Med passion för film

Summary: Mycket av den film som görs i dagens Sverige är medioker. Visst behövs det mer pengar, men framför allt mer glöd, säger Memfis Films succéproducent Lars Jönsson.

Med ett leende som också är ett slags grimas tar Lars Jönsson en paus i ordflödet och pekar omkring sig. - Det här är mitt landskap! säger han och syftar på bokskogarna, Hallandsåsen, havet där utanför. Man känner det under huden. Som i en italiensk film; mia terra, liksom. Inte bara synintrycken, utan ljuden och lukterna. Jag är född en bit härifrån, i Grevie, och försöker återvända så ofta som möjligt. När Lars först tackade nej till denna intervju gjorde han det dels för att han inte tycker om att bli intervjuad, dels för att han inte vill prata om vad resten av filmbranschen gör. "Jag har bott på landet länge, jag ser för lite, jag har ingen koll", sa han. Men under semestern har Lars Jönsson, Sveriges just nu utan jämförelse mest framgångsrike filmproducent, funderat på saken och kommit fram till att han ändå har ett och annat att säga. Och, ska det visa sig, det har onekligen med resten av filmbranschen att göra. Framför allt vill han tala om vikten av passion i filmskapandet, om sin besatthet av att göra film med kvalitet. Visserligen tycker han som så många andra att svensk film är underfinansierad. Men samtidigt talas det, tycker han, alldeles för sällan om filmernas innehåll: - Jag har aldrig sovit dåligt på grund av rädsla för en films ekonomi, eller för att inspelningen ska gå över budget. Däremot kan jag bli sjuk av oro när jag grubblar över om filmen kommer att bli tillräckligt bra eller inte. Vi träffas i lunchrestaurangen på nästan osannolikt grönskande Norrvikens trädgårdar, tre kilometer utanför Båstad. Där inleder Lars Jönsson vad som i princip är en enda lång monolog, där mina frågor mer får honom att komma av sig än hjälper ordflödet framåt. Memfis Films arbetsmodell, som han beskriver mångordigt och ivrigt, går ut på att de inleder samarbeten med begåvade, intressanta personer oavsett om de har gedigen filmbakgrund eller inte. - Vad det är jag letar efter är inte helt lätt att beskriva; en berättarbegåvning, en originalitet, och att det finns något mycket meningsfullt i vad de vill säga. Det kanske låter självklart. Men ser man på svensk film i dag är det uppenbarligen inte så. När denna talang har lokaliserats påbörjas ett långsiktigt samarbete, som också är ett slags filmskola, betalad av Memfis Film. Lukas Moodysson gjorde först en kortfilm, sedan skrev han manus efter manus, i jakt på ett som verkligen fungerade. Resultatet blev "Fucking Åmål", svensk films största publik- och kritikersuccé på många år. Innan Maria Blom spelade in "Masjävlar" gjorde hon en intern övningsfilm, för att lära sig vad en filmproduktion innebär. Samma sak med Josef Fares. Under den här långa förberedelsetiden blir det uppenbart om regissör och producent verkligen passar ihop. - Det viktigaste för mig är att man har samma vision av filmen som ska göras. Om man har det, då kan man hjälpa och stödja varandra. Då kan man hela tiden gå tillbaka till den ursprungliga visionen; blir det bra, gripande, roligt - är detta filmen vi sa att vi skulle göra? Då kan jag som producent vara ett par extra ögon och ett känsligt sinne; då blir man starka tillsammans. Drar man däremot inte åt samma håll, då är mitt jobb lönlöst. Detta slags nära samarbete mellan en producent och regissör tycks inte vara så vanligt i branschen i övrigt, konstaterar han. Vilket kan vara ännu en orsak till överflödet av "slarvigt gjorda filmer". Lars hämtar andan, och jag sticker emellan med att fråga varför han så ofta har jobbat med relativt oetablerade filmare. Är det för att han trivs med att visa vägen själv? Lars Jönsson skruvar motvilligt på sig, tvekar en stund. "Nej", säger han sedan. Snarare har det att göra med att han alltid "känt ett visst utanförskap i förhållande till resten av filmbranschen." - Det kanske låter löjligt nu, när Memfis är en tydlig del av etablissemanget. Men jag har alltid sett oss som en egen liten ö. Kanske beror det på att jag inte har kommit in i filmbranschen den vanliga, långa vägen. Du vet, att man börjar med att jobba sig upp på inspelningar, steg för steg innan man sedan får chansen att producera. Nej, Lars Jönsson beskriver sig som självbyggd. Passionen för film drabbade honom när han var fjorton femton år, i mitten av sjuttiotalet, då han började gå på filmstudion i Ängelholm och utsattes för ett stort antal av decenniets bästa filmer. Sedan tog det honom många år att förstå att film också är något man kan jobba med. Först läste han till journalist. Det var sedan på Nordiska folkhögskolan i Kungälv som han, "som en uppenbarelse", fick en videokamera i sin hand. Sedan följde flera år av sökande, prövande, innan han insåg att det är producent han bör vara. Den första långfilmen kom till efter att han tagit kontakt med en då okänd engelsk filmare vid namn Colin Nutley - "Änglagård" blev resultatet. Sedan har det blivit ungefär en film per år och sammanlagt fyra Guldbaggar i prishyllan. - Att göra film är en väldigt lustfylld process men också oerhört plågsamt. Det är ett arbete som är mycket lek men också blodigt allvar. Det är ett slags känslomässig berg och dal-bana där jag både har en superstark tro på min regissör och försvarar honom eller henne mot omvärlden, men där jag samtidigt kan vara väldigt kritisk och ifrågasättande. - Varje film har sina stunder av stora problem och misströstan. Men detta smärtsamma leder sedan till att man fattar beslut som gör att resultatet blir bra. Oftast i alla fall. Sedan, menar han, måste man ha klart för sig att varje enskild film inte kan bli ett mästerverk. Lars Jönsson vill se det som att han producerar "regissörsskap" snarare än enstaka filmer. - Ta Lukas Moodysson, han kommer säkert att göra många filmer framöver. Vissa stora, andra små, vissa publika, andra extremt experimentella. Men alla kommer att vara intressanta, på något sätt. Helheten - hans samlade filmografi - hoppas jag ska bli enastående. Och jag vill vara med om att göra den enastående. - För mig är det rätt så självklart att om ett sådant förhållningssätt vore vanligare så skulle det leda till bättre filmer. Branschen är rastlös; man satsar hela tiden på nya regissörer, som kanske får göra en film alldeles för snabbt. Funkar det inte? Nehej, då försöker man hitta en ny. Så är vi alltså där igen: Vad fungerar och vad fungerar inte i svensk film i dag? - När jag började, säger Lars Jönsson, stod SF och Sandrews för nästintill all filmproduktion. I dag ligger ett stort gäng små filmproducenter bakom det mesta. Det är en stor och grundläggande förändring, som på många sätt är positiv. Om alla dessa bolag kunde göra en eller två filmer per år, av god kvalitet, då skulle helheten bli bra, och Sverige skulle dessutom kunna få fram ett par riktigt lysande filmer varje år. Problemet är bara att många av produktionsbolagen har så svag ekonomi att de inte kan satsa tillräckligt på förarbetet, som manusutveckling. Dessutom är risken stor att de hamnar i händerna på distributörerna. - Jag är stolt över att kunna säga att vi i alla år har lyckats undvika att finansieras av SF, Sandrews eller Sonet, säger Lars Jönsson bestämt. Att inte ta in en distributör som samproducent är ett mycket medvetet val. Gör man det är risken stor att det kommer krav på att slipa av kanterna på projektet. - Och det är ju kanterna som är det intressanta. Det är det fula, aparta och konstiga som får filmen att spraka. Jag avskyr det som är mainstream redan i utgångsläget. Vi har gjort populära, publika filmer, men tittar man på projekten som de var på idéstadiet var det inte alls givet att många skulle se dem. Inte minst var det arbetet med Lars von Triers "Breaking the waves" som lärde honom vikten av klok finansiering. Då fick de erbjudanden om pengar från USA och Frankrike, men investerarna ställde krav som skulle ha kunnat förstöra filmen fullständigt. Pengar är makt, med andra ord. Att Filminstitutet i Sverige på senare år har valt att satsa pengar i allt fler filmer, men med mindre belopp, är en olycklig utveckling, menar Lars Jönsson. Det görs helt enkelt för många filmer i Sverige i dag, med för liten budget. En rimlig produktionsnivå vore runt trettio långfilmer, att jämföra med fjolårets fyrtiofem. - Kanske är det därför vi har sett så mycket som är mediokert på senare år. Filminstitutet borde analysera detta noga. Vad innebär denna förändring, för branschen, för filmutbudet? Vi har blivit sittande länge på Norrvikens trädgårdar. I ganska exakt två och en halv timme har Lars Jönsson talat om sitt arbete, sin vision av hur film bör göras. Till sist är vi alltså framme vid formell filmpolitik, vilket han egentligen skulle vilja undvika. Men det är svårt att låta bli. Nästan motvilligt låter han orden komma: - Vi har en kulturminister som inte brinner för film. Och vi har en vd och en styrelseordförande på Filminstitutet som aldrig har jobbat med film tidigare. Det är ett ganska unikt läge. I dag krävs det dessutom att Filminstitutets ledning klarar av att verkligen utmana politikerna, för att försvara filmen, för att få till stånd vettigare och bättre finansiering. Man får hoppas att Cissi Elwin (Filminstitutets nya vd) har den begåvningen och uthålligheten. Roligare är det att tala om annat. Som att även Memfis Film står inför förändringar. Bolaget ska flytta från Vasastan till nya kontor i Gamla stan, vilket sammanfaller med att Lars Jönsson själv kommer tillbaka till Stockholm efter flera år på landet. Samtidigt planeras nya satsningar. - Primärt ska jag och min kollega Anna Anthony förstås fortsätta att göra film med de regissörer vi redan arbetar med. Men kanske har vi nu utrymme för något eller några samarbeten till, inte minst med manusförfattare. - Vi har varit stängda utåt i flera år, eftersom vi har haft fullt med vårt. Men nu är vi öppna igen, på jakt efter ny talang.


Större än Gud.

Summary: Karen Armstrong har skrivit en bok om den period kring vilken vår moraliska och religiösa värld är byggd. Carl Rudbeck har läst denna tankeväckande historia och ställer sig frågan vad religion egentligen är.

Karen Armstrong var en gång nunna. Sju år tillbragte hon bakom klostermurar innan hon kastade nunnedoket. Men religionen har hon inte övergivit. Hon har blivit ett slags missionär, inte för kristendomen eller för någon annan religion heller utan för religionen som sådan, för dess betydelse bortom konfessionella gränser. Tidigare har hon skrivit böcker om Gud, Buddha och islam och nu, i ”The Great Transformation” , har hon tagit sig an ett ännu större ämne – om det nu finns något större ämne än Gud. Hon har skrivit en historia över det som den tyske filosofen Karl Jaspers kallade axialtiden – den axel kring vilken vår moraliska och religiösa värld är byggd – en period som sträcker sig från ungefär 800 f Kr till cirka 200 f Kr. Under dessa sekler genomgick mänskligheten en moralisk förvandling som vi lever med än i dag – religioner som buddhism, judendom och hinduism grundades och förutsättningar för de två senare monoteistiska religionerna, kristendom och islam, skapades genom judendomen. I Grekland började man med vetenskap och rationell filosofi. En endast milt skeptisk läsare kan undra om det verkligen finns (eller fanns) något som är värt att kalla axialtiden. Om det inte i själva verket är en senkommen skrivbordskonstruktion som mera skymmer än klargör, som genom uppfinningen av ett ord tror sig dels skänka enhet där ingen enhet finns, dels skapa likheter mellan religiösa tänkare som på nästan alla punkter är väsensskilda. I detta avseende kan man tycka att Armstrong gör det ganska lätt för sig. Hon talar genomgående om axialtiden och dess tänkare som om de vore en klar och tydligt avgränsad kategori. Över huvud taget har hon inte sällan ett ganska godtroget förhållande till källorna, som är förvånande. Många av de gestalter som passerar genom bokens nästan fem hundra sidor är höljda i dunkel. Några av huvudpersonerna, till exempel Sokrates och Buddha, skrev aldrig en rad. Ändå behandlar Armstrong dem och många andra som om vi hade tvärsäker kunskap om dem och vad de menade i sina ofta mycket dunkla och ibland till och med obegripliga skrifter. Där specialister ofta mumlar och gör så många reservationer i sina tolkningar att det till slut inte blir mycket kvar är Armstrong klar och tydlig. Hon tror sig veta vad en kinesisk vishetslärare eller en indisk yogi verkligen menade även om det ligger mer än två tusen år tillbaka i tiden. Här ligger både styrkan och svagheten i ”The Great Transformation” . Armstrongs säkerhet gör att boken blir lätt och medryckande att läsa men säkerheten känns inte sällan illusorisk. Det handlar genomgående väldigt lite om religiösa dogmer, metafysiska antaganden eller ens om gudstro i vanlig nutida bemärkelse. Kanske fick Karen Armstrong nog av skolastiska hårklyverier under sina år i kloster, för den typen av religiösa spörsmål verkar hon finna meningslösa. Hon vill dessutom visa att hon i denna fråga har i stort sett alla de stora axialtänkarna på sin sida. Traditionellt centrala religiösa frågor som synen på Gud eller om Han (eller Hon) alls existerar hamnar i skymundan. Det handlar i stället om hur människan skall leva, om vad det goda livet består av och hur vi skall förhålla oss till våra medmänniskor och till resten av skapelsen. Genomgående visar Armstrong en imponerande syntetisk förmåga – hon lyckas smälta samman sitt väldiga material till en berättelse med klara och överblickbara konturer. I alla dessa religioner och världsåskådningar från Grekland till Kina tycker hon sig urskilja en förändring, till och med en utveckling, som går från riter till ritens innehåll och mot en växande medkänsla för andra människor, från formell religion till praktisk levnadsvisdom. Buddhas insikt blir central i denna berättelse, nämligen insikten att allt är lidande. Denna insikt delar den Upplyste med många andra gestalter i världshistorien, med Job, med indiska asketer, med några kinesiska tänkare som omkring sig enbart såg sedernas förfall och med grekiska tragöder som delade Buddhas dystra syn på la condition humaine. Till skillnad från indiska asketer (och från Job) som mest var upptagna av sin egen frälsning eller sin egen väg ut ur ett kretslopp av födelse, lidande och död, formulerade Buddha en väg ut ur detta kretslopp som skulle vara tillgänglig för alla. I stället för att omedelbart gå in i nirvana, alltså att utplånas, att försvinna som en ljuslåga som blåses ut, stannade Buddha kvar och delade med sig av sina insikter. På så sätt liknar han Kristus som led och dog på hela mänsklighetens vägnar. Teatern i Aten kom att spela en roll som liknar religionens i andra samhällen. Det var den plats där människor möttes och kom till insikt. Och till insikt inte bara om sin egen ställning utan om sina medmänniskors. Här ser Armstrong något som förenar många av dessa axialtänkare som i de flesta fall inte, i alla fall inte i Armstrongs läsning av dem, verkar bry sig om vilken Gud man tror eller inte tror på. Deras mission är inte att omvända utan att bota och lindra här och nu, att hjälpa oss att komma till insikt. I många fall kan man med fog fråga sig om det verkligen handlar om religion i den mening vi vanligen lägger i det begreppet. Kinesiska tänkare som Konfucius, Laozi och Mozi är mera av samhällsfilosofer än religiösa gestalter. Deras ofta lätt snusförnuftiga råd om hur vi skall leva kommer från en annan och helt annorlunda värld än den som profeten Jeremia verkade i och som han med visionär kraft fördömde. Om man alls kan föreställa sig ett möte mellan Jeremia och Konfucius så inbillar jag mig att det skulle sluta i ömsesidig oförståelse. Sen må de båda hur mycket som helst ha varit axiala tänkare. När man läser Armstrongs tankeväckande bok är det svårt att låta bli att ställa sig frågan vad religion egentligen är. Finns det någon rimlig gräns mellan religion och allmänna levnadsregler Thomas Tweed försöker i sin ”Crossing and Dwelling” att på bara lite drygt två hundra sidor ta ett helhetsgrepp på religion som han egensinnigt men inte oklokt definierar så här: ”Religioner är sammansmältningar av organiskt/kulturella flöden som skärper glädje och möter lidande genom att förlita sig på mänskliga och övermänskliga krafter för att skapa ett hem och för att korsa gränser.” Tweed menar att religioner ofta fungerar som klockor och kompasser: De hjälper oss att orientera oss i tillvaron och framför allt att ta oss över gränser som kan vara av olika slag. Alltifrån de konkreta gränser som korsades av dem som flydde totalitära stater där det var förbjudet att praktisera en viss religion till symboliska gränser som mellan odöpt och döpt, ogift och gift och, framför alla andra gränser, den mellan liv och död. För Tweed, liksom för Armstrong, är religionen sällan en uppsättning av dogmer utan mera en dynamisk samling bilder som hjälper de religiösa att orientera sig i världen. Att känna sig hemma men framför allt att kunna gå över en gräns, från ett stadium till nästa. Tweed är inte så mycket intresserad av religionens innehåll, som kan se ut nästan hur som helst, utan hur den fungerar för de troende och vilka syften den kan tjäna. På just den punkten är Karen Armstrong tydlig – religionen har spelat en avgörande roll för att mildra de seder som styr umgänget mellan människor. Trots alla enorma olikheter mellan axialtidens tänkare finns det en minsta gemensam nämnare och det är den gyllene regeln om än i lite olika versioner. Nästan alla dessa filosofer manar oss att behandla våra medmänniskor på samma sätt som vi själva vill bli behandlade. Författaren till Mahabharata, Buddha, Mozi, Jesus var ense på denna punkt. Armstrong skriver att ”dessa vise män låg före oss när de kom till insikten att medkänsla inte kan begränsas till vår egen grupp” och det är, fortsätter hon, antagligen den bästa vägen mot en fredlig värld. Hon påpekar att många av dessa tänkare och religionsgrundare verkade i oroliga tider då etablerade sanningar visade sig vara lögner och urgamla institutioner sopades bort över en natt. Hela folk fängslades och tvingades i exil. Det var alltså inte endast eller ens i första hand för att tillfredställa en längtan efter frälsning som dessa tänkare formulerade sina budskap utan för att hjälpa människor att härda ut i denna värld. De var praktiska filosofer, inte teoretiska teologer. Om religionens roll som frälsningslära som skall ge oss ett evigt liv på andra sidan graven har Karen Armstrong inte särskilt mycket att säga. Kanske med rätta. För just den aspekten visar sig inte vara särskilt viktig i många religioner där inte ens tron på en gud har den centrala roll som den har fått i de tre monoteistiska religionerna – judendom, kristendom och islam. Dessa tre som för många har blivit paradigmatiska för vad en religion skall vara visar sig vara endast ett och då ganska extremt alternativ bland många andra. Jämfört med hinduism, buddhism och konfucianism är detta påstridiga propsande på att det bara finns en gud ett recept för intolerans. Om jag vet att just min gud är den ende och den sanne så har jag ingen anledning att vara särskilt tolerant mot dem som irrar i teologiskt mörker. Karen Armstrong jämför alla dessa religiösa föreställningar som florerade under det sista årtusendet före vår tideräknings början. Men hon vill inte föra in några värderingar av alla dessa religioner. Det verkar som om hon på det sättet är typisk inte för axialtiden utan för vår tids kristendom som ofta är motvillig att hävda sin egenart; inte ens dess anhängare vågar alltid längre påstå att den är bättre eller sannare än alla andra religioner. Det är ungefär som om socialister inte längre skulle våga påstå att socialismen är att föredra framför liberalismen utan i stället fegt dra sig undan och säga att alla har kanske sin del av sanningen och att det är svårt att döma. ”The Great Transformation” är en fin introduktion till några av världens stora religioner. De i dag två största, kristendom och islam, kom till efter axialtidens slut men de bygger i hög grad på de insikter som formulerades tidigare av både profeter och asketer. Carl Rudbeck essa@dn.se


1984 - ett gyllene år

Summary: 1984 vann Bröderna Herrey Eurovision Song Contest med ”Diggi-loo diggi-ley”. I kväll visar SVT hur det gick till när de vann den svenska uttagningen till den stora finalen i Luxemburg.

22 år är en ganska kort tid, men sett med Melodischlagerfestivalsögon en förfärande lång tid. När ”Minnenas television” visar kvällen då Bröderna Herrey blev ett litet svensk musikfenomen med ”Diggi-loo diggi-ley” känns det nästan som att förflyttas till en annan tidsepok. Det är grått, det är långsamt, det är töntigt, det är taffligt, det är helt utan nerv, det är en programledare i Fredrik Belfrage som ger en känsla av tondövhet och det är axelvaddar och pastellfärger, och det är Vicki Benckert. 1984 var tydligen sångerskan och låtskrivaren Vicki Benckerts år. Hon var inblandad i tre av de tio låtar som tävlade och sjöng själv en av dem, ”Livet är som ett träd”. Den svenska uttagningen till Eurovision Song Contest (som avgjordees i Luxemburg den 5 maj 1984) hölls i Lisebergshallen i Göteborg detta år. Tävlingen rullade på den tiden runt mellan Göteborg, Malmö och Stockholm och såg olika ut varje gång. Man hade till och med olika loggor för programmet varje år, inte särskit smart marknadsföring. Detta år avgjordes tävlingen av nio jurygrupper i ålderskategorier från 15–20 år till och med 55–60. Pensionärer ansågs uppenbarligen inte kunna bedöma populärmusik. Och hade de fått vara med hade de troligen gett sina toppoäng till Bröderna Herrey som som fick högsta poängen av grupperna 50–55 och 55–60. Bland de yngsta var den svenske skotten John Ballards ”’Rendez-vous” populärast. Bröderna Herrey var helt okända för svensk publik när Per (i röd skjorta) , Richard (grön skjorta) och Louis (blå skjorta) stod på scenen i sina gyllene skor och sin superdrillade koreografi den här lördagskvällen i februari 1984. De hade varit i Los Angeles i några år, pushade och uppbackade av sina föräldrar, och tränat för ett liv som artister. Efter segern rusade deras mor Gerd upp på scenen med varsin blomkvast till sönerna. Fadern följde finalen via telefon i Los Angeles. I publiken skymtar man Bert Karlsson, som i och med Herreys seger för tredje året i rad hade segrarna i sitt stall. 1982 vann Chips med ”Dag efter dag” och 1983 Carola med ”Främling”. Elisabeth Andreassons bidrag 1984, ”Kärleksmagi”, var också en Bert Karlsson-låt, men nervositet gjorde att Elisabeth Andreasson kom in helt fel i låten som inte gick till slutomröstningen. Så här såg startlistan ut: 1. Nu är jag tillbaks igen – Janne Önnerud, musik: Örjan Fahlström, text: Monica Forsberg. 2. Sankta Cecilia – Göran Folkestad/Lotta Pedersen (skulle inom några år vara mer känd som Lotta Engberg), musik: Göran Folkestad, text: Vicki Benckert. 3. Schack och matt – Rosa Körberg, musik: Örjan Fahlström, text: Monica Forsberg. 4. Rendez-vouz – John Ballard, musik: Bjarne Nyqvist, text: Paula af Malmborg. 5. Diggi-loo diggi-ley – Bröderna Herrey, musik: Torgny Söderberg, text: Britt Lindeborg. 6. Labyrint – Per-Erik Hallin, text och musik: Per-Erik Hallin. 7. Kärleksmagi – Elisabeth Andreasson, musik: Peter Wiberg, text: Vicki Benckert. 8. Kall som is – Karin och Anders Glenmark, musik: Anders Glenmark, text: Ingela Forsman. 9. Tjuvarnas natt – Thomas Lewing, musik: Bruno Glenmark, text: Ingela Forsman. 10. Livet är som ett träd – Vicki Benckert, text och musik: Vicki Benckert. De nio jurygrupperna valde ut Sankta Cecilia, Rendez-Vous, Diggi-loo diggi-ley, Kall som is och Livet är som ett träd till finalomröstning. Herreys vann, men vem eller vilka kom tvåa Hans Kronbrink hans.kronbrink@dn.se 08-738 2168 Minnenas television SVT 1 21.05


Duran Duran i digital form

Summary: Duran Duran är det första popbandet att ta steget in i den virtuella världen "Second life".

"Second life" lanserades för tre år sedan som en digital värld på nätet som medlemmarna själva skapar och äger. Sedan dess har mer än 370 000 människor blivit karaktärer, så kallade "avatars", i världen och i takt med att intresset blivit större har också olika medieaktörer som radio- och tv-kanaler blivit allt mer intresserade av att synas i den. Nu tar, berättar BBC News, Duran Duran som första popband steget in i "Second life". 3D-versioner av medlemmarna ska lanseras inom kort och bandet vill skapa en virtuell ö där de bland annat ska kunna ge konserter. Enligt keyboardisten Nick Rhodes är förhoppningen att skapa en "fullt fungerande, futuristisk utopi".


Vita styr Hollywood

Summary: Första gången en svart skådespelerska Oscarnominerades för bästa kvinnliga huvudroll var för 52 år sedan. Den första att vinna var Halle Berry 2002.

Berry fick en Oscar för sin roll som den färgade servitrisen som omständigheterna för samman med den rasistiske vite man (Billy Bob Thornton) som exekverade avrättningen av hennes man i filmen ”Monster’ s ball” . Berry var den första färgade kvinnan att få en Oscar för bästa kvinnliga huvudroll, ett skamligt bevis för hur djupt rasismen sitter i det amerikanska samhället. Den överraskande Oscarsstatyetten har dock inte lett till att 39-åriga (40-årsdag nästa vecka) Halle Berry överösts med seriösa rollförslag, tvärtom har hon fått ännu fler manus där hon ska spela snygg och sexig. Berry, som slog igenom i tv-serien ”Living dolls” 1989, har efter ”Monster’ s ball” varit James Bond-brud i ”Die another day” , psykiater som vaknar upp och är inlåst, misstänkt för brott hon inte minns i rysaren ”Gothik” , spelat mutanten Storm i ”X-2” , och agerat Catwoman i kritikersågade ”Catwoman” . – Jag trodde att det var en av de bästa filmerna som gjorts, sa Berry med ett skratt i en intervju i tidningen Edmonton Journal i juni i år. – Jag tyckte att ”Catwoman” skilde sig väldigt mycket från alla andra actionfilmer som jag sett. Men man vet aldrig hur folk kommer att reagera och jag trodde att kvinnor skulle gilla en karaktär som var så stark. Berry hade fullständigt fel, och det hade hon även angående ”Monsters’ ball” . – Jag trodde att nakenscenerna skulle betyda slutet på min karriär! Och titta vad som hände! Du kan aldrig veta i förväg, sa hon i intervjun. Men även om det inte är lätt att förutse en films framgång eller fiasko är det i Berrys fall hennes hudfärg och hennes kön som skapar de största problemen i den mansdominerade filmbranschen. – Det finns så många stora skådespelerskor och det borde finnas massor av bra roller för dem, men de är väldigt få. Och att dessutom vara svart gör saken ännu mer komplicerad. Hon säger sig ofta höra att hon är duktig, men också att ”vi vill inte att den här rollfiguren ska vara svart. Hon är gift med en vit kille” . – Vad är det som är konstigt med det Jag har själv en vit mamma och en svart pappa, säger Berry till Edmonton Journal. 1999 spelade Berry, i en tv-film regisserad av Martha Coolidge för tv-kanalen HBO, huvudrollen i ”Dorothy Dandridge” . Dandrigde var den första svarta kvinnan att över huvud taget bli nominerad till en Oscar för bästa kvinnliga huvudroll. Det var 1954 och för rollen som Carmen Jones i dramamusikalen med samma namn, en modern version av Bizets ”Carmen” med nya texter och en helt och hållet svart rollbesättning, bland andra Harry Belafonte. Regissör var Otto Preminger. Dandridge vann inte. Hennes karriär kantades av stora problem, vissa privata, men de flesta förknippade med hennes hudfärg. Oscarnomineringen gjorde det inte lättare att få roller. De kommande tio åren medverkade hon bara i sex filmer. Hon dog 1965 på grund av en överdos medicinska preparat, 42 år gammal. Hans Kronbrink hans.kronbrink@dn.se 08-738 21 68 ) Monster’ s ball SVT 1 21.30


Cecilia Lindqvist

Summary: "Skönheten från skogen i väster". Cecilia Lindqvist reste till Kina första gången för över fyrtiofem år sedan. Hon ville bland mycket annat lära sig spela det sjusträngade instrumentet qin, som ofta kallas kinesisk luta.

Nu har hon skrivit en bok om detta i Kina så vördade instrumentet, som uttalas "tjin", och de ritualer som omger det, vad det har betytt för den bildade eliten i landet under två tusen år och vad det lärt henne inte bara om den klassiska kinesiska kulturen utan också om det moderna Kina. Qin är sedan några år upptaget på Unescos lista över ovärderliga konstformer men åtminstone i väst har det inte tidigare skildrats så ingående som i Cecilia Lindqvists bok, som kommer ut i september. I sin bok "Tecknens rike" (1989) lade hon de kinesiska skrivtecknen som ett raster över den kinesiska civilisationen. I den nya boken vill hon använda qin på ett liknande sätt. - Att berätta om människors liv i Kina, om hur allt hänger ihop, säger hon när vi träffas i den svalt vackra 30-talsvilla i Älvsjö där hon nu bott i över fyrtio år. I hennes trädgård, som har något asiatiskt över sig utan att hon medvetet strävat efter det, hänger hennes baddräkt på tork efter morgonens fyra hundra meter i Älvsjöbadets bassäng. I ett hörn av trädgården tronar, verkligen tronar, ett enormt schersminträd. Det är svårt att spela qin, även för den som likt Cecilia Lindqvist tidigare bedrivit avancerade studier i renässansluta i Italien och Tyskland. Qin måste spelas med en respekt som inte omger något västerländskt instrument. Det är inte ett instrument som man bara slår sig ned vid och spelar medan riset kokar. Cecilia Lindqvist berättar om de enskilda tonernas skönhet, om 26 olika sorters vibraton och 54 andra klart differentierade grepp, om att ingenting kan lämnas åt slumpen när man spelar qin, om spelandet som en meditation och en väg till frihet och närhet till den kinesiska kulturens hjärta. Hon visar sitt eget instrument, som tillverkades någon gång under Mingdynastin (1368-1644). Dess fjärdesträng - av hårdtvinnat silke, som de övriga sex strängarna - är just nu dessvärre lite sladdrig och behöver bytas. Alla strängar måste vara i god form för att instrumentet verkligen ska ge ifrån sig det ljud som Cecilia Lindqvists lärare Wang Di en gång mycket poetiskt beskrev så här: "Tänk dig att du släpper ner en liten vit pärla i en skål av grön jade. Så ännu en, och ännu en och sen rasar det ner ett stjärnfall av pärlor i skålen och ljudet är alldeles kristallklart och varje ton hörs var för sig och så blir allt stilla." Wang Di blev med tiden en av de skickligaste, om inte den allra skickligaste qinspelaren i Kina. Hon arbetade på Forskningsinstitutet för qin i Peking, som hade etablerats bara några år efter det att kommunisterna hade tagit makten i landet 1949 trots att instrumentet och dess ideologi ur marxistisk synvinkel stod för den elitism som revolutionen hade vänt sig emot. - Att detta institut över huvud taget kunde existera tror jag beror på att det gamla gardet revolutionära politiker i Kina var djupt bildade människor. De hade hela den gamla civilisationen med sig. Mitt under brinnande inbördeskrig kunde de sitta och skriva dikter som avkoppling, dikter med jättekomplicerade versmått med inrim, slutrim, alliterationer och sådant. Så institutet gynnades, säger Cecilia Lindqvist nu i sin villa i Älvsjö, och hon kan fortfarande uttrycka förvåning över att hon, en ung svenska från Sverige, kunde bli institutets första och enda elev. Cecilia Lindqvist och hennes dåvarande man Sven Lindqvist kom till Kina i en period som hon nu beskriver som "oändligt märklig, ett stort vakuum efter den våldsamma revolutionsperioden", men före kulturrevolutionen i mitten av 1960-talet. De reste inte till Kina av politiska skäl. - Det handlade om en allmän längtan ut. Vi hade bott i Grekland 1957-58 och Mellanöstern, Asien kändes nära. De vackra orden, musiken & Asien kändes så spännande. Det handlade också om något i tiden: Harry Martinson hade skrivit "Li Kan talar under trädet", Willy Kyrklund "Mästaren Ma" och "Till Tabbas". I bakgrunden fanns också Erik Blombergs översättningar av dikter från Tangdynastin (618-906) och Songdynastin (960-1279). Översättningarna kom 1944 och 1950 och påverkade Cecilia Lindqvist mycket. Hon läser dem fortfarande, ständigt. Senare i samtalet erinrar hon sig något som hennes älskade lärare i filosofi, religion och psykologi i realskolan och gymnasiet, Hjalmar Sundén, hade sagt till henne och hennes klasskamrater när de tog studenten. De hade fått studera den romerska och grekiska och judiska traditionen, hade Hjalmar Sundén sagt. Men nu borde de ägna sig mer åt den arabiska och den kinesiska. - Jag tror att Hjalmar förberedde mig på något sätt. Ingenting kunde vara mer naturligt för mig efter skolan än att intressera mig för Kina. Och där fanns kanske en annan och djupare förklaring till lockelsen med Kina. Cecilia Lindqvists morföräldrar och farföräldrar var med i Bethania i Helsingborg och hade nära kontakt med missionärer som reste till Kina. När dessa kom hem vart sjunde år fick de ofta bo hos morföräldrarna. - Och jag och mina syskon bodde ofta hos mormor och morfar på somrarna, där fick jag träffa dessa älskansvärda människor. Jag blev fast i det kinesiska utan att jag egentligen visste det & Men nej, det fanns inget politiskt i mitt intresse för Kina. Det politiska uppvaknandet kom senare, när vi kom till Indien och började intressera oss för jord och makt. Vad har qin lärt dig om livet? Cecilia Lindqvist funderar bara en mycket kort stund. - Det har befäst något jag känt inom mig väldigt länge. Det handlar om den djupa koncentrationen i musiken. Meditationen, lugnet. Att kunna söka de där lugna punkterna i livet, att hitta de där korta men väldigt effektiva pauserna. Qin fungerar på samma sätt som djup sömn. Man reparerar sig, rår sig själv, blir lugn. Nej, det handlar inte om någon religiös känsla. - Jag har aldrig haft någon sådan längtan. Men jag tror att det är ett uppgående i någonting. En djup känsla för det andliga i tillvaron. När Cecilia Lindqvist först kom till Kina fick hon ett namn som bara betyder "Väster". Några av hennes vänner tyckte att det var alltför torftigt och satte sig ned för att diskutera fram ett nytt namn. De kom fram till ett bra förslag - som dock snabbt förkastades sedan någon i sällskapet påpekat att ett av namnets tecken betyder begåvad, intelligent. "Och det kan vi ju inte ta, då tror ju alla att du är en karl!" Så de funderade vidare en stund och kom fram till Lin Xi Li, som betyder ungefär "Skönheten från skogen i väster". Men Cecilia Lindqvist visade handgripligt även kineserna att hon mer än väl lever upp till alla tänkbara krav också på begåvning och intelligens. Hennes "Tecknens rike" har sålts i 80.000 exemplar bara i Sverige och belönats med Augustpriset. Den har översatts till flera språk, däribland kinesiska i både Kina och Taiwan. Boken om qin översätts nu till kinesiska i båda länderna, redan innan den kommer ut på svenska. Och nu? Häromdagen reste Cecilia Lindqvist till Tibet för första gången i sitt liv; hon har samlat in pengar och skänkt böcker till skolor i landet. Hon har redan ett schema för en lång rad framträdanden i samband med boken om qin, och hon har börjat fundera på vad hon ska skriva om i nästa bok. - Jag vet egentligen ingenting om vad som händer med mitt liv framöver. Jag vet bara att jag har hemskt roligt medan det pågår. Cecilia Lindqvist Aktuell med: "Qin", som utkommer i september. Bakgrund: 74 år gammal, författare, professor, qinspelare. Kinakännare sedan början av 1960-talet. "Resa med Aron" 1969, "Tecknens rike" 1989, "Natteckningar" 2001, tre böcker om Kina och Asien tillsammans med före detta maken Sven Lindqvist. Rekommenderar i sommar: Film: "Beijing bicycle" (2001) i regi av Xiaoshuai Wang. Bok: Ryszard Kapuscinskis "På resa med Herodotos". Skiva: John Dowland "Lacrimae, or Seven Teares Figured in Seven Passionate Pavans" (1604). Smultronställe: Kallbadhuset Pålsjöbaden i Helsingborg.


En feminist i ständig kamp

Summary: Dagens feminister är skrutt, tycker Grupp 8-veteranen och tidigare statssekreteraren Gunilla Thorgren. I dag är hon pensionär men har inte slutat arbeta. I höst har hennes nya pjäs "Garderoben" premiär.

- Dagens unga feminister är lata! Grupp 8-veteranen har talat, Gunilla Thorgren var med förr och tycker att det mest är skrutt med dagens kvinnorörelse. Men de där skarpa åsikterna uttalas i en överdådigt prunkande trädgård i idylliska trästaden Vaxholm. En plats där hunden gläfser vänskapligt och maken P O Enquist glider runt i träningsoverall. Och Gunilla Thorgren själv lyckas glittra glatt genom två timmars samtal i middagshettan. Så det låter inte så strängt. Kanske tappade hon sin stränga röst i samma veva som hon slutade ha tusen saker på dagordningen och mobilen bredvid huvudkudden när hon tillsammans med Marita Ulvskog, lämnade kulturdepartementet och gav plats åt skäggigare förmågor. Gunilla Thorgren var statssekreterare åt Marita Ulvskog i tio års tid, var närmast makten på departementet under en minister som gärna bollade idéer och lät andras åsikter vara lika mycket värda som sina egna, det blev mycket bestämmande för Thorgren. Beslut och utredningar och peka med hela handen. Så pass att hon till slut kände att hon förlorat sig själv. - Min man sa att jag fick en hemsk röst när jag är riktigt stressad, en befallande röst. Det värsta var att ingen sade emot henne, berättar hon. Att departementet var så hierarkiskt att ingen vågade kritisera det näst högsta hönset. - Det var väldigt obehagligt. Så trots den sorg Gunilla Thorgren kan känna över allt som hon inte hann genomföra konkreta förändringar på genus- och mångfaldsområdet till exempel så känner hon också en befrielse över sitt nya liv. Med avtalspension från regeringen och inga barn att försörja - de är stora nu - har hon en helt annan frihet att skriva precis det hon vill. En pjäs, till exempel. I september debuterar Gunilla Thorgren som dramatiker med pjäsen "Garderoben" som sätts upp på Stockholms stadsteater. - Det är det roligaste jag har gjort! Efter att ha arbetat som undersökande journalist i massor av år och alltid varit tvungen att vara noggrann med fakta, framför allt på Pockettidningen R där vi ofta var kontroversiella, att då plötsligt kunna hitta på. Det var hemskt roligt. "Garderoben" är ett relationsdrama, en uppgörelsernas eftermiddag då de politiska ställningstagandena ställs mot det levande livet. Det som kräver kärlek och bekräftelse till nästan vilket pris som helst. Hur mycket feminist man än är så lever man inte bara i sina tankar, i sina ställningstaganden. Man lever i kroppen också, i hjärtat och i de sårbaraste regionerna av sitt inre, de som formades långt innan intellektet hade någon möjlighet att göra sina val. - Den feministiska vägen är inte så lätt att gå. En sak är teorin, en annan att människan är en komplex natur som inte snällt låter sig styras av hjärnan. Som när man blir förälskad - hur förhåller man sig till kärleken när man har en ideologi som säger att kärlek ska vara på ett visst sätt? "Garderoben" handlar om Barbro, den lyckade feministen som gjort karriär på sitt engagemang men som har ett och annat undanstoppat i garderoben. Den dag då Barbro ska flytta, lämna det hus där barnen vuxit upp, konfronteras hon både med sina barns ilska och sin väninna Gunnels bitterhet. - Barbro och Gunnel representerar två människor som båda velat lyfta in sig själva i en verkligare verklighet, där de kan få växa, säger Gunilla Thorgren dröjande, betydligt mer sökande och tvekande när samtalet berör hennes konstnärliga skrivande än när vi talar politik och feminism. En del i "Garderoben" ger ekon från Gunilla Thorgrens eget förflutna. Tiden i kollektiv, och: "Jag minns den där tiden som en enda ökenvandring. Patetiska försök att kliva ur rollen. Vara arg, men inte för arg. Vara stark, men inte utmana så jag blev manhaftig. Inte flörta. Inte spela alla tjejspel." - Jag minns det så - jag hade ett fruktansvärt temperament och betraktades som hysterisk. Och jag försökte att inte leva upp till de schabloner som fanns. Men hur gör man då? Hur flörtar man utan att spela det spelet? Det var verkligen en ökenvandring under många år. Och så det att vara ensam mor till ett litet barn i ett Sverige där mamma och barn inte sågs som en familj, inte kunde få familjetillägg på studielånen och inga dagisplatser fanns att få. Det var så Gunilla Thorgrens feministiska engagemang började, i den hårda konfrontationen med ett manssamhälle där hon var paria. Och sedan i mötet med kvinnor som slöt upp runt henne för att stötta och hjälpa. Först på tidningen Idun/Veckojournalen där ingen kallade sig feminist men där det fanns en praktisk kvinnosolidaritet när Gunilla Thorgren kämpade för att få ihop mammatillvaron med yrkeslivet. Sedan i det som blev Grupp 8, en mytomspunnen kvinnokampsorganisation som blivit sinnebilden för 70-talets kvinnorörelse. Tiden med Grupp 8 går inte att överskatta, menar Gunilla Thorgren. Det var där hon fick självförtroende att verka och synas i världen. Där fanns den kollektiva solidaritet som gjorde att de vågade, trots att de betraktades som hysteriska, bittra och manshatande. - Jag tror inte att ni kan föreställa er hur mobbade vi blev. Men tillsammans blev de starka och deras röster hördes. Fast inte i eftervärlden - Gunilla Thorgren är helt rasande över den tystnad som lades över det faktum att det var 70-talets kvinnorörelse som lyckades införa en rad samhällsomvandlande reformer: barnomsorg, fri abort, rätt till bedövning vid förlossning... Listan är lång, men när den stora "jag ångrar mitt 70-tal"-vågen kom med gamla vänsteraktivister som gjorde offentlig avbön nämnde ingen av dessa män Grupp 8. Ur denna ilska föddes boken "Grupp 8 och jag" som kom ut 2003. Hon skrev den för sina barn och i förlängningen för alla de i yngre generationer som inte vet något om sitt lands feministiska historia. Men varför är vi lata då, den tredje vågens feminister? Jo, menar Gunilla Thorgren, för att vi stirrar för mycket ned i våra egna navlar och glömmer att vara solidariska med de kvinnor som har det allra tyngst. De deltidsarbetande mammorna anställda inom det offentliga som känner att dagens feministiska debatt är obegripligt akademisk och inte berör dem ett skvatt. Klassperspektivet slängdes ut när nyliberalismen gjorde sitt intåg på 80-talet och med det idén om kollektivets kraft. Vad önskar du dig av dagens feminism? - Att man går samman kring några få frågor som man kan vara överens om och verkligen driver dem. Som lönerna i offentlig sektor, kvaliteten på våra dagis och våldet mot kvinnor. Politikerna låter sig påverkas när trycket utifrån blir tillräckligt stort, det vet jag från min tid på kulturdepartementet. Vad är du mest stolt över i livet? - Att jag inte slagit mig till ro. Jag har ändå försökt att vara med och påverka och dragit mitt lilla strå till stacken. Grupp 8-grundare aktuell med ny pjäs Namn: Gunilla Thorgren. Gör: Författare (och under våren även dagmamma på halvtid åt sina barnbarn). Aktuell: Med pjäsen "Garderoben" som har premiär på Stockholms stadsteater den 8 september. Bakgrund: Journalist som inledde sin karriär på Idun/Veckojournalen. En av grundarna av Grupp 8. Var under många år redaktör för Pockettidningen R och sedan statssekreterare åt Marita Ulvskog. Rekommenderar i sommar Film: "Brokeback mountain", "Capote" och "Good night and good luck" - fantastiska filmer alla tre. Bok: Hanne Vibeke Holsts "Kungamordet". För beskrivningen av ett misshandelsförhållande, den är fenomenal. Smultronställe: Västra Värmland, för naturens och människornas skull.


Den glömda armén marscherar på nytt

Summary: Under andra världskriget utbildades norska soldater i Sverige. En utställning på Mälsåkers slott berättar historien om en av krigets sämst bevarade hemligheter.

Anders Johansson pekar på väggkartan. Tryck på en knapp, så tänds små lysande lampor i ett spräckligt mönster över hela Sverige. - Så här många läger med norska soldater fanns det i landet i slutet av kriget! Vi var inte neutrala, inte på långa vägar. Platsen är bottenvåningen i Mälsåkers slott, mitt i Mälaren. En nyöppnad utställning, baserad på boken "Den glömda armén" av den tidigare DN-journalisten Anders Johansson, berättar om tiden under andra världskriget då slottet var centrum för en verksamhet som känns som tagen ur en pojkbok. Eller vad sägs om följande: Från och med hösten år 1943 lät Sverige utbilda och utrusta närmare 17 000 norska soldater, redo att sättas in i strid mot den tyska naziarmén. Allt skedde under förespegling att det handlade om en harmlös utbildning av poliser. Ingen, allra minst tyskarna, trodde på lögnen. Hur många poliser använder kulsprutor, granatkastare, luftvärnskanoner? Att det hela var på allvar visades, berättar Anders Johansson, om inte annat när den tyska armén slogs tillbaka från Finland och retirerade in i norra Norge och lämnade området som kallas Finnmark öppet för den ryska armén. Då lät den svenska regeringen tio amerikanska transportplan landa på svensk mark och hämta med sig två tusen av de norska soldaterna för att släppa ner dem i det krigshärjade området. På så vis säkrades Finnmark som norskt territorium, och Sverige hade definitivt tagit ställning i kriget. Då var det förstås redan sent 1944, och uppenbart för de flesta att det bara var en tidsfråga innan Hitlers rike skulle falla. - En brittisk kollega sa till mig en gång: ni svenskar försöker alltid vara neutrala på de vinnandes sida. Det ligger onekligen något i det, säger Anders Johansson. Under arbetet med boken och utställningen har Anders Johansson gjort ett omfattande researcharbete. Inte minst har han intervjuat många av de norska veteraner som tillbringade den sista delen av andra världskriget i den norska armén, på svensk mark. Anders Johansson säger också att han i viss mån har kommit att ändra uppfattning om Sveriges agerande. - Många norrmän är tacksamma över att vi lyckades undvika att ockuperas av tyskarna. För dem var Sverige en tillflyktsort, under hela kriget. Visst har vi mycket att skämmas över. Under början av kriget ställde vi upp för tyskarna med transittrafik och järnmalm, vilket är väl känt. Men sedan gjorde vi faktiskt en insats, som inte många känner till. Inte minst var åtskilliga svenska militärer aktiva i stödet till Norge. Långt ifrån alla i armén var tyskvänner. I utställningen på Mälsåkers slott skissas bakgrunden. Hur det under krigsåren kom mer än sextio tusen norska flyktingar över gränsen till Sverige, många med förhoppningen att snart kunna åka vidare, till England eller Kanada, där de skulle ta värvning för att slåss mot nazisterna. Men i stället tvingades de kvar i Sverige, där alla nyanlända hade tre månaders arbetsplikt, innan de fick ge sig ut i samhället på egen hand. Oftast innebar det att de skickades ut i skogen för att hugga ved och på så vis bidra till den svenska energiförsörjningen. - Många var rastlösa och oroliga. När man bildade polititrupperna, som dessa norska soldater kom att kallas, fick man ordning på den här ganska stökiga gruppen, vilket gjorde både svenska och norska myndigheter lugna, säger Anders Johansson. I hans efterforskningar träder två män fram som förgrundsfigurer, utan vilka denna märkliga hemliga armé aldrig skulle ha blivit verklighet. En av dem var den norske läkaren Carl Semb, som under dödshot hade flytt Norge med hustru och fem barn. Under förevändningen att han ville kontrollera de norska flyktingarnas hälsa kallades åtta tusen män i vapenför ålder in till så kallade hälsoläger. Det hela var en täckmantel för det egentliga syftet: att genomföra en regelrätt militär mönstring. Samtidigt hade en man vid namn Harry Söderman, "Revolver-Harry" kallad, fått tillstånd av regeringen att börja utbilda norska poliser. Harry Söderman, som av Anders Johansson beskrivs som "något av en äventyrare", var kriminolog vid Stockholms högskola, chef för Statens kriminaltekniska laboratorium och svensk representant i den tidens Interpol. Han hade just de kontakter som krävdes för att driva en hemlig verksamhet av det här slaget. När Harry Söderman och Carl Semb träffades, och började arbeta tillsammans, växte den hemliga norska armén i snabb takt. Visst förekom protester. I den svenska samlingsregeringen hade "Revolver-Harry" och Carl Semb framför allt stöd av socialminister Gustav Möller och hans statssekreterare Tage Erlander, som vid flera tillfällen lyckades lugna oroliga regeringskolleger, enligt de dokument som Anders Johansson har funnit. Men mest bekymrad var den tyskvänlige överbefälhavaren, Olof Thörnell, som innan han fick sparken skrev ett brev direkt till kung Gustav V, där han varnade för att den norska styrkan skulle kunna bli okontrollerbar. Olof Thörnell menade att svensk militär skulle behöva bevaka träningslägren; kanske hotade till och med ett inbördeskrig? - Tyskarna protesterade också. Men man gjorde det försiktigt. Vid det laget kunde tyskarna inte hota med en ockupation längre. Sverige var viktigt för dem, inte minst som en diplomatisk utpost. Den svenska regeringen blev allt stöddigare ju längre kriget gick, säger Anders Johansson. Regeringen hade dock ett villkor för att tillåta polititrupperna. De skulle bara få sättas in i Norge efter att tyskarna hade kapitulerat. Det kände aldrig de norska soldaterna till, tvärtom trodde de att de när som helst skulle kastas in i aktiv strid. Många av dem såg fram emot detta; de talade längtansfullt om att, till sist, få skjuta en tysk. - Men när de sedan till sist tågade in i Norge gjorde tyskarna inget motstånd. Hela den jättelika armé som var kvar lade ner sina vapen utan strid. Det var ett mirakel, säger Anders Johansson. Några av de svensktränade soldaterna kom dock till sist att få användning för sina vapen. När landsförrädaren Vidkun Quisling en kall oktoberdag 1945 ställdes upp på Akershus fästning och avrättades, var det tio män från polititrupperna som tryckte på avtryckarna.


Strategiskt krig om massmedierna

Summary: Israel låter nyhetsuppslag regna över utländska journalister medan Hizbollah vill visa upp förstörelsen. Så ser kriget om omvärldens uppmärksamhet ut, enligt tyska Der Spiegel.

Medan kriget mellan Israel och Hizbollah i Libanon trappas upp, intensifieras respektive sidors informationskampanjer mot utländska medier. Det skildrade tyska Der Spiegel i två artiklar i förra veckan. Där beskrivs hur den israeliska regeringens presskontor (GPO) ringer upp och erbjuder en mängd färdiga nyhetsuppslag till tidningen, inklusive tänkbara intervjupersoner och guidade turer på bombhärjade platser tillsammans med utvalda experter. Christer Fridén är Mellanösternkorrespondent på Sveriges Radio och befinner sig just nu i Israel. Han känner delvis igen den bild Der Spiegel beskriver. Fridén har aldrig blivit uppringd av GPO men får däremot många e-posterbjudanden om att följa med på arrangerade turer till folk som på något sätt påverkas av Hizbollahs raketer. - Jag läser mejlen och slänger dem. Jag vill inte åka med på deras turer, det är ju pr-trick. Jag åker på egen hand, säger han. Från Hizbollahs håll är strategin mer svårtydd, enligt Der Spiegel. Medan vissa kamerateam blir ivägskickade efter att på egen hand har försökt att filma i området, får andra röra sig fritt. Även här arrangeras guidade turer till bombade områden, med syfte att få ut bilderna av förstörelsen till omvärlden. Claes J B Löfgren, utrikesreporter för SVT, befann sig i Libanon kort efter krigsutbrottet. Han känner väl igen de organiserade turerna som han säger ofta sker med regisserad dramatik. Han har varit med om att bli stoppad av Hizbollah när han har varit ute på egen hand: - Det blir en katt- och råttalek om man ska filma utan att Hizbollah är med på det. De är kanske rädda för israeliska spioner och vill kontrollera vilka som rör sig på området. Även Dagens Nyheters korrespondenter har erfarenhet av Israels och Hizbollahs mediestrategier. DN:s tidigare mellanösternkorrespondent Per Jönsson befinner sig just nu i Libanon och blev nyligen stoppad av Hizbollah. Han tycker trots detta inte att det har varit så svårt att jobba fritt. DN-kollegan Lotta Schüllerqvist, nyligen hemkommen från Israel, tycker att ett stort ansvar vilar på journalister i dessa situationer. - Man bör sträva efter att jobba självständigt och inte okritiskt följa med på resorna, det tycker jag är viktigast. Detta visar fördelarna med att ha egna korrespondenter som kan jobba självständigt med egen kunskap och egna kontakter. Skickas man ner på en vecka och detta finns till hands, är kanske lockelsen större att haka på.


Tortoise släpper box

Summary: Instrumentala postrockbandet Tortoise samlar sitt brokiga singelmaterial i en ny box. "A Lazarus Taxon" släpps den 22 augusti.

Det instrumentala postrockbandet Tortoise har varit duktigt på att släppa exklusiva singlar och medverka på samlingsskivor. I ett försök att samla ihop den spretiga skivutgivningen släpper bandet boxen "A Lazarus Taxon" den 22 augusti, skriver Billboard. Chicagobandet blandar material från de över tio åren som indiefavoriter på tre cd-skivor och en dvd. Parallellt med arbetet med "A Lazarus Taxon" har Tortoise skrivit låtar till sitt nästa studioalbum, som ska släppas nästa vår.


Poetiskt om hemlandets ensamhet

Summary: Linda Olssons debutroman har gjort succé i Nya Zeeland. För DN berättar hon om varför hon skrev den på engelska och hur hon som nybliven författare brottas med självdisciplin.

- Jag började skriva i ren desperation. Det som för sju år sedan började som ett sätt att hitta mening i det poänglösa livet som medföljande åt maken i Singapore har blivit ett yrke. Linda Olsson var redan en medelålders och väletablerad yrkeskvinna när den nya passionen skrivandet uppstod. - Det är något fullständigt fantastiskt att kunna hitta på vad som helst, och att kunna ta in alla mina tankar och känslor i texten. Nu är hon tillbaka i Sverige som etablerad författare med en debutroman som gjort dundersuccé i nya hemlandet Nya Zeeland. Där har kritikerna förförts av det exotiska, svenska - den poetiska ton som både Linda Olssons ursprung i ett annat språk och det främmande landskapet ger berättelsen. "Nu vill jag sjunga dig milda sånger" utspelar sig i utrymmet mellan två röda stugor. Frosten färgar världen vit och i det frusna landskapet en vinter i Dalarna försöker två kvinnor, den unga författaren Veronika och den äldre, ensamma Astri, byns häxa, söka sig tillbaka till livet. Genom försiktiga möten byggs deras relation upp och i samtal, samtal, samtal tröstar de varandra, ackompanjerade av dikter ur Sveriges litterära kanon - Karin Boye, Johannes Edfeldt, Dan Andersson. Linda Olssons roman har samma försynta fernissa dragen över en stark personlighet som författaren själv. Hon ler ofta stillsamt, dricker ett anspråkslöst glas vatten under äppelträden i den idylliska trädgårdsserveringen. Men berättar om ett liv fullt med utmaningar. - Jag tycker om att försätta mig i situationer som jag inte riktigt klarar av. Det är bra speciellt för flickor att våga ta risker. Men så många är rädda för att misslyckas. Utan rädslan kan man, även utan att vara tvärsäkert övertygad om sin egen förträfflighet, växa in i ett allt större mod. Våga bestämma själv. Linda Olsson säger att hon inte började skriva tidigare eftersom hon var slarvig. Bara lät livet hända. Som flytten utomlands, det skulle bara bli några års paus i det hetsiga ha-småbarn-och-jobba-samtidigt-livet. Nu har det gått tjugo år sedan Linda Olsson lämnade Sverige. Och skrivandet - ja, hon tror inte att hon hade kunnat skriva som hon gjort nu när hon var trettio. - Jag är så imponerad av 25-30-åringar som skriver insiktsfullt om människor i alla åldrar. Jag skulle aldrig ha klarat det. Men det fanns också andra hinder - att vara kvinna och mor och ändå våga satsa på sitt eget skrivande var inte lätt. - Det är svårt att säga: "Jag tänker göra något som inte ger några pengar. Jag vägrar att städa toaletten för jag ska skriva." Få kvinnor är beredda att göra det när de har småbarn. Det är ingen slump att många kvinnor debuterar sent. Men via några publicerade noveller och en universitetskurs i konsten att skriva en roman blev det en bok. En skildring av två kvinnor som möts i samma tillflyktsort. En liten by i Dalarna där de gömt sig undan det som gör ont. Astrid, har levt hela sitt liv i samma hus men aldrig varit lycklig där. Veronika kommer till byn för att försöka skriva sig fri från sorgen efter en älskad mans död. - Jag är väldigt intresserad av ensamma människor. Jag har flyttat så hemskt mycket i mitt liv och varje gång man kommer till en ny plats är man väldigt utlämnad. Men det kan vara precis lika ensamt i ens barndomsby. Så vad skapar hemkänsla och gemenskap? För Astrid och Veronika blir vänskapen dem emellan det som ger en trygghet, en känsla av att det finns ett hem. Är det Linda Olssons lärdom efter ett kringflackande liv, att hemma är där vänskap finns? - Jag slits mellan att tycka att platsen inte spelar någon roll, att det viktiga är den vänkrets som man skapat runt omkring sig, och att känna en oerhörd längtan efter själva marken, träden och dofterna från min barndom. Det sitter väldigt djupt. Det var ren och skär hemlängtan som fick Linda Olsson att placerade sin första roman i hemlandet Sverige, i landskapet Dalarna där hon tillbringat så många somrar. - Nu i min ålder börjar jag känna att hjälp! Har jag något hem? Men trots att hemlandets skogar och stugor var den självklara fonden för Linda Olsson berättelse om vänskap och ensamhet skrev hon på sitt nya språk, engelska. - Om man inte skriver på sitt modersmål så väger man orden noggrannare. Jag har försökt att skriva på svenska men det fungerar inte. Engelskan har blivit mitt skrivmodersmål. Men jag känner skuldkänslor över att jag inte själv översatte min bok. Gentemot ditt modersmål? - Nej, för att jag sviker min lilla bok och lämnar över den till en främling. Det var inte lätt vare sig för översättaren Lisbet Holst eller för mig, men hon har gjort ett väldigt bra jobb. För Linda Olsson har skrivandet, och det faktum att hennes debut inte bara publicerats utan också blivit en rekordsäljande debutbok i Nya Zeeland, hyllad av kritiker och såld till bland annat USA, inneburit en ny vändning i livet. - Jag har kommit ut i luften på egen hand igen, fått tillbaka min frihet. Hon myser och glittrar när hon berättar om sina framgångar, hur fantastiskt det är att bli så bekräftad. - Eftersom det går så fenomenalt bra så ger det mig självförtroende. Första gången jag blev inbjuden för att föreläsa och de sa att: du behöver inte prata om boken, du får gärna berätta om dig själv för vi tycker att du är en så intressant och spännande människa, var det en fantastisk upplevelse. Men nu brottas hon med sin dåliga självdisciplin - hon kan fastna en hel dag i ett dataspel, berättar hon, äventyrsspel som "Gabriel Knight". - Det är förfärligt. Vid min ålder borde man vara mer disciplinerad, känna att det är ont om tid om man vill hinna skriva si och så många böcker. Men förhoppningsvis ska en månad i Lugano i höst få fart på skrivandet. Nästa roman ska bli större, berättar hon. Mer komplicerad och svårare att skriva eftersom den utgår från en mans synvinkel. - Den handlar om konsekvenserna av att inte prata. Om hur föräldrar som inte pratar om sin egen bakgrund med sina barn för över tystnaden i arv till dem. Linda Olsson Gör: Skriver böcker Aktuell med: Debutromanen "Nu vill jag sjunga dig milda sånger" kommer ut på svenska den 18 augusti. Sommarpratare i P 1 den 3 augusti. Bakgrund: Bankväsendet i Sverige, varit utvecklingschef för Nya Zeelands nationalopera i Wellington, drivit en konsultfirma inriktad på kultursponsring i Auckland. Rekommenderar i sommar: Film: Al Gores film om den globala uppvärmningen, "An inconvinient truth", "Freedomland" - "Om inte Julianne Moore får en Oscar för den rollen är Oscarsjuryn blinda". Bok: "Everyman" av Philip Roth, "inte en av hans bästa men en fin liten bok". Skiva: Den polska kompositören Szymon Laks. Smultronställe: Det lilla värdshuset i Dala Floda där Astrid och Veronika äter lunch i boken.


Poetiskt om hemlandets ensamhet

Summary: Linda Olssons debutroman har gjort succé i Nya Zeeland. För DN berättar hon om varför hon skrev den på engelska och hur hon som nybliven författare brottas med självdisciplin. sommarsamtal

Linda Olsson DN kultur träffar pesoner vi är nyfikna på. Tidigare samtal: Kalle Haglund 28/6, Sandra Weil 4/7, Per Gedin 5/7, Peter Johansson 6/7, Helena von Zweigbergk 9/7, Andrea Edwards 10/7, Ingrid Luterkort 16/7, Linn Ullmann 20/7, Karin af Klintberg 26/7. – Jag började skriva i ren desperation. Det som för sju år sedan började som ett sätt att hitta mening i det poänglösa livet som medföljande åt maken i Singapore har blivit ett yrke. Linda Olsson var redan en medelålders och väletablerad yrkeskvinna när den nya passionen skrivandet uppstod. – Det är något fullständigt fantastiskt att kunna hitta på vad som helst, och att kunna ta in alla mina tankar och känslor i texten. Nu är hon tillbaka i Sverige som etablerad författare med en debutroman som gjort dundersuccé i nya hemlandet Nya Zeeland. Där har kritikerna förförts av det exotiska, svenska – den poetiska ton som både Linda Olssons ursprung i ett annat språk och det främmande landskapet ger berättelsen. ”Nu vill jag sjunga dig milda sånger” utspelar sig i utrymmet mellan två röda stugor. Frosten färgar världen vit och i det frusna landskapet en vinter i Dalarna försöker två kvinnor, den unga författaren Veronika och den äldre, ensamma Astri, byns häxa, söka sig tillbaka till livet. Genom försiktiga möten byggs deras relation upp och i samtal, samtal, samtal tröstar de varandra, ackompanjerade av dikter ur Sveriges litterära kanon – Karin Boye, Johannes Edfeldt, Dan Andersson. Linda Olssons roman har samma försynta fernissa dragen över en stark personlighet som författaren själv. Hon ler ofta stillsamt, dricker ett anspråkslöst glas vatten under äppelträden i den idylliska trädgårdsserveringen. Men berättar om ett liv fullt med utmaningar. – Jag tycker om att försätta mig i situationer som jag inte riktigt klarar av. Det är bra speciellt för flickor att våga ta risker. Men så många är rädda för att misslyckas. Utan rädslan kan man, även utan att vara tvärsäkert övertygad om sin egen förträfflighet, växa in i ett allt större mod. Våga bestämma själv. Linda Olsson säger att hon inte började skriva tidigare eftersom hon var slarvig. Bara lät livet hända. Som flytten utomlands, det skulle bara bli några års paus i det hetsiga ha-småbarn-och-jobba-samtidigt-livet. Nu har det gått tjugo år sedan Linda Olsson lämnade Sverige. Och skrivandet – ja, hon tror inte att hon hade kunnat skriva som hon gjort nu när hon var trettio. – Jag är så imponerad av 25–30-åringar som skriver insiktsfullt om människor i alla åldrar. Jag skulle aldrig ha klarat det. Men det fanns också andra hinder – att vara kvinna och mor och ändå våga satsa på sitt eget skrivande var inte lätt. – Det är svårt att säga: ”Jag tänker göra något som inte ger några pengar. Jag vägrar att städa toaletten för jag ska skriva.” Få kvinnor är beredda att göra det när de har småbarn. Det är ingen slump att många kvinnor debuterar sent. Men via några publicerade noveller och en universitetskurs i konsten att skriva en roman blev det en bok. En skildring av två kvinnor som möts i samma tillflyktsort. En liten by i Dalarna där de gömt sig undan det som gör ont. Astrid, har levt hela sitt liv i samma hus men aldrig varit lycklig där. Veronika kommer till byn för att försöka skriva sig fri från sorgen efter en älskad mans död. – Jag är väldigt intresserad av ensamma människor. Jag har flyttat så hemskt mycket i mitt liv och varje gång man kommer till en ny plats är man väldigt utlämnad. Men det kan vara precis lika ensamt i ens barndomsby. Så vad skapar hemkänsla och gemenskap För Astrid och Veronika blir vänskapen dem emellan det som ger en trygghet, en känsla av att det finns ett hem. Är det Linda Olssons lärdom efter ett kringflackande liv, att hemma är där vänskap finns – Jag slits mellan att tycka att platsen inte spelar någon roll, att det viktiga är den vänkrets som man skapat runt omkring sig, och att känna en oerhörd längtan efter själva marken, träden och dofterna från min barndom. Det sitter väldigt djupt. Det var ren och skär hemlängtan som fick Linda Olsson att placerade sin första roman i hemlandet Sverige, i landskapet Dalarna där hon tillbringat så många somrar. – Nu i min ålder börjar jag känna att hjälp! Har jag något hem Men trots att hemlandets skogar och stugor var den självklara fonden för Linda Olsson berättelse om vänskap och ensamhet skrev hon på sitt nya språk, engelska. – Om man inte skriver på sitt modersmål så väger man orden noggrannare. Jag har försökt att skriva på svenska men det fungerar inte. Engelskan har blivit mitt skrivmodersmål. Men jag känner skuldkänslor över att jag inte själv översatte min bok. Gentemot ditt modersmål – Nej, för att jag sviker min lilla bok och lämnar över den till en främling. Det var inte lätt vare sig för översättaren Lisbet Holst eller för mig, men hon har gjort ett väldigt bra jobb. För Linda Olsson har skrivandet, och det faktum att hennes debut inte bara publicerats utan också blivit en rekordsäljande debutbok i Nya Zeeland, hyllad av kritiker och såld till bland annat USA, inneburit en ny vändning i livet. – Jag har kommit ut i luften på egen hand igen, fått tillbaka min frihet. Hon myser och glittrar när hon berättar om sina framgångar, hur fantastiskt det är att bli så bekräftad. – Eftersom det går så fenomenalt bra så ger det mig självförtroende. Första gången jag blev inbjuden för att föreläsa och de sa att: du behöver inte prata om boken, du får gärna berätta om dig själv för vi tycker att du är en så intressant och spännande människa, var det en fantastisk upplevelse. Men nu brottas hon med sin dåliga självdisciplin – hon kan fastna en hel dag i ett dataspel, berättar hon, äventyrsspel som ”Gabriel Knight” . – Det är förfärligt. Vid min ålder borde man vara mer disciplinerad, känna att det är ont om tid om man vill hinna skriva si och så många böcker. Men förhoppningsvis ska en månad i Lugano i höst få fart på skrivandet. Nästa roman ska bli större, berättar hon. Mer komplicerad och svårare att skriva eftersom den utgår från en mans synvinkel. – Den handlar om konsekvenserna av att inte prata. Om hur föräldrar som inte pratar om sin egen bakgrund med sina barn för över tystnaden i arv till dem. Jenny Aschenbrenner jenny.aschenbrenner@dn.se


Cowboy tar bluegrass till Dalhalla

Summary: Countryn fick en nytändning när Dwight Yoakam på 80-talet blandade honkey tonky-toner med rockabilly. Nu återvänder han till Sverige för att spela utanför Rättvik.

Om det är någon som vill diskutera countrymusikens värden och traditioner så är det Dwight Yoakam. När han som nykomling på scenen, på 80-talet, gjorde musik som blandade gamla hederliga honkey tonky-toner med rockabilly hjälpte han countryn till en nytändning och fick själv en publik som gick utanför countryscenens. Han hyllades som genrens återerövrare och när han rasade mot countrymusikens kommersialisering och utarmning var det många som höll med. Men vägen till framgång var inte helt spikrak. Först blev han bortschasad från Nashville – ingen var intresserad av hans traditionella bluegrass. Så Dwight gick sin egen väg, hittade en alternativ scen där han kände sig hemma och spelade med alla – från gamla punkband som Dead Kennedys och Butthole Surfers till alternativrockarna Violent Femmes. – Det var speciellt att spela för en sån tolerant och intresserad publik och jag gillade den attityd och avantgardism postpunken förde med sig. Men mitt öde var att spela countrymusik. Efter att ha växt upp i Columbus Ohio, bara ett stenkast från countryns hjärta, fanns det såklart få alternativ. Dwight Yoakams familj gav honom Waylon Jennings och Hank Williams med modersmjölken och fostrade honom i en god countrymusikanda. – Det är genom att använda countrymusikens energi och känsla som jag lärt mig uttrycka mina känslor tydligt. Varför det blev just den klassiska honkey-tonken som tilltalade honom mest förklarar han med en lång harang om hur grundstenarna i byggnader alltid kommer att bestå, och att ju närmare rötterna man kommer, desto intressantare och sannare blir det. För honom i alla fall. Fast i nästa andetag säger han att han gillar White Stripes råa och enkla stil. Det är kombinationen som är det riktigt spännande fortsätter han, att blanda och förnya. Dwight Yoakams texter återkommer ofta till treenigheten; synd, straff och förlåtelse. – Det är universum, det är vad livet handlar om; yin och yang. Det är de olika aspekterna av vår existens. Det går att jämföras med kvantfysik: det enda vi vet om vår existens är att ingenting är som vi tror att det är. – Men i grund och botten är det bara de ord jag använder för att uttrycka hur jag känner att det är att leva här och nu. ”Blame the vain” heter Yoakams senaste album, det första han gör utan sin ständiga vapendragare, producent och gitarrist Pete Andersson: – Jag kallar det inte uppbrott. Efter 18 album tillsammans var det naturligt att våra vägar skiljdes åt. Det var till och med Pete som föreslog att jag skulle göra skivan själv. – Att vara utan honom har väl mest betytt att jag fått en större arbetsbörda, men jag tycker inte att det är jobbigt. Jag har gjort det förr och kan göra det igen. Framför allt har min sologrej betytt att jag har kunnat tillåta mig att undersöka mitt huvud och göra det förståeligt. Men vad tycker han då om dagens countryscen, med alla de kommersiella likväl som alternativcountryvägar som genren tagit? – Det jag tycker illa om är när folk försöker hitta trender och göra det till en grej. Trender uppfinns och används av industrin, och jag tror inte någon blir speciellt mycket gladare av den sortens tillfällig hype. – Jag gör min egen musik för mig själv och mina fans, vad andra håller på med bekymrar mig egentlig en inte. Nu kommer Dwight Yoakam till Sverige för att spela i Dalhalla utanför Rättvik: – Första gången jag var i Sverige, 1986, spelade jag i Moderna museets trädgård, det var väldigt trevligt och grönt. Det ska bli kul att komma tillbaka. Marie Birde musik@dn.se


Dånande radiofantast

Summary: Orson Welles har gått till historien som innovativ filmskapare. Men han var också en ledande gestalt för den amerikanska radioteatern som blommade ut på 1930-talet.

Paul Heyer ”The Medium and the Magician. Orson Welles, the radio years, 1934–1952” Rowman & Littlefield Publishers ”Mina stora insatser gjorde jag i radion och på teatern. Mycket mer än i filmen.” Orden är Orson Welles (1915–1985). Alla som skrivit böcker om Orson Welles har framhållit hur viktiga hans insatser varit inom radioteatern, bara för att sedan raskt koncentrera sig på honom som filmskapare. Den innovativa radioföreställningen av H G Wells ”Världarnas krig” har förstås varit föremål för många studier. Det var sändningen som fick över en miljon vettskrämda amerikaner att hals över huvud fly från sina hem allhelgonaftonen 1938 i tron att New Jersey invaderats av marsianer. Inte heller bland OTR-fans (OTR = Old Time Radio) har Welles varit bortglömd. Tvärtom har samlare av gamla radioprogram alldeles särskilt samlat och bytt inspelningar av ”The shadow”, ett populärt pulpradioprogram, där Welles under en period lånade sin röst till huvudrollen. Redan på 1970-talet kunde jag i USA köpa en stor samling lp-skivor med Orson Welles radioteater. I dag kan man hämta hem eller köpa en hel del av dessa program från 1930- och 1940-talen ute på internet. Nu har Paul Heyer, professor i kommunikationsstudier vid Wilfrid Laurier University, ägnat 253 sidor åt denna Orson Welles mångfasetterade verksamhet inom radioteatern i ”The Medium and the Magician Orson Welles, the Radio Years 1934–1952”. Heyer har haft tillgång till stora mängder manuskript och acetatinspelningar, som finns spridda i olika arkiv. Orson Welles kallades inte för inte för ”the boy wonder”. Sporrad av sin mamma talade han redan vid två års ålder i fullständiga satser och konverserade med vuxna. Hon läste högt för honom och gav honom Shakespeares ”En midsommarnattsdröm” i treårspresent. Sin radiodebut gjorde han vid 15 års ålder vid en liten radiostation i Woodstock, Illinois, med ett egenhändigt författat radiospel om Sherlock Holmes. Orson spelade själv huvudrollen. 16 år gammal for han till Irland och reste runt på den gröna ön med en åsnedragen kärra som han hyrt. Han hamnade i Dublin, där han låtsades vara 18 år och fick in foten på Gate Theatre. En av grundarna, Micheál MacLiammóir, har i sin självbiografi beskrivit ”den där oefterhärmliga rösten med den skräniga transatlantiska klangen som dånade och dånade sig genom den dammfyllda luften som om den ville krossa de små georgianska väggarna och riva upp golvet”. Beskrivningen stämmer inte riktigt in på den sonora röst som finns bevarad i otaliga radio- och filminspelningar. Men den unge aktören satsade sig helt och spelade över, vilket tycks ha passat i den roll han kreerade. Ryktet om hans framgång nådde hem till New York Times. 1933 var han tillbaka i USA, 18 år gammal på riktigt. Hans framgångsrika medieorgie hemmavid kunde ta sin början i New York City, inte bara på tiljorna utan också i radion. En anledning till att vi inte har någon märkbar OTR-fan hos oss i Sverige är att vårt land på 1920- och 1930-talen hade en ynklig monopolkanal med begränsad sändningstid, som saknade resurser att hur gärna den än ville bli en verklig public service-radio. Det finns inte mycket att samla på från den tiden. I USA fanns konkurrerande, kommersiella radiostationer. Radioteatern blommade dagligen ut på ett för svenska förhållanden närmast hisnande sätt. Orson Welles blev en ledande gestalt i den utvecklingen. Till att börja med medverkade han bland annat i ”The march of time”, som byggde på idén att man dramatiserade nyhetsmaterial. Det var inte Welles påfund, men hans entusiasm för fenomenet är uppenbar: ”Det var underbart att göra den showen. Jättekul, för en halvtimme efter att något hänt agerade vi händelsen med musik och ljudeffekter och skådespelare. Det var ett fruktansvärt underhållande superprogram.” Hans nästa stora uppgift var också i ett program som fick radiohistorisk betydelse. 1937 var det dags för honom att ge röst åt ”The shadow”. Vivören Lamont Cranston har i Tibet lärt sig förmågan att med masshypnos fördunkla folks sinnen, så att de upplever honom som osynlig. De hör bara hans röst. En gestalt som bara var en röst var som gjord för radion. När Cranston förvandlades till Skuggan talade Welles i ett membran, som skänkte hans röst en olycksbådande klang. Som motspelare hade han Agnes Moorehead. ”The shadow” riktade sig till barn och ungdom. Welles hade en klausul i kontraktet att hans namn inte fick annonseras. Han led av tidsnöd och slapp delta i repetitionerna av ”The shadow”. Han medverkade samtidigt anonymt i en rad radioprogram för olika radiostationer. I den täta New York-trafiken hade han problem att hinna i tid från den ena sändningen till den andra. Problemet löstes på så sätt att han använde sig av en ambulans som med tjutande sirener och blinkande ljus susade fram på Manhattans avenyer och gator. Welles hade tagit reda på att förfaringssättet inte var olagligt. Samtidigt med allt detta var han tillsammans med John Houseman sysselsatt med Mercury Theatre, som inte bara uppförde skådespel på scen utan också blev Mercury Theatre on the Air med bland annat radioteateradaptioner av Mary Shelleys ”Dracula”, Stevensons ”Skattkammarön”, John Buchans ”De trettionio stegen” och Dumas ”Greven av Monte-Cristo”. Den panik som Orson Welles åstadkom med ”Världarnas krig” berodde på det faktum att radioföreställningen härmade radion. Musik avbröts för nyhetskommunikéer, intervjuer med folk gjordes ”på plats”, där marsianerna angrep. Det hela fick en verklighetsprägel långt utöver vad radioteater åstadkom i normala fall. Till Welles och andra inblandades lättnad ledde inte paniken till några dödsfall, men 1948 upprepades denna radiohändelse i Quito, Ecuador, med långt värre konsekvenser. Upptäcktsresanden Rolf Blomberg blev ögonvittne och rapporterade hem till Stockholms-Tidningen om hur rasande människor, när de förstod att de lurats att tro att marsianer utplånat grannstaden Latacuna, satte eld på tidningen El Comercios fyravåningsbyggnad där Radio Quito hade sina lokaler. Tjugo människor omkom. En något mildare variant inträffade i Sverige 1973, när dåvarande Ungdomsradion på liknande sätt skildrade ett påhittat kärnkraftshaveri i Barsebäck. Polisens växel blev nedringd av uppskrämda lyssnare. Med ”Världarnas krig” skapades helt enkelt ett radiomässigt sätt att förstärka fiktionens trovärdighet i radiomediet. Ett intressant fenomen 1938 var att en del skräckslagna föräldrar lugnades av sina barn, som förklarade för mamma och pappa att det bara handlade om radioteater. Familjens yngsta hade helt enkelt i ”Världarnas krig” känt igen Orson Welles röst från det populära programmet ”The shadow”. Nu blev anonymitetsklausulen i Welles kontrakt obsolet. Den upphävdes. Paul Heyer menar att därmed så var den första fasen i Welles radiokarriär över. Länge var Welles främst ihågkommen i USA som The shadow, men i och med att han 1949 spelade skurken Harry Lime på vita duken i Graham Greenes ”Den tredje mannen” kom den rollen att överskugga honom som Skuggan. Att Harry Lime dödas under en jakt i Wiens kloaker hindrade inte att filmen ledde till en spin off, där Welles i radioformat spelade den populäre skurken i 52 avsnitt av serien ”The Adventures of Harry Lime”, också kallad ”The lives of Harry Lime”. Welles rörde sig obehindrat och simultant mellan scenen, radion, filmen och teve. Även om hans insatser på scenen inte finns bevarade, så speglas hans teaterföreställningar i det bevarade både radio- och filmmaterialet. Heyer påpekar att det skulle krävas ett stort antal volymer för att i detalj ägna Welles radioprogram uppmärksamhet. Hans kriterier för urval av diskussionsobjekt har varit programmens konstnärliga meriter eller deras popularitet. Arbetet bakom radiokulisserna redovisas ingående i flera fall. Bland annat kunde en repetition spelas in på en acetatskiva, som fick ligga till grund för ändringar i manuskripten inför direktsändningen, som också spelades in. Ett landmärke i radions historia, som Heyer ägnar stor uppmärksamhet, är den 30 minuter korta sändningen av versdramat ”The Fall of the City” av Archibald MacLeish. MacLeish skrev detta radiospel speciellt med tanke på Orson Welles i rollen som berättare och reporter. Det sändes den 11 april 1937 och var i USA det första versdramat skrivet direkt för radio. Den stilbildande sändningen väckte, främst genom Welles insats, ett sådant gensvar hos lyssnarna, att det fick radiomakare i USA att ändra sin tidigare negativa uppfattning om versdramatik i eterhavet. Orson Welles avslutade sin radiobana 1952 som han inledde den, nämligen i ett Sherlock Holmes-drama, ”The final problem”, där han spelade professor Moriarty. Det amerikanska radiodramat hade sin storhetstid under en 25-årsperiod från slutet av 1920-talet till början av 1950-talet. 1948 kom tv och blev snabbt var mans egendom. Efter några år var radion stendöd i den form den haft med dagliga doser populär radioteater i flera olika kanaler. En som sörjde var Orson Welles: ”För mig är radion en personlig förlust. Jag saknar den mycket.” Heyers bok har en utmärkt bibliografi, ett hyfsat index och bra fotnoter men en urusel radiografi. I stället för att i en bok som denna redovisa alla de hundratals radioprogram som Welles medverkat i, har Heyer nöjt sig med vad han kallar en ”selected radiography”, som är så selektiv att man rodnar. På den punkten tvingas man vända sig till andra källor, till exempel internet, där man kan hitta de individuella programmen. Men Heyer har med sina referat och analyser satt strålkastaren på fenomenet radio och förmodligen ser vi här bara början på en trend. Det finns hur mycket radiomaterial som helst bevarat i USA. Welles radio är trots allt bara toppen på det berömda isberget. Bertil Falk kulturdebatt@dn.se


Kul med kulmage

Summary: Filmversionen av ”Strangers with candy” med Amy Sedaris är inte lika vågad och anarkistisk som teveserien. Men Fredrik Strage har ändå sin bästa high school-upplevelse sedan ”Jawbreaker”.

”Strangers with candy” Regi: Paul Dinello I rollerna: Amy Sedaris. Stephen Colbert, Philip Seymour Hoffman Längd: 1 tim 26 min (från 7 år) Efter ett längre fängelsestraff bestämmer sig Jerri Blank, 47, för att gå om high school. Den här gången tänker hon inte låta knark och prostitution förstöra studierna. Hon hoppas kunna väcka sin far, som ligger i koma, genom att vinna skolans vetenskapstävling. Jerri Blank vill bli populär – vilket är lättare sagt än gjort när man har kulmage, överbett, aggressivt lesbiska tendenser och världens jobbigaste röst. ”Strangers with candy” är baserad på tv-serien med samma namn som Comedy Central sände 1999. Även här spelar Amy Sedaris huvudrollen. Hon har skrivit böcker, pjäser och synts i filmer som ”Elf” och ”School of rock”. Mest känd är hon dock som flitig gäst hos David Letterman – som gillar henne så mycket att han finansierat ”Strangers with candy”. Filmen försenades när Warner bestämde sig för att inte distribuera den. Testvisningarna gick inget vidare. Många i publiken störde sig på att Jerri Blank var så ful. Amy Sedaris förstod inte kritiken. Hon är attraherad av det oattraktiva på ett sätt som förenar henne med regissören John Waters. I intervjuer lämnar hon ofta ut bisarra detaljer om sig själv: som att hon bor i en lägenhet med sin fantasipojkvän Ricky, låtsas vara totalförlamad när hon svarar i telefon och samlar på prydnadsmat i plast, bilderböcker om hudsjukdomar och uppstoppade vesslor. Figuren Jerri Blank inspirerades av Florrie Fisher, en rehabiliterad pundare och glädjeflicka som föreläste i amerikanska skolor på sextio- och sjuttiotalet (googla henne för fantastiska klipp). ”Strangers with candy” har också hämtat mycket – till exempel det mörka, skabbiga fotot – från ”after school specials”, de uppbyggliga ungdomsprogram som förr sändes på eftermiddagarna i amerikansk tv. Resultatet är dock allt annat än uppbyggligt. Jerri Blanks skola har en lounge där lärarna dricker sprit, en kurator (spelad av Sarah Jessica Parker) som kräver dricks av eleverna, en homosexuell naturvetenskapslärare som förnekar evolutionsteorin och en rektor med lägre intelligens än en gräsmatta. Skojigast är dock Kristen Johnston (från tv-serien ”Tredje klotet från solen”) i en biroll som rullstolsbunden tjurrusningscoach. Jag har sett hundratals high school-komedier men jag har aldrig sett en där det är tjurrusning på gymnastiken. Späda tonårsflickor jagas av frustande boskap och stångas fördärvade. ”Kom igen då!” ropar läraren. En hysteriskt rolig parodi på den schemalagda fascism som kallas skolidrott. Korkad entusiasm blandad med ohämmad själviskhet är nästan alltid underhållande. De egenskaperna gör att Jerri Blank känns som en äldre kusin till sociopaten Eric Cartman i ”South park”. Trots att ”Strangers with candy” aldrig når samma höjder som tv-serien, och ibland fegar ur i stället för att vara sant anarkistisk, är det den bästa filmen i high school-genren sedan ”Jawbreaker”. Scenerna där Jerri belönar sig själv med ett marijuanabloss och går bärsärkagång – eller försöker ragga upp skolans snygging med repliken ”Jag är fuktig som en kladdkaka” – är humor i sin renaste form. FREDRIK STRAGE film@dn.se


Kärlek under kalla kriget

Summary: ”Berlinblockaden” är ett tyskt drama i två delar och behandlar tiden efter andra världskriget. En kärlekshistoria under det begynnande kalla kriget.

Andra världskriget måste vara en av de historiska händelser som genererat allra flest filmer, dokumentärer och tv-serier. Ämnet har täckts ur alla möjliga vinklar och perspektiv. Både med tyngd och betydligt mer lättsinne. Under åttiotalet blev till exempel ganska såpopera-aktiga ”Krigets vindar” en succé, och en matinéhjälte som Indiana Jones hade alltid andra världskriget någonstans i bakgrunden under sina spektakulära äventyr. Trots att det tidsmässiga avståndet ökat har intresset nästan tilltagit under de senaste femton åren, med världskrigsskildringar på långfilm som till exempel ”Rädda menige Ryan”, ”Den tunna röda linjen”, ”Pearl Harbour”, ”Schindler’s list” och ”Band of brothers”. Även i ganska osannolika sammanhang, som superhjältefilmer, kan kriget bli en viktig del av förklaringen till varför rollfigurer agerar som de gör, som i den första ”X-men”-filmen där den onde mutanten Magnetos människohat har sitt urspung i ett tyskt koncentrationsläger. Till och med de länder som höll sig neutrala under kriget har producerat gott om material om det. Exempelvis är en av vårt eget lands största filmsatsningar någonsin det krigsskuggade dramat ”1939”. Det verkar inte finnas någon hejd. Ämnet, och intresset för det, förefaller närmast outtömligt. Bara i sommar handlar två av de mest uppmärksammade programmen i svensk tv – fyrans dokumentärserie om Auschwitz och SVT: s deckarserie ”Foyle’s war”, som inleds nu på måndag – direkt eller indirekt om kriget. Avsevärt mycket mindre har sagts om åren närmast efter krigsslutet. Perioden av osäkerhet och misstänksamhet som på sikt ledde fram till den obekväma maktbalans vi senare lärde känna som ”kalla kriget”. Den vapenlösa striden mellan Stalin och västalliansen som till slut blev så infekterad att man inte såg någon annan lösning på den än att smälla upp en lång hårt bevakad mur rakt igenom Berlin. Den tvådelade påkostade tyska miniserien ”Berlinblockaden” är tänkt att ändra på den saken. Mest av allt är det en kärlekshistoria, ett triangeldrama med den oroliga tidsperioden som fond, men handlingen kretsar ändå mycket kring den instabila situationen. Serien börjar under kriget med att soldaten Axel Kielberg ska ge sig ut i strid med ryssarna och lovar sin fru Luise att han snart ska komma tillbaka, men den förflyttar sig snabbt till år 1948 – kriget är över, Axel är rapporterad saknad och Luise tvingas hantera situationen som soldatänka och ensamstående mor till tolvårige Michael i ett Berlin som skriker efter mat och andra förnödenheter, men som hindras från att få dem av Stalin som inlett en blockad mot staden. Ungefär samtidigt börjar Luise arbeta som servitris på Tempelhof-flygplatsen och lär känna den amerikanske generalen Turner, som har blivit en allt viktigare del i den luftbro som västalliansen börjat bygga upp där de flyger in förnödenheter. Luise lär känna Turner, blir hans personliga assistent och kärleken spirar mellan dem. När någon ur hennes förflutna dyker upp ... MATTIAS DAHLSTRÖM tv@dn.se Berlinblockaden (1:2) SVT 2, 22.30


Poppig jazzfestival

Summary: Sting, Miriam Makeba och Kanye West, kända i breda publiklager, är några av dragarna när Stockholms jazzfestival för 23:e gången öppnar i kväll, tisdag.

Det slamrar ordentligt på festivalplatsen. Scenerna börjar komma på plats. PA-anläggningar lyfts med kranar. Svetten rinner nedför de hästsvansprydda nackarna när solen över Skeppsholmen kommer Stockholms jazzfestival till mötes. – I morgon startar den 23:e upplagan av Stockholms jazzfestival, och jag är överlycklig över programmet. Med 72 konserter gör vi vår bästa festival någonsin, säger festivalens vd Bosse Persson. Presskonferensen erbjuder inte närvaro av de största internationella namnen, däremot en bred uppställning av svenska artister från både pop- och jazzscenen. – Var är turnébussen? This is a hell of a band! skämtar programansvarige kanadensaren John Nugent och ser sig runt från rapparen Petter till jazzsångerskan Lina Nyberg, från pop- och bluessångerskan Louise Hoffsten till jazzsaxofonisten Bernt Rosengren. Den vanliga diskussionen om huruvida jazzfestivalen verkligen är en jazzfestival trots att den bland de stora namnen räknar Kanye West, Sting, Neville Brothers och Miriam Makeba avklaras med att det nu blivit en internationell trend att blanda jazzuppträdanden med stora popnamn. Sting turnerar i sommar runt på internationella jazzfestivaler, liksom Lauryn Hill gjorde i fjol. Men vad händer egentligen med bilden av den internationella jazzscenen när man inte bjuder in dess största namn utan Sting i stället? – Det är förstås tråkigt, men prislappen på de största jazzartisterna, sådana som Oscar Peterson eller Sonny Rollins, är så hög att vi har svårt att räkna hem det, säger Bosse Persson. Problemet är att de stora jazznamnen trots sin höjd inte är kända i tillräckligt breda publiklager. Och festivalen är huvudsakligen biljettfinansierad. I stället gottar sig festivalgeneralen åt att en dragare som Lauryn Hill gav Rigmor Gustavsson 6 000–7 000 åhörare förra året. Musikerna själva uppskattar mixen. – Alla har väldigt bestämda uppfattningar om vad jazz är för något, säger Fabian Kallerdahl. Det ska vara saxofon, kostym och minst en mörkhyad i bandet. Men det som utmärker jazz är att det finns ett element av improvisation, även om det bara är gitarrer eller en person bakom en dator. – Musik fungerar ju så. Vi inspireras av varandra, säger Lindha Kallendahl som just startat nya bandet Gold, med bland andra den klassiska violinisten Anna Lindal. Stockholms jazzfestival växer för varje år. Men inte bara i omsättning och publiksiffror utan också geografiskt. Nytt för i år är lunchkonserter varje dag i Konserthuset. Till det kommer Kungsträdgårdsscenen där festivalen bjuder New Orleans-tema, med konserter klockan 18 torsdag till lördag. En extra festival i Hammarby sjöstad ska också samla in pengar till drabbade musiker i New Orleans. Och när popen tar över Skeppsholmsscenen vid kl 23 på kvällarna så får den renläriga jazzpubliken bege sig till Fasching för improvisationer och jam. Fast mest nöjd är festivalgeneralen med väderprognosen. Förra festivalen regnade flera av konserterna i princip bort. Hugade bör tänka på att festivalpasset bara gäller i mån av plats på Konserthuset och Fasching. Annika Persson annika.persson@dn.se 08-738 11 33


Exotiska föremål ger besökare gåshud

Summary: För första gången visar Skoklosters slott upp det utomeuropeiska i sina samlingar. 1600-talsslottet vid Mälaren är annars mest känt för sina krigsbyten.

Sommarutställningen "Utsikt mot världen" är Skoklosters bidrag till Mångkulturåret. Slottets byggherre, greven och fältmarskalken Carl Gustaf Wrangel (1613-76), var en av stormaktstidens mäktigaste män. Likt furstarna på kontinenten ville han förstå världen genom att samla märkliga, exotiska ting och presentera dem i en magnifik miljö. - I slottets samlingar finns 50.000 föremål och varje år gör vi en utställning på något tema. Nu lyfter vi för första gången fram det utomeuropeiska, etnografiska materialet, berättar museichefen Carin Bergström. Skokloster är känt för sina krigsbyten, särskilt Archimboldos porträtt av Rudolf II som fruktguden Vertumnus. Men ryktet om skatter från 30-åriga kriget är överdrivet och bygger på 1800-talets romantisering av de svenska fältherrarnas bedrifter. - Det allra mesta har samlats på Skokloster genom gåvor, arv och köp, förklarar Carin Bergström. Den flerspråkige Wrangel hade agenter över hela Europa, särskilt i handelscentrumet Amsterdam, som försåg honom med de allra senaste lyxprodukterna, böcker, konstföremål, vapen och kuriosa. I utställningens första rum finns en grönländsk kajak från mitten av 1600-talet, som är klädd med sälskinn och förstärkt med ben under fören. - Det är en av de äldsta och bäst bevarade kajakerna i världen, berättar intendent Bengt Kylsberg, som arrangerat montrar som representerar olika världsdelar. - 1600-talsmänniskan fascinerades av det okända, av den stora, långt bortifrån-världen. Den hade inte en kolonial och överlägsen attityd, som kom senare, utan en seriös nyfikenhet. I det väldiga slottsbiblioteket har Kylsberg handplockat reseskildringar och kolorerade atlaser. Ishavsmontern innehåller också en tavla som föreställer en valfångststation på Svalbard 1634 och en anorak från Alaska, tillverkad av tarmar från sjölejon. I montern som representerar Sydamerika finns en hängmatta från Orinoco-flodens delta, som liknar dem som än i dag tillverkas av flätade växtfibrer. - Men detta är den äldsta hängmattan som det finns belägg för i världen, förklarar Bengt Kylsberg. Han går vidare till kollektionen av unika indianföremål som alla är från 1600-talet. De kommer troligen från "Nya Sverige" vid Delawarefloden, som var en svensk koloni 1638-55. - Det är världens äldsta daterade indianföremål från Nordamerika. Ingenting motsvarande finns bevarat på något annat ställe, så det är svårt att säga exakt vad de användes till, säger Bengt Kylsberg och pekar på en förmodad amulett, klädd med rödfärgat hjorthår och en grinande käft från en riktig varg. Utställningen innehåller även föremål från Oceanien, som utsirade paddlare, stridsklubbor och svärd med hajtänder. Från dåtidens stängda Japan finns samurajsvärd och spelkort, från Kina blåvitt porslin och silverstickor som kan vara akupunkturnålar eller till håruppsättningar. I det innersta rummet illustreras européernas världsomseglingar med jord- och himmelsglober, tillsammans med sällsynta gamla navigationsinstrument. - Jag har haft besök av experter som fått gåshud av materialet här, oavsett om de är instrumenthistoriker, etnografer eller kartografer, berättar Bengt Kylsberg. Skokloster publicerar nu en katalog som bygger på ett stort forskningsarbete, för att internationellt sprida kunskap om slottets etnografiska samlingar. Ett plagg av skinn, ylle och sammet med silverbroderier fick Kylsberg visa för rader av dräkthistoriker innan en i Helsingfors kunde avslöja ursprunget: - Det visade sig vara en dräkt från centrala Sibirien, buren av en kvinna från Evenkifolket i början av 1800-talet. Wrangels kolossala samlargärning byggdes på av tre högadliga släkter. Äldsta dottern Margareta Juliana gifte sig Brahe och respekterade pappas vilja att inte skingra de märkvärdiga föremålen i den så kallade rustkammaren. Redan 1701 blev Skokloster fideikommiss och slottet har fungerat som en jättelik frysbox, som väl bevarat inredning och alla konstskatter. Skokloster Skokloster uppfördes på Skohalvön vid Mälaren i Uppland 1654-1676. Det är Sveriges största privatpalats och ägs sedan 1967 av staten. Slottet är byggnadsminne och ett av Europas förnämsta 1600-talsmuseum. "Utsikt mot världen" pågår till den 5 november.


"New Super Mario Bros"

Summary: Raka rör med nygammal Mario. Ren och skär spelglädje när Mario hittar tillbaka till klassisk plattform.

Efter år av saknad kommer han äntligen studsande mot oss. Super B-mannen, Killen i rött. Allas vår rörmokare. Mario! Som vi har längtat. Missförstå mig inte, Rollspels-Mario i "Paper Mario" var underbar, likaså spökjägaren Luigi i "Luigis Mansion", deras tidsresor i "Partners in Time", och nog uppskattade jag Super Mario 64 till Nintendos ds. Men detta är så mycket mer. Detta är Mario. Detta är ett Super Mario Bros. Mario är tillbaka med bravur - tittar man på kombinationen av tre och två dimensioner tror jag man har satt fingret på den känslan. Vi växte upp med en sidoskrollande platt Mario, och även om vi gillade honom som semesterfirare i 3d-paradiset "Super Mario Sunshine" är det fortfarande borta bra men hemma bäst som gäller. Och i "New Super Mario Bros" har han verkligen hittat hem. Nästan allt är sig likt. Det är i vanlig ordning fortfarande en kidnappad Princess Peach som är orsaken att Mario att ge sig ut på äventyret. Förövaren är, precis som det ska vara, en Bowser. Och äventyret sträcker sig, i linje med vad vi förväntat oss, över åtta världar fullproppade med banor, slott, mynt, extraliv, Goombas och - sätt in valfritt minne ur din barndoms Mario-spelande här. Inte alltför sällan på de många och varierande banorna stannar du till och tänker att detta är ju precis som i det första "Super Mario Bros". Självfallet lutar sig Nintendo inte bara på gamla beprövade grejer. En lagom dos nyheter mixas upp med souvenirerna från förr. Mario kan till exempel bli superstor och krossa allt motstånd i sin väg med hjälp av en gigantisk svamp. Han kan också bli pytteliten av en minisvamp och då kunna springa på vatten och hoppa långt. Just blandningen mellan gammalt och nytt, storsvampen och flaggstångshoppet, landar så rätt. På en promenad längs minnenas allé har Nintendo grävt fram det bästa ur garderoben för att hotta upp resten med nytänkande. Det mest utmärkande för "New Super Mario Bros" är att det känns precis som ett Super Mario-spel. Spelglädjen är total och träffar mitt i prick. Varje lite beståndsdel, varje hörn av de många banorna andas och luktar klassisk plattform. Att spelet för den late kan vara kort är inget minus, speciellt inte eftersom det går att välja att spela om banorna gång på gång, eller ta andra vägar, låsa upp nya utmaningar med hjälp av extra stora mynt, stjärnmynten, som gömmer sig på banorna. Gudskelov har Nintendo ett rättvist save-system som ger möjligheten att spara framstegen på strategiska ställen så du slipper börja om från första början när hoppet slutar i hålet för femtioelfte gången i rad. Det som kanske förvånar mig mest är att jag inte en enda gång ens reflekterade över att jag inte fick använda pek-stylusen. Jag brukar vara av åsikten att spel på ds ska använda sig av den tryckkänsliga skärmen. Men förutom ett litet tryck om du har en power-up i beredskap så är touchscreenen förvisad till minispelshörnan. En hörna som inte är blygsam i sitt antal av spel, nästan 20 stycken. Ska man vara ruskigt kräsen, vilket man kanske kan få kosta på sig när resten av spelet är förbehållslöst fantastiskt, så har vi sett ett flertal av minispelen förut. Det gör de förvisso inte mindre roliga än i Mario 64 ds, där de dykt upp, men det är ju aldrig tråkigt med sprillans nya grejer. Nintendo visar att de fortfarande vet vilka knappar det ska tryckas på när det gäller deras mest klassiska hjälte. De vet att publiken är suckers för borttappade prinsessor och raka rör. Med "New Super Mario Bros" sätter den gamle rörmokaren upp sin namnskylt på dörren tidigare märkt med årets plattformsspel 2006.


Prince hemsida nedstängd

Summary: Den tredje juli stämdes Prince av ett brittiskt bokförlag. Nu har hans hemsida stängts ner.

Prince hemsida har stängts ner, men orsaken till varför är oklar. Den tredje juli stämdes sångaren av ett brittiskt bokförlag vars ena avdelning har samma initialer, NPG, som finns i adressen till Princes hemsida. Princes advokat säger att Princes namn är säkert skyddat hos amerikanska patent- och registreringsverket och att nedstängningen av sidan inte är kopplad till stämningen, uppger Yahoo. Förra månaden fick stjärnan en ny distributör för alla sina produkter och fansen fick ett kryptiskt mail om att stora förändringar var på gång på hemsidan. Vilka de är återstår att se.