läget är det förstås mer lockande att kliva in i pjäsen i stället för att visa upp ett stycke verklighet. Men journalister är inte pr-agenter eller säljare. Vi måste rimligtvis våga gå utanför manus, sträva efter att skildra möten som känns som en lotterivinst vad gäller uppriktighet. Plötsligt händer det.


Daniel Adams-Ray. ”Det är många känslor jag inte lyckas uttrycka i rap”

Summary: Daniel Adams-Ray har gjort en ny skiva. Det är otvivelaktigt en popskiva, men han har börjat rappa igen, och fått en ny syn på sitt eget utanförskap. Tillsammans med DN:s Hanna Fahl tog han tunnelbanan till Ropsten. Jag hamnade lätt i konflikter när jag var yngre, inte för att jag ville starta bråk utan för att jag bara såg saker från mitt eget perspektiv.

– Jag tänkte att vi skulle börja här på Sergels torg, här såg jag Infinite Mass en gång när jag var i tonåren och kände att det där vill jag göra. Vi står i trappan ned mot Plattan. Daniel Adams-Rays skiva ”Innan vi suddas ut” släpps snart, ganska exakt tre år efter solodebuten ”Svart, vitt och allt däremellan” som satte Daniel Adams-Ray på popkartan med jättehitten ”Gubben i lådan”, Sveriges mest sålda singel 2010. Innan dess utgjorde Daniel Adams-Ray tillsammans med Oskar Linnros rapduon Snook som de bildade som sjuttonåringar. Daniel Adams-Ray hade då bara bott i Sverige i några år, inflyttad från Kenya. ”Innan vi suddas ut” handlar inte om den tiden, förutom någon enstaka tillbakablickande passus. Men den handlar definitivt om vem Daniel Adams-Ray var då och blev sedan, och om hur det påverkat hans syn på samhället. Ett ledord för skivan har varit ”mångfald”, berättar han medan vi går genom spärrarna ned till tunnelbanan. Vi ska åka röda linjen och hoppar på ett tåg norrut. – När jag jobbade med skivan brukade jag åka tunnelbana ibland. När jag var som allra sämst, när jag inte hade någon inspiration, säger Daniel Adams-Ray. I låten ”Tårarnas reservoar” utspelar sig en scen på en tunnelbanestation. – Det är nog Ropsten i mitt huvud. Men det finns flera låtar jag tänker mig utspelar sig i tunnel- banemiljö. Jag fick begränsa det lite, det blev för tjatigt, det höll på att bli en temaskiva. T-banan är en av få platser där människor möts. Ta T-centralen till exempel, där får man se mångfald på ett sätt man inte gör när man köper cappuccino på Rörstrandsgatan, eller för den delen bara vistas i Tensta. Hur var det att göra den här skivan jämfört med den förra? – Det var svårare. Det blir svårare och svårare för varje gång, man vet för mycket, man har lärt sig att vissa saker fungerar och det är lätt att bara falla tillbaka på det. Man blir bekväm? – Snarare vill man inte vara obekväm, och det är livsfarligt. Jag antar att jag försöker uppfinna hjulet för mig själv varje gång, och det tar tre fyra år mellan varje album. Den här gången skrev jag ett helt album som påminde mycket om ”Svart, vitt och allt däremellan” och så skrotade jag det. Ska vi kliva av här och köpa en kaffe? Vi pausar i Ropsten. Härifrån går bussarna till Lidingö, den välbärgade förorten till Stockholm dit Daniel Adams-Ray flyttade som fjortonåring. Innan dess bodde han i Kenya med sin läkarpappa och mamma från Indonesien som jobbade som skoladminstratör, och familjen hade också mellanlandat ett kort tag i Nederländerna. Lidingö blev Daniel Adams-Rays tonårshem och platsen där han hittade hiphopen, växte upp, blev vuxen. Vi köper var sin cappuccino och går tillbaka upp till perrongen, Daniel Adams-Ray säger att han hoppas att det kommer ett av de gamla tågen. Nuförtiden är inte så många av dem i trafik, de flesta är utbytta mot de nyare med Lasse Åberg-tyg på sätena. Vad har du för minnen från den här tunnelbanestationen? – Det var härjigt som fan. Jag var lite den lugna killen i gänget, som var ett väldigt grabbigt graffitimålarcrew. Hur träffade du dem? – Hiphop var en så himla liten rörelse. Såg man någon i Carhartt-hoodie visste man att man hade något gemensamt. Hur hittade du hiphopen då? – Det är så ocoolt... Jag skulle kunna ljuga och säga något annat, men det var Vanilla Ice och Kris Kross. Vanilla Ice när han rappade i ”Turtles”-filmen: ”Go ninja!”. Sedan blev jag lite förståndigare och började lyssna på A Tribe Called Quest när jag var fjorton, femton. På den här stationen har vi målat tåg, graffitibombat vagnar, allt! Åkte ni fast? – Ja, men jag var... jag var tönten. Eller kanske den mer förståndiga. De andra brydde sig kanske inte lika mycket. Två av dem jag målade med blev bland de största i Sverige, när de åkte fast så småningom fick de fotboja. Ni gjorde något olagligt, vandaliserade vår gemensamma egendom. Hur ser du på det? – Jag försöker inte rättfärdiga det. Det är ett offentligt utrymme, allas utrymme, och jag tog plats där utan att be om lov. Jag förstår att det är provocerande i mångas ögon. Graffiti frågar aldrig om lov. Varför kan man diskutera hur länge som helst, men jag tror att det handlar om att man vill ta sig ett existensberättigande i en miljö som ägs av stora företag och kapital, med ett skönhetsråd som ska bestämma vad som är fint och fult och en kulturminister som yttrar sig om vad som är konst. Graffitin är en konsekvens av att det inte är demokratiskt – och den är samtidigt en ganska odemokratisk motreaktion. Målar du fortfarande? – Ja, jag var precis på en weekend i Berlin där vi hade reunion. Jag har ett crew med några fransmän och två gamla vänner från Lidingö. Alla är trettio-plus nu. Hur känns det? – Svinbra! Jag är fortfarande inte jättebra på att måla, men det är hur kul som helst att man kan kombinera det med en lite mer... ansvarsfull livsstil. Vad gör ni då, äter en god middag och går ut och målar? – Haha, det gjorde vi faktiskt... I Berlin har de en helt annan syn på graffiti, det finns många lagliga och semilagliga väggar, rivningsprojekt där folk uppskattar om man målar. De har ingen nolltolerans som Stockholms stad har. Jag var för feg för att måla och det ledde till att jag började rappa. Det var skönt, då slipper man bli hemskickad i piketbuss. När förstod du att du var bra på att rappa? – Det fattade jag för första gången för typ två månader sedan! Petter hade en jubileumskonsert för ”Mitt sjätte sinne”-skivan och jag skulle gästa. Jag hade skrivit en vers särskilt för det tillfället, det kändes så ärofyllt och speciellt, det är en av de stora svenska skivorna för mig. Men när jag stod där glömde jag bort hela versen. Jag blev så jävla besviken, och mitt i besvikelsen freestylade jag en vers. Det var inte alls kul. Jag var så arg på mig själv. Jag var inte där, men folk snackade om det efteråt. Att du var grym. – Jag gick hem och drömde mardrömmar hela natten. Jag tänkte förtränga hela grejen. Men efteråt fick jag höra från några vänner att de tyckte att det var bra, och till slut tittade jag på klippet och hörde att det faktiskt funkade. Det nya albumet är otvivelaktigt en popskiva, och Daniel Adams-Ray tänjer mer på sin sångröst den här gången, låter den bli en slirig falsett ibland, hårt deklamerande andra gånger. Men han har också börjat rappa igen. I inledande ”Aldrig mer gå ensam” över en mjuk stråkmatta, i ”Drömfångare” med en gästvers av Organismen, i avslutande ”Där regnbågen tar slut”. Vi har hoppat på ett tåg igen – ett nytt, vi orkade inte vänta på ett gammalt – och på väg söderut mot Östermalm berättar Daniel Adams-Ray att det för honom inte är någon stor grej att han rappar på skivan. Han ser det inte som någon ”återkomst”, och att solodebuten ”Svart, vitt och allt däremellan” var helt sjungen var inte planen från början. – Det var ett personligt misslyckande. Jag skrev en rapvers per låt på det albumet, men det funkade inte. Jag tror att jag var rätt osäker i rollen som sångare och behövde ägna mig helhjärtat åt det. Jag ser mig fortfarande inte som sångare, men jag tycker att jag förmedlar det jag vill säga. Är det skillnad på känslan i ens kropp när man rappar och när man sjunger? – Ja, det tycker jag. Det finns fortfarande en massa känslor jag inte lyckas uttrycka så bra i rap. Det finns ytterst få rappare som kan uttrycka annat än melankoli, aggressivitet eller party. I sång kan jag ta fram sju andra känslor och stämningar. Å andra sidan är sjungna texter mer begränsade i hur mycket man hinner säga. Det är färre ord. – Men det är en fördel med färre ord! Det uppstår inga raksträckor. Vad var det du saknade med att rappa? – När jag spelade live efter förra skivan och en synt gick sönder eller något gick fel och det blev två minuters tystnad att fylla – då rappade jag. Det ena utesluter inte det andra, om man lyckas få till kombinationen kan det bli jättebra. Men det är en hårfin gräns, man vill inte att rappen kommer in som ett ”exotiskt” inslag. Som i Black Eyed Peas, här är en massa sång och ett upptempobeat, vad gör vi i sticket? Jo här kommer den lilla clownen in och rappar, det låter fräckt. Vid Karlaplan kliver biljettkontrollanter på tåget. ”REVA?”, säger Daniel Adams-Ray glatt leende till den uniformerade kvinnan. Hon suckar utmattat och svarar inte, ber bara om biljetten. Vi visar våra månadskort. – Jag har aldrig torskat. Jag har åkt gratis så många gånger, att hoppa över spärrar är det roligaste som finns, säger Daniel Adams-Ray när kontrollanterna gått av. Är det ens möjligt med de nya spärrarna? – Man måste hoppa upp på metallbasen och sedan köra någon form av... vad heter det man gjorde på skoljympan, hoppa bock? Det ser sjukt avancerat ut, hade jag inte varit en offentlig person hade jag lätt gjort det. För att återgå till rappandet: även när du sjunger är det väldigt rytmiskt. – Jag är rädd för att sjunga långa toner! Det är läskigt. Jag har problem med allt som har med wailande att göra, det behöver inte vara så duktigt och välpolerat alltid. Ibland drar sångare ut på ord på ett onaturligt sätt, böjer dem som man inte hade gjort i talspråk. Jag får panik när folk börjar bråka med stavelserna. I ett par låtar på skivan använder du en väldigt mjuk falsett. – Jag kan uppskatta killar som har på sig kjol eller klär sig i feminina former. Falsetten har ungefär samma roll och funktion. Man hör att det är en kille, men det är något som är icke-maskulint i ljudbilden. I ”Babbelover” fungerar falsetten så bra. Den är nästan smörigt romantisk, och det blir en kontrast till den väldigt hårda och brutala bakgrundshistorien om hur Soran Ismail och andra blev hotade med järnrör av Sverigedemokrater. – ”Babbelover” är ett vidrigt begrepp. Jag är fortfarande inte bekväm med det. Jag vet själv vad jag menar med låten, men tycker inte att det är ett uttryck man kan använda hur som helst. Då blir det ännu viktigare hur man säger det. Hade jag brölat fram ordet hade låten nog framstått som något helt annat. Berätta vad du vill göra med låten. – Det ordet är utmejslat ur decennier av social segregering, rasism, fördomar, okunskap. Det sammanfattar också hela diskussionen som uppstod efter händelsen med Soran Ismail, där det hela tiden handlade om att peka finger från alla olika läger. Det blir ”vi” och ”dom”. Jag ser inte hur man ska komma fram till en hållbar lösning i slutänden på det sättet. Vad är lösningen då? – Jag kan bara kolla på mig själv. Jag kände ett utanförskap när jag flyttade till Sverige från Kenya. Många gånger var det väldigt berättigat. Jag har blivit jagad av skinheads, blivit slagen, och det är inget hjärnspöke utan fysiskt, jag kan ta på det. Men andra gånger har jag också levt i mitt eget huvud med mitt utanförskap. Jag har inte kunnat se andra människors livssituationer. Där har jag begränsat mig, satt en gräns för vem jag är, skapat ett ”vi” och ”dom”. Jag hamnade lätt i konflikter när jag var yngre, inte för att jag ville starta bråk utan för att jag bara såg saker från mitt eget perspektiv. På senare år har jag försökt släppa det. Det låter kanske superbanalt, men jag tror att det handlar om medmänsklighet och positivism. Det är ju naturligtvis jättesvårt när du blir stoppad på t-banan och måste visa ditt pass, eller jagas av skinheads, eller blir spöad av invandrare... Ja, det är svårt att säga åt någon att vara positiv i sådana situationer. – Jag kan bara utgå från mig själv och hur antalet konflikter och jobbiga situationer har minskat. Det är komplicerade frågor vi pratar om, självklart. Men oavsett vem du frågar är nog alla överens om att vi vill uppnå något bättre. Vi är bara inte beredda att göra uppoffringar för det. Jag har själv känt: ”Det här är jag, du kan inte komma och säga åt mig hur jag ska leva mitt liv, du har inte rätten!” Jag har målat in mig i ett hörn. Har du blivit mindre arg med åren? – Nej, men jag är bättre på att bemästra den energin. När min tjej blir upprörd gråter hon lätt, jag kan bli svinarg och skrika och få mörk blick. Det handlar inte om att man har olika känslor, utan om hur man uttrycker dem. Jag har fått det från min mamma. Du sjunger om din mamma på skivan, om att ni båda lätt blir förbannade. Att hon smockar till dig så att hon bryter handen. – Ja, det var jag nog värd! Vi var ganska härjiga både jag och mamma. En eldig relation. Någon gång var hon trött på mig och smackade till mig, lite halvt på skoj, men hon bröt knogen och fick gå omkring med ett stort gipsat långfinger. Strax därefter åkte vi till Kenya och var på kusten i en väldigt muslimsk del av landet där det är känsligt med icke-muslimska kvinnor. Min mamma gick runt där med utsträckt långfinger. Jag kommer ihåg hur obekväma folk var, och hur stark mamma var. Du lyckas sjunga frasen om hur hon slår dig på ett så kärleksfullt sätt. Det är en våldsam handling, men du sjunger det som om det vore något fint. – Jag har ett positivt minne av det – hon missade ju och slog en hård del av mitt huvud, haha! Jag har en positiv bild av min mamma. Hon är en förebild på alla sätt och vis. Hon var mycket äldre än jag när hon kom hit, hon pratar inte rikssvenska, när hon kom hit var det mycket svårare att bli en del av Sverige. Jag ser hur mycket hon kämpat och kämpar än i dag, och då är det inte mer än rätt att jag anstränger mig för att inte gå in i en negativ spiral. Det är väl banalt och naivt, men det är det jag eftersträvar. Kan vi inte prata mer om ”Tårarnas reservoar”? Du sjunger om en perrong där ni bygger luftslott, någon tar en överdos, du röker ditt första munbloss. – Det är den enda bakåtblickande låten på skivan. Den kom till för att jag hade skrivit ned ett ord i min telefon: ”fuckups”. Jag tyckte att det var ganska träffande för mig själv och dem jag umgicks med. Vi satte oss själva i dåliga situationer. Det var personer med extremt mycket energi. Vissa av dem har verkligen tagit den överskottsenergin och gjort något sjukt bra av det. Andra tvärtom. En tog en överdos och gick bort. En har en pågående psykos. Låten utspelar sig i dåtid, men sista raden är: ”Även om jag vuxit upp kommer jag aldrig växa ifrån.” Vissa händelser i livet är ett arv. Det var ett sökande. Vi vänder och åker tillbaka in mot stan. Äntligen kommer ett gammalt tåg knirrande längs spåret, ett av de slitna. De som är fyrkantiga, som långsmala lådor, jämfört med de nya mjukt rundade. – Tom vagn! Kom! Det här är så episkt, jag ska visa dig ett knep. Inne i den tomma vagnen rycker Daniel Adams-Ray i ett av ryggstöden, visar gångjärnen i sitsen. När man öppnar luckan finns ett stort utrymme bakom. – Man kunde gömma saker här. Färg. På vissa av tygsätena syns spår av taggar, rester som inte gått att skrubba bort. – Där har jag ett gammalt namn också, jag tänker inte visa var, men fan vad fett! Jag ser att jag har varit här, för länge, länge sedan. Det är jättenostalgiskt. Allt är så föränderligt, men det är skönt att kliva in i en vagn som har sett ut så här hela tiden. Man kan fortfarande öppna luckan. Den här vagnen har inte stannat upp, den är fortfarande här. Jag tycker att det är jättefint. Född: 18 augusti 1983 i Kenya, Nairobi. Uppvuxen: I Nairobi. Bodde ett år i Nederländerna, flyttade sedan som fjortonåring till Sverige och Lidingö. Snookkarriär: Bildade rapduon Snook tillsammans med Oskar Linnros år 2000 efter att de två hade träffats i gymnasiet. Första singeln ”1990 nånting” kom 2003 och de släppte sedan albumen ”Vi vet inte vart vi ska men vi ska komma dit” (2004) och ”Är” (2006). Duon lade ned i slutet av 2000-talet. Solokarriär: Första singeln ”Dum av dig” kom i juni 2010 och i november samma år släpptes albumet ”Svart, vitt och allt däremellan”. I november kommer uppföljaren ”Innan vi suddas ut”. Modekarriär: Startade 2007 klädmärket Lagom tillsammans med Nette Sandström. Driver också en butik med samma namn som även säljer andra märken.


Orientalisk helg i Stockholm

Summary: Stockholm fylls av orientalisk och nordafrikansk musik under veckoslutet. Festivalen Beirut and beyond besöker Södra teatern, den syriske artisten Omar Souleyman spelar på Kulturhuset och på flera scener blir det Ökenfestival.

Kultur över gränser och musik som vapen är tanken bakom festivalerna Beirut and beyond och Festival au Désert från Mali som båda besöker Stockholm. Den stora ökenfestivalen har sedan 2001 arrangerats i Mali men i år har den tvingats på exil på grund av oroligheterna i landet. Nu är det Stockholms tur att ta emot arrangemanget som började redan i måndags. Musiken står i centrum för festivalen. Men även aktiviteter för barn och samtal om politik, kultur och religion står på schemat. – Festivalen tvingades i exil från Mali då de militanta islamisterna skapade oroligheter och förbjöd alla musikaliska uttryck, säger Zandra Thuresson, producent bakom festivalen. I morgon torsdag är det dags för den andra internationella musikfestivalen i Stockholm för veckan. Beirut and beyond huserar på Södra teatern och presenterar fem artister inom modern orientalisk musik på Kägelbanans scen. Huvudfestivalen äger rum i Beirut i Libanon och uppmärksammar det politiska läget i östra Medelhavsområdet. En av de största konflikterna pågår i grannlandet Syrien där inbördeskriget ännu rasar. Därifrån kommer även den uppmärksammade artisten Omar Souleyman som också han besöker Stockholm i helgen. På söndag spelar han på Kulturhuset under klubbfestivalen Red Bull Music Academy Weekender.


Maria Schottenius: Svenska studenter ska räkna poäng, inte pengar

Summary: De svenska universiteten och högskolorna har stelnat till och behöver reformeras. Men en liten förbättring kan leda till en stor försämring.

I lördags var det högskoleprov i Sverige. Att komma in på drömutbildningen på drömuniversitetet är tufft. Man räknar sina poäng och håller tummarna. Men det är betyg och resultat studenterna räknar på, inte pengarna. Själva utbildningen är kostnadsfri. En person som växer upp under ekonomiskt enkla omständigheter ska kunna tävla på lika villkor med de mest ekonomiskt gynnade, om en plats på universitetet. Detta har räknats till de demokratiska grundprinciperna i Sverige. En princip som höll på att skruvas loss av Jan Björklund och utbildningsdepartementet. Promemorian "Högskolestiftelser" föreslår att universitet och högskolor ska kunna ombildas till stiftelser. Detta gäller en fundamental förändring av det svenska utbildningssystemet. Förslaget har dock stött på så stark kritik att det skjuts fram i tiden, för vidare utredning. Alla system behöver reformeras, och det gäller i hög grad de svenska universiteten och högskolorna. De har stelnat till och missförhållanden har cementerats. Systemen för ansökning av tjänster har blivit obegripligt tungrodda, vilket har gynnat inlasningar, det vill säga, man förlänger vikariat tills personer blir fast anställda utan att de sökt och konkurrerat om tjänsterna. Målet med förslaget är två saker, dels att svenska universitet ska kunna dra till sig kapital utifrån, dels att man ska kunna bygga upp starka forskningscentra i konkurrens med de största och bästa i världen. Upp med Sverige i den internationella ligan, alltså. Risken är att effekten blir den motsatta, vilket Göran Blomqvist, vd på Riksbankens jubileumsfond utvecklar i sitt avrådande remissvar. Man behöver inte riva upp den nuvarande ägarformen för att göra det möjligt att knoppa av bolag eller öppna för att ta emot donationer. Även om regelverket måste justeras är det inte skäl nog att slänga hela det svenska universitetsväsendet i sjön. Stiftelseformen har införts på Chalmers i Göteborg och på högskolan i Jönköping. Men i båda fallen pytsade man in pengar från de slaktade löntagarfonderna, 1 580 miljoner i det ena, 120 miljoner i det andra. Förslagen om finansiering är utomordentligt svajiga. Staten ska garantera inkomsterna till universitet och högskolor, men bara under sex år, och till 90 procent. Vad händer sedan? Konkurs, som ett gäng av de svenska friskolorna? Vem tror på allvar att det ska uppstå ett svenskt Harvard med eget kapital på 210 miljarder kronor och studenter som betalar 300.000 kronor om året i studieavgifter? Upprop och debattartiklar har spridits på nät och på papper. Den 22 oktober publicerar 36 forskare på DN Debatt artikeln "Centrala universitetsvärden hotas av bolagiseringsidén" där de talar om en "politisk pamflett utan eftertanke". Universitetsstyrelserna landet över har formulerat sina remissvar. Styrelsen för Göteborgs universitet är mycket kritisk och sågar i ett utkast förslaget som i dess nuvarande utformning "inte är möjligt att ta ställning till". Justitiekanslern dömer i sitt remissyttrande ut det helt och avstyrker eftersom konsekvenserna "inte är tillräckligt utredda". Riksrevisionen är också kritisk. Uppsala universitet säger nej, och forskare slår larm i artikeln "Döden för universitet som universitet" i UNT (22/10). En liten förbättring kan leda till en stor försämring. Och nu har utbildningsdepartementet valt att lyssna och växla ner. Marknadens starkaste sida är kommersiell, inte intellektuell. Ett klart problem när det gäller kunskapsbaserad utbildning och forskning. Förbättra universiteten men låt svenska studenter inför sin utbildning även i fortsättningen räkna sina poäng i stället för sina pengar.


Niklas Wahllöf: Den knivskarpa bilden av en mycket ensam människa framträder

Summary: Nixons medarbetare var flitiga amatörfilmare och dokumenterade tusentals timmar med presidenten. Filmerna har blivit dokumentären ”Våran Nixon”, ett mästerverk av Penny Lane.

Vem var Richard Milhous Nixon? Skojaren ”Tricky Dick”, den slipade politikern, vettlöse Vietnam- och Kambodjabombaren, diplomaten som öppnade upp mot öst, hippiehataren, den första miljöinriktade i Vita huset, den benhårda förespråkaren för striktare vapenlagar, eller den paranoida, megalomaniska galningen? Miljoner omdömen kring USA:s trettiosjunde president har fällts, likt ett jätttepussel vars bitar ligger utspillda över världens medier och konstformer. Olika storlekar har bitarna också, beroende på politisk tillhörighet hos den som har snidat dem, svarat på frågan. Och fler blir de. Att försöka sammanfoga dem och skönja en samlad bild är svårt. Men Penny Lanes dokumentär ”Our Nixon” – eller som den heter på SVT Dox, ”Våran Nixon” – gör ett nytt, annorlunda försök. Alla presidentens män, de närmaste Nixonmedarbetare vars namn blev världskända om inte förr så i samband med Watergateskandalen, var inte bara plikttrogna kostymsoldater, konspiratörer och kejsarens skräddare, utan också flitiga amatörfilmare. Med super 8-kameror dokumenterade de tusentals timmar med Nixon, från den unga streberstabens skapande 1969 fram till 1973 då en efter en av dem skulle falla som bowlingkäglor. Smalfilmerna beslagtogs och låstes in av FBI i samband med utredningen av det infamösa inbrottet i demokraternas högkvarter under valkampanjen 1972, och där låg de till nyligen. Nu har de sammanställts, kompletterats med ljudupptagningar av telefonen i Ovala rummet, samtida tv-bilder och senare tiders intervjuer. Filmen är en halvannan timmes oavbruten fascination. Penny Lane, som såvitt känt inte har ett dugg med The Beatles att göra, har klippt ihop något av ett mästerverk. Som tidsdokument, över en dramatisk period i världspolitiken, är det underbart. Antikrigsdemonstrationer filmas från bilar, det berömda statsbesöket i Kina filmas – såväl gatuliv som den amerikanska delegationens ”fångvaktare” framträder – det filmas från möten och middagar, ett framträdande i Vita huset av irländska sånggruppen Ray Conniff Singers där en kvinnlig gruppmedlem utför en skarp protest mot Asienbombningarna filmas. Allt filmas. Men det är ljudupptagningarna som ger rysningar på riktigt. Framförallt från Ovala rummet, och i synnerhet samtalen i dess telefon: Det ständigt pågående spelet mellan presidenten och hans män. Hans pendlande mellan total självupptagenhet och djupaste osäkerhet: Han talar till folket i tv och ringer, veranda gång, efteråt upp sin stabschef, den alltid redo marinkårsklippte H R Haldeman: ”Hur var jag?” Åh, ni var utmärkt, Sir!” ”Ja, det var jag”. Han pratar med inrikesrådgivaren John Ehrlichman när Watergatebomben är på väg att brisera: ”Men ni måste berätta sådant här för mig” ”Eh, Sir, det är nog precis vad vi gjorde” ”Ja, jo, okej, hej då.” Han fäller helt horribelt naiva omdömen om bögarnas (!) roll i Romarrikets fall (”de fem sista kejsarna var homos”), och beklagar sig över att en böglångfilm i tv har tagit en baseballmatchs plats (”Nej Sir, det är en mycket känd tv-serie”), och ojar sig över antikrigsdemonstranter … Stort och smått. Och långa tystnader, med ansträngd andhämtning, där den knivskarpa bilden av en mycket ensam människa framträder. Ständigt sökande bekräftelse för såväl framgång som oskuld, ständigt misstänksam, skitsnackande. Och medarbetare som smeker och fläktar, sopar under mattan, håller med. Det är om inte komplett bild av Richard Milhous Nixon så en av de tydligaste lektionerna i: hur fungerar vi ihop med makten. Ta del av den.


Nyfödd festival vill öppna Stockholm mot världen

Summary: På lördag öppnar Stockholms första internationella litteraturfestival på Moderna museet. För arrangörerna Margareta Petersson och Stefan Ingvarsson är det en långvarig dröm som förverkligas.

Under två dagar kan besökarna lyssna på några av världens mest uppmärksammade författare, till exempel ryskan Svetlana Aleksijevitj, som var årets hetaste Nobeltips till dess att Peter Englund steg ut genom en dörr och yttrade namnet på en viss novellist. I helgens program finns flera spännande afrikanska författare, möten mellan litteratur och konst, filmvisningar, performance och kanske kan besökaren få en signatur i en nyköpt bok. Idén till en litteraturfestival i Stockholm föddes när projektledaren och producenten Margareta Petersson var husvakt i Köpenhamn sommaren 2010. Ett besök på konsthallen Louisiana och dess litteraturfestival, sådde en tanke som envist bet sig fast i projektledarhjärnan. – Vad spännande, minns jag att jag tänkte. Och att det här skulle ju jag vilja göra själv, berättar Margareta Petersson. Några år senare stötte hon i jobbsammanhang på bekantingen Staffan Ingvarsson, som just var på väg att säga upp sig från tjänsten på ett större förlag. Över en fika med framtidsprat tog projektet Stockholms litteraturfestival form. Tanken var att göra något som tidigare inte gjorts i Stockholm. – Det finns forskning som visar på att svenskarna läser översatt litteratur i allt mindre grad. Vi har helt enkelt blivit ett navelskådande folk vad gäller vår läsning. Här tänker vi att Stockholms litteraturfestival kan fungera lite som en öppning mot omvärlden, menar Stefan Ingvarsson. Några dagar tidigare besöker jag Moderna museet en kväll. Tjugotalet volontärer har samlats på Moderna museet för en första genomgång. Stämningen är tät av förväntan. Frågor kring boksigneringsköer, biljettkontrolltips och lunchsallader betas av i flygande fläng. Här finns studenter i litteraturvetenskap, lektörer och nyblivna pensionärer. Alla har de en sak gemensamt – kärleken till litteraturen och viljan att vara med och förverkliga Stockholms litteraturfestival. – Vi har definitivt fantastiska personer inblandade på alla nivåer, säger Stefan Ingvarsson. Margareta Petersson beskriver festivalprogrammet som en blandning av praliner och gott och blandat. Moderna museet var från början en given samarbetspartner för den ideella föreningen Stockholms litteraturfestival, och lokalerna har i sig öppnat för spännande samarbeten. Tanken är att både programmet och festivallokalerna ska bredda det litterära intresset, och det interdisciplinära mötet står i fokus med författarsamtal där man parat samman författare med konstnärer och dramatiker. – När en internationell författare kommer till Sverige resulterar det vanligtvis oftast i en rad intervjuer i olika tidningar och tv-program. Vi ville göra något helt annat och se vad som händer om vi i stället sammanför två kunniga och intressanta kulturskapare i ett samtal, berättar Stefan Ingvarsson. I samarbete med Moderna museets intendent Catrin Lundqvist har de satt ihop en rad spännande samtalskonstellationer. Ett exempel är den med tyska författaren Felicitas Hoppe och regissören och dramatikern Marcus Lindeen, där de båda i sina respektive arbeten har berört teman som dagdrömmar och drömvärldar. Ett antal av de medverkande författarna på Stockholms litteraturfestival rör vid temat migration, som migranter själva och i sitt författarskap. Men detta är inget man arbetat efter utan mer något som blivit, berättar festivalarrangörerna. – Vi har själva sett det i efterhand, och visst kan man definiera det som ett tema trots att vi inte planerat något sådant. Detta rör sig helt enkelt om författare som föreslagits från förlag, kulturinstitut och andra aktörer, och så har det slumpat sig att många av dem berör ett migrationstema, säger Stefan Ingvarsson. – Det handlar även om den tid vi lever i och hur vi rör oss. I dag har vi en helt annan rörlighet än tidigare och detta påverkar givetvis även litteraturen, betonar Margareta Petersson. Stockholms litteraturfestival Festivalen hålls på Moderna museet i helgen, den 26-27 oktober. Medverkande internationella författare är Chimamanda Ngozi Adichie (USA/Nigeria), Svetlana Aleksijevitj (Vitryssland), Teju Cole (USA/Nigeria), Monika Fagerholm (Finland), Olga Grjasnowa (Azerbajdzjan/Tyskland), Felicitas Hoppe (Tyskland), Jan Kjærstad (Norge), Merethe Lindström (Norge), Gu Lei (Kina), Arne Lygre (Norge), Philipp Meyer (USA), Dy Plambeck (Danmark), Judith Schalansky (Tyskland), Taiye Selasi (USA/England), Kim Thúy (Vietnam/Kanada) och Chen Xiaoling (Kina). Arrangörernas bästa festivaltips: Margareta Petersson: "Dy Plambeck och hennes samtal med Suzanne Osten. Hennes nyutkomna bok "Gudfar" är en enorm livshistoria som jag verkligen vill puffa för." Stefan Ingvarsson: "Den tyska författaren Judith Schalanskys samtal med konstnären Carsten Höller. Hennes senaste bok "Giraffens hals" berör temat biologi, och Carsten Höller är förutom konstnär även disputerad biolog. Det tror jag kan bli väldigt spännande." Program i urval Lördag Samtal med Teju Cole. Wilds Minds - performance av Marcus Lindeen med musik av Hans Appelqvist (även söndag). Den norska prosaisten Merethe Lindström i samtal med konstnären Karin Mamma Andersson. Olga Grjasnowa i samtal med Sigrid Combüchen: Är det en tillgång för en författare att byta språk och hemland? Läsning i Samlingen: Chimamanda Ngozi Adichie (engelska). Jan Kjærstad (norska) Söndag Den danska prosaisten Dy Plambeck i samtal med Suzanne Osten. Läsning i Samlingen: Felicitas Hoppe och Nadja Weiss (på tyska och svenska). Monika Fagerholm. Dy Plambeck (danska). Filmprogram med Pipilotti Rist, Jesper Just och Ann-Sofi Sidén. Hela programmet finns på modernamuseet.se


Snoop Lion byter namn igen

Summary: Snoop Doggy Dogg ska gå under nytt namn igen. Den här gången lämnar han Snoop Lion för Snoopzilla.

Rapparen, som bytte namn till Snoop Lion i samband med förra skivan ”Reincarnated”, gör det igen. När han nu släpper nya singeln ”7 days of funk” tillsammans med Dam-Funk gör han det under namnet Snoopzilla, skriver Rolling Stone. Calvin Cordozar Broadus Jr slog igenom som 22-åring 1993 under namnet Snoop Doggy Dogg och kortade senare till Snoop Dogg. Hans senste namn är troligen tillfälligt och ska ses som en blinkning till funken – legendariske funkbasisten Bootsy Collins kallade sig understundom Bootzilla. ”We’re the babies of the Mothership. I’ve had funk influences in my music my whole career. Dam-Funk is cold. He’s keeping the funk alive and I knew I had to get down with him” lyder Snoops kommentar till det senaste projektet och uttalandet rymmer flera referenser till funken.


Otyglade grannar

Summary: Försommarens vilda granngräl kring jämställdheten visade på den alltmer hatiska stämningen mellan Danmark och Sverige. Nu är det hög tid att bli konstruktiva, skriver Drude Dahlerup i en artikel som publiceras samtidigt i DN och Politiken.

Visste du att allt som inte är förbjudet i Sverige är obligatoriskt?” Detta skämt har i många år cirkulerat bland danska politiker. Naturligtvis visste alla att det inte var sant, men vi har skrattat mycket åt det. Mina svenska vänner drog lite stelt på smilbanden och påpekade att Sverige avskaffade butiksstängningslagen långt innan Danmark började mjuka upp sin ”lukkelov” och att Sverige till skillnad från Danmark tillåter byggande av stora köpcentra överallt – om man nu tycker att det är en bra idé. Allt detta har ingått i det sedvanliga gnabbet mellan de två grannländerna. I ett globalt perspektiv är Sverige och Danmark först och främst mycket lika, både när det gäller lagstiftning, organisationsliv och kultur. Gnabbande om småsaker, drift med upplevda egenheter hos grannfolket, är här som överallt i världen en del i konstruktionen av den nationella identiteten, på gott och ont. Men under de senaste tio åren tycks det vänskapliga gnabbet mellan Sverige och Danmark ha avlösts av motsättningar och ibland en rent hatisk stämning i den offentliga debatten. ”I Danmark kränker man andra människor i yttrandefrihetens namn”, heter det i Sverige, medan man i Danmark tvärtom talar om de stela och politiskt korrekta svenskarna som ”inte vågar säga som det är” i invandringsdebatten. Lägg märke till generaliseringarna, alla fördomars grundlag nr 1. Det är alla svenskar mot alla danskar. Den interna debatten i det andra landet utelämnas när stereotyperna florerar. Som dansk medborgare bosatt i Stockholm sedan slutet av 90-talet har jag med växande oro följt utvecklingen. Medan samarbetet mellan företagen i Norden utvecklas i hög fart och det folkliga stödet för nordiskt samarbete fortfarande är mycket starkt, har politiker och journalister på båda sidor om Sundet kastat sig ut i en olycklig kampanj där det andra landet får fungera som strykpojke. Min tes är att varningarna för ”svenska förhållanden” eller ”danska förhållanden” i verkligheten i första hand är led i inrikespolitiska slagsmål. I dag kan man påstå nästan vad som helst om grannlandet för att det är en debatt om de andra, inte med de andra. I båda länderna pågår nämligen den politiska debatten i första hand inom en nationalstatlig ram och kunskapen om grannlandets politiska liv och debatter är förbluffande låg i Norden. Låt oss betrakta några exempel från de två områden där debatterna i Sverige och Danmark nog är mest olika och där osanningar, myter och fördomar också florerar mest: invandring och jämställdhet/feminism. Debatten om invandring och den (bristfälliga) integrationen har tills nyligen tagit betydligt större plats i dansk än i svensk politik och tonen har varit hårdare i Danmark. Det är en paradox om man beaktar att det finns flest invandrare i Sverige. 10 procent av alla som bor i Danmark är födda i utlandet, eller har två utlandsfödda föräldrar. I Sverige är motsvarande siffra 15 procent. ”Sverigehatet i Danmarks politik börjar ta sig sådana proportioner att det framstår som ren och skär galenskap”, skriver Jan Guillou. Han menar att det som provocerar danskarna mest är svenskarnas jämförelsevis mer avslappnade hållning till invandring. Danskarna har fått islam på hjärnan och mäter yttrandefriheten i antal publicerade Muhammedkarikatyrer (Aftonbladet 12/9 2010). Det är en skarp iakttagelse, men gäller den verkligen alla danskar, Jan Guillou? Sverigebashing har länge varit Dansk Folkepartis (DF) favoritämne. Men vid det senaste svenska valet 2010 kunde man också höra Michael Aastrup Jensen, utrikespolitisk talesperson för det dåvarande regeringspartiet Venstre, uttala sig i medierna om svensk ”censur” – och föreslå att internationella valobservatörer skulle sändas till Sverige. Så har en företrädare för ett regeringsparti inte tidigare uttalat sig om grannlandet. Bakgrunden var att TV4 beslöt att inte visa Sverigedemokraternas kontroversiella valfilm, där två burkaklädda kvinnor springer förbi en folkpensionär med rullator för att komma först till välfärden. I stället visades filmen i dansk statlig tv (DR 2) och partiledaren Jimmie Åkesson fick fem minuters oavbruten (och avslöjande långtråkig) talartid. Den danska kritiken riktade sig också mot det svenska valsystemet. En del var berättigat, men det mesta byggde på bristande sakkunskap. ”I Sverige är ’multikulturalismen’ statsdoktrin på samma sätt som ’antifascism’ var det i det gamla DDR”, skrev Dansk Folkepartis Pia Kjærsgaard i sitt veckobrev den 12 maj 2012. DF har otvivelaktigt lyckats påverka hela den danska debatten och samtidigt håller den häftiga interna debatten på att avlösas av ”danskar mot svenskar”. Men låt oss inte glömma att båda länderna brottas med allvarliga integrationsproblem. Det råder knappast något tvivel om att det är betydligt svårare att vara invandrare i de hittills så homogena nordiska samhällena än i till exempel Storbritannien eller USA. Tillsammans med min svenske sambo deltog jag i år i både det svenska politikermötet i Almedalen på Gotland och i det danska folkmötet i Allinge på Bornholm. Man kan använda dessa evenemang som en termometer som visar vad som debatteras i de båda länderna just nu. När man kollar Almedalsveckans 2 307 registrerade seminarier och andra arrangemang får man 107 träffar på ”integration” (5 procent), 13 på ”invandring” och 30 på ”rasism” (Almedalsprogrammet 2013). På det motsvarande, men mindre och nyare, danska folkmötet på Bornholm handlade fem arrangemang av 1 324 om integration (0,4 procent). Invandring fick 1 träff, flyktingar och asyl fick 3. Inget seminarium i Allinge handlade om rasism, enligt Folkemødets program 2013. Den avgörande skillnaden bakom olikheterna i invandringsdebatten är utan tvivel politisk. I ett europeiskt sammanhang har invandringsfientliga och invandringskritiska partier i första hand fått makt när konservativa och liberala partier i syfte att tillförsäkra sig parlamentarisk majoritet, tagit in dessa partier som regeringspartner: till exempel i Österrike, i Nederländerna och nu också i Norge, eller som fasta stödpartier som i Danmark. I Sverige valde statsminister Fredrik Reinfeldts borgerliga regering efter valet 2010 att avstå från detta och i stället regera vidare som minoritetsregering med alla problem detta medför. Valet i september 2014 blir ett test på om den strategin håller. När det gäller jämställdhet och feminism florerar de svensk-danska stereotyperna. Men finns det då inte en skillnad mellan svensk och dansk jämställdhetsdebatt? Jovisst. Jag har i min forskning funnit många tecken på betydande skillnader i jämställdhetsdiskurserna. Jämställdhet tar till exempel mycket större utrymme i de svenska statsministrarnas öppningstal i parlamentet än de danskas, oberoende av partifärg. Flertalet av de svenska partierna förklarade sig i sina partiprogram i slutet av 1990-talet som ”feministiska”, medan det mindre farliga ”ligestilling” (jämställdhet) togs bort eller nedprioriterades i danska partiprogram, till och med i partier som Radikale Venstre och Socialistisk Folkeparti, trots att de i sin tidigare historia hade varit föregångare på det området. På senare tid har dock könsmaktsperspektivet och feminismen försvagats i svensk debatt och ersatts av jämställdhet. Men tidningarna i Sverige skriver betydligt mer än de danska om jämställdhet mellan könen och bristen på den. Ämnet är i hög grad politiserat i Sverige och används i konkurrensen mellan partierna. Men också på detta område borde svenska och danska politiker kunna lära av varandra. Löneskillnaderna mellan män och kvinnor är till exempel i stort sett oförändrade i båda länderna trots årtiondens lagstiftning. Att likalönsprincipen genom EU-direktiv har gjorts till en juridisk fråga har uppenbarligen inte haft någon större effekt. Nya åtgärder behövs. Den nya svenska utredningen om jämställdhet i arbetslivet drar slutsatsen att män i genomsnitt under hela arbetslivet kommer att tjäna 3,6 miljoner kronor mer än kvinnor och att skillnaderna i pensioner är markanta. Det var dock varken Sverige eller Danmark som gick i spetsen med könskvotering till bolagsstyrelserna, utan Norge. Precis som när det gäller invandringspolitiken kan man fastslå att det finns viktiga skillnader mellan dansk och svensk politik, men det berättigar inte att det florerar de vildaste stereotypiseringar. ”Svenskerne gør små børn kønsløse”, hette det i en bombastisk rubrik i kvällstidningen BT (21/7 2011). Orsaken var daghemmet Egalias försök att göra upp med stelbenta könsroller, bland annat genom att använda det könsneutrala personliga pronomenet ”hen”. ”Det kan ikke undre, at udspillet kommer i Sverige. Svenskerne har alltid været mere politisk korrekte end os”, skrev dagstidningen Information (16/3 2012). Men då det avslöjades att Dagens Nyheters redaktionsledning uppmanade tidningens journalister att i nyhetstexter inte använda ordet ”hen”, blev reaktionen på sociala medier i Danmark: ”Typiskt svenskt!” I den svensk-danska landskampen tycks man bortse ifrån att de nordiska länderna internationellt har varit föregångsländer ända sedan den stora nordiska könsrollsdebatten på 1960-talet och att det länge i både Sverige och Danmark har pågått pedagogiska experiment för att ändra på de stela och inskränkande könsrollerna. I dag tycks de fastlåsta könsrollerna dessvärre ha fått en renässans i både Sverige och Danmark, inte minst pådrivet av kläd- och leksaksbranscherna. Då jag för en tid sedan skulle köpa en boll till ett av mina barnbarn fick jag av expediten frågan: En boll till en pojke eller en flicka? I Danmark har den här sortens problematik plötsligt blivit en debatt om svenskarna. En höjdpunkt var antropologen Dennis Nørmarks stort uppslagna artikel som publicerades samma dag i Politiken och Dagens Nyheter (4/6): ”Kære svenskere. För tillfället betraktar vi er med förvåning.” Svensk feminism är enligt Nørmark ”aggressiv och mansfientlig”. I Danmark däremot, värdesätter vi könsskillnaderna, skriver Nørmark. Artikelns stereotyper om Sverige och Danmark är kompakta. Och som Nina Björk påpekade i sin replik (5/6) är Nørmarks könsuppfattning traditionell som på 1950-talet (män är rationella och ambitiösa, kvinnor är mera känslostyrda). Men än en gång måste man understryka att det inte handlar om svenskarna och danskarna, utan om feminism mot antifeminism, det vill säga om politisk oenighet, som finns i båda samhällena. En närläsning av Nørmarks artikel visar att hans avsky inte bara gäller Sverige utan hela det ”ärolösa” skandinaviska samhället. Detta är en ny strömning som har utvecklats kring den danska nyliberala tankesmedjan CEPOS. I detta tankemönster förenas antifeminismen och kritiken mot välfärdsstaten i ett påstående om att kvinnorna har erövrat välfärdsstaten och att samhället är feminiserat och männen undertryckta. I Danmark talar man om de blå feministerna, även om deras ideologi ligger långt från gängse definitioner av feminism. Ett exempel är den unga filosofen Eva Agnete Selsing (Berlingske Tidende 8/2 2012) som anklagande skriver att ”krig är en omöjlighet för ett land där medborgarna saknar ansvarskänsla för nationen – en utan tvivel avsedd konsekvens av de könsneutrala ideologier som har nedbrytandet av den västliga civilisationen på sin dagordning”. Det är nya tongångar. Låt oss än en gång försöka ta temperaturen på debatterna genom programmen vid sommarens politiska möten på Gotland och Bornholm. Medan ”kvinnor” under Almedalsveckan fick 132 (5,7 procent) träffar av 2 307 seminarier, ”jämställdhet” 149 (6,5 procent) och ”feminism” 20 träffar, fanns det i Bornholmsprogrammet inte ett enda seminarium om feminism eller jämställdhet. ”Kvinnor” fick en träff, men det var ett seminarium med titeln ”I mands minde” av Venstrepolitikern Bertel Haarder, så kodningen ska nog tas med en nypa salt. Överlag avspeglar siffrorna den bristande jämställdhetspolitiska aktiviteten i Danmark. Vi är många som lovat varandra att det ska bli bättre 2014. ”Det danska frisinnet är ju mest en myt, en förljugen självbild”, skriver Natalia Kazmierska. ”Liberalismen på andra sidan sundet handlar om att dricka starköl och prata om pattar” (Aftonbladet 13/4). Anledningen var det omdiskuterade danska tv-programmet ”Blachman”, där påklädda män sitter och kommenterar kvinnokroppen framför tysta nakna kvinnor. Dennis Nørmark: ”Ni i Sverige har rört er från ett land med sexuellt frisinne och öppenhet till det som Julian Assange – polemiskt, men också med all rätta – har kallat ett ’feminismens svar på Saudiarabien’…” Stopp! Stopp! ”… i dansk offentlighet har det blivit närmast ett folknöje att provocera svenskar – och ett motsvarande i den svenska att villigt låta sig provoceras av danskarna”, skriver DN:s kulturchef Björn Wiman (DN 9/6). Jag instämmer. Enligt min uppfattning är det hög tid att sadla om i den svensk-danska debatten och använda våra likheter och olikheter konstruktivt. Här kommer fem konkreta råd i syfte att minska de dansk-svenska fördomarna, så som jag ser det från mitt perspektiv. Råden riktar sig till både svenskar och danskar. 1. Vi ska inte gotta oss när invandringsfientliga partier går framåt i grannlandet! Bidra i stället till att motverka den europeiska trenden med framväxt av främlingsfientliga partier. 2. Det är dumt att inta försvarsposition, att försvara tendenser som man annars ogillar för att ens land har angripits utifrån. 3. Vi ska orientera oss bättre om debatterna i de andra nordiska länderna, så att vi vet minst lika mycket om dem som vi vet om engelska och amerikanska debatter. Ett viktigt medel vore att markant förbättra tillgängligheten till andra skandinaviska länders tv-kanaler. 4. De nordiska politikerna bör stoppa de ständiga nedskärningarna i anslagen till det nordiska samarbetet (Nordiska rådet och Nordiska ministerrådet). Och sluta att använda andra nordiska länder som strykpojkar för era egna inrikespolitiska syften. 5. Låt oss i stället återuppta vår historiska tradition för ömsesidig policy-learning. Se bara på den katastrofala svenska friskolereformen, där riskkapitalister lagligt kan ta ut miljoner skattekronor ur skolorna eller avsaknaden av pappamånader inom föräldraledigheten i Danmark. Kort sagt, vår lagstiftning kunde vinna om vi drog lärdomar av erfarenheter i andra nordiska länder. Det nordiska står förmodligen inför en renässans. Det kommer hela tiden nya rapporter om möjligheter för tätare skandinaviskt, nordiskt och nordiskt-baltiskt samarbete. Det är dumt att låta stereotyper och myter stå i vägen.


När våldet var lag i Texas

Summary: Philipp Meyers ”Sonen” är en berättelse i tv-serien ”Deadwoods” anda. Den har inget behov av att förgylla historien. Jesper Högström läser en laddad och skoningslös roman om det gamla Texas.

”Han vill att jag ska berätta en vacker saga”, suckade Al Swearengen, den cyniske saloonägaren i sista avsnittet av HBO:s alternativa westernserie ”Deadwood”. Swearengen hade precis mördat en av etablissemangets oskyldiga glädjeflickor som ett led i en uppgörelse med den onde magnaten George Hearst, men hans sentimentale bartender Dan Dority ville nu höra att det åtminstone inte gjort ont på flickan. Därav Swearengens suck. Som naturligtvis också handlade om USA:s outtömliga behov av att förgylla sin brutala historia, det som en serie som ”Deadwood” var ett korrektiv till. Philipp Meyers ”Sonen” är en roman i ”Deadwoods” anda. Den som vuxit upp med ”Macahans” och ”Coloradosagan” kanske suckar åt tanken på ännu en släktsaga i nybyggarmiljö, men kommer snart att upptäcka att detta är någonting betydligt smutsigare och mer illusionslöst. Och om man ryggar tillbaka för släktträdet på försättsbladet upptäcker man snart att detta är hanterligt beskuret av en dödlighetsprocent som tävlar med de första amerikanska landstigningstrupperna på Omaha Beach. Faktum är att de tre släktmedlemmar som berättar historien – överste Eli McCullough från 1800-talets nybyggartid, hans son Peter och dennes nutida sondotter Jeanne Anne – tycks ha valts ut för att de är de enda som överlevt alla indianöverfall, olyckor och allmänna våldsdåd som verkar utgöra det främsta hotet mot folkhälsan i denna del av världen. (Jag börjar förstå vad den andre Texasbon, Cormac McCarthy, fått sin bistra livssyn ifrån). Som släkt betraktad kan McCulloughs gott och väl tävla med Atridernas hus eller någon medeltida engelsk kungasläkt vad gäller hämndaktioner som återkommande dödsorsak. Texas är i Meyers version med andra ord ett slagfält i stil med Balkan eller Mellanöstern: en plats där folk och nationer har utrotat varandra sedan urminnes tider och amerikanerna bara är sist på plan. (Temat slås an redan i romanens motto, hämtat från Gibbons ”Det romerska rikets uppgång och fall”.) De vidriga massakrer som blir resultatet skildras i en lidelsefri ton som även den kunde vara hämtad från någon stenhård mersk historiker. Indianerna som står på tur att utrotas i romanens början ligger sålunda långt från de enstaviga karikatyrer som befolkade forntidens filmer och seriealbum (”Vit man tala med kluven tunga”), men ingen kan påstå att de är idealiserade. De unga comanchekrigarna som kidnappar 13-årige Eli McCullough i romanens inledning är ironiker vars repliker kunde vara författade av Aaron Sorkin och får dessutom sitt språk respektfullt återgivet med den sortens pedantiska diakritiska tecken, bakvända frågetecken och besynnerliga streck, som ärligt talat nog mest gläder lingvister. Men de torterar också gärna sina fiender till döds över en tredagarsperiod, deras inställning till krigsfångar får Abu Ghraib-fängelset att påminna om en svensk öppen anstalt och de har själva utplånat indianstammen som bodde där före dem. Det kunde, som ni hör, blivit en ganska svåruthärdlig historia. Jag, som är en mjäkig typ, erkänner gärna att jag skummar en del partier för att komma undan de värsta detaljerna. Men det finns andra perspektiv också: Elis son Peter McCullough, som har reservationer när den mexikanska grannfamiljen massakreras, och får betala med att stötas ut ur familjen. Meyer skildrar på ett övertygande sätt hur de skoningslösa livsvillkoren skapar en skoningslös mentalitet där troheten mot den egna gruppen går före allt annat. Men han gör det med ett knapphändigt, effektivt och laddat språk (snyggt renderat av Niclas Nilsson). Alla dessa känslomässigt laddade dödsfall återges ungefär som hos Väinö Linna eller i de isländska sagorna: på ett summariskt sätt som inte förtar effekten. I slutet av romanen ligger gamla Jeanne Anne ensam och döende på de ägor släkten roffat åt sig. Civilisationen har segrat, och hon har svårt att se poängen: alla dessa tioåringar som inte kan sadla en häst, alla dessa liberaler som klagar på oljeindustrin och sedan åker hem och väntar sig att ljuset ska tändas när de trycker på en knapp i väggen. Det är romanens egen ambivalens: den håller nog med sina huvudpersoner om att även vår civilisation ska falla en dag, och den odlar en hel del nostalgiska känslor för den skoningslösa historia den beskriver. Men den låtsas åtminstone inte att den var annat än skoningslös. Den berättar ingen vacker saga. Den som vuxit upp med ”Macahans” och ”Coloradosagan” kanske suckar åt tanken på ännu en släktsaga i nybyggarmiljö, men kommer snart att upptäcka att detta är någonting betydligt smutsigare och mer illusionslöst. DN rättar Fel titel på 1700-talsverk I lördagens tidning angavs fel titel på Edward Gibbons historiska 1700-talsverk, korrekt namn är ”Det romerska rikets nedgång och fall”.


”Detta är mitt sätt att hjälpa Grekland”

Summary: Nu kommer Alexandra Pascalidous ”Kaos”, en bok med korta berättelser om dagens Grekland. ”Jag vill ge röst till dem som sällan hörs”, säger hon till DN:s Carin Ståhlberg.

”I ett främmande land är jag grek och i Grekland är jag en främling.” Alexandra Pascalidou citerar sin mormor i den nya boken ”Kaos – ett grekiskt krislexikon”. I boken beskriver hon sitt älskade Grekland som ett land i fritt fall: moraliskt, politiskt, ekonomiskt. Ett land hon knappt känner igen och som hon nu håller upp som ett varnande exempel. – Det som händer i Grekland är hjärtskärande. Det här är mitt sätt att hjälpa Grekland: att larma. Till Europas maktelit vill jag säga: Sluta sova! Vi ses över en snabb lunch i ett oktobersoligt Stockholm. Alexandra Pascalidou utstrålar energi. Hennes ivrigt bouzoukiringande mobil avfärdar hon kort och effektivt, och efter en stund åker de högklackade svarta skorna av under bordet. "Kaos – ett grekiskt krislexikon" är en serie korta berättelser om människor i dagens Grekland. Alexandra har träffat arbetslösa, prostituerade, ståuppkomiker, politiker, flyktingar, volontärer och extremister. Med 36 grekiska ord, från anekdot till xenofobi, tar hon avstamp i ett grekiskt nutidsdrama som kantas av korruption, förtroendekris och politikerförakt och med – för många greker – förhatliga strängt villkorsbunda nödlån som enda utväg. – Jag ville ge röst åt dem som sällan hörs. Historier som inte brukar berättas, förklarar hon. Ge siffrorna och statistiken kött och blod och klä den politiska retoriken i liv. Jag ville beskriva en mer nyanserad och känslomässig del av verkligheten. Jag är själv ett kriskvitto från ett land som genomgått ständiga kriser. Annars hade jag inte suttit här. Vi kom ju till Sverige på grund av militärjuntan. Alexandra Pascalidou har grekiska föräldrar och bodde hos sin mormor i en bergsby i norra Grekland tills hon var sex år. Då flyttade familjen till Sverige; till Rinkeby, "paradiset". – Där i lägenheten fanns ju en ugn! Ett kylskåp! Hon skrattar. – Det var först långt senare som jag förstod att man såg ner på oss. Men där och då var vi alla svartskallar och lyckliga. Engagemanget för hennes andra hemland, Grekland, är starkt. Där har hon bott och arbetat, dit återkommer hon alltid och där har hon många vänner men också fiender. I ett kapitel i boken beger hon sig till det ultranationalistiska Gyllene grynings partihögkvarter. Partiet fick 7 procent av rösterna i senaste valet och kom därmed in i det grekiska parlamentet. I dagarna figurerar ett antal partimedlemmar i världspressen misstänkta för kriminell verksamhet och inblandning i mordet på den grekiske rapparen Pavlos Fyssas. – De visste vem jag var, kände väl till mina åsikter om dem och mitt antirasistiska engagemang. Det var viktigt för mig att möta Gyllene grynings representanter men efteråt ångrade jag mig. Jag satt där i sex timmar och de pratade gammal klassisk nazistpropaganda. Alexandra Pascalidou skakar på huvudet. – Det som skrämmer mig mest är om de har tentakler ute i det grekiska samhället, om de har ett stort nätverk. En av dem jag intervjuar i boken skriver i en dagstidning under pseudonym. Hon berättar att hon under arbetet med boken funderade mycket över om den fortfarande skulle vara aktuell när den kom ut. Kanske skulle den grekiska krisen vara över? – I stället har allt blivit värre med mordet på Fyssas och Gyllene grynings agerande. Det är ett barbari. Som en röd tråd genom hennes berättelser löper ordet rädsla. Rädsla för förändrade levnadsvillkor, för utanförskap och fattigdom och inte minst rädsla för det upptrappade våldet och den laglöshet som uppstår vid skarpa ekonomiska u-svängar. Det är en mörk bild som Alexandra ger av Grekland, men det finns, menar hon, hopp och det stavas k a m p. – Det lönar sig att kämpa. Om det är någonting man kan lära sig av grekerna så är det deras obändiga tro på att saker och ting kan bli bättre. Att på ett personligt plan kämpa sig upp ur ett underläge, ett utanförskap, har Alexandra Pascalidou egen erfarenhet av. Hon har, skriver hon på sin hemsida, gjort en lång resa, från den grekiska bergsbyn till universitetsstudier och en egen plattform. – Vissa dagar kan den där dubbla blicken vara en gåva, att se ett land både inifrån och utifrån. Det gäller för både Grekland och Sverige. Det är det eviga dilemmat. Här är jag grekisk och i Grekland är jag svenskan. Jag kommer aldrig att höra hemma någonstans eller överallt. Vilket är ditt känslomässiga förhållande till Grekland i dag? Hon lägger ner sin gaffel i salladstallriken, slutar äta. – Det känns som om jag har blivit väldigt sviken av en älskare; att jag har blivit bedragen. Det som händer i landet är en sorg, en förlust. – För mig, förtydligar hon, är Grekland som ett bultande hjärta som jag har närmast kroppen men det slår oregelbundet, i otakt, det har arytmier. Lunchen är över, en taxi väntar utanför för att skjutsa Alexandra Pascalidou till ett flyg. Tomheten som en färdigskriven bok kan ge när den lämnats till förlaget måste fyllas. – Kanske blir det en roman nästa gång, en kärlekshistoria. Som den nyss utgivna, hinner jag tänka innan hon konstaterar: – Men det blir säkert något annat. Något som gör ont. Alexandra Pascalidou. Född: 1970 i Rumänien av grekiska föräldrar. Yrke: Programledare, författare, debattör, journalist. Uppväxt: I en bergsby i norra Grekland och i Rinkeby, Sverige. Familj: Dottern Melina och "min stora grekiska familj". Bor: I Stockholm. Det bästa med Grekland: Havet, solen, kulturen. Det sämsta med Grekland: Nazisterna och fattigdomen som förödmjukat grekerna. Aktuell med: Boken "Kaos - ett grekiskt krislexikon" (från A till X) Kaos från grekiskans chaos betyder tomhet, gap, avgrund. Kris från grekiskans krisis betyder söndring, åtskiljande, avgörande, dom Ett ord som borde ha varit med i boken: Retorik."Jag har strukit massor av ord som jag hade velat ha med. Boken var först på 600 sidor men det sa förlaget nej till."


”Musikerna måste få något att bita i”

Summary: Anders Hillborg håller på att bli en verklig stjärna på konstmusikhimlen – i våras fick en nyskriven komposition stående ovationer i New York. I veckan spelas hans ”Peacock tales” på Konserthuset i Stockholm.

Vet ni att det är en världsstjärna ni ser här på bilden? Inte? Men det är det. Anders Hillborg tillhör det absoluta, internationella toppskiktet bland tonsättare. I våras togs en ny komposition av honom emot med stående ovationer i fem minuter i Carnegie Hall i New York. Det är händer knappt med nyskriven musik. En av världens mest framgångsrika sopraner Renée Fleming och chefsdirigenten för New York philharmonic orchestra Alan Gilbert beställde "The Strand settings" av Anders Hillborg. Och det gick så bra det kan gå. New York Times gav full pott i recensionen, där tidningens mest ansedda musikkritiker skriver att det är "ett imponerande verk" och ägnar sin recension åt att respektfullt och positivt analysera musiken och framförandet. De internationella framgångarna innebär knappast att Anders Hillborg måste skriva autografer när han lämnar hemmet i Tantolunden på Söder i Stockholm men han kan leva på sin konstmusik. Det är han i stort sett ensam om i Sverige. Dirigenten Gustavo Dudamel och Göteborgs symfoniorkester har nu Hillborgs komposition "Cold heat" på sitt turnéprogram. Den skrev Hillborg för Berlinfilharmonikerna som uruppförde verket under ledning av David Zinman. Det var första gången en svensk kompositör fick en beställning av denna orkester. Stycket uruppfördes 2011, och är redan populärt med sitt speciella sound av klirrande glas och stråkarnas omväxlande iskyla och hetta. Stråkar som kokar. Ett vokal/orkesterverk som uppskattas alltmer är "Sirens" (2010–11), beställt av Los Angeles philharmonic och Chicago symphony orchestra och som uruppfördes i november 2011 i Los Angeles under ledning av Esa-Pekka Salonen. Hur gick det till när du fick beställningen från New York? – Idén uppstod 2008 då Renée Fleming och Alan Gilbert, en av mina favoritdirigenter, frågade för Carnegie Halls och New York philharmonic orchestras räkning om jag kunde göra ett 20–25 minuter långt stycke. Renée skickade mig ett antal skivor och jag lyssnade och lyssnade. Särskilt på Strauss-inspelningarna. Det gällde att få i sig hennes röst så att jag skulle kunna arbeta med den som utgångspunkt, intuitivt. – Hon har ett fantastiskt legato, är expert på de långa linjerna, och det hade jag tagit fasta på i mitt stycke. Hon tyckte mycket om musiken, samtidigt kände hon att det var lite för lite ornamentik. Hon ville ha mer, så vi hade en kreativ mejlväxling, tio mejl om dagen en period. Det var både spännande och skrämmande, eftersom det var så nära inpå uppförandet, och jag var piskad att snabbt hitta tillfredsställande alternativ till det jag hade skrivit. – Ända fram till slutet, två timmar före konserten hände det saker. Då ville hon oktavera ner en hög ton. – Jag sa att du gör precis som du vill, oktavera om du vill, men det behövs inte, det låter jättebra som det är. Vad gjorde hon? – Hon tog den höga tonen. Och på genrepet tackade hon och sa att "nu är musiken skräddarsydd för mig". Men för mig är ett uruppförande bara en del av repetitionsarbetet. Och även i Carnegie Hall sitter och jag tänker, vad fan, det där måste jag ändra på. Jag kan inte njuta av en premiär. Det har aldrig hänt. Sjunde gången jag hör, kanske. Då kan jag slappna av lite. Jag gör ofta två eller tre revideringar av sådana här stora stycken. Och det blir verkligen bättre. Vad sa Renée Fleming efteråt? – Ja, hon var glad och lycklig och skrev väldigt vackra saker i ett mejl. Att det är ett "gorgeous piece" som hon är omåttligt stolt över att vara förbunden med, och så säger hon: "Du måste fortsätta göra alternativ i sångstämman så att jag ännu kan sjunga det när jag är 80 år!!!" Och det ska du göra? – Absolut. Anders Hillborg var medveten om att orkestern i New York kunde känna att de inte hade tillräckligt mycket arbete. – Det här är ju också en social verksamhet – man måste ge musikerna något att bita i, annars blir det svårt för dem att uttrycka sig – å andra sidan, om man anpassar sig för mycket till att det ska vara givande och intressant att spela, så kan man hamna i banaliteter. Orkestern är nedtonad i stycket, eftersom jag ville ge utrymme åt texten/sången. Texten och musiken måste ges möjlighet att samexistera – jag har hört alltför många stycken där musiken blir en börda för texten, och texten en börda för musiken. Det fungerade tycker jag, både kritiker och publik poängterade att texten verkligen gick fram. Man påpekade till och med att det inte hade behövts textremsa. I kompositionen "Cold heat" uruppförd av Berlinfilharmonikerna var det tvärtom. Där får orkestern jobba hela tiden. Alla har ständigt någonting att göra. Det finns en person som varit avgörande för Anders Hillborgs utveckling som kompositör, Esa-Pekka Salonen. – Utan honom hade jag inte hållit på med orkestermusik. Ingen dirigent på 80-talet skulle göra de vansinniga grejer som jag ville. Stämma om en hel orkester till exempel. Utom Esa-Pekka. Du är en av de få kompositörer av konstmusik som kan försörja sig på att vara tonsättare. Hur går det till? – Ja, ta i trä. Det är strukturellt nästan omöjligt för en tonsättare att försörja sig på sitt yrke – vi är längst ner i näringskedjan, och de dirigenter/artister/sångare som jag arbetar med kan på några veckor tjäna det jag tjänar på ett år. När jag slutade på Musikhögskolan gav jag mig själv ett klosterlöfte att jag inte på tio år skulle ta något fast jobb, för att jag inte skulle vänja mig vid att ha en månadslön. – Därför har jag alltid tackat nej till lärarjobb och på senare år professurer. Hellre har jag då gjort filmmusik eller en poplåt, för att jag verkligen ska försörja mig på att komponera, inget annat. Jag tycker om att ha den här bredden och att göra väldigt många olika saker, olika sorters ljud. – Men vad musik egentligen är, det vet jag inte. Har du någon idé? – Nej, jag har ingen aning. Anders Hillborgs klarinettkonsert "Peacock tales" är en del av Martin Frösts föreställning "Dollhouse". Stockholms konserthus 3–5/10. Med musiker i släkten. Anders Hillborg är född 1954 i Sollentuna. Han bor på Söder i Stockholm med Maria Arendt Hillborg, psykolog, och sonen Theo, 17 år, elev på musikskolan Lilla Akademien. Han spelar saxofon. Anders Hillborgs mormor var cellist, hennes syster Stina Sundell var pianist, mormorsfar spelman (Lars-Johan Sundell). Utbildning: rockmusiker, pianist, körsångare, Musikhögskolan i Stockholm 1976–82. Anders Hillborg väljer fem av sina kompositioner: 1 "Lontana in sonno" för mezzo-sopran och orkester (2003) för Anne Sofie von Otter. 2 "Eleven gates" för orkester (2005–06). 3 "Cold heat" för orkester (2010). 4 "Sirens" (2010–11) för orkester, kör och solister. 5 "The Strand settings" för sopran och orkester (2013) för Renée Fleming.


Nya bönder söker kärleken i tv

Summary: Lantbruk, kärlek och countrymusik. Nu drar ”Bonde söker fru” igång igen. ”För en bonde är det här programmet som en religion”, säger Magnus Bolander, en av årets deltagare.

"Bonde söker fru" har sedan premiären i TV 4 2006 varit ett av Sveriges absolut mest populära tv-program. På onsdagskvällen startar den åttonde säsongen av dejtingsåpan på allvar - då ska årets åtta bönder få ta del av de friarbrev som strömmat in sedan de visade upp sig för tittarna tidigare i år. Förhoppningen är förstås att hitta kärleken. – "Bonde söker fru" är jättestor kontaktannons. Det är inte lätt att hitta någon där jag bor, man umgås ju jämt med samma personer. Jag tackade ja till programmet för att nå ut till andra, säger Marléne Ljungdahl, getbonde från Jämtland. Många av årets deltagare berättar att de har följt "Bonde söker fru" genom alla säsonger - delvis på grund av kärlekshistorierna men också av ett yrkesmässigt intresse. Lantbrukaren Magnus Bolander från Gotland beskriver programmet som "en religion". – Man tittar hur andra bönder har det och ser hur ljuvligt det är när de hittar någon. Det är också roligt att sitta där och så ser man den och den maskinen och tänker "hur fan får han den där maskinkedjan att gå ihop?", säger han och fortsätter: – Det är overkligt att man själv är med nu eftersom det här är ett program som man har följt och levt sig in i. Bland årets bönder märks också Nils-Olof Olsson från Värmland. Förutom att bedriva skogsbruk och föda upp köttdjur har han också ett stort intresse för countrymusik. – Det är något av det bästa som finns, countrysångarna berättar ju historier om livet, säger han och berättar att han hoppas att "Bonde söker fru" ska hjälpa honom att hitta den rätta. – Man får ju hoppas att det är en glad, kreativ och snäll tjej som vill flytta till mig och bo på gården. I onsdagens avsnitt kommer det också att avslöjas vilka fyra av bönderna som vi kommer att få följa närmare under hösten. Programledaren Linda Lindorff är förstås hemlighetsfull men utlovar en säsong utöver det vanliga. – Jag vet ju hur det har gått och det är helt fantastiskt. Jag kan avslöja att en av bönderna redan är gift, han fick ett brev, läste det, de träffades och nu är han gift. Det är sanslöst, säger hon. Årets bönder Magnus Bolander, 60. Föder upp grisar, odlar potatis och har får på gården utanför Romakloster på Gotland. Gillar att åka motorcykel. Jenny Mauritzsson, 39. Föder upp och tränar travhästar på gården i Dösjebro i Skåne. Tycker om musik och dans. Nils-Olof Olsson, 35. Bedriver skogsbruk och föder upp köttdjur på gården utanför Koppom i Värmland. Älskar countrymusik. Anders Andersson, 41. Föder upp ekologiska köttdjur på sin gård utanför Högsäter i Dalsland. På fritiden åker han gärna skidor. Marléne Ljungdahl, 27. Getbonde med 70 djur på gården utanför Hallen i Jämtland. Gillar westernridning, resor och matlagning. Niklas Lorenz, 46. Storbonde med flera gårdar i Hallstahammar i Västmanland. Tycker om att jaga och följa med sin son på motorcrosstävlingar. Pär Eriksson, 27. Mjölkbonde på familjegården i Ågårdarna i Jämtland. På fritiden kör han gärna snöskoter. Mikael Carlsson, 52. Köttbonde på familjegården utanför Boxholm i Östergötland. Besöker gärna dansbandsfestivalen i Malung.


Spanska Sónar till Stockholm

Summary: Stockholm får en ny festival. I februari kommer elektronikafestivalen Sónar till Sverige för första gången.

Den spanska elektroniska musikfestivalen Sónar kommer till Stockholm. Den 14 och 15 februari nästa år hålls festivalen på Münchenbryggeriet på Södermalm. – Festivalen kommer att följa Sónars tänk med nyskapande elektronisk musik. Förhoppningsvis får vi till ganska många bokningar eftersom de inte varit i Stockholm tidigare, så att publiken får vara med om något unikt, säger Patrik Andersson som är projektledare för Sónar Stockholm. Sónar är en av Europas största festivaler och har hållits i Barcelona sedan 1994. Sedan 2002 har festivalen också arrangerat evenemang i andra länder, och Sverige blir den 50:e staden som får besök av Sónar. Samtidigt kommer det att hållas en Sónarfestival i Reykjavik på Island, och de två evenemangen kommer att dela på en del av bokningarna. Än så länge är inga artistbokningar offentliga, men det blir både svenska och utländska artister och dj:s. Vad skiljer Sónar Stockholm från alla andra svenska festivaler? – För det första är den på vintern, inomhus. Det är en ganska liten festival. Och den skiljer sig så tillvida att den tillhör ett globalt nätverk. Tanken med Sónar runt om i världen är att anpassa konceptet för de lokala förutsättningarna, men det kommer att bli visuellt och nytänkande med det främsta inom den elektroniska musikscenen. Mellan 1 500 och 1 700 biljetter släpps, och enligt Patrik Andersson är tanken att Sónar Stockholm ska bli ett återkommande evenemang varje år från och med nu.


Stockholm får inomhusfestival

Summary: Stockholm får en ny festival. I februari kommer elektronikafestivalen Sonar till Sverige för första gången.

Den spanska elektroniska musikfestivalen Sonar kommer till Stockholm. Den 14 och 15 februari nästa år kommer festivalen att hållas på Münchenbryggeriet på Södermalm. – Festivalen kommer att följa Sonars tänk med nyskapande elektronisk musik. Förhoppningsvis får vi till ganska många bokningar som inte varit i Stockholm tidigare, så att publiken får vara med om något unikt, säger Patrik Andersson som är projektledare för Sonar Stockholm. Sonar är en av Europas största festivaler och har hållits i Barcelona sedan 1994. Sedan 2002 har festivalen också arrangerat evenemang i andra länder, och Sverige blir den 50:e staden som får besök av Sonar. Samtidigt kommer det att hållas en Sonarfestival i Reykjavik på Island, och de två evenemangen kommer att dela på en del av bokningarna. Än så länge är inga artistbokningar offentliga, men det kommer att vara både svenska och utländska artister och dj:s. Vad skiljer Sonar Stockholm från alla andra svenska festivaler? – För det första är den på vintern, inomhus. Det är en ganska liten festival. Och den skiljer sig i att den tillhör ett globalt nätverk. Tanken med Sonar runt om i världen är att anpassa konceptet för de lokala förutsättningarna, men det kommer att bli visuellt och nytänkande med det främsta inom den elektroniska musikscenen. Mellan 1500 och 1700 biljetter kommer att släppas, och enligt Patrik Andersson är tanken att Sonar Stockholm ska bli ett återkommande evenemang varje år från och med nu.


Svenskt toppmöte på teatern i Düsseldorf

Summary: Düsseldorf. Lucas Svensson har skrivit, Staffan Valdemar Holm regisserar och Stina Ekblad spelar Stalin. Med komedin ”Jalta” ger sig tre svenskar ut på hal is i Düsseldorfs anrika Schauspielhaus.

– Det finns ingen medveten provokation i pjäsen, men det handlar om saker som bara utlänningar kan säga i Tyskland, säger Staffan Valdemar Holm. ”Jalta” är ett beställningsverk från ledningen på Düsseldorfteatern Schauspielhaus, en av Tysklands mest betydande scener. Pjäsen handlar om segrarmakternas spel under slutskedet av andra världskriget, när Tyskland skulle desarmeras och den europeiska kartan ritas om. Staffan Valdemar Holm säger att man från början var klar över att pjäsen skulle skrivas av en utlänning. Teaterledningen ville ha ett utifrånperspektiv, för en tysk är frågan fortfarande infekterad – med risk för förtiganden eller överdrivna provokationer. Valet föll till sist på Lucas Svensson. Staffan Valdemar Holm säger att han låg lågt i diskussionerna eftersom han känner Lucas Svensson sedan gammalt, inte minst från den gemensamma tiden på Dramaten i Stockholm. Men Svensson hade meriterat sig med en pjäs om syskonen Klaus och Erika Mann som Staffan Valdemar Holm regisserade på Schauspielhaus i fjol. – Lucas har också tidigare visat att han kan skriva om politiska skeenden. Lucas Svensson gjorde ”Jalta” till en komedi. Staffan Valdemar Holm tog ett steg till mot det absurda genom att låta tre kvinnliga skådespelare gestalta Roosevelt, Churchill och Stalin – aktörerna på Jaltakonferensen. – Det är för att fokusera på det som hände i stället för på det biografiska. Manliga skådespelare hade försökt porträttera de tre utifrån deras biografier, tror Staffan Valdemar Holm. Han såg dessutom till att värva Stina Ekblad till rollen som Stalin. För henne är rollen som en befrielse – dels för att hon slipper falla in i kvinnliga klichéer, här talar hon om trupprörelser och gränsdragningar, dels för att pjäsen är en komedi. – Det ger mig ett svängrum på ett annat sätt än om det varit en tragedi om Europas historia. Och jag vet ärligt talat inte hur jag skulle kunna gestalta Stalin i något annat än en komedi, säger Stina Ekblad och berättar hur hon har ”Stalins blodiga skugga” hängande över sig under arbetet. Stina Ekblad säger att det är en stor och samtidigt inspirerande utmaning att spela på tyska, hennes enda erfarenhet sedan tidigare är filmen ”Die Verführbaren” från 1977. Det verkar dock som om mötet med en annan teatertradition är än mer överväldigande för henne. Hon berättar om de enorma diskussioner som blossade upp kring pjäsen, vad den hade att säga och hur det skulle sägas, redan vid den första repetitionen. – Jag är van vid att man lite försynt börjar arbeta på golvet och prövar sig fram i stället för att diskutera, säger hon. Inte bara det – Stina Ekblad slogs av det i hennes ögon enorma överspelet när repetitionerna väl började. Hon konstaterar att för henne som kommer från den psykologiserande teatern blev den tyska expressionismen en mindre chock. Staffan Valdemar Holm småler, han är van. ”Streitkultur” skrockar han. – Redan på andra sidan Öresund är samtalstonen en annan. I Tyskland får man ofta hålla i tyglarna och säga ”låt bli” i stället för att be om mer, säger han. För Stina Ekblad är det dessutom första gången hon spelar ett stycke av Lucas Svensson. – Jag gillar hans lite torra sätt att skriva på, det knastrar till lite om språket, säger hon. Denna dag har hösten precis kommit till den välmående staden vid Rhen. Vi dricker kaffe på det tomma teaterkaféet mellan två repetitioner, schemat är pressat inför premiären på lördag. ”Jalta” ska gå på den stora, för att inte säga gigantiska, scenen. Holms hustru Bente Lykke Möller har gjort scenografin. De två svenskarna har ingen aning om hur ”Jalta” kommer att tas emot. I Tyskland är man definitivt ute på hal is om man yttrar något som förringar Nazitysklands skuld och en pjäs som handlar om hur segrarmakternas ledare tämligen cyniskt styckar upp Europa befinner sig i farozonen. – Men det finns ingen medveten provokation i detta och vissa delar har jag tagit bort. Goebbels tal i slutet blev för plakataktigt, det beslutet har jag kollat upp med Lucas. Vi känner till de tyska krigsförbrytelserna, men det betyder inte att också terrorbombningen av Dresden var en krigsförbrytelse och det kan man också säga som utlänning, förklarar Staffan Valdemar Holm. ”Jalta” blir det sista han gör på Schauspielhaus under överskådlig tid. För knappt ett år sedan avgick han som chef för Düsseldorfteatern, en post han tillträdde hösten 2011. Han lämnade teatern med en läkardiagnos om utbrändhet i handen. I dag mår han mycket bättre än förra hösten. – Nu arbetar jag inte längre 60 timmar vecka ut och vecka in. Och själva regiarbetet är läkande för mig. Men att förhandla med tyska politiker och fackföreningarna om sparkrav motsvarande åtta miljoner kronor var inte direkt läkande. Det betyder inte att jag skyller min utbrändhet på dem, säger Staffan Valdemar Holm. Konferensen i staden Jalta på Svartahavsön Krim hölls i februari 1945 när Nazityskland i praktiken var besegrat och Röda armén närmade sig Berlin. Storbritanniens premiärminister Winston Churchill, USA:s president Franklin D Roosevelt och Sovjetdiktatorn Josef Stalin deltog. På konferensen beslutades bland annat att Tyskland skulle delas upp i fyra ockupationszoner och att Polens gränser skulle förskjutas västerut. En ny konferens hölls i Potsdam sommaren 1945. Skådespelaren Stina Ekblad, född 1954, är anställd vid Dramaten. Bland hennes filmuppdrag märks ”Fanny & Alexander”, ”Amorosa”, ”Ormens väg på hälleberget” och ”Pensionat Oskar”. På Dramaten har hon bland annat setts i ”En midsommarnattsdröm”, ”Fedra”, ”Hamlet”, ”Stormen” och ”Som löven i Vallombrosa”. Lucas Svensson, född 1973, är dramatiker. Han har bland annat skrivit ”Min middag med Johan och Solveig”, ”Fallna från månen”, ”Broder hund”, ”Strömming på Cattelin”, ”Svenskt landskap med kinesiska detaljer”, samt ”Titta livet! – en lek”. Staffan Valdemar Holm, född 1958, är teaterregissör och dramatiker. Han har arbetat vid Det kongelige Teater, Teatro Nacional Chileno i Santiago de Chile, Folkoperan och Kungliga Operan i Stockholm och varit chef för Malmö dramatiska teater och Dramaten. I dag är han verksam vid Düsseldorfer Schauspielhaus i Düsseldorf.


”Vi har inte gjort något övertramp”

Summary: Filmen ”Monica Z” är fritt baserad på sångerskan Monica Zetterlunds liv. I går riktade Tom Alandh kritik mot filmens sanningshalt, men producenten Lena Rehnberg försvarar nu projektet.

I fredags hade filmen ”Monica Z” premiär. I gårdagens DN Kultur riktade dokumentärfilmaren Tom Alandh skarp kritik mot filmens upphovspersoner eftersom han menar att skildringen av Monica Zetterlunds far inte överensstämmer med verkligheten, och att fadern framstår som en ”grinig, sur, trist, tvär ogin, självsvåldig och förgrämd skitstövel” när han enligt Alandh i verkligheten ”alltid stod på Monicas sida och stöttade henne”. Filmens producent Lena Rehnberg tycker dock inte att hon och regissören Peter Birro gjort något fel. – Monica Z är en nationalikon, och det är klart att många har åsikter om filmen. Det vore konstigt annars. För mig var det viktigt att inte göra några övertramp, och det har vi inte gjort heller. Filmen är inte en dokumentär, utan fritt baserad på sångerskans liv, säger Lena Rehnberg. – När jag och Peter Birro började med filmen ville vi komma så nära Monica Zetterlund att man nästan kunde känna hennes doft – det var ambitionen. Sedan är det tråkigt om vissa tycker att vi har överdrivit karaktärer i filmen. Hur ska man balansera fakta och fiktion i den här typen av film? – Vi har pratat jättemycket om det. Vi har dragit ihop händelser i hennes liv på några få år – filmen hade blivit tråkig om den utspelade sig under tjugo år. Det är ingen dokumentär, men däremot ligger vi inte långt ifrån Monicas väsen. Vad gäller Monica Zetterlunds far, i filmen spelad av Kjell Bergqvist, säger Lena Rehnberg att det bara är en av många relationer som skildras i filmen och att den bygger på vad Monica Zetterlund själv sagt om sin far. – Vi fokuserar på Monica Z som artist. Hon tog jazzen till Sverige och gick sin egen väg, hon försörjde männen i sitt liv. Man fick inte göra som Monica Z gjorde på 1960-talet, man skulle vara hemma med barn! Film är en förhöjning av verkligheten. Om Tom Alandh var nära vän med hennes pappa kanske han tycker att pappan är för arg i filmen. Men Kjell Bergqvists rolltolkning representerar inte bara pappan utan hela patriarkatet och jantelagen. Är det rätt att låta en verklig person symbolisera allt det? – I många intervjuer pratar Monica Zetterlund om att hon hade en ansträngd relation med pappan, att inget dög för honom. Filmen är en tolkning vi har gjort, som också gör att Monica kommer nära. Hade ni inte bara kunnat kalla pappan något annat? – Jo, men då hade man inte kunnat kalla Monica för Monica heller. Det blir svårt om alla ska heta något annat. Det är inte första gången en film baserad på verkliga händelser orsakar debatt. När filmen ”Call girl” hade premiär förra året anmälde Mårten Palme filmen för förtal, eftersom en rollfigur som har sex med en minderårig prostituerad är mycket lik Olof Palme. I Storbritannien diskuteras just nu filmen ”Diana” och huruvida den överensstämmer med hennes verkliga liv. – Vi har ingen stor tradition att göra film om kända svenskar. I USA görs det hela tiden, och det tas hur stora friheter som helst. Det tycker jag absolut inte att man ska göra, men vi är lite ovana vid ”biopics” här. Både jag och Peter Birro har gjort det här med stort hjärta och med värme. Vi älskar Monica Z. Och det blir en stor försoning mellan henne och pappan i slutet av filmen, de älskar också varandra, säger Lena Rehnberg. Vad vill du säga till Tom Alandh? – Jag tror att alla har olika åsikter om det här. Han har sin, och det har han full rätt till, säger Lena Rehnberg. En annan scen i filmen som inte stämmer överens med verkligheten är den där Monica Zetterlund spelar in ”Sakta vi gå genom stan”. I verkligheten var det Georg Riedel som gjorde arrangemanget till låten, men i filmen ligger Monica Zetterlund, spelad av Edda Magnason, och hennes orkester bakom det. Georg Riedel är inte särskilt upprörd över detta även om han tycker att det är lite trist. – Filmen är ju en halvdokumentär. När filmproducenten bjöd mig till förhandsvisningen talade hon om att scenen ser ut som den gör, och sade att ”å andra sidan vet ju alla att du skrivit arrangemanget och gjort inspelningen”. Men det tror jag inte alls att alla vet, och på det viset är det tråkigt. Men jag förmodar att de försökte göra en bra story, säger Georg Riedel. Georg Riedel har själv inte sett filmen än, men planerar att göra det. – Jag kommer ihåg Monica precis som hon var, och kanske kommer jag att ha svårt att vara tillräckligt generös för att ta till mig filmen. Men jag ska se den, Edda Magnason är väldigt bra.


”Filmen är inte en dokumentär”

Summary: Filmen ”Monica Z” är fritt baserad på sångerskan Monica Zetterlunds liv. På måndagen riktade Tom Alandh kritik mot filmens sanningshalt, men producenten Lena Rehnberg försvarar nu projektet.

I fredags hade filmen ”Monica Z” premiär. På måndagen riktade dokumentärfilmaren Tom Alandh skarp kritik mot filmens upphovspersoner eftersom han menar att skildringen av Monica Zetterlunds far inte överensstämmer med verkligheten, och att fadern framstår som en ”grinig, sur, trist, tvär ogin, självsvåldig och förgrämd skitstövel” när han enligt Alandh i verkligheten ”alltid stod på Monicas sida och stöttade henne”. Filmens producent Lena Rehnberg tycker dock inte att hon och manusförfattaren Peter Birro gjort något fel. – Monica Z är en nationalikon, och det är klart att många har åsikter om filmen. Det vore konstigt annars. För mig var det viktigt att inte göra några övertramp, och det har vi inte gjort heller. Filmen är inte en dokumentär, utan fritt baserad på sångerskans liv, säger Lena Rehnberg. – När jag och Peter Birro började med filmen ville vi komma så nära Monica Zetterlund att man nästan kunde känna hennes doft – det var ambitionen. Sedan är det tråkigt om vissa tycker att vi har överdrivit karaktärer i filmen. Hur ska man balansera fakta och fiktion i den här typen av film? – Vi har pratat jättemycket om det. Vi har dragit ihop händelser i hennes liv på några få år – filmen hade blivit tråkig om den utspelade sig under tjugo år. Det är ingen dokumentär, men däremot ligger vi inte långt ifrån Monicas väsen. Vad gäller Monica Zetterlunds far, i filmen spelad av Kjell Bergqvist, säger Lena Rehnberg att det bara är en av många relationer som skildras i filmen och att den bygger på vad Monica Zetterlund själv sagt om sin far. –Vi fokuserar på Monica Z som artist. Hon tog jazzen till Sverige och gick sin egen väg, hon försörjde männen i sitt liv. Man fick inte göra som Monica Z gjorde på 1960-talet, man skulle vara hemma med barn! Film är en förhöjning av verkligheten. Om Tom Alandh var nära vän med hennes pappa kanske han tycker att pappan är för arg i filmen. Men Kjell Bergqvists rolltolkning representerar inte bara pappan utan hela patriarkatet och jantelagen. Är det rätt att låta en verklig person symbolisera allt det? – I många intervjuer pratar Monica Zetterlund om att hon hade en ansträngd relation med pappan, att inget dög för honom. Filmen är en tolkning vi har gjort, som också gör att Monica kommer nära. Hade ni inte bara kunnat kalla pappan något annat? –Jo, men då hade man inte kunnat kalla Monica för Monica heller. Det blir svårt om alla ska heta något annat. Det är inte första gången en film baserad på verkliga händelser orsakar debatt. När filmen ”Call girl” hade premiär förra året anmälde Mårten Palme filmen för förtal, eftersom en rollfigur som har sex med en minderårig prostituerad är mycket lik Olof Palme. I Storbritannien diskuteras just nu filmen ”Diana” och huruvida den överensstämmer med hennes verkliga liv. –Vi har ingen stor tradition att göra film om kända svenskar. I USA görs det hela tiden, och det tas hur stora friheter som helst. Det tycker jag absolut inte att man ska göra, men vi är lite ovana vid ”biopics” här. Både jag och Peter Birro har gjort det här med stort hjärta och med värme. Vi älskar Monica Z. Och det blir en stor försoning mellan henne och pappan i slutet av filmen, de älskar också varandra, säger Lena Rehnberg. Vad vill du säga till Tom Alandh? – Jag tror att alla har olika åsikter om det här. Han har sin, och det har han full rätt till, säger Lena Rehnberg. En annan scen i filmen som inte stämmer överens med verkligheten är den där Monica Zetterlund spelar in ”Sakta vi gå genom stan”. I verkligheten var det Georg Riedel som gjorde arrangemanget till låten, men i filmen ligger Monica Zetterlund, spelad av Edda Magnason, och hennes orkester bakom det. Georg Riedel är inte särskilt upprörd över detta även om han tycker att det är lite trist. – Filmen är ju en halvdokumentär. När filmproducenten bjöd mig till förhandsvisningen talade hon om att scenen ser ut som den gör, och sade att ”å andra sidan vet ju alla att du skrivit arrangemanget och gjort inspelningen”. Men det tror jag inte alls att alla vet, och på det viset är det tråkigt. Men jag förmodar att de försökte göra en bra story, säger Georg Riedel. Georg Riedel har själv inte sett filmen än, men planerar att göra det. –Jag kommer ihåg Monica precis som hon var, och kanske kommer jag att ha svårt att vara tillräckligt generös för att ta till mig filmen. Men jag ska se den, Edda Magnason är väldigt bra.


Ny Britney-singel läckte

Summary: Britney Spears nya singel ”Work Bitch” har läckt mer än ett dygn innan den skulle släppas.

”Jag vaknade upp idag och såg att en version av Work Bitch med dålig ljudkvalitet har läckt” skrev Britney Spears i söndags på Twitter. Planen var att låten skulle släppas under måndagskvällen. Nu har Britney Spears nya singel läckt på internet mer än ett dygn tidigare än planerat. Låten heter ”Work Bitch” och är skriven och producerad Will .I. Am tillsammans med bland annat svenske houseartisten Otto Knows. LA Times skriver att Sebastian Ingrosso, en av medlemmarna i Swedish House Mafia, har varit med och skrivit låten. Det stämmer inte, säger han i en intervju med Billboard. – Jag vet egentligen inte vem som skrev att jag var en av upphovsmännen. Det är en väldigt bra låt och jag ser fram emot att se hur det kommer att gå för den, men jag kan inte ta någon ära för den, säger han till Billboard. I intervjun berättar Ingrosso att han är mentor till Otto Knows, och att det antagligen är därför som hans namn hamnat tillsammans med upphovsmännen. Fansens reaktioner på den nya singeln har berört Britney Spears. På Twitter skrev hon att hon var överväldigad och tacksam för allt stöd. ”Britney-armén är fantastisk. Jag älskar er”, skrev hon på Twitter. Här kan du lyssna på den nya singeln.


Filmen kan ge nya perspektiv på kung fu

Summary: Mystik, melankoli och mindfulness. I ”The grandmaster” berättar Wong Kar-wai historien om den kinesiska kung fu- legenden Ip Man, som bland annat lärde upp Bruce Lee.

Tung Choi Street, Hongkong, november 1972. En cancersjuk 79-åring i pyjamas gör avancerade kung fu-rörelser hemma i sitt vardagsrum framför en super 8-kamera. Mitt under demonstrationspasset gör han plötsligt en paus och vänder bort ansiktet från kameran – innan han fortsätter. När regissören Wong Kar-wai såg denna filmscen med Ip Man i slutet av 1980-talet blev han djupt tagen. – Det var en väldigt ångestladdad scen som berörde mig otroligt mycket. Det var som om Ip Man var för sjuk eller för svag för att orka, men sedan fullföljde han ändå demonstrationen. Några dagar senare var han död. Detta är det enda arkivmaterialet som finns från dessa åtta kombinationer, som är helt centrala inom kung fu, säger Wong Kar-wai bakom sina svarta solglasögon på ett hotell i Berlin. Efter nära sex års arbete är Wong Kar-wai äntligen klar med sin film om den legendariska kung fu-legenden Ip Man, som spelas av Tony Leung. ”The grandmaster” är ett episkt, elegant och besjälat drama. Ett slags ”One upon a time in China” som rör sig från mitten av 30-talet fram till 60-talet. Ip Man föddes i en förmögen familj i Foshan när Kinas sista kejsardynasti drog sin sista suck, fick sin egendom konfiskerad under den japanska ockupationen på 30-talet och fick fly till Hongkong strax efter att Mao tagit makten. I Hongkong bidrog han till att popularisera kung Fu genom att starta Wing Chun-skolan, där Bruce Lee var en av eleverna. – Detta är mer än en vanlig kung-fu-film, den berättar också om martial arts-konstnärernas värld, deras hederskoder, deras värderingar, deras filosofi, vilket är något som fascinerar mig. Särskilt nu i tider när kung fu ofta förvandlas till sport eller yogapass. Jag har insett att kung fu-mästarnas ödmjukhet kommer av att de vet att deras händer kan förvandlas till mordvapen, säger Wong Kar-wai. I en av filmens slutscener står en ung Bruce Lee och stirrar storögt in i Ip Mans träningslokal på de perfekt koreograferade kombinationerna av vertikala och horisontella rörelsemönster. Pojken skulle också kunna ha varit Wong Kar-wai. Regissören har aldrig tränat kung fu men alltid fascinerats på avstånd. Som liten sträckläste han martial arts-böcker och fascinerades av dess mystiska rollfigurer. När han blev lite äldre slukade han filmer med Bruce Lee, Jet Li och bröderna Shaw. – Mina föräldrar ville inte att jag skulle träna, på den tiden var martial arts-skolorna mystiska och associerades med triaderna. Så med den här filmen kan man säga att jag har gått genom den där dörren, säger Wong Kar-wai. – Jag hoppas att jag har förmedlat djupet i denna tradition i tider när kung fu filmer ofta förvandlats till överskruvade actionuppvisningar. Särskilt bland de stora mästarna, som generöst för arvet vidare till nya generationer. Jag hoppas att filmen kan ge nya perspektiv på kung fu och på den kinesiska kulturen. – ”The grandmaster” säger oss något om var vi kommer ifrån och vilka vi är. De flesta av mina filmer handlar om 60-talets Hongkong och dess invandrare, den andra generationen, och den här spårar upp deras rötter, jag ville veta vart de kom ifrån, säger Wong Kar-wai. Ip Man, som bland annat tränade upp Bruce Lee, har också gestaltats i filmer som Wilson Yips ”Ip Man” och ”The legend is born: Ip Man” med Donnie Yen. Inför titelrollen i ”The grandmaster” tränade Tony Leung kung fu dagliga maxdoser i fyra års tid med en sex månader lång paus för armbrott. Som vanligt tog Wong Kar-wai all tid i världen på sig. Efter tre års research och intervjuer med kung fu-mästare över hela Kina, tog filmen 22 månader att spela in. Och i klipprummet drabbades regissören av den vanliga seperationsångesten, vilket gjorde att filmen knappt blev klar i tid till världspremiären på Berlins filmfestival i början av året. Förutom att vara en hyllning till kung fu-genren laddas ”The grandmaster” med psykologiskt djup och känslomässig mystik. Det är lätt att spåra Wong Kar-wais gamla favoritteman; undertryckta känslor, omöjlig kärlek, ånger och nostalgi över förlorade världar. I berättelsens centrum finns förstås en bitterljuv kärlekshistoria mellan Tony Leung och Gong Er (Zhang Ziyi) som ibland slåss i silkestofflor och traditionella kinesiska klänningen cheongsam. – Andra filmer om Ip Man vill framställa honom som en superhjälte, men det jag försöker få fram i min film är att han tycker att det är mer hjältemodigt att slåss mot tiden och livets upp- och nedgångar än en fysisk motståndare. Han föddes med silversked, men förlorade allt utom sin totala hängivenhet för martial arts. Han genomlevde så många olika tidsepoker. Och i slutet är han ensam herre på täppan. Född 1956 i Shanghai, kom till Hongkong vid 5 års ålder. Har jobbat med Tony Leung i sex filmer. Filmer i urval: ”As tears go by” (1988), ”Days of being wild”(1991), ”Ashes of time” (1994), ”Chungking express” (1994), ”Happy together” (1997), ”In the mood for love” ( 2000), ”2046” (2004). ”My blueberry nights” (2007). ”The g randmaster” finns i tre olika versioner. I Sverige visas den 123 minuter långa versionen, som öppnade Berlins filmfestival. Den kinesiska versionen är 7 minuter längre, medan den amerikanska är en mer linjär version på 108 minuter med 15 minuter material som inte finns med i de andra versionerna.