Anders Olsson om Nobelpriset: Får bestämma oss för om vi ska gå i konfrontation

Summary: Ska Svenska Akademien få dela ut Nobelpriset i litteratur i år? Akademien hoppas att Nobelstiftelsen ska ge grönt ljus nästa vecka. Om beskedet dröjer ytterligare är man beredd på konfrontation.

Beslutet om huruvida det kommer att delas ut ett – eller två – Nobelpris i litteratur i år har dragit ut på tiden. Men Nobelstiftelsen har ett styrelsemöte den 5 mars och Svenska Akademiens ständige sekreterare Anders Olsson hoppas att beskedet ska komma då. Varför stiftelsen har dröjt är oklart, men Olsson föreställer sig att stiftelsens styrelse först vill vara helt enig. Sedan i december förra året har Akademien fört en dialog med Nobelstiftelsen om stiftelsens krav på institutionen – krav som han menar att man i stor utsträckning nu har tillmötesgått. – Jag tror att det finns de som är väldigt positiva till utvecklingen, men osvuret är nog bäst ändå, säger Anders Olsson. Nobelstiftelsen har tidigare meddelat att Akademien måste genomföra vissa förändringar och återupprätta förtroendet innan det kan bli aktuellt att återigen dela ut Nobelpriset. – Vi försöker tillmötesgå stiftelsen så gott vi kan och så får vi se om de är nöjda med det. Sedan finns det också sådant som vi har svårt att förverkliga nu, i all hast, säger Anders Olsson och nämner att stiftelsen bland annat fört fram önskemål om att tidsbegränsa akademiledamöternas uppdrag. Sett utifrån kan det tyckas som att mycket har förändrats: avhoppare har återvänt, nya ledamöter har valts in, Katarina Frostenson har utträtt och nu senast lämnade också Sara Danius sin stol för gott. Om allt som hänt har varit till Nobelstiftelsens gillande återstår att se. Det finns en viss oro över att beskedet drar ut på tiden, erkänner Anders Olsson, men påpekar att Nobelprisarbetet går enligt planerna och att dröjsmålet ännu inte utgör något allvarligt problem. – Jag tror det finns en massiv opinion i Sverige och i världen som vill ha ett Nobelpris i litteratur i år och som också ser vad vi gör. Det har hänt mycket positivt. Så jag tror att det skulle vara väldigt svårt för Nobelstiftelsen att säga nej i det här läget. TT: Om ni inte får något besked efter den 5 mars, vad gör ni då? – Då kommer vi i ett nytt läge och då kan det bli tufft, tror jag. Då får vi ta upp det i Akademien och bestämma oss för om vi ska gå i konfrontation. Det skulle kännas väldigt, väldigt tråkigt. Från Nobelstiftelsens sida vill man inte säga mycket, men dess ordförande, Carl-Henrik Heldin, antyder att Akademiens väntan snart kan vara över. – Vi för en kontinuerlig dialog med Akademien om den här saken, exakt när vi kommer att meddela ett beslut kan jag inte säga, men jag skulle inte tro att det kommer att dröja länge nu. TT: Akademien hoppas på besked nästa vecka, efter ert möte den 5 mars? – Det stämmer att vi har ett sammanträde då, men det här beslutet behöver inte vara kopplat just till det sammanträdet. Läs mer: Här kan du läsa alla våra nyheter om Svenska Akademien


Svenska Pen i öppet brev: Pussy Riot-medlemmar bör få politisk asyl

Summary: Yttrandefrihetsorganisationen Svenska Pen kräver att beslutet att neka Pussy Riot-medlemmarna Luisine Djanyan och Aleksej Knedljakovskij asyl i Sverige ska omprövas. Ett öppet brev har adresserats till Justitiedepartementet och Migrationsverket, rapporterar SVT Kulturnyheterna.

Det var för drygt ett år sedan som två medlemmar i den ryska performancegruppen Pussy Riot asyl i Sverige: Luisine Djanyan, Aleksej Knedljakovskij samt deras två barn. Huvudskälet de lyfte fram i ansökan var förföljelser i hemlandet Ryssland, på grund av deras konstnärliga verksamhet. Men i december kom beskedet att personerna fått avslag på sin ansökan, något SVT Kulturnyheterna då rapporterade om. De båda meddelade samtidigt att de planerade att överklaga beslutet till Migrationsdomstolen. ”Det känns förnedrande”, sa Luisine Djanyan till SVT om beskedet att asylansökan avslagits. I den pågående asylprocessen får Pussy Riot-medlemmarna nu stöd av flera yttrandefrihetsorganisationer. I ett öppet brev som publicerats av Svenska Pen, samt undertecknats av företrädare för flera andra organisationer, kräver man att Migrationsverket omprövar sitt beslut: ”Utifrån vår bedömning har, och är, deras välmående, frihet och till och med deras liv varit utsatt för genuin fara”, skriver de i brevet. Organisationerna pekar bland annat på den rådande situationen för regeringskritiska konstnärer, aktivister och politiker i Ryssland, jämför med flera tidigare fall, och menar att det finns stor risk för att Luisine Djanyan och Aleksej Knedljakovskij utsätts för ytterligare repressalier om de tvingas återvända till landet. Brevet avslutas med en vädjan om att myndigheterna bör se till att beslutet omvärderas.


Skivrecension: Kristian Bezuidenhout går rätt i armarna på Haydn

Summary: Haydns pianomusik är som en engelsk park, full av mysteriösa hålrum och fragmenterande avbrott. Som gjort för den australiske pianisten Kristian Bezuidenhout.

Efter några vindlande turer i c-mollsonatens första sats avbryts förloppet av en djärv dissonans som blir hängande i luften. Som om kompositören avbryter sig med ett förvånat ”Var har jag hamnat nu?” När Kristian Bezuidenhout nu för första gången tar sig an Haydn, efter att ha åstadkommit smärre mirakel med Bach, Mozart och Schubert, har han inspirerats av två saker. Dels av den slående likheten mellan denna 1700-talsmusik och den samtida engelska parkens förvillande överraskningar – full av den tidiga romantikens förtjusning i mysteriösa hålrum och fragmenterande avbrott. Och dels av hur Haydn som pianist var en narrativ retoriker, en mästerlig ”talare” på sitt instrument. Och en ojämförlig förmedlare av imaginära landskap. Perspektiv som fört Bezuidenhout, vid sitt fina pianoforte, rätt i armarna på Haydn. Bästa spår: Variations in f-minor Läs fler musikrecensioner av Martin Nyström, till exempel om nya inspelningar av Sibelius symfonier.


Polisen satsade 350.000 kronor på ny strategi med influerare

Summary: Polisen betalade tolv influerare närmare 15.000 kronor per Instagrambild. Syftet var att nå nya målgrupper och locka fler att söka till polisutbildningar. ”Vi har jättetuffa krav på oss att det ska bli mer poliser”, säger Lena Glennert, kommunikationsstrateg på polisen.

Som DN tidigare rapporterat har populariteten för så kallad ”influencer marketing” ökat även bland offentligt finansierade myndigheter. Flera av landets största städer och kommuner har börjat använda sig av influerare i sociala medier för att marknadsföra platserna som resmål. Även flera andra myndigheter använder sig av strategin, däribland Polismyndigheten som samarbetat med influerare i sin rekryteringskampanj för att få fler att söka till polisutbildningen, något även Breakit rapporterat om på tisdagen. Första gången strategin prövades var i november, berättar kommunikationsstrategen Lena Glennert. – Målgruppen vi försöker nå är 18- till 35-åringar, med extra fokus på kvinnor och personer med utländsk bakgrund. Det är en svår målgrupp att nå, och då måste vi hitta nya sätt att komma i kontakt med de här personerna, säger Lena Glennert. Polisen tog hjälp av en extern mediebyrå för att inleda samarbeten med tolv influerare. Enligt Glennert betalade man totalt 350.000 kronor för sammanlagt 24 inlägg i sociala medier, i första hand på Instagram, där influerarna på olika sätt fick tipsa om polisutbildningarna. – Vi valde ut tolv personer som vi tittade noga på, inom ett antal kategorier som vi tänkte skulle nå ut bra till v3år målgrupp: träning och hälsa var ett spår, och även det som kallas livsstil. Vi kollade mycket vad de gör för typ av inlägg och om vi skulle passa i deras innehåll, säger Lena Glennert. Hon berättar att influerarna fick frihet att göra inlägg på sitt personliga sätt, men att det samtidigt var viktigt att det skulle framgå att inläggen lades upp i samarbete med polisen. Influerarna skulle göra två inlägg, länka till polisens hemsida, samt godkännas av myndigheten. – Det är ganska styrt men ändå fritt. Vi har ett visst inflytande, både vilka influerare vi väljer och att vi fick se deras inlägg så att det inte blev något konstigt, säger Lena Glennert, som berättar att ett inlägg fick göras om då det inte ansågs hålla tillräckligt hög kvalitet. – Vi valde inte de största eller dyraste influerarna, utan vi gick ned några nivåer. Det viktigaste var att de nådde rätt i målgruppen, och vi hade en räckvidd på nästan en miljon i målgruppen 18 till 35 år. Vad har ni sett för resultat? – Det är jättesvårt att säga, eftersom det var en aktivitet bland flera i kampanjen. Men det vi kunde se, som var kul och positivt, var att det skapades ett stort engagemang. Jättemånga av influerarnas följare kommenterade, och tyckte att det var ett positivt samarbete. Inom annonsbranschen pågår, som Sveriges Radio Ekot rapporterat, en diskussion kring hur företag ska kunna kontrollera att de influerare man arbetar med har genuina följare, och att siffrorna för räckvidd stämmer. Enligt Lena Glennert har polisen, som inte tidigare har erfarenhet av liknande influerarsamarbeten, här i mångt och mycket förlitat sig på mediebyråns kunskap i frågan. – För oss är det här ett ganska nytt sätt, men det här är sådant byrån vi tog hjälp av har stor kunskap om. I hela kampanjen har vi gått mycket på räckvidd, framför allt under inledningen, för att vi vill nå så många som möjligt i vår målgrupp, säger Lena Glennert. I maj startar nästa ansökningsomgång till polisutbildningarna, och enligt kommunikationsstrategen överväger man just nu att fortsätta med ”influencer marketing”. – Vi har jättetuffa krav på oss att det ska bli mer poliser. Vi göra vad vi kan för att få folk att söka, det är jättehård konkurrens om alla människor i arbetskraften. Vi tittar på det här influerarspåret igen, för att se om det är något vi ska göra mer eller nytt med, eftersom vår erfarenhet är positiv, säger hon.


Sara Danius erbjöd sig att åter bli ständig sekreterare – Akademien sa nej tack

Summary: Den tidigare ständiga sekreteraren Sara Danius lämnar Svenska Akademien efter en uppgörelse i miljonklassen. Sara Danius skriver i ett pressmeddelande att hon erbjudit sig att återgå som ständig sekreterare – men fått nej. ”Det har aldrig inkommit något sådant erbjudande till Akademien”‚ skriver sekreteraren Anders Olsson till DN.

Sara Danius uppger i en intervju med TT att uppgörelsen med Svenska Akademien innebär att hon får 21 månadslöner räknat från april förra året. Enligt DN:s uppgifter var hennes månadslön som sekreterare drygt 100.000 kronor i månaden: totalsumman skulle därmed bli över 2,1 miljoner kronor. – Det är en acceptabel överenskommelse, säger Sara Danius i intervjun med TT. Hon lämnade posten som ständig sekreterare förra våren och har sedan dess inte deltagit i Akademiens arbete. Nu utträder hon formellt från institutionen. Hon skriver i ett uttalande som skickats till DN: ”För ett par dagar sedan erbjöd jag mig att återvända till Akademien för att erbjuda mina tjänster på sekreterarstolen, ett uppdrag som Akademien avbröt plötsligt och i förtid. Den nuvarande sekreteraren slutar till sommaren av åldersskäl. Det blev nej tack. Jag beslöt mig då för att lämna Akademien även som passiv ledamot”, skriver Danius. – Jag tror att det hade varit en stor vinst för Akademiens del om de hade tagit tillbaka mig som ständig sekreterare. Men de hade förmodligen andra planer och det är bara att respektera det. Jag går vidare i mitt liv och det är inget dåligt beslut det heller, säger Sara Danius till TT. Men den nuvarande ständige sekreteraren, Anders Olsson, skriver i ett mejl till DN att Sara Danius uppgifter inte stämmer: ”Det har aldrig inkommit något sådant erbjudande till Akademien, och det har heller aldrig funnits något intresse att hon återvänder som sekreterare. Det är allt jag kan säga”, skriver Anders Olsson. Sara Danius tar i sitt uttalande även upp det faktum att antalet kvinnliga ledamöter ökade under hennes tid på institutionens högsta post. ”Förvisso var det inte min förtjänst, utan hela Akademiens, men jag kände glädje över att ledamöterna hade förstått vikten av denna utveckling. Inte långt efter det att jag tvingades lämna min befattning sjönk antalet kvinnliga ledamöter till en (1). Må detta aldrig upprepas. Må Akademien också förstå att mångfald på alla vis, inte bara när det gäller förhållandet mellan män och kvinnor, är en god, ja, till och med nödvändig sak i en värld som vår”, skriver Sara Danius. Beskedet att Sara Danius lämnar sin stol bekräftades på tisdagen i ett pressmeddelande från Svenska Akademien. Enligt institutionen har en överenskommelse ”som båda parter finner rimlig” träffats. Akademien vill dock inte redovisa detaljer kring uppgörelsen. – Vi har kommit till en uppgörelse. Det är väldigt skönt att vi har kommit så här långt att vi har kunnat göra upp i godo, säger ständige sekreteraren Anders Olsson till TT. – Sara Danius vill inte att vi ska säga något om själva detaljerna, utan där hänvisar vi till hennes advokat, säger Anders Olsson. Advokat Anders Elmér, som företrätt Sara Danius i förhandlingarna, beskriver för DN diskussionerna som långdragna. En orsak är enligt Elmér att det inte funnits tidigare riktlinjer eller praxis att förhålla sig till. Han förklarar uppgörelsen: – För det första en uppsägningstid, med lön och pensionsavsättningar, som löper för själva anställningen, från april förra året till april i år. Den är avtalad fram och utöver det har hon fått ett avgångsvederlag på nio månader, säger Anders Elmér. Enligt DN:s uppgifter var hennes tidigare månadslön drygt 100.000 kronor, och ersättningen skulle därmed totalt bli över 2,1 miljoner kronor. Stämmer det? – Jag har inte pratat med Sara Danius att jag får lämna uppgifter om kronor, utan endast tala om hur många månader det är. Men 21 månader, så är det givetvis, säger Anders Elmér. Hon får också en ursäkt från Akademien, är det något Danius begärt? – Man kan fundera på etiketten ”begärt”. Det var en fråga som kom upp under förhandlingarna och parterna var överens att det skulle lösas på det sättet, att Akademien gjorde ett uttalande. Jag ska inte påstå att någon gjort det ena eller andra, men det var en fråga som kom under förhandlingarna och då kom man fram till den här lösningen. Som institutionens då högst ansvariga blev Sara Danius den som fick hantera stridigheterna mellan ledamöterna efter DN:s granskning av kulturprofilen Jean-Claude Arnault, som publicerades i november 2017. Konflikten eskalerade dock och den 12 april förra året lämnade Sara Danius posten som ständig sekreterare i Akademien. En majoritet av de då aktiva ledamöterna hade då uppmanat henne att avgå. ”De mått och steg jag föreslog beträffande Jean-Claude Arnault och för att modernisera Akademiens eget regelverk, och som då avvisades av Akademiens majoritet, har sedan dess i stora delar förverkligats. Ironin är påtaglig och priset för Akademiens del har varit högt. Jag beklagar det, samtidigt som det är glädjande att församlingen sent om sider är på rätt väg”, skriver Sara Danius. I uttalandet från Svenska Akademien ber man om ursäkt till den tidigare ständiga sekreteraren. ”Svenska Akademien har bedömt att det funnits sakliga skäl att avsluta Sara Danius sekreterarskap i förtid. Detta har lett till affektladdad polemik och sammanblandning av olika frågor. Svenska Akademien ber Sara Danius om ursäkt för sin del i detta”, skriver institutionen. Sara Danius, som är professor i litteraturvetenskap, valdes in i Svenska Akademien 2013. Två år senare fick hon, som första kvinna, posten som ständig sekreterare. I intervjun med TT säger Anders Olsson att han är medveten om att Sara Danius slutgiltiga avgång också skulle kunna tolkas som ”patriarkatets seger över en stark kvinna”. – Men jag vänder mig mot den bilden. Det är också en konflikt som har funnits mellan kvinnor, det är andra mönster som har varit avgörande här. Och vi är i färd med att välja in fler kvinnor i Akademien, det är vår vilja och det kommer vi att visa, säger Anders Olsson till TT. Han välkomnar samtidigt att Danius tagit ett slutgiltigt beslut att lämna Akademien. – Nu kan vi blicka framåt mer bestämt. Det finns inga låsningar i Akademien längre. Om vi kommer att lyckas fylla de här tre stolarna inom en rätt snar framtid kommer nästan halva Akademien att vara ny. Det innebär ju också att vi inte kommer att vara så upptagna av de konflikter som har rått tidigare, säger han. Sara Danius har också, i och med uppdraget som ständig sekreterare, de senaste åren haft en plats i Nobelstiftelsens styrelse. Ordförande Carl-Henrik Heldin uppger på tisdagen för DN att hennes mandat sträcker sig fram till april i år och att Danius ”om hon själv vill” kan vara kvar till dess. Danius säger i intervjun med TT att tiden efter att hon tvingades avgå som ständig sekreterare har varit tung, men också lärorik. – Att veta hur Akademien fungerar och befinna sig på utsidan har varit lärorikt. Jag tycker att pressen har gjort ett ovanligt bra arbete med Svenska Akademien, säger hon. Hon tror att skadan som institutionen har lidit kommer att ta lång tid att reparera. – Jag hoppas att Akademien kommer att komma tillbaka till det förtroende som man åtnjöt till inte alltför länge sedan. Men det kommer att ta tid, det kommer att ta minst tio år – det är skadat i hela världen. Jag hoppas på en moderniserad Akademi som verkligen arbetar i folkets tjänst, säger Sara Danius till TT.


Efter politiska storbråket – den ukrainska Eurovisionartisten byts ut

Summary: Vinnaren av Ukrainas motsvarighet till Melodifestivalen kommer inte att tävla i Eurovision. Detta efter ett storbråk som har sin upprinnelse i att artisten Maruv tidigare turnerat flitigt i Ryssland.

I lördags höll Ukraina sin motsvarighet till Melodifestivalen – den tävling där landets representant i Eurovision song contest utses. Men vinnaren Maruv kommer inte att representera Ukraina i tävlingen i maj – detta efter ett storbråk mellan det ansvariga tv-bolaget UA:PBC och artisten kring avtalet hon måste skriva på. Maruv har tidigare turnerat flitigt i Ryssland, och under den direktsända tv-tävlingen fick hon frågor kring sina åsikter om Krimhalvön och huruvida den tillhör Ukraina eller inte. Ukrainas vice premiärminister Vyacheslav Kyrylenko skrev efter tävlingen på Twitter: ”Ukrainas representant kan inte vara en artist som turnerar i angriparstaten, som planerar att fortsätta göra det, och inte ser något oacceptabelt med det.” Tv-bolaget UA:PBC säger nu i ett uttalande att artisten som representerar Ukraina ”också har en plikt att bli en kulturell ambassadör för Ukraina och inte bara leverera sin musik, utan också uttrycka det ukrainska samhällets åsikter inför världen”. Enligt tv-bolaget har man inte ”kommit överens” med Maruv när det gäller ”uppdraget för Ukrainas representant i den internationella musiktävlingen”. Artisten Maruv skriver på sitt Instagramkonto att kravet på att ställa in kommande konserter i Ryssland inte var avgörande för hennes beslut. ”De viktigaste meningsskiljaktigheterna rörde andra klausuler i kontraktet”, skriver hon. ”Jag är medborgare i Ukraina, jag betalar skatter och älskar verkligen Ukraina. Men jag är inte beredd att tala i slagord. (...) Jag är musiker, inte ett slagträ på den politiska arenan”, skriver Maruv. Tidigare har Maruv skrivit att kontraktet bland annat innehöll ett ”förbud mot att kommunicera med journalister utan tillstånd från UA:PBC” och att hon måste ställa upp på alla framträdanden tv-bolaget kräver. European broadcasting union, EBU, säger i ett uttalande att det är upp till varje deltagande tv-bolag att utse sin representant, och att UA:PBC nu förhandlar med andra artister om uppdraget.


80 procent av biofilmerna regisserade av män

Summary: Endast 20 procent av filmerna som gick på bio i Sverige 2018 var regisserade av kvinnor. Det visar en granskning som Stockholms feministiska filmfestival har gjort. Det innebär att ojämställdheten i utbudet ökar för första gången på fyra år.

Stockholms feministiska filmfestival har granskat utbudet på svenska biografer sedan 2015. Fram till 2018 har andelen filmer med kvinnliga regissörer ökat varje år – från 15 procent 2015 till 24 procent 2017. Men nu har utvecklingen vänt. 80 procent av alla filmer som visades på svenska biografer under 2018 var regisserade av män och bland de 20 mest sedda filmerna under 2018 var alla regisserad av män. ”Att ojämställdheten i utbudet nu ökar för första gången sedan 2015 är oroväckande. Film formar oss och våra föreställningar om oss själva och omvärlden. Om vi vill åstadkomma jämställdhet i samhället kan inte berättarprivilegiet vara ett manligt privilegium”, säger festivalchef Stephanie Thögersen i ett pressmeddelande. Filmfestivalen har granskat på alla 353 filmer som visats på bio i Sverige under 2018. De har även granskat utbudet på strömmingsjätten Netflix där endast 17 procent av alla filmer som kom ut under fjolåret var regisserad av kvinnor. Stockholms feministiska filmfestival äger rum 28 februari till 3 mars och visar filmer av kvinnliga regissörer samt filmer som skildrar kvinnors liv och erfarenheter. Läs mer: Rekordmånga kvinnliga regissörer till tävlan på Berlins filmfestival


Musikalen ”Så som i himmelen” går på export

Summary: Kay Pollaks film ”Så som i himmelen” blev som film en världssuccé och nominerades bland annat till en Oscar. Nu går även musikalversionen på export. Först väntar Norge.

Rättigheterna till musikalen har redan förvärvats av Oslo Nye Teater. Manuset är översatt till engelska, härnäst väntar dessutom danska, finska och tyska versioner för fler potentiella internationella intressenter. Vicky von der Lancken, uppsättningens exekutiva producent, har under vintern haft flera utländska teaterkollegor på besök. – Jag är verkligen glad att föreställningen har fått sådan spridning. Utöver europeiska intressen hoppas jag även att någon producent i Australien nappar i framtiden. Filmen blev ju en stor framgång där , säger hon. Vicky von der Lancken utesluter inte heller en fjärde säsong för musikalen på Oscarsteatern. – Med det publiktryck som det är nu skulle det inte förvåna mig. Vi spelade ”Singin’ in the rain” i tre år och ”I hetaste laget” i två år, men det här slår faktiskt allt, säger hon. Att svenska musikaler lockar utländska teaterhus är ytterligt ovanligt. Björn Ulvaeus och Benny Anderssons ”Chess” är ett undantag: Urpremiären av musikalen skedde i London 1986 där den spelades 1.130 gånger. Den fortsatte senare till Broadway i New York och English National Opera i London. Också Andersson/Ulvaeus ”Kristina från Duvemåla” har som musikal framförts utomlands, på Svenska Teatern i Helsingfors. Utanför Oscarsteatern entré hänger en jätteaffisch fylld av pressrosor från ”Så som i himmelens” premiär förra hösten. Också DN:s musikkritiker Johanna Paulsson applåderade. Berättelsens mellanmänskliga relationer och livsöden gör den till ”någonting mycket större och mer drabbande än floden av moderna Broadwayproduktioner”, skrev hon i sin recension. Kompositören Fredrik Kempes musik rymmer dessutom både folkton och dansbandsgung och ”läckert interfolierade körklanger och vidunderligt starka solonummer”. Frågar man Kay Pollak varför historien om den berömde dirigenten Daniel Daréus (Philip Jalmelid) som återvänder till sin norrländska hemby och blir kyrkans körledare väcker en så stark respons svarar han att den tar sig an de existentiella frågorna. – Sådana man ställs inför, som ”det är nu som livet är mitt, jag kan ju faktiskt dö i morgon – är jag färdig eller är jag inte färdig?” Den frågan berör så många och jag tror att de känner att de själva kunde vara någon av de människor som gestaltas på scen, säger han och visar med handflatorna hur tårarna forsade ner för kinderna på en man i femtioårsåldern som han satt intill i salongen under en föreställning. – Vad man gör med sitt liv är en fråga vi alla står inför. Vi befinner oss alla i olika fängelser, i jobbet, familjen eller vad det är. Jag sitter själv och gråter och skrattar när jag ser föreställningen. Musikaler tar sig sällan an de stora livsfrågorna. – Nej, men vi hade en vision om att vi skulle göra något som människor blev starkt berörda av. Det skulle inte vara enbart glitter och glam, utan något annat… – ... fast fortfarande roligt, allvarligt och roligt, inflikar Carin Pollak som sitter intill i repetitionsrummet en trappa ovan Oscarsteaterns scengolv. Jag tror många längtar efter just det. Det är en musikal som är lätt att ta till sig och går rakt in i hjärtat, men den skulle aldrig ha blivit så här bra utan alla fantastiska artister. Carin Pollak har skrivit manuset ihop med maken, men också låttexter med Fredrik Kempe - artisten och kompositören som genom åren skapat både pop, opera, schlager och klassisk musik. Inspiration har den här gången hämtats från Giacomo Puccinis italienska känslosvall jämte musikaler som ”Billy Elliott”, ”Les Misérables” och Jerry Bocks/Joseph Steins ”Spelman på taket”. – Det värsta som finns med musikaler är ju när det känns helt onaturligt när någon börjar sjunga, det är så läskigt. Men vi har jobbat väldigt hårt för att musiken ska låta organisk och hänga ihop med allt annat i föreställningen, säger han. I Kempes inspelningsstudio växte föreställningen fram på en vägg där varje scenmoment placerades i ett slags körschema för att maximera styrkan, effekten. Totalt tjugotvå sånger tog form. – Vi byggde musikalen med fokus på punkterna där människorna på scen står inför en stark känsla – ”där ska det vara en glad gubbe, där ska det vara ledsen gubbe”. Det blev som en bergochdalbana där musiken på olika sätt skulle förlösa publiken, sammanfattar Kay Pollak. Malena Ernman vittnar om att slutresulterat fungerar också på de yngsta. Hennes dotter Beata, som just fyllt 13, har sett den drygt två timmar långa ”Så som i himmelen” åtta gånger, hittills. – Hon lever sig in den och tycker det är roligt att den är som en Netflixserie där man får tid att lära känna karaktärerna. Hon har koncentrerat sig på olika rollgestalter i varje föreställning som hon sett, berättar Ernman som gestaltar Gabriella, en av dirigent Daréus körsångare. – Det är en historia som berör så många människor för varje livssituation kan någon i publiken känna igen sig i – det är skilsmässor, det är våld, sjukdomar och mobbing som tas upp, men alla förlåter och hittar varandra i slutet. Gestaltas de svårare frågorna för sällan på nöjesscenerna? – Ja. Att till exempel kunna säga att man inte är perfekt och våga säga ”jag har misslyckats, men jag duger ändå”. Jag har aldrig varit med om något så känslosamt och med en sådan familjekänsla i ensemblen. Som operasångare så reser man och hoppar man in på kort varsel i en uppsättning, det är tekniskt och man kanske berör publiken på något sätt, men här berör vi också varandra. Du har berört publik i många år från berömda operascener - vad är den avgörande skillnaden att nu stå på Oscarsteatern? – Att den här föreställningen berör människor på riktigt. Folk går här ifrån och är golvade, det kan man bli av pop, rock och opera också, men det här kombinerar allting. Det här är det roligaste jag varit med om. Vad har du lärt dig? – Enormt mycket. Att man kan vara sig själv och att inte behöva vara hundra procent hela tiden. Släppa kraven. Jag bär på jättemycket själv, jobbiga år, utmattningssyndrom, och det använder jag mig av här. Jag gråter på scen, man gör det på allvar, vi ställer upp för varandra. Jag är ... chockad över hur många bra människor det finns på den här teatern. Vad gör man efter en framgångsrik musikal som denna? – En ny, hojtar Kay Pollak innan någon annan runt bordet hunnit tänka klart. – En annan historia – och med en kvinnlig hjältinna, säger han. Det låter som den redan är klar i hans huvud. Läs också: Malena Ernman blir Gabriella i ”Så som i himmelen”.  ”Så som i himmelen” Musikalversionen av ”Så som i himmelen”, producerad av Johan von der Lancken och i regi av Markus Virta hade premiär på Oscarsteatern i Stockholm den 13 september 2018. I ensemblen syns utöver Philip Jalmelid och Malena Ernman bland andra Tuva B Larsen, Morgan Alling, Björn Kjellman, Anders Ekborg, Sara Jangfeldt (vars roll spelas av Sofia Pekkari i höst), Christopher Wollter, Kajsa Reingardt, Rikard Björk, Thérèse Andersson Lewis och Linus Eklund Adolphson. ”Så som i himmelen” i filmversionen premiärvisades 3 september 2004 och har setts av 1,47 miljoner biobesökare. Den nominerades till både en Oscar och åtta Guldbaggar. Ledmotivet ”Gabriellas sång”, sjunget av Helen Sjöholm, låg på Svensktoppen i 68 veckor. Filmen väckte också kritik, bland annat från DN:s musikkritiker Po Tidholm: ”I den Oscarsnominerade ”Så som i himmelen” har Kay Pollak återanvänt sin egen affärsverksamhet i självhjälpsbranschen och tecknat ett idolporträtt av sig själv som geni. (...) Så som i himmelen” är en konstnärlig gestaltning av Kay Pollaks böcker och föredrag, en snabbkurs i nyandlig managementpsykologi”.


Skivrecension: Goran Kajfes Tropiques styr ut på resa takt för takt

Summary: Med sin grupp Tropiques styr Goran Kajfes över en musik som långsamt bygger upp repetitiva motiv, samtidigt som rytmen och improvisationerna är i ständig rörelse.

Hypnojazz Goran Kajfes Tropiques ”Into the wild” (Headspin/Border) 4 Hypnojazz var länge en okänd genre. Men så kom den här skivan, och med den själva termen – formulerad i pressreleasen. Och nog för att Goran Kajfes grupp Tropiques spelar en form av jazz som vaggar in lyssnaren i en märklig, på en gång introspektiv och liksom resande känsla. ”Into the wild” är gruppens andra album, och fördjupar sig i repetitiva motiv som långsamt byggs upp, också över gränserna mellan låtarna. Samtidigt är rytmiken och improvisationerna ständigt i rörelse, och påminner om att musiken skapas takt för takt. Kajfes styr med sin trumpet men lämnar också vidare till bland andra den smått legendariske Christer Bothén (Archimedes Badkar, Bolon Bata) på basklarinett och det västafrikanska stränginstrumentet donso ngoni. En resa, som sagt. En mycket Kajfesk sådan. Bästa spår: ”Swirls”   Läs fler musikrecensioner av Johannes Cornell, till exempel om hur Rymden börjar ett helt nytt kapitel efter e.s.t.


Skivrecension: Guleeds röst är omöjlig att värja sig mot

Summary: Malmörapparen Guleed växlar mellan naturligt vacker sång och ett mer snabbrörligt rapflow, och på hans öppenhjärtiga debutalbum finns inte ett ord som klingar falskt.

En av 2018 års mest lysande låtar var Cherries ”Kärt barn” som gästades av Malmörapparna Ozzy och Guleed, ett möte mellan tre svenska stjärnor med rötter i Somalia. Guleed stal showen med sin fantastiskt melodiösa rapstil, en sång som inte bara är naturligt vacker utan också har en smärta som då och då spricker upp i sekundkorta raseriutbrott. Guleed växlar mellan sång och ett mer klassiskt snabbrörligt rapflow, och detta i kombination med hans öppenhjärtiga och ofta sorgsna texter gör hans röst omöjlig att värja sig mot. ”50 grader i februari” är hans första fullängdare och visar, liksom Ozzys debutalbum i fjol, att Malmö New Wave är en kraft att räkna med. De fräscha beatsen låter mer inspirerade av London och Paris än Atlanta. Här finns inte en svag låt, inte ett ord som klingar falskt. Bästa spår: ”Börja om”, ”Längs vägen” Läs fler musikrecensioner av Nicholas Ringskog Ferrada-Noli, till exempel om hur Denz debutalbum utvecklar svensk hiphop.


Konsertrecension: Frisk entusiasm när JoAnn Falletta gästdirigerade Norrlandsoperan

Summary: Det blev ett flott och svenskt program med bland annat Wilhelm Stenhammars andra symfoni när JoAnn Falletta gästdirigerade Norrlandsoperans symfoniorkester i Umeå.

I Sverige känner vi till JoAnn Falletta från dokumentären ”Dirigenterna”, där hon arbetade med Stravinskys ”Våroffer”. Det är mer än trettio år sedan filmaren Christina Olofsson skildrade sex kvinnliga pionjärer i en kompakt mansbransch, som först nu på senare år börjat rasera könsmurarna. Under tiden har JoAnn Falletta från USA etablerat sig bland orkestrar runt om i världen och spelat in hundratals album, de flesta på skivmärket Naxos. Häromveckan plockade Falletta upp en Grammy i Los Angeles, och i lördags stod hon som gästdirigent framför Norrlandsoperans symfoniorkester på Stockholmsbesök. På menyn ett flott och svenskt program med Andrea Tarrodis ”Camelopardalis” och Wilhelm Stenhammars anspråksfulla andra symfoni. Operaorkestern i Umeå är numera en vässad och smått internationell institution med konsertmästaren Alexander Kagan i spetsen, son till de ryska stjärnsolisterna Oleg Kagan och Natalia Gutman som en gång bildade trio med Svjatoslav Richter. Här framträdde Kagan j:r som strålande solist i William Waltons smäktande violinkonsert, ett brittiskt paradverk i genren med klädsamt kryddig inspiration av Prokofjev. Bland Andrea Tarrodis många dekorativa orkestertablåer lyser den drömska ”Camelopardalis” från 2010 med särskilt sagoskimmer. Jag har hört den med rikare färgpalett än här, kanske beroende på den begränsade akustik som Musikaliska rymmer för full symfoniorkester. Också för Stenhammars hundra år gamla g-mollsymfoni kändes stugan för trång – å andra sidan var det inte större salar som stod till buds när det begav sig. Klassisk musik har blivit mer muskulös med åren. I varje fall med JoAnn Fallettas friskt entusiastiska grepp på Stenhammars arkaiserande, medvetet nordiska estetik. Skogsromantiken kunde stundom bli klangligt kompakt, men träblåsens lockrop trängde igenom. Finalens präktiga dubbelfuga, ack så duktig, förvandlade Falletta till ett befriande lekfullt spel. Läs fler av Camilla Lundbergs recensioner här.


Skivrecension: Hurula är mer gråmulet dramatisk än någonsin

Summary: I sitt grävande efter den bästa svenska rocken har Hurula nu nått fram till Thåström-kumpanen Per Hägglund och ett grovkornigt industriskrammel som passar honom perfekt.

Vem som helst kan gräva där man står, det svåra är att hitta något eget och att gilla blåsorna i händerna den steniga svenska jorden ger en. Efter att ha avverkat två Håkan Hellström-producenter (Måns Lundberg och Björn Olsson) på sina första två album har Hurula på sin tredje fullängdare nått fram till Thåström-medarbetaren Per Hägglund. Ingen älskar den bästa svenska rockmusiken med samma passionerade glöd som Hurula och då är givetvis Thåströmskt grovkornigt industriskrammel förr eller senare en logisk, närmast oundviklig, utveckling. Den mörkare, mer expressiva inramningen passar också texterna på ”Klass” perfekt – som definitivt är de mest gråmulet dramatiska han har skrivit. Genom att fylla varje stavelse med en oerhört precis och mörk socialrealism, låter Hurula här mer än tidigare enbart som just Hurula. Bästa spår: ”Innan ljuset”  Läs fler musikrecensioner av Mattias Dahlström, till exempel om Conor Obersts och Phoebe Bridgers nya bandprojekt Better Oblivion Community Center.


Experter efter jävsanklagelsen: ”Framstår som anmärkningsvärt”

Summary: Misstanken om jäv kan ha varit kulturprofilen Jean-Claude Arnaults sista utväg för att få till stånd en prövning, anser experter DN talat med. Men frågan är om det ger resultat? – Det framstår som anmärkningsvärt att en skrivelse med ny bevisning inkommer bara några dagar före dom, säger brottsmålsadvokaten Ingela Hessius.

Som DN rapporterat har kulturprofilen Jean-Claude Arnault, som dömts till fängelse för två våldtäkter, gjort gällande att förekommit ”grovt rättegångsfel” i Svea hovrätt eftersom rätten ”varit jävig att döma i målet”. Efter ett beslut i HD på onsdagen ska nu hovrätten skyndsamt lämna ett yttrande i frågan. Bakgrunden till den uppkomna situationen är att Arnaults försvar – efter avslutad förhandling i hovrätten men innan dom meddelades – inkom med ny bevisning i målet. Den skrivelsen inkom fredagen den 30 november, och dom i målet föll måndagen den 3 december. Försvaret ifrågasätter nu om hovrätten tagit hänsyn till de nya uppgifterna i sin bedömning. Man menar att rätten – om man redan innan den nya bevisningen inkommit i sina överläggningar ”kommit längre än sannolika skäl” – bör anses som jävig att döma i målet, samt att rättegången i sådana fall ska tas om. Brottsmålsadvokaten Ingela Hessius menar att det är svårt att bedöma huruvida misstanken om jäv kommer att få betydelse. Hon ifrågasätter samtidigt försvarets agerande. – Det framstår som anmärkningsvärt att en skrivelse med ny bevisning inkommer bara några dagar före dom. Det för tankarna till att det kanske är ett resultat man vill åstadkomma, att det anses som den enda möjligheten att få upp målet i HD, eftersom det inte finns någon annan grund, säger Ingela Hessius. – Jag kan bara tolka det som en medveten handling från Arnaults sida, att man väntat till sista minuten för att ha större chans att hävda att hovrätten inte beaktat skrivelsen. Förhoppningsvis får vi nu ett tydligt yttrande från hovrätten där man förklarar om man överlagt kring den nya bevisningen, säger Ingela Hessius. Roberth Nordh, docent i processrätt och tidigare domare, berättar att det finns bestämmelser om att en domstol på egen hand kan bestämma att återuppta en redan avslutad huvudförhandling. Ett skäl kan just vara att en part, i efterhand, åberopat ny bevisning. Men någon ovillkorlig rätt att den bevisningen ska anses så pass betydelsefull att huvudförhandlingen ska återupptas finns inte, berättar Roberth Nordh. – Domstolen får göra en bedömning huruvida den nya bevisningen är av sådan art att den kan påverka värderingen av det som redan tagits upp. Generellt sett ska man ha en välvillig inställning, men nya uppgifter kan också vara så perifera att de inte anses ha någon betydelse för domen. Då finns det inget som säger att handläggningen ska sätta i gång igen, säger han. Tidigare i veckan kom besked om att Högsta domstolen meddelar prövningstillstånd för en fråga som bär vissa likheter med den nu uppkomna situationen i Kulturprofilen-målet. Det handlar då om en person som blivit dömd för våldtäkt i både tings- och hovrätt, men som menat att den andra instansen varit jävig i sin bedömning. I det fallet överklagade försvaret hovrättens dom för att domstolen skulle ha varit jävig för att den tagit ställning i skuldfrågan genom att först låta den tilltalade vara fortsatt häktad och sedan låtit samma ledamöter döma honom fast ny bevisning lämnats in och beviljats. Enligt Roberth Nordh finns det dock betydelsefulla skillnader mellan fallen. – I det fallet har man nämligen, efter att ny bevisning inkommit, beslutat att den haft betydelse och sedan fortsatt med samma domare. Nu ska HD avgöra frågan om de kan ha ansetts vara jäviga i den situationen. Men för att hamna i den situationen måste man först ha beslutat att den nya bevisningen ska beviljas, säger Roberth Nordh. Även Ingela Hessius pekar på skillnaderna mellan ärendena. – Det finns ett slags tyst överenskommelse i de större domstolarna att den som dömer i huvudförhandlingen inte ska ha dömt i häktningsförhandlingen. På mindre orter är det ofta svårt. Men det här är en gammal diskussion som handlar om att man vill att domaren så långt det är möjligt ska vara opåverkad av tidigare beslut, säger Ingela Hessius. Roberth Nordh, som har lång erfarenhet som domare i hovrätten, menar att han skulle bli förvånad om HD kommer fram till att hovrätten skulle ha varit jävig i sin bedömning av domen mot Jean-Claude Arnault. – Jag skulle bli mycket förvånad om hovrätten anses jävig och huvudförhandlingen måste tas om från första början. Men efter att hovrätten yttrat sig kommer säkerligen HD, bland annat med bakgrund utifrån praxis i Europakonventionen utveckla sitt beslut närmare, säger Robert Nordh. Målet Jean-Claude Arnault anklagades för två våldtäkter mot en kvinna i Stockholm år 2011. Han dömdes i tingsrätten på den första åtalspunkten, för att med våld ha tvingat kvinnan att utföra oralsex. Han friades för en del under samma åtalspunkt, där han anklagats för en vaginal våldtäkt. Han friades först i tingsrätten på åtalspunkt två, där han åtalats för att vid ett senare tillfälle ha våldtagit kvinnan när hon sov. Hovrätten ändrade dock bedömningen och mannen dömdes också på den andra åtalspunkten. Åklagaren yrkade på tre års fängelse. Hovrätten dömde Arnault till två och ett halvt års fängelse. Arnault har hela tiden nekat till brott. Domen har överklagats till Högsta domstolen.


Röhsska nystartar efter personalkris och stängning

Summary: För två år sedan stängdes Röhsska museet i Göteborg på grund av mångåriga arbetsmiljöproblem. DN har pratat med museichefen Nina Due inför helgens nyinvigning. Hur ska Sveriges enda specialmuseum för design, konsthantverk och mode göra för att behålla dörrarna öppna?

Det är bråda dagar inför nyinvigningen på Röhsska. Tegelhuset från 1916 är en av Göteborgs gamla signaturbyggnader, men Sveriges enda specialmuseum för design, konsthantverk och mode har hållit stängt i två år. När DN når museichefen Nina Due har hon visat runt personal från det kommunala marknadsföringsbolaget Göteborg & Co, men till slut hunnit sätta sig med mejlen på eftermiddagen. – Det är många detaljer och mycket som ska falla på plats i sista sekund, men det är kul att det äntligen blir resultat av allt arbete, säger Nina Due. Under dagen har hon också varit med vid en fotografering. ”Nu är Röhsska museet tillgängligt för alla”, står det i ämnesraden när pressmeddelandet med bilderna skickas några dagar därpå. Där presenteras en ny ingång med hiss precis bredvid trapporna till huvudentrén – som fortfarande flankeras av två lejonhundar från Ming-dynastin. I källaren finns ett helt nytt våningsplan för besökarna, med utrymme för garderob och toaletter. Nina Due är född i Norge men har mestadels varit yrkesverksam i Storbritannien, senast som utställningschef på Design museum i London. Hon tillträdde som museichef på Röhsska den 1 september 2017, ett knappt år efter kulturnämndens beslut att stänga museet på grund av allvarliga arbetsmiljöproblem. Nina Due är den femte chefen på museet under 10-talet. Om Nina Due. Chef för Röhsska musset sedan september 2017. Född 1973 i Norge. Har arbetat många år i Storbritannien, bland annat på Victoria & Albert museum. Utställningschef på Design museum 2009–2016. Innan hon tillträdde som chef på Röhsska var under en kortare period verksam vid HDK, konsthögskolan i Göteborg. – Jag var varken inblandad i beslutet att stänga museet eller den mest intensiva fasen efteråt, men när jag tillträdde som museichef fick jag inte bara uppdraget att återöppna museet utan också att utveckla arbetsmiljön. Personalen som valde att stanna kvar har varit väldigt motiverade och därför har det varit en tacksam uppgift för mig, säger Nina Due. Hur många har slutat sedan stängningen? – Omkring åtta personer, men det är svårt att säga exakt eftersom kulturförvaltningen har genomgått en omorganisering under tiden. Vi har rekryterat ungefär lika många. Varför valde dessa personer att sluta? – Det är svårt för mig att uttala mig om. De blev erbjudna avgångsvederlag som de valde att acceptera. Vad har ni gjort för att förbättra arbetsmiljön? – Vi har följt den handlingsplan som arbetades fram med facket på uppdrag av arbetsmiljöverket. Personalen har gjort ett fantastiskt arbete och är positiva till förändringen. Vi har redan kommit en bit på vägen, det kan vi märka i vår medarbetarenkät. När kulturnämnden i november 2016 fattade stängningsbeslutet hade det bara gått två månader sedan Röhsska museet firade 100 år. Under hösten hade flertalet fackföreningar utfärdat skyddsstopp och anmält Göteborgs kommun till Arbetsmiljöverket. Det var kulmen på långvariga och omskrivna konflikter mellan museets personal och ledning. Våren 2015 hade museet dessutom förlorat det nationella nätverksuppdraget för konsthantverk och formgivning. Läs mer: Konflikt tvingar Röhsska museet att stänga Problemen på Röhsska museet har inte bara handlat om den psykosociala arbetsmiljön, utan även begränsade resurser. Den östasiatiska samlingen har exempelvis varit stängd i flera år, på inrådan av museets försäkringsbolag. Nu har säkerheten förbättrats och under öppningshelgen presenteras en helt ny gestaltning, med flera föremål som visas för första gången. Hur ser er finansiering ut i dag? – Efter omorganiseringen har vi en mycket bättre översikt över ekonomin, men vi har inte fått ökade resurser. En del av det strategiska arbetet framåt är att söka extern finansiering av olika slag och hitta möjligheter till sponsring. Är sponsring något du har erfarenhet av från London? – Ja. På Design museum utgjorde entréavgifter och sponsring huvuddelen av intäkterna. Vi hade många sponsoravtal med allt från bilindustrin och modevarumärken, till Swarovski, beroende på olika teman i våra utställningar. Om Röhsska museet. Ett kommunägt museum i Göteborg för design, konsthantverk och mode, som invigdes 1916. I samlingen ingår cirka 50.000 objekt, mestadels äldre svenskt och europeiskt konsthantverk, men även grekiska och romerska antikviteter samt material från Kina och Japan. Röhsska museet fick 1997 av staten i uppdrag att nationellt samordna museerna för design och konsthantverk, ett uppdrag som museet förlorade 2015. Har varit stängt sedan 27 februari 2017 efter långvariga arbetsmiljöproblem. Sponsring av kulturen är en omstridd fråga. Ser du några risker med att sponsring skulle kunna villkora verksamheten på något sätt? – Jag vet att det är känsligt med sponsring och jag ska inte påstå att det skulle vara enkelt, men jag tror att näringslivet är tillräckligt sofistikerat för att förstå att samarbetet ska synas på ett smakfullt sätt. I Sverige kan man lära sig att tänka bredare kring de positiva effekterna. Det behöver inte bara handla om utställningsproduktion utan om att finansiera internationella samarbeten, både vad avser arvode och resor. Museet blev av med sitt statliga uppdrag 2015. Vilken är din vision för Röhsska? – I den nya politiken för gestaltad livsmiljö lyfts Röhsska museet fram som en möjlig mötesplats för design och konsthantverk. Det tar vi seriöst och det är i linje med vår vision om att vara en plats för bred designdebatt. Skulle ni vilja ha ett nationellt uppdrag igen? – Ja. Efter mångåriga konflikter och stängda dörrar på Röhsska betonar Nina Due frågor om tillgänglighet, både vad gäller själva museet och designbegreppet. Museets kampanj inför nyinvigningen heter ”Design is everywhere”, för att uppmärksamma hur design ständigt samspelar med andra samhällsfrågor. – Röhsska museets samling är unik, men vi vill också kommunicera att design är en del av vardagen, från våra mobiltelefoner till hur vi som individer klär på oss på morgonen. Till invigningen har formgivaren Fredrik Paulsen fått uppgiften att tolka begreppet demokratisk design. Men det handlar det inte bara om att bredda förståelsen för design, utan också om att bredda museets publik, menar museichefen. – Vi är så klart medvetna om att vi inte bara kan locka en yngre publik genom en kampanj, det handlar också om att lämna vårt hus och skapa relationer på andra platser. Under stängningen har museet bland annat haft ett samarbete med Sjumilaskolan i Biskopsgården. Nina Due hoppas att eleverna kan bli ambassadörer för Röhsska och känna en tillhörighet till museet. – Vi har ett politiskt uppdrag att nå barn och unga, samtidigt som snittåldern på våra besökare är 50 år. Vi värnar vår lojala publik men ser det också som vår uppgift att locka till oss unga som vill bli framtidens formgivare och kreatörer, säger Nina Due.


Skivrecension: Santtu-Matias Rouvali står mitt i Sibelius strömfåra

Summary: Den första franska inspelningen av Sibelius symfonier har sina poänger, men har ändå svårt att konkurrera med spänsten och frenesin i samma musik hos Göteborgs symfoniker och deras nye chefdirigent.

En gång liknade Sibelius sitt komponerande vid att öppna ett fönster. En annan gång vid att skapa tillflöden som tillsammans bildar en flod, vars flodbankar bildar musikens form. När Santtu-Matias Rouvali leder Göteborgs symfoniker i Sibelius första symfoni och tondikten ”En saga” låter det som att han står mitt ute i denna strömfåra. Med en exceptionell närkontakt med de flödande energier som för musiken framåt. Orkestern spelar med en spänst och en frenesi som framkallar det obändiga och vilda i denna musik. Och så har man Urban Claesson som får klarinettstämman att sjunga förunderligt poetiskt i såväl inledningen av symfonin som i slutet av tondikten. Inspelningen är den första som symfonikerna gör med sin nye men hos publiken redan omåttligt populäre chefdirigent. Den är startskottet för ett skivprojekt som ska omfatta alla de sju symfonierna samt ett flertal av tondikterna. Med tanke på hur övertygande de framförde den femte symfonin i Göteborg och Stockholm förra veckan kan detta projekt bli mycket framgångsrikt. Det får väl sägas att tajmingen är lite orättvis när Paavo Järvi och Orchestre de Paris nu ger ut en box med Sibelius samtliga symfonier. Den första någonsin av en fransk orkester. Och som aldrig haft samma närkontakt med Sibelius som de nordiska orkestrarna. Vilket också gäller den franska publiken. Det är alltså ett djärvt projekt, men har givetvis svårt att konkurrera med göteborgarna. Energinivån är genomgående lägre, vilket särskilt drabbar tolkningarna av den fjärde, femte och sjunde symfonin där helhetskänslan, det organiska, har svårt att infinna sig. Det är som att de trampar vatten. Samtidigt kan jag fascineras av elegansen i fraseringar och utsöktheten i det klangliga, även om det låter lite främmande. Men som ger en tilltalande livlighet och lyster åt den tredje och den sjätte symfonin. Bästa spår: Symfoni nr 1 (Rouvali), Symfoni nr 6 (Järvi) Läs fler musikrecensioner av Martin Nyström, till exempel om en enastående presentation av Alfred Jansons körmusik.


Johan Croneman: Tom Alandhs tre timmar om kändisadvokaten blir i längden en påfrestning

Summary: Tom Alandh tacklar fenomenet Leif Silbersky i en ny dokumentär. Det är ett bitvis insmickrande porträtt som det finns skäl att ifrågasätta. Mästaren Tom Alandh har aldrig varit närmare en ren såpafiering än här.

Tom Alandh har med filmen som vapen och dokumentären som metod berättat om Sverige och svenskarna i snart över fyrtio år. Om stora svenskar, och de helt små. I flera avseenden, utifrån många olika perspektiv. Han har varit överallt runt omkring oss, och när han inte varit det har vi nästan kollektivt kunnat utbrista: ”Men var är Tom…?” Efter sextio typiska Alandhska minuter med stjärn- och kändisadvokaten Leif Silbersky (SVT1, i kväll tisdag, 21.00) är jag lätt undrande. Det har varit lite spännande, lagom kittlande, Tom Alandh har gett oss ett helt år med Leif Silbersky. Han följer honom hack i häl – och i språnget tecknar han hans livsgärning. Noggrant och samvetsgrant har han metodiskt sökt upp både nöjda och missnöjda klienter, fram träder inte alltid en helt igenom smickrande bild av en av våra mest omskrivna och omdebatterade jurister under 1900-talet – men att vi landar i ett bitvis insmickrande porträtt blir snart både uppenbart och kanske också ofrånkomligt. Tom gillar Leif. Han är ett fenomen, Leif Silbersky, och fenomen är inte helt lätta att hantera. Inte sällan lyser de upp en del av himlen, en annan del av universum kan de samtidigt släcka ner helt. Han är till exempel ökänd för att pulvrisera vittnen – till förmån för mycket grova brottslingar. Hur mycket vi än begriper, omfattar och omhuldar vårt rättssystem så glöms offren bort långt snabbare än förövarna. Medierna ger massor av tid till mördare, grova brottslingar, inte sällan svårt sjuka, störda människor – dokumentären om brott svämmar över alla bräddar, fascinationen för brottslingarna har inga begränsningar. Offren passerar inte sällan revy som diarieförda målsägare. Jag tycker till exempel Tom Alandhs besök hos mördaren Anders Eklund i ett kommande avsnitt (Engla- & Pernillamorden) gick över alla gränser, och det var även vid några andra tillfällen ett ihärdigt frossande i bland annat rättegångsbilder på en mamma till en mördad dotter, som aldrig tycktes ta slut. Jag satt helt frågande inför greppet – snarare missgreppet. Tom Alandh har gjort tre timmar film om Leif Silbersky och det är inte utan att jag redan efter den första halvtimmen känner mig skeptisk, och lite orolig: Hur lång var Richard Attenboroughs film om Gandhi? Tre timmar och elva minuter. ”Silbersky” är tre timmar. Jag tror aldrig någonsin man kunnat misstänka Tom Alandh för att kändisfixera sin dokumentärfilm, inte ens när han berättat historier om de mest kontroversiella, de mest älskade, folkkära, eller de mest ifrågasatta (Olof Palme, Cornelis Vreeswijk, Bosse Högberg). Men när han iscensätter och dramatiserar tre timmar Leif Silbersky har han aldrig någonsin tidigare varit närmare en ren såpafiering. Del två i serien är mästerligt berättad. Tom Alandh gör som han gjort så många gånger förr, berättar sin historia om Sverige och svenskarna, denna gång med modern rättshistoria som filter. Han radar upp processerna: Neurosedynskandalen, sprängningen av restaurang Fontainebleau, Fermentaskandalen, spionen Ströberg, Marjasinaffären, Diskoteksbranden, Ebbe Carlsson-affären. Leif Silbersky får bara en av rollerna, och skymmer aldrig den större berättelsen. Det gör han i många andra delar av filmen, skymmer sikten, och 180 minuter Leif Silbersky blir i längden en påfrestning. Hörde man till slut fällan slå igen också bakom Tom Alandh? Den tidlöse – fångad av tiden. I bästa fall gjorde det den störste lite mer mänsklig. Här kan du läsa fler texter av Johan Croneman, tillexempel om hur han hoppas att filmen ”Ferrante-feber” minskar vårt beroende av kändisskap


Skivrecension: Falakumbe skapar en karnevalisk latinpunk

Summary: Med rötter i Chile och Peru lyckas stockholmska Falakumbe förena cumbians lätta sväng med punk, ska och andra latinrytmer till en befriande brokig bastardmusik.

Nycumbia Falakumbe ”Tropical blast” (Artivismo) 3 Falakumbe är fem män från Stockholm, som har sina rötter i Chile och Peru. De beskriver sitt band som ”en befriande plats”, fylld av musik, glädje och politiskt motstånd. Och det hörs, hela vägen igenom debutalbumet ”Tropical blast”. De har tagit musikstilen cumbia – som under årtiondena spridit sig från ursprunget i Colombia över Latinamerika – och mixat den med punk, ska och diverse latinamerikanska rytmer. Resultatet är en brokig bastardmusik, en karnevalisk latinpunk. Gruppen får mig att tänka på ett slags andinskt Mano Negra. De lyckas kombinera rockens tyngd med cumbians lätta sväng. En ettrig, twangig elgitarr tränger fram genom ett galopperande myller av slagverk. Falakumbe har turnerat i både Danmark och Tyskland. ”Tropical blast” är ett gediget album, men något säger mig att de lyfter ytterligare ett snäpp på scenen.  Läs även Magnus Sälls musikrecension av Kokoko! från Kongo-Kinshasa.


Angela Gui i SVT: Stämningen på mötet var hotfull

Summary: Den i Kina frihetsberövade svensk-kinesiske bokförläggaren Gui Minhais dotter Angela Gui bekräftade på söndagen bilden av att hon kände sig hotad under det möte som Sveriges Kinaambassadör Anna Lindstedt ordnat i Stockholm. Ett möte som UD säger att ambassadören aldrig informerat om.

Den 8 februari anmäldes Sveriges ambassadör i Kina, Anna Lindstedt, misstänkt för att på eget initiativ ha förhandlat med främmande makt utan att ha förankrat det med UD. Detta sedan hon anordnat ett möte på hotell Sheraton i Stockholm den 24–25 januari med dottern till den i Kina frihetsberövade bokförläggaren Gui Minhai, Angela Gui, och två kinesiska ”affärsmän”. På söndagen intervjuade SVT:s Agenda Angela Gui i London. I ett kortare utdrag ur intervjun, som sänds klockan 21.15 i kväll, och som visades i Rapport säger Angela Gui: – Jag upplevde stämningen först som extremt intensiv och väldigt oklar eftersom att jag gång på gång försökte få klarhet i varför det var så att jag skulle behöva vara där, vad det var för information jag skulle få, och så vidare, säger hon till Agenda. – Mitt intryck var att hela raden möten skulle hållas så intensiva så att jag inte skulle få tid att fundera över det de ville att jag skulle göra. Angela Gui har i en blogg beskrivit hur mötet på hotellet blev allt mera bisarrt. De två affärsmän som Anna Lindstedt tagit med sig till mötet agerade oprofessionellt och med tiden också självsvåldigt då en av dem gav sig av till Kinas ambassad i Stockholm för att ”förhandla” om hennes far, ”en plan” som Angela Gui säger att Anna Lindstedt var införstådd med. – Och det var väl när jag började ifrågasätta den här planen som stämningen började bli riktigt hotfull. Om jag behövde gå på toa så behövde någon följa med mig, och det var också en person där, en av de här affärsmännen, som jag fick intrycket hade koll på alla på ett sätt som jag inte uppfattade som normalt, fortsätter hon i Agendaintervjun. Under mötet ska en av de båda kinesiska männen också ha hotat Angela Gui, skriver hon i sin blogg: ”Du måste lita på mig, annars kommer du aldrig att få återse din far”, ska en av männen ha sagt. En av de två kinesiska männen som var med på mötet säger till Ekot att mötet i Stockholm skulle ha handlat om ”att ordna nya kontakter för att bland annat hålla konserter och musikaktiviteter med svenskar i Kina”, skriver SR på sin webbplats. Mannen bekräftar också att han är välbekant med Anna Lindstedt. – Den här saken verkar vara känslig nu, säger mannen som inte vill säga något övrigt om mötet. Under intervjun i Agenda sa Angela Gui att hon inte tror att ambassadören haft ”några onda avsikter” när det gäller mötet i Stockholm: – Men dåligt omdöme. Anna Lindstedt är nu föremål för en utredning av Säkerhetspolisen. Hon var tänkt att lämna sin post i Peking under våren för att tillträda en ny tjänst som Agenda 2030-ambassadör i mars. Med sin bakgrund som tidigare klimatambassadör och chefsförhandlare för Sverige när det gäller den nya klimatkonventionen skulle hon samordna Sveriges internationella samarbete när det gäller hållbar utveckling. En UD-källa med insyn i frågan om Gui Minhai, och som tillhör den krets som känner till när större initiativ tas i frågan om den frihetsberövade bokförläggaren, säger till DN att det inte är otänkbart att folk på UD kan ha känt till att hon befunnit sig i Stockholm. – Det är mycket möjligt att folk på UD har känt till att ambassadören befunnit sig i Stockholm. Det är ju inget konstigt. Frågan här är ju att mötet på hotellet som ambassadören tagit initiativet till och där hon bjöd in Angela Gui till inte var känt av de som jobbar med Gui Minhais fall. – Den fråga som Säkerhetspolisen nu utreder handlar om att Anna Lindstedt har bjudit in Angela Gui och tagit egna initiativ när det gäller ett av våra viktigaste och känsligaste konsulära fall som rör en främmande stat, till ett möte som inte de som jobbar med fallet vare sig har sanktionerat eller känt till, säger UD-källan. Så ingen inom UD som arbetar med Gui Minhai-fallet kände till ambassadörens planer på ett möte med Angela Gui och andra på hotellet i Stockholm? – Jag vet att mötet mellan Anna Lindstedt och Angela Gui inte var sanktionerat och att det inte fanns vetskap om mötet bland dem som arbetar med fallet. Vi har inte sanktionerat det. Och om man jobbar på UD så vet man att sådant här måste sanktioneras från högre ort. Det som hänt är mycket olämpligt och det var också därför vi tillsatte vår interna utredning, något vi inte hade gjort om vi ansett att allt hade gått rätt till.


Maria Schottenius: Martin Schibbye tar rygg på Selma Lagerlöfs gås

Summary: Martin Schibbye gör som Selma Lagerlöf: använder Nils Holgersson som modell för att berätta om Sverige, skriver Maria Schottenius.

Mitt hjärta tar alltid ett litet extra skutt när Selma Lagerlöf kommer på tal bland författare och journalister under 60 år. Martin Schibbye, journalisten som satt i fängelse i Etiopien använder, enligt februari-marsnumret av tidningen ”Vi Läser”, Selma Lagerlöfs Nils Holgersson som modell för att berätta om Sverige. På ett liknande sätt som hon gjorde, nämligen skriva brev och aktivera folkskollärare runt om i landet för att berätta, reser han runt på bibliotek och kaféer. Och som hos Lagerlöf är det fråga om ett folkbildningsprojekt, ”att proppa in kunskap i barn utan att de märker det” som hon skrev till Sophie Elkan. Risken är, menar Schibbye, att man polariserar på ett för enkelt sätt, skriver om tiggeri i Vellinge och Jimmie Åkesson i Sölvesborg. ”Det finns en journalistisk trygghet i konflikten” men denne Martin gåsapåg tänker sig att skildra Sverige genom så kallad slow journalism. ”Jag är här, jag lyssnar, jag vill höra vad du har att berätta.”


Lina Hedlund: När jag fick höra ”Victorious” föll allt på plats

Summary: Efter ett decennium med Alcazar är Lina Hedlund numera soloartist. Nu tävlar hon i Melodifestivalen med en partylåt om solidaritet. I samma deltävling återfinns svågern Martin Stenmarck.

Lina Hedlund befinner sig på ett hotellrum i Leksand och ska strax i väg på repetitioner inför Melodifestivalens tredje deltävling. – Jag är så spänd och förväntansfull inför att få uppträda med min låt ”Victorious”, säger hon. Det är en partylåt. En modern poplåt med ett stänk av schlager, men den innehåller också ett visst vemod, vilket jag gillar. Textens budskap är att vi ska ta hand om varandra, att vi är starka tillsammans. De senaste elva åren har hon, tillsammans med Andreas Lundstedt och Tess Merkel, varit del av diskogruppen Alcazar, som i fjol valde att gå skilda vägar. Hösten 2018 gav de sig ut på en avskedsturné som avslutades med tre utsålda föreställningar på Cirkus i Stockholm. – Alcazar kom till en punkt där vi hade uppnått max. Som Tessan brukar säga: ”Vi har tagit bragdguld i disko.” Jag är så jäkla stolt över oss tre. Och att få avsluta något man byggt upp under så lång tid, på det här fantastiska sättet. Det kändes värdigt, säger Lina Hedlund. Beslutet om bandets upplösning togs nästan ett år före deras sista spelning, vilket gav Lina Hedlund massor av tid till reflektion kring framtiden. – Jag visste ingenting om 2019 och jag kände mig lugn och bekväm med det. Men när jag fick höra ”Victorious” föll allting på plats. Tajmningen var helt magisk. Jag älskar Melodifestivalen och trivs jättebra på den scenen. Lördagens tävling blir Lina Hedlunds sjätte medverkan i Melodifestivalen. Debuten gjorde hon 2002 tillsammans med systern Hanna Hedlund. Året därpå ställde hon upp som soloartist och därefter har hon tävlat tre gånger med Alcazar. Hennes medverkan i årets Melodifestival är unik i avseendet att hon ställs mot sin svåger Martin Stenmarck. – Jag minns inte hur mitt liv var före Martin, han har funnits med i mer än halva mitt liv. Vi är superglada över att vara med i samma deltävling. Ingen risk för stela familjemiddagar framöver, då? – Nej, gud nej, säger hon och skrattar. Vi är supertaggade. När vi fick reda på att vi skulle vara med i tävlingen sa vi båda två att vi hoppades på att få vara med i samma deltävling. Konkurrensen i övrigt består av bland andra den färgglada popgruppen Dolly Style samt Jon Henrik Fjällgren från norrländska Härjedalen. Den senare slog igenom 2014 när han stod som segrare i tv-tävlingen ”Talang”. – När Jon Henrik jojkar sticker han ut på ett alldeles eget sätt. Så han blir farlig. Sedan tycker jag att Martin har en svinbra låt. Jag skulle faktiskt kunna säga något om alla deltagare. Alla är starka inom sin genre. Jag tror att lördagens tävling blir en nagelbitare.


”Nixon var skruvad men ingen narcissist som Trump”

Summary: Berlin. Oscarsbelönade Charles Ferguson gästar Berlinfestivalen med ”Watergate – or how we learned to stop an out-of-control president”. Den ambitiösa maratondokumentären om Nixon har slående paralleller till den politiska turbulensen kring Trump.

För fem år sedan bespetsade sig Charles Ferguson på att göra en satirisk dokumentär om ”Watergate”-skandalen som skakade USA på 1970-talet och gjorde att president Nixon avgick inför hotet om att ställas inför riksrätt. Ferguson började filma innan Donald Trump svor presidenteden, men tvingades förändra filmens inriktning. – “The Donald” förändrade hela tonen i filmen. Likheterna mellan nu och då var så slående att jag var tvungen att göra en mer seriös film. Vi har en president som kan komma att hotas av riksrätt och riskerar att genomgå samma typ av process som Nixon i mitten av 70-talet, säger Charles Ferguson i Berlinale Palast - filmfestivalens hjärta vid Potsdamer Platz. Charles Ferguson Född 1955 i San Francisco. Regissör, författare och techentreprenör. Har även doktorerat i statsvetenskap. Har regisserat dokumentärerna ”No end in sight: the american occupation of Iraq” (2007), Oscarsbelönade ”Inside job” (2010), ”Time to choose” (2015) och ”Watergate – or how we learned to stop an out-of-control president” (2018). Trots att Trumps namn inte nämns en enda gång under de 260 minuterna så är det omöjligt att inte se parallellerna till dagens USA med en sittande president som utreds av en särskild åklagare, Robert Mueller. – Jag tror också att kongressen sannolikt kommer att ställa Trump inför riksrätt och blir inte överraskad om det kommer att sluta i högsta domstolen, säger han. ”Watergate - or how we learned to stop an out-of-control president” - som ännu inte är Sverigeaktuell – är en minutiös noggrann, pedagogisk och fascinerande genomgång av de spektakulära turerna i en skandal som förändrade synen på presidentämbetet i grunden. I filmen har han varvat arkivmaterial med nya djupintervjuer med några av dramats nyckelpersoner och spelscener som baseras ordagrant på de ökända bandinspelningar från Nixons hemliga samtal med sina närmaste rådgivare i Ovala rummet. – Det är viktigt att folk förstår hur systemet fungerade då. Watergate var en otrolig story i en otroligt omvälvande tid. Det har inte gjorts någon lika omfattande genomgång av hela affären, säger Charles Ferguson som började sin karriär som statsvetare. I mitten av 90-talet blev han techmiljardär efter att ha sålt sitt mjukvaruföretag till Microsoft. Tio år senare startade han sitt eget filmbolag. Hans första produktion blev dokumentären ”No end in sight” som var en av de första fullängdsdokumentärerna om efterspelet till Irak-kriget. För åtta år sedan vann han en Oscar för ”Inside job” som dissekerade det korrumperade systemet bakom finanskrisen 2008 med kirurgisk precision. – Att skildra finanskollapsen var en barnlek jämfört med Watergate som är så oerhört mycket mer komplext och svårt att skildra. Inte bara för att många av nyckelpersonerna är döda och att det ligger mer än 45 år bakåt i tiden utan också för att det var så många olika turer, säger Charles Ferguson som även ligger bakom klimatkrisdokumentären ”Time to choose” (2015). Lite oväntat utvecklade Charles Ferguson en viss sympati för Nixon – prototypen för den politiska skurken - under arbetet med ”Watergate”. – Han var en anmärkningsvärt smart och intellektuell person som hade en tuff barndom med en sträng pappa. Eftersom familjen inte hade råd Harvard fick han inte den utbildning han tyckte han förtjänade. Detta bidrog till Nixons bitterhet mot privilegierade människor, säger Ferguson. – Han hade också en idealistisk sida som jobbade för en säkrare värld och låg bakom en miljölagstiftning som bland annat handlade om ren luft och vatten. Samtidigt kunde han vara fullständigt kallblodig och hänsynslös där han använde Vietnamkriget i sitt supermaktsspel med Sovjet och Kina - utan att bry sig om ännu en miljon människor skulle dö i södra Asien. Ferguson har inget till övers för Donald Trump. – Nixon var överlägset mer intelligent, även om Trump är politiskt gatusmart vilket man inte ska underskatta. Nixon var mer skruvad på vissa sätt, men inte lika narcissistisk, hur mörk, skruvad och moraliskt pervers han än var så hade han en etisk kompass. För mig framstår Trump bara som en djup amoralisk man, säger Ferguson. Han har svårt att förutspå hur det amerikanska folket kommer att reagera om Trump ställs inför riksrätt. – Det beror helt på vad Muellers utredning hittar och hur Trump reagerar. Jag hoppas att det amerikanska systemet klarar testet precis som under Watergate. Men jag är inte helt säker. Jag är orolig för att kvaliteten i kongressen inte är vad det var. Under Watergate fanns det intelligenta, eftertänksamma och etiska kongressledamöter som tog sitt jobb på blodigt allvar. När man ser på vilka som sitter i kongressen i dag känns det “not so great”... Dokumentären avslutas med det klassiska citatet av den grekiska filosofen George Santayana från 1905: “De som inte minns sitt förflutna är dömda till att upprepa sina misstag”. – Ja, detta är hela kärnan i vad jag försöker säga. Trump kan inte sitta för evigt. Men vid någon tidpunkt i framtiden kan det komma en ny Nixon eller Trump. Med risk för att låta pretentiös så hoppas jag att filmen ska visas i skolorna om 20 år också.


Susanne Ljung: Kvinnan som satte Donald Trump på plats

Summary: STILKRÖNIKA. På bilder kan man se Nancy Pelosi lämna Trump-mötet med ett leende i mungipan, klädd i enkelt elegant roströd kappa med hög skorstenskrage och ett par tuffa solglasögon. Sociala medier exploderade.

Det finns många anledningar till att beundra Nancy Pelosi. Hon är inte bara den första, och enda, kvinna som valts till talman i det amerikanska representanthuset. Det är den högsta politiska post en kvinna (än så länge) har haft i USA. Hon har dessutom innehaft posten två gånger. Första gången var mellan 2007 och 2011. I januari i år svors hon in på nytt som det amerikanska representanthusets demokratiska talman – och hon gjorde det klädd i en chockrosa klänning. En färg som sedan 2017 har kommit att förknippas med modern kvinnokamp. För efter installationen av Donald Trump som USA:s nye president demonstrerade tusentals kvinnor mot sexism klädda i så kallade pussy hats, mössor med kattöron, i ilsket rosa. Och en av Nancy Pelosis många färdigheter, och länge en av de minst uppmärksammade, är hennes kunskap om den gynnsamma effekt som väl valda kläder, och färger, kan ha. Inte minst ifråga om att göra sig bemärkt i maktens korridorer. Den i dag 77 år gamla Nancy Pelosi har aldrig varit rädd för att sticka ut bland den manliga maktens mörka kostymer. Hon har sedan länge klätt sig i starka färger och höga klackar, och har inte varit rädd för att beskrivningar som ”chic” eller ”välklädd” skulle försvaga henne. Snarare tvärtom. Under åren har Nancy Pelosi nästan gjort en grej av att klä sig kvinnligt i en manlig miljö, som om hon har velat understryka den procentuella snedfördelningen mellan könen. Men i dag har hon lagt in en extra växel ifråga om att ta ut stilmässiga svängar som än mer framhäver henne, och hennes maktposition. Det är en fröjd att se. Det anser inte minst en hel del på sociala medier, där många i yngre generationer först nu fått upp ögonen för denna politiska veteran, just tack vare hennes sätt att skickligt välja kläder som skapar extra uppmärksamhet kring de frågor hon brinner för. När hon förra året i det amerikanska representanthuset talade sig för varm för vikten av att värna om de barn till illegala invandrare som fötts och vuxit upp i USA, så kallade dreamers, gjorde hon det under rekordlånga åtta timmar – stående i skor med tio centimeter höga klackar. En dubbel bedrift som inte direkt minskade uppmärksamheten kring ämnet, eller henne. Talet, och den stil hon höll det på, gav rubriker över hela världen. Även måttligt politiskt intresserade började bli nyfikna på vem hon var, och vad hon ville säga. Läs mer av Susanne Ljung: Fåfänga förenar männen kring Trump Något som inte gått Nancy Pelosi förbi. När hon i slutet av december förra året mötte den amerikanske presidenten Donald Trump i Vita huset för att diskutera villkoren kring en, eventuellt framtida, mur mot Mexiko visade hon sig vara redo för en hård strid. Inte minst klädmässigt. På bilder kan man se henne lämna mötet med ett leende i mungipan, klädd i enkelt elegant roströd kappa med hög skorstenskrage och ett par tuffa solglasögon. Sociala medier höll på att koka över av upphetsning. Det kryllar av bilder där hennes look liknas vid diverse actionhjältar som nöjt lämnar en byggnad som exploderar bakom dem. Och helt fel var inte de tolkningarna. Mötet resulterade i en rekordlång nedstängning av den amerikanska statsapparaten. Men det var också Nancy Pelosi som sedan framstod som en hjältinna, främst för demokratiska väljare, då hon framgångsrikt förhandlade om ett välkomnat öppnade av densamma. Det var också hon som, i kraft av sin position som talman i det amerikanska representanthuset, kunde ge Donald Trump möjlighet att till slut hålla det traditionsenliga talet om unionens tillstånd, State of the union, som han fått vänta på. Under hans tal ser man Nancy Pelosi i bakgrunden. Hon står direkt bakom presidenten och är, liksom en majoritet av kvinnorna från det demokratiska partiet, helt klädd i vitt. En hyllning till de suffragetter som under 1900-talets början stred för kvinnors rättigheter genom att bära kläder i en färg som fick dem att sticka ut från mängden. En princip som Nancy Pelosi med framgång valt att omfamna. Mer om Nancy Pelosi Nancy Pelosi är en av de få personer i maktsfären som Donald Trump har visat respekt för. Han har inte gett henne något öknamn. Även Nancy Pelosi har gjort sig en förmögenhet i fastighetsbranschen. Enligt olika finanstidningar är hon god för minst 30 miljoner dollar, det vill säga ungefär 300 miljoner kronor. Den roströda kappa Nancy Pelosi bar vid mötet i Vita huset var från det italienska märket Max Mara, känt för just sina kappor. Modellen heter ”Glamis coat”, och är från deras kollektion 2013. Men efter uppmärksamheten kommer den att produceras på nytt och finnas i butiker under 2019.   Susanne Ljung Susanne Ljung är journalist och programledare för det hyllade mode- och kulturprogrammet ”Stil” i Sveriges Radio. Hon bor i Stockholm och New York och medverkar i Lördagsmagasinet varje vecka. Läs tidigare stilkrönikor


Dagens skiva: Alfred Jansons körmusik är vansinnigt vacker

Summary: Den norske konstmusikförnyaren Alfred Janson är i Sverige mest känd för sin brokiga körmusik, som nu presenteras på ett enastående vis av Grete Pedersen och Det Norske Solistkor.

Alfred Janson förnyade den norska konstmusiken på 60-talet med sin bakgrund som jazzmusiker och nära relation till populärmusiken. Samt med en ny satirisk ton, som i verket ”Valse triste” för jazzkvartett och kulturdebatt på ljudband. Men mest har han blivit känd i Sverige, tack vare Gunnar Erikssons Göteborgs Kammarkör och Rilke-ensemble, för sin ytterst personliga och stilistiskt brokiga körmusik. Nu presenteras den på ett enastående vis av Grete Pedersen och Det Norske Solistkor, med tonsättaren själv på melodika på flera spår. Det är svängigt, avskalat eller komplext och ofta vansinnigt vackert - till texter av bland andra Ebba Lindqvist, Elisabet Hermodsson och Arild Nyquist. En lek med vindar, gudar och nakna klippor som får oss att se oss själva. Bästa spår: ”The wind blows – where it wishes”  Läs fler musikrecensioner av Martin Nyström, till exempel om aldrig tidigare inspelad fyrhändig pianomusik med David Huang och Bengt Forsberg.


UD utreder Sveriges Kinaambassadör efter hemligt möte om Gui Minhai

Summary: Sveriges ambassadör i Peking är föremål för en internutredning. Detta sedan den i Kina fängslade bokförläggaren Gui Minhais dotter Angela Gui ska ha lockats till ett hemligt möte i Stockholm av ambassadören. – UD kände inte till detta förrän efter mötet hade ägt rum, säger Diana Qudhaib vid UD:s presstjänst.

Det var i mitten av januari som Angela Gui kontaktades av Sveriges Kinaambassadör Anna Lindstedt och ombads att resa till Stockholm den 24 januari, skriver Angela Gui i ett långt inlägg på sin blogg på onsdagen. Enligt Gui skulle Lindstedt ha varit vag när hon förklarade ändamålet med resan och bara sagt att det hade med hennes fängslade fars situation att göra. Enligt Gui skulle ambassadören ha sagt att hon själv skulle befinna sig i Stockholm tillsammans med två affärsmän och att en av dem skulle stå för alla Angela Guis omkostnader – så blev det aldrig. Enligt bloggen möttes hon sedan av ambassadören och de två affärsmännen på det hotell hon tagit in på och kördes sedan i bil till ett annat hotell där de fyra sedan skulle tillbringa en stor del av de närmaste två dagarna. Men dagarna på hotellet blev inte vad Angela Gui hade tänkt sig. I stället för konkreta samtal om hur hennes far kunde komma att friges kom hon att få möta en rad kända och respekterade experter på Kina. ”Affärsmännen talade med mig med en blandning av smicker och löften om att de skulle ’hjälpa mig’, utan att förklara på vilket sätt”, skriver Angela Gui. Efter hand blev situationen allt mer bisarr, enligt Angela Gui, som inte fick lämna lobbyn och fick med sig en person när hon ville gå på toaletten. Under fredagen fick hon veta att en av affärsmännen gett sig av till Kinas ambassad för att ”förhandla” om hennes far. Detta utan att hon själv informerats om vad han kunde tänkas säga. Hon fick också veta att affärsmännen hade bra kontakter med det kinesiska kommunistpartiet och att det fanns goda chanser att hennes far skulle släppas. ”Men först måste det bli en rättegång där min far skulle dömas till några år innan han kunde återvända hem. Och för att detta skulle bli möjligt måste jag hålla tyst”, skriver Gui i bloggen. Enligt Angela Gui godkände ambassadör Lindstedt ”planen” som skulle tvinga Angela Gui att inte kritisera Kina under minst en månad. Ambassadören ska också ha sagt att hon skulle framträda i tv så snart Gui Minhai släppts ur fängelse och då tala om Kinas och Sveriges ljusa framtid tillsammans. Enligt Angela Gui skulle Lindstedt också ha sagt att hon då skulle beklaga det som sagts om Kina i ett satirprogram i SVT. Angela Gui skriver också att en av affärsmännen hotade att förstöra Anna Lindstedts karriär om Gui fortsatte att tala med medierna. Bloggen innehåller flera märkliga händelser där Angela Gui beskriver hur hon kände sig allt mer pressad och allt mer förvånad över den svenska ambassadörens roll. Vid ett tillfälle ska en av affärsmannen ha sagt att om inte Angela Gui litade på honom så skulle hon aldrig få återse sin far. När Angela Gui till slut kunde lämna hotellet kontaktade hon det svenska utrikesdepartementet som förnekade all kännedom om händelsen och att deras egen ambassadör befunnit sig i Stockholm. Diana Qudhaib vid UD:s presstjänst säger att ambassadör Anna Lindstedt nu tillfälligt har ersatts och att en intern utredning av händelserna har inletts. – UD kände inte till händelserna förrän efter mötet hade ägt rum, säger Qudhaib till DN. – Med anledning av uppgifter om möjligt felaktigt agerande i samband med detta har en intern utredning inletts och en tillförordnad chef utsetts på ambassaden. Anna Lindstedt kommer nu att tas hem till Sverige för att hon ska kunna ge sin bild av det som hänt. Under dagen twittrade Vänsterpartiets ledare Jonas Sjöstedt om det som hänt. Sjöstedt kräver att ambassadör Anna Lindstedt ska avskedas.


Första trailern släppt till ”Frost”-uppföljaren

Summary: Disneys ”Frost” bröt ny mark för den animerade filmen vid premiären 2013, nu finns den första trailern ute till uppföljaren.

”Frost” lyckades sätta flera rekord och förändra landskapet för animerad film. Filmens upphovsmakare Jennifer Lee var till exempel den första kvinnan att regissera en animerad Disneyfilm. Filmen lyftes också fram för sina progressiva värderingar, tack vare sitt fokus på skildringen av Annas och Elsas systerskap, medan det romantiska temat som traditionellt har dominerat Disneys prinsessfilmer var sekundärt. Sedan ”Frost” hade premiär 2013 har Jennifer Lee efterträtt John Lasseter (”Toy story”, ”Bilar”) på posten som kreativ chef för Walt Disney Animation. Den nya filmen har omgärdats med spekulationer och förhoppningar om att ”Frost”-uppföljaren ska bryta ny mark på andra sätt. På sociala medier finns till exempel en uppmärksammad hashtag som efterfrågar en lesbisk kärlekshistoria i filmen: #GiveElsaAGirlfriend. Nu har filmens första trailer offentliggjorts på Youtube. ”Frost 2” har svensk biopremiär den 25 december 2019.


Max Tegmarks succébok om AI blir tv-serie

Summary: Max Tegmarks populärvetenskapliga bok om människans framtid med artificiell intelligens blir tv-serie. SF Studios har köpt rättigheterna till ”Liv 3.0”.

I sin bok ”Liv 3.0: att vara människa i den artificiella intelligensens tid” målar Max Tegmark upp ett scenario där en grupp unga forskare på ett startupföretag etablerar ekonomisk, kulturell och politisk världsdominans med hjälp av artificiell intelligens. Han visar hur de första stegen skulle kunna tas i hemlighet, på bara några dagar. Nu har SF Studios köpt rättigheterna för att göra en engelskspråkig tv-serie. Den beskrivs som en dramatiserad bearbetning av Max Tegmarks bok och hans forskning kring konsekvenserna av AI. – Jag skrev boken för att hjälpa människor att komma in i en av de viktigaste debatterna av vår tid: hur kan vi hantera den växande makt som AI medför och hur kan detta hjälpa snarare än stjälpa mänskligheten, säger Max Tegmark i ett pressmeddelande. I tv-serien bestämmer sig forskarna för att i hemlighet använda AI till att skapa en bättre värld, men detta leder till en kollision mellan ideal och moral. Max Tegmark är professor i fysik vid fysikinstitutionen vid MIT, Massachusetts institute of technology, i USA. Han är också medgrundare till Future of life institute, en stiftelse som vill upplysa om de existentiella riskerna med artificiell intelligens och skapa ”en rörelse för välvillig AI”. Läs mer: Max Tegmark rädd att skräckscenariot med artificiell intelligens ska bli verklighet


Kinesiska regissören Zhang Yimous film dras tillbaka från Berlinfestival

Summary: ”One second” var utvald till huvudtävlingen på Berlins filmfestival, men kommer inte att visas på grund av ”tekniska problem”. Zhang Yimous film utspelar sig under kulturrevolutionen i Kina.

I måndags meddelade festivalen att Zhang Yimous ”One second” inte kommer att visas som planerat på grund av ”tekniska problem i postproduktionen”. Filmen utspelar sig under den så kallade kulturrevolutionen, som är en kontroversiell period i Kinas historia under åren 1966-1976. Festivalen kommer i stället att visa Zhangs film ”Hero” från 2002. ”One second” är den andra kinesiska filmen som dras tillbaka från årets filmfestival i Berlin. Tidigare stod det klart att ”Better days” inte skulle visas i Generation 14Plus, festivalens sektion från ungdomsfilm, eftersom den inte ska ha blivit färdig i tid. Enligt källor till Variety grundade sig dock beslutet på censur, och branschtidningen skriver också om möjligheten att ”One second” stoppats av politiska skäl. I fjol övertog kommunistpartiets propagandadepartement ansvaret för styrning av Kinas underhållningsindustri, vilket har stärkt den ideologiska kontrollen. För den kinesiska regissören Lou Ye, vars film “The shadow play” visas på Berlins filmfestival, har det varit en två år lång process att få sin film godkänd av censuren, skriver Variety. Själv har Zhang Yimou beskrivit ”One second” som en personlig hyllning till filmkonsten. Filmen producerades av bolaget Huanxi Media, som har flera internationellt namnkunniga filmskapare som delägare: Zhang, Wong Kar-wai och Jia Zhang-ke. Zhang Yimou är en av Kinas mest framstående regissörer och hans debutfilm ”Det röda fältet” mottog Guldbjörnen på Berlins filmfestival 1987. På senare år har Zhang bland annat fått uppdraget att göra två internationella filmsatsningar, ”The flowers of war” (2011) och ”The great wall”, med Hollywoodstjärnorna Christian Bale respektive Matt Damon i ledande roller. I höstas tilldelades Zhang pris för bästa regi på Venedigfestivalen för filmen ”Shadow”.


Fransk film om katolsk pedofilskandal hotar att stoppas

Summary: Berlin. François Ozons gripande dokudrama ”Grâce à dieu” skildrar pedofilskandalen i Lyon som skakat om katolska kyrkan i Frankrike. Nu försöker den anklagade franska prästen stoppa filmens franska biopremiär den 20 februari.

Halvvägs in i Guldbjörnsjakten framstår den franske regissören François Ozons nya film som ett av de starkaste tävlingsbidragen. ”Grâce à dieu” (med Guds hjälp) är ett gripande, mångfacetterat och durkdrivet dokudrama som kretsar kring en handfull män som i sin ungdom utsattes för sexuella övergrepp av en präst inom katolska kyrkan. Lyon-prästen Bernard Peyrat pekas ut i filmen anklagas för att ha begått sexuella övergrepp mot mer än 80 pojkar. Nu har Bernard Peyrat gått till fransk domstol för att få filmen stoppad tills rättegången mot honom är avklarad senare i år. Den franska regissören François Ozon verkar ta hotet med ro. – Min film handlar om den mänskliga aspekten och fokuserar inte på den rättsliga processen. Dessutom har allt stoff som filmen skildrar redan rapporterats i den franska pressen. Och jag tror att det skulle bli ett ramaskri i Frankrike om de skulle lyckas stoppa filmen, säger François Ozon som tävlar om Guldbjörnen för femte gången. – När man bryter omertà så blir det alltid motstånd. Jag tror inte att detta sker av någon tillfällighet, eftersom det är en film handlar om tystnadskultur och försöker bryta den. Medan filmen har världspremiär i Berlin pågår också en rättegång mot kardinalen och ärkebiskopen Philippe Barbarin och fem andra höga ledare inom katolska kyrkan i Lyon. De anklagas för att ha sopat skandalen under mattan. Enligt uppgifter hade kardinalen konfronterat Bernard Peyrat om ”ryktena” redan 2010 men underlåtit att kontakta polisen. I filmens eftertexter finns till och med en skylt som meddelar att domen mot Barbarin ärkebiskopen av Lyon kommer den 7 mars. Hela skandalen rullades upp när den tidigare pojkscouten François Devaux öppet anklagade prästen för att ha förgripit sig på honom 25 år tidigare. Hans vittnesmål ledde till att över 80 andra män lyfte på tystnadstäcket och samlades i föreningen La parole libérée som startades av Deveaux. Ozons intresse för att göra filmen väcktes när han av en slump råkade surfa in på deras hemsida som samlar vittnesmål och berättelser. – Jag blev djupt tagen av alla dessa sanna berättelser, däribland Devaux som kämpade i åratal för att få status som offer erkänd i Lyon, säger Ozon som i åratal jobbade på projektet i hemlighet. Den franske regissören såg framför sig ett dokudrama i samma anda som Oscarsvinnaren ”Spotlight” som skildrade hur Boston Globes grävargrupp lyckades avslöja en pedofilskandal inom katolska kyrkan. Under förarbetet till ”Grâce à dieu” jobbade den franska regissören nära medlemmar av gruppen La parole libérée”. Förutom vittnesmål bygger filmen på rättegångsdokument, pressklipp, dokumentärer och en bok som handlar om hela skandalen. Ozon menar att han har försökt att vara så objektiv som möjligt och tycker inte att ”Grâce à dieu” ska ses som någon attack på katolska kyrkan i sig. – Detta är ingen actionfilm med hjältar och skurkar, det är så mycket mer komplext än så – både för offren och deras familjer och själva den katolska institutionen. Och jag har försökt att skildra detta så gott jag kan. Inte minst den bumerangeffekt som drabbar offrens närmaste, säger Ozon. Ozon berättade att han har fått positiva reaktioner från flera franska biskopar och att en av Lyons äldsta präster nyligen tackade Devaux för att ha ”skakat om kyrkan”. – Jag tror det finns en vilja till förändring. Många vanliga katoliker är dödströtta på att deras religion associeras med pedofili och vill att de högsta ledarna ska ta itu med problemet en gång för alla, menar Ozon och tillägger: – Jag vet inte om filmen kan förändra världen, men den kan starta en debatt. ”Grâce à dieu” visar också upp en ny sida av Ozon som tidigare främst har profilerat sig som en finkänslig kvinnoskildrare. Hans tidigare filmer har oftast kretsat kvinnliga rollfigurer, som till exempel Charlotte Ramplings änka som lever i förnekelse i ”Under sanden”, Catherine Deneuves försummade troféfru i ”Potiche” eller den kitschiga pusseldeckarmusikalen ”8 kvinnor” som var en stjärnparad med Frankrikes största aktriser. – Nu ville jag göra en film med män i centrum, en film som uttrycker deras känslor. Inom filmen brukar emotionerna finnas i kvinnans sfär, medan männen brukar associeras med handling. Jag ville vända på steken. Läs mer: Krigsdramat ”Frantz” är François Ozons bästa film på länge


Språkkrönika: Vi gillar visky bättre än Svejtsch

Summary: I svenskt talspråk blir Schweiz ofta Svejtsch. Lånord som innehåller ovanliga språkljud försvenskas ofta, konstaterar Anders Svensson.

På söndagen folkomröstade Schweiz om ett förslag att freda naturområden från exploatering. Om initiativet får majoritet införs omfattande begränsningar för vilken mark som får bebyggas. Men regeringen befarar att sådana restriktioner skulle gå på tvärs mot både befolkningens och näringslivets behov. Därför uppmanar regeringen schweizarna att säga nej. Förslaget är både långtgående och radikalt. Om väljarna röstar ja kommer det troligen att uppmärksammas i Sverige. Och då lär det talas en hel del om hur såväl schweizare som svejtschare tagit ställning för naturskydd. I svenskt talspråk blir nämligen Schweiz ofta Svejtsch. Det senare uttalet har sin egen logik – men det sticker i öronen hos somliga när sch-ljudet hamnar i slutet i stället för i början av ordet. Skälet till att uttalet av Schweiz ställer till med problem är svenskans fonotax, alltså vilka ljud som kan kombineras i språket. Det inledande sch-ljudet i Schweiz finns i andra tyska lånord, som schwarzwaldtårta och schwabisk. Den som läser tyska måste lära sig att bemästra uttalet av konsonantkombinationen schw. Men för andra kan uttalet vara knepigt att få till om de inte har vanan inne. Det är då lätt hänt att det blir Svejtsch. Uttalet Svejtsch är en metates, en omkastning av språkljud. Den som säger Svejtsch vet att det någonstans i ordet finns ett sch-ljud, men eftersom det är svårt att säga i början hamnar sch-ljudet i slutet. Där är tungvrickningsfaktorn lägre. Lånord som innehåller ovanliga språkljud försvenskas ofta. Och det gäller även lån från engelska, ett språk som de flesta av dagens svenskar har lärt sig i skolan. Till exempel uttalas engelska lån som webb och whisky i svenskan ofta med samma v-ljud som i vaktel och vänster. Att engelskans w-ljud anpassas till svenskan beror alltså inte på att det skulle vara särskilt svårt att uttala. Anledningen är att det inte riktigt tillhör svenskans fonotax. Det är sällan jag hör någon klaga över uttal som vebb och visky. Att det är fler som reagerar negativt på Svejtsch beror sannolikt på att det rör sig om ett egennamn. Trots att det försvenskade uttalet är långtifrån så radikalt som det förslag svejtscharna röstar om. Anders Svensson är chefredaktör på Språktidningen. anders@spraktidningen.se 3 frågor om språket Liten bokstav för jorden och månen Skrivs himlakroppar och stjärnbilder med stor eller liten bokstav? Maria Svar: Stjärnbilder och himlakroppar som är egennamn skrivs med stor bokstav: Oxen, Tvillingarna, Mars, Jupiter, Tellus, Venus etcetera. Däremot ses inte jorden, solen, månen och universum som egennamn, och de stavas följaktligen med liten bokstav i svenskan. I andra språk råder andra konventioner när det gäller stor eller liten bokstav, även för jorden. Danskarna har valfrihet mellan stor och liten bokstav, men skriver ofta ”her på Jorden”. Och engelskspråkiga skriver ofta Earth när det handlar om planeten. Maria Bylin Badkrukan har ursprung i dialekt Vi undrar över ordet badkruka. Vad har ordet kruka att göra med ovilja att doppa sig? Christian Svar: Med hjälp av ordböckerna på ordboksportalen svenska.se kan man spåra ordets ursprung. Badkruka finns belagt sedan 1957. Betydelseutvecklingen verkar ha gått från ett dialektalt ord, kruka, i betydelsen ”gå krokig”, till kruker, i betydelsen ”rädd stackare”, för att så småningom dyka upp i sammansättningen badkruka, ”person som drar sig för att bada utomhus vanligen för att det är för kallt”. Marie Sörlin En typ som börjar med liten bokstav Jag undrar om ordet pimabomull ska skrivas med stor eller liten begynnelsebokstav. Erika Svar: Skriv pimabomull. Det är visserligen vanligt att det skrivs med stor bokstav, särskilt i engelskan, men det rör sig om en bomullstyp, och typbeteckningar skrivs normalt med liten bokstav. Det gäller ofta när beteckningarna går tillbaka på ett namn, jämför falukorv och stiltonost. Men i det här fallet är ursprunget egentligen inte ett namn, utan invånarbeteckningen pimaindianer. Samma bomullssort (gossypium barbadense på latin) har även andra beteckningar, som västindisk bomull och egyptisk bomull. Ola Karlsson Veckans språkfrågor publiceras i samarbete med Språktidningen och Språkrådet. Vill du också ha svar på en språkfråga? Ring: Språkrådet 0200-295555, måndag, onsdag, fredag 10–12. Eller mejla: sprakfragor@sprakradet.se Läs fler frågor om språket


Susanne Ljung: Fåfänga förenar männen kring Trump

Summary: STILKRÖNIKA. Den politiske konsulten Roger Stone är, i likhet med många av männen kring Donald Trump, mycket mån om sitt yttre. När FBI slog till mot Roger Stone fick han inte en chans att välja kläder ur sin stora garderob.

Det är inte bara ett fuskande med sanningen som förenar många av männen kring den amerikanske presidenten Donald Trump, det är också fåfänga. Påfallande många av dem månar om sitt utseende och lägger ned stor omsorg på sitt yttre, inte minst sina kläder. En kunskap som FBI på senare tid med framgång har använt sig av för att få dem ur balans. När FBI nyligen beslöt sig för att slå till mot den politiske konsulten Roger Stone, en av Donald Trumps tidigare rådgivare, gavs han inte ens några minuters förvarning. I stället greps han i gryningen i sitt hem i Fort Lauderdale i Florida och fick inte en chans att välja kläder ur sin omfattande garderob. Allt han hann få på sig var mörkblå jeans och en matchande pikétröja. Konventionella plagg som skulle ha sett helt okej ut på vem som helst. Men Roger Stone är inte vem som helst och långt ifrån konventionell, i synnerhet inte när det gäller stil. Han favoriserar uppseendeväckande kostymer och glasögon, använder inte strumpor men rikligt med brun-utan-solkräm och har sedan länge färgat sitt hår platinablont. Läs fler stilkrönikor av Susanne Ljung Han har även en egen modeblogg – Stone on Style – där han varje år utser de bäst och sämst klädda enligt en princip skapad av en av den moderna historiens mest fruktade män inom mode, Mr Blackwell. En mindre känd amerikansk designer som i början av 1960-talet gjorde sig ett namn, och en förmögenhet, genom att offentligt börja kritisera kläder som kända människor bar. Det fick till följd att det tidigare hovsamma sättet att skriva om kändisar, och deras kläder, luckrades upp och det blev fritt fram att skapa inne och ute-listor. Roger Stones tyckande om människors klädval har knappast haft den typen av inflytande, om något alls. Men hans egen iögonfallande look och stil har hjälpt till att göra honom känd i politiska kretsar där han fått rykte om sig att vara fullständigt skrupelfri ifråga om att ta till fula knep. Han kallar sig själv stolt för dirty trickster och älskar den amerikanske presidenten Richard Nixon (också kallad för Tricky Dick) så mycket att han har tatuerat in en stor bild av Nixons ansikte på sin rygg och gjort hans ö(kända) segergest – med utsträckta armar och fingrarna formade till V-tecken – till sin egen. Roger Stones tjänster har efterfrågats av flera av världens diktatorer, och Donald Trump. En man som Roger Stone redan under tidigt 1980-tal försökte övertyga om att bli presidentkandidat. I samma veva startade Roger Stone konsultfirman Black, Manafort, Stone and Kelly, tillsammans med en annan av Donald Trumps tidigare rådgivare, Paul Manafort. En man som under en kort tid 2016 var Donald Trumps kampanjchef. Numera sitter han i finkan, dömd för flera skattebrott. Också Paul Manafort blev föremål för en sorts moderelaterad räd av FBI. En morgon 2017 stormade FBI hans hem i Washington DC och kort därefter publicerades bilder från hans välfyllda garderob, till många politiska reportrars oförställda skadeglädje. Det visade sig nämligen att han hade kläder för i runda slängar elva miljoner kronor. Där fanns inte bara exklusiva kostymer i 50.000-kronorsklassen, utan också en hel del plagg som förstärkte hans redan dåliga rykte. Som en säckig sportjacka av strutsskinn med vitt sidenfoder. Enligt kvitton hade den kostat 150.000 kronor. Washington Posts modereporter Robin Givhan, en slipad kvinna som sällan häpnar över vad folk väljer att sätta på sig, beskrev den som ”avskyvärd”. Ett dyrbart plagg vars enda syfte är att signalera ett överflöd av pengar. Till skillnad från Paul Manafort har Roger Stone (ännu) inte blivit dömd för något brott, och kommer kanske aldrig att bli det. Men, han har för första gången blivit ertappad med att se ut som vilken genomsnittlig man som helst. Något som för en viss typ av fåfänga män kan kännas som, kanske inte ett straff, men som en smärtsam förnedring.  Mer om männen runt Trump Roger Stone är också föremål för en dokumentär på Netflix, “Get Me Roger Stone”, från 2017. Ända sedan Paul Manafort fängslades har han ansökt om att få slippa bära fängelsekläder under sina förhör i rätten. Först nu har en domare gett honom tillstånd att i stället bära kostym och slips. Minst modemedveten av de fåfänga männen runt Donald Trump är möjligen Michael Cohen, vars storrutiga blazers har liknats vid dem som amerikanska bilhandlare bär.  Susanne Ljung Susanne Ljung är journalist och programledare för det hyllade mode- och kulturprogrammet ”Stil” i Sveriges Radio. Hon bor i Stockholm och New York och medverkar i Lördagsmagasinet varje vecka. Läs tidigare stilkrönikor