Stålmannen som aldrig lyfte

Summary: Filmskådespelaren Ben Affleck gör sitt livs roll som den första Stålmannenstjärnan George Reeves i noirfilmen ”Hollywoodland”. Vi har pratat med Affleck och Adrien Brody, som spelar privatdetektiv i filmen.

Den 16 juni 1959 hittades skådespelaren George Reeves död i sitt hem på 1579 Benedict Canyon Drive i Hollywood Hills. Hans ansikte hade genomborrats av ett enda skott från ett Lugergevär medan hans älskarinna och hennes vänner festade på bottenvåningen. Mannen som blivit Stålmannen med hela USA i teverutan hade plötsligt tagit sitt liv. Eller? Det mystiska dödsfallet sände chockvågor genom pojkrummen med unga fans i superhjältetrikåer. – George Reeves är den mest hjärtskärande roll jag någonsin gjort. Han ville vara en seriös filmskådespelare men blev fånge i Stålmannen-dräkter, säger Ben Affleck, som själv fångats med epitet som ”Gigli” och ”New Jersey girl” efter några dunderfiaskon. Och efter att ha blivit ”Bennifer” med hela världen när han dejtade Jennifer Lopez vet Affleck hur det är att få en tvångströja av skvallerpressen. I ”Hollywoodland” finns en hjärtslitande scen som är en lightversion av Ricky Gervais statistkomedi ”Extras”. En stolt Reeves deltar i smygvisningen av ”Härifrån till evigheten” där han lyckats få en liten roll. När han väl dyker upp på duken skriker testpubliken ”It’s a bird! It’s a plane!”. – Jag förstår att Reeves började dricka klockan 9 på morgonen. ”Hollywoodland” visar hur tragiskt det är med vuxna män som bär Stålmannendräkt. Man försöker vara cool men gör något som är otroligt löjligt. Jag försökte spela rollen med en känsla av förödmjukelse. Och, tro mig, det var inte svårt att göra i en stekhet ulldräkt med små röda läderbyxor över min torso, ler Ben Affleck med bländvita tänder på Venedigs filmfestival, där han fick pris som bästa skådespelare tillsammans med Helen Mirren (”The queen”). ”Hollywoodland” är en färd till drömfabrikens mörka hjärta med spelfilmsdebutanten Alan Coulter som tidigare regisserat teveserier som ”Six feet under” och ”Sopranos”. Diane Lane spelar Reeves älskarinna, fru till Bob Hoskins mäktiga filmboss. Adrien Brody spelar en identitetskrisande privatdetektiv som börjar snoka i Reeves död. Affleck spelar den försupne Reeves med en blandning av charm och melankoli, kvickhet och självförakt. Precis som Coulter menar Affleck att filmen handlar om Hollywoods kärnämnen – identitet och ärelystnad. – Jag jobbar i en ”business” där man hela tiden skiftar identitet genom att spela olika figurer. Samtidigt handlar det om att skapa en identitet som går att sälja till publiken som en vara, säger Ben Affleck, som lever på sitt kraftiga käkparti, sin karismatiska charm och humor bakom den lite träiga collegefasaden. Ben Affleck kastades in som barnskådespelare av sin mamma i independentfilmen ”The dark end of the street” 1981. Men slog igenom först i Gus van Sants ”Good will hunting” (1997), där han också Oscarbelönades för manuset som han skrev tillsammans med vännen Matt Damon. Efter en rad halvfloppar i popcornträsket som kulminerade med dunderfiaskot ”Gigli” har ”Hollywoodland” reparerat Afflecks lite skamfilade varumärke. – Jag har ramlat och slagit mig några gånger under min filmkarriär, men det är både nödvändigt och okej. Jag vill göra fler filmer som ”Hollywoodland”. Och regissera mina egna filmer, säger Affleck, som just regisserat Denis Lehane-deckaren ”Gone, baby, gone” – femton år efter lågbudgetdebuten ”I killed my lesbian wife, hung her on a meat hook, and now I have a three-picture deal at Disney”. Fast själv är han mest påverkad av att ha blivit förälder tillsammans med Jennifer Garner, sin motspelerska från superhjältefilmen ”Daredevil”. – Papparollen är den mest intressanta i mitt liv. Jag vill inte vara ute och springa längre. Min enda lilla dröm är få en stund för mig själv och läsa något som inte är ett filmmanus, säger Ben Affleck anspråkslöst – bara för att dyka upp som smyghånglare på Youtube några månader senare. Härnäst spelar Affleck gangster i ”Smokin’ aces”, en kontraktmördarthriller som utspelar sig i Las Vegas. – Det är en fullständigt bisarr Lynch-möter-Tarantino-film, där olika maffiagrupperingar försöker hinna först med att mörda en tjallare (Jeremy Piven), säger Ben Affleck. Några fler superhjälteroller är han inte inne på. – Min son kommer aldrig att få bära den där Stålmannenkostymen. Den ska dö. Jag ska slängas på barbecue-grillen, haha. Nicholas Wennö nicholas.wenno@dn.se 08-738 21 61


Stålmannen som aldrig lyfte

Summary: Filmskådespelaren Ben Affleck gör sitt livs roll som den första Stålmannenstjärnan George Reeves i noirfilmen ”Hollywoodland” . ( Vi har pratat med Affleck och Adrien Brody, som spelar privatdetektiv i filmen.

Den 16 juni 1959 hittades skådespelaren George Reeves död i sitt hem på 1579 Benedict Canyon Drive i Hollywood Hills. Hans ansikte hade genomborrats av ett enda skott från ett Lugergevär medan hans älskarinna och hennes vänner festade på bottenvåningen. Mannen som blivit Stålmannen med hela USA i teverutan hade plötsligt tagit sitt liv. Eller Det mystiska dödsfallet sände chockvågor genom pojkrummen med unga fans i superhjältetrikåer. – George Reeves är den mest hjärtskärande roll jag någonsin gjort. Han ville vara en seriös filmskådespelare men blev fånge i Stålmannen-dräkter, säger Ben Affleck, som själv fångats med epitet som ”Gigli” och ”New Jersey girl” efter några dunderfiaskon. Och efter att ha blivit ”Bennifer” med hela världen när han dejtade Jennifer Lopez vet Affleck hur det är att få en tvångströja av skvallerpressen. I ”Hollywoodland” finns en hjärtslitande scen som är en lightversion av Ricky Gervais statistkomedi ”Extras” . En stolt Reeves deltar i smygvisningen av ”Härifrån till evigheten” där han lyckats få en liten roll. När han väl dyker upp på duken skriker testpubliken ”It’ s a bird! It’ s a plane!” . – Jag förstår att Reeves började dricka klockan 9 på morgonen. ”Hollywoodland” visar hur tragiskt det är med vuxna män som bär Stålmannendräkt. Man försöker vara cool men gör något som är otroligt löjligt. Jag försökte spela rollen med en känsla av förödmjukelse. Och, tro mig, det var inte svårt att göra i en stekhet ulldräkt med små röda läderbyxor över min torso, ler Ben Affleck med bländvita tänder på Venedigs filmfestival, där han fick pris som bästa skådespelare tillsammans med Helen Mirren (” The queen” ). ” Hollywoodland” är en färd till drömfabrikens mörka hjärta med spelfilmsdebutanten Alan Coulter som tidigare regisserat teveserier som ”Six feet under” och ”Sopranos” . Diane Lane spelar Reeves älskarinna, fru till Bob Hoskins mäktiga filmboss. Adrien Brody spelar en identitetskrisande privatdetektiv som börjar snoka i Reeves död. Affleck spelar den försupne Reeves med en blandning av charm och melankoli, kvickhet och självförakt. Precis som Coulter menar Affleck att filmen handlar om Hollywoods kärnämnen – identitet och ärelystnad. – Jag jobbar i en ”business” där man hela tiden skiftar identitet genom att spela olika figurer. Samtidigt handlar det om att skapa en identitet som går att sälja till publiken som en vara, säger Ben Affleck, som lever på sitt kraftiga käkparti, sin karismatiska charm och humor bakom den lite träiga collegefasaden. Ben Affleck kastades in som barnskådespelare av sin mamma i independentfilmen ”The dark end of the street” 1981. Men slog igenom först i Gus van Sants ”Good will hunting” (1997), där han också Oscarbelönades för manuset som han skrev tillsammans med vännen Matt Damon. Efter en rad halvfloppar i popcornträsket som kulminerade med dunderfiaskot ”Gigli” har ”Hollywoodland” reparerat Afflecks lite skamfilade varumärke. – Jag har ramlat och slagit mig några gånger under min filmkarriär, men det är både nödvändigt och okej. Jag vill göra fler filmer som ”Hollywoodland” . Och regissera mina egna filmer, säger Affleck, som just regisserat Denis Lehane-deckaren ”Gone, baby, gone” – femton år efter lågbudgetdebuten ”I killed my lesbian wife, hung her on a meat hook, and now I have a three-picture deal at Disney” . Fast själv är han mest påverkad av att ha blivit förälder tillsammans med Jennifer Garner, sin motspelerska från superhjältefilmen ” Daredevil” . – Papparollen är den mest intressanta i mitt liv. Jag vill inte vara ute och springa längre. Min enda lilla dröm är få en stund för mig själv och läsa något som inte är ett filmmanus, säger Ben Affleck anspråkslöst – bara för att dyka upp som smyghånglare på Youtube några månader senare. Härnäst spelar Affleck gangster i ”Smokin’ aces” , en kontraktmördarthriller som utspelar sig i Las Vegas. – Det är en fullständigt bisarr Lynch-möter-Tarantino-film, där olika maffiagrupperingar försöker hinna först med att mörda en tjallare (Jeremy Piven), säger Ben Affleck. Några fler superhjälteroller är han inte inne på. – Min son kommer aldrig att få bära den där Stålmannenkostymen. Den ska dö. Jag ska slängas på barbecue-grillen, haha. Nicholas Wennö nicholas.wenno@dn.se 08-738 21 61


Träskodans med magi

Summary: Malmöoperan satsar djärvt. Tonsättaren Jonas Forssell får skriva tre nya operor. Nu har ”Träskoprinsessan” urpremiär. Musikaliskt och visuellt spännande, men helheten vacklar. Opera

”Träskoprinsessan” av Jonas Forssell Scen: Malmö opera Text: Maria Sundqvist Dirigent: Thomas Söndergård Regi & scenografi: Martin Tulinius Kostym: Maria Gyllenhoff Medverkande: Kamila Benhamza, Karl Rombo, Jakob Högström, Monica Einarson, Lars Arvidson, Naja Monrad Hansen, Johan Palmqvist med flera, Malmöoperans kör och orkester Ljus: Mikael Sylvest ) ”Jag är prinsessa nu.” Söndagmorgon och Sydsvenskan citerar Marie Lindberg efter att hon gått vidare till final i Melodifestivalen. Från skolfröken till schlagerprinsessa. Klart att medierna älskar det. Klart att vi alla älskar det: Ombytta roller. Som i en saga. Eller någon Hollywoodkomedi. Själv frestas jag att nypa mig i armen. Är jag kvar på Malmöoperan och urpremiären på ”Träskoprinsessan” För Jonas Forssells och Maria Sundqvists opera bygger också på denna urgamla berättarformel. Fast här står nedbyterskan i centrum och Forssells Balkaninspirerade musik är förstås mer komplicerad än någon schlager. ”Träskoprinsessan” är den första av tre operor som Forssell ska skriva för Malmöoperan. (Nästa premiär blir ”Döden och flickan” efter Ariel Dorfmans pjäs – filmad av Roman Polanski. Långsiktigt tänkt, men också djärvt att satsa på en och samma tonsättare. Kanske också djärvt att inleda med en opera som vill göra saga och allegori för vuxna. Eller i alla fall för alla åldrar. För berättelsen är enkel. Prinsessan Stella byter identitet med den fattiga Maja. Gyllene bur mot frihet, fattigdom mot mat och en skön säng. Stella konfronteras med stadens nöd, möter kanske kärleken, möter tokig kvinna vars älskade indirekt dödats av den tyranniske herr Snipa, möter den mystiske dockspelaren Chaim. Lägg till lite övernaturligt som den spökande fästmannen, naturväsendet Pilefrun och ett par magiska träskor. Visuellt och musikaliskt är det ofta spännande. Herr Snipa (en grym Jakob Högström) och hans gäng ser ut att vara på rymmen från någon H C Andersen-saga, folket är solida skulpturer i trasgrått, med förvridna skuggor reser sig staden i rakknivsvass silhuett. Atmosfären andas dimhöljd magi och ålderdomligt Europa. En judisk shtetl, bara ett fattigetto i vilken stad som helst Men Maria Sundqvist har också inspirerats av stadsdelen Nöden i Lund som på 1800-talet hade en stor östeuropeisk befolkning. Till detta klezmer och Balkansväng i sju- och elvatakt som korsas med isande blixtsnabba löpningar och drillar i orkesterstråket. Ibland låter Forssell musiken från fem vandrande musikanter på scenen effektivt krocka med den från diket, ibland är det förvånansvärt rakt som tretaktsduetten för Stella och Majas bror Alex, båda fint sjungna av Kamila Benhamza och Karl Rombo. Koreografen Peter Lagergren skapar flera svängande dansscener, fyndigast den där enskodd träskodans ackompanjeras av enbart handklappningar. Men även en saga måste ha sin logik för att gripa tag, kanske särskilt när den görs för vuxna, och ”Träskoprinsessan” innehåller både för lite och för mycket. Sensmoralen blir tydlig nog i slutscenen när Chaims marionetter lossar trådarna från sina kroppar och traskar ut efter Stella: alla måste ta ansvar för sitt eget liv. Fast några scener känns närmast som ursäkter för ännu en häftig utflykt i Balkanbrassets land och när alltför schematisk handling och figurer ska paras ihop med ambitiös parallell till ”Hamlet” vacklar helheten. Kvar blir några suggestiva bilder samt en hel del medryckande musik. Sara Norling musik@dn.se


Träskodans med magi

Summary: Malmöoperan satsar djärvt. Tonsättaren Jonas Forssell får skriva tre nya operor. Nu har ”Träskoprinsessan” urpremiär. Musikaliskt och visuellt spännande, men helheten vacklar.

”Träskoprinsessan” av Jonas Forssell Scen: Malmö opera Text: Maria Sundqvist Dirigent: Thomas Söndergård Regi & scenografi: Martin Tulinius Kostym: Maria Gyllenhoff Ljus: Mikael Sylvest Medverkande: Kamila Benhamza, Karl Rombo, Jakob Högström, Monica Einarson, Lars Arvidson, Naja Monrad Hansen, Johan Palmqvist med flera, Malmöoperans kör och orkester ” Jag är prinsessa nu.” Söndagmorgon och Sydsvenskan citerar Marie Lindberg efter att hon gått vidare till final i Melodifestivalen. Från skolfröken till schlagerprinsessa. Klart att medierna älskar det. Klart att vi alla älskar det: Ombytta roller. Som i en saga. Eller någon Hollywoodkomedi. Själv frestas jag att nypa mig i armen. Är jag kvar på Malmöoperan och urpremiären på ”Träskoprinsessan”? För Jonas Forssells och Maria Sundqvists opera bygger också på denna urgamla berättarformel. Fast här står nedbyterskan i centrum och Forssells Balkaninspirerade musik är förstås mer komplicerad än någon schlager. ”Träskoprinsessan” är den första av tre operor som Forssell ska skriva för Malmöoperan. (Nästa premiär blir ”Döden och flickan” efter Ariel Dorfmans pjäs – filmad av Roman Polanski.) Långsiktigt tänkt, men också djärvt att satsa på en och samma tonsättare. Kanske också djärvt att inleda med en opera som vill göra saga och allegori för vuxna. Eller i alla fall för alla åldrar. För berättelsen är enkel. Prinsessan Stella byter identitet med den fattiga Maja. Gyllene bur mot frihet, fattigdom mot mat och en skön säng. Stella konfronteras med stadens nöd, möter kanske kärleken, möter tokig kvinna vars älskade indirekt dödats av den tyranniske herr Snipa, möter den mystiske dockspelaren Chaim. Lägg till lite övernaturligt som den spökande fästmannen, naturväsendet Pilefrun och ett par magiska träskor. Visuellt och musikaliskt är det ofta spännande. Herr Snipa (en grym Jakob Högström) och hans gäng ser ut att vara på rymmen från någon H C Andersen-saga, folket är solida skulpturer i trasgrått, med förvridna skuggor reser sig staden i rakknivsvass silhuett. Atmosfären andas dimhöljd magi och ålderdomligt Europa. En judisk shtetl, bara ett fattigetto i vilken stad som helst? Men Maria Sundqvist har också inspirerats av stadsdelen Nöden i Lund som på 1800-talet hade en stor östeuropeisk befolkning. Till detta klezmer och Balkansväng i sju- och elvatakt som korsas med isande blixtsnabba löpningar och drillar i orkesterstråket. Ibland låter Forssell musiken från fem vandrande musikanter på scenen effektivt krocka med den från diket, ibland är det förvånansvärt rakt som tretaktsduetten för Stella och Majas bror Alex, båda fint sjungna av Kamila Benhamza och Karl Rombo. Koreografen Peter Lagergren skapar flera svängande dansscener, fyndigast den där enskodd träskodans ackompanjeras av enbart handklappningar. Men även en saga måste ha sin logik för att gripa tag, kanske särskilt när den görs för vuxna, och ”Träskoprinsessan” innehåller både för lite och för mycket. Sensmoralen blir tydlig nog i slutscenen när Chaims marionetter lossar trådarna från sina kroppar och traskar ut efter Stella: alla måste ta ansvar för sitt eget liv. Fast några scener känns närmast som ursäkter för ännu en häftig utflykt i Balkanbrassets land och när alltför schematisk handling och figurer ska paras ihop med ambitiös parallell till ”Hamlet” vacklar helheten. Kvar blir några suggestiva bilder samt en hel del medryckande musik. Sara Norling musik@dn.se


Nya modemässan öppnar

Summary: På onsdag öppnar Stockholm Fashion Week och Modemässan i Älvsjö är tillbaka. Dessutom arrangeras en utställning med eko- och fair trade-tema.

Det är drag i svensk design. Möbelmässan slår publikrekord och i dag öppnar Stockholm Fashion Week med ett program större än någonsin. Det kommande höstmodet står i fokus och bland mycket annat återuppstår Modemässan i Älvsjö, nu under namnet Style at Sthlm. Det är åtta år sedan det senast var en traditionell modemässa i Älvsjö. I förskingringen har Köpenhamnsmässorna tagit över, dit har branschen åkt för att ställa ut, handla och kolla de senaste trenderna. Men nu laddar Stockholm för comeback. - Vi är inte bara en inköpsmässa, vi har ett helt nytt koncept, säger Chicie Lindgren som är projektledare för den nya mässan. Den är inte speciellt stor, 120 utställare, men har många kringaktiviteter; som en trendutställning och en utställning med eko- och fair trade-tema där ett tiotal svenska designers deltar. Det blir också en stor trendvisning, "Best of Stockholm fashion week", stylad av Karin Smeds. Hon har även plockat plagg från företag som visas ute på stan. - Det är alltid svårt att starta en ny mässa, många vill vänta och se innan de bestämmer sig. Men vi är nöjda så här långt. I framtiden hoppas vi bli den sammanhållande länken för hela modeveckan, fungera ungefär som möbelmässan, säger Chicie Lindgren. Ytterligare två mässor löper parallellt i Älvsjö; Sko- och väskmässan och Rookies & Players, mässan för nykomlingar. Från Älvsjö går bussar till Järla sjö där Stockholms modecenter har sina nya lokaler. Samarbete över gränserna tycks vara nyckel till det ökade modetrycket. Även UD och Svenska Institutet är engagerade och bussar runt ett drygt tjugotal inbjudna utländska journalister på specialsytt program under veckan. - Nu är det upp till bevis som gäller, säger Kristian Rajnai från Odd Projects som arrangerar alternativmässan +46 Trade på Kungsholmen (namnet syftar på riktnumret till Sverige). Trots att London Fashion Week löper samtidigt som Stockholm tror Kristian Rajnai på succé. - Det finns ett jättestort internationellt intresse för svenskt mode nu. +46 Trade innehåller ett tjugotal handplockade utställare, små uppstickare som svenska So Last Season, Pudel och Lick My Label, stora som Diesel och nya utländska märken som franska Surface to Air. Dessutom visar +46 Trade en internationell modefilmfestival, You Wear it Well (som allmänheten har tillträde till - annars är de flesta event bara för branschfolk). Det blir modevisningar och en modetävling med en internationell jury, bland annat sitter modejournalisten Diane Pernet från Paris med. Det är viktigt att få internationell mediabevakning. - Sverige är ledande på casualmode och jätteduktiga på att bygga varumärken. Men vi är ett litet land, som modeföretag måste du snart börja exportera, säger Moderådets vd Lotta Ahlvar. Bomullsbörsen, en alternativmässa på Street vid Hornstull i Stockholm, är en annan fixpunkt. Liksom Berns salonger, här visar många i det etablerade avantgardet; Ann-Sofie Back, Nakkna, Whyred, Hope, Pour, Diana Orving, Carin Wester, Dagmar, Fifth Avenue Shoe Repair, Minimarket, Göran Sundberg och Stray Boys. De som inte deltar i Stockholm Fashion Week är de stora varumärkena J Lindeberg, Tiger, Filippa K, Acne och några till, de har redan haft sina visningar. Svenska Moderådet är övergripande Svenska Moderådet är övergripande koordinator för alla aktiviteter. www.moderadet.se Style at Sthlm, Stockholmsmässan i Älvsjö, 15–18/2. www.styleatsthlm.se Stockholms modecenter, Järla sjö, 12–18/2. www.modecenter.se +46 Trade, alternativ modemässa, med +46 Select, modetävling och visning 13/2. 14–15/2 www.plus46fashion.se Rookies & Players, Älvsjö, 15–18/2. www.rookies.nu Nordens Sko & Väskmässa, Älvsjö, 15–18/2. www.nordicshoeanddbagfair.se Bomullsbörsen, Street, Hornstulls strand, 15–17/2. www.bomullsborsen.se Fashion days at Berns, 12/2–15/2, arrangerar modevisningar på Berns. Bon magazine filmar alla visningarna. www.bonmagazine.com


Reinfeldt: "Sverige har förlorat en älskad författarinna"

Summary: Både Sveriges statsminister Fredrik Reinfeldt och kulturminister Lena Adelsohn Liljeroth talar om Marianne Fredrikssons betydelse som författare - med en unik förmåga att beröra.

"Sverige har förlorat en folkkär och älskad författarinna som med sina böcker lyckades fånga människor på ett unikt sätt, något som inte bara många svenskar utan även många läsare världen över uppskattat", skriver statsminister Fredrik Reinfeldt i en kommentar till Marianne Fredrikssons bortgång. Kulturminister Lena Adelsohn Liljeroth skriver: "Marianne Fredriksson berörde oss alla genom sitt skrivande och hon lämnar efter sig en stor litterär skatt. Marianne var och kommer att vara en inspiration för såväl författare som läsare. Hon hade den där speciella förmågan att fånga läsaren och göra en delaktig i bokens historia. Den förmågan som är så få förunnad."


Marockos ljus ger liv åt Arn

Summary: Just nu pågår inspelningen av två Arn-filmer, den största svenska filmsatsningen någonsin, i Marocko. DN har varit där och pratat med regissören Peter Flinth.

Ouarzazate, Marocko. Den marockanska ökenstaden Ouarzazate lockar utländska filmbolag till sig för det storslagna och skiftande landskapet skull, den kunniga men relativt billiga lokala arbetskraften, och det stadiga vädret. Här har storfilmer som ”Kundun”, ”Gladiator”, ”Syriana”, ”Kingdom of Heaven” och ”Babel” spelats in. Och just pågår nu filmatiseringen av Jan Guillous böcker om tempelriddaren Arn. Inspelningen är ett jätteprojekt med en budget på drygt 200 miljoner kronor – den största filmsatsningen någonsin i Sverige. – Ouarzazate är den perfekta platsen för ”Det heliga landet”, säger filmens danske regissör Peter Flinth, känd för den svenska publiken från bland annat Wallanderfilmen ”Mastermind”. Men Peter Flinth sneglar lite bekymrat mot en blygrå himmel från hotellets matsal. Kanske måste eftermiddagens inspelning ställas in. Två filmer kommer det att bli, och den första beräknas ha nordisk biopremiär i december. – Det är en stor utmaning att regissera filmerna, men det är inte projektets storlek som är utmanande, utan det faktum att det är en så fantastiskt bra historia, konstaterar han. – Det viktigaste är att göra Jan Guillous berättelse rättvisa! En del av svårigheten med filmprojektet ligger i att krympa tre böcker med välutvecklade personligheter och konflikter till två filmer, och att samtidigt förmedla de bilder som läsarna har i huvudet. – Berättelsen jag vill förmedla är den om en man som står vid sitt ord, och vilka dilemman detta försätter honom i, i troheten mot Gud och i löftet han gett sin älskade Cecilia. Filmen handlar om en tro på något större; på en Guds vilja, och på att kärleken är större än livet, förklarar han. – Det är ett angeläget tema, men betraktas tyvärr som ganska omodernt. Därför, menar Peter Flinth, är det bra att berättelsen är förlagd till historisk tid, där varken rollfigurerna eller biobesökarna ifrågasätter Guds vilja. Han återkommer ofta till likheterna mellan berättelsen om Arn och vår tid. – En stor del av de som arbetar med filmen är marockaner. När vi slutar för dagen säger vi i filmteamet ”Vi ses i morgon!”. Och marockanerna svarar alltid ”Insh’Allah”, som betyder ”Om Gud vill”. – Skillnaden mellan hemma och här, är att om du hemma har en dålig dag, så är det för att din internetuppkoppling inte fungerar optimalt. Om du har en dålig dag här, så betyder det att Gud vill säga någonting. Saladin accepterar sitt nederlag inför Arn därför att han tror att Gud vill säga någonting, säger Peter Flinth och fortsätter: – Det finns ohyggligt många kopplingar mellan då och nu. Den administration som styr krig är långt ifrån händelsernas centrum, och vet lite om vad som sker. På Arns tid var det påven, i dag kan det vara Bushadministrationen. Många av de soldater som anländer till ”Det heliga landet” eller till Irak, är felinformerade, menar han och berättar om en scen ur filmen. – Vi ser scenen genom Arns norske väpnare Haralds blå, nordiska ögon. I stort kan man säga att dessa ”hjärntvättade” kristna, lika gärna hade kunnat vara några av Bushs soldater. På så sätt kan man säga att vi tyvärr inte har lärt oss mycket, om det här med krig och religionsfrihet, konstaterar han. I böckerna om Arn låter Jan Guillou islam framstå som mycket human, och dess kultur som mycket framstående inom allt från matlagning, arkitektur, ingenjörskonst och hantverk till sjukvård. – Filmen kommer att förmedla hur Arn uppskattar den muslimska kulturen, förklarar Peter Flinth. Men för att hålla tempot och underhållningen uppe skippar vi ”vattenmöllorna”. Däremot hjälper Saladin Arn när han är skadad, och det finns en personlig relation mellan dem. – Arn försöker förstå och respektera den kultur han möter, och detta öppna synsätt tar han med sig hem till Sverige. Det har slutat regna, en försiktig sol tittar fram och Peter Flinth gör sig redo att ta itu med dagens inspelning. Och han tycker absolut att muslimer i Sverige och de nordiska länderna skall se filmen. – Oavsett vilken trosuppfattning man har, eller om man har läst böckerna eller inte, så kan jag garantera att det blir bra underhållning! Lotta rönn film@dn.se


En svart man för Vita huset

Summary: Hillary Clinton eller Barack Obama? Det blåser nya vindar i USA. En svart man eller en kvinna kan bli demokraternas presidentkandidat 2008. Obama har skrivit två böcker som blivit storsäljare. Mats Wiklund läser det unga Amerikas politiska hopp.

Barack Obama ”Dreams from my father” Three River Press ”The audacity of hope” Crown I nästa års amerikanska presidentval kandiderar för första gången sedan 1952 varken en president eller vice president. Och redan nu, nästan två år innan USA:s 44:e president svärs in, är valkampanjen i gång: tidigare och, naturligtvis, även dyrare än någonsin. Men den främsta anledningen till att valet 2008 går till historien beror på två av demokraternas kandidater. Med stor sannolikhet kommer partiet att representeras av en kvinna eller en svart man, av Hillary Clinton eller Barack Obama. Hillary Clintons kandidatur har legat i korten i åratal, redan under maken Bills tid i Vita huset. Länge framstod hon också som oslagbar. Frågan gällde inte om hon skulle nomineras av partikonventet utan om hon därefter skulle kunna besegra republikanernas kandidat. Kalkylen håller inte längre och skälet är den 45-årige afroamerikanske senatorn från Illinois. För ett år sedan var han ett ungt löfte, okänd utanför den politiska klassen. I dag är han en superstjärna. Karin Henriksson, Svenska Dagbladets veterankorrespondent i Washington, berättade för mig att hon sett Obama överfallas på Dulles flygplats av några fnittriga och upprymda kvinnor (vita) i den övre medelåldern skrikandes ”We love you, senator!”. Parallellen med John F Kennedy är närmast övertydlig: ung, begåvad och karismatisk. Han är liksom den unge senatorn från Massachusetts förnyelsen och generationsskiftet förkroppsligad. Oerhörda förhoppningar knyts också till honom. Men vilka förhoppningar? Bland dem som vet vem han är har en stor majoritet ingen aning om vad han står för och vad han vill. Barack Obamas två år i senaten ger föga vägledning medan Hillary Clinton efter sina sex år redan betraktas som en av landets mest respekterade och effektiva politiker. Att han ändå nått så långt och att hans kandidatur som i morgon officiellt tillkännages i Illinois huvudstad Springfield tas på så stort allvar säger en del om Obamas personliga och politiska kvaliteter. Efter att ha läst hans två böcker, båda på USA:s bästsäljarlistor, är det svårt att inte bli imponerad. Barack Obamas attraktionskraft ligger inte minst i hans bakgrund: vit amerikansk mor och svart far från Kenya. Han växte upp i Hawaii men tillbringade också flera barndomsår utanför Jakarta när modern gifte om sig med en indonesier. Erfarenheterna ligger långt utanför den amerikanska normen, och temat i Obamas första bok ”Dreams from my father” är också identitetssökande och vägen till självkännedom. Den skrevs flera år innan hans politiska karriär inleddes – och det märks. Obama blottar sig. Som ung drack han för mycket, rökte marijuana och använde till och med kokain. I flera år kämpade han med leda, ursinne, osäkerhet och utanförskap. De känslorna bar han med sig långt efter det att han drog sig undan avgrunden. Först i Kenya, bland familj och släktingar, försonades han med sitt sociala och etniska arv. Det skulle lätt ha kunnat bli en lite välmenande och platt skildring av hur en svart man söker och finner sina rötter. Men Obama är en fin stilist med säker känsla för miljöer och dialog. Framför allt besitter han förmågan att se den egna personen lite på distans. Självironi är ett mycket tilltalande och ovanligt drag hos politiker. Svarta amerikaner ger Hillary Clinton ett mycket större stöd än Barack Obama. Det beror säkert på att hennes namn är så inarbetat. Men också att afroamerikaner inte är beredda att tas för givna. Vissa undrar var Obama egentligen hör hemma. Trots ett starkt engagemang för fattiga och utslagna väcks frågor om han med sina internationella erfarenheter och sin familjebakgrund egentligen kan räknas till gruppen svarta amerikaner. Kanske beror en del av skepsisen också på att så många vita charmas av honom. Med sin resonerande och pragmatiska hållning – i ett ofta citerat anförande inför demokraternas partikonvent 2004 hävdade Barack Obama att det inte finns ”ett svart Amerika, ett vitt Amerika” utan ett Amerika för alla – river han ned åtskilliga av de mentala och ideologiska hinder som fortfarande blockerar vägen för en svart politiker i USA. Men det är en vansklig balansgång. Att han inte ger vita väljare dåligt samvete är en avgjord tillgång. Framstår det å andra sidan som om han spelar ned sin etnicitet är risken uppenbar att debatten om var han hör hemma åter tar fart. Barack Obama medger utan omsvep att han är en politiker som haft tur. I senatorsvalet 2004 blev han demokraternas kandidat genom att partiets favorit drogs in i en skilsmässoskandal. Hans republikanske motståndare befann sig allra längst ut på högerskalan. Det blev en promenadseger för Obama. ”The audacity of hope” som kom ut i höstas var en försöksballong, ett test på om han över huvud taget var tänkbar som presidentkandidat. Flera månader på New York Times bästsäljarlista och en intensiv mediebevakning gav ett tydligt svar. Det fanns ingen återvändo. Ger hans andra bok några tydliga besked om vilket slags president han skulle kunna bli? Knappast. Avsikten är i stället att visa vilket slags president han skulle vilja vara. Till skillnad från ”Dreams from my father” sker det med riskfria och heltäckande formuleringar. Han är fortfarande introspektiv och vågar vara intellektuell. Men budskapet är både enkelt och svårpenetrerat: Den politiska processen fungerar inte längre. Med en rad exempel visar han att polariseringen och de ideologiska motsättningarna inte speglar verkligheten. Väljarna är resultatinriktade. Miljoner instämmer i Obamas analys. Problemet är att amerikansk politik ända sedan republikens tillblivelse alltid präglats av konflikter och misstro mot makten. Bill Clinton, som Barack Obama påminner om med sin betoning av kompromisser och alliansbyggande, blev ett hatobjekt för republikanerna trots att han tillhörde demokraternas högerfalang. Ju närmare Obama kommer Vita huset, desto mer ökar behovet av att förenkla och kategorisera honom och hans politik. Time will tell. Barack Obamas resa mot landets högsta ämbete har nyss inletts och ingen vet när och var den slutar. Men bara det faktum att den äger rum ger hopp om framtiden för världens första demokrati. MATS WIKLUND kulturdebatt@dn.se Mats Wiklund är frilansskribent och skriver ofta om USA. Han har också gett ut en bok om statsminister Fredrik Reinfeldt: ”En av oss?” (Fischer & Co)


Koranen i vår tid

Summary: Många betvivlar att islam är förenligt med folkstyre och ett modernt liv. Men allt tyder på att en överväldigande majoritet av alla världens muslimer, även i Europa, föredrar demokrati framför andra styrelseskick..

En av de viktigaste frågorna i dagens debatt kring islam är huruvida det går eller inte går att förena islam med demokrati. Det finns många röster inifrån de muslimska leden, inte minst från radikala islamistiska samt traditionalistiska grupperingar som avfärdar möjligheten. Autokratiska makthavare i muslimska länder samt deras radikalislamistiska eller salafitiska (traditionalistiska) belackare är rörande överens på en punkt, nämligen att demokrati är ett västerländskt påhitt som är oförenligt med islam. Motiven varierar allt från att islams lagar härrör från Gud vilket gör att de går före mänskliga påfund, till att demokrati inte är anpassad efter sociala, kulturella och politiska förhållanden i muslimska länder. Till dem som stöder denna tanke hör också tänkare som utgår från en klassisk/historisk definition av modernitet som framhåller att islam och demokrati är två oförenliga storheter. I motsats till dessa uppfattningar visar det gigantiska forskningsprojektet "World Values Survey" - en ickekommersiell studie som pågått sedan 1980 - att en överväldigande majoritet i ett flertal muslimska länder föredrar demokrati framför andra styrelseskick. Och det trots att de anser att det finns vissa problem med demokrati. Störst stöd för demokrati finns i Egypten och Bangladesh (98 procent) följt av Marocko (96), Jordanien och Turkiet (90), Algeriet (88), Irak (85), Saudiarabien (74), Indonesien (71) och Iran (70). Jämförande stöd för demokrati i Sverige är 94 procent. Detta stöd finns alltså i muslimska länder där 9 av 10 anser att religionen är mycket viktig, i Sverige hyser cirka 11 procent samma uppfattning. Bland dagens miljontals muslimer i Europa finner vi samma tendens. Trots diskriminering från majoritetssamhällena och gettoisering finns ett starkt stöd för modernitet och demokrati. Många av dem har flytt från religiösa eller sekulära diktaturer eller sökt sig till det öppna och demokratiska Europa, beredda att här forma sitt nya liv för sig och sina familjer. En del av dem bibehåller sin religiösa identitet, skapar och omskapar sina sinsemellan olikartade kulturella mönster och firar ramadan på samma sätt som kristna firar jul. Många lever som andra medborgare, deltar i diverse samhällsaktiviteter och politiska val. Det är tydligt att de utgör en majoritet av muslimerna, även om de ofta är oorganiserade och "tysta". Den franske islamologen Gilles Kepel sätter sitt hopp till Europas unga muslimer som är födda, uppvuxna och utbildade i västeuropeiska demokratier. Kepel anser att dessa unga har tagit till sig europeiska värderingar och är bärare av det demokratiska projektet vars framgångar de själva förkroppsligar. De unga demokratiska muslimerna kan, enligt Kepel, bryta segregationens, utanförskapets, rasismens, radikalislamismens eller salafismens onda cirkel i europeiska förorter, men också fungera som förebilder för unga i muslimska länder och brobyggare som sprider demokratitanken. Till saken hör också att det alltsedan de första mötena med modernt europeiskt tankegods har pågått en debatt bland muslimska tänkare om möjligheterna att förena islam med demokrati. Under 1800-talet deklarerade den skriftlärde al-Afghani (1837-1897) att en övergång till europeisk konstitutionell styrelseform skulle lösa muslimernas politiska och sociala problem. De politiska reformerna skulle i sin tur leda till framsteg och ekonomisk välfärd på samma sätt som det hade gjort i Europa. Många muslimska reformister försökte förankra sina idéer i islam. Med hänvisning till exempelvis rådslag, shura, som förekommer i Koranen eller samstämmighet, ijma, som används i islamisk rättstolkning hävdade man att dessa var samma sak som parlamentarism och majoritetsstyre. Den shiitiske skriftlärde Naini (1860-1936) skrev i början av 1900-talet att de europeiska konstitutionella reformerna var förenliga med islam, eftersom både islam och konstitutionalism bestrider despoti. Denna debatt är lika aktuell i dag och nu går man till botten med hur denna förening skall ske. I likhet med tidigare tänkare skiljer man mellan respekten för demokrati och mänskliga rättigheter och vissa väststaters cyniska utrikespolitik. Det senare är en uppfattning som har brett stöd bland allmänheten i muslimska länder, där 9 av 10 har mycket negativa känslor för USA:s Mellanösternpolitik. En bild som stöds av det ansedda Zogbyinstitutets omfattande undersökning i fem arabländer med USA-vänliga regimer. Den iranske filosofen Abdulkarim Soroush (f. 1945) skriver att demokrati är en garanti för rättssäkerhet, frihet och det civila samhället, och att det i en demokrati är upp till individen att utforma sin muslimska identitet utan inblandning från religiösa auktoriteter eller statsmakter. Han betraktar demokrati och mänskliga rättigheter som globala och övergripande värden som inte kan begränsas till en folkgrupp eller nation. De gäller för mänskligheten som helhet, och människan har dessa rättigheter just på grund av sin mänsklighet. Ingen ska kunna kränka eller förneka dessa rättigheter med hänvisning till religiösa, ideologiska eller andra särskiljande omständigheter, skriver han. Den iranske skriftlärde Mohammad Mojtahed Shabestari (f. 1936) skriver att det som skiljer en demokrati från en autokrati är åsikternas och intressenas mångfald samt ömsesidig respekt. Mojtahed Shabestari anser att demokrati liksom mänskliga rättigheter symboliserar politisk och social rättvisa och är de högsta normerna som ska respekteras i en styrelseform. De muslimska nytänkarna framhåller dock att demokrati inte enbart begränsas till genomförande av demokratiskt godkända allmänna val av den sort vi har sett i Palestina, Irak, Marocko och Turkiet på senare tid. Ännu viktigare för demokrati är politiska reformer, förstärkning av det civila samhället och en reformering av sharialagar som bryter mot medborgerliga fri- och rättigheter. Denna reformering anses inte strida mot islam eftersom shariatolkningen till stor del bygger på tidigare exegeters kunskaper och referensramar, vilka i sin tur utgår från förmoderna förhållanden. Nytolkningen begränsas inte bara till de tidigare exegeternas tolkningar utan omfattar i lika hög grad de sharialagar som härrör från Koranen; alltså sådant som uppfattas som gudomliga och evigt giltiga lagar. Många av dessa lagar utgår från den förmoderna samhällsstrukturens förhållanden och dess traditioner. Ett exempel är en rad bestämmelser om kvinnor, vilka efter moderna mått innebär att kvinnor betraktas som andra klassens medborgare och utsätts för juridisk diskriminering. Dit hör sharialagar som gör att kvinnor ärver hälften så mycket som män, att två kvinnors vittnesbörd värderas som en manlig muslims vittnesbörd, att kvinnors rätt till skilsmässa är mer begränsad, att skadeståndet för kvinnor som utsätts för brott är hälften så mycket som männens osv. En nytolkning innebär att dessa lagar revideras så att de står i samklang med det moderna samhällets förhållanden. Kännetecknande för denna nytolkning är att islams urkunder ses som historiska källor som ska granskas ur en hermeneutisk tolkningsmodell och tolkas ur ett historiskt kontextuellt perspektiv. Den egyptiske muslimske tänkaren Nasr Hamid Abu Zeid (f. 1943) tillämpar i sina nytolkningar strukturalistisk textkritik på Koranen och sunna, profetens tradition. Han utgår från en jämförande metodik, som behandlar islams urkunder som en historisk text öppen för tolkning. Enligt denna modell gäller frågan inte att förkasta islam i sin helhet eller stirra sig blind på traditionella föreställningar, utan snarare att uppfatta andemeningen i dessa bestämmelser och komma med nytolkningar som står i harmoni med dagens förhållanden. Utgångspunkten är att många av lagtexterna tillkom i islams begynnelse inom ramen för de specifika förhållanden som rådde under 600-talet. Mätt med den tidens mått genomdrev islam en rad positiva förändringar inom diverse områden, vilket kan tolkas som att de lagar som infördes i islams begynnelse hade för avsikt att förbättra människans livsvillkor och de facto var en förbättring i jämförelse med tidigare förhållanden. Kvinnor som saknade arvsrätt fick begränsad arvsrätt, vilket kan betraktas som ett framsteg. En nytolkning ska ta sin utgångspunkt i samma anda, det vill säga genomdriva nya förbättringar. En viktig förutsättning för att detta ska bli möjligt är att förändringarna genomförs i harmoni med det moderna samhällets normer. Utgångspunkten för de muslimska nytänkarna är att det finns en rad grundläggande uppfattningar och värderingar inom islam som tjänar ädla syften, som skyddet av rättvisa och människans värdighet. Dessa syften sträcker sig över tid och rum och formerna för hur de ska tillvaratas kan variera med hänsyn till omgivande omständigheter. Islams viktigaste domän blir i detta tänkesätt andlighetens område. Filosofen Soroush liknar religionens roll i det moderna samhället vid grammatikens roll för språket. Han menar att grammatiken inte kan avgöra hur människor ska tänka, den skapar inte tänkandets innehåll. Likaledes skapar inte grammatiken filosofer, ekonomer eller sociologer, utan den ger ramen för kommunikationen mellan människor som talar samma språk. På samma sätt förhåller det sig med religionen. De muslimska nytänkarna väljer harmonisering i stället för avvisande. De anser att muslimer kan ta del av Västerlandets tankegods, demokrati och respekten för mänskliga rättigheter. De vill framställa islam som en progressiv, dynamisk och rationell religion som är relevant för ett modernt liv som kan ligga till grund för en modern muslimsk identitet. Detta synsätt och det stora stödet för demokrati bland den muslimska allmänheten ska emellertid inte uppfattas som en total assimilering och självförnekelse. Fortfarande utgår man från islam som en grundläggande plattform för en modern identitet som lämnar utrymme för globala normer, konventioner och system. Det är i det ljuset man kan förstå det starka stödet för demokrati och skydd av mänskliga rättigheter i muslimska länder. Nasr Hamid Abu Zeid"Naqd al-khitab Nasr Hamid Abu Zeid "Naqd al-khitab al-dini" (Kritik av den religiösa retoriken) Kairo, 1992 Gilles Kepel "Kampen om islam" Atlas förlag, 2006 Mohammad Mojtahed Shabestari "Nagdi bar qera’at-e rasmi az din. Buhranha, chalesha, rah-e halha" (Kritik av den officiella tolkningen av religion. Kriser, utmaningar och lösningar) Teheran, 2000 "Ta’ammulati dar qera’t-e ensani az din" (Reflektioner kring en mänsklig tolkning av religion) Teheran, 2004 Abdulkarim Soroush "Mudara va mudiriyyat" (Tolerans och administration) Teheran, 1997 www.worldvaluessurvey.org


En glidare inom diplomatin

Summary: Den norske författaren Dag Solstads nya roman utlöste höstens stora litteraturdebatt i Norge. Dan Jönsson läser en bok som längtar efter friheten.

Dag Solstad ”Armand V. Fotnoter til en uutgravd roman” Oktober Hur skriver man politiskt när man har tappat tron på Historien? I två decennier har den norske författaren Dag Solstad slitit med den frågan. Vänsterns stora tragedi var att den förlorade historien som bundsförvant. Tron alltså på att historien trots alla bakslag rörde sig framåt, mot sitt ”nödvändiga” slutmål. Och att människans uppgift var att hjälpa den på traven. Skulle det inte kunna vara på samma sätt med litteraturen? undrar Solstad. Hans nya bok ”Armand V” har undertiteln ”Fotnoter til en uutgravd roman” och består av just det – nittionio fotnoter till en roman som aldrig blivit skriven. Eller ”nedskriven”, vore väl riktigare om man ska följa Solstads tankegång. ”Är en roman något som redan är skrivet, och författaren bara den som finner den och mödosamt gräver fram den?” frågar han sig. ”Men vem har ursprungligen skrivit romanen? Om jag bara är den som finner den och gräver ut den?” Solstads fragmentariska berättelse om karriärdiplomaten och cynikern Armand V blev hett politiskt stoff i Norge när tidningen Morgenbladet fick idén att låta utrikesminister Jonas Gahr Støre recensera den. Detta under en höst när Hans Petter Molands film ”Gymnaslærer Pedersen”, baserad på Solstads roman från 1982, redan dragit norrmännen i hundratusental till biosalongerna och väckt nytt liv i debatten om den maoistiska vänsterrörelse där också Solstad själv var aktiv under några år på sjuttiotalet. ”Armand V” kan läsas som en existentiell förlängning av den diskussionen. Som ambassadör i London kan den drygt sextioårige Armand se tillbaka på en lysande karriär. I tjugo år har han befunnit sig på världsscenen, frotterat sig med prinsar och presidenter och lärt sig behärska det diplomatiska spelet till fulländning. Men inte ett ögonblick har han trott på någonting han gjort. Under masken gömmer sig ett oförbätterligt barn av det radikala sextiotalet, inbiten motståndare till EU och Nato och svuren fiende till samma USA som det dagligen är hans plikt att behandla som en nära allierad makt. På kvällarna kan han, avklädd sin ambassadörsutstyrsel, unna sig att skratta för sig själv åt hela komedin. Självklart är det just hans brist på övertygelse som gjort honom till en så driven diplomatisk spelare. Det är alltså detta skuggliv Solstad skildrar i sin skuggroman. Under ideliga hänvisningar till det författaren omväxlande kallar ”romanen där uppe” eller ”där ute” fördjupar fotnoterna sig i sidospåren – i konstruktionsproblemen, bipersonerna, en tillfällig erotisk affär. Men främst söker den sig under huden på sin huvudperson, till ruelsen, tvivlen under den kontrollerade ytan. Armands skräck för att ha förlorat sig själv blir till sist akut när hans son tar värvning i Afghanistankriget och återvänder blind. Den makt som fadern tjänat under alla år tycks nu ha tagit sonens ögon i pant för hans hyckleri. Men själv har han fått synen åter. Kulmen kommer när han under en mottagning hamnar bredvid USA:s ambassadör vid pissoaren och upptäcker att denne har grishuvud. En man med denna vetskap, inser han, ”är inte längre i stånd att utföra diplomatiska tjänster för sitt land”. Solstad formulerar alltså vänsterns vanmakt som ett mytiskt ödesdrama. Av vad består en människa – sina åsikter eller sina handlingar? Hur mycket ”spel” har det egentligen handlat om för Armands del? Hur mycket kan en människa kompromissa med sina övertygelser innan livslögnen tar över och hon blir en annan? I sin recension – stilenligt utformad som en serie fotnoter till en oskriven bokanmälan – angrep utrikesminister Støre det han kal-lar Solstads ”resignation”. I en av sina fotnoter reflekterar författaren kring åldrandet och sitt författarskap: ”Jag har för länge sen passerat 60, och är i färd med att se framåt, inte mot framtiden, utan mot avslutningen. Jag kan inte förändra världen längre, men jag kan avsluta den.” Precis detta, menade Støre, är felet med Armands och Solstads 68-generation. Den har gett upp. Fångad i en svartvit, ”fundamentalistisk” världsbild förmår den inte längre tro på dialog och samarbete. ”Medan Dag Solstad vill avsluta världen”, skrev Støre, ”måste några av oss rätt och slätt vidare. I verkligheten.” Det är bestickande retorik. Men kruxet är hur denna ”verklighet” egentligen ser ut? Är det inte så att ”dialog” och ”samarbete” i dag används som täckmantel just för en global, fundamentalistisk maktpolitik? Skulle så inte vara fallet, medgav Solstad i ett svar, ”då är min bok fullständigt meningslös som politisk roman”. Nej – som jag läser ”Armand V” är dess viktigaste fråga tvärtom hur resignationen ska kunna undvikas. Närmare bestämt hur vänstern ska bete sig när Historien tycks röra sig åt fel håll, när de som verkar ha den på sin sida befinner sig, inte på gatorna, utan i maktens innersta rum. Om nu ”historien där uppe” är ockuperad, var finns då handlingsutrymmet, friheten? Kanske i fotnoterna? Förstår jag Solstad rätt så har Historien trots allt en viktig svaghet som det går att utnyttja. Det måste alltid finnas någon som berättar den. Dan Jönsson litteratur@dn.se


En glidare inom diplomatin

Summary: Den norske författaren Dag Solstads nya roman utlöste höstens stora litteraturdebatt i Norge. Dan Jönsson läser en bok som längtar efter friheten. Böcker

Dag Solstad ”Armand V. Fotnoter til en uutgravd roman” Oktober Hur skriver man politiskt när man har tappat tron på Historien I två decennier har den norske författaren Dag Solstad slitit med den frågan. Vänsterns stora tragedi var att den förlorade historien som bundsförvant. Tron alltså på att historien trots alla bakslag rörde sig framåt, mot sitt ”nödvändiga” slutmål. Och att människans uppgift var att hjälpa den på traven. Skulle det inte kunna vara på samma sätt med litteraturen undrar Solstad. Hans nya bok ”Armand V” har undertiteln ”Fotnoter til en uutgravd roman” och består av just det – nittionio fotnoter till en roman som aldrig blivit skriven. Eller ”nedskriven”, vore väl riktigare om man ska följa Solstads tankegång. ”Är en roman något som redan är skrivet, och författaren bara den som finner den och mödosamt gräver fram den” frågar han sig. ”Men vem har ursprungligen skrivit romanen Om jag bara är den som finner den och gräver ut den ” Solstads fragmentariska berättelse om karriärdiplomaten och cynikern Armand V blev hett politiskt stoff i Norge när tidningen Morgenbladet fick idén att låta utrikesminister Jonas Gahr Støre recensera den. Detta under en höst när Hans Petter Molands film ”Gymnaslærer Pedersen”, baserad på Solstads roman från 1982, redan dragit norrmännen i hundratusental till biosalongerna och väckt nytt liv i debatten om den maoistiska vänsterrörelse där också Solstad själv var aktiv under några år på sjuttiotalet. ”Armand V” kan läsas som en existentiell förlängning av den diskussionen. Som ambassadör i London kan den drygt sextioårige Armand se tillbaka på en lysande karriär. I tjugo år har han befunnit sig på världsscenen, frotterat sig med prinsar och presidenter och lärt sig behärska det diplomatiska spelet till fulländning. Men inte ett ögonblick har han trott på någonting han gjort. Under masken gömmer sig ett oförbätterligt barn av det radikala sextiotalet, inbiten motståndare till EU och Nato och svuren fiende till samma USA som det dagligen är hans plikt att behandla som en nära allierad makt. På kvällarna kan han, avklädd sin ambassadörsutstyrsel, unna sig att skratta för sig själv åt hela komedin. Självklart är det just hans brist på övertygelse som gjort honom till en så driven diplomatisk spelare. Det är alltså detta skuggliv Solstad skildrar i sin skuggroman. Under ideliga hänvisningar till det författaren omväxlande kallar ”romanen där uppe” eller ”där ute” fördjupar fotnoterna sig i sidospåren – i konstruktionsproblemen, bipersonerna, en tillfällig erotisk affär. Men främst söker den sig under huden på sin huvudperson, till ruelsen, tvivlen under den kontrollerade ytan. Armands skräck för att ha förlorat sig själv blir till sist akut när hans son tar värvning i Afghanistankriget och återvänder blind. Den makt som fadern tjänat under alla år tycks nu ha tagit sonens ögon i pant för hans hyckleri. Men själv har han fått synen åter. Kulmen kommer när han under en mottagning hamnar bredvid USA:s ambassadör vid pissoaren och upptäcker att denne har grishuvud. En man med denna vetskap, inser han, ”är inte längre i stånd att utföra diplomatiska tjänster för sitt land”. Solstad formulerar alltså vänsterns vanmakt som ett mytiskt ödesdrama. Av vad består en människa – sina åsikter eller sina handlingar Hur mycket ”spel” har det egentligen handlat om för Armands del Hur mycket kan en människa kompromissa med sina övertygelser innan livslögnen tar över och hon blir en annan I sin recension – stilenligt utformad som en serie fotnoter till en oskriven bokanmälan – angrep utrikesminister Støre det han kal-lar Solstads ”resignation”. I en av sina fotnoter reflekterar författaren kring åldrandet och sitt författarskap: ”Jag har för länge sen passerat 60, och är i färd med att se framåt, inte mot framtiden, utan mot avslutningen. Jag kan inte förändra världen längre, men jag kan avsluta den.” Precis detta, menade Støre, är felet med Armands och Solstads 68-generation. Den har gett upp. Fångad i en svartvit, ”fundamentalistisk” världsbild förmår den inte längre tro på dialog och samarbete. ”Medan Dag Solstad vill avsluta världen”, skrev Støre, ”måste några av oss rätt och slätt vidare. I verkligheten.” Det är bestickande retorik. Men kruxet är hur denna ”verklighet” egentligen ser ut Är det inte så att ”dialog” och ”samarbete” i dag används som täckmantel just för en global, fundamentalistisk maktpolitik Skulle så inte vara fallet, medgav Solstad i ett svar, ”då är min bok fullständigt meningslös som politisk roman”. Nej – som jag läser ”Armand V” är dess viktigaste fråga tvärtom hur resignationen ska kunna undvikas. Närmare bestämt hur vänstern ska bete sig när Historien tycks röra sig åt fel håll, när de som verkar ha den på sin sida befinner sig, inte på gatorna, utan i maktens innersta rum. Om nu ”historien där uppe” är ockuperad, var finns då handlingsutrymmet, friheten Kanske i fotnoterna Förstår jag Solstad rätt så har Historien trots allt en viktig svaghet som det går att utnyttja. Det måste alltid finnas någon som berättar den. Dan Jönsson litteratur@dn.se


Koranen i vår tid.

Summary: Många betvivlar att islam är förenligt med folkstyre och ett modernt liv. Men allt tyder på att en överväldigande majoritet av alla världens muslimer, även i Europa, föredrar demokrati framför andra styrelseskick.

En av de viktigaste frågorna i dagens debatt kring islam är huruvida det går eller inte går att förena islam med demokrati. Det finns många röster inifrån de muslimska leden, inte minst från radikala islamistiska samt traditionalistiska grupperingar som avfärdar möjligheten. Autokratiska makthavare i muslimska länder samt deras radikalislamistiska eller salafitiska (traditionalistiska) belackare är rörande överens på en punkt, nämligen att demokrati är ett västerländskt påhitt som är oförenligt med islam. Motiven varierar allt från att islams lagar härrör från Gud vilket gör att de går före mänskliga påfund, till att demokrati inte är anpassad efter sociala, kulturella och politiska förhållanden i muslimska länder. Till dem som stöder denna tanke hör också tänkare som utgår från en klassisk/historisk definition av modernitet som framhåller att islam och demokrati är två oförenliga storheter. I motsats till dessa uppfattningar visar det gigantiska forskningsprojektet ”World Values Survey” – en ickekommersiell studie som pågått sedan 1980 – att en överväldigande majoritet i ett flertal muslimska länder föredrar demokrati framför andra styrelseskick. Och det trots att de anser att det finns vissa problem med demokrati. Störst stöd för demokrati finns i Egypten och Bangladesh (98 procent) följt av Marocko (96), Jordanien och Turkiet (90), Algeriet (88), Irak (85), Saudiarabien (74), Indonesien (71) och Iran (70). Jämförande stöd för demokrati i Sverige är 94 procent. Detta stöd finns alltså i muslimska länder där 9 av 10 anser att religionen är mycket viktig, i Sverige hyser cirka 11 procent samma uppfattning. Bland dagens miljontals muslimer i Europa finner vi samma tendens. Trots diskriminering från majoritetssamhällena och gettoisering finns ett starkt stöd för modernitet och demokrati. Många av dem har flytt från religiösa eller sekulära diktaturer eller sökt sig till det öppna och demokratiska Europa, beredda att här forma sitt nya liv för sig och sina familjer. En del av dem bibehåller sin religiösa identitet, skapar och omskapar sina sinsemellan olikartade kulturella mönster och firar ramadan på samma sätt som kristna firar jul. Många lever som andra medborgare, deltar i diverse samhällsaktiviteter och politiska val. Det är tydligt att de utgör en majoritet av muslimerna, även om de ofta är oorganiserade och ”tysta”. Den franske islamologen Gilles Kepel sätter sitt hopp till Europas unga muslimer som är födda, uppvuxna och utbildade i västeuropeiska demokratier. Kepel anser att dessa unga har tagit till sig europeiska värderingar och är bärare av det demokratiska projektet vars framgångar de själva förkroppsligar. De unga demokratiska muslimerna kan, enligt Kepel, bryta segregationens, utanförskapets, rasismens, radikalislamismens eller salafismens onda cirkel i europeiska förorter, men också fungera som förebilder för unga i muslimska länder och brobyggare som sprider demokratitanken. Till saken hör också att det alltsedan de första mötena med modernt europeiskt tankegods har pågått en debatt bland muslimska tänkare om möjligheterna att förena islam med demokrati. Under 1800-talet deklarerade den skriftlärde al-Afghani (1837–1897) att en övergång till europeisk konstitutionell styrelseform skulle lösa muslimernas politiska och sociala problem. De politiska reformerna skulle i sin tur leda till framsteg och ekonomisk välfärd på samma sätt som det hade gjort i Europa. Många muslimska reformister försökte förankra sina idéer i islam. Med hänvisning till exempelvis rådslag, shura, som förekommer i Koranen eller samstämmighet, ijma, som används i islamisk rättstolkning hävdade man att dessa var samma sak som parlamentarism och majoritetsstyre. Den shiitiske skriftlärde Naini (1860–1936) skrev i början av 1900-talet att de europeiska konstitutionella reformerna var förenliga med islam, eftersom både islam och konstitutionalism bestrider despoti. Denna debatt är lika aktuell i dag och nu går man till botten med hur denna förening skall ske. I likhet med tidigare tänkare skiljer man mellan respekten för demokrati och mänskliga rättigheter och vissa väststaters cyniska utrikespolitik. Det senare är en uppfattning som har brett stöd bland allmänheten i muslimska länder, där 9 av 10 har mycket negativa känslor för USA:s Mellanösternpolitik. En bild som stöds av det ansedda Zogbyinstitutets omfattande undersökning i fem arabländer med USA-vänliga regimer. Den iranske filosofen Abdulkarim Soroush (f. 1945) skriver att demokrati är en garanti för rättssäkerhet, frihet och det civila samhället, och att det i en demokrati är upp till individen att utforma sin muslimska identitet utan inblandning från religiösa auktoriteter eller statsmakter. Han betraktar demokrati och mänskliga rättigheter som globala och övergripande värden som inte kan begränsas till en folkgrupp eller nation. De gäller för mänskligheten som helhet, och människan har dessa rättigheter just på grund av sin mänsklighet. Ingen ska kunna kränka eller förneka dessa rättigheter med hänvisning till religiösa, ideologiska eller andra särskiljande omständigheter, skriver han. Den iranske skriftlärde Mohammad Mojtahed Shabestari (f. 1936) skriver att det som skiljer en demokrati från en autokrati är åsikternas och intressenas mångfald samt ömsesidig respekt. Mojtahed Shabestari anser att demokrati liksom mänskliga rättigheter symboliserar politisk och social rättvisa och är de högsta normerna som ska respekteras i en styrelseform. De muslimska nytänkarna framhåller dock att demokrati inte enbart begränsas till genomförande av demokratiskt godkända allmänna val av den sort vi har sett i Palestina, Irak, Marocko och Turkiet på senare tid. Ännu viktigare för demokrati är politiska reformer, förstärkning av det civila samhället och en reformering av sharialagar som bryter mot medborgerliga fri- och rättigheter. Denna reformering anses inte strida mot islam eftersom shariatolkningen till stor del bygger på tidigare exegeters kunskaper och referensramar, vilka i sin tur utgår från förmoderna förhållanden. Nytolkningen begränsas inte bara till de tidigare exegeternas tolkningar utan omfattar i lika hög grad de sharialagar som härrör från Koranen; alltså sådant som uppfattas som gudomliga och evigt giltiga lagar. Många av dessa lagar utgår från den förmoderna samhällsstrukturens förhållanden och dess traditioner. Ett exempel är en rad bestämmelser om kvinnor, vilka efter moderna mått innebär att kvinnor betraktas som andra klassens medborgare och utsätts för juridisk diskriminering. Dit hör sharialagar som gör att kvinnor ärver hälften så mycket som män, att två kvinnors vittnesbörd värderas som en manlig muslims vittnesbörd, att kvinnors rätt till skilsmässa är mer begränsad, att skadeståndet för kvinnor som utsätts för brott är hälften så mycket som männens osv. En nytolkning innebär att dessa lagar revideras så att de står i samklang med det moderna samhällets förhållanden. Kännetecknande för denna nytolkning är att islams urkunder ses som historiska källor som ska granskas ur en hermeneutisk tolkningsmodell och tolkas ur ett historiskt kontextuellt perspektiv. Den egyptiske muslimske tänkaren Nasr Hamid Abu Zeid (f. 1943) tillämpar i sina nytolkningar strukturalistisk textkritik på Koranen och sunna, profetens tradition. Han utgår från en jämförande metodik, som behandlar islams urkunder som en historisk text öppen för tolkning. Enligt denna modell gäller frågan inte att förkasta islam i sin helhet eller stirra sig blind på traditionella föreställningar, utan snarare att uppfatta andemeningen i dessa bestämmelser och komma med nytolkningar som står i harmoni med dagens förhållanden. Utgångspunkten är att många av lagtexterna tillkom i islams begynnelse inom ramen för de specifika förhållanden som rådde under 600-talet. Mätt med den tidens mått genomdrev islam en rad positiva förändringar inom diverse områden, vilket kan tolkas som att de lagar som infördes i islams begynnelse hade för avsikt att förbättra människans livsvillkor och de facto var en förbättring i jämförelse med tidigare förhållanden. Kvinnor som saknade arvsrätt fick begränsad arvsrätt, vilket kan betraktas som ett framsteg. En nytolkning ska ta sin utgångspunkt i samma anda, det vill säga genomdriva nya förbättringar. En viktig förutsättning för att detta ska bli möjligt är att förändringarna genomförs i harmoni med det moderna samhällets normer. Utgångspunkten för de muslimska nytänkarna är att det finns en rad grundläggande uppfattningar och värderingar inom islam som tjänar ädla syften, som skyddet av rättvisa och människans värdighet. Dessa syften sträcker sig över tid och rum och formerna för hur de ska tillvaratas kan variera med hänsyn till omgivande omständigheter. Islams viktigaste domän blir i detta tänkesätt andlighetens område. Filosofen Soroush liknar religionens roll i det moderna samhället vid grammatikens roll för språket. Han menar att grammatiken inte kan avgöra hur människor ska tänka, den skapar inte tänkandets innehåll. Likaledes skapar inte grammatiken filosofer, ekonomer eller sociologer, utan den ger ramen för kommunikationen mellan människor som talar samma språk. På samma sätt förhåller det sig med religionen. De muslimska nytänkarna väljer harmonisering i stället för avvisande. De anser att muslimer kan ta del av Västerlandets tankegods, demokrati och respekten för mänskliga rättigheter. De vill framställa islam som en progressiv, dynamisk och rationell religion som är relevant för ett modernt liv som kan ligga till grund för en modern muslimsk identitet. Detta synsätt och det stora stödet för demokrati bland den muslimska allmänheten ska emellertid inte uppfattas som en total assimilering och självförnekelse. Fortfarande utgår man från islam som en grundläggande plattform för en modern identitet som lämnar utrymme för globala normer, konventioner och system. Det är i det ljuset man kan förstå det starka stödet för demokrati och skydd av mänskliga rättigheter i muslimska länder. Mohammad Fazlhashemi essa@dn.se


Lysande!

Summary: DN:s Leif Zern ser en förkrossande välspelad Strindberg på Dramaten. Regissören John Caird uträttar storverk med ”Dödsdansen” , där pjäsens båda delar nu iscensatts. teater

”Dödsdansen I–II” av August Strindberg Regi: John Caird Scenografi/kostym: Bunny Christie I rollerna: Stina Ekblad, Örjan Ramberg, Björn Granath, Christoffer Svensson, Sofia Pekkari, Erik Magnusson, Johanna Skobe, Gunnel Lindblom Scen: Dramaten, stockholm Den engelske regissören John Caird är tillbaka på Dramaten och sätter upp Strindbergs ”Dödsdansen” , både den ofta spelade första delen och den praktiskt taget ospelade del två. Om hans ”Midsommarnattsdröm” skrev jag att det var en av de lyckligaste kvällarna i Dramatens moderna historia. Vad måste jag då inte ta till om den här Vi teaterkritiker lider ju ibland brist på superlativer. Lysande är ett av de där orden som förlorat det mesta av sin lyskraft. Men det kan inte sägas annorlunda. L-y-s-a-n-d-e! Ändå är pjäsvalet överraskande. För det första har Strindberg aldrig varit ett stort namn i engelsk teater, där man brukar uppfatta hans allvar som ett skämt. Senast jag såg Strindberg spelas på engelska var i ”Dödsdansen” på Broadway med inga mindre än Helen Mirren och Ian McKellen som Alice och Edgar, och det var en usel föreställning, i sanning skrattretande. För det andra är John Caird känd för sina generösa, expansiva och nästan alltid överflödande regiarbeten. Hans ”Peter Pan” på National Theatre i London häromåret – där kom Ian McKellen bättre till sin rätt som Kapten Krok – var en familjefest av samma slag som hans Shakespeare på den svenska nationalscenen, och även om ”Dödsdansen” har en egen kapten i huvudrollen är det svårt att föreställa sig detta svavelosande äktenskapsdrama som ett matinéstycke. Men Caird verkar vara en Jack-of-all-trades, en teaterns mångsysslare. Strindberg tillhör hans favoriter, och plötsligt tror jag mig förstå varför – det finns så mycket teater i Strindbergs pjäser, som om de krävde en publik av samma slag som Shakespeares texter, lika nyfiken, otålig och beredd att låta sig föras in i ett annat land. Det börjar med Björn Granaths entré i Strindbergmask, som på det sista fotografiet, i hög hatt och svart paletå med pälskrage. Med en magiskt bjudande gest får han den tunga ridån framför Dramatens stora scen att höja sig, och bakom denna fängelsemur träder han in i tornrummet där Edgar och Alice tillbringat de senaste tjugofem åren i varandras kvävande sällskap. I fonden, som två silhuetter, står Stina Ekblad och Örjan Ramberg, vända mot skyarna som hastar förbi i höstskymningen. Granath har öppnat föreställningen och ska snart återkomma som vännen Kurt, på en gång katalysator och åskådare till det spektakel som kaptenen och hans hustru, den före detta skådespelerskan, längtar efter att få iscensätta. Det är en storslagen upptakt, där Kim Hedås nykomponerade musik och Torben Lendorphs ljussättning lägger sina diskreta och skiftande stämningsstråk till skärgårdsatmosfären. Man kan inte påstå att Caird nytolkar Strindberg, däremot visar han oss ett annat sätt att spela honom. Dramatens stora scen fungerar som en berättande helhet på ett sätt som erinrar om Alf Sjöbergs teatrala storverk. Fast Caird är inte lika styrd av sina idéer – det visar sig om inte annat i det fruktbara samarbetet med aktörerna. Han ger ”Dödsdansen I” utan paus, en ansenlig spelsträcka som Ekblad och Ramberg fyller med så många uttryck för vardagens rutiner att den vana teaterpubliken tycker sig ha sett detta hur många gånger som helst, men aldrig så detaljerat och på samma gång kraftfullt. Vi hamnar omedelbart i Strindbergs tryckkokare. Ändå dröjer sig den paradoxala sorgen kvar i hennes barnsliga glädjeskutt när hon hoppas att Edgar har dött i ett av sina slaganfall. Så rikt och sammansatt har jag aldrig sett Alice gestaltas, och om Stina Ekblad lyckas vara resignerad till och med i sitt hat, är Örjan Rambergs Edgar ett porträtt av manligheten på reträtt: på gränsen till sönderfall, som om det yviga skägget höll på att ta över och förvandla mannen till ett djur. Björn Granaths sympatiska Kurt kompletterar skådespelarfesten, och det gör även Sofia Pekkaris och Christoffer Svenssons förälskade ungdomar i ”Dödsdansen II” . Men det kan inte hjälpas att denna fortsättning är en betydligt svagare pjäs, en blandning av saga och melodram där Edgar framhärdar i sina intriger innan han straffas med döden. Fast det förminskar inte upplevelsen av en förkrossande välspelad Strindberg på Dramaten, kanske den bästa på årtionden. Leif Zern scen@dn.se


De tipsar, England läser

Summary: Ett hemtrevligt soffprogram har blivit den brittiska bokvärldens allra mäktigaste aktör. Den författare som får sin bok presenterad hos ”Richard and Judy” blir miljonär över en natt. Fenomenet har skakat om branschen och fått britterna att köpa böcker som aldrig förr.

LONDON. – Den är ett mästerverk. Bob Geldofs ord var dynamit. Han satt som gästtyckare i soffan hos ”Richard and Judy” under parets andra eftermiddagsprogram med sin bokklubb på brittiska Channel 4. Den före detta popsångaren och Live Aid-hjälten Geldof viftade med ett exemplar av Joseph O’ Connors ”The Star and the Sea” . Ingen, inte ens förläggaren, trodde att O’ Connors roman skulle bli någon större succé. Han var visserligen en respekterad men inte särskilt framgångsrik Dublinförfattare, och storyn om hur några irländska flyktingar korsar den engelska kanalen 1847 väntades inte nämnvärt förändra hans position. Några timmar efter programmet sålde nätbokhandeln Amazon slut på alla exemplar av boken. Följande vecka klättrade den från plats 337 på den brittiska försäljningslistan och intog förstaplatsen. Något senare hade antalet sålda exemplar gått upp från 4 441 till över 250 000. Året var 2004 och sedan dess har fenomenet ”Richard and Judy” erövrat den brittiska bokmarknaden. När den nya säsongen drog i gång i onsdags var ”Richard and Judy-effekten” sedan länge ett högst väletablerat begrepp. – Vi skrämmer inte bort folk. Tidigare program om böcker har sänts sent på kvällen där allvarsamma, pretentiösa människor suttit kring ett runt bord i ett mörkt rum och använt väldigt långa och krångliga ord. Det säger Amanda Ross, producent bakom succén, ägare av produktionsbolaget Cactus TV som gör programmet och den som väljer ut de böcker som presenteras i ”Richard and Judy” . Nyligen utsågs hon till bokbranschens mäktigaste person på The Observers årliga lista, före bokförlagens och boklådornas höga chefer och namn som Harry Potter-författaren J K Rowling. Hennes makt består i att en bok som presenteras i programmet i snitt säljer 3 000 procent bättre – över en natt. Sedan sändningsstarten 2004 beräknas programmet ha ökat bokbranschens intäkter med nästan en miljard kronor. – Programmet har blivit ett så viktigt datum i kalendern att vi i branschen inte längre minns vad vi gjorde före ”Richard and Judy” , säger Giles Elliot, redaktör på tidskriften Booksellers Magazine. Claire Harington på Random House, ett av Storbritanniens största förlag, håller med. – En positiv recension i The Guardian kan betyda mycket för försäljningssiffrorna, men det är ingenting mot ”Richard and Judy” . Deras inflytande är enormt. Det visar att läsarna letar efter genomgripande, trovärdiga rekommendationer. Och de har den trovärdigheten. De har skaffat sig en position där läsarna litar på dem. Gå in i en bokhandel och du hittar ”Richard and Judy” -märkta romaner överallt. De har gjort det lätt att köpa böcker, säger hon. Programidén är egentligen väldigt enkel: Det äkta paret Richard Madeley och Judy Finnigan, sedan många år tillbaka populära värdar för diverse trivselprogram i brittisk tv, ägnar en gång i veckan 15 minuter av sitt eftermiddagsprogram åt en utvald bok. Ett inslag där författaren intervjuas i den miljö boken är skriven visas, varefter boken diskuteras med en gästtyckare (alltid en kändis) och med en läsarpanel. Till skillnad från Oprah Winfrey, som har haft ett liknande koncept i USA, är författaren aldrig med i studion. – Oprah gör en hallelujaintervju där hon överöser författaren med beröm. Vi vill även kunna ha en kritisk diskussion, som när folk sitter hemma runt köksbordet och pratar om en bok, säger Amanda Ross. När hon kom upp med idén om en bokklubb skrattade cheferna på Channel 4 åt henne. Uttråkade hemmafruar som tittade på eftermiddags-tv ansågs inte vara rätt målgrupp för böcker. Men hon fick prova sin idé på nåder och det visade sig snabbt att den folkliga tonen gick hem i stugorna. Dessutom har Amanda Ross geniförklarats för sin förmåga att välja ut engagerande böcker. Hur gör du – Boken ska gripa tag. Det spelar ingen roll vem som skrivit den, om personen anses väldigt litterär eller inte, om det är en debutant eller erkänd författare, britt eller utlänning, om boken är en roman eller biografi. Bara det är en gripande, bra historia, säger Amanda Ross. Den litterära kvaliteten varierar och för det har hon fått kritik. Recensenter, bland annat i den konkurrerande kanalen BBC, har anklagat henne för att göra populistiska val, att hon bara väljer böcker som hon vet ska bli storsäljare. – Det var mycket avundsjuka i början. Recensenterna undrade vilka vi var som trodde att vi kunde något. Vi säger inte att vi är experter, vi säger bara att vi försöker välja böcker som är underhållande för människor. Några säkra kort, som Monica Alis ”Brick Lane” , har visserligen varit med i programmet, men hälften av böckerna är skrivna av debutanter och enligt Giles Elliot som bevakar bokbranschen har kritiken tystnat helt. – En av de största fördelarna med programmet är att det har motarbetat ett snobberi inom brittisk litteratur, som främst härstammar från morgontidningarnas kritiker. ”Richard and Judy” tar upp böcker som inte hade recenserats annars, som aldrig hade sålts. Vare sig det är god litteratur eller så kallad lättsmält litteratur så har det fått väldigt många människor som inte läste att börja läsa, och de som redan läste att läsa mycket mer. Den positiva effekten kan ingen bortse ifrån, säger han. Claire Armistead, bokredaktör och kritiker på tidningen The Guardian, är tudelad i sin inställning till programmet. – Som alla andra var jag skeptisk i början. Men jag blev förvånad över deras val, de har tagit en del riktigt bra böcker och vi kan inte ignorera dem längre. – Det var en hel del avundsjuka i kritikerkåren när programmet startade. Men nu beundrar de flesta deras val. De har till exempel valt mycket översatt litteratur, som annars har det svårt på den brittiska marknaden. Där har de stuckit ut halkan och gjort det väldigt bra, säger hon. Många tycker dock att programmet blivit för mäktigt. Så mäktigt att det inom om förlagsvärlden diskuteras huruvida en bok har ”Richard and Judy-potential” eller inte innan beslut fattas om eventuell publicering. Förlagen överöser Amanda Ross med böcker och hon utsätts för det ena kreativa försöket efter det andra att få henne att välja just deras bok. – Men det är ingen idé, och det har de insett. De vet att jag bara väljer böcker som jag gillar. Hon är dock väl medveten om den makt hon besitter. – Jag förstår den och tar den väldigt allvarligt. Därför är jag noga med att bara välja trevliga författare. Jag vet att jag gör miljonärer av dem och jag vill vara säker på att göra rätt människor rika, säger Amanda Ross. CASPAR OPITZ DN:s korrespondent caspar.opitz@dn.se


Dödgrävaren som började döda

Summary: Michael C Hall är dubbelt aktuell i vår – som homosexuell begravningsbyråbrorsa i ”Six feet under” i SVT och som sadistisk seriemördare i ”Dexter” på Canal Plus. Möt en skådespelare som gärna omger sig med lik.

Första gången skådespelaren Michael C Hall blev presenterad för seriemördaren Dexter Morgan var han måttligt intresserad. Efter fem år i succéserien ”Six feet under” hade den skolade aktören drabbats av svår scenabstinens. Alla tevemanus lades omedelbart åt sidan. I stället återvände han till teatrarna i New York, där han en gång inlett sin karriär i uppsättningar som ”Cabaret” , ”Chicago” och ”Macbeth” . Men just Dexter Morgan vägrade lämna honom i fred. – Jag kunde till slut inte motstå utmaningen att försöka andas liv i en människa med så speciella drag, säger Michael C Hall på telefon från Los Angeles där han vilar upp sig inför den andra säsongen av teveserien ”Dexter” som börjar spelas in senare i vår. I Sverige visas ”Dexter” på Canal Plus, som i dag kör ett maraton med de första fyra avsnitten. Historien är baserad på Jeff Lindsays romansvit om en sympatisk blodanalytiker vid Miamipolisen som extraknäcker som sadistisk seriemördare. Men – och här kommer knorren – han dödar bara skurkar. Redan i unga år lyckades Dexters styvpappa rikta sonens rovdjursliknande blodtörst mot andra mördare. – Den moraliska tvetydigheten är seriens stomme, säger Michael C Hall. Eftersom Dexter tar ett visst ansvar för sina mörka impulser kan publiken sympatisera eller rent av relatera till honom. Trots att han gör saker som är fel. Som ni kanske märkt gillar Michael C Hall att slänga in en konstpaus innan han avslutar sina meningar. Resultatet blir att det mesta han säger får en skruvad komisk effekt. Teveseriens kolsvarta humor kryper på så vis in i intervjun. Vi snackar, trots allt, om en fullblodspsykopat som njuter av att tortera och stycka andra människor. Här finns ingen medborgargarderomantik enligt ”Death wish” -skolan, där en antihjälte rensar gatorna från avskum. Dexter lägger förvisso bara bovar under kniven, men det bottnar snarare i ett maniskt kontrollbehov än i rättspatos. Eller som han själv konstaterar: ”Jag bryr mig ungefär lika mycket om andra människor som jag bryr mig om trädgårdsmöbler” . – På många sätt är han en skådespelare, säger Hall. Han anpassar sig efter situationen: med sin styvsyster, med sin flickvän och hennes barn, med kollegorna på jobbet. Och med sina offer, så klart. Då är han kanske som mest autentisk. – Men, på sätt och vis är väl alla aktörer. Vi vet hur man bör agera och uppträder därefter. Dexter är förstås extrem, men jag letar efter det mänskliga i honom. Det vore alldeles för enkelt att göra honom till ett monster. På pappret rider ”Dexter” till viss del på ”CSI” -hysterin, men till skillnad från Jerry Bruckheimers klonade kriminaltekniker utforskar Michael C Hall de blodiga brottsplatserna likt en curator på en konstutställning. Och även om serien flörtar med den rådande tortyrporrvågen – tänk ”Hostel” och ”Saw” – är det inte morden utan vardagslivet som blir den riktiga nagelbitaren. Dexter Morgan gör för den uttjatade seriemördartypen vad Tony Soprano gjorde för den uttjatade maffiatypen. Michael C Hall är, kort sagt, mördande bra i huvudrollen. Enligt producenten John Goldwyn ska det nästan vara läskigt att följa honom på inspelningsplatsen. Han stannar i rollfiguren även när kameran är avslagen. – Jag är väldigt fokuserad, kontrar Hall. Men det innebär inte att jag ständigt går omkring med en vinkelsåg i väntan på att ”get it on” . Michael C Hall växte upp i Raleigh, North Carolina. Han var ett blygt barn, uppfostrad av sin ensamstående mor efter faderns död. Tillflykten blev skolkören och knatteteatern. – Jag älskade att låtsas vara någon annan. Men det var först när jag flyttade till New York som det kändes som ett hyfsat realistiskt yrkesval. Innan dess trodde jag att riktiga skådespelare kom från, typ, en främmande planet. Det breda genombrottet kom med den moderna teveklassikern ”Six feet under” , vars femte och sista säsong börjar i SVT den 11 mars. Michael C Hall gjorde ett så trovärdig porträtt av den homosexuelle begravningsbyråbrorsan David Fischer att många fortfarande tappar hakan när han dyker upp på offentliga tillställningar med en kvinna vid armen. – Många avrådde mig från rollen. Homosexualitet är ju tabu i USA. Men jag insåg att det var en unik möjlighet. Jag har haft tur som fått jobba med teve under denna gyllene era. Det sista är ingen överdrift. Om 70-talet var en konstnärlig höjdpunkt inom amerikansk långfilm har det tidiga 2000-talet varit just ”en gyllene era” för tevedramatiken. Efter att kabelkanaler som HBO (” Six feet under” ) och Showtime (” Dexter” ) tänjt på de kreativa gränserna har även de stora bolagen hakat på. I dag hittar man i regel de mest provokativa, mångbottnade amerikanska historierna i teverutan, inte på bioduken. – Som skådespelare dras man till riktiga människor. Och då är teveformatet oslagbart. Karaktärer som David Fischer och Dexter Morgan skulle lätt bli klyschor i en film. För att komma dem in på livet, för att närma sig deras motsägelser, behöver man leva vid deras sida under en längre period. David och Dex ter har för övrigt en del gemensamt. Båda omges av döda kroppar. Båda har ett konfliktfyllt förhållande till sin sexualitet. Båda visar upp ett lugnt och behärskat yttre medan de kokar inombords. – Och bådas spegelbild påminner väldigt mycket om min, säger Michael C Hall lakoniskt, för att sedan avfärda likheterna mellan rollfigurerna som tillfälligheter. Inte sagt att han biter ifrån. Michael C Hall är hela tiden väldigt tillmötesgående, men han förblir reserverad bakom den torra humorn. Inte helt olikt David. Och Dexter. HENRIK ARVIDSSON noje@dn.se


Astrids dotter

Summary: Att vara dotter till det nationalmonumentigaste vi har i Sverige – Astrid Lindgren – är nog inte alltid så lätt. Och Karin Nyman ger inte gärna intervjuer, men här berättar hon ändå, om ”Astrid” och ”mamma” .

– Jag har ingenting att berätta, jag minns nästan ingenting, säger Karin Nyman avvärjande när man frågar om hur det var att växa upp som dotter till Astrid Lindgren. Å andra sidan är det rätt svårt att ställa frågor också, så det jämnar ut sig. Vad kan man fråga om Astrid Lindgren som inte redan är frågat hundra tusen gånger Vad kan Karin Nyman berätta som inte redan är berättat minst lika många gånger Barnboksförfattaren Astrid Lindgren (1907–2002) är det nationalmonumentigaste vi har i Sverige, allt kring henne blir så stort att man tappar andan. Mio, Ronja, Kajsa Kavat, Lotta på Bråkmakargatan, bröderna Lejonhjärta och alla de andra har gjort sitt segertåg över världen, ingen är så älskad i Ryssland som världens bästa Karlsson och varhelst i världen det finns en barnbok, där finns Pippi Långstrump. Astrid Lindgren har berättat hur Pippi kom till, när dottern Karin låg sjuk hemma och ville att mamma skulle berätta en saga, jaha, vadå om, jo, berätta om Pippi Långstrump! – Ja, den där historien blev hon ju tvungen att upprepa, säger Karin Nyman och småskrattar lite torrt och närmast medlidsamt med Astrid som inte kunde öppna munnen offentligt utan att få citatet efter sig som en envis svans resten av livet. Det är där Karin Nymans ovilja att berätta bottnar: när allt blir ytterligare en tegelsten i monumentbygget, som nagelfars och forskas på och byggs teorier kring. Och det är kanske inte så mycket Karin Nymans dåliga minne som är svårhanterligt, utan mängden av minnen. Vad väljer man att berätta för att göra en hel barndom rättvisa – Det skulle bara bli en av många sanningar, man kunde likaväl ha berättat något annat så att bilden hade blivit en annan. Sedan berättar hon ändå, växlar mellan ”Astrid” och ”mamma” , om att växa upp med en mamma som ständigt berättade, släktanekdoter eller egna sagor, sanning och påhitt om vartannat. – Jag minns inte det där när hon berättade om Pippi för mig första gången, men jag minns när själva boken kom: omslaget som var så på pricken! Hon berättade ju alltid för mig och min bror Lasse på kvällarna. Antingen hittade hon på själv, eller också läste hon Mark Twain, Falstaff Fakir, Wodehouse – det var ju inte precis för barn, men vi skrattade vansinnigt! Och så läste hon Heidenstam också, sådant. Astrid Lindgren läste den skotske pedagogen A S Neills böcker om fri uppfostran och inspirerades. Men hemma var hon den ansvarstagande mamman, som höll noga ordning på familjen, därtill präglad av sin egen uppväxt med strängt religiösa föräldrar. – Hon uppfostrade oss inte programmatiskt fritt, men med mycket respekt och stor kärlek. Det betyder ju inte att mamma precis alltid såg oss eller ständigt var föredömlig, det är nog ingen förälder. Astrid Lindgren var också en omvittnat lekande förälder, en sådan som hade minst lika roligt själv. Hon fortsatte leka med Karin Nymans fyra barn, en entusiastisk mormor som gärna tog hand om barnbarnen veckovis i sträck för att föräldrarna skulle hinna resa bort lite. – Jag tänkte alltid: mamma leker ju med mina barn, då behöver inte jag göra det, säger Karin Nyman och förfäras lite när hon inser att det faktiskt var så, som om en god mor alltid borde leka själv. I Astrid Lindgrens uppväxt är föräldrarna Hanna och Samuel August och gården Näs hörnstenar, och de spelar stor roll även i Karin Nymans uppväxt. Varje sommar och varje jul reste Astrid Lindgren med sin familj ned till föräldrahemmet, där alla barnen Ericsson firade jul med sina familjer i en myllrande stor släktträff. – Det var ju roligt för oss, men ganska tungt för Hanna, som till slut sa – mycket milt – ”det behöver inte vara tråkigt att fira jul i sitt eget hem” . Efter det firade vi jul på Dalagatan. Astrid Lindgren var hemma med barnen när de var små, men skötte en hel del arbete vid sidan om. Under andra världskriget arbetade hon nattskift på postcensuren. Hon var utbildad stenograf och åtog sig maskinskrivningsuppdrag, och efter ett tag övergick maskinknattret – omärkligt för barnen – från att producera andras text till att bli egna barnböcker. – Men jag har ingen aning om var hon satt när hon skrev! Vi flyttade ju från tvåan på Vulcanusgatan till fyran på Dalagatan, och där fanns ett rum åt mig och ett åt Lasse och ett åt föräldrarna – men hon hade ju inget arbetsrum Var satt hon egentligen Nå, böcker blev det ju ändå. Så småningom infann sig en rutin: på förmiddagarna låg Astrid Lindgren i sängen och stenograferade sina egna böcker, på eftermiddagarna arbetade hon som redaktör på sitt bokförlag, Rabén & Sjögren. Sedan kom hon hem och åt middag med familjen. – Hon var ju snabb. Men hon arbetade bara deltid, vi hade hembiträde och Lasse och jag var ju rätt självgående vid det laget. Författarskapet växte i omfång, berömmelsen blev större, och länge svarade Astrid Lindgren själv på alla beundrarbrev. Det gick an till en början, men till 80- och 90-årsdagen var det ogörligt, då kom det fjorton postsäckar brev eller mer. Karin Nyman och Kerstin Kvint, legendarisk medarbetare till Astrid Lindgren, skottade i högarna och förtvivlade nästan. Inte över att folk var hopplösa, tvärtom. – Det hemska var alla dessa underbara, fantastiska brev som folk hade lagt ner så mycket arbete på, enda gången i deras liv de skulle skriva till Astrid Lindgren ... och när man läste det femtonde underbara brevet, då tog det ju inte längre. Efter Astrid Lindgrens bortgång 2002 trodde Karin Nyman att uppmärksamheten skulle avta, men det har blivit tvärtom. Alla vill göra sina egna omtolkningar, dramatiseringar, kringböcker, franchising-produkter, ja, allt möjligt ska en stackars småländsk författare behöva låna ut sitt namn till. Familjeföretaget Saltkråkan AB ser till att det blir någotsånär i Astrid Lindgrensk anda, och själv läser Karin Nyman dramatiseringar på flera språk. Enligt testamentet ska hon kvalitetsgranska nya utnyttjanden av böckerna, som dramatiseringar och översättningar. – Det finns ju mer eller mindre lovvärda utnyttjanden. Ibland blir det utomordentligt fånigt. Och ibland ska bara namnet Astrid Lindgren finnas med för att ge associationer till allt som är gott. Smeta lite Astrid Lindgren på en produkt och den går bättre att sälja ... Till en del öppnade ju Astrid Lindgren själv vägen för omtolkningar, när hon började överföra sina böcker till film och teve. – Hon borde ju ha förlorat allt hopp efter den där första Pippifilmatiseringen 1949, med en vuxen som spelade Pippi! säger Karin Nyman och skrattar. – Den är så hemsk så det går inte att beskriva! Det var då hon begrep att hon måste skriva manus själv, säger hon. Sedan rullade det på, och i dag finns det många barn som endast kan sin Pippi, sin Emil och sin Saltkråkan genom teveserierna. För all del, ”Saltkråkan” var ju teveserie innan den blev bok – ”det var nog den svåraste boken för henne att skriva, hon blev så låst av teveserien” . Men Pippi som tecknad, harmlös varelse – Jag höll emot alldeles förskräckligt, men mamma sa ”ja men det är roligt för barn” , hon såg ju fördelarna. Och hon hade ju lyckats med många filmatiseringar, hon kunde nog inte förutse hur det skulle bli. Karin Nyman är en grå eminens i Astrid Lindgren-sammanhang, hon verkar hellre bakom kulisserna än framför och ställer bara upp när hon måste. Hon är lik sin mor, eller är det bara för att man vet vem hon är som man ser Astridska drag titta fram, plötsliga tonfall och ordvändningar Men hon håller distansen och har inga planer på att göra sig mer känd som Astrids Dotter. – Borde jag skriva ner mer om hur det var funderar hon, men sedan rycker hon förstrött på axlarna. Hon har inget behov av att tillrättalägga eller bygga vidare på monumentet, ja, hon vill inte ens uttala sig om författarskapet. Det finns så många kloka som forskat och skrivit och tänkt redan, hon hänvisar till DN-skribenten och Pippiforskaren Ulla Lundqvist, till Lena Törnqvist på Kungliga Biblioteket eller till Astridvetaren Margareta Strömstedt. – Men en bok som jag faktiskt har tänkt en del på är ”Alla vi barn i Bullerbyn” – nog är den språkligt revolutionerande Fanns det någon barnbok berättad i första person innan den kom Lotta Olsson lotta.olsson@dn.se 08-738 22 11


Astrids dotter

Summary: Att vara dotter till det nationalmonumentigaste vi har i Sverige – Astrid Lindgren – är nog inte alltid så lätt. Och Karin Nyman ger inte gärna intervjuer, men här berättar hon ändå, om ”Astrid” och ”mamma”.

– Jag har ingenting att berätta, jag minns nästan ingenting, säger Karin Nyman avvärjande när man frågar om hur det var att växa upp som dotter till Astrid Lindgren. Å andra sidan är det rätt svårt att ställa frågor också, så det jämnar ut sig. Vad kan man fråga om Astrid Lindgren som inte redan är frågat hundra tusen gånger? Vad kan Karin Nyman berätta som inte redan är berättat minst lika många gånger? Barnboksförfattaren Astrid Lindgren (1907–2002) är det nationalmonumentigaste vi har i Sverige, allt kring henne blir så stort att man tappar andan. Mio, Ronja, Kajsa Kavat, Lotta på Bråkmakargatan, bröderna Lejonhjärta och alla de andra har gjort sitt segertåg över världen, ingen är så älskad i Ryssland som världens bästa Karlsson och varhelst i världen det finns en barnbok, där finns Pippi Långstrump. Astrid Lindgren har berättat hur Pippi kom till, när dottern Karin låg sjuk hemma och ville att mamma skulle berätta en saga, jaha, vadå om, jo, berätta om Pippi Långstrump! – Ja, den där historien blev hon ju tvungen att upprepa, säger Karin Nyman och småskrattar lite torrt och närmast medlidsamt med Astrid som inte kunde öppna munnen offentligt utan att få citatet efter sig som en envis svans resten av livet. Det är där Karin Nymans ovilja att berätta bottnar: när allt blir ytterligare en tegelsten i monumentbygget, som nagelfars och forskas på och byggs teorier kring. Och det är kanske inte så mycket Karin Nymans dåliga minne som är svårhanterligt, utan mängden av minnen. Vad väljer man att berätta för att göra en hel barndom rättvisa? – Det skulle bara bli en av många sanningar, man kunde likaväl ha berättat något annat så att bilden hade blivit en annan. Sedan berättar hon ändå, växlar mellan ”Astrid” och ”mamma”, om att växa upp med en mamma som ständigt berättade, släktanekdoter eller egna sagor, sanning och påhitt om vartannat. – Jag minns inte det där när hon berättade om Pippi för mig första gången, men jag minns när själva boken kom: omslaget som var så på pricken! Hon berättade ju alltid för mig och min bror Lasse på kvällarna. Antingen hittade hon på själv, eller också läste hon Mark Twain, Falstaff Fakir, Wodehouse – det var ju inte precis för barn, men vi skrattade vansinnigt! Och så läste hon Heidenstam också, sådant. Astrid Lindgren läste den skotske pedagogen A S Neills böcker om fri uppfostran och inspirerades. Men hemma var hon den ansvarstagande mamman, som höll noga ordning på familjen, därtill präglad av sin egen uppväxt med strängt religiösa föräldrar. – Hon uppfostrade oss inte programmatiskt fritt, men med mycket respekt och stor kärlek. Det betyder ju inte att mamma precis alltid såg oss eller ständigt var föredömlig, det är nog ingen förälder. Astrid Lindgren var också en omvittnat lekande förälder, en sådan som hade minst lika roligt själv. Hon fortsatte leka med Karin Nymans fyra barn, en entusiastisk mormor som gärna tog hand om barnbarnen veckovis i sträck för att föräldrarna skulle hinna resa bort lite. – Jag tänkte alltid: mamma leker ju med mina barn, då behöver inte jag göra det, säger Karin Nyman och förfäras lite när hon inser att det faktiskt var så, som om en god mor alltid borde leka själv. I Astrid Lindgrens uppväxt är föräldrarna Hanna och Samuel August och gården Näs hörnstenar, och de spelar stor roll även i Karin Nymans uppväxt. Varje sommar och varje jul reste Astrid Lindgren med sin familj ned till föräldrahemmet, där alla barnen Ericsson firade jul med sina familjer i en myllrande stor släktträff. – Det var ju roligt för oss, men ganska tungt för Hanna, som till slut sa – mycket milt – ”det behöver inte vara tråkigt att fira jul i sitt eget hem”. Efter det firade vi jul på Dalagatan. Astrid Lindgren var hemma med barnen när de var små, men skötte en hel del arbete vid sidan om. Under andra världskriget arbetade hon nattskift på postcensuren. Hon var utbildad stenograf och åtog sig maskinskrivningsuppdrag, och efter ett tag övergick maskinknattret – omärkligt för barnen – från att producera andras text till att bli egna barnböcker. – Men jag har ingen aning om var hon satt när hon skrev! Vi flyttade ju från tvåan på Vulcanusgatan till fyran på Dalagatan, och där fanns ett rum åt mig och ett åt Lasse och ett åt föräldrarna – men hon hade ju inget arbetsrum? Var satt hon egentligen? Nå, böcker blev det ju ändå. Så småningom infann sig en rutin: på förmiddagarna låg Astrid Lindgren i sängen och stenograferade sina egna böcker, på eftermiddagarna arbetade hon som redaktör på sitt bokförlag, Rabén & Sjögren. Sedan kom hon hem och åt middag med familjen. – Hon var ju snabb. Men hon arbetade bara deltid, vi hade hembiträde och Lasse och jag var ju rätt självgående vid det laget. Författarskapet växte i omfång, berömmelsen blev större, och länge svarade Astrid Lindgren själv på alla beundrarbrev. Det gick an till en början, men till 80- och 90-årsdagen var det ogörligt, då kom det fjorton postsäckar brev eller mer. Karin Nyman och Kerstin Kvint, legendarisk medarbetare till Astrid Lindgren, skottade i högarna och förtvivlade nästan. Inte över att folk var hopplösa, tvärtom. – Det hemska var alla dessa underbara, fantastiska brev som folk hade lagt ner så mycket arbete på, enda gången i deras liv de skulle skriva till Astrid Lindgren ... och när man läste det femtonde underbara brevet, då tog det ju inte längre. Efter Astrid Lindgrens bortgång 2002 trodde Karin Nyman att uppmärksamheten skulle avta, men det har blivit tvärtom. Alla vill göra sina egna omtolkningar, dramatiseringar, kringböcker, franchising-produkter, ja, allt möjligt ska en stackars småländsk författare behöva låna ut sitt namn till. Familjeföretaget Saltkråkan AB ser till att det blir någotsånär i Astrid Lindgrensk anda, och själv läser Karin Nyman dramatiseringar på flera språk. Enligt testamentet ska hon kvalitetsgranska nya utnyttjanden av böckerna, som dramatiseringar och översättningar. – Det finns ju mer eller mindre lovvärda utnyttjanden. Ibland blir det utomordentligt fånigt. Och ibland ska bara namnet Astrid Lindgren finnas med för att ge associationer till allt som är gott. Smeta lite Astrid Lindgren på en produkt och den går bättre att sälja ... Till en del öppnade ju Astrid Lindgren själv vägen för omtolkningar, när hon började överföra sina böcker till film och teve. – Hon borde ju ha förlorat allt hopp efter den där första Pippifilmatiseringen 1949, med en vuxen som spelade Pippi! säger Karin Nyman och skrattar. – Den är så hemsk så det går inte att beskriva! Det var då hon begrep att hon måste skriva manus själv, säger hon. Sedan rullade det på, och i dag finns det många barn som endast kan sin Pippi, sin Emil och sin Saltkråkan genom teveserierna. För all del, ”Saltkråkan” var ju teveserie innan den blev bok – ”det var nog den svåraste boken för henne att skriva, hon blev så låst av teveserien”. Men Pippi som tecknad, harmlös varelse? – Jag höll emot alldeles förskräckligt, men mamma sa ”ja men det är roligt för barn”, hon såg ju fördelarna. Och hon hade ju lyckats med många filmatiseringar, hon kunde nog inte förutse hur det skulle bli. Karin Nyman är en grå eminens i Astrid Lindgren-sammanhang, hon verkar hellre bakom kulisserna än framför och ställer bara upp när hon måste. Hon är lik sin mor, eller är det bara för att man vet vem hon är som man ser Astridska drag titta fram, plötsliga tonfall och ordvändningar? Men hon håller distansen och har inga planer på att göra sig mer känd som Astrids Dotter. – Borde jag skriva ner mer om hur det var? funderar hon, men sedan rycker hon förstrött på axlarna. Hon har inget behov av att tillrättalägga eller bygga vidare på monumentet, ja, hon vill inte ens uttala sig om författarskapet. Det finns så många kloka som forskat och skrivit och tänkt redan, hon hänvisar till DN-skribenten och Pippiforskaren Ulla Lundqvist, till Lena Törnqvist på Kungliga Biblioteket eller till Astridvetaren Margareta Strömstedt. – Men en bok som jag faktiskt har tänkt en del på är ”Alla vi barn i Bullerbyn” – nog är den språkligt revolutionerande? Fanns det någon barnbok berättad i första person innan den kom? Lotta Olsson lotta.olsson@dn.se 08-738 22 11