Grönt ljus för Greenes klassiker

Summary: Graham Greenes roman "Den stillsamme amerikanen" gavs ut 1955 och filmades tre år senare. På fredag har en ny filmversion premiär med Michael Caine i huvudrollen; en roll som han kan bli Oscarsnominerad för i dag.

Den mest relevanta filmen i stan, utropade en amerikansk kritiker när "Den stillsamme amerikanen" hade premiär i ett antal större amerikanska städer i slutet av förra veckan. Denna nya filmversion av Graham Greenes klassiska roman från 1955 om USA:s tidiga inblandning i Vietnam "talar högt till ett land som står på tröskeln till krig i Irak", skrev kritikern, James Verniere i Boston Herald. På fredag har filmen svensk premiär. Filmens aktualitet är inte direkt överraskande. Greenes romaner talar ofta till samtiden, även om de utspelas för länge sedan och långt borta. Till skillnad från en tidigare filmversion av "Den stillsamme amerikanen" följer denna version, regisserad av den australiske regissören Phillip Noyce, troget Greenes milda, skeptiska och ohöljda kritik av vad han ansåg vara USA:s idealistiska men alltför naiva försök att ingripa för att ställa allt till rätta i Vietnam. Visst finns det paralleller med vad som händer nu, med möjligheten av krig mot Irak, säger Phillip Noyce i en telefonintervju med Dagens Nyheter. - Problemet i världen är att amerikanska ledare ibland, som Alden Pyle i filmen, kan vara ganska blinda. President Bush är antagligen ännu en Alden Pyle, med en absolut känsla att han bär ansvaret för resten av mänskligheten och att detta ansvar innebär att man måste handla och göra någonting, och att man därmed automatiskt vet bättre än alla andra i världen vad som är bra för dem. I romanen och filmen säger Graham Greenes hjälte, den brittiske korrespondenten Thomas Fowler (Michael Caine), så här om Alden Pyle (Brendan Fraser), den stillsamme amerikanen: - Jag har aldrig träffat en man som haft bättre motiv för allt elände han orsakade. Och direkt till Pyle säger Fowler: - Ibland önskar jag att du hade åtminstone ett par dåliga bevekelsegrunder, då kan det hända att du skulle förstå dig lite bättre på människor. Och det gäller ditt land också, Pyle. Sådant kan förstås få vilken amerikan som helst att gå i taket. Var det kanske inte USA som kom till Storbritanniens och Frankrikes och hela Europas undsättning under andra världskriget? Och det är sådant som kan få försvarsministern Donald Rumsfeld att rasa mot "det gamla Europa" och jämställa Tyskland och Frankrike med Libyen och Kuba i deras ovilja att hjälpa USA att ta sig an Irak. Men samtidigt uttrycker den cyniske Fowler en viss, om än motvillig sympati för den oskuldsfulle, idealistiske Pyle. - Oh, jag hade rätt om fakta, men hade han inte rätt att vara ung och att missta sig ... De som nu kritiserar USA för det eventuella kriget mot Irak gör det sannolikt inte i tron att Washington-regeringen agerar av principiella skäl, som Pyle i "Den stillsamme amerikanen". - Även om president Bush skulle kunna visa att målet är demokrati och frihet för Irak, inte att komma åt landets naturresurser, skulle få krigsmotståndare ändra åsikt, skrev en annan kritiker, Gary Thompson i Philadelphia Daily News, i sin recension av "Den stillsamme amerikanen". Romanen togs inte emot särskilt varmt när den kom ut i USA första gången 1956, mitt under kalla kriget. Greenes "karikatyrer av amerikanska typer är ofta lika grova och slitna som Jean-Paul Sartres", skrev Robert Gorham Davis i New York Times. Tidskriften New Yorkers kritiker A J Liebling betecknade "Den stillsamme amerikanen" som "en otäck liten plastbomb", med en elegant referens till de cykelbomber som spred död och elände i Saigon. En viss oro för att Noyces film skulle kunna tolkas som "antiamerikansk" ledde till att premiären sköts upp i över ett år. Filmen var färdigklippt redan på sensommaren 2001 och togs väl emot på en testvisning i New Jersey den 10 september detta år. Men följande dag inträffade terrordåden mot World Trade Center i New York och Pentagon i Washington. Filmbolaget, Miramax, bestämde sig raskt för att lägga filmen på hyllan tills vidare. Man gjorde den förmodligen korrekta bedömningen att filmens bitska kritik av amerikansk utrikespolitik, låt vara för 50 år sedan, i det nya läget - "kriget mot terrorismen" - inte skulle tas emot väl i USA, varken av kritiker eller publik. Sedan bidrog den eskalerande Irakkrisen till att Miramaxchefen Harvey Weinstein ville vänta med premiären till i januari i år, då filmen skulle smygas ut lite försiktigt. I detta fanns ett problem: varken filmen eller dess skådespelare skulle kunna komma i fråga för Oscarsutmärkelser i år; för detta måste filmen ha visats offentligt i USA under 2002. Till slut gick Miramax med på att visa "Den stillsamma amerikanen" vid filmfestivalen i Toronto i höstas och - efter intensiv kampanj av bland andra huvudrollsinnehavaren Michael Caine - att släppa den för USA-premiär i december, men bara på en handfull biografer. Nu i februari har filmen gått upp över hela landet. Recensionerna har med några få undantag varit mycket positiva. Mest beröm får Michael Caine, som fyller 70 i mars, för rollen som Thomas Fowler. I intervjuer har han berättat att han lyckades förvandla sig till den ungefär 15 år yngre Fowler genom att banta tolv kilo, färga sitt hår, lägga på ett par kilo makeup och vara noga med att hålla in magen ordentligt i alla helfigursbilder. Han är mycket nöjd med resultatet. Många bedömare i USA tror att Caine i dag, tisdag, kommer att nomineras till en Oscar för bästa huvudroll. Han har tidigare fått två Oscars för bästa biroll och nominerats tre gånger för bästa huvudroll, men utan att vinna. - Det här är det bästa jag gjort, sade han till tidningen Montreal Gazette häromdagen. - För första gången i mitt liv har jag lyckats få skådespelaren att försvinna. Jag har sett filmen två gånger och jag kan inte se mig själv i den. Det är Thomas Fowler hela tiden. Fowler bär tydliga drag av Graham Greene själv: korrespondent för en brittisk tidning, opiumrökare, förälskad i Vietnam till den grad att han överser med dess krigstillstånd, skeptiker i fråga om USA:s roll i tredje världen. I sin självbiografi "Flyktvägar" skriver Greene att det kanske finns mer av "direkt reportage" i "Den stillsamme amerikanen" än i någon annan av hans romaner. Flera scener och händelser i romanen, och därmed i filmen, bygger på Greenes egna upplevelser i Vietnam i början av 1950-talet. Han var till exempel med i en störtbombare som angrep Viet Minh-ställningar och han följde en patrull fallskärmsjägare ur Främlingslegionen utanför Phat Diem. Romanens presskonferens i Hanoi, där en amerikansk korrespondent figurerar, "antecknades nästan ord för ord i min dagbok från den tiden". - Och jag bevarar fortfarande en skarp bild av det döda barnet som låg utsträckt i diket bredvid sin döda mor. Själva finheten i deras kulsår gjorde deras död mer oroande än den urskillningslösa massakern i kanalerna omkring. Vid den tid då romanen utspelar sig, 1952, fanns ungefär 300 amerikanske rådgivare i Vietnam. Graham Greene skriver i självbiografin att det fanns bevis för täta kontakter mellan amerikanska organisationer och general Thé, ledaren för "en tredje kraft" mellan den franskstödda vietnamesiska regeringen och de kommunistiska rebellerna. I sin roman lägger han ansvaret för en förödande bomb på stora torget i Saigon, då många civila dödades, på Alden Pyle, det vill säga de amerikanska rådgivarna. Greene hade ingen direkt förebild för den naive Bostonidealisten Pyle. Men i sin självbiografi berättar författaren att han en gång delade rum för natten med en amerikan som, precis som Pyle i romanen, var knuten till den amerikanska delegationen för ekonomiskt bistånd. Greene skriver att fransmännen, "sannolikt med rätta", ansåg att delegationens medlemmar tillhörde CIA. - Mitt nattsällskap hade ingen som helst likhet med Pyle. Han var en man av större intelligens och mindre oskuld, men han föreläste hela den långa bilturen tillbaka till Saigon för mig om nödvändigheten av att finna en "tredje kraft i Vietnam". Jag hade aldrig förut kommit så nära inpå den stora amerikanska dröm som skulle trassla till saker och ting i Fjärran Östern. När antalet amerikanska rådgivare i Vietnam ökat markant och landets inbördeskrig på 1960-talet blivit Amerikas krig kom "Den stillsamme amerikanen" att bli som en bibel för många amerikanska krigskorrespondenter. - En del av oss kan citera många passager ur boken ännu i dag, sade New York Times-korrespondenten David Halberstam, som fick Pulitzerpriset 1964 för sina rapporter från Vietnam, nyligen i en artikel i sin gamla tidning. Numera kan man köpa billiga piratkopior av "Den stillsamme amerikanen" överallt på gatorna i Ho Chi Minh-staden, som Saigon heter i officiella sammanhang, och även i huvudstaden Hanoi. När regissören Phillip Noyce 1995 besökte Vietnam för att undersöka möjligheterna att göra en annan film bad han om den vietnamesiska landsfadern Ho Chi Minhs dikter från fängelsetiden som reselektyr för den långa tågresan från Hanoi till Saigon. I stället fick han i sin hand "Den stillsamme amerikanen". Väl framme i Saigon kom han att bo i samma rum, 214, på samma hotell, Continental, där Graham Greene bodde när han skrev sin roman. "Den stillsamme amerikanen" filmades första gången redan 1958, med Michael Redgrave i rollen som Fowler och Audie Murphy som Pyle. Regissören Joseph Mankiewicz gjorde filmen så tydligt proamerikansk (Pyle och inte Fowler framstod som filmens hjälte) att Graham Greene fann sig för-anlåten att beteckna den som "en avsiktlig attack på romanen och dess författare". Hälften av den nya versionens scener har spelats in på plats i Vietnam, till största delen i Hanoi, där 1950-talets gatumiljöer bevarats bättre än i Saigon. Filmen har mottagits väl i det kommunistiska Vietnam, där den hade premiär i slutet av förra året i närvaro av bland andra regissören Phillip Noyce, Michael Caine och den vietnamesiska skådespelerskan Do Thi Hai Yen, som spelar Phuong, flickan som både Fowler och Pyle älskar. Noyce, Caine och Fraser har i en rad intervjuer förklarat att de är helt säkra på att Graham Greene helt och fullt skulle ha accepterat denna filmatisering av sin roman om han varit i livet. Han dog 1991, 86 år gammal. Fakta/Fler filmer efter Graham Greenes böcker Få författare har fått sina romaner och noveller filmade så många gånger som Graham Greene, 43 enligt en filmdatabas på nätet, de flesta för vita duken, några för teve. Några verk har filmats flera gånger. Ett urval: "Orientexpressen", 1934 "Inringad" med Alan Ladd och Veronica Lake, 1942 "Som hemlig agent" med Charles Boyer och Lauren Bacall, 1945 "Lagt kort ligger", 1947 "Tredje mannen" med Orson Welles och Joseph Cotten, regi Carol Reed, 1949 "Den stillsamme amerikanen" med Audie Murphy och Michael Redgrave, regi Joseph Mankiewicz, 1958 "Vår man i Havanna" med Alec Guinness, regi Carol Reed, 1959 "Min lättfotade moster" med Maggie Smith, 1972 "Ingen väg tillbaka" med Michael Caine och Richard Gere, 1983 Filmen börjar med ett mord och Filmen börjar med ett mord och är ytligt sett ett triangeldrama om kärlek men handlar på ett annat plan om motsättningarna mellan det gamla kolonial-Europa, det yngre USA med nya ambitioner och mål i världen och ett ung, hittills koloniserat men frihetstörstande land. Den äldre, erfarne, cyniske brittiske korresponden Thomas Fowler (Michael Caine) lever med sin vietnamesiska älskarinna Phuong (Do Thi Hai Yen); hans hustru hemma i England vägrar honom skilsmässa eftersom hon är katolik. Den unge amerikanske idealisten Alden Pyle (Brendan Fraser) blir också förälskad i Phuong och kan erbjuda henne det giftermål hon och hennes syster hett eftersträvar. Pyle blir mer och mer inblandad i sin regerings aktivistiska agerande i Vietnam och Fowler tvingas ta ställning.


"Bushs akilleshäl är ekonomin"

Summary: Den världsberömde fredsforskaren Johan Galtung har specialstuderat imperiers uppgång och fall. 1980 förutspådde han Sovjetunionens kollaps. Nu menar han att USA går samma väg om 25 år. Eller snarare 20 år - om Bush sitter kvar ...

Till sist kan jag inte låta bli att fråga. Hur gör man för att hålla sig så aktiv när man ska fylla 73? Hur är det möjligt att under ett enda liv skriva mer än 100 böcker? Johan Galtung ler generat åt frågan, säger något om vikten av disciplin och arbetsglädje. Sedan lutar han sig fram och ger dig två tips. Det första fick han av den finske författaren Väinö Linna: kommer du i skrivandet fram till en svår punkt på kvällen, övervinn den innan du går och lägger dig. Det andra springer ur hans egen erfarenhet: - Skriv aldrig bara på ett manuskript. Håll i gång 3-4 stycken, åtminstone. När du vaknar på morgonen frågar du dig själv innan du stigit upp ur sängen: Vad känner jag för i dag? Ska jag skriva vidare på det eller det manuset? Och så gör du det. Ingivelsen att ligga kvar i sängen med täcket över huvudet verkar aldrig ha drabbat honom. Johan Galtungs vitalitet är smittande. På honom låter det som om han nyss avslöjat en hemlighet av typen "solen går upp varje morgon". Jag är i Oslo för att fråga den världsberömde fredsforskaren om hans analys av det amerikanska imperiet. Det ryktas att han i ett föredrag hävdat att om 20-25 år går USA samma väg som nyss Sovjet. Normalt sett hade jag inte fäst avseende vid uppgiften. Knäppskallar som leker siare finns det lite varstans, inte minst bland ekonomisk och säkerhetspolitisk expertis. Men i Johan Galtungs fall har förutsägelsen historia. 1980 höll han ett numera berömt föredrag om Sovjetunionens kommande kollaps. De flesta skrattade åt honom, amerikanska forskare högre än deras ryska kolleger. Galtung gav Sovjetimperiet tio år till, inte mer: - Jo, jag missade med några månader. Säger han, nöjt men inte stoltserande. Han menar att det vore konstigt om han inte lärt något av de många år han lagt ned på studien av imperiers nedgång och fall. 30 stycken, från Västrom och framåt, har han ägnat en jämförande analys. I denna omfattande empiri har han urskilt ett antal faktorer som bildar grundval för hans teori. - Man kan säga att imperier går under av tre skäl. För det första blir de offer för sin egen framgång. De tror sig vara osårbara. För det andra föder imperiets expansion alltid motkrafter. Dessa kan vara av två olika slag. Antingen är de problem vilkas övervinnande stärker imperiet. Eller så är de motsättningar som bara kan överbryggas genom grundläggande systemförändringar som imperiet inte mäktar med. Den tredje faktorn handlar om tidsaspekten, om samtidighet. Motsättningar inom olika delar av imperiet kan tillväxa med högst olika hastighet för att plötsligt samverka i en akut kris. Historien är inte kontinuerlig, påminner Galtung. Politik förs ofta som om världsordningen präglades av konstans och beständighet. Det gör den inte. Lika korkat är det att försöka avläsa ett imperiums vitalitet enbart i en dimension. Det är inte bara den militära styrkan som avgör dess öde. Eller ekonomin. Eller det politiska inflytandet. Det är alla dessa faktorer tillsammans. Plus kulturella och sociala motsättningar, inom imperiet och i relation till omvärlden. Även de politiska ledarnas personliga egenskaper spelar roll. - När Bush blev president sänkte jag prognosen från 25 till 20 år. Den nuvarande presidenten kännetecknas av en farlig kombination av energisk handlingskraft och - dumhet. När Galtung ser min reaktion, tillägger han: Jag vet att jag som lärare och professor har lätt för att sätta betyg på människor. Vilket inte hindrar honom från att i nästa stund konstatera: - Clinton var en A-student. Bush: C minus. Många samhällsforskare stirrar sig blinda på vad politiker säger sig göra. De borde ägna större uppmärksamhet åt vad människor gör. Exempelvis vilka vitsar de berättar för varandra. Just vitsarna hade Galtung stor glädje av när han på 1980-talet försökte förstå Sovjetimperiets inre motsättningar. Till sin förvåning upptäckte han att till de ivrigaste historieberättarna hörde medlemmar av politbyrån - trots att vitsarna ofta skojade med dem. - Det var som om makten och folket kommunicerade genom historieberättandet. Något liknande sker inte i dagens USA. Det hindrar inte Galtung från att göra iakttagelser på ett oväntat område. - Den amerikanska eliten spelar golf. Golf är ett spel som kräver kompetens men saknar konkurrens. Du spelar egentligen bara mot dig själv och topografin. Golf är motsatsen till interaktivitet. Du går omkring med din klubba i ett konstgjort landskap och puttar ner bollen i hål. Jag hade inte kunnat säga det bättre själv. Men vad har idiosynkrasier med det amerikanska imperiets nedgång och fall att skaffa? Galtung skämtar inte. Han ser golfen som en symbol för den amerikanska elitens dubbla fundamentalism, den religiösa och den ekonomiska. Som global maktspelare betraktar golfaren världen som en mix av utslagsplatser och greener, fairways och ruffig terräng, flaggor och hål - designad enkom för att utmana och tillfredsställa hans lustar. Denna puritanska hållning, som i amerikanerna ser Guds utvalda folk på vilka det ankommer att styra världen, går att spåra genom hela den amerikanska historien. Föreställningen har inte saknat utmanare, men Galtung menar att för närvarande står sig de republikanska medborgaridealen slätt gentemot den religiöst och marknadsekonomiskt inspirerade imperialismen. Vad kan och bör göras? Galtung förespråkar konsumentbojkott. Tanken är så självklar och omvälvande att jag blir alldeles paff. Att bojkotta varor som Israel producerat på ockuperat område, visst, och nog drog jag ned på franska viner när protesterna mot Frankrikes kärnvapenprov i Stilla havet var aktuella - men bojkotta varor från USA ... Går det? - Visst, skrattar Galtung. Det går utmärkt. Det är i själva verket det bästa sättet att protestera mot den amerikanska politiken. Vilken är nyliberalismens svagaste punkt? Jo, dess främsta ideal: konsumentens frihet att välja. Den som tycker att det är oklokt att anfalla Irak eller anser att USA borde följa internationella överenskommelser som Kyoto-avtalet eller betala sin skuld till FN - eller över huvud taget uppföra sig som om landet vore en bland världens nationer i stället för dess kejserliga majestät - ja, han eller hon behöver inte kasta sten eller ens demonstrera. Det räcker gott och väl med att sluta köpa amerikanska varor: Coca-Cola, McDonald´s, bilar, datorer, kläder, vad vet jag ... Johan Galtung vore inte den han är om han inte hade räknat på saken. Vinstmarginalerna är inte gigantiska. Europa är en jättemarknad för amerikanska produkter. En konsumentbojkott på några procent skulle få betydande effekter. För Bushs akilleshäl: ekonomin. Och kanske för en och annan europeisk konsuments självbild: jag gör något, jag åser inte stillatigande hur världen skjuts sönder och samman. Fakta/Johan Galtung Johan Galtung föddes 1930 och grundade 1959 institutet för fredsforskning i Oslo. Han har innehaft professurer i bland annat Genève, Berlin, Paris, Princeton, Hawaii. Han har tagit starka intryck av Gandhis politiska etik och bland annat studerat sambanden mellan hälsa, utveckling och miljö. Parallellt med sin forskning om konfliktteori och konfliktlösning har han deltagit i den politiska debatten. Han förestår för närvarande det av honom själv grundade freds- och utvecklingsnätet Transcend, är bosatt i Frankrike och ständigt på resande fot. Några centrala böcker av Johan Galtung är "Gandhis politiske etikk" (1955) som han skrev tillsammans med Arne Næss, "Theory and methods of social research" (1969) och "USA:s utenrikspolitikk. En fortsettelse av teologi med andre midler" (2002). Hans självbiografi heter "Johan uten land. På fredsvejen gjennom verden" och kom ut år 2000.


Veteran med sinne för dans

Summary: En lekplats för dans med förkärlek för att blanda konstformer: Moderna dansteatern i den gamla nedlagda torpedfabriken på Skeppsholmen i Stockholm söker det nya och vill samtidigt hålla de moderna klassikerna levande.

Något har hänt. Moderna dansteatern på Skeppsholmen har det senaste året stuckit upp huvudet och märkts mer och på ett annorlunda vis än tidigare. Nöjes-guiden har nominerat Moderna dansteatern till sitt Stockholmspris i kategorin teater/dans med följande schvungfulla motivering: "Den experimentella lilla dansinstitutionen med den höga ambitionsnivån har charmat oss över till Skeppsholmen under hela året med en rad vassa föreställningar och en programmässig upptrappning under hösten. En entusiastisk lekplats för dans med förkärlek för att blanda konstformer...MDT skickar alltid tillbaka oss över bron hoppfulla och upprymda." Moderna dansteatern tillhör veteranerna bland dansscener. Den charmfullt luggslitna före detta torpedverkstaden där också Teater Galeasen har sin hemvist ligger bakom Moderna museet med utsikt mot Strandvägen och Djurgården. Teaterrummet är stort, ljust och vackert avskalat och den stora bärande järnbalk som står mitt framför publikgradängen har publik och dansare vid det här laget lärt sig leva med. Margaretha Åsberg invigde Moderna dansteatern 1986 efter att ha arbetat för dess tillkomst i flera år, och hon är konstnärlig ledare för teatern och för programrådet. Här har genom åren i stort sett samtliga i dag verksamma svenska koreografer börjat. På grund av sjukdomar och andra olyckliga omständigheter gick verksamheten på kryckor en period runt millenieskiftet. Hösten 2001 anställdes Anders Öhrn som intendent och förra våren Kerstin Lundmark som producent och Anna Eftraimsson som press- och publikkontakt och som projektutvecklare. Tekniskt ansvarig är Pelle Lindqvist. Tillsammans har de knutit ihop många trådar från tidigare år och kommit med nya impulser. Det allt överskuggande projektet nu är att förvandla husets undervåning till studio. Nytt golv måste läggas, ventilation och ljus fixas - till skillnad från scenrummet finns inga fönster. Förhandlingar med Fastighetsverket om den nya studion är så pass lovande att det finns anledning till försiktig optimism. Den blivande studion blir lika stor som scenen och kommer att ge en mängd nya möjligheter: - Vi har jätteplaner, säger Anders Öhrn och han skissar på en mängd olika idéer. - Det skulle fungera som laboratorium, vi skulle kunna hålla i gång en kreativ verksamhet med repetitioner, experiment, workshops, undersökningar och föreställningar för en mindre publik samtidigt som vi spelar på scenen. Vi skulle öka tätheten och kunna ha längre spelperioder så att folk hann hitta till en föreställning innan den läggs ner. "Super Nova" skall fungera som aktivt stöd med mentorer och en tävling för superunga koreografer. "Dansa med farsor" blir en workshop dit fäder kan komma med sina barn och dansa under ledning av en pedagog. Dessutom: samproduktioner, kontakt med "syskonscener" runt om i Europa och att etablera MDT även som barn- och ungdomsscen. Kerstin Lundmark säger att för Moderna dansteatern - för hela danskonsten - är det fråga om en överlevnadsstrategi att få unga till teatern och att upprätthålla en kontinuitet så att de som kommer känner att det går att komma tillbaka. "Förkärlek för att blanda konstformer": Moderna dansteatern har alltid knutit konstnärer från alla konstyttringer till sig i föreställningarna. Under hösten har ett återkommande inslag varit "Zoo" - mer improviserade blandkvällar i samarbete med Interakt, där dansen konfronterats med andra konstarter. Till våren planeras "Barnens zoo". "Prata dans" återkommer också. Det är ett samtal kring en aktuell uppsättning med koreografen, och Anna Efraimsson säger att idén att göra det regelbundet föddes ur hennes eget behov: - Jag ville ha svar på mina egna frågor, jag ville höra om tankarna bakom föreställningen och hur den kommit till. Kerstin Lundmark säger att det också handlar om att finna och utveckla ett språk för att tala om dans som konstform. Margaretha Åsberg lämnade sin tjänst som professor vid Danshögskolan i somras. Nu blir hon koreograf på heltid igen. I vår gör hon en ny koreografi, i höst inleder hon det stort upplagda projektet Retro/Memo som är en nationell satsning kring den moderna dansens klassiker. - Hur skapa ett minne för dansen? Det är den fråga hela projektet är uppbyggt runt, säger Margaretha Åsberg. En dansföreställning är en dagsslända, inget är så nedlagt som en nedlagd koreografi. De verk som framförs och framförts på Moderna dansteatern är oftast originalkoreografier som givits där några föreställningar och sedan är de borta. Framtidens kultur har givit 600.000 kronor till projektet som kommer att användas till nyuppsättningar och inventering: Vad finns bevarat på video? Vilka var med? Vilka minns? Vilka faktorer skapar en modern klassiker? Förutom föreställningar kommer man att visa utställningar, filmer och videoinspelningar. Anders Öhrn kallar Retro/Memo "en bot mot förgängligheten". - Margaretha Åsberg satte upp sin klassiska "Pyramiderna" förra året och då visade det sig att det finns ett stort behov av de moderna klassikerna. - Att hitta det nya och finna det gamla, säger Anders Öhrn. Fakta/Moderna dansteatern Grundades 1986 av Margaretha Åsberg, konstnärlig ledare. MDT är en stiftelse. Styrelsens ordförande är Anna Lyrevik. Ett programråd med tio medlemmar, "erfaret folk med koll", ansvarar för verksamheten. Smakprov på vårens program: Nya koreografier av Margaretha Åsberg, Virpi Pahkinen och Kitt Jonson, minifestivalen "Petit panacea" arrangerad av Mårten Spångberg, fortsatta blandkvällar, samtal och satsningar på ung publik och unga koreografer.


Fest för Norges store konstnär

Summary: 2013 är det 150 år sedan Edvard Munch föddes. Det är inte bara Norge som firar sin store konstnär i rekordformat. Även Thielska i Stockholm tar i allt vad man förmår.

Norges konstliv går i febrig väntan. 2013 ska bli ett lika pampigt firande av Nordens store målare som Ibsenåret var år 2006. Upptakten till jubileet kunde knappast varit mer lyckad. I maj slog ”Skriet” internationellt auktionsrekord på Sotheby’s i New York och under hösten har Munchutställningen ”Det moderna ögat” vandrat Eriksgata till bland annat Centre Pompidou i Paris och Tate Modern i London. – Intresset för Munch ökar kraftigt både i Norge och utomlands. Många ser fram emot jubileumsåret. Vi noterar omkring 1 000 internationella artiklar i månaden, när ”Skriet” såldes var det omkring 6 000, säger Bård Hammervold, som är presschef på Munchmuseet i Oslo. I samarbete med Nasjonalgalleriet står Munchmuseet för jubileumsårets kronjuvel – utställningen ”Munch 150”. Aldrig tidigare har Edvard Munch visats i så storslaget format. De två museerna gör en kronologisk presentation där Nasjonalgalleriet tar hand om den tidiga perioden, fram till 1903, och Munchmuseet den sena. – Vi ska visa omkring 300 verk. De flesta från norska museer, men målningar har hämtats från många håll i världen. Målet är 500 000 besökare. Det är en knallhög ambition, men vi tror att intresset är så stort. På jubileumswebben munch150.no finns ett 50-tal evenemang. Inför firandet höjdes kritiska röster över att regeringen bara bidrog med 7,5 miljoner kronor medan Ibsenåret fick hela 44 miljoner. – Det är klart att det hade varit fint att få ännu mer, men vi är nöjda med det stöd vi har fått från staten. Inte bara Norge storsatsar. På krismärkta Thielska galleriet i Stockholm tar man i allt och mer än man har för att göra den största utställningssatsningen i galleriets historia. Den 9 februari öppnar utställningen ”Munch! – Nietzsche, Thiel och Nordens störste konstnär”. Med klena ekonomiska resurser, men med Nordens främsta Munchsamling utanför Norge, kan museet låna ihop till en imponerande utställning med förhoppningsvis närmare 30 målningar och 99 grafiska blad. Galleriet nye chef Andreas Brändström säger förhoppningsvis, för nu hänger allt på att kulturdepartementet ger klartecken för en statlig utlåningsgaranti. Utan den får man inte låna ut de egna verken till Norge, som i sin tur ger Thielska norska verk i utbyte. – Tack vare att vi har några av de mest centrala Munchmålningarna vill norrmännen väldigt gärna samarbeta. Men för att staten ska stå för försäkringen har det krävts kostsamma förbättringar av säkerheten och klimatet i utställningssalarna. Det har vi gjort nu, så vi förväntar oss att få ett klartecken i mitten av januari, säger Andreas Brändström. 1863. Edvard Munch föds på en gård i norska Løten den 12 december. Fadern var militärläkare. Munch var klen vid födseln och nöddöptes i hemmet. Året därpå flyttade familjen till Oslo, eller Kristiania, som staden då hette. 1868. Modern dör i tuberkulos. Hennes syster tar hand om Edvard och hans fyra syskon. 1877 dör även storasystern i tbc. Senare blir minnena av dessa upplevelser motiv i flera målningar, bland annat ”Den sjuka flickan”, 1886. 1880. Lämnar en ingenjörsutbildning och bestämmer sig för att bli konstnär. 1883. Debuterar på en konstutställning i Kristiania. 1892. Flyttar till Berlin, där han bland annat umgås med och målar av August Strindberg. Blir inlagd på sjukhus med reumatisk feber och genom åren som följer tillbringar han mycket tid på sanatorier i Europa. 1896. Lever i Paris som etablerad konstnär med utställningar på flera håll i Europa, även i samma konstnärskretsar som Strindberg. 1902. Skottskadar sig i handen i samband med att relationen till flickvännen Tulla Larsen tar slut. 1912. Erkänd som en av de stora konstnärerna. I München ställs han ut med van Gogh, Picasso och Gauguin. 1913. Håller sin första utställning i Stockholm. 1937. Ett 80-tal verk av Munch i tyska samlingar stämplas som ”urartad konst” av nazisterna och plockas bort. Många av verken tas till Norge och auktioneras ut. 1944. Edvard Munch avlider 80 år gammal den 23 januari. Testamenterar alla sina egna verk till Oslo kommun, sammanlagt över 1 000 målningar, 15 000 grafiska blad och 4 500 akvareller. Pågår: ”The modern eye” – utställningen som gjort succé på Centre Pompidou i Paris och Tate Modern i London. Visas till den 17 februari på Munchmuseet i Oslo. 6/1 Kjell Habbestads orkesterverk ”Munchsviten” uruppförs på National Gallery of Art i Washington. Konserten markerar Munchjubileets öppnande i USA. 9/2 Thielska galleriet öppnar vad som ska vara den största utställning som museet har gjort, ”Munch! – Nietzsche, Thiel och Nordens störste konstnär”. Utställningen bygger på såväl målningar i den egna samlingen som grafik och en del inlånade verk, totalt ett tjugotal oljemålningar samt en stor del av Munchs grafiska produktion. 27/4 Munchs och Andy Warhols grafik visas tillsammans på Scandinavia house i New York. 3/5 Moderna museet i Malmö öppnar ”Scandinavian pain: islänningen Ragnar Kjartansson and Edvard Munch”. ”Scandinavian pain” är en elva meter lång neonskylt på en lada inne i museet. 2/6 Nasjonalgalleriet och Munchmuseet går samman i den stora jubileumsutställningen ”Munch 150”. Det ska bli den mest omfattande presentationen av Edvard Munchs konstnärskap som har gjorts. Nasjonalgalleriet visar de tidiga verken, från 1882–1903, verk från 1904–1944 finns på Munchmuseet. Ytterligare ett stort antal programpunkter finns på sajten munch150.no.


Mästerfotograf i bildens och bildningens tjänst

Summary: Lennart Nilsson blev ett världsnamn när han med magiskt skimrande bilder skildrade det mänskliga fostrets utveckling. Nu har hans karriär blivit dokumentär. Lars Epstein, fotograf på Dagens Nyheter sedan 1973, har träffat honom.

”Hej, kompis”, säger han och slår ut med armarna i en stor välkomnande gest ackompanjerat av ett bullrande skratt när jag stiger in i tamburen till våningen på Östermalm. Den nittioårige fotograflegenden och gentlemannen Lennart Nilsson hälsar välkommen och hjälper mig av med rocken. Jag har kommit för att intervjua honom med anledning av Mikael Timms två entimmesfilmer ”Lennart Nilsson – en fotograf blir till” som sänds i SVT 2, den 30 december respektive den 6 januari. Våra vägar har mötts tidigare vid flera tillfällen. Jag har tagit bilder på Lennart Nilsson i labbet på Karolinska institutet när han med sin kamera och sitt svepelektronmikroskop i vetenskapligt syfte fotograferat olika för ögat osynliga motiv. En gång minns jag att det var oändligt små metallfragment som frigjorts av tunnelbanehjulens friktion mot spåren och som letat sig in i människokroppen som han hade i sökaren. Lennart Nilsson blev tidigt ett världsnamn som fotograf. Han fick sitt internationella genombrott med unika bilder av det mänskliga fostrets utveckling (Drama of life before birth) i den amerikanska bildtidningen Life den 30 april 1965. Hela upplagan av det aktuella numret på 8 miljoner exemplar såldes slut på några dagar. På Life var han sedan anställd i sju år fram till 1972. En första idé till att fotografera livets uppkomst fick Lennart Nilsson vid ett besök på Sabbatsbergs sjukhus 1952 då han på en hylla upptäckte en glasburk med ett foster i formalin som han lånade hem och fotograferade. Sedan jobbade han vidare med idén i många år innan resultatet publicerades tretton år senare och väckte världssensation. Men redan då hade Lennart Nilsson en lång och framgångsrik karriär bakom sig. Den började redan 1938 när den 15-årige Lennart Nilsson fotograferade en kullvält bil i Ulriksdal. Bilden sålde han för åtta kronor till Dagens Nyheter. Sedan började han vandra omkring på stan med sin kamera för att fotografera kändisar som han mötte där han väntade sig att de skulle dyka upp. – Jag gick fram och sade att jag var från Veckorevyn och frågade om jag fick ta en bild och kanske komma med hem och fotografera lite. Det gick ofta bra. Det var inget problem, berättar han. Det låter så självklart och lätt. Kanske var det Lennart Nilssons avväpnande charm, som han fortfarande har i behåll, som gjorde det lätt att övertala dåtidens kändisar att låta sig fotograferas också i hemmiljö av en okänd fotograf de mött på stan. Det var inte heller svårt för Lennart Nilsson att sälja de för den tiden ovanliga bilderna till tidningarna. Även om den framåtblickande Lennart Nilsson ogärna ser tillbaka och pratar om det som varit för länge sedan kan han inte låta bli att engagerat berätta om vissa uppdrag som satt outplånliga spår i minnet. Ett är reportaget om isbjörnsjakten på Svalbard 1947. – De hivade upp den skjutna isbjörnsmamman ombord på däck och den lilla isbjörnsungen som levde. Ungen kramade den döda mamman och sökte värme. Det var starkt. Gripande. Tårarna föll när jag fotograferade, berättar han påtagligt rörd efter mer än sextio år. Även fredsslutet i Oslo minns Lennart Nilsson som det var i går. Särskilt en händelse den 9 maj 1945. – Trots att freden var proklamerad var det en berusad tysk soldat som sköt vilt omkring sig nere på Karl Johan. Jag var på Norsk Rikskringkasting. Följ med ut sade de där, du som är journalist, du ska få dokumentera något. Jag följde med. Vi hukade bakom skydd. Kulorna ven över huvudet. Så sköt de ihjäl honom och jag tog en bild av den döde nazisten. Freden var ett faktum. Mötet med den tystlåtne hjärnkirurgen Herbert Olivecrona, eller Oliven som Lennart kallar honom, gjorde också intryck. – Jag ville fotografera en hjärn-operation och gick upp till Oliven och sade vad jag ville. Det går bra. Tala med min sekreterare, sade han bara kort. Lite mumlande. Sedan var det klart. Det var bara att börja fotografera. Lennart Nilsson fick unika bilder genom att han tog egna initiativ till bildreportage. Han fick en impuls och genomförde idén. Så var det ofta. Otaliga var Lennart Nilssons reportage i Veckojournalen och Se på 1940- och 50-talen. Han tog spontana bilder men var också en mästare på att arrangera så att det såg naturligt ut. Själv är jag speciellt förtjust i de företagsmonografier som gavs ut i bokform på 1950- och 60-talen. Där blandas spontana och arrangerade bilder. Böckerna speglar efterkrigstidens framtidsoptimism och välfärdssamhällets framväxt, en pendang till fotografen Sune Jonssons skildring av småbrukarsamhällets borttynande och utdöende i dennes Västerbottensskildringar från samma tid. I boken ”Malm” (1953) för Grängesbergskoncernen skildras gruvarbetarnas hårda vardag långt nere under jord, men också den nyinflyttade familjen Vedholm i sitt moderna kök där pappa sitter vid det prydligt dukade köksbordet och läser tidningen och väntar på maten medan mamma plockar ut en karott ur porslinsskåpet och lillan leker med dockor på golvet. En arrangerad idyll som Lennart Nilsson var en sådan mästare i att regissera utan att det känns onaturligt. Han lyckades oftast få människor att verka avspända och opåverkade av kamerans närvaro, möjligen med undantag av högt uppsatta stela chefer med korrekt hållning. Hur han nu bar sig åt. I den ovannämnda bilden av familjen Vedholm har han fångat tidsandan, könsrollerna, drömmen om det lyckliga hemmet och alla tidstypiska detaljer i en enda perfekt komposition som väcker otaliga associationer hos mig som betraktare när jag läser av den. Det finns många sådana bilder i Lennart Nilssons böcker om SJ (1956), Vattenfall (1959) och pappersbrukssamhället Munksjö (1962). Dessa böcker kan fortfarande köpas till hyggliga priser på antikvariat. Varifrån har Lennart Nilsson då fått sin inspiration? Jag tycker det är mycket av den store franske fotografen Henri Cartier-Bressons humanistiska fotografi och inlevelseförmåga i Lennart Nilssons svenska folkhemsfotografi. Men han vill inte svara på frågan varifrån han fått sin inspiration. Han undviker gärna en del frågor. I stället berättar han entusiastiskt om hur han träffade och umgicks en tid i Paris med Henri Cartier-Bresson och hans dåvarande hustru. Så kanske kommer en liten del av inspirationen ändå från den franska humanistiska fotografin. Men den viktigaste förklaringen till Lennart Nilssons fotografiska mästerskap inom vitt skilda discipliner står nog att finna i hans tekniska briljans och ständiga nyfikenhet att ta reda på mer och mer om hur naturen fungerar, in i minsta osynliga detalj, och sedan omvandla den nyvunna kunskapen i bild. Mikael Timms tvådelade dokumentär ”Lennart Nilsson – en fotograf blir till” sänds i SVT 2, den 30 december och den 6 januari kl 20. Lennart Nilsson Född: 1922 i Strängnäs. Bakgrund: Fick sin första kamera som 12-åring. Han var tidigt intresserad av både fotografi och vetenskap och tog gärna bilder på insekter med hjälp av sitt mikroskop. Som 15-åring sålde han sin första bild till Dagens Nyheter. Karriär: 1965 fick han sitt internationella genombrott när bildtidningen Life publicerade hans bilder av det mänskliga fostrets utveckling. Han har bland annat publicerats i The Sunday Times, Paris Match, Stern och gjort flera filmer för tidskriften National Geographic. Vid två tillfällen har hans dokumentärer Emmybelönats. Hans bilder har bland annat ställts ut på Tokyo Fuji Art Museum och British Museum i London. 1970 började han arbeta för Karolinska institutet. Priser: 1980 var han den förste att tilldelas Hasselbladspriset. 2004 fick han Kunskapspriset. 1998 instiftades Lennart Nilsson-priset som belönar fotografer som verkar i hans anda.


Uppstickare vill bli störst på e-böcker

Summary: I dag lanseras den nya e-boktjänsten Bokon. Med över 300 000 boktitlar är tanken att den ska förändra hur svenskarna köper och läser böcker och på så sätt bli den största e-boksaktören i Sverige. Bakom satsningen står Schibsted Sverige, Piratförlaget och De Oberoende.

Precis som musik- och filmindustrin står bokbranschen inför en strukturomvandling där innehållet alltmer digitaliseras och läsvanorna förändras i takt med svenskarnas allt större användning av smarta mobiler och surfplattor. Men e-boksläsandet går fortfarande trögt och digitala böcker utgör en mycket liten del av den totala bokförsäljningen. Det är mot den bakgrunden som den nya tjänsten Bokon lanseras med förhoppningen att bredda bokmarknaden och skapa en ny kanal för e-boksläsande. – Digitala böcker utgör fortfarande en mycket liten del av den totala bokförsäljningen. En procent är en siffra det ofta talas om. Men konsumenterna är redo och vi tror att vi just nu står i startgroparna för ett mer utvecklat användande av e-böcker. Vi kommer att vara drivande i den digitala utvecklingen genom att jobba aktivt för att göra e-boken tillgänglig på ett enkelt och prisvärt sätt, säger Steffen Gausemel Backe, tf vd för Bokon. Bokon kommer att erbjuda över 300 000 titlar inom svenska och utländska e-böcker med alltfrån bästsäljare som Lars Kepler, Mikael Niemi och Liza Marklund till mer nischad litteratur. Bakom satsningen står mediekoncernen Schibsted Sverige, bokförlaget Piratförlaget samt De Oberoende, vilket är en sammanslutning av tio medelstora oberoende bokförlag. – Alla tre delägarna såg tidigt potentialen i Bokon och hur de kompletterade varandra genom olika kompetenser. Kombinationen av bred och djup branschkunskap, en genuin förläggarkompetens och Schibsteds digitala erfarenhet är unik och ger Bokon de bästa förutsättningar för att vara drivande på marknaden, säger Steffen Gausemel Backe. Vilka är målen affärsmässigt? – Vi har en ägarkonstellation som har ett långsiktigt perspektiv och som kommer att jobba aktivt för att ge fler möjligheten att läsa böcker. Det är inte orimligt att vi inom två år är den största e-boksaktören i Sverige. Bokon så fungerar det Tjänsten går ut på att läsarna via Bokons sajt (Bokon.se) eller dess app (som finns gratis på Itunes och Google Play) kan skapa ett konto, köpa och ladda ned en bok för att sedan läsa den i en smart mobil eller surfplatta. De böcker du köper sparas i ditt bibliotek, som du alltid kommer åt, både på sajten och i appen. Du kan även växla mellan att läsa på din telefon eller surfplatta.


Peter Pan drunknar i mängden

Summary: ”Peter Pan och Wendy” är ett hisnande äventyr med en strålande scenpersonlighet i huvudrollen. Men föreställningen lider av övergödd iscensättning och hög ljudnivå, tycker Ingegärd Waaranperä.

Först som sist: ”Peter Pan och Wendy” är ett hisnande äventyr, en generös satsning på Stora scenen, inte minst tekniskt. Sjörövarskeppet som stävar rätt mot publiken är magnifikt. Peter Pan och barnen i familjen Darling flyger verkligen, över publikens huvuden och över hela Stockholm, svindlande högt på sin väg mot landet Någonstans. Tingeling, den lilla fen, är en irrande spotlight. När hon offrat sitt liv för att rädda Peter Pan får publiken svära tro på att hon finns. Då får hon liv igen i ett äkta mirakel, och ett glittrande regn av älvdamm faller över oss. Men mycket vill ha mer, och den som hoppats att detta skulle bli en ”De tre musketörerna” för yngre barn blir besviken. Mark Levengood som berättare är rar men trög. Den ordrika texten i början, liksom hemmiljön i familjen Darlings radhus på Kulturhustaket blinkar för mycket åt föräldrapublikens lust för innerstadsboende för att kännas riktigt relevant i sagans värld. I det kultiverat belamrade hemmet råder en trångboddhet som också präglar resten av föreställningen, vars största problem är dess överflöd. Pia Johansson regidebuterar och har velat ge allt, men borde ha sållat, skapat vilopunkter för publiken, lyft fram och gett plats för de roligaste replikerna och sångnumren som känns musikaliskt slätstrukna men kunde ha gjorts mer framträdande. Inte minst Peter Pan själv drabbas. Den gänglige och vige Anton Lundqvist är en strålande scenpersonlighet, men ändå den som förlorar mest på den övergödda iscensättningen. Peter Pan hör till sagornas ogripbara, poetiska gestalter, en undflyende pojkhjälte som vägrar bli vuxen. Men poesin sitter trångt i just denna version av historien. Här har han mer eller mindre reducerats till familjen Darlings transportör och någon som Tingeling svartsjukt vaktar på. Enda gångerna det finns luft och rymd runt hans roll är när han flyger. För hans komiska talang finns varken scenerier eller någon vidare text att bita i. Problemet är allmänt. Åtskilliga roller drunknar i mängden eller förgrovas i klichébemängda koreografiska utbrott. Ljudnivån är också sådan att man ofta inte hör vad som sägs. Några lyckas ändå skapa sig konturer i myllret: Ida Engvolls Wendy slåss roligt och kluvet mot mammarollen alla vill tvinga in henne i. Lisette Paglers Mikaela kan sött nog aldrig lära sig säga adopterad, vilket hon, familjens minsting är. Jan Mybrand sätter sitt märke både som barnvaktshunden Nanna och som töntig sjörövare. Lennart Jähkel må vara en slätkammad typ som pappa Darling, men som Kapten Krok i slokmustasch och lång peruk är han desto mer imponerande, föreställningens dramatiska behållning som dompterar publiken med sina hotfulla blickar. En sak värd att fundera över är det ohämmade förhållningssättet till etniska och kulturella klichéer. Som det självklara i att familjen Darlings finska hembiträde Outi, Siri Hamari, under berättarens ironiska blick smiter ut med lådvinet. Eller hur i landet Någonstans indiska indianer av stammen Chicken Ticka i hysterisk Bollywoodstil dansar något knasigt allmänorientaliskt och lätt sexigt. Främst för en lättroad vuxenpublik, men ändå. Blir det månne en Lilla Hjärtat-debatt om det här?


Alicia Vikander-film kan få Golden Globe

Summary: Den danska filmen ”A royal affair” med bland andra Alicia Vikander och norska ”Kon-Tiki” med Gustaf Skarsgård i rollistan kan vinna pris på Golden Globe-galan i januari. Bägge filmerna är nämligen nominerade i kategorin bästa icke-engelskspråkiga film.

Dessutom har Lasse Hallströms "Laxfiske i Jemen" kapat åt sig tre nomineringar inför galan nästa månad i Los Angeles. Filmen är nominerad till en Golden Globe för i kategorin bästa komedi eller musikal. Dessutom är filmens stjärnor Ewan McGregor och Emily Blunt nominerade i skådespelarklasserna. ”A royal affair” med bland andra Alicia Vikander och norska "Kon-Tiki" med Gustaf Skarsgård i rollistan är nominerade i kategorin bästa icke-engelskspråkiga film. Flest Golden Globe-nomineringar gick till Steven Spielbergs "Lincoln" som kapade åt sig hela sju vinstchanser, bland annat i klasserna bästa drama, bästa regi och bästa manlige skådespelare i drama (Daniel Day-Lewis). Efter "Lincoln" följde Ben Afflecks "Argo" och Quentin Tarantinos "Django unchained" med fem nomineringar vardera. Golden Globe-galan brukar kallas Hollywoods näst finaste pris, efter Oscarsstatyetterna, och arrangeras av de 90 medlemmarna i de utländska filmjournalisternas förening (HFPA) i filmstaden. Ibland, men inte alltid, ger Golden Globe-galan en fingervisning om hur statyetterna på Oscarsgalan ska fördelas. Vad som däremot redan är känt är att Jodie Foster tilldelas årets hederspris, Cecil B DeMille Award för sin livsgärning. Galan äger rum om exakt en månad, den 13 januari med tv-komikerna Tina Fey och Amy Poehler som värdar.


Tunga Bonnier-stipendier utdelade

Summary: Albert Bonniers stipendier à 100 000 kronor går i år till författarna Jonas Brun, Ola Larsmo, Nina Lekander, Aleksander Motturi och Kristina Sandberg.

Albert Bonniers Stipendiefond för svenska författare instiftades 1901 och ger stipendier till "författare som under det gångna året utkommit med ett nytt verk av litterär betydelse". Jonas Brun utkom i år med romanen "Skuggland", Ola Larsmo med "Förrädare", Nina Lekander med "Hästar, män och andra djur", Aleksander Motturi med "Filosofi vid mörkrets hjärta" och Kristina Sandberg med "Sörja för de sina".


Konstnär har självporträtt som körkortsfoto

Summary: Är du trött på tråkiga körkortsfoton? Måla ett självporträtt i stället. Det gjorde konstnären Fredrik Säker, som nu har målningen som bild på sitt körkort.

Den lilla konstkuppen genomfördes i somras. När Fredrik Säker behövde förnya sitt körkort målade han ett porträtt av sig själv och skickade sedan ett foto av målningen till Transportstyrelsen. Fotot gick igenom och kort därefter kunde han hämta ut sitt nya körkort hos Posten. – För mig är en målning ännu mer talande som identifikation än vad ett foto är, säger han till DN.se. Enligt Fredrik Säker har han alltid varit intresserad av tekniskt måleri. Sin strävan efter att måla realistiska tavlor gjorde att han avstod från frestelsen att skönmåla sig själv. – Jag valde medvetet en dålig bild. Jag är rödflammig och trött, håret är rufsigt och jag ser allmänt sliten ut. Det kändes mer realistiskt, jag känner inte till någon som visar upp sitt körkort och säger ”se vilken fin bild”, säger han. Innan Fredrik Säker skickade in bilden kollade han upp vilka krav Transportstyrelsen ställde på körkortsfoton. Där stod det bland annat att bilden skulle vara välliknande och nytagen. Men ingenstans stod det att man inte fick skicka in foton av självporträtt. – Jag trodde att det skulle gå igenom, så pass nöjd var jag med originalmålningen. Men man vet aldrig och lite nervöst var det när jag väntade. Samtidigt så var det ju ett foto och jag tyckte att jag uppfyllde alla deras kriterier, säger han. Fredrik Säker får delvis rätt när DN.se ringer till Transportstyrelsen. Även om myndigheten kraftigt avråder andra från att skicka in foton av självporträtt menar de att hans körkort går att använda så länge det är tillräckligt skickligt målat. – Det här ser ut som ett fotografi så vi har inte haft anledning att ifrågasätta det, säger Transportstyrelsens pressansvarig Peter Ranki, som har granskat bilden i efterhand. Myndighetens avrådan kommer dock inte att avskräcka Fredrik Säker, som redan har påbörjat ett projekt där han planerar att måla av tio andra svenskar som ska förnya sina körkort. Det kan bli läge för Transportstyrelsen att plocka fram förstoringsglasen framöver. Polsk identitetskupp Fredrik Säker är inte ensam om att ha målat sitt porträtt för en identitetshandling. Den polske konstnären Rafal Bujnowski målade ett självporträtt för sitt USA-visum 2004 och fick det godkänt.


PSY sprider koreansk pop över hela världen

Summary: Snart blir ”Gangnam style” med den sydkoreanska artisten PSY den första videon någonsin att nå en miljard visningar på Youtube. DN visar vägen till den virala succén.

PSY har himmelsblå kavaj, solglasögon och blankslickat hår. Den koreograferade dans han framför genom hela den drygt fyra minuter långa videon efterhärmar en galopperande ryttare, ett mjukt bredbent skuttande med korslagda handleder. För fem månader sedan visste få utanför Sydkorea vem han är. Nu är 34-åringen, som egentligen heter Park Jae-sang, en av världens mest kända artister, videon är den mest sedda någonsin på Youtube och i veckan beräknas han bli den förste att spräcka miljardgränsen. Exakt vad ”Gangnam style”-framgångarna beror på är svårt att sätta fingret på. Låtens superklistrigt intensiva refräng kombineras med en text på koreanska, vilket gör låten exotisk och unik i västvärldens anglofixerade öron. Den sydkoreanska musikindustrin har vuxit lavinartat det senaste decenniet och koreansk pop, k-pop, har slagit igenom i hela Sydostasien, så kanske var det bara en tidsfråga innan en k-popartist fick sitt genombrott även i väst. Men främst handlar det om att videon till ”Gangnam style” lyckats bli viral; den har spridits som en smitta på internetforum och sociala medier. ”Gangnam style”-dansen är så simpel att alla kan härma den, så distinkt att det räcker att vifta med korsade handleder för att den ska kännas igen. Bara dagar efter att videon lagts upp kom de första parodierna, och sedan dess har alla från Ban Ki-moon och Ai Wei Wei till Britney Spears synts dansa ”Gangnam style”. PSY gick blixtsnabbt från att vara artist till att bli ett populärkulturellt fenomen och en självklar samtida referens. Så, är PSY här för att stanna? Nja. Det ligger i sakens natur att han aldrig kommer att kunna följa upp ”Gangnam style” med något som blir lika stort. En stor del av tjusningen ligger i överraskningsmomentet och nyhetens behag. Men PSY har definitivt tagit sydkoreansk popmusik till en ny global nivå och öppnat västvärldens ögon för den asiatiska popscenen, och han är garanterat inte den sista k-popvärldsstjärnan. 1 miljard visningar 15 juli. "Gangnam style" släpps och videon läggs upp på Youtube. Under det första dygnet visas den en halv miljon gånger. 23 juli. Parodierna av "Gangnam style"-videon börjar dyka upp. Inte bara bland koreanska fans – den kanadensiska bloggen Eat Your Kimchi gör en av de första och mest populära parodierna och får hundratusentals visningar. 28 juli. Videon länkas och diskuteras på ett av världens största internetforum, amerikanska Reddit. Brittiska superstjärnan Robbie Williams lägger upp "Gangnam style" i sin blogg. 29 juli. R'n'b-stjärnan T-Pain twittrar om videon. 3 augusti. Både CNN och Wall Street Journal uppmärksammar PSY:s virala genombrott. 12 augusti. "Gangnam style" tar sig in på svenska Digilistan där den debuterar på plats 36. 16 augusti. Popartisten Nelly Furtado framför "Gangnam style" under en konsert i Filippinerna. 20 augusti. Under en baseballmatch på Dodger Stadium i Los Angeles spelas "Gangnam style" och kameran zoomar in på PSY som sitter på läktaren. Till fansens förtjusning framför han sin koreografi. 21 augusti. "Gangnam style" ligger etta på Itunes topplista över musikvideor. Katy Perry twittrar en bild på sig själv iklädd en PSY-inspirerad kostym och solglasögon. 22 augusti. PSY gör sitt första amerikanska tv-framträdande i musikkanalen VH1. 27 augusti. Svenska P3 adderar "Gangnam style" till sin spellista. 28 augusti. PSY petar ned Carly Rae Jepsens "Call me maybe" från förstaplatsen på topplistan över veckans mest populära Youtubemusikvideor. 13 september. "Gangnam style" tar sig in på den amerikanska singellistan Billboard Hot 100 som nummer 64. 18 september. Den nordkoreanska regeringen ger sig in i "Gangnam style"-parodierandet och lägger upp den politiskt laddade videon "I'm Yushin style!" som hånar en av Sydkoreas presidentkandidater. 20 september. Guinness Rekordbok utser "Gangnam style" till den officiellt mest "gillade" videon på Youtube. 22 september. En flashmob ordnas på Sergels Torg i Stockholm där 300 personer dansar "Gangnam style" synkroniserat. 27 september. Låten når andraplatsen på Billboardlistan och ligger där i sju veckor innan den tappar till nummer fem. 28 september. Sveriges första klubb med bara koreansk popmusik, K Pop Non Stop, startar i Stockholm. 7 oktober. "Gangnam style" får sin högsta placering hittills på Digilistan, nummer 2. 24 oktober. Den kinesiske konstnären Ai Wei Wei gör en parodi på "Gangnam style"-videon som han lägger upp på Youtube. FN:s generalsekreterare Ban Ki-Moon träffar PSY och får en lektion i hur man dansar "Gangnam style". 11 november. "Gangnam style" vinner priset för årets bästa video på MTV Europe Music Awards. 24 november. Videon går om Justin Biebers "Baby" och blir det mest sedda klippet någonsin på Youtube med drygt 800 miljoner visningar.


Så ska Lars Nittve skapa Asiens hetaste museum

Summary: Lars Nittve har ett av världens hetaste museiuppdrag: att skapa det konstmuseum som Asien inte har, i klass med Centre Pompidou eller MoMA. I dag kan DN avslöja vilka arkitekter som får tävla om att rita museet M+ i Hongkong.

Det är en klar dag i Hongkong, den så vanliga smogen från det kinesiska fastlandet är bortblåst. Från kontoret på 29:e våningen i The Gateway på Kowloonsidan kan Lars Nittve blicka ut över vattnet och det 40 hektar stora landområdet West Kowloon som de närmaste 15 åren ska förvandlas till Asiens kulturcentrum. Ett tiotal olika konstarter ska få sina byggnader i parken där konstmuseet M+ blir kronan på verket. I dag tillkännages vilka arkitektkontor som ska få tävla om prestigebygget: Herzog & de Meuron, SAANA, Renzo Piano, Toyo Ito, Snøhetta och Shigeru Ban. När DN häromdagen besökte kontoret i Hongkong sa Lars Nittve i allmänna ordalag att han gärna såg en blandning av både stjärnor och ”rookies”. Nog har han fått som han ville. Stjärnor är de alla och vad gäller ”rookies” kan man kanske säga att norska Snøhetta är oprövade i Asien, och att japanerna Toyo Ito och Shigeru Ban har ritat få museer. Om någon möjligen ska ses som favorit är det Herzog & de Meuron. Nittve hyllar duons arbete med Tate Modern, Londonmuseet som Nittve byggde upp från starten i ett tätt samarbete med arkitekterna. – Det är det viktigaste, att man kan jobba ihop och skapa det museum man vill ha utifrån samlingarna. Inte bygga ett hus som sedan ska fyllas som så ofta görs, inte minst här i Asien och Kina där det sprutar ut museer, säger Nittve. Det var för två år sedan som Lars Nittve fick frågan om att ta jobbet som chef för M+. Av West Kowloon-satsningens totala budget på 19,5 miljarder kronor får M+ en tredjedel. Av den summan ska cirka 1,5 miljarder användas för att köpa in konst. Nittves uppdrag var tydligt: skapa ett museum som ska bli Asiens motsvarighet till Centre Pompidou i Paris, Tate Modern i London eller MoMA i New York. Men M+ ska inte bli ett renodlat konstmuseum utan ett museum som rymmer all visuell kultur. – Det gör visserligen MoMA i New York också men vi ska försöka skapa fler dialogsituationer och integrera de olika genrerna, sätta dem i samtal med varandra. Nittve säger flera gånger att ”museet inte är byggnaden utan ett innehåll och dess relation till en publik”. Det mantrat följde han inte minst under tiden då Moderna museet var stängt för att mögelsaneras och i stället gjorde egna utställningar på stan. Så sker även nu i Hongkong. I mobila utställningar ute på stan visas lokala konstnärer. Nittve tar fram penna och papper och ritar cirklar för att visa hur museet ska byggas: en cirkel i mitten med konst, en cirkel utanpå med kinesisk tuschkonst ”som också är konst, men har sin egen historia”. Sedan ytterligare cirklar som både överlappar och samtidigt har sitt eget utrymme, sin egen historia: cirklar fyllda med design, film, arkitektur. – Vi gör, geografiskt, egentligen samma som ett traditionellt västerländskt museum gör. Moderna tittar på världen med ett stockholmskt, och svenskt, perspektiv. Där finns den bästa samlingen i världen av svensk konst men också en internationell samling. – Vi tittar på Kina och världen med ett Hongkong-perspektiv i stället, säger han och ritar nya cirklar med Hongkong i mitten, sedan i tur och ordning Kina, Asien och därefter ”the west and the rest”. – Säg att vi skulle köpa ett verk av Rauschenberg, då skulle vi primärt titta på de verk han gjorde när han var i Kina på åttiotalet – som den förste ledande konstnären från väst – och jobbade. Eftersom det hade ett rätt stort inflytande på kinesiska konstnärer så skulle det vara mycket intressantare för oss att ha mer än ett bra Rauschenberg i största allmänhet. Nittve har under sin chefstid haft olika roller, från starten på Moderna som curator med genombrottet ”Implosion”, till att från grunden skapa först det privata Rooseum och därefter Tate Modern, till en som såg till att både ekonomiskt och publikt vända Moderna museet. När det var dags att sluta på Moderna hade han egentligen tänkt sig att ”gå tillbaka till kärnan”, börja skriva igen och kanske kurera. Men utmaningen i Hongkong lockade. – Jag får motvilligt acceptera att jag är mer museichef än curator i dag. Jag har inte samma kunskap om alla yngre konstnärer runt om i världen som jag hade för 20 år sedan på Rooseum till exempel. För att klara av att navigera rätt i den exploderande kinesiska konstutvecklingen, med en censurerande statsapparat och samtidigt en ökande kommersialism, har han tagit hit kinesisk expertis med den kände curatorn Pi Li i spetsen. – Han, och hans kolleger, har behållit sitt oberoende gentemot det statliga kinesiska systemet. De har ett enormt anseende och har bidragit till att skriva den kinesiska konsthistorien. – Vi har ju ofta i väst gillat den konst från Kina som väldigt tydligt adresserar yttrandefrihetsfrågorna eller skämtar med Mao. Men det är ju bara en del av den här konsthistorien. Konstnärer i Kina gör ju egentligen bara samma sak som konstnärer på andra ställen: de försöker hitta sätt att formulera sig om saker som inte går att säga på andra sätt, som yttrandefrihetsfrågor, existentiella frågor eller rent personliga upplevelser också. Den första stora byggstenen fick Nittve själv på plats redan förra sommaren när han landade den samling som ska bli stommen i museet. Den schweiziske före detta Kina-ambassadören Uli Sigg, som samlat modern kinesisk konst sedan slutet av 70-talet, donerade 1 463 verk. Samtidigt köpte M+ 47 av samlingens äldsta verk från slutet av 70-talet och början på 80-talet för cirka 155 miljoner kronor. Donationen värderas av Sothebys till drygt 1,1 miljard kronor. – För många samlare är det nästan som att sälja sina barn när de ska göra sig av med sin konst. De har sysslat med detta under 20–30 år och då gäller det att hitta ett hem som kommer att vara bra för de här barnen. Uli Sigg förde samtal med kinesiska myndigheter om hur hans samling skulle få ett hem i Kina, men insåg till slut att det inte var någon bra idé att ge samlingen till Kina i dag. – I samlingen finns 26 verk av Siggs nära vän Ai Weiwei, vad skulle hända med dem? De skulle i alla fall inte visas, det kan man vara helt säker på. Vi tar oss ner i huset och kör bil bort till området där M+ ska ligga. Trafiken är kaotisk men Nittve hittar vant i sin lilla Mini-Cooper. Till stora delar ser det ut som en byggarbetsplats. Ungefär där museet ska ligga pågår en stor vin och matfestival. Det säger en del om Hongkong där kommers och shopping är huvudsaken. Till sina drygt 7 miljoner invånare och över 40 miljoner årliga turister erbjuder staden allt en megametropol ska ha. Men för kulturen och konsten finns en ambivalens. Å ena sidan så har Hongkongs konstmässa på några år växt till en av världens största. Å andra sidan har Hongkongs nuvarande museum för modern konst blygsamma besökssiffror. – Hongkong har av historiska skäl och en kolonial strategi hållit tillbaka kulturen. Får vi till det så kan vi göra något här som kommer att kunna ha effekt på en hel region, säger Nittve. Första fasen av projektet pågår fram till 2021. Först ska parken iordningställas. Sedan ska ett tiotal konstarter, bland annat Kinesiska operan (Xiqu-centret vars arkitekter Bing Thom från Kanada och Ronald Lu från Hongkong också avslöjas i dag), Hongkongs symfoniorkester och Hongkongbaletten, med svenska Madeleine Onne som chef, ha fått sina byggnader. M+ förväntas, enligt senaste konsultrapporten, stå färdigt i november 2017. – Arbetet med M+ väcker minnet till liv av hur roligt det var att bygga upp Tate Modern, en fantastisk resa. Och det här är en ännu extremare resa eftersom vi börjar helt från början. Det var det som lockade Nittve, inte att driva ett stort museum. Därför tänker han sluta bara några månader efter att museet har öppnats. – Jag hoppas att jag då har en fantastisk efterträdare som kan driva museet. Jag kommer också att vara ganska gammal år 2017. Jag fyller 60 nästa år och börjar bli pensionsfärdig. Är du stolt över att ha fått det här jobbet? – Nej, svarar han och tänker efter. Nej, stolthet har något att göra med att man känner sig sedd av andra. Det här projektet var för odefinierat för att vara något att vara stolt över. – Jag var upphetsad och fick en adrenalinrusch, en kick av det. Det kändes som om jag blev tio år yngre när jag började med det. Är du det fortfarande? – Nej, jag är nog bara fem år yngre, säger han med ett stort skratt. Det är ett jäkla slitigt jobb. Det är rätt få saker som sker lätt. Att få igenom beslut är fyra gånger lättare i Sverige än här. Dessa arkitekter tävlar om att få rita M+ Schweiziska Herzog & de Meuron har ritat Tate Modern i London, Allianz Arena i München och Nationalstadion ”Fågelboet” i Peking. Japanska SANAA, grundat av Kazuyo Sejima och Ryue Nishizawa, har ritat The New Museum of Contemporary Art in New York och the 21st Century Museum of Contemporary Art in Kanazawa. Italienaren Renzo Piano har ritat skyskrapan The Shard i London, Centre Pompidou (med Richard Rogers) i Paris, Beyeler Foundation i Basel och Whitney museum i New York. Japanske Toyo Ito, som kallats ”en av världens mest innovativa och inflytelserika arkitekter ”har ritat Sendais mediatek, Worlds Games stadion i Taiwan, Torre Realia och Hotel Porta Fira i Barcelona. Norska Snøhetta har ritat nya biblioteket i Alexandria, nya Operan i Oslo, och kulturcentret på Ground Zero i New York. Japanen Shigeru Ban har skapat innovativa nödbostäder i papp, och ritat ett nytt Centre Pompidou i franska Metz och Takatori kyrka i Japan. Lars Nittve. Född och uppväxt: 1953, Stockholm Familj: Gift med inredningsarkitekten Shideh Shaygan. Sonen Arvid från en tidigare relation. Bor: I Repulse bay i Hongkong. Bakgrund: Konstkritiker på SvD 1979–85. Därefter 1:e intendent på Moderna fram till 1990. Bidrog med utställningen ”Implosion” till att lansera postmodernismen. Byggde upp och ledde Rooseum i Malmö 1990-95. Chef för Louisiana i Danmark 1995–98. Byggde upp och ledde Tate Modern i London 1998–2001. Överintendent för Moderna museet i Stockholm 2001–2010. Aktuell: Chef för museiprojektet M+ i Hongkong som med sina 62 000 kvadratmeter blir fyra gånger så stort som Moderna. Vinnande arkitektförslag presenteras i juni nästa år, byggstart planerad till 2014 och öppning tre år senare.


En storslagen show med spöktåget

Summary: Marilyn Mansons och Rob Zombies gemensamma spelning på Hovet visade upp skräckrockarnas olikheter: Zombie har maffigt ljud och rivig arenarockröst, men Manson är som ett destillat av hundratals mardrömmar.

Betyg 3 och 3 Monsterdiggarna jublade när Marilyn Manson och Rob Zombie annonserade sin gemensamma Twins of evil-turné. Men redan efter ett par konserter började de ondsinta tvillingarna att bråka. I Chicago fick Manson, som inledde kvällen, inte spela något extranummer på grund av det tajta schemat. När Rob Zombie vägrade hjälpa honom att betala en straffavgift för att dra över tiden blev Manson sur på sin turnépartner. ”I’m gonna kick his motherfucking ass”, vrålade han på scen. Zombie svarade med att tillägna Alice Cooper en låt eftersom veteranen var ”the only real shock rocker there ever was, not some punk ass bitch”. Två månader senare har de två skräckrockarna grävt ner köttyxan. Men det känns fortfarande som om Zombie bestämmer över turnén. Han spelar sist och har störst scenbygge, mest rekvisita och maffigast ljud. Hans band (som inkluderar två musiker som Manson sparkat) får även de mest banala spåren att bli rafflande spöktågsturer. De senaste åren har Zombie varit så framgångsrik som regissör (han passar på att visa trailern för sin kommande film ”The lords of Salem”) att musiken börjat framstå som en hobby. Men han har fortfarande riv i rösten och en rejäl pondus som arenarockare. Mekaniska jättemonster klampar in på scenen. Rob själv rusar upp på läktaren för att highfivea fansen. Showen är storslagen och skojig. Rob Zombie har egentligen bara ett problem: han är inte Marilyn Manson. Den oborstade cowboy-tomte-som-sovit-på-soptipp-looken är visserligen cool men Zombie saknar konkurrentens blodisande karisma. Det spelar ingen roll att Manson sjunger illa, har släppt två dåliga skivor på raken och verkar trött efter att ha sjungit karaoke på Pub Anchor föregående kväll. När han skrider över scen i röd påveskrud, drar på sig en fetischistisk obducentmask för att dissekera ett lik, eller ställer sig i ett taggtrådsklätt podium likt en diktator, liknar han ett destillat av hundratals mardrömmar. Manson är kanske inte längre The Antichrist Superstar, som han kallade sig vid genombrottet för 15 år sedan, men han ser ut att vilja kalasa på publikens inälvor och sluka deras själar. Trots att scenografin är blygsam, i alla fall jämfört med Rob Zombies skrytbygge, väcker framträdandet en mer genuin fasa. Den kusliga atmosfären förstärks av att han väljer ”Suspiria”-soundtracket som intromusik. Ett par av spåren från senaste skivan, i synnerhet ”No reflection”, lyfter också när Twiggy Ramirez klöser riff genom effektboxarna. Synd bara att Manson spelar sin fantasilösa cover av Depeche Modes ”Personal Jesus” (Zombies tolkningar av Metallicas ”Enter sandman” och Alice Coopers ”School’s out” är i och för sig ännu tröttare) och hoppar över den Roxy Music-glammiga ”Heart-shaped glasses”, den bästa låt han gjort de senaste fem åren. Han kompenserar för det med en sublimt deppig ”Coma white” som illustreras av konfettisnö. Den här kvällen hinner han också med extranumret ”The beautiful people”, alla missanpassade gothbarns nationalsång.


Liao Yiwu: Att skriva utan att vittna är skamligt

Summary: Herta Müller hade rätt när hon kallade Nobelpriset till Mo Yan för ”en katastrof”. Svenska Akademien gör nu samma misstag som när den sovjettrogne Michail Sjolochov belönades 1965. Det skriver den kinesiske författaren Liao Yiwu.

Damer och herrar i Nobelkommittén för litteratur, Som kinesisk författare i exil förstår jag att mina personliga känslor inte kan användas som bedömningsgrund för Nobelpriset i litteratur. Trots det ber jag att få anmäla mina djupa tvivel inför den man ni valt som mottagare av 2012 års Nobelpris i litteratur, Mo Yan – både som person och som författare. Hur välinformerade ni alla än är så verkar det på mig som om ni inte har verkliga insikter om hur mycket ont det kinesiska kommunistpartiet har gjort, och att det är den bristen som gjort att ni valt Mo Yan, en författare som lyckats bli vice ordförande i det partikontrollerade kinesiska författarförbundet. Medvetet eller inte delar ni nu uppfattning om Mo Yan med det kinesiska kommunistpartiet. Li Chanchun, partipropagandist och fram till förra månaden medlem i politbyråns ständiga utskott, gratulerade Mo Yan med orden: hans ”seger återspeglar både den kinesiska litteraturens blomstring och framsteg och Kinas ökade inflytande”. Hur många kineser har inte dött, och hur många har inte berövats sin frihet att uttrycka sig och sin tro, under partiets ledning genom åren 1949, 1952, 1955, 1957, 1958 (året då jag föddes), 1959 till 1962, 1966, 1989 och fram till denna dag! Som riktlinje för hur författare och konstnärer bör tjäna partiet förstörde Maos ”Tal vid Yenans forum om litteratur och konst” flera generationer av kinesiska författare, åtminstone dem som följde sitt samvete, vad han i praktiken proklamerade den gången var den kinesiska litteraturens död. Ändå hävdar en medlem i er kommitté att ”Tal” i sig var ett bra dokument som hjälpte fram litteratur om det agrara livet, som böcker av Zhao Shuli och Sun Li, men att det sedan tyvärr föll i glömska. För det första var den så kallade litteratur om agrart liv som den representeras av Zhao och Sun i själva verket en ren uppdragslitteratur som inte tjänade något annat än partiets dagordning för att ställa de intellektuella i proletariatets tjänst. Anser ni, exempelvis, att ”Xiao Erhers bröllop” är litteratur? Att Mo Yan tidigare i år deltog i att kopiera Maos tal är en fråga om integritet. Han gjorde det av fritt val, medan mer än 20 författare i det kinesiska författarförbundet vägrade att göra det, däribland Wang Anyi som även han varit vice ordförande i förbundet. Mo Yan gjorde det för att han är en cyniker, och de stycken han valde att kopiera återspeglar hans önskan att behaga partiet. Han lär även ha avfattat en dikt till Bo Xilais lov när denne stod på höjden av makt och ryktbarhet. Som författare av den yngre generationen påpekat har Mo Yan under loppet av de tjugo år som gått efter den 4 juni-rörelsen 1989 gjort meteorkarriär på den partikontrollerade litterära scenen och fått tillgång till en enorm publik, men har aldrig uttryckt vare sig åsikter eller oro kring övergrepp i Kina, vare sig öppet eller inom de litterära kretsarna. 1989 var Mo Yan en aktiv deltagare i gaturörelsen för frihet och demokrati, men efter att den brutalt slagits ned vände han sig snabbt åt annat håll. Precis som han gjort i fallet Zhang Yimou har Mo Yan valt att undvika frågan om 1989. För kinesiska intellektuella är det jämförbart med de sovjetiska författare som undvikit Stalins Gulag eller judiska författare som undvikit Förintelsen. I stället valde Mo Yan att följa Deng Xiaopings påbud om vägen mot ”en marknadsekonomi med kinesiska förtecken”, en litterär vulgaritet som påminner om hur Vaclav Havel beskrivit det tjeckiska samhället efter Pragvåren. I sin strävan efter maximal vinst har partiet, och de författare partiet godkänt, för sin affärsverksamhet funnit ett partnerskap med kapitalismen i väst. I det sällskapet har Mo Yan nu med det enorma lyft han får av Nobelpriset givit uttrycket ”cynikern tar allt” en helt ny dimension. I rättvisans namn har Mo Yans författarskap också visat på regimens ondska, men det är begränsat till myndighetsutövning på låg nivå och ifrågasätter inte den kommunistiska regimens rötter. Lokal ”oordning” kritiseras ofta även av regeringen, något som ibland fungerar som en spegel som hålls fram för att bekräfta storheten hos partiet centralt. Mo Yan visar också mycket selektivt fram de mörka sidorna av Maos epok, precis så mycket som är tillåtet, samtidigt som han utelämnar verkligheten under de nya ledarna. Det är tryggast så, samtidigt som man inte förlorar i sina anspråk på ”moraliskt omdöme”. När det gäller hans kritik av Kinas politik för födelsekontroll så fördömer numera även officiella medier brutaliteter som begåtts av lokala tjänstemän. För övrigt har politiken i sig på senare år tillämpats allt mindre strikt. Även det är ett ämne som det blivit säkert att skriva om. Jag vill också nämna något om språkbruket. Efter det tidiga 1900-talets nya kulturrörelse frambringade Kina många goda författare, som Shen Congwen, Qian Zhongshu, Zhang Ailing med flera. Deras språk, märker man genast när man läser dem, föddes ur en djup förtrogenhet med klassisk litteratur. Sedan fanns också Ai Wu, Li Jieren, Lao She och andra som utvecklade den folkliga tradition som inletts med Feng Menglong och Cao Xueqin med deras lokala dialekter. Läsarna visste omedelbart i vilken tid och trakt författaren hörde hemma. Efter 1979 då stora mängder översatt litteratur från väst blev tillgängliga gick kinesisk litteratur in i en lång epok av ”avant-garde”-imitationer. Nästan alla bar tydliga spår av översättning – och plötsligt var den kinesiska litterära scenen översvämmad av latinamerikanska inlån med sådant som sökande efter rötter, medvetandeströmmar, överdrifter och övernaturligheter. Även Mo Yans litterära språk har sina rötter i den sortens översättning, även om den lokala tillämpningen i hans fall varit mer framgångsrik. Det är också därför Mo Yans arbeten varit lätta att översätta, de har inte den ”oöversättlighet” som följer med en unik folklig eller lokal prägel. Enkelt uttryckt använder han ett övertaget språk för att berätta kinesiska historier som inte längre smakar kinesiskt. De uppehåller sig vid mer aparta sidor av den ondska som går att finna inom begränsade områden, och djupet i deras kritik överskrider inte den man kan läsa i reportage i småstadstidningar. Samtidigt lovordade de officiella medierna den osunda nationalismen i ”Det röda fältet”, och ”Stora bröst och breda höfter” passade perfekt in i den ökande efterfrågan på vulgaritet på den kinesiska bokmarknaden på 1990-talet. Grymheten och sensationalismen i ”Sandelträdtortyren” är, som bäst, ett rent nonsens och ett hån mot både humanitet och tradition. Det är därför den post-totalitära regimen i Kina fann Mo Yan harmlös, hyllade honom och gav honom alla de titlar, positioner och priser som en officiellt sanktionerad författare i Kina kan drömma om. Mina damer och herrar, ni är säkert bekanta med Adornos yttrande: ”att skriva poesi efter Auschwitz är barbariskt”. För Kina skulle motsvarigheten vara: att skriva utan att vittna är skamligt. Mo Yans handlingar har gått längre än enbart uraktlåtenhet. Vid 2009 års bokmässa i Frankfurt fick den tyska publiken och världens medier tillfälle att höra Mo Yans lömska tal som den kinesiska regeringens handplockade författare. Så jag instämmer i Herta Müllers omdöme: det var en katastrof att välja Mo Yan, en hög befattningshavare i kommunistpartiet och tidigare arméofficer, till årets Nobelpristagare i litteratur. Era företrädare gav en gång priset till Michail Sjolochov, en högt uppsatt sovjetisk tjänsteman och anhängare av det kulturella förtrycket. Det var en olycka som jag är övertygad om hade gjort herr Nobels goda själ i himlen upprörd. Nu har ni gjort det igen, den här gången till en högt uppsatt kinesisk kommunistisk tjänsteman och anhängare av censur. Det skulle få herr Nobels själ att ropa högt. Övers. från engelska av Lars Linder. Liao Yiwu Liao Yiwu är kinesisk författare, poet och musiker, född 1958 i Sichuan, Kina. Han har suttit fängslad för sina regimkritiska texter, bland annat om massakern på Himmelska fridens torg 1989. Texterna är förbjudna i Fastlands-Kina men har publicerats i Hongkong och Taiwan. Liao Yiwu lever sedan 2011 i Berlin. I oktober belönades han med det prestigefyllda tyska bokhandelns fredspris, bara två dagar efter att Nobelpriset till Mo Yan tilkännagavs. I vår utkommer de två romanerna ”För en sång och hundra sånger” och ”Gud är röd” på svenska på Lindskog respektive Narin förlag. I mars kommer han på besök till Sverige.


Morgonpasset i SR blir tv i SVT

Summary: Radioprogrammet ”Morgonpasset i P3” blir tv. Hanna Hellquist, Kodjo Akolor och Martina Thun fortsätter leda programmet som har tv-premiär 12 januari.

Varje vardag mellan 06.30 och 10.00 sänds "Morgonpasset i P3" i Sveriges Radio. Nu kommer det populära radioprogrammet också sändas i tv med start den 12 januari nästa år. Programmet kommer som tidigare att ledas av trion Hanna Hellquist, Kodjo Akolor och Martina Thun. – Det känns jätteroligt att få ett sådant erkännande, men det viktigaste är att vi fortsätter vara samma gamla "Morgonpasset i P3", säger Hanna Hellquist. På lördagar kommer programmet visas i SVT2 mellan klockan 8 och 11. Och på vardagarna går det att följa i SVT Play under samma tid som det sänds i radio. – Detta är ett projekt vi har velat förverkliga länge. Vi vill ge ännu fler möjligheten att ta del av "Morgonpasset i P3", säger Tomas Granryd, kanalansvarig för P3.


Johan Croneman: Reportrarna i svensk tv har totalt misslyckats med Jimmie Åkesson

Summary: Är det rimligt att försöka misskreditera Jimmie Åkesson för att han och hans parti tycker att vissa saker är typiskt svenska? Det tycker vi väl allihop?

Ledande Sverigedemokrater beväpnar sig med järnrör i en film som vevas fram och tillbaka i alla upptänkliga medier. Det pratas och skriks om horor och blattar. Partiet löper gatlopp, ledningen kölhalas, medlemmar sparkas. Strax därpå går Sverigedemokraterna framåt i opinionsmätningarna!! Sympatisörerna blir fler, förtroendet för Jimmie Åkesson blir allt större. Kan ni tänka er att några av personerna på Kungsgatan varit folkpartister eller socialdemokrater? Hur hade det påverkat deras partier och deras ställning om de på samma brutala sätt avslöjats inför hela svensk folket, i tv, på bästa sändningstid? Sannolikheten att de i nästa opinionsmätning skulle gå framåt får nog betraktas som utopisk. Deras sympatisörer hade sviktat, besvikelsen hade varit stor. Statsvetaren Marie Demker förklarade i veckan hur det låg till: Sverigedemokraternas sympatisörer står i stark opposition till eliten, den politiska, den ekonomiska, de misstror medierna. De ger uppriktigt fan i om deras representanter är inblandade i ett nattligt fyllebråk i centrala Stockholm. I sak tycker de dessutom att deras pojkar har rätt: ”Jävlas inte med svenskarna”! Visst, de kan hålla med om att det var onödigt och idiotiskt, men i slutänden kan ändå nästan vad som helst förklaras: Till och med Jimmie Åkesson kunde ”förstå” att de hade tagit till påkar, för att ”skydda sig”. ”Agenda” misslyckades för en dryg vecka sedan kapitalt med att ställa Jimmie Åkesson mot väggen – några dagar därefter kände sig SVT:s Karin Hübinette kallad att slutföra uppdraget. Det gick minst lika illa. Hon bjöd in Sverigedemokraternas Jimmie Åkesson – och gick i exakt samma fälla. Hon fastnade i en detaljfråga, om man verkligen kan säga vad som är typiskt svenskt – och man tappade hakan inför naiviteten. Jimmie Åkesson fick favoritfrågor i repris. Både Hübinette och Hedenmo försökte misskreditera Åkesson för att han och hans parti tyckte att vissa saker var typiskt svenska – men det kan väl för helskotta varenda moderat, sosse eller till och med miljöpartist skriva under på. Och rabbla. Det kan vi väl allihop? Vi kan vara helt allvarliga om det, och vi kan skoja om det. Man äter knappt en middag utan att folk lite på halvskoj säger att ”det är ju så typiskt svenskt”. Varför låter man Jimmie Åkesson få patent på den åsikten? Några av dessa påståenden är helt korrekta, andra typiskt fördomar. Det är sådant vi vädrar dagligen. Det görs i alla kulturer, det är inte rasistiskt. Sverigedemokraterna utnyttjar den politiska förnekelsen inom etablissemanget, och de har lagt sig extremt nära den allmänna, utbredda politiska uppfattningen bland svenskar i gemen, att vi till exempel gärna tar emot och hjälper flyktingar (bara de inte blir för många), att det verkar var extremt många utlandsfödda på våra fängelser – och om det landar 30 somalier, på flykt undan våld och död, i en liten håla strax utanför Lycksele, minus tjugo och två meter snö, och inget språk och inga pengar och ingenting, ja då kan det uppstå problem. Jimmie Åkesson säger egentligen bara en sak: Han förstår att folk är oroliga. Och undrar. Det räcker. Retoriken är urbillig! Han tycker att alla andra politiska företrädare ger fan i att lyssna. Och han får rätt. Hittills har reportrar i svensk tv totalt misslyckats med Jimmie Åkesson. De står helt handfallna. Fiaskot fortsätter.


First Aid Kit kan få nordiskt pris

Summary: First Aid Kit, Neneh Cherry och Anna von Hausswolff. Där har ni de tre svenska artister som är nominerade till Nordic Music Prize.

First Aid Kit är nominerade för succéskivan "The lion's roar", Cherry för sitt jazzsamarbete "The Cherry thing" och Anna von Hausswolff kan vinna med sitt kritikerrosade album "Ceremony". Efter en omfattande nomineringsprocess är nu totalt tolv artister utvalda från de nordiska länderna. Nordic Music Prize instiftades 2010 och är tänkt att vara en nordiska motsvarighet till det kreddiga brittiska Mercurypriset. Vinnaren utses av en internationell jury. Förra året prisades den svenska jazzmusikern Goran Kajfes för sitt album "X Y". Priset på 20.000 euro motsvarande 180.000 svenska kronor delas ut i februari nästa år.