Sylvassa sågningar som roar

Summary: – Världen behöver må bra-teve igen, säger Jane Lynch som har huvudrollen i amerikanska succéserien ”Glee”. Svensk premiär i kväll.

De dansande och körsjungande skoleleverna i ”Glee” är årets mest oväntade tevefenomen i USA. Seriens största stjärna, komikern Jane Lynch, tog en paus i inspelningen för att förklara varför världen behöver må bra-teve igen. Efter sex år med plastikkirurgidramat ”Nip/tuck” bestämde sig Ryan Murphy för att skapa något helt annorlunda. Den tidigare körsångaren ville göra ett skoldrama som införlivade musik i avsnitten, men som var smartare än föregångare som ”Fame” och ”High school musical”. Slutresultatet blev ”Glee”, en av årets mest omtalade teveserier i USA. ”Glee” är må bra-tevens återkomst efter alla år då amerikansk teve dominerats av allvarliga brottsplatsundersökare och kriminaldraman som ”C.S.I” och ”N.C.I.S”. Teveserien, som nu får svensk premiär på TV 4, handlar om skolkören, ”The Glee club”. På William McKinley High School i Lima, Ohio, vill alla elever vara antingen fotbollsspelare eller cheerleaders. Men skolans spansklärare bestämmer sig för att försöka göra det lika prestigefyllt och coolt med körsång och showdans. Han ger ”förlorarna” i kören en helt ny repertoar, bland annat Amy Winehouses stora hit ”Rehab”. Teveseriens största stjärna är dock inte någon av eleverna, utan komikern Jane Lynch (”A mighty wind”, ”Best in show”) som spelar körens ärkefiende, ”cheerleader”-läraren Sue Sylvester. I ”Fame” fanns en uppmuntrande danslärare vars mantra var att framgång kostar svett. Sue Sylvester skriker i stället till sina elever: ”Tycker ni det är tufft, testa att lida av hepatit som jag gör.” Teveserien har snabbt blivit ett popkulturellt fenomen och en av årets mest omtalade teveserier i USA. Fansen har till och med tagit ett eget namn: Gleeks. Lynchs sylvassa sågningar av kolleger och elever är så populära att en uppmaning om att hitta hennes bästa replik blev en av de mest kommenterade på Twitter nyligen. Lynch är känd som scenstjälare. Nu njuter hon av att kunna läsa i amerikanska tidningar att hon lagt beslag på en hel teveserie. – Jag älskar Sue Sylvester. Hon är en väldigt oväntad hjälte, säger Jane Lynch och skrattar när DN får telefonkontakt med henne. – Sue är extremt tävlingsinriktad och beredd att göra vad som helst för att vinna. Hon är bitter, maktgalen och ser allt som ett krig. Hon vill krossa skolkören som tar en del av hennes skolstöd. Men tevetittarna älskar henne ändå. Jag märker det när jag är ute och går i New York. Jag blir omringad av tonåringar. ”Glee” är full av förhållandevis smala popkulturella referenser om allt från indiefilmen ”Swimfan” till Mariah Careys handrörelser. I ett avsnitt använder skolans fotbollslag dessutom R&B-stjärnan Beyoncés dans i ”Single ladies (Put a ring on it)” som spelsystem. Lynch hyllar manuset. – Det är extremt intelligent teve. Men vad som gör serien unik just nu är att den också har ett väldigt stort hjärta, säger Lynch. – Jag tror att ”Glee” har blivit en succé eftersom det är så dåliga tider. Folk vill ha något positivt och glatt som omväxling. Amerikanska tevetittare kommer antagligen aldrig att tröttna på dramaserier om brott och ond bråd död, men de har längtat efter ett kärleksfullt alternativ till alla ”CSI”-varianter, säger Lynch. ”Glee” har också väckt uppmärksamhet i musikvärlden. Det amerikanska möjesmagasinet Entertainment Weekly sammansatte nyligen ”Glees” framgångar i siffror. På bara ett år har ”Glee”-kören haft fem topp tio-låtar på Itunes. Rihanna ökade sin skivförsäljning med 221 procent efter att hon lät tevekören tolka ”Take a bow”. Plötsligt slåss artister om att få tevekören att framföra deras låtar. Nyligen kom tevemakarna överens med Madonna om att viga ett helt avsnitt åt hennes låtar. Jane Lynch var, precis som ”Glees” skapare Ryan Murphy, med i skolkören som tonåring. Komikern upptäckte dock tidigt att humor var hennes bästa vapen när hon letade efter vänner. Lynch minns hur hon blev populär i high school. – En dag fick jag plötsligt vara med de äldre tjejerna, enbart tack vare ett skämt som de skrattade åt. Det var första gången jag förstod att jag var rolig. – Jag tror att styrkan med ”Glee” ligger i att alla, oavsett bakgrund, kan identifiera sig med hur skolans nördar och förlorare hittar styrka och samhörighet i kören. Vilken är din egen favoritscen i ”Glee”? – Åh, enkelt val. När jag försöker söndra och härska genom att separera minoritetsgrupperna i kören. ! ”Glee” (1:22) TV 4 torsdag 21.00 Jane Lynch Ålder: 49 år. Bor: New York. Bakgrund: Lynch slog igenom med ”Best in show”, Christopher Guests hyllade komedi om hundutställningar. Hon har sedan haft hyllade roller i Guests ”A mighty wind” och ”For your consideration”. Har också fått mycket uppmärksamhet för sin roll i Judd Apatows film ”The 40 year old virgin” och spås vinna en birolls-Oscar för sin roll i Nora Ephrons film ”Julie & Julia” där hon bl a spelar mot Meryl Streep. Aktuell: Som cheerleaderläraren Sue Sylvester i teveserien ”Glee” Favoritkomiker: ”Carol Burnett har alltid varit min stora förebild.”


Ericksson spelar mot Persbrandt

Summary: Jacob Ericksson och Lars-Erik Berenett är klara för regissören Simon Kaijser da Silvas långfilmsdebut "Östra Station". I huvudrollerna: Mikael Persbrandt och Iben Hjejle.

Nu är hela rollistan klar för "Östra station", som tidigare gick under namnet "December" och som blir Mikael Persbrandts nästa svenska film. Filmen beskrivs som något av ett ett kammarspel. Sedan tidigare är det känt att Persbrandt och Hjejle har de stora rollerna, som ett kärlekspar förenade av en olycka som drabbat deras liv och förhållanden hårt. Övriga roller ska spelas av bland andra Jacob Ericksson ("Adam & Eva", "Coachen"), Lars-Erik Berenett ("Hassel"), Anki Lidén ("I taket lyser stjärnorna", "Innan frosten"), Henrik Norlén ("Johan Falk"-filmerna) och Liv Mjönes ("Vägen hem", "Se upp för dårarna"). Regissören Simon Kaijser da Silva har tidigare gjort tv-produktioner som "Coachen", julkalendern "En riktig jul" och Jonas Gardell-serien "De halvt dolda". Filmens manus är skrivet av Pernilla Oljelund. Så här beskriver produktionsbolaget Filmlance "Östra station" i ett kort synopsis: "Mötet blir början på en passionerad förbindelse där kärleken är sann men allt omkring den är lögner Som någon sade: 'Det är ett brott att förneka kärleken, i vilken form den än uppstår'". Filmen hade inspelningsstart den 2 november. Något premiärdatum är ännu inte bestämt.


Robbie Williams: ”Reality killed the video star”

Summary: På nya skivan ”Reality killed the video star” är kasten tvära mellan pastischer och modern pop. Albumet låter bra, även om inte Robbie Williams alltid gör det.

Varje gång Robbie Williams kämpar i motvind så lutar han sig mot sin största idol George Michael. När Williams hoppat av Take That och var vilse och festade för mycket spelade han in en cover på Michaels ”Freedom”. Det var en ärligt talat rätt usel version, men den fick honom i alla fall att inse att det artisteriet ville han syssla med. De senaste åren har Williams återigen varit ute på fel väg, i intervjuer har han berättat om ett omfattande missbruk av antidepressiva mediciner som pågått under de tre år som förflutit sedan förra albumet ”Rudebox”. När Williams stod på scen igen på brittiska talangtävlingen ”The X-factor” för dryg en månad sedan och genomförde ett nervöst forcerat framträdande av nya singeln ”Bodies” förmedlade han en närmast nyfrälst, lite läskig känsla av att ha ”funnit sig själv”. Comebackalbumet ”Reality killed the video star” är en möjligen mognare, definitivt mer introspektiv (och pretentiös) skiva än någon av Williams tidigare skivor, komplett med sakral munksång i nämnda ”Bodies” och gott om småklumpiga välmenande textrader. Precis som George Michaels lågmälda återkomst under tidigt 90-tal med ”Listen without prejudice, vol. 1” med sitt svartvita omslag och världssamvetetexter stod i kraftig kontrast till hitskivan ”Faith”. ”Reality killed the video star” innehåller tvära kast mellan tillbakablickande pastischer och den vuxna moderna popmusiken som påminner mycket om idolens. Skivan till och med avslutas med en ”Morning sun reprise”, en förkortad lite annorlunda repris av en låt på skivan, precis som ”Listen without prejudice, vol. 1” avslutades med ”Waiting (reprise)”, en variant på ”Waiting for that day”. Och en av skivans starkare låtar, den luftigt housiga discoflörten ”Starstruck”, skulle kunna vara hämtad rakt av från Michaels ”Older”. Skillnaden mellan Michael och Williams är att den förre är en rätt fantastisk sångare medan den senare mest är en sval snubbe som också råkar sjunga. Så fort låtmaterialet kräver mer av Williams än att bara glida med melodin faller hans i grunden tunna röst platt till marken. Balladerna saknar genomgående schvung, den slickt producerade Stones-rocken i ”Do you mind” är Williams alldeles för gullig för och ”You know me” skulle kunnat vara hämtad från en doowop-kväll på ”Idol”: grunden finns där, men man saknar något slags förståelse för och kärlek till genren. Fast även om Williams inte alltid låter bra, gör skivan det. Trevor Horns bombastiska lager-på-lager-produktion gör ”Reality killed the video star” till den där musikaliska James Bond-filmen Robbie Williams väldigt gärna har huvudrollen i. Det ska finnas något för alla, det ska vara dyrt och påkostat. Lite romantik, lite humor, lite action, lite explosioner. Ändå övertygar Williams mest när han går utanför den städade radiorockmallen. När låtarna påminner om Horns samarbeten med Pet Shop Boys – ”Last days of disco” och ”Difficult for weirdos” – finns där en lite kyligt elektronisk inramning och ett förvrängt ironiskt tonläge som verkligen passar honom. Det ligger inte i Williams natur att renodla någonting, och en del av hans charm ligger i hur han blandar och ger, men jag skulle gärna höra honom försöka koncentrera sig på den syrliga synthpoppen över ett helt album. Bästa spår: ”Last days of disco”, ”Difficult for weirdos”. Inspirerad av The Buggles Titeln på Robbie Williams åttonde album är inspirerad av The Buggles åttiotalshit ”Video killed the radio star”, som Williams avslutade sin comebackkonsert i London nyligen med. Trevor Horn, som producerat ”Reality killed the video star”, var med i och startade The Buggles. Trevor Horn har producerat skivor med bland andra ABC, Grace Jones, Tom Jones, Paul McCartney och inte minst Pet Shop Boys. Guy Chambers som var Williams låtskrivarpartner, producent och bollplank på de första fyra popalbumen, men som på senare år varit ute i kylan, är tillbaka på ”Reality killed the video star”. Men bara i en låt – balladen ”Blasphemy”.


Helena Bergström är aldrig skraj för skådespelarna

Summary: Tre år efter debuten som långfilmsregissör kommer nu Helena Bergströms andra film: ”Så olika”. Fast inte förrän hon har gjort en film om sin farmor tänker hon kalla sig regissör på riktigt.

Skådespeleriet är ett gebit Helena Bergström känner väl och hon säger att det hjälper henne i rollen som regissör: hon är aldrig skraj för skådespelarna. Annars är regi något helt annat än att spela själv – det handlar om att förverkliga en idé, om att fatta beslut och om att arbetsleda. Kanske är det delvis därför som andelen kvinnliga regissörer är erbarmligt liten. Av 22 svenska filmer i år var tre regisserade av en kvinna. – Jag har väldigt starka åsikter om det här, säger Helena Bergström och ögonen blixtrar till. – Filmbranschen är enormt mansdominerad, och på alla plan är folk vana vid att ha ett manligt perspektiv. Jag tror också att många kvinnliga regissörer inte vågar visa upp sig och stå för sina berättelser. Utan att gå närmare in på hur, menar hon att kvinnliga regissörer måste hjälpas fram mer än med pengar och kvotering. – När man står där vid inspelningen med fyrtio pers omkring sig och ska bränna en massa pengar under hård tidspress handlar det om att kunna peka med hela handen. Trots att jag har gjort två filmer – den första gick bra, den andra går nu ut i 135 kopior – säger jag nu att jag ”hoppas få göra en film till”. Jag ser det inte som en självklarhet. Det tror jag att en man hade gjort. Hur lätt är det, fortsätter hon i smattrande tempo, för en tjej som har gått på DI och ska chefa över dussintals människor, att våga ta plats när producenten säger ”gör det nu ur ditt perspektiv!” Den färska ”Så olika” utspelar sig i Stockholm och kretsar kring två systrar och deras yrkes- och kärleksliv. Den ena (Ingela Olsson) är nytillträtt finansborgarråd, den andra (Anna Ulrika Ericsson) i tv-branschen under hektisk allsångsproduktion. Båda har fyllda almanackor och kämpar för att hinna med, inte minst sig själva. Båda drabbas av plötslig, otippad kärlek. – Jag har präglats mycket av en händelse för många år sedan. En motorcyklist körde av vägen, och jag var en av de första som stannade. Han hade alla attribut, tatueringar, fransar på läderkläderna, och jag minns hans ögon, han låg där och han sa: Mamma, var är min mamma? När det väl gäller spelar vår bakgrund ingen roll: alla frågar efter mamma. Jag vet inte hur det gick för honom, men jag har inte blivit kvitt det där. Så förklarar Helena Bergström viljan att göra en jättevarm kärleksfilm där mänskligheten är minsta gemensamma nämnare för dem som blir huvudlöst kära. – Och jag är oerhört romantisk! Efter den förra filminspelningen gjorde hon rollen som Blanche i ”Linje Lusta” på Stadsteatern, och tyckte att det var underbart att slippa det helhetsansvar hon ändå njutit av att ha. Också nu har hon återvänt till skådespeleriet och står på musikalscenen i ”Hairspray” på Chinateatern, efter 40 hektiska inspelningsdagar i försomras, följda av en snabb klippning. – Och nästa år ska jag göra ”Gengångare” på en av Stadsteaterns små scener. Det känns bra, då kommer man ned ordentligt, kan jobba med spelet och texten. Därefter spelas ”Änglagård 3” in nästa sommar, i sedvanlig regi av Helena Bergströms make Colin Nutley. Men Helena Bergström kommer att regissera igen och har redan börjat skriva manus tillsammans med Tove Alsterdal, denna gång med en sjuttonårig kille och en förortscirkus i centrum. När jag intervjuade dig för tre år sedan sa du att du ville göra en film om din farmor som var balettdansös? – Ja, farmor hade ett fantastiskt liv. Men den filmen blir dyr. Sekelskifte. Så den får vänta, fast jag har kommit ganska långt på den också. När jag har gjort den kommer jag att kalla mig regissör – inte skådespelande regissör. Sanna Torén Björling sanna.bjorling@dn.se 08-738 10 00


”Oerhört fult att gå ut via media”

Summary: Varken Eva Gabrielsson eller hennes advokat hörde från Stieg Larssons pappa och bror under måndagen. ”Jag tycker att det är väldigt märkligt att göra så här via media”, säger Eva Gabrielsson till DN.se.

Stieg Larssons pappa och bror erbjuder i dag i Svenska Dagbladet författarens livskamrat och sambo Eva Gabrielsson 20 miljoner kronor. De är, säger de i artikeln, trötta på att vara historiens ”bad guys” och vill nu komma överens med Eva Gabrielsson. Succéförfattaren Stieg Larsson avled 2004 efter en hjärtattack, och efterlämnade inget officiellt testamente. Det innebar att sambon och livskamraten Eva Gabrielsson blev arvlös, och intäkterna från bland annat bokförsäljningen gick till Larssons pappa Erland och brodern Joakim. Sedan dess har det varit en hätsk debatt i medier fylld av anklagelser om vem som var den rättmätiga arvtagaren till hans verk. Eva Gabrielsson, Stieg Larssons sambo under 30 år, deltog aktivt i författandet av de bästsäljande deckarna och vill skydda arvet har hon sagt i flera intervjuer. När DN.se når henne på måndagsförmiddagen säger hon att hon tycker det är väldigt märkligt att Erland och Joakim Larsson går ut i media och erbjuder henne pengar. – Man ska inte göra sådant här via media, det är så himla fult, säger Eva Gabrielsson. Hon har via sin advokat ända sedan 2006 försökt få Stieg Larssons släktingar att gå med på att hon förvaltar rättigheterna till böckerna mot att de får en viss procent i royalties. – De skulle i så fall få den absoluta majoriteten av pengarna i alla fall. Men vi har antingen inte fått några svar alls eller så har de kommit med det numera berömda bytet av datorn mot lägenheten, säger Eva Gabrielsson. Det hon syftar på är att Stieg Larssons pappa och bror krävt att Eva Gabrielsson ska lämna ut den dator där en påbörjad fjärde bok i ”Millenium”-serien ligger, mot att hon skulle få behålla den lägenhet där hon och Stieg bodde. – Det enda jag vill är att författarskapet förvaltas som Stieg hade velat, och som jag själv också vill, säger Eva Gabrielsson. När det gäller erbjudandet i dagens Svenska Dagbladet säger hon att det inte går att ta ställning till något vare sig hon eller hennes advokat sett. Om det kommer något erbjudande under dagen är det i första hand hennes advokat Sara Pers-Krause som får bedöma om innehållet är värt att ta på allvar. Ännu sent på måndagseftermiddagen hade Sara Pers-Krause inte kontaktats av någon representant för motparten. Det uppger hon för DN.se. – Vi har vid flera tillfällen under årens lopp kontaktat dem i frågan, utan resultat, säger Sara Pers-Krause. – Vi ser ingen anledning att nu, mot bakgrund av vad som sagts i en artikel i Svenska Dagbladet, på nytt kontakta dem, säger hon.


Fallout 3 är bästa tv-spelet

Summary: Fallout 3 är årets bästa tv-spel. I alla fall enligt de 1,2 miljoner som röstade på brittiska The Golden Joysticks Awards som hölls i går.

Samtidigt som Fallout 3 tog hem priset som årets bästa tv-spel lyckades Call of Duty-serien vinna tre priser som årets multiplayer-spel, årets Nintendo-spel och årets mest sevärda spel. The Golden Joysticks Awards har funnits i 27 år och är världens äldsta pris för tv-spel. Enligt Guinness Rekordbok är det även världens populäraste tv-spelspris och i år korades vinnarna av 1,2 miljoner röster. Att spelmarknaden i Storbritannien är het märks inte bara på att det var 400 000 fler som röstade i år än föregående år. Enligt brittiska BBC köpte landets invånare tv-spel för hela 2,7 miljarder pund förra året, vilket motsvarar ungefär 30 miljarder kronor. Samtliga vinnare på The Golden Joysticks Awards 2009: Family game of the year: LittleBigPlanet Bliss handheld game of the year: Grand Theft Auto: Chinatown Wars Retailer of the year: GAME Mobile game of the year: Metal Gear Solid Touch Nintendo game of the year: Call of Duty: World at War MSN multiplayer game of the year: Call Of Duty: World At War The Rampage soundtrack of the year: Guitar Hero World Tour Xbox Game of the Year: Gears of War 2 PC game of the year: Fallout 3 Amiqus games UK developer of the year: Jagex PlayStation game of the year: Killzone 2 Publisher of the year: Activision Blizzard Online game of the year: Left4Dead ShortList one to watch: Call of Duty: Modern Warfare 2 Ultimate game of the year, together with Zavvi.co.uk: Fallout 3


”Nattvakten”

Summary: Peter Greenaway har vävt en mordhistoria i vilken Rembrandts ”Nattvakten” inte bara är en tavla. Den är också en anklagelse mot de rika och giriga.

Rembrandts ”Nattvakten” blir kronan på den berömde målarens konstnärskap. Verket är också Rembrandts undergång. Med tavlan färdig och hängd går det utför med Rembrandts lysande karriär. Pengarna försvinner, hustrun dör, societeten tar avstånd. Hur en så uppburen konstnär på så kort tid kan bli så utblottad och tillintetgjord är ett mysterium som länge underhållit regissören Peter Greenaways tankar. För att lösa gåtan har Greenaway gjort en närstudie av ”Nattvakten”. Han har sökt i oljefärgen efter ledtrådar till mästarens undergång. I tavlan avfyras en musköt, en skugga av en mans hand faller på en annan mans skrev, en liten flicka bär en kanna med vatten (kanske hett?), gevären laddas taffligt, någon bär en märklig hjälm. Från de uppräknade ledtrådarna och många till har Greenaway vävt en mordhistoria i vilken tavlan ”Nattvakten” inte bara är konst utan också en mordanklagelse riktad mot de rika och giriga herrar som tavlan föreställer. Med ”Nattvakten” förolämpade Rembrandt Amsterdams överklass såpass att de inte ville anlita honom igen och kanske beror Rembrandts undergång på att han berusad av sin framgång sågade av grenen han satt på? Det är bara en av Greenaways teorier. I ”Nattvakten” möter vi också kvinnorna som kan ha lett till Rembrandts undergång. Frun Saskia, tjänstehoran Geertje och oskuldsfulla Hendrickje. Vi får också den konsthistoriska vinkeln till Rembrandts nedgång. Han målade nämligen inte tavlor – Rembrandts ”Nattvakten” är i själva verket en teater. Har man som Peter Greenaway flera väldigt komplicerade teorier att presentera inom ramen för en långfilm – är just Peter Greenaway inte bästa regissören för uppdraget. Mer poet än pedagog är Greenaways ”Nattvakten” kolossalt vacker och humoristisk men också tät på gränsen till obegriplig. I ”Nattvakten” förekommer oräkneliga bifigurer som är svåra att hålla isär, viktiga bakomliggande historiska intriger sammanfattas så snabbt att de aldrig riktigt sjunker in, scenografin är som teaterns – full av kulisser och kostymer och kliven mellan dröm och verklighet, nutid och minnen suddas ut tämligen fort. I en tid då filmskapare hela tiden underskattar publikens intelligens är det dock lite skönt med någon som Greenaway som jämt skall komma och överskatta oss. För att riktigt begripa ”Nattvakten” måste man säkert se den flera gånger. Stöd för ett sådant åtagande är Rembrandt själv, spelad av Martin Freeman (Tim i ”The office”) är han trovärdig och rätt charmig. Han springer omkring i sin bleka, lite knubbiga nakenhet, och är någon man verkligen ömmar för, lider med och vill stötta i sitt riskfyllda projekt. Så mänsklig har konstnärsgeniet sällan varit.


Druvan firas på romarvis

Summary: I den tyska vinbyn Piesport hittades på 80-talet resterna av en romersk vinanläggning. Nu är den återskapad, och varje år firas en festival där vinet trampas av frivilliga fötter. Flera vinfester längs Mosel

I oktober skruvas tiden tillbaka nästan 2 000 år i den vackra lilla vinbyn Piesport vid Mosel. Då trampar glada gäng av frivilliga bybor stora lass av vindruvor i jättelika kar så att musten stänker om fötterna. Normalt pressar man druvor på betydligt modernare sätt här. Här vill man återskapa stämningen från tiden när den här delen av Tyskland var en del av det romerska imperiet. Piesport, eller Porta Pigontium som det då kallades, var förmodligen Mosels första vinby. Skaparlusten flödar och hjässor kröns av kransar av gröna lagerblad, och ingen som drar genom gränderna eller tar bron över Mosel saknar ett vinglas i handen. Den romerska vinfesten i Piesport är bara ett av många upptåg i vinets tecken som man ägnar sig åt i Moseldalen när vinsäsongen går mot sin fullbordan. I stort sett varje by har sin egen vinfest för att glädja de egna invånarna och tillresta vinentusiaster. Men Piesports fest är unik genom att man där grävt fram den största och mest kompletta romerska vinanläggningen i norra Europa. Den byggdes för 1 800 år sedan, på 300-talet e Kr, men kom åter i dagen så sent som 1985, när man höll på med så kallad Flurbereinigung, ett slags storskifte där ett plotter av små jordlotter slogs ihop till effektivare enheter. Detta var inte alltid så populärt bland vinodlare, som kunde få se en lott med särskilt fin jordmån övergå i en annan åker. I dag är anläggningen återskapad till ett skick som liknar det ursprungliga, och väl värd ett besök. Smaken på det vin som romarna fick nöja sig med kan dock på inget vis mäta sig med dagens moselvin. Det var ganska surt och lätt grumligt för att det inte kunde jäsa ut ordentligt, och för att det skulle få litet karaktär brukade man lagra det någon tid i ett så kallat fumatorium, en lokal där man ledde in rök som fick ge smak åt vinet. Vilken druva romarna planterade kan ingen säga bestämt, men troligen var det Elbling, en ganska intetsägande variant som i dag används för enklare sekt, tyskt bubbelvin. Nutidens stora druva i Moseldalen är Riesling, som på de soldränkta skiffersluttningarna kan ge ytterst njutbara viner, ofta med en ton av flinta eller petroleum från den mineralrika jorden. Piesport är en av de mindre orterna vid Mosel, men definitivt en av de byar som gör de bästa vinerna, fruktiga och doftande. Den mest kända vingården är den branta Goldtröpfchen, som med sitt söderläge lapar åt sig sötma ur solvärmen. I grannbyn Neumagen-Dhron ligger det romerska vinskeppet ”Stella Noviomagii”, som är en trogen kopia av ett romerskt skepp som man fann avbildat på ett gravmonument för en romersk storborgare i trakten. Det sjösattes och seglade först sommaren 2008. Den 18 meter långa och 4 meter breda farkosten med ett imponerande drakhuvud i fören används för turer på Mosel, och kan ta upp till 40 passagerare. I princip kan det drivas med åror som på romartiden, men mestadels tuffar det fram med en dieselmotor, som skulle fått varje romare att fråga den lokala guden Bigontius, efter vilken Piesport fått sitt namn, om han verkligen sett rätt. Nils-Erik Ekstrand resebilagan@dn.se Information om vinfester vid Mosel kan man söka till exempel på dessa hemsidor: www.tyskland-info.se (tyska turistbyrån) www.romantiska-tyskland.info (delstaten Rheinland-Pfalz turistbyrå) Flera svenska arrangörer gör också vinresor till Mosel. Närmaste flygplats är Frankfurt-Hahn, någon timme från Mosel, dit bland annat Ryanair fl yger.


”Jag hatar inte kvinnor”

Summary: Direktören för det hela är tillbaka efter sitt livs djupaste depression. I veckan fick Lars von Trier ta emot Nordiska rådets filmpris för ”Antichrist”. DN var som enda svenska tidning med på prislunchen i Filmbyen utanför Köpenhamn.

Lars von Trier knäpper upp sin svarta fleecejacka och blottar en t-tröja där Ingmar Bergman ler saligt på toppen av ett mulligt vitt moln. – Jag fick den av filmaren Stig Björkman, han envisas alltid med att ge mig för små storlekar, säger Lars von Trier aningen besviket och försöker nypa loss den slimmade t-tröjan från sidfläsket. Nyligen försökte han lägga vantarna på Bergmans käpp under den uppmärksammade Bukowskiauktionen. Men slutbudet på drygt 50 000 kronor blev lite väl saftigt även för Danmarks hårdaste Bergmanfan, trots att pengar inte längre är något problem för Nordens ledande – nu levande – ”dämonregissör”. I veckan blev Lars von Trier en halv miljon kronor rikare när han fick Nordiska rådets filmpris – tillsammans med sin producent Meta Louise Foldager – för den kontroversiella ”Antichrist”. Filmen är ”en passionerad berättelse om känslornas och naturens irrationella krafter som varken förnuft eller kognitiv terapi kan bemästra”, enligt juryn. – Jag tror att jag gillar ”Antichrist” lite bättre nu, ler Lars von Trier under prislunch med sushibuffé och en Tuborg i hans högkvarter, Filmbyen utanför Köpenhamn. Han är uppenbart lättad över att ha kommit ut ur sitt livs tyngsta depression, sin ”Antichrist”-kris. – För mig var det en extremt turbulent period. Jag genomgick en djup depression, kunde knappt ta mig ur sängen och pimplade alldeles för mycket vin. Inspelningen blev ett slags rehabträning där jag var tvungen att hålla mig till ett strikt schema. Tack och lov mår jag bättre nu. Men de extrema känslorna av obehag som jag upplevde färgade hela filmen. Jag kände mig precis så som det ni ser på filmduken, säger Lars von Trier. Nej, von Trier kan inte ha haft det allt för muntert; klitorisstympningar med sax, splattervåld, blodiga ejakulationer och en talande räv som förkunnar att ”Kaos härskar!”. Än en gång har von Trier lyckats skapa kontrovers. Hans originella häxbrygd av sorg, skuld, sex och skräck piskade upp känslostormar under vårens Cannesfestival. I Sverige har filmen kallats för allt från motbjudande gyno-horror och kbt-satir till en profetisk miljöthriller, alternativ bibelskola och en propagandafilm för kvinnohatare. I somras tände debatten till ordentligt i DN när författarna Maria Sveland (”Bitterfittan”) och Katarina Wennstam (”Smuts”) anklagade von Trier för att vara en ”tragisk och sjuk kvinnohatare”. De hävdar att han alltid framställer kvinnor som offer i sina filmer och odlar den manliga konstnärsmyten. – De är lite förbannade har jag hört, säger Lars von Trier. – Jag gillar att få den sortens respons, jag tar det inte personligt. Tyvärr är många journalister mer fixerade vid min person än vid mina filmer: ”Hatar du kvinnor, Lars?” Men det finns något som heter fiktion, säger han och gör en kort paus: – Och, nej, jag hatar inte kvinnor. Visst har jag försökt, men jag lyckas inte hata dem, det går bara inte, säger Lars von Trier ironiskt innan han blir snäppet allvarligare: – Det låter som om de har sett filmen på ett mycket ytligt sätt. Jag tror att vi lurar oss själva om vi tror att könen är helt lika. Hela poängen är ju att det ska finnas olikheter, därmed inte sagt att vi inte ska sträva efter jämlikhet, säger von Trier. Vad är det i dina filmer som triggar i gång så starka reaktioner? – Jag tror att det fortfarande är lite provocerande att ha en kvinnlig huvudperson. Männen borde egentligen vara mycket mer förbannade på mig eftersom jag alltid framställer dem som naiva och överciviliserade idealister som tror att allt går att fixa med lite rationalitet. Naturligtvis går det snett ... I ”Antichrist” går det mycket riktigt käpprätt åt skogen när Willem Dafoes självgoda psykolog försöker hela sin sörjande hustru (Charlotte Gainsbourg) med kbt-övningar i det våta gräset. Ett mönster som går igen i filmer som ”Breaking the waves”, ”Dancer in the dark” och ”Dogville”. Nej, von Trier menar att han har lättare att identifiera sig med sina kvinnliga rollfigurer som spelats av Emily Watson, Björk respektive Nicole Kidman. – Jag använder kvinnor för att representera mig själv. För mig symboliserar kvinnorna det emotionella, den ursprungliga människan, säger Lars von Trier. Paradoxalt nog, anser han att den kryptiska ”Antichrist” är hans hittills enklaste film. – Eftersom jag gjorde filmen enbart i syfte att komma upp ur sängen och delta i livet, hade jag varken tid eller ro och slipa bort de vassa kanterna. Då är det lätt att börja överanalysera och se symboler i allt. Han tror också att filmen har väckt reaktioner för att den är en bastard som blandar Hollywoods genrefilm och europeisk konstfilm. – Publiken är inte beredd på att någon ska ta element från genrefilmen – explicita scener med sex och våld – och placera det i en art-house-miljö. Men jag växte upp i en miljö där vi kallade saker vid dess rätta namn. En spade var en spade. Och för mig är det naturligt att till exempel visa penetration när det handlar om sex. Jag går alltid på mina instinkter, säger von Trier. En annan typisk von Trier-reflex är att skydda sitt inre från yttre influenser. Han har noll koll på vad som går på biorepertoaren. – Till viss del beror det på lathet, men jag är också rädd för att bli alltför fascinerad av nya filmer och börja följa trender. Jag följer mitt kall och mina favoritregissörer tenderar att vara väldigt konservativa. Ken Loach, Stanley Kubrick och Ingmar Bergman har gjort sin grej om och om igen. Vilken är din bästa film? – … Jag är väldigt stolt över ”Dogville”, måste jag säga. Eftersom jag har privilegiet att göra vad jag vill har jag ett ansvar att göra galna saker utanför de vanliga ramarna, men jag vill aldrig provocera för sakens skull, säger Lars von Trier. Just nu håller han på att skriva manuset till ”Melankolia”, en sciencefiction-film där jorden är på väg att kollidera med en jättelik planet. Den här gången har han dubblerat den kvinnliga huvudrollen – i katastrofens centrum står två systrar. – Jag är fascinerad av romantikens idé att det är melankoliker som bär på de största visionerna. Men sedd ur ett biologiskt perspektiv – vad i helvete ska ett djur ha melankoli till? Om en planet är på väg att krascha mot jorden – vem fan bryr sig då om Beethoven? Är du rädd för att din kreativitet ska förstöras av depressionerna? – Inte ett dugg. När man är djupt deprimerad eller upplever äkta dödsångest så bryr man sig inte ett smack om film – inte ens om det är en film om en planet som hotar att kollidera med jorden. Film är en ren lyx – jämfört med liv, död och barn betyder det ingenting, säger han. Precis som von Triers tidigare engelskspråkiga filmer kommer ”Melankolia” att ha en internationell ensemble av kända skådespelare. Inspelningen börjar tidigast nästa sommar – troligtvis i Tyskland eller Sverige. – Jag är mycket glad över att Willem Dafoe och andra hör av sig och vill jobba med mig trots att mina manliga rollfigurer inte är särskilt intressanta. Om man inte betalar Hollywoodstjärnorna så mycket vet man att de inte gör det för pengarna. Nicole Kidman var mycket billig när vi gjorde ”Dogville”. Vi räknade ut att hon brände hela sitt gage på sin första flight fram och tillbaka mellan USA och Sverige med sin privata Gulfstream. – Vi har inte råd att göra ”Melankolia” på danska om vi ska få en anständig budget och sälja den utomlands. Och vi kommer aldrig att ha råd att anlita Paprika Steen, hon är alldeles för dyr. Jag tycker att det är dags att skicka de danska skådespelarna till Hollywood, säger han och skrattar sarkastiskt. Slog igenom med "Riket" Född 1956 i Köpenhamn. Gick ut den danska filmskolan 1983. Debuterade året därefter med ”The element of crime” och blev ett världsnamn efter den banbrytande teveserien ”Riket” i mitten av 1990-talet. Vann jurypriset I Cannes med ”Breaking the waves” 1996 och Guldpalmen med ”Dancer in the dark” 2000. Belönades i veckan med Nordiska rådets filmpris på 47 000 euro för ”Antichrist” med Charlotte Gainsbourg och Willem Dafoe. Filmer i urval: ”Europa” (1991) ”Breaking the waves” (1996) ”Idioterna” (1998) ”Dancer in the dark” (2000) ”Dogville” (2003) ”Manderlay” (2005) ”Direktören för det hela” (2006) ”Antichrist” (2009)


”Jag var ung och kolossalt naiv”

Summary: Författaren och journalisten Jan Guillou hade under några år kontakt med sovjetiska underrättelsetjänsten KGB, avslöjade Expressen i går. Guillou själv säger att hans naiva plan var att försöka avslöja KGB:s spioneri i Sverige.

Jan Guillou bekräftar för DN att han haft kontakt med KGB under några år, men att ”det inte finns underlag att kalla mig för KGB-agent på löpsedeln såsom Expressen gör”. Jan Guillou kom i kontakt med den dåvarande sovjetiska underrättelsetjänsten på en fest på sovjetiska ambassaden i slutet av 1960-talet. Där började den unge journalisten prata politik med en person som senare visade sig vara en KGB-officer. – Det här tyckte jag förstås var jättespännande, jag var 22 år och visste absolut ingenting om spionvärlden. Den unge journalisten och KGB-officeren träffades några gånger och Guillou insåg att KGB försökte värva honom som spion. – Skitspännande, tyckte jag och berättade om det för min gode kollega Arne Lemberg på FIB/Aktuellt. Han blev lika mycket eld och lågor som jag och vi gjorde upp vilda planer över hur FIB/Aktuellt skulle kunna avslöja KGB:s spioneri i Sverige. Guillou poängterar att han valde att nappa på KGB:s inviter för att han ville avslöja hur KGB opererade i Sverige. Han bekräftar även att han utförde uppdrag åt KGB vilket han fick betalt för. – Jag skrev åtminstone två analyser som jag fick betalt för. Pengarna delade jag med Lemberg. Hur gick din politiska agenda ihop med KGB – Jag var maoist och bettraktade Sovjetunionen som det största hotet mot världsfreden och den största belastningen för marxismen/leninismen någonsin. Min politiska agenda gick således utmärkt ihop med tanken på att avslöja KGB:s verksamhet i Sverige. Säpo fick upp ögonen för Jan Guillous relation med KGB-officeren Gergel redan 1967 efter att Arne Lemberg slagit larm. – Jag hade aldrig kunnat ana att Lemberg på ett tidigt stadium, samtidigt som vi var kompisar och journalister som skulle avslöja KGB, skulle springa till Säpo och avleverera en lång tjallarrapport om mig. Samröret med KGB utvecklades gradvis. Luncher blev middagar och en kväll frågade KGB-officeren om Guillou kunde hjälpa dem genom att skriva en analys över partiernas ställningstagande i Vietnamkriget. – Att skriva en analys är lagligt, och det är också meningen. Det är en första inkörsport till fördjupat samarbete. – Sedan trodde jag att det bara skulle vara några stadier till och sedan skulle jag bli invigd i maffian och få träffa de andra svenska spionerna. Det var kolossalt naivt. En IB-affär och tio spionromaner senare har jag helt andra perspektiv på det här, men då verkade det fullt möjligt. Kontakten med KGB pågick i runt fyra år, uppger Guillou. – Det var dags att göra slut och jag hade ett fenomenalt bra skäl. Jag sa till den kille som övertagit mig efter Gergel att jag inom något år skulle publicera någonting som de inte skulle vilja bli associerade med och att jag i och med det med största sannolikhet skulle bli noga övervakad av säkerhetspolisen. – Sedan det samtalet har jag aldrig träffat någon som mig veterligen haft något med KGB att göra. Sofia Lundgren sofia.lundgren@dn.se


”Jag hatar inte kvinnor”

Summary: Direktören för det hela är tillbaka efter sitt livs djupaste depression. I veckan fick Lars von Trier ta emot Nordiska rådets filmpris för ”Antichrist” . DN var som enda svenska tidning med på prislunchen i Filmbyen utanför Köpenhamn.

Lars von Trier knäpper upp sin svarta fleecejacka och blottar en t-tröja där Ingmar Bergman ler saligt på toppen av ett mulligt vitt moln. – Jag fick den av filmaren Stig Björkman, han envisas alltid med att ge mig för små storlekar, säger Lars von Trier aningen besviket och försöker nypa loss den slimmade t-tröjan från sidfläsket. Nyligen försökte han lägga vantarna på Bergmans käpp under den uppmärksammade Bukowskiauktionen. Men slutbudet på drygt 50 000 kronor blev lite väl saftigt även för Danmarks hårdaste Bergmanfan, trots att pengar inte längre är något problem för Nordens ledande – nu levande – ”dämonregissör” . I veckan blev Lars von Trier en halv miljon kronor rikare när han fick Nordiska rådets filmpris – tillsammans med sin producent Meta Louise Foldager – för den kontroversiella ”Antichrist” . Filmen är ”en passionerad berättelse om känslornas och naturens irrationella krafter som varken förnuft eller kognitiv terapi kan bemästra” , enligt juryn. – Jag tror att jag gillar ”Antichrist” lite bättre nu, ler Lars von Trier under prislunch med sushibuffé och en Tuborg i hans högkvarter, Filmbyen utanför Köpenhamn. Han är uppenbart lättad över att ha kommit ut ur sitt livs tyngsta depression, sin ”Antichrist” -kris. – För mig var det en extremt turbulent period. Jag genomgick en djup depression, kunde knappt ta mig ur sängen och pimplade alldeles för mycket vin. Inspelningen blev ett slags rehabträning där jag var tvungen att hålla mig till ett strikt schema. Tack och lov mår jag bättre nu. Men de extrema känslorna av obehag som jag upplevde färgade hela filmen. Jag kände mig precis så som det ni ser på filmduken, säger Lars von Trier. Nej, von Trier kan inte ha haft det allt för muntert; klitorisstympningar med sax, splattervåld, blodiga ejakulationer och en talande räv som förkunnar att ”Kaos härskar!” . Än en gång har von Trier lyckats skapa kontrovers. Hans originella häxbrygd av sorg, skuld, sex och skräck piskade upp känslostormar under vårens Cannesfestival. I Sverige har filmen kallats för allt från motbjudande gyno-horror och kbt-satir till en profetisk miljöthriller, alternativ bibelskola och en propagandafilm för kvinnohatare. I somras tände debatten till ordentligt i DN när författarna Maria Sveland (” Bitterfittan” ) och Katarina Wennstam (” Smuts” ) anklagade von Trier för att vara en ”tragisk och sjuk kvinnohatare” . De hävdar att han alltid framställer kvinnor som offer i sina filmer och odlar den manliga konstnärsmyten. – De är lite förbannade har jag hört, säger Lars von Trier. – Jag gillar att få den sortens respons, jag tar det inte personligt. Tyvärr är många journalister mer fixerade vid min person än vid mina filmer: ”Hatar du kvinnor, Lars” Men det finns något som heter fiktion, säger han och gör en kort paus: – Och, nej, jag hatar inte kvinnor. Visst har jag försökt, men jag lyckas inte hata dem, det går bara inte, säger Lars von Trier ironiskt innan han blir snäppet allvarligare: – Det låter som om de har sett filmen på ett mycket ytligt sätt. Jag tror att vi lurar oss själva om vi tror att könen är helt lika. Hela poängen är ju att det ska finnas olikheter, därmed inte sagt att vi inte ska sträva efter jämlikhet, säger von Trier. Vad är det i dina filmer som triggar i gång så starka reaktioner – Jag tror att det fortfarande är lite provocerande att ha en kvinnlig huvudperson. Männen borde egentligen vara mycket mer förbannade på mig eftersom jag alltid framställer dem som naiva och överciviliserade idealister som tror att allt går att fixa med lite rationalitet. Naturligtvis går det snett ... I ”Antichrist” går det mycket riktigt käpprätt åt skogen när Willem Dafoes självgoda psykolog försöker hela sin sörjande hustru (Charlotte Gainsbourg) med kbt-övningar i det våta gräset. Ett mönster som går igen i filmer som ”Breaking the waves” , ”Dancer in the dark” och ”Dogville” . Nej, von Trier menar att han har lättare att identifiera sig med sina kvinnliga rollfigurer som spelats av Emily Watson, Björk respektive Nicole Kidman. – Jag använder kvinnor för att representera mig själv. För mig symboliserar kvinnorna det emotionella, den ursprungliga människan, säger Lars von Trier. Paradoxalt nog, anser han att den kryptiska ”Antichrist” är hans hittills enklaste film. – Eftersom jag gjorde filmen enbart i syfte att komma upp ur sängen och delta i livet, hade jag varken tid eller ro och slipa bort de vassa kanterna. Då är det lätt att börja överanalysera och se symboler i allt. Han tror också att filmen har väckt reaktioner för att den är en bastard som blandar Hollywoods genrefilm och europeisk konstfilm. – Publiken är inte beredd på att någon ska ta element från genrefilmen – explicita scener med sex och våld – och placera det i en art-house-miljö. Men jag växte upp i en miljö där vi kallade saker vid dess rätta namn. En spade var en spade. Och för mig är det naturligt att till exempel visa penetration när det handlar om sex. Jag går alltid på mina instinkter, säger von Trier. En annan typisk von Trier-reflex är att skydda sitt inre från yttre influenser. Han har noll koll på vad som går på biorepertoaren. – Till viss del beror det på lathet, men jag är också rädd för att bli alltför fascinerad av nya filmer och börja följa trender. Jag följer mitt kall och mina favoritregissörer tenderar att vara väldigt konservativa. Ken Loach, Stanwley Kubrick och Ingmar Bergman har gjort sin grej om och om igen. Vilken är din bästa film – Jag är väldigt stolt över ”Dogville” , måste jag säga. Eftersom jag har privilegiet att göra vad jag vill har jag ett ansvar att göra galna saker utanför de vanliga ramarna, men jag vill aldrig provocera för sakens skull, säger Lars von Trier. Just nu håller han på att skriva manuset till ”Melankolia” , en sciencefiction-film där jorden är på väg att kollidera med en jättelik planet. Den här gången har han dubblerat den kvinnliga huvudrollen – i katastrofens centrum står två systrar. – Jag är fascinerad av romantikens idé att det är melankoliker som bär på de största visionerna. Men sedd ur ett biologiskt perspektiv – vad i helvete ska ett djur ha melankoli till Om en planet är på väg att krascha mot jorden – vem fan bryr sig då om Beethoven Är du rädd för att din kreativitet ska förstöras av depressionerna – Inte ett dugg. När man är djupt deprimerad eller upplever äkta dödsångest så bryr man sig inte ett smack om film – inte ens om det är en film om en planet som hotar att kollidera med jorden. Film är en ren lyx – jämfört med liv, död och barn betyder det ingenting, säger han. Precis som von Triers tidigare engelskspråkiga filmer kommer ”Melankolia” att ha en internationell ensemble av kända skådespelare. Inspelningen börjar tidigast nästa sommar – troligtvis i Tyskland eller Sverige. – Jag är mycket glad över att Willem Dafoe och andra hör av sig och vill jobba med mig trots att mina manliga rollfigurer inte är särskilt intressanta. Om man inte betalar Hollywoodstjärnorna så mycket vet man att de inte gör det för pengarna. Nicole Kidman var mycket billig när vi gjorde ”Dogville” . Vi räknade ut att hon brände hela sitt gage på sin första flight fram och tillbaka mellan USA och Sverige med sin privata Gulfstream. – Vi har inte råd att göra ”Melankolia” på danska om vi ska få en anständig budget och sälja den utomlands. Och vi kommer aldrig att ha råd att anlita Paprika Steen, hon är alldeles för dyr. Jag tycker att det är dags att skicka de danska skådespelarna till Hollywood, säger han och skrattar sarkastiskt. NICHOLAS WENNÖ nicholas.wenno@dn.se 08-738 21 61


Det nedtonade geniet

Summary: Kanadensiskan Alice Munro är lågmäld och skyr det grandiosa. Åsa Beckman läser hennes noveller på nytt. Och förklarar varför Munro aldrig kommer att få Nobelpriset.

Böcker Alice Munro ”Kärlek, vänskap, hat” (Hateship, Friendship, Courtship, Loveship, Marriage). Övers. Rose-Marie Nielsen. Atlas Alice Munro ”Nära hem” Övers. Karin Benecke. Atlas När det var dags att välja favoriter till Nobelpriset för några veckor sedan valde både Ingrid Elam och jag den kanadensiska författaren Alice Munro här i DN. Hon är 78 år gammal och har sedan debuten 1968 skrivit 16 novellsamlingar. Hon är hyllad av kritiker och författarkolleger, mångfaldigt prisbelönt. Men Nobelpriset kommer hon aldrig att få och när ni läst den här recensionen kommer ni att förstå varför. I dag bor Alice Munro både i Ontario och Brittish Columbia. Men hon är uppvuxen i Wingham, Ontario, där fadern drev en räv- och fjäderfäfarm och modern var lärare. Barndomslandskapet med stora sjösystem, jordbruksmark och skogar, med spridda byar och småstäder och Toronto strax intill, har förvandlats till en litterär trakt i hennes böcker. Man förstår att hon läst och inspirerats av författare som Carson McCullers, Eudora Welty och William Maxwell. Nu har Atlas förlag börjat ge ut Munro på nytt, efter att ett annat förlag gav ut tre titlar för tjugo år sedan. I augusti kom pocketen ”Kärlek, vänskap, hat” och nu ”Nära hem”, ett urval av några av hennes allra finaste berättelser. Fram på vårkanten kommer dessutom den nyskrivna samlingen ”För mycket lycka”. För mycket lycka Smaka på det. Titlarna är så anspråkslösa att de knappt går att memorera. Och just det lågmälda draget är typiskt för denna författare. I novellerna möter vi gestalter i alla åldrar. De präglas av de amerikanska och kanadensiska livsformen där människor ständigt tycks befinna sig i rörelse. Någon flyttar för att jobba på ranch i British Colombia, en annan semesterkör från Vancouver till Ontario eller försöker hinna fram till en fars begravning i Winnipeg. Det gör dem alla lite vemodiga eftersom deras rötter är djupa men samtidigt osäkra. Varje person som presenteras sätts ofta in i ett kluster av relationer, av familj, släktingar och bekanta. Dessa perspektivbyten och parallellskeenden är alltid spänstiga och vidgande. Historierna tar sig liksom fram på bredden. Genom det skrivsättet blir ingen person central. Visst är det exempelvis svårt att glömma moster Beryl (i novellen ”Kärlekens vägar”) som en sommardag kör in på gårdsplanen i en kungsblå Chrysler och vänder upp och ner på sin kristna släkt, men i övrigt skapar Munro sällan tydliga huvudpersoner. I hennes svagare noveller kan det ibland bli sövande, som att titta ut över ett majsfält där ingen gröda växt sig högre än de andra, men ofta får hon fram ett kvillrande liv genom sitt berättande. Det finns något djupt sympatiskt, ja direkt demokratiskt, i ett berättande där alla får vara individuella, men på samma nivå. Och här är Munro en mästare. Det är närmast osannolikt hur en författare kan samla så många subtila iakttagelser av hur människor fungerar. Gester, känslor, miner, repliker, kläder, tyger, mer eller mindre dolda tecken som låter oss ana vilka de är. Hos Munro sker det märkliga att i samma stund ett drag eller en detalj lyfts fram blir resten av personen än mer hemlighetsfull och lockande. En av hennes mest glimrande noveller heter ”Kalkonsäsongen”, och ingår nu i ”Nära hem”. I den får en 14-årig flicka arbete på en kalkonfarm inför jul. På farmen finns blandade typer; slampiga Irene, pryda Glady, och systrarna Lily och Marjorie som är fula i mun. Men där finns också förmannen Herb som lär henne att ta ut hjärtan och muskelmagar ur de kalla kalkonkropparna. Han är manlig och omtänksam, en sådan där övergångsman som oroliga flickhjärtan kan behöva när de ska kliva in i en vuxen kvinnas sexualitet. Jag läste novellen i 20-årsåldern och blev förälskad i den varsamme Herb. När jag för några år sedan läste om den igen såg jag att Munro klart och tydligt skriver att Herb är homosexuell. Det måste jag bara ha blockat ut. För mig har berättelsen om den ångande kalkonfarmen under den kalla stjärnhimlen alltid varit en fantastisk berättelse om initiation. Man kan säkert läsa Munro utan att se storheten i det här breda och horisontella berättandet. Hon skriver inte på Nobelpristagarvis om exil i en mer grandios mening, inte heller om historiens Förintelseläger eller efterkrigstidens världsordning. Därför tror jag att Ingrid Elam och jag aldrig kommer att få ropa ”Äntligen!”. Munro är snarare en av alla dessa intensivt seende, som med lakonisk humor, kunskapstät och mättad blick och osviklig känsla för komposition och konstfullhet aldrig kniper det största priset. En av de där omsorgsfulla och nedtonade genierna som finns i varje generation och som ingen riktigt kommer ihåg när det ska skrivas historia. Åsa Beckman asa.beckman@dn.se


Anna Blomberg håller ett öga på sina komiker

Summary: Komikern Anna Blomberg är regi-öga på ”Va’fan e’de’frågan om?” som har premiär i kväll på Boulevardteatern. På scenen står Ann Westin, Ami Hallberg Pauli och Lasse Nilsen samt Annika Olsson, musiker.

Anna Blomberg, som själv just gjort succé med sin version av Anna Anka och de två andra Hollywoodfruarna hos Robins i SVT, ska hålla ett öga på ”Va’fan e’de’frågan om?” som är en humorföreställning med sketcher, ståupp, sång och ”någon slags kroppsrörelse”. – Som regi-öga kommer jag in och tittar lite och föreslår att de ska slipa på övergångar och så. Men jag har knappt lagt mig i materialet. Jag kom in i ett jättesent skede. Så jag är ingen regissör här, då kan man på ett betydligt tidigare stadium ha tankar om helheten, säger Anna Blomberg. Att jobba med ståuppkomiker är dessutom speciellt eftersom de samtidigt är ute på sina jobb, så mycket sker i absolut sista stund. – Men jag tror det blir jättekul, de är dagsaktuella och vågar sticka ut hakan och tycka något. De är väldigt olika som komiker och kompletterar varandra, säger hon. Ann Westin är ju häftig, som en liten komikmaskin, hon gör liksom aldrig rätt, utan på sitt eget sätt. Lasse Nilsen är en fysisk komiker och här gör han tevemagasinet ”Sju dagar”, en nyhetssatir. Ami Hallberg Pauli tar sig an politiska frågor och det är modigt, för det är inte så många som vågar det inom standup i dag. Och så Annika Olsson som står för musiken på piano, dragspel och sång. Anna Blomberg själv valde att inte vara med i årets scenversion av ”Kvarteret Skatan”. I stället fick vi se hennes parodi på Hollywoodfruarna Anna Anka, Maria Montazami och Agnes-Nicole Winter hos Robins. På Youtube har inslaget redan blivit en klicksuccé. Idén är Anna Blombergs egen, hon filmade sig själv hemma och skickade en demo till Robinsredaktionen som spelade in en tevemässig version i en sliten lägenhet i Malmö med tre blonda peruker från kostymförrådet. ”Va’fan e’de’frågan om?” har premiär den 24 oktober, spelas också den 21 och 28 november på Boulevardteatern. BETTY SKAWONIUS betty.skawonius@dn.se 08-738 21 39


Summary: Komikern Anna Blomberg är regi-öga på ”Va’fan e’de’frågan om ” som har premiär i kväll på Boulevardteatern. På scenen står Ann Westin, Ami Hallberg Pauli och Lasse Nilsen samt Annika Olsson, musiker.

Anna Blomberg, som själv just gjort succé med sin version av Anna Anka och de två andra Hollywoodfruarna hos Robins i SVT, ska hålla ett öga på ”Va’fan e’de’frågan om ” som är en humorföreställning med sketcher, ståupp, sång och ”någon slags kroppsrörelse”. – Som regi-öga kommer jag in och tittar lite och föreslår att de ska slipa på övergångar och så. Men jag har knappt lagt mig i materialet. Jag kom in i ett jättesent skede. Så jag är ingen regissör här, då kan man på ett betydligt tidigare stadium ha tankar om helheten, säger Anna Blomberg. Att jobba med ståuppkomiker är dessutom speciellt eftersom de samtidigt är ute på sina jobb, så mycket sker i absolut sista stund. – Men jag tror det blir jättekul, de är dagsaktuella och vågar sticka ut hakan och tycka något. De är väldigt olika som komiker och kompletterar varandra, säger hon. Ann Westin är ju häftig, som en liten komikmaskin, hon gör liksom aldrig rätt, utan på sitt eget sätt. Lasse Nilsen är en fysisk komiker och här gör han tevemagasinet ”Sju dagar”, en nyhetssatir. Ami Hallberg Pauli tar sig an politiska frågor och det är modigt, för det är inte så många som vågar det inom standup i dag. Och så Annika Olsson som står för musiken på piano, dragspel och sång. Anna Blomberg själv valde att inte vara med i årets scenversion av ”Kvarteret Skatan”. I stället fick vi se hennes parodi på Hollywoodfruarna Anna Anka, Maria Montazami och Agnes-Nicole Winter hos Robins. På Youtube har inslaget redan blivit en klicksuccé. Idén är Anna Blombergs egen, hon filmade sig själv hemma och skickade en demo till Robinsredaktionen som spelade in en tevemässig version i en sliten lägenhet i Malmö med tre blonda peruker från kostymförrådet. ”Va’fan e’de’frågan om ” har premiär den 24 oktober, spelas också den 21 och 28 november på Boulevardteatern. BETTY SKAWONIUS betty.skawonius@dn.se 08-738 21 39


Den svartsynta liberalismen

Summary: Det brukar sägas att liberalismens tro på mänsklig frihet är optimistisk. I själva verket var liberalismens fäder djupt pessimistiska om människan och ville därför bygga ett samhälle som begränsar maktinnehavets frestelser, skriver Svante Nycander.

Enligt en gängse föreställning bygger liberalismen på en optimistisk människouppfattning. Liberaler tror på människors förmåga att förvalta en stor frihet, de är individualister och bekänner sig till intressenas harmoni. Enligt Nationalencyklopedin kan liberalismen sägas grunda sig på ”en idyllisk människosyn”. Intuitivt håller vi med. Men finns det historisk täckning för detta? Hur tänkte de liberala fäderna? Först under 1600-talet började politiska frihetssträvanden förenas till en sammanhängande liberal ideologi. De tidiga liberalerna stod för sekularism, det inomvärldsliga förnuftets primat i samhällsfrågorna. De hade lärt av Niccolò Machiavelli och Thomas Hobbes, som radikalt bröt med både den kristna och den antika, aristoteliska världsbilden och som var kända för motsatsen till en idyllisk människosyn. Machiavelli ville mobilisera människors erkänt dåliga sidor i kampen för ett stort politiskt mål, Italiens enande. Hobbes ansåg att naturtillståndet var ett allas krig mot alla. Baruch Spinoza var den mest genuint liberale av 1600-talets filosofer. Gunnar Fredriksson skriver i sin biografi att Spinoza hade samma utgångspunkt som Hobbes, ”det kaotiska naturtillståndet av komplett egoism”. Liksom Hobbes betraktade han religionskonflikter och trosfanatism som det centralt onda. Han skrev: ”I den utsträckning som människor plågas av vrede, avundsjuka eller andra känslor som innebär hat fjärmar de sig från varandra, söndring uppstår, och därmed alltmer fruktan, eftersom de är mäktigare och listigare än andra djur. Och eftersom människor är i högsta grad benägna för dessa känslor är människor naturligen fiender.” Fredriksson menar att Spinoza hela sitt liv vacklade mellan en fullkomligt illusionslös människouppfattning och ett hopp om förnuftets möjligheter trots allt. Den bland liberaler tongivande maktdelningsteorin utvecklades av Montesquieu. Med Englands politiska liv vid mitten av 1700-talet för ögonen resonerade han om hur kraftspelet mellan regeringspartiet och oppositionen utvecklas när politisk frihet råder. ”Eftersom alla passioner är fria, framträder hatet, avundsjukan, svartsjukan, ivern att bli rik och att utmärka sig i all sin vidd. _ _ _ Det hat som råder mellan de två partierna blir varaktigt, emedan det alltid är vanmäktigt.” Människor följer sina nycker, de oroar sig för att deras intressen ska svikas och byter lätt parti. När det ena partiet blir alltför överlägset rusar väljarna till ”och lyfter upp det andra”, medan hatet består. Medeltidens ekonomiska filosofi handlade om försakelse, rättvis fördelning och välgörenhet. ”Samlen Eder icke skatter på jorden.” Tidigt under den nya tiden väcktes idén att människans sämre sidor, som själviskhet och begäret efter lyx och vällevnad, kunde vara drivkrafter för ekonomiska framsteg för alla. John Locke blev den ekonomiska liberalismens moralfilosof, han legitimerade förvärvsbegäret och ”the pursuit of happiness” och befriade ägandet från de moraliska förpliktelser det hade underkastats under medeltiden. Han trodde att människan i naturtillståndet styrs främst av fruktan för nöd och svält, inte av fruktan för allas krig mot alla. Han var psykologisk egoist och utilitarist. Makt och rikedom, ja, även dygden själv, värderas endast såsom ledande till vår lycka. ”Things then are Good or Evil, only in reference to Pleasure and Pain.” Även etiska resonemang fick en karaktär av självisk beräkning. Lockes lära förmedlades på 1720-talet till Amerika genom skriftserien ”Cato’s Letters” av engelsmännen Trenchard och Gordon. Deras budskap var att människans många lidelser bara är ”egenkärlekens olika uttrycksformer”. Osjälviskhet finns inte, att främja allmänintresset är endast att tillfredsställa egna behov. Montesquieu menade att oräkneliga fördelar kommer av människans fåfänga, såsom lyx, idoghet, hantverk, mode, höviskhet och smak. ”Modet är en viktig sak: genom att göra sig lättsinnig ökar man oupphörligt sin handels kontaktnät.” David Hume efterlyste en osentimental insikt om den mänskliga naturen. Människan har en drift att öka sina ägodelar och att dominera, därför krävs en författning med motvikter och kontroller, som skapar motiv ”även för dåliga människor att verka för det allmänna bästa”. Den tanken övertog de amerikanska grundlagsfäderna. När man inrättar en författning, skrev Alexander Hamilton, bör man utgå ifrån att varje människa är en kanalje, som inte har något annat mål än att gynna sig själv. ”Vi måste styra honom genom detta intresse, och med detta som medel få honom att samarbeta för det allmänna bästa, trots hans omättliga snikenhet och äregirighet.” En idyllisk människosyn? Immanuel Kant bröt med moralfilosofin bland dessa upplysningstidens liberaler. Han underkände deras mekanistiska människosyn, determinismen och den psykologiska egoismen. Han postulerade att individen har ett fritt val och är i stånd att lyda förnuftet och sedelagen, som får oss att skilja mellan en önskan och en plikt. Det har sagts att Kants frihetsbegrepp var filosofins största bidrag till liberalismens idéutveckling. Kants bild av människan var ändå övervägande pessimistisk. I ”Den eviga freden” betonade han ”människans illasinnade natur, som i civiliserade, rättsbundna samhällen döljs genom regeringens tvångsmakt”, och han menade att de makthavandes böjelse för krig är ”rotad i den mänskliga naturen”. Människan är fåfäng och har en omättlig önskan att äga och härska. I en välorganiserad stat krävs därför ”att de egoistiska böjelserna ställs mot varandra, så att de neutraliserar och upphäver varandras förstörande verkan”. Hur hårt det än kan låta kan problemet att upprätta en stat ”lösas även av en nation av djävlar (om de bara äger något förnuft)”. Att beskriva människan som av naturen fåfäng, självisk, njutningslysten och antisocial var ett sätt att klargöra det politiska problemets komplicerade natur. Hur skapar man en stabil helhet av instabila delar? De liberala filosoferna valde bort utopier, som förespeglar ett liv i gemenskap, jämlikhet och harmoni i förlitan på människans naturliga godhet. Ett fritt samhälle är enligt dem inte naturligt utan artificiellt, en produkt av ett kyligt kalkylerande förnuft. De klassiskt konservativa tänkarna ansåg att krav på personlig och politisk frihet, social jämlikhet och lika rättigheter uttrycker en naiv tilltro till den enskilda individen och visar raka vägen till anarki. Mot medborgerliga rättigheter ställde de medborgerliga plikter, inte som liberaler rättslöshet. Mot frihet ställde de auktoritet, inte som liberaler godtycklig makt i fåtalets händer. De ansåg att en realistisk, illusionsbefriad syn på människorna talade för traditionella hierarkier och samhällsstrukturer, där individen föds in en stabil gemenskap. Kritiker från vänster anser liberaler vara fångna i en ljusblå harmonilära, utan insikt om klass- och intressemotsättningars realitet i ett borgerligt, kapitalistiskt samhälle. Liberalismen anses även bland dem ha en dragning åt det idylliska. Stephen Holmes skriver i ”The Anatomy of Antiliberalism” att liberaler är ”universella pessimister”. De inser att ”inte bara de styrda utan också de styrande behöver styras”. Han vänder på antiliberalernas argument. Bara den som har en idyllisk, naiv tro på människans naturliga godhet kan vilja ge okontrollerad makt åt några få. Det liberala engagemanget för en begränsad statsmakt med vikter och motvikter och medborgerliga fri- och rättigheter vittnar om förtrogenhet med människans obotliga själviskhet och svaghet inför varje maktinnehavs frestelser. Skribenten Svante Nycander skrev ledare i Upsala Nya Tidning innan han kom till DN 1960. Efter en tid som facklig reporter på 70-talet har han skrivit massor om arbetsmarknaden. Politisk chefredaktör 1979-94. Hans bok ”Liberalismens idéhistoria” ges ut snart. Källorna Det är ont om översiktsverk om liberalismen. Ett av de senaste är Anthony Arblasters ”The Rise & Decline of Western Liberalism” (1984). Liberal, sekulär människosyn har rötter hos Niccolò Machiavelli, särskilt ”Republiken”, översatt av Paul Enoksson (2008). Läsvärda böcker är Gunnar Fredrikssons ”Spinoza” (1999), Immanuel Kants ”Om den eviga freden”, översatt av Alf W Johansson (1996), och Alexander Hamiltons, James Madisons och John Jays ”The Federalist Papers (1787–88)”. Mer Liberalismen före 1789 var något annat än 1800-talets europeiska liberalism. Den ena var upprorisk och legitimerade revolutioner i England, Amerika och Frankrike, den andra syftade till försoning, stabilitet och reformer. Liberalen François Guizot skrev på 1820-talet att Frankrikes historia är en historia om klasskamp. En äldre samhällsform går havande med en ny social ordning, och revolutionen inträffar när spänningen mellan lagar och social verklighet överskrider en gräns. Karl Marx var påläst.


Sir Salman Rushdie fantiserar

Summary: I Salman Rushdies nya roman ”Förtrollerskan från Florens” öppnar fantasin dörren för ett historiskt möte mellan öst och väst. DN mötte författaren i den nya hemstaden New York – och frågade hur han ser på skrivandet, kändisskapet och livet efter fatwan.

Salman Rushdie går tillbaka till 1500-talet för att koppla samman öst och väst i ”Förtrollerskan”, en sprudlande fantasi, väl grundad i historien. Romanen har liknats vid en dröm, en dröm om såväl magiska kvinnor som ett möte mellan öst och väst, islam och kristendom. Fast först och främst är han ute efter att berätta en historia, inspirerad av gamla berättelser som ”Tusen och en natt”. Han säger sig sedan länge ha fascinerats av både Medicis hov i Florens och den indiske stormogulen Akbars hov i Sikri. Romanen, som nu ges ut i svensk översättning, sysselsatte Rushdie under tio år. Även om han under tiden skrev ”Ursinne” och ”Clownen Shalimar” läste han en väldig massa historia om renässansens Florens och mogulriket i Indien. Det kom som en överraskning, en upptäckt, att finna hur de två samtida epokerna på avstånd speglade sig i varandra. – Givetvis var det två olika kulturer med skilda religioner. Men jag fann ändå anmärkningsvärda likheter, kulturellt och politiskt. Machiavellis realpolitik reflekterades i Akbars hov. Renässansens idéer om humanism fanns även hos en härskare i Indien som börjat tänka på relationen mellan individ och samhälle. Även om Akbar var en tyrann drömde han om fred och frihet. Salman Rushdie tar emot DN i ett bokfyllt rum hos sin agent på Manhattan. Genom fönstren skymtar Central Park mellan skyskraporna. New York är numera hans hem även om han också har en bostad i London och reser mycket fram och tillbaka. – Båda städerna känns som hemma och det gör även Bombay när jag åker dit. Men jag har tagit över alla mina böcker till New York och jag antar att där man har sitt bibliotek där bor man. Författaren ger ett avspänt intryck. Klädd i jeans och kavaj lägger han fötterna på bordet och låter den utlovade intervjutimmen dra över tiden. Rushdie påpekar att han inte är ute efter att säga något specifikt om dagens motsätningar mellan västvärlden och islam. Och betonar att han inte gillar didaktiska romaner. Böcker som skriver folk på näsan gör honom irriterad. Man måste ge romanläsaren ett eget utrymme. Men han inser förstås att det han själv varit med om – den iranska fatwan, hans symbolvärde som brobyggare mellan öst och väst – gör det ofrånkomligt att hans senaste roman kan tolkas i dagspolitiska termer. Och, tillägger han, mogulimperiet under Akbar den store är ju ett av de bästa exemplen som finns på ett upplyst islamiskt styre. Under historiestudierna kom idén om en resa för att binda ihop två världar som knappast hade någon kontakt med varandra. Även om fåtaliga resor gjordes från väst till öst vid denna tid säger Salman Rushdie att han inte kunnat finna något om en individ som reste från öst till väst. Han bestämde sig för att låta en kvinna – den ljuva Qara Köz – företa sig resan till Florens där hon först ses som förtrollerska, sedan som häxa. Joyce Carol Oates beskrev romanen som en lyckad bladning mellan ”historia” och ”postmodernistisk magisk realism” i New York Review of Books. Även om det förvisso är menat som beröm är inte Salman Rushdie särskilt förtjust i att han ofta räknas in som magisk realist. Termen är problematisk därför att folk gärna ser ”magisk” men glömmer bort ”realism”. – Jag lärde mig tidigt att det fantastiska är ointressant om det inte är grundat i det realistiska. Det blir bara vimsigt. Men rätt använt kan det fantastiska intensifiera och belysa det verkliga. I ”Förtrollerskan från Florens” öppnar fantasin dörren för ett möte mellan öst och väst som skulle kunna inträffa även om Salman Rushdie skyndar sig att säga att han inte är optimistisk. Hans berättelse handlar om ett ”ljust ögonblick i världens historia”. – Men det är just ett ögonblick. Det fanns anledning att antyda ett annalkande mörker. Och om vi nu ska jämföra brett mellan då och nu så är det helt klart att vi i dag lever i en mörk tid, förklarar han. Hans egna hopp om en ”islamisk reformation” har inte infriats. Och mot slutet av romanen låter också Salman Rushdie Akbar den store filosofera om vad som ska komma: ”Framtiden skulle inte bli vad han hoppades utan en uttorkad, ovänlig, fientlig plats där människor skulle hanka sig fram bäst de kunde och hata sina grannar och krossa deras gudstjänsthus och mörda varandra igen i det återuppflammande hetsiga gräl som han hade sökt få slut på för alltid, grälet om Gud. I framtiden var det hårdheten, inte civilisationen, som skulle härska.” Men även om han må vara pessimistisk om världen är Rushdie nu nöjd med sin egen tillvaro. Det finns inget särskilt vid horisonten och det är lovande. De kontrakterade förpliktelser han haft mot Random House, förlaget i USA, är nu uppfyllda i och med att han lämnat in manus till ”Luka and the fire of life” som kommer nästa år. – Jag tror att de mest kreativa perioderna i en författares liv kommer när man inte vet vad som ska göras härnäst, säger han. Vad Salman Rushdie i alla fall vet är att han nu ska slutföra manus till filmatiseringen av ”Midnattsbarnen” – hans hyllade allegori över det moderna Indien – så att inspelningen kan starta under ledning av den indisk-kanadensiska regissören Deepa Mehta. Färdigskrivna ”Luka and the Fire of Life” kan ses som en uppföljare till ”Harun och sagornas hav”, barnboken han skrev till sin äldste son, då 11–12 år gammal. I dag har han en yngre son i samma ålder som tycker att det är väldigt orättvist att inte också han fått en bok. Nu kommer den. Med nästa roman är det dock annorlunda. Det finns en idé. Men Salman Rushdie säger att han skriver långsamt och att han uppnått en ålder då det gäller att tänka på vad han verkligen vill göra. Det är inte som när han var 25. Det finns ett begränsat antal böcker kvar. Kanske är det dags att skriva dramatik. Han säger att det på sitt sätt är märkligt att han blivit 62 år och aldrig skrivit en pjäs. Han gillar ju att gå på teater. Han medger att det även finns lite gamla skådespelardrömmar. Det måste han väl efter att i småroller ha uppträtt först som sig själv i ”Bridget Jones dagbok” och sedan som Helen Hunts gynekolog i hennes film ”Then she found me”. Nu finns en större utmaning med ett erbjudande från Deepa Mehta att vara med i en kommande film om kriminella indiska gäng. – Det verkar bli något av en indisk Tarantinofilm om hur det uppstått en indisk maffia i Vancouver. Medlemmarna är alla sikher och de är specialiserade på heroin och beställningsmord. Intressant. Och jag har förstås alltid velat spela en indisk gangster. Men vet inte om jag vågar. Salman Rushdie har ju visat att han tycker det är självklart att högt och lågt kan blandas i kulturlivet. Ingen tänker bara höga tankar. Intresset för populärkultur – och kanske också hans tidigare äktenskap med den indiska supermodellen Padma Lakshmi – har bidragit till att han stämplats som ett partydjur som gillar att frottera sig med celebriteter. Det där tycker han förstås är orättvist. Något som nyhetsmedier hittat på för att sälja tidningar. Men en författares tillvaro kan lätt bli solitär och han är en social människa som gillar att träffa folk och ha trevligt. – Sedan tror jag inte att bra romaner kommer till i elfenbenstorn, skrivna av känsliga esteter som sitter i eleganta rum och tänker på själen. Man måste ut i världen, besöka olika rum, leta upp även allt nonsens som rör sig i folks huvuden. Han undrar om det är ett uttryck av puritanism när författare inte ska få ha roligt. Det verkar ha blivit värre. En generation tillbaka klagade ingen på Norman Mailer när han skrev om boxning eller Marilyn Monroe. Rushdie säger att kändisfaktorn är hanterligt. Det går ändå inte att jämföra med filmstjärnor och rockmusiker. Han kan gå på gatan utan att någon bryr sig. Vad Salman Rushdie kan se som problematiskt är att hans berömmelse delvis vilat på något obehagligt, och då är vi osökt inne på fatwan, dödsdomen som ayatolla Khomeini utfärdade för att romanen ”Satansverserna” påstods vara hädisk mot islam. Rushdie höjer först ett ögonbryn i förvåning när han får höra att frågan fortfarande utlöser gräl bland Svenska Akademiens ledamöter. Sedan säger han att förvirringen nog snarast tilltagit under de 20 år som gått. Han minns hur han då blev besviken över att så många fann det svårt att enkelt svara på frågan om det är rätt att döda en författare som skrivit en bok. Ja eller nej borde vara nog. Rushdie var inte beredd på att vissa av hans kritiker, i stället för att ge ett rakt svar, förlorade sig i argument hämtade från sociologin, antropologin eller i synen på invandring. Men visst, det var ändå många som fattade principen. Under kontroversen kring de danska Muhammedteckningarna var västvärldens respons snarare än svagare. Han säger att han inser att redaktörer tar olika beslut om vad som ska publiceras varje dag. Men när det finns ett hot om våld ändras situationen och därmed borde alla tidningar i världen ha publicerat teckningarna. – Hot om våld kan inte mötas med undfallenhet. Det leder bara till mer våld. Det är oroande att så många som valde att inte publicera lutade sig mot respektargumentet. De var bara rädda och när rädslan kallas för respekt visar det att vi blivit fegare. I vilket fall hävdar Salman Rushdie att han ser historien om fatwan som ett avslutat kapitel för egen del. Med ett vänligt småleende på läpparna säger han att han faktiskt är hoppfull att den dagen ska komma när han ger en intervju och frågan om fatwan aldrig kommer upp. Ny bok om Rushdie-affären på svenska Salman Rushdie föddes i juni 1947 i Bombay, bara veckor innan Indiens självständighet från det brittiska kolonialväldet utropades. Han kom till England för att studera i Cambridge och bodde även i Pakistan. Aktuell med romanen ”Förtrollerskan från Florens”, som ges ut på svenska i början av november (Albert Bonniers förlag, övers. Hans Berggren). Rushdie har varit gift fyra gånger och är bosatt i New York och London. Han adlades 2007 i Storbritannien och kan därmed titulera sig sir Salman Rushdie. Han romandebuterade 1975 med ”Grimus”. Det stora genombrottet kom med romanen ”Midnattsbarnen”. Romanen belönades 1981 med Bookerpriset. Några andra titlar på svenska: ”Satansverserna” (1989), ”Är ingenting heligt?” (1990), ”Morens sista suck” (1996), ”Marken under hennes fötter” (1999), ”Ursinne” (2002), ”Överskrid denna gräns” (2004) samt ”Clownen Shalimar” (2006). Efter publiceringen av ”Satansverserna” utfärdade ayatolla Khomeini i Iran en fatwa mot Salman Rushdie. Fatwan var i praktiken en dödsdom som förkunnade att Rushdie kunde avrättas eftersom romanen påstods vara hädisk mot islam. Rushdie tvingades gå under jorden. Fatwan hävdes 1998. Om Rushdieaffärens konsekvenser handlar Kenan Maliks bok ”Från fatwa till jihad”. När den gavs ut på engelska i våras skrev Torbjörn Elensky att det är årets viktigaste debattbok (DN 8/5  -09). Den har precis kommit ut i svensk översättning av Joachim Retzlaff på Voltaire Publishing.


Sir Salman fantiserar

Summary: I Salman Rushdies nya roman ”Förtrollerskan från Florens” öppnar fantasin dörren till ett historiskt möte mellan öst och väst. DN mötte författaren i nya hemstaden New York – och frågade hur han ser på skrivandet, kändisskapet och livet efter fatwan.

NEW YORK. Salman Rushdie går tillbaka till 1500-talet för att koppla samman öst och väst i ”Förtrollerskan från Florens”, en sprudlande fantasi, väl grundad i historien. Romanen har liknats vid en dröm, en dröm om såväl magiska kvinnor som ett möte mellan öst och väst, islam och kristendom. Fast först och främst är han ute efter att berätta en historia, inspirerad av gamla berättelser som ”Tusen och en natt”. Han säger sig sedan länge ha fascinerats av både Medicis hov i Florens och den indiske stormogulen Akbars hov i Sikri. Romanen, som nu ges ut i svensk översättning, sysselsatte Rushdie under tio år. Även om han under tiden skrev ”Ursinne” och ”Clownen Shalimar” läste han en väldig massa historia om renässansens Florens och mogulriket i Indien. Det kom som en överraskning, en upptäckt, att finna hur de två samtida epokerna på avstånd speglade sig i varandra. – Givetvis var det två olika kulturer med skilda religioner. Men jag fann ändå anmärkningsvärda likheter, kulturellt och politiskt. Machiavellis realpolitik reflekterades i Akbars hov. Renässansens idéer om humanism fanns även hos en härskare i Indien som börjat tänka på relationen mellan individ och samhälle. Även om Akbar var en tyrann drömde han om fred och frihet. Salman Rushdie tar emot DN i ett bokfyllt rum hos sin agent på Manhattan. Genom fönstren skymtar Central Park mellan skyskraporna. New York är numera hans hem även om han också har en bostad i London och reser mycket fram och tillbaka. – Båda städerna känns som hemma och det gör även Bombay när jag åker dit. Men jag har tagit över alla mina böcker till New York och jag antar att där man har sitt bibliotek där bor man. Författaren ger ett avspänt intryck. Klädd i jeans och kavaj lägger han fötterna på bordet och låter den utlovade intervjutimmen dra över tiden. Rushdie påpekar att han inte är ute efter att säga något specifikt om dagens motsätningar mellan västvärlden och islam. Och betonar att han inte gillar didaktiska romaner. Böcker som skriver folk på näsan gör honom irriterad. Man måste ge romanläsaren ett eget utrymme. Men han inser förstås att det han själv varit med om – den iranska fatwan, hans symbolvärde som brobyggare mellan öst och väst – gör det ofrånkomligt att hans senaste roman kan tolkas i dagspolitiska termer. Och, tillägger han, mogulimperiet under Akbar den store är ju ett av de bästa exemplen som finns på ett upplyst islamiskt styre. Under historiestudierna kom idén om en resa för att binda ihop två världar som knappast hade någon kontakt med varandra. Även om fåtaliga resor gjordes från väst till öst vid denna tid säger Salman Rushdie att han inte kunnat finna något om en individ som reste från öst till väst. Han bestämde sig för att låta en kvinna – den ljuva Qara Köz – företa sig resan till Florens där hon först ses som förtrollerska, sedan som häxa. Joyce Carol Oates beskrev romanen som en lyckad bladning mellan ”historia” och ”postmodernistisk magisk realism” i New York Review of Books. Även om det förvisso är menat som beröm är inte Salman Rushdie särskilt förtjust i att han ofta räknas in som magisk realist. Termen är problematisk därför att folk gärna ser ”magisk” men glömmer bort ”realism”. – Jag lärde mig tidigt att det fantastiska är ointressant om det inte är grundat i det realistiska. Det blir bara vimsigt. Men rätt använt kan det fantastiska intensifiera och belysa det verkliga. I ”Förtrollerskan från florens” öppnar fantasin dörren för ett möte mellan öst och väst som skulle kunna inträffa även om Salman Rushdie skyndar sig att säga att han inte är optimistisk. Hans berättelse handlar om ett ”ljust ögonblick i världens historia”. – Men det är just ett ögonblick. Det fanns anledning att antyda ett annalkande mörker. Och om vi nu ska jämföra brett mellan då och nu så är det helt klart att vi i dag lever i en mörk tid, förklarar han. Hans egna hopp om en ”islamisk reformation” har inte infriats. Och mot slutet av romanen låter också Salman Rushdie Akbar den store filosofera om vad som ska komma: ”Framtiden skulle inte bli vad han hoppades utan en uttorkad, ovänlig, fientlig plats där människor skulle hanka sig fram bäst de kunde och hata sina grannar och krossa deras gudstjänsthus och mörda varandra igen i det återuppflammande hetsiga gräl som han hade sökt få slut på för alltid, grälet om Gud. I framtiden var det hårdheten, inte civilisationen, som skulle härska.” Men även om han må vara pessimistisk om världen är Rushdie nu nöjd med sin egen tillvaro. Det finns inget särskilt vid horisonten och det är lovande. De kontrakterade förpliktelser han haft mot Random House, förlaget i USA, är nu uppfyllda i och med att han lämnat in manus till ”Luka and the fire of life” som kommer nästa år. – Jag tror att de mest kreativa perioderna i en författares liv kommer när man inte vet vad som ska göras härnäst, säger han. Vad Salman Rushdie i alla fall vet är att han nu ska slutföra manus till filmatiseringen av ”Midnattsbarnen” – hans hyllade allegori över det moderna Indien – så att inspelningen kan starta under ledning av den indisk-kanadensiska regissören Deepa Mehta. Färdigskrivna ”Luka and the Fire of Life” kan ses som en uppföljare till ”Harun och sagornas hav”, barnboken han skrev till sin äldste son, då 11–12 år gammal. I dag har han en yngre son i samma ålder som tycker att det är väldigt orättvist att inte också han fått en bok. Nu kommer den. Med nästa roman är det dock annorlunda. Det finns en idé. Men Salman Rushdie säger att han skriver långsamt och att han uppnått en ålder då det gäller att tänka på vad han verkligen vill göra. Det är inte som när han var 25. Det finns ett begränsat antal böcker kvar. Kanske är det dags att skriva dramatik. Han säger att det på sitt sätt är märkligt att han blivit 62 år och aldrig skrivit en pjäs. Han gillar ju att gå på teater. Han medger att det även finns lite gamla skådespelardrömmar. Han har uppträtt i småroller, först som sig själv i ”Bridget Jones dagbok” och sedan som Helen Hunts gynekolog i hennes film ”Then she found me”. Nu finns en större utmaning med ett erbjudande från Deepa Mehta att vara med i en kommande film om kriminella indiska gäng. – Det verkar bli något av en indisk Tarantinofilm om hur det uppstått en indisk maffia i Vancouver. Medlemmarna är alla sikher och de är specialiserade på heroin och beställningsmord. Intressant. Och jag har förstås alltid velat spela en indisk gangster. Men vet inte om jag vågar. Salman Rushdie har ju visat att han tycker det är självklart att högt och lågt kan blandas i kulturlivet. Ingen tänker bara höga tankar. Intresset för populärkultur – och kanske också hans tidigare äktenskap med den indiska supermodellen Padma Lakshmi – har bidragit till att han stämplats som ett partydjur som gillar att frottera sig med celebriteter. Det där tycker han förstås är orättvist. Något som nyhetsmedier hittat på för att sälja tidningar. Men en författares tillvaro kan lätt bli solitär och han är en social människa som gillar att träffa folk och ha trevligt. – Sedan tror jag inte att bra romaner kommer till i elfenbenstorn, skrivna av känsliga esteter som sitter i eleganta rum och tänker på själen. Man måste ut i världen, besöka olika rum, leta upp även allt nonsens som rör sig i folks huvuden. Han undrar om det är ett uttryck av puritanism när författare inte ska få ha roligt. Det verkar ha blivit värre. En generation tillbaka klagade ingen på Norman Mailer när han skrev om boxning eller Marilyn Monroe. Rushdie säger att kändisfaktorn är hanterligt. Det går ändå inte att jämföra med filmstjärnor och rockmusiker. Han kan gå på gatan utan att någon bryr sig. Vad Salman Rushdie kan se som problematiskt är att hans berömmelse delvis vilat på något obehagligt, och då är vi osökt inne på fatwan, dödsdomen som ayatolla Khomeini utfärdade för att romanen ”Satansverserna” påstods vara hädisk mot islam. Rushdie höjer först ett ögonbryn i förvåning när han får höra att frågan fortfarande utlöser gräl bland Svenska Akademiens ledamöter. Sedan säger han att förvirringen nog snarast tilltagit under de 20 år som gått. Han minns hur han då blev besviken över att så många fann det svårt att enkelt svara på frågan om det är rätt att döda en författare som skrivit en bok. Ja eller nej borde vara nog. Rushdie var inte beredd på att vissa av hans kritiker, i stället för att ge ett rakt svar, förlorade sig i argument hämtade från sociologin, antropologin eller i synen på invandring. Men visst, det var ändå många som fattade principen. Under kontroversen kring de danska Muhammedteckningarna var västvärldens respons snarare än svagare. Han säger att han inser att redaktörer tar olika beslut om vad som ska publiceras varje dag. Men när det finns ett hot om våld ändras situationen och därmed borde alla tidningar i världen ha publicerat teckningarna. – Hot om våld kan inte mötas med undfallenhet. Det leder bara till mer våld. Det är oroande att så många som valde att inte publicera lutade sig mot respektargumentet. De var bara rädda och när rädslan kallas för respekt visar det att vi blivit fegare. I vilket fall hävdar Salman Rushdie att han ser historien om fatwan som ett avslutat kapitel för egen del. Med ett vänligt småleende på läpparna säger han att han faktiskt är hoppfull att den dagen ska komma när han ger en intervju och frågan om fatwan aldrig kommer upp. Lennart Pehrson DN:s korrespondent lennartpehrson@me.com


Älskade spion

Summary: Hon förförde den unge Ingmar Bergman och rapporterade till den svenska säkerhetstjänsten. Anders Thunberg har skrivit en fascinerande bok om Karin Lannby, kvinnan som blev spion i krigsårens Stockholm.

Böcker Anders Thunberg ”Karin Lannby – Ingmar Bergmans Mata Hari” Natur & Kultur Sommaren 1937 blir en mycket ung och radikal medelklasskvinna uppsökt i föräldrahemmet i Ålsten. Mannen som besöker henne är mörklagd, ”kraftigt byggd och med markerade ögonglober”. Den 21-åriga kvinnan ska värvas som spion i spanska inbördeskriget – hon ges i uppdrag att ”infiltrera de fascistiska nätverken och rapportera till legationen i Paris”. Den mörklagde mannens namn är Luis Buñuel – världsberömd surrealistisk filmare. Kvinnan å andra sidan är föremål för en ny bok, skriven av journalisten Anders Thunberg: ”Karin Lannby – Ingmar Bergmans Mata Hari”. Den krångliga undertiteln (hur många vet i dag vem Mata Hari var skvallrar om bokens marknadsföringsfokus – huvudpersonen Lannbys förförelse av den yngre Ingmar Bergman. Hon tog ”hand om min sexuella hunger, hon öppnade gallret och släppte ut en galning”, skrev Bergman långt senare. Intressantare är att Thunberg avslöjar att Bergman ljugit om sitt förhållande till Nazi-Tyskland. Bergman har påstått att han besökte landet 1934, en tid då regimen just etablerats och då kunskapen var liten om nazismens väsen. I själva verket skedde besöket den propagandistiska olympiska sommaren 1936. Skillnaden är avgörande och förtjänar att påpekas. Tyvärr riskerar bokens Bergman-undertitel att ta uppmärksamhet från berättelsen om huvudpersonen, Karin Lannby. Den är spännande och har mycket att berätta om Stockholm under andra världskriget, där allierade och axelmakter lät sina utsända mötas och konfronteras i neutralitetens skuggor (det påstås att den brittiska underrättelsetjänsten stoppade klipulver i tyskarnas kondomer). Sveriges vadmalsgrå och beredskapstida huvudstad känns rafflande och fräsch – en perfekt bakgrund till en thriller. Man kan se filmatiseringen framför sig! Plötsligt befann sig denna perifera del av Europa mitt i den stora världen. Världsvana flyktingar samlades på stadens kaféer (och krävde till personalens förvåning ett glas vatten till kaffet). Aktivisterna kunde svårligen eller omöjligen skilja vän från fiende. Vem var i själva verket agent från motståndarsidan Vem var dubbelagent Trippelagent Kriget var inte bara hot – det var även ett tillfälle att krydda livet med spioneri, för den svensk som ville och kunde. Inte minst erbjöd samtiden kvinnor möjligheten att bryta sig fria från könsrollerna. Ett tillfälle som den självförbrännande medelklassbohemen och salongsbolsjeviken Karin Lannby grep i flykten. Förutsättningen var vissa baskunskaper, som den språkbegåvade och intellektuella Lannby innehade. Hon njöt – och gick nästan under på kuppen. Efter sin spiondebut i Spanien (som knappast kan kallas för en succé) låter sig Lannby värvas av den svenska säkerhetstjänsten, till vilken hon flitigt rapporterar om kända och okända existenser. Ingmar Bergman kallar hon ofarlig. Mer fokus läggs på en ung man vid namn Christer Strömholm (senare berömd fotograf) och dennes högerextremism. Tydligt är att Karin Lannby låter sig tjusas av underrättelsevärlden, där hon tacksamt tar emot ett täcknamn – ”Anette”. En bit in i historien ställer sig läsaren emellertid samma fråga som författaren: Varför ställer sig den brinnande kommunisten Lannby till den svenska hemliga polisens förfogande Borde inte denna revolutionär se sin uppdragsgivare som den föraktade förtryckarstatens hantlangare Thunbergs svar blir att Karin Lannby fattade ett lojalitetsbeslut: Hon skulle hjälpa till med försvaret av sitt fosterland. ”Här skilde hon sig inte från vilken lotta, bilkårist, hemvärnsman, eller civilförsvarssamarit som helst”, anser författaren. Det är en sannolik förklaring – men den känns inte heltäckande. En trolig komplettering är att Karin Lannby sökte äventyret till vad pris som helst. När hennes före detta kamrater inom kommunismen spottade ut henne från sina led sökte hon omedelbart nästa leverantör av adrenalinkickar. I det här fallet den svenska säkerhetstjänsten. I övrigt är Thunberg väl påläst och texten känns kunnig, om än ofta rätt hoppig. Boken har passager där varje stycke bara är två meningar långt och där författaren hastigt går från händelse till händelse. Som läsare får man svårt att hänga med i svängarna. Det är synd, för berättelsen om Karin Lannby är som sagt fascinerande och hade förtjänat en mer bearbetad strukturering och språklig framställning. Blev det kanske ont om tid mot slutet av arbetet Efter 1945 återgick Stockholm till sin vardagslunk. De flesta internationella agenterna reste hem igen. Spioneriet professionaliserades under kalla kriget och utrymmet för amatörer minskade. Tillvaron blev tryggare för flertalet. Men samtidigt tristare för den rastlösa människotyp som Karin Lannby verkar ha varit ett utmärkt exempel på. Ett annat exempel är svenskan Jane Horney, som avrättades av danska motståndsrörelsen inför krigsslutet. Och javisst, för all del. Visst går det att jämföra med Mata Hari. Henrik Arnstad litteratur@dn.se Den nederländska slöjdanserskan Mata Hari (1876–1917) hette egentligen Margaretha Zelle och var – möjligen – tysk spion under första världskriget.


The Tiny tillbaka på banan

Summary: Det blev mycket för The Tiny, för mycket. Men efter en längre paus är nu äkta paret Ellekari Larsson och Leo Svensson tillbaka med ett nytt The Tiny-album. Hyllat förstås.

2006 tog det till slut tvärstopp för The Tiny. Sångerskan och pianisten Ellekari Larsson och cellisten Leo Svensson hade efter fyra år och två hyllade album med dramatisk, utlevande pop kört sig själva rätt in i väggen. – Vi sa inte bara ”ja” till allt, vi hetsade på för att få göra olika saker. Musikglädjen försvann till slut, allt handlade bara om turnéer och logistik. Vi blev sjuka hela tiden för att luften var dålig och vi aldrig gick ut. Och när man är ihop och på turné så blir det också omöjligt att ha ett privatliv. Antingen gjorde vi slut på oss eller bandet, säger sångerskan Larsson och tittar på sin bandkollega och make Svensson som sitter bredvid henne på kaféet i Stockholmsförorten Årsta. Larsson och Svensson gjorde varken slut på förhållandet eller The Tiny – de tog en längre paus från bandet. I stället spelade de med andra artister. – Det har vi alltid gjort, säger Svensson, men just det här året har vi varit med i Anna Ternheims band och där har vi verkligen fått chansen att spela mycket och verkligen gräva djupt i någonting. Vi har kunnat ägna oss bara åt musik, vilket var en väldig kontrast till The Tiny, där vi inte vill annat än att ägna oss åt musik, men där vi är tvungna att ta ansvar för allting annat också. Pausen fick den efterlängtade effekten. Lusten till The Tiny kom tillbaka, nya albumet ”Gravity & Grace” har just släppts och mötts av hyllande recensioner. – Det var jätteroligt att komma i gång med The Tiny igen, säger Larsson. Och väldigt annorlunda. När vi började med The Tiny så var det väldigt mycket mina låtar och jag var frontperson, men inför den här skivan bestämde vi att vi skulle skriva hälften var, jag och Leo. Det känns mer som att det är vår grej nu. Vad är skillnaden mellan era låtar? – Leos låtar är så perfekta. Det är väldigt irriterande, skrattar Ellekari. Jag skriver så mycket låtar och kastar sen säkert 80 procent. Leo jobbar med en i taget och sitter och filar. – Och jag avundas så klart Ellekaris flöde, kontrar Svensson. Hur kreativiteten liksom kan rinna ur henne. Jag är inte där. Ännu i alla fall. Den här gången hade vi ambitionen att göra väldigt genomarbetade låtar. Riktiga låtar som är fullständiga i sin … – … struktur, fyller Ellekari i. Sen betydde det mycket att vi hade en tredje person med oss också. Den tredje personen heter Paul ”Rustin Man” Webb och var en gång i tiden basist i Talk Talk, men är numera producent. Bland annat samarbetade han med Portishead-sångerskan Beth Gibbons på albumet ”Out of season”. En av Larssons favoritskivor på senare tid. – Paul lade mycket ansvar på oss. ”Ni vet ju vad ni vill, jag lyssnar på er. Om ni är nöjda är jag nöjd”, sa han. Samtidigt så var han väldigt tidskrävande. Han är från den gamla skolan, som kan ställa in ett virvelljud i en vecka. Jag vet inte hur många olika mikrofoner jag hade riktade mot mig, säger Larsson. Vad har den där pausen betytt? – Den gav mig ett stort egoistiskt behov av att sjunga, säger Ellekari Larsson. Det är väldigt skönt att få det svart på vitt – vad håller jag på med och varför? När man frånsäger sig något och tar en paus känner man hur mycket man behöver det. Jag vill spela inför folk, jag vill ha respons, jag behöver påstå något och se vad som händer. Hörs ofta på andra artisters skivor Ellekari Larsson och Leo Svensson bildade The Tiny 2002. Larsson sålde sin lägenhet för att bekosta inspelningen av debutalbumet ”Close enough” (2004). Två år senare släpptes uppföljaren ”Starring: someone like you”. Båda medlemmarna medverkar ofta på andra artister skivor. Larssons röst har hörts bakom eller med bland andra Frida Hyvönen, Primal Scream och Taken By Trees. Svenssons har arrangerat stråkar och spelat cello och såg med bland andra Jenny Wilson, The Concretes, Blood Music, Anna Järvinen och Nicolai Dunger. Fem favoritskivor: P J Harvey ”To bring you my love”, Portishead ”Third”, Brian Eno ”Another green world”, Nicolai Dunger ”Soul rush”, Moondog ”Viking of 5th Avenue”.


Jonas får Thailand att dansa

Summary: Jonas Anderson, född i Sverige, stor i Thailand, kommer med liten orkester och dansare till Sverige för första gången. På Södra teatern i kväll och på fredag, på söndag i Sundsvall, thailändarnas speciella stad.

På marknader över hela Thailand, bland inhemska popstjärnor och piratkopior av allt man kan önska sig, ligger alltid några album med Jonas Anderson, den blonde svensken med den milda blicken och det snälla leendet. Han sjunger den folkliga musiken lookthung. Nu står han för första gången på en scen i Sverige, landet som älskar sitt Thailand. – Lookthung är jättepopulärt, den har sin grund i traditionell musik och uppfattas som den mest typiska thailändska populärmusiken, säger Jonas Anderson, lookthung-stjärna. Lookthung betyder ”barn från fältet”, och är musik från landsbygden. Det blir speciellt i ett land där man kan se många svårsmälta imitationer av västerländsk pop. Någon har jämfört lookthung med countrymusiken i USA, särskilt med tanke på vibratot i sången. Eller kanske är det som Sven Ingvars i Sverige ... Innan Jonas Anderson påbörjar sin resa till Sverige talar vi med varandra på telefon. Svenskan minns han även om den ibland blir lite engelsk. Han föddes i Sverige och då hette han Wadenholm i efternamn. När Jonas Wadenholm var nio år flyttade familjen till Thailand 1981. Föräldrarna hade besökt vänner och blivit så fångade av landet att de stannade kvar. De arbetade med sociala frågor i skolor i Khorat, största staden i nordöstra Thailand, den absolut fattigaste delen av landet. Här livnär sig människor så gott det går på jorden. Men med 20 miljoner invånare är konkurrensen om arbetstillfällen stor. Det är här i Isanregionen som några satsar familjens tillgångar på att åka till Sverige och plocka ”frukt”, det vill säga bär som inte alltid finns. Men de flesta reser söderut för att arbeta på byggena i Bangkok eller turisthotellen i söder. Då blir lookthungmusiken det som påminner om hembygden. När föräldrarna reste hem tio år senare stannade Jonas kvar. Han talade flytande thai och hade lärt sig den lokala musikstilen och imiterade lookthungstjärnor. Men det som skiljer lookthung från vanlig populärmusik är att den har en mycket speciell struktur och kräver en särskild sångstil. – Och den är jättesvår att sjunga, säger Jonas, så det tog lång tid att lära sig på riktigt. Just nu har Jonas lågsäsong. Det regnar i Thailand och hans publik finns på buddistiska tempelfester, marknader och festplatser ute på landet, där små stånd samsas med en ranglig arena för thaiboxning och en hög scen för de obligatoriska uppträdandena. Där finns alltid plats för sång, dans och glittriga kostymer, och allra helst en fantasifull koreografi och en ganska påkostad show, det vill säga: Jona! Jonas låter som Jona på thailändska, på thai kan inte ord sluta på s så det blir det ett litet, knappt hörbart t i stället. – Och Wadenholm var helt omöjligt att uttala på thailändska så jag valde ett artistnamn som är typiskt svenskt. – Konserterna i Sverige är speciella, när jag reser utomlands brukar jag ha förinspelad musik men för första gången har jag med musiker. Han kommer med fyra dansare och fyra musiker, en bantad version av showen. Det vanliga är åtta dansare samt åtta musiker på bas, gitarr, trummor, keyboard och blåsinstrument som saxofon och trombon. Klädbytena, glitter och starka färger är viktiga, inga jeans och rutiga skjortor på scenen. – Vi ska ju fånga ögat. Vi måste vara äkta thailändska artister och tanken är att det man ser på scenen ska vara annorlunda. Jeans är mer internationellt, men den stora publiken som lyssnar på lookthung, det är arbetarklassen, hårt arbetande människor. När det är dags att koppla av, vill de ha sådant som de kan relatera till men de vill också ha något bortom vardagslivet. I Sverige har Jonas två publiker: den thailändska kolonin och svenskarna som älskar Thailand. – Jag antar att svenskarna tycker att musiken är exotisk. Och så jag, som är svensk och är känd i thailändsk teve. Dubbelexotiskt, föreslår jag. Jonas skrattar, men säger: – Jag har ansträngt mig att omfatta Thailand och thailändsk kultur men kommer alltid att ses som farang. Jag kan inte undgå att ses som utlänning för jag är vit och blond, men i mitt hjärta skulle jag vilja att alla kunde se varandra som en och samma. – Jag vill inte att svenskarna ska se mig som thai och jag vill inte att thailändarna ska se mig som svensk, jag vill kunna röra mig fritt däremellan. Uppträder även i Sundsvall Jonas Anderson på Södra teatern den 15 och 16 oktober samt på Sundsvalls teater den 18 oktober. Sundsvall är en särskild plats för svenskthailändska förbindelser. Det beror på kung Chulalongkorn också känd som Rama V, det moderna Thailands grundare, som försvarade landet mot kolonialisering. Han reste också till Europa och besökte Stockholm och världsutställningen 1897. Särskilt intresserad var han av svensk träindustri och besökte Sundsvall och de stora älvarna. Som ett minne av detta uppfördes ungefär hundra år senare en thailändsk kunglig paviljong med förgylld spira mitt i skogen utanför Sundsvall.


Bergmanfoton till Gripsholms slott

Summary: Den svenska affärsmannen Fredrik Posse har sålt vidare sina två Bergmanfotografier från Bukowskisauktionen till Nationalmusei vänner. Snart kan bilderna beskådas av allmänheten på Gripsholm slott.

Föreningen Nationalmusei vänner har köpt in ett fotografi av Ingmar Bergman, taget 1964 av den nyligen avlidne amerikanske stjärnfotografen Irving Penn. Föreningen har även köpt in ytterligare ett foto på Bergman, där han beskådar hajmodellen från storfilmen "Hajen" i Hollywood. Båda fotografierna hamnar nu i Statens porträttsamling på Gripsholms slott, som är en del av Nationalmuseum, och kommer inom en snar framtid att visas för allmänheten. När Ingmar Bergmans lösöre auktionerades ut på Bukowskis i Stockholm ville två svenska institutioner att fotografierna skulle stanna i Sverige, men ingen av dem hade råd att hänga med i budgivningen. Då klev den svenske affärsmannen Fredrik Posse in och köpte bilderna för att sälja vidare till ett subventionerat pris. "Det gläder oss mycket att vi har lyckats tillmötesgå ett viktigt önskemål från Statens Porträttsamling och räddat de båda Bergmanfotografierna kvar i Sverige" säger Eva Qviberg, ordförande i Nationalmusei Vänner, i ett pressmeddelande.