Kate Winslet: ”Mobbningen tvingade mig att förverkliga skådespelardrömmen”

Summary: Inför tusentals ungdomar berättade den brittiska skådespelaren på onsdagen om hur hon under sin skolgång blev hånad för sin kropp. Hon sa också att de erfarenheterna tvingade henne att förverkliga drömmen om att bli skådespelare.

Den Oscarsbelönade skådespelaren Kate Winslet talade på onsdagen om sina egna erfarenheter av mobbning inför tusentals ungdomar på en gala arrangerad av välgörenhetsorganisationen WE Day i London. – Jag blev mobbad i skolan. De kallade mig för ”blubber” (späcket), sa skådespelaren i sitt tal. Winslet berättade att glåporden om hennes vikt och den fysiska och psykiska mobbningen tvingade henne att ”höja sig över allt” och förverkliga drömmen om att bli skådespelare. Hon talade om vikten av självrespekt och att ”tro att man är värd” att göra det man älskar. – Tro på att du kan göra vad som helst, var än du kommer ifrån. Du kan övervinna dina rädslor, sa hon. Den brittiska skådespelaren uppmanade även ungdomar att lägga ifrån sig sina telefoner för att dela ett ögonblick eller inleda en konversation med den som sitter bredvid. Winslet har tidigare talat offentligt om kroppspress och att hon inte passar in i Hollywoods viktideal.


Putins talesperson fördömer Ukrainas Eurovision-stopp för Ryssland

Summary: Kreml fördömer Ukrainas beslut att stoppa Ryssland från Eurovision Song Contest i Kiev. – Beslutet är fullständigt orättvist och olyckligt, säger Putins talesperson.

Kreml uppmanar Kiev att ompröva beslutet om inreseförbud för den ryska artisten Julia Samojlova. Samojlova skulle ha tävlat för Ryssland i Eurovision Song Contest i Ukraina i maj, men har stoppats av värdlandet från att medverka i tävlingen. Anna-Lena Laurén: Julija Samojlova en bricka i ett politiskt spel – Ur vår synvinkel är beslutet fullständigt orättvist och olyckligt. Vi hoppas att det omprövas, säger president Vladimir Putins talesperson Dmitrij Peskov. Så sent som i förra veckan blev det klart att Ryssland skulle delta i tävlingen, trots tidigare spekulationer om en bojkott på grund av det politiska läget mellan Ryssland och arrangören Ukraina. Dagen innan anmälningstiden löpte ut skickade Ryssland dock in bidraget "Flame is burning", som sjungs av Julia Samojlova. Men i går kom beskedet från den ukrainska säkerhetstjänsten SBU att Samojlova stoppas, eftersom hon tidigare har uppträtt på Krim som Ryssland har annekterat. Det var 2015 som Samojlova deltog i konserten, alltså efter annekteringen, och enligt SBU besökte hon Krim på ett olagligt sätt eftersom hon flögs in direkt via Ryssland. Läs mer: Ukraina stoppar Ryssland i ESC Den europeiska radio- och tv-unionen EBU, som arrangerar Eurovision, har uttryck att de är "djupt besvikna" överbeslutet som de anser strider mot tävlingens inkluderande värdegrund.


James Corden om Londondådet: Kommer att föra Londonborna närmare varandra

Summary: I den amerikanska pratshowen ”The late late show” kommenterar värden James Corden onsdagens dåd i London: ”Om syftet var att dela Londons invånare vet jag att detta bara kommer att föra dem närmare varandra.”

Brittiske James Corden, värd för den amerikanska pratshowen ”The late late show” men kanske än mer känd som mannen bakom det populära inslaget ”Carpool karaoke”, talade under onsdagens avsnitt av programmet om attacken i London. Läs mer: Det vet vi om dådet i London Dådet, där fyra dödades och fyrtio skadades, skedde vid Westminster Bridge och det brittiska parlamentet under onsdagseftermiddagen. ”När jag tittade på nyheterna i dag kände jag mig väldigt långt från mitt hem”, sade James Corden i programmet. ”När något sådant händer i ens hemstad är man inte glad över att man är långt bort – det man önskar är att man kunde vara där med sina nära och kära.” ”London är en stolt och briljant mångfaldsstad, och en sak är säker – om syftet med terrordådet var att dela Londons invånare vet jag med säkerhet att en sådan här sak bara för dem närmare varandra. I kväll sänder vi våra varmaste tankar till alla i Storbritannien”, sade James Corden.


Svenska Pen stöttar hotade bibliotekarier

Summary: Svenska Pen går ut med sitt stöd till bibliotekarierna i Nacka som utsattes för hat och dödshot efter att den högerextrema tidningen Nya Tider inte köptes in.

DN har rapporterat om hur biblioteken i Nacka utsatts för påtryckningar att ta in den högerextrema tidningen Nya Tider. Biblioteken har nekat tidningen, dels eftersom man anser att tidningen inte uppfyller kommunens värdegrund, dels eftersom man arbetar med ett representativt urval och inte har plats för samtliga titlar. Hat och hot har riktats mot både biblioteken och enskilda anställda efter att beslutet blev offentligt. En bibliotekarie utsattes över telefon för ett dödshot. Händelsen polisanmäldes men en utredning inleddes aldrig eftersom personen som ringt in hotet inte ansetts möjlig att spåra, enligt polisen i Stockholm. Organisationen Svenska Pen uttalar nu sitt stöd för de bibliotekarier som utsätts för hot och hat efter beslut om tidningar eller böcker som inte köps in. I ett pressmeddelande stöttar Svenska Pen särskilt de bibliotekarier som anser att den högerextrema tidningen Nya Tider inte hör hemma på folkbiblioteken. "Det är ett yrkesmässigt ställningstagande som är öppet för diskussion. För detta ska man inte hotas till livet", skriver yttrandefrihetsorganisationen i pressmeddelandet där man också uppmanar svenskt rättsväsende att ta hatbrotten på större allvar. Svenska Pen planerar att lägga större kraft på att belysa och motverka de organiserade hatspråkskampanjerna under året eftersom man anser att de "i nuläget är ett av de största hoten mot yttrandefriheten i Sverige". DN har tidigare också rapporterat hur biblioteket i Ekerö fått motta hat och hot efter man inledningsvis fattade ett beslut att inte köpa in nationalekonomen Tino Sanandajis bok "Massutmaning".


Springares nya jobb på Nyheter Idag utreds

Summary: Polisen utreder Peter Springares nya uppdrag som krönikör för den alternativa nyhetssajten Nyheter Idag. Rollen kan vara oförenlig med hans jobb, menar polisen. – Det är olämpligt, säger Polisförbundets ordförande Lena Nitz.

På söndagen började Örebropolisen Peter Springare sitt nya uppdrag som krönikör på nyhetssajten Nyheter Idag – en sajt med kopplingar till Sverigedemokraterna. Han debuterade med en krönika i vilken han försvarade den kritik han fått för ett uppmärksammat Facebookinlägg. Men hans arbetsgivare, polisen i Örebro, är inte helt säker på om man kommer tillåta Peter Springare att fortsätta med uppdraget. Polisens rättsavdelning ska nu bedöma om det är förenligt med hans uppdrag som polis. – Vi tittar på det. Som polisanställd är huvuduppdraget att jobba som polis. Om han vill jobba med andra saker så ska det anmälas som bisyssla och sen får vi som arbetsgivare fatta beslut om det är lämpligt eller inte. Det finns två delar i det: Ett är om det är lagligt, och två är om det är förenligt med hans skyldigheter som polis. Jag vet inte om det kommer godkännas, säger Mats Nylén, kommunikationschef vid polisregion Bergslagen. Polisförbundet är kritiskt till Peter Springares nya uppdrag. – Det är olämpligt. Att Peter Springare väljer att ge legitimitet till en tidning som Nyheter Idag, det riskerar förtroendet för oss alla andra, säger Lena Nitz, ordförande i Polisförbundet. Lena Nitz tycker att Peter Springares agerande börjar bli problematiskt för hans kollegor. Delvis är hon kritisk till hur kommentarsfälten på hans Facebooksida ofta är fulla av rasistiska påhopp. Men framförallt har hon reagerat starkt på ett inlägg på Facebook, där Springare skrev att han ville "förinta vänsterextrema journalister med abnorma agendor" – ett inlägg som fått väldigt mycket uppmärksamhet. – Att vara polis är inte vilken roll som helst. Du har makt och befogenheter som inget annat yrke har. Det finns en balansgång för poliser där det inte får finnas några som helst tveksamheter om att vi står upp för alla människors lika värden, och den är så viktigt att klara av. När man pratar om att förinta andra människor, då är den gränsen för länge sen passerad, säger Lena Nitz. Tycker du att Polisen ska tillåta honom att jobba som krönikör? – Det får arbetsgivaren bedöma. Det är bra att de utreder det. Mats Nylén, kommunikationschef vid polisregion Bergslagen, tycker att det är viktigt att Peter Springares yttrandefrihet försvaras. – Hans privata Facebooksida kan jag inte recensera. Yttrandefriheten är grundlagsskyddad som offentliganställd. Men de privata rättigheterna kan kollidera med hans uppdrag som polisanställd. Det är det vi ska titta på, säger han. TT har sökt Peter Springare. Nyheter Idag Nyheter Idag är en sajt som är svårare att placera än många andra ”alternativa” nättidningar. Den är ansluten till det pressetiska systemet och har en ansvarig utgivare i form av Piratpartisten Jakob Bergman. Kristoffer Holt, docent i medie- och kommunikationsvetenskap, beskriver den som ”något mer nyanserad”. Nyheter Idag lanserades 2014 och hade då tagit över domänen från SD-profilen Kent Ekeroth som tidigare varit registrerad på sajten. Sajtens ansikte utåt är Chang Frick, en före detta sverigedemokratisk lokalpolitiker. Själv beskriver Chang Frick Nyheter Idag som ”ett mellanting mellan tidskriften Neo och Nyheter24”. Källa: Dagens Nyheter/TT


Restriktioner på Youtube filtrerar bort hbtq-videor

Summary: Vissa videoklipp med hbtq-tema filtreras bort på YouTube när inställningen ”begränsat läge” är aktiverad. Det har fått stor uppmärksamhet, inte minst bland hbtq-personer. ”Med ett klick har Youtubes begränsade läge gjort att jag verkar straight”, skriver Melanie Murphy, vars Youtube-kanal har nästan en halv miljon prenumeranter, på Twitter.

Det är med inställningen ”begränsat läge” som vissa videoklipp filtreras bort på videoplattformen. Brittiska Rowan Ellis, en användare med över 22.000 prenumeranter, har i en video påtalat vad som händer när inställningen är aktiverad. I videon säger hon att 40 av hennes videoklipp filtreras bort. ”Begränsat läge” är inte en standardinställning, utan måste aktivt klickas i av användaren. Inställningen ska dölja ”potentiellt olämpligt innehåll”. Enligt Google, som äger Youtube, identifieras sådant innehåll genom ”flaggning, åldersrestriktioner och andra signaler”, skriver den brittiska tidningen The Guardian. Youtube har tidigare liknat filtret med en inställning för föräldrakontroll, och menat att den inte är hundraprocentig i sin exakthet, skriver tidningen vidare. Inställningen är inte ny, men Rowan Ellis menar att man bara börjat förstå vidden av dess påverkan. – Jag tycker att det är väldigt viktigt att titta på varför hbtq-innehåll har blivit ansett som olämpligt. Det här är något som går långt bortom ett misstag som YouTube kan ha begått, som de kommer att uppmärksamma och fixa senare, säger hon i videon. På Twitter har upprördheten varit stor. Under hashtaggen #YouTubePartyIsOver fortsätter tweets om ämnet att postas. Under söndagen uttalade sig Youtube om frågan: ”Vi är så stolta över att representera hbtq+-röster på vår plattform – de är en viktig del av vad Youtube är. Intentionen med ”begränsat läge” är att filtrera bort moget innehåll för den lilla mängd användare som vill ha en mer limiterad upplevelse. Hbtq+-videor är tillgängliga i begränsat läge, men videor som diskuterar mer känsliga frågor kanske inte är det. Vi beklagar den eventuella förvirring som detta kan ha skapat och utreder era frågor. Vi uppskattar er feedback och passion för att göra Youtube till ett inkluderande, mångfaldigt och livfullt community.” Hbtq+ är en förkortning som står för homosexuella, bisexuella, transpersoner och queerpersoner. Pluset läggs till för att göra begreppet mer inkluderande. Men frågor om huruvida hbtq-innehåll per definition klassas som ”känsligt” har väckts, eftersom filtreringen av videoklipp verkar vara inkonsekvent. Det är också oklart exakt hur filtret fungerar. Vissa användare hävdar att det främst är videor där det är uppenbart att man talar om hbtq-relationer som filtreras bort. ”Med ett klick har Youtubes begränsade läge gjort att jag verkar straight.”, skriver Melanie Murphy, vars Youtube-kanal har nästan en halv miljon prenumeranter, på Twitter. En talesperson för videoplattformen säger i ett uttalande till The Guardian att vissa videor ”som handlar om ämnen som hälsa, politik och sexualitet kanske inte syns” i det begränsade läget, som är en ”valbar inställning som endast ett fåtal användare använder”. Ett snabbt test visar också att flera videoklipp försvinner när det begränsade läget är påslaget. Användaren NeonFionas spellista ”lgbt+, Feminism and Politics” (hbtq+, Feminism och Politik) försvinner helt i det begränsade läget, tillsammans med två andra spellistor. Tyler Oakley, en användare med över 8 miljoner prenumeranter, har också uttalat sig på Twitter. Hans videoklipp ”8 Black lgbtq+ Trailblazers Who Inspire Me” (Åtta svarta hbtq+-banbrytare som inspirerar mig) hittas inte heller vid en sökning i det begränsade läget. I stället syns texten ”Vissa resultat har tagits bort eftersom Begränsat läge är aktiverat” när sökningen är gjord.


Kim Kardashian talar ut om miljonrånet i ”Keeping up with the Kardashians”

Summary: I det senaste avsnittet av ”Keeping up with the Kardashians” pratar Kim Kardashian, för första gången, om det rån hon utsattes för i Paris i oktober.

I oktober förra året rånades realitystjärnan Kim Kardashian på sitt hotellrum i Paris. Rånarna kom över smycken värda över hundra miljoner kronor. Efter rånet försvann Kardashian från sociala medier under en lång tid, men kom så småningom tillbaka. Läs mer: Kim Kardashian utsatt för miljonrån I det senaste avsnittet av realityserien ”Keeping up with the Kardashians”, som sändes under söndagkvällen, berättar Kim Kardashian för första gången om sin upplevelse av rånet. ”En man tejpade mitt ansikte och min mun för att jag inte skulle skrika, och sedan tog han tag i mina ben. Jag hade inga kläder på mig under min morgonrock. (...) Jag tänkte: ’Nu händer det, nu kommer de att våldta mig’. Jag stålsatte mig, men det gjorde de inte”, berättar hon i tv-programmet. Läs mer: 16 gripna för rånet mot Kim Kardashian Kim Kardashian säger också i ”Keeping up” att hon bad för att hennes syster, Kourtney Kardashian, skulle få ”ett normalt liv” efter att ha sett Kims döda kropp på sängen. Ingen kom dock till fysisk skada vid rånet.


Stephen King: Det mörka tornet

Summary: Drömmen om det goda i en värld full av ondska. I sitt väldiga fantasyverk ”Det mörka tornet” berättar Stephen King om USA:s mytologiska grund. Lotta Olsson plöjer storögt en nyutgåva på över 4.000 sidor av vår tids skräckmästare.

Texten har tillfogats en rättelse. I sommar är det världspremiär på en ny film, ”Det mörka tornet”, baserad på den fantasyserie som Stephen King anser vara sitt magnum opus. Det är berättelsen om revolvermannen Roland Deschain och hans vänner, och deras färd genom Mittvärlden till Det mörka tornet, världens nav, där den Röde konungen befinner sig, ett hot mot alla. Som de flesta fantasyserier, och som många av Stephen Kings berättelser, är den ohyggligt lång. Stephen King är även i normala fall en mångordig författare, och Det mörka tornet har han skrivit på (och skrivit om) under ganska många år. Jag räknar ihop 4.341 sidor i den svenska nyutgåvan, 4.250 lär det vara i den engelska. Översättaren John-Henri Holmberg borde få ett uthållighetspris (han kan dela det med Lena Fries-Gedin som översatte alla Harry Potterböckerna). Den första boken i serien är ”Revolvermannen” som kom ut 1982, ett ungdomsverk som Stephen King själv skriver kärleksfullt och roligt om i det nya förordet, om hur det är att vara ung och kaxig och ha läst J R R Tolkiens trilogi om Härskarringen och vilja skriva något eget, något episkt. Fast inte den där alver-och-dvärgar-i-brittisk-natur som Tolkien skrev, den unge Stephen King famlade efter en annan, mer amerikansk miljö. Det tog ett tag, men sedan såg han Sergio Leones spagettivästern ”Den gode, den onde, den fule” (1966) och blev frälst. Där fanns miljön, insåg han. Amerikansk öken, västernmiljö, den ensamme hjälten med revolvrarna. Som tjugotvååring hade han skrivit klart den första boken i serien. I ”Revolvermannen” väver Stephen King ihop fantasyns värld med västernfilmens, och Roland Deschain ser ganska mycket ut som en Clint Eastwood, mager och smalhöftad, ett ansiktsuttryck som aldrig ändras (och inget sinne för humor, konstaterar följeslagaren Eddie dystert). Roland skjuter sig fram, röker ett otal cigarretter, dricker sitt kaffe ur en bucklig plåtmugg vid lägerelden och kliver in på ett otal salooner med vaksam blick. Samt drar blixtsnabbt sin revolver, förstås. Det är klichéer som är tämligen svårhanterliga i dag, när västernfilmerna har blivit en huvudsakligen pinsam genre. Åtminstone jag vrider mig bekymrat när Roland drar snabbare än sin egen skugga och skjuter ner större delen av befolkningen i en stad. Det är inte så kul. Det är många som har försökt blåsa liv i genren, men ingen tycks lyckas. Även om vi är många som minns vår barndoms sandblästrade hjältar, kaktusar och brännande sol med stor kärlek. Men Stephen King lyfter fram något viktigt, för han berättar om USA:s mytologiska grund, om den amerikanska drömmen där den ensamme hjälten kämpar för det rätta och det goda, i en miljö där lag och ordning bara handlar om vem som skjuter först och mest pricksäkert. Det finns skäl till att USA inte kan släppa sin vilda västernlängtan. ”Revolvermannen” är inte en saga för barn, det börjar inte ens snällt. Här finns inga söta små hobbitar som höjer sina ölsejdlar i lummiga Fylke. Roland Deschain befinner sig i ett kargt, ogästvänligt land som alltid har levt med skräck, där människor tvingas begå avskyvärda handlingar som kommer att förfölja dem hela livet. Nu är det ju Stephen King, så det tar ju inte lång tid innan magin och monstren dyker upp. Hans Mittvärld (jämför med Tolkiens Midgård) är en postapokalyptisk värld, full av muterade djur och övergiven, ödsligt gnisslande teknik som De Gamla lämnat efter sig, de som en gång styrde världen och kunde bygga vad som helst. Men nu går inte tekniken längre att laga eller kontrollera, och kvar är människor i en närmast medeltida, döende värld med underliga inslag av robotar, mänskliga gps-navigatorer och ondskefullt lagda snabbtåg. Till och med tiden går i otakt. Genom denna värld rider Roland, en hjälte med medeltida anor, ty upprinnelsen till hela historien är poeten Robert Brownings episka dikt ”Junker Roland kom till det mörka tornet” från 1894. Roland drar till sig följeslagare från vår värld genom att gå genom dörrar mellan världarna: han hämtar Eddie som är heroinist, Susannah som är schizofren och funktionshindrad, Jake som är ett övergivet barn. De kommer från New York i olika tider: Susannah är med i medborgarrättsrörelsen på sextiotalet, Jake lever på sjuttiotalet och Eddie Dean på åttiotalet. Tillsammans beger de sig mot det svarta tornet, men rör sig också fram och tillbaka mellan Mittvärlden och USA i olika tider. De upptäcker att det finns en oändlig mängd världar med olika händelseutveckling. I en värld blir Ronald Reagan president, i en annan börjar folk skratta hejdlöst inför tanken. Roland är också av Arthurs ätt, och detaljer ur legenderna om kung Arthur spelar stor roll i berättelsen, liksom en hel rad andra verk. Här finns T S Eliots ”The Waste Land”, här finns C S Lewis Narniaböcker, Richard Adams ”Shardik” och till och med ett inslag från J K Rowlings Harry Potterböcker (Stephen King känner henne, så man får förmoda att hon har godkänt det, även om hon nog aldrig tänkte sig att de skulle kunna användas så här). Här finns i stort sett allt som Stephen King någonsin har läst, sett, varit med om och skrivit, för han väver även in sina egna romanpersonligheter och berättelser här och där. Det fungerar förvånansvärt väl, referenserna är nästan alltid logiska och missar man dem spelar det ingen roll: Stephen King har inget intresse av att skryta med sin bildning, han tar bara med det som passar i den stora berättelsen. Det är lite grand som att vandra runt i ett Disneyworld baserat på Stephen Kings hjärna. Bara stundtals blir det för många stickspår, och som att läsa det som kallas slasken i en polisutredning: alla de där förhören som inte leder någonvart, som spretar hjälplöst åt alla upptänkliga håll och som bör rensas bort för att utredningen ska bli greppbar. Stephen King är bättre än de flesta på att hålla ihop en historia, men transportsträckor är transportsträckor även om man är på väg till det mörka tornet. Å andra sidan, här finns fyra fem riktigt bra romaner instoppade, så det är synd att klaga. ”Vargarna i Calla” (2003), ”Susannahs sång” (2004) och ”Vinden genom nyckelhålet” (2012) sträckläser jag, lyckligt. Ändå finns det oroväckande inslag. I ”Sången om Susannah”, sjätte delen i serien, pinnar plötsligt Roland och hans följeslagare Eddie i väg och träffar författaren Stephen King i Maine: deras skapare (alla tre är lika överraskade). De möter honom under hans tid som missbrukare, de kommer tillbaka 1999 när Stephen King blev påkörd av en rattfyllerist (i verkligheten, alltså), ett trauma som Stephen King återkommit till i flera böcker. Den sortens metaberättelse får ju alla varningsklockor att ringa. Stephen King var själv bekymrad och tänkte ett tag skriva om den delen för att det blev för dumt. Men han valde till slut att behålla sig, och det har faktiskt blivit ett huvudsakligen väldigt roligt inslag, där King driver med sig själv och skrivandet (även om han överdriver självironin genom att påpeka när han måste använda deus ex machina-inslag för att få historien att gå ihop). Han låter sig själv förklara att serien ”Det mörka tornet” nog inte blir klar, för han var tjugotvå när han började skriva. ”När man är tjugotvå lider man i alla fall ingen brist på ambition. Fast det tog mig inte särskilt lång tid att upptäcka att det var mer än min lilla hjärna klarade av.” Dessutom kom han på sig själv med att inte gilla sin huvudperson, Roland. ”Men sedan förändrades du. Medan jag skrev. Det blev så att jag inte ens kunde avgöra om du var hjälten eller antihjälten eller ingen hjälte alls.” Han har stretat på med sitt gigantiska epos under rätt många år nu, Stephen King. Det har hängt på gärsgårn åtskilliga gånger, särskilt efter bilolyckan när rehabiliteringen tog lång tid. Och det har alltid radat upp sig horder av andra böcker i huvudet på honom, böcker som måste skrivas först. Men han har återkommit till ”Det mörka tornet”, gång på gång. Han har skrivit nya delar och när han väl hade skrivit den sjunde, avslutande delen, så gick han tillbaka och reviderade den första delen. Inte för mycket, bara lite städjobb. Man ska ha respekt för sitt yngre jag, även om det stundom är rätt fånigt. Stephen King konstaterar i slutet av serien att den bitvis inte blev särskilt bra, men tja, så är det och nu är den klar. Sen skrev han förstås en del till, ”Vinden genom nyckelhålet”, en del som han numrerar 4 ½. Hallå, det är Stephen King vi talar om. Lita inte på karln. Det kan komma åtskilliga böcker till. ”Man undrar hur det ser ut inne i Stephen Kings huvud”, sa en kollega en gång oroligt, och såg ut som om hon tänkte sig att det var en avgrund av fasa därinne, monster och spöken och evig tortyr. Den som är nyfiken ska läsa ”Det mörka tornet”, för det är nog den mest heltäckande bilden hittills. Han ber själv om ursäkt i både för- och efterord, det kanske hade behövt en redaktör, men vad sjutton. Det blev som det blev och det får man leva med. ”Han muttrar ständigt för sig själv; det är som om det fanns en Rösternas grotta inne i huvudet på honom, en som är full av strålande – men inte nödvändigtvis intelligenta – imitatörer.” Ja, vem är han, Stephen King? Själv blir jag allt mer intresserad av personen Stephen King under läsningen av ”Det mörka tornet”. I ett roligt scensamtal som filmades 2016 i Albuquerque med George R R Martin (han som har skrivit ”Game of thrones”) berättar Stephen King soligt om fördelen med att skriva skräck: fungerar lika bra som terapi, men man slipper betala terapeuten utan får i stället betalt själv. Och så berättar han, njutningsfullt, om hur äckligt han har lyckats beskriva stora aggressiva råttor i en bok, och skrattar förtjust: ”Rats have been good to us, haven’t they, George?” Så kan man också hantera sina skräckvisioner. I det nyskrivna förordet till ”Det mörka tornet” förklarar han varför serien kom till, och avslutar med en typisk, glatt självironisk Stephen King-kommentar om amerikaner och deras megalomana idéer: ”När det kommer till kritan har vi inget bättre svar än: Det verkade vara en bra idé när jag kom på den.” 350 miljoner sålda böcker Stephen King är född 1947 (och fyller sjuttio i september). Han är en av världens mest lästa författare, med trehundrafemtio miljoner sålda böcker fördelade på över femtio romaner och tvåhundra noveller. Stephen King är mest känd som skräckförfattare, och flera av hans berättelser har blivit till klassiska skräckfilmer, som debutromanen ”Carrie” från 1974, ”Jurtjyrkogården” från 1983 och ”The Shining” från 1977 (filmad av Stanley Kubrick 1980). ”The Shining” blev även teveserie 1997. Filmen ”Stand by me” (1986) baseras på Kings novell ”Höstgärning” från 1982. Stephen King skrev sju romaner under pseudonymen Richard Bachmann. När det efter femte boken avslöjades att King dolde sig bakom namnet sköt försäljningen i höjden. Sedan skrev King romanen ”Stark” på svenska 1990, om en pseudonym som inte vill acceptera att författaren lägger ner den. Hans skrivarhandbok kommer ut i ny svensk översättning av Ola Larsmo i vår: ”Att skriva – en hantverkares memoarer” (2000). Filmen ”Det mörka tornet” ska ha premiär i sommar, med Idris Elba i huvudrollen som Roland Deschain och Matthew McConaughey som Den svarte mannen. Deckartrilogin om den pensionerade polisen Bill Hodges (”Mr Mercedes” 2014, ”Den som finner” 2015 och ”Sista vakten” 2016) ska komma som teveserie i år, med Brendan Gleeson i huvudrollen.


Torgny Lindgren har avlidit

Summary: Författaren Torgny Lindgren avled på torsdagen efter en tids sjukdom. Det meddelar Svenska Akademiens kansliansvarige Odd Zschiedrich. – Han var en storartad berättare i ett litet, koncentrerat format som han skapade själv, ett format som han är ensam om. Han kommer att förbli unik, säger P O Enquist till DN.

Författaren och ledamoten i Svenska Akademien Torgny Lindgren har avlidit. Enligt Odd Zschiedrich, kansliansvarig på Svenska Akademien, somnade han in klockan 12.20 på torsdagen. – Det var efter en ganska lång tids sjukdom. Det är ju väldigt tråkigt, säger han till Dagens Nyheter. Jonas Thente tecknar porträtt av Torgny Lindgren: ”Han ägnade hela livet åt att berätta” Författarkollegan P O Enquist beklagar Torgny Lindgrens bortgång. – Han var en storartad berättare i ett litet, koncentrerat format som han skapade själv, ett format som han är ensam om. Han kommer att förbli unik, säger P O Enquist. Eva Gedin, förlagschef på Norstedts som ger ut Torgny Lindgrens böcker, reagerar med saknad: – Han kommer att lämna ett stort hål efter sig. Han var inte bara en av de största berättarna i den västerbottniska traditionen, med sitt alldeles speciella tonfall. Han var också otroligt viktig för hela förlaget, säger hon. Eva Gedin lägger också till: – Han kom ofta förbi förlaget i samband med sina akademitorsdagar. Han satte sig ned och pratade och var alltid intresserad, något som kunde betyda mycket även för de yngre författarna. Han var en av våra förgrundsgestalter och lämnar oss med stor saknad. Journalisten, dramatikern och romanförfattaren Majgull Axelsson kände inte Torgny Lindgren personligen, berättar hon för DN. Samtidigt hade hon ett positivt förhållande till hans litteratur: – Jag har läst hans romaner så fort de har kommit ut och njutit av dem. Det var verkligen stor litteratur där man också fick en aning om hans förhållande till religion och speciellt till de katolska legenderna. Han var inte bara en mysfarbror utan också verkligen en stor författare, säger hon. Professorn och författaren Agneta Pleijel berättar om tomheten hon känner efter Torgny Lindgrens bortgång: – Hans fullständigt oväntade författarskap har betytt väldigt mycket. Hans skrönor, berättelser, parabler eller vad man vill kalla dem har alltid varit oväntade, väldigt fräcka och fulla av fantasi – men också av stor kunskap. Han kunde berätta fullständiga osannolika historier som man fångades i, såsom ”Pölsan”, ”Hummelhonung” eller ”Norrlands akvavit”. Det känns väldigt tomt och tråkigt att han gått ur tiden, säger Agneta Pleijel till DN. Poeten och författaren Niklas Rådström tog också Torgny Lindgrens bortgång med sorg: – Det var tråkigt, det var tråkigt. Han tillhörde den där unika gruppen författare som skrev så att form och innehåll blir till en helhet. Han skildrade väldigt mycket den allra minsta människan och gjorde det minsta till det största. Han var sin egen genre, säger Niklas Rådström till DN. Kulturskribenten och författaren Jerker Virdborg lyfter fram Torgny Lindgrens författarskap men uttrycker samtidigt sorg: ”Jag placerar Torgny Lindgrens författarskap bland de allra främsta i Sverige genom alla tider. Hans säregna stilistiska hållning, hans magnetiska berättarauktoritet, hans djärvt raffinerade gestaltning av det mest smärtsamma existentiella stoff – makalöst, oförglömligt. Känner just nu tyngande sorg. Och varm tacksamhet”, skriver han i ett meddelande till DN. Författaren Stina Stoor beklagar Torgnys Lindgrens bortgång och pekar på storheten inte bara i hans romaner, utan också i hans noveller. – Mitt läsande förändrades när jag började läsa Torgny Lindgren. När jag läste hans noveller var det första gången jag tänkte att noveller kan vara bättre än romaner, att de kunde innehålla så mycket och vara så stora. Läsaren i mig tycker att han vara något av det bästa som hänt här i världen, säger Stina Stoor. Hon, som är bosatt i Balåliden, lyfter också fram Torgny Lindgrens betydelse för den västerbottniska berättartraditionen. – Det går att känna en viss underlägsenhet och skam när man kommer från bakvatten men Torgny Lindgrens berättelser gav en stolthet till den trakt han berättar om och visar upp. Det finns en viss försoning med utflyttningen och tillvaron i hans berättelser, säger Stina Stoor. 1991 invaldes Torgny Lindgren på stol 9 i Svenska Akademien och efterträdde där språkforskaren Ture Johannisson. Innan han blev författare på heltid jobbade Torgny Lindgren som lärare. Bland hans mest kända verk är romanerna ”Bat Seba”, ”Hummelhonung”, ”Pölsan”, ”Dorés bibel” och ”Norrlands akvavit”. Dessutom tillhör novellsamlingarna ”Merabs skönhet” och ”I Brokiga Blads vatten” hans mer kända verk. Torgny Lindgren belönades vid ett stort antal tillfällen för sitt författarskap. Bland utmärkelserna finns Aniarapriset som han fick 1984, Augustpriset 1995, Sveriges Radios Romanpris 2003 och Piratenpriset 2009. Han blev också utnämnd till hedersdoktor vid både Linköpings och Umeå universitet. Torgny Lindgren blev 78 år gammal.


Emma Watsons privata bilder stulna och läckta

Summary: ”Skönheten och odjuret”-skådespelaren Emma Watsons privata bilder, från en klädprovning, har stulits och enligt uppgift lagts upp på internet.

Emma Watsons talesperson har i ett uttalande kommenterat de läckta bilderna. ”Fotografier från en klädprovning Emma hade med en stylist för ett par år sedan har stulits. Det rör sig inte om nakenbilder. Advokater har kontaktats och vi kommenterar inte saken vidare”, löd uttalandet. Läs mer: Emma Watson förklarar de avklädda bilderna i Vanity Fair Uppgifter om att bilderna har läckt ut på ”dark net”, en krypterad, svåråtkomlig del av internet, har förekommit. Nyligen dömdes en man till nio månaders fängelse för att ha hackat bland annat skådespelaren Jennifer Lawrences konton och spridit ut privata bilder och videor. Harry Potter-skådespelaren Emma Watson är aktuell i ”Skönheten och odjuret”. Den senaste veckan har filmen uppmärksammats för att innehålla Disneys första samkönade kärleksscen – och för att länder som Ryssland och Malaysia på olika sätt har gått runt visandet av scenen.


”Rollen kräver tyngd och humor”

Summary: Maria Lundqvist står ensam på Maximteaterns scen i en krävande roll. För att hitta fram till Shirley Valentine var hon tvungen att ta till göteborgskan.

– Shirley Valentine vill egentligen inte vara av med någon i sitt liv, säger Edward af Sillén, som regisserat. – Bara äntligen ställa sig själv i första rummet, fortsätter Maria Lundqvist som spelar Shirley. De avslutar varandras meningar och har jobbat tillsammans flera gånger sedan Edward af Sillén var ”en liten skvätt” för att citera Maria Lundqvist. När han läste om pjäsen och greps av en dröm att sätta upp den ”på en stor scen, med en stor skådespelerska” var Maria Lundqvist självklar som Shirley Valentine. – Rollen kräver tyngd och humor. Det krävs också ork för att stå på scen ensam en hel kväll i en monolog, säger Edward af Sillén. Det är få skådespelare som kan. Shirley Valentine får av en slump en biljett till Grekland, reser och har en romans men utan att fastna i den eller vilja lämna sin man. Maria Lundqvist håller med om att rollen är komplex och tycker att det visar Willy Russels briljans som författare. – Det hade varit lätt att göra en person som ger fingret och drar, någon som är så där roligt bitter. Men hon är inte sådan. Det finns ingen berättelse om en kvinna i världshistorien som är så lättillgänglig, säger Maria Lundqvist och Edward af Sillén lägger till att alla känner igen sig i henne. – Drömmen är att man går härifrån med lätta steg och en känsla av att man kan förändra något i sitt liv. Maria Lundqvist är ”jättetaggad” och nervös för att komma av sig i den enorma textmassan och i rollen som är olik henne själv på många sätt. – Shirley pratar mycket och är inte som jag. För att hitta henne fick jag ta fram min göteborgska dialekt, då blir jag lite mer oförarglig. ”Shirley Valentine” har premiär på Maximteatern i Stockholm den 31 mars. Efter en första spelperiod i Stockholm flyttar den till Göteborg och Malmö, och sedan ut på turné med Riksteatern. Pjäsen är skriven av Willy Russel och har spelats bland annat på Broadway och Londons West End och blev även prisbelönt film 1989 med Pauline Collins och Tom Conti.


Donald Trump kritiserar Snoop Doggs clownvideo

Summary: I Snoop Doggs nya musikvideo förekommer en människa i clown-Trump-sminkning, och rapparen själv som riktar en pistol mot clownens huvud. Donald Trump kommenterar videon på Twitter.

I en nysläppt musikvideo till låten ”Lavender” riktar rapparen Snoop Dogg en pistol mot en människas huvud. Människan är sminkad till en blandning av Donald Trump och en clown, och står med händerna i luften. Videon tar upp det amerikanska polisvåldet och flera clowner förekommer. Donald Trump själv har sett videon och valde under onsdagen att kommentera sin roll i den på Twitter. ”Kan ni föreställa er uppståndelsen om Snoop Dogg, med sin misslyckade karriär och allt, hade siktat och skjutit på president Obama? Tid i fängelse!”, skriver Trump.


Solsidan blir långfilm

Summary: Felix och Måns Herngren kommer att regissera en långfilm av TV4:s populära tv-serie Solsidan. Det bekräftas av Svenska Filminstitutet som har beviljat filmprojektet stöd.

Snart kommer en ny långfilm med ytterligare en man som heter Ove. Men när TV4:s populära tv-serie ”Solsidan” blir långfilm kommer ”Ove” med stor sannolikhet att spelas av Henrik Dorsin. Kulturnytt i P4 rapporterar att Svenska Filminstitutet har beviljat filmen stöd och att det blir bröderna Felix och Måns Herngren som regisserar medan Jesper Harrie skriver manus. Ett pressmeddelande från Svenska Filminstitutet antyder att berättelsen kommer att utspela sig i en annan exklusiv och sjönära ort än villastaden i Saltsjöbaden:"Vi följer de tre paren i en komedi om kärlek, barnlängtan, knepiga föräldrar och oskrivna badregler i Torekov". Läs mer: Rheborg positiv till ”Solsidan”-film


Bibliotekens urval väcker hat och hot

Summary: En bibliotekarie i Nacka har polisanmält dödshot efter att en högerextrem tidning inte köptes in. Och stormen kring Tino Sanandajis bok leder till att en bibliotekarie på Ekerö slutar.

DN har de senaste dagarna rapporterat om flera händelser där bibliotek och bibliotekarier fått utstå hat och hot. Orsaken har varit beslut om böcker eller tidningar som inte köps in. På Ekerö bibliotek valde en arbetsgrupp i ett första skede att inte köpa in boken ”Massutmaning”, skriven av nationalekonomen Tino Sanandaji. Den bibliotekarie som mejlade beslutet till en kund fick se sitt mejl och namn spridas på nätet. Reaktionerna blev häftiga och hotfulla. Biblioteket kallade in väktare. Bibliotekarien fick mängder med hatmejl och arbetade inte i det öppna utrymmet under en och en halv vecka. Sophie Wallebo, bibliotekschef, bekräftar nu – utan att lämna vidare kommentarer – att den anställda valt att säga upp sig. DN har samtidigt varit i kontakt med flera biblioteksanställda i Nacka, som även de vittnar om påhopp. Reaktionerna har följt på nyheten att de sex biblioteken i kommunen inte köpt in den högerextrema tidningen Nya Tider. För ett par månader sedan började nummer av tidningen anlända till biblioteken i Nacka, utan att en beställning hade gjorts. Bifogat till ett nummer fanns ett följebrev där Nya Tider tackade sina prenumeranter för tidningens framgångar. Biblioteken var inte prenumeranter och kontaktade därför Nya Tiders kundtjänst för att avluta utskicken. Alltsedan dess har de utsatts för påtryckningar för att ändra sig, uppger de anställda. – Invånare i Nacka har efterfrågat Nya Tider på kommunens bibliotek och vi beslutade att skicka några nummer för att bibliotekarierna skulle kunna bilda sig en egen uppfattning och inte gå på de fördomar och falska uppgifter som spridits i medierna, skriver Vávra Suk, chefredaktör på Nya Tider, i ett mejl till DN. Förra veckan rapporterade Mitt i Stockholm att Nya Tider inte köpts in. Beslutet hade delvis tagits med hänvisning till att tidningen inte uppfyller kriterierna för kommunens värdegrund om det mediematerial som ska köpas in. Samtidigt påpekar Nacka kommun att den stora majoriteten av tidningstitlar väljs bort. Katarina Friskman, pressansvarig, betonar att de av samma anledning inte heller tar in exempelvis vänsterextrema eller pornografiska tidningar. –  Biblioteken i Nacka får varje år en rad gratisprenumerationer och det finns omkring 6 000 tidskrifter i landet. Biblioteken har inte plats för alla utan gör ett urval. Nya Tider är en av alla tidningar som inte får plats, säger Katarina Friskman. I slutet av förra veckan blev dock en bibliotekarie i kommunen uppringd av en upprörd kund som krävde att tidningen skulle finnas tillgänglig i Nacka. Bibliotekarien fick i samband med samtalet motta ett dödshot. – Det kom telefonledes från en väldigt upprörd person som uttalade något slags hot. Jag kan bekräfta att det har polisanmälts. Det är beklagligt och helt oacceptabelt. Det spelar ingen roll hur pass allvarligt menat det är, det måste polisanmälas oavsett, säger Anders Mebius, kultur- och fritidsdirektör i Nacka kommun. Konflikterna i Ekerö och Nacka har satt fokus på debatten kring bibliotekens medieurval. Erik Fichtelius, som leder regeringens utredning för en nationell biblioteksstrategi, säger att biblioteken ska tillhandahålla kunskap och material för att medborgarna ska kunna delta i den debatt som pågår i samhället. – Det ska vara en neutral plats med material från höger, vänster och mitten. Man ska inte välja eller välja bort av politiska skäl. Precis som konsekvensneutralitet lyfts fram som en princip för journalistiken gäller detta även för biblioteken, säger Erik Fichtelius.


Balenciaga, L’oeuvre au noir på Musée Bourdelle i Paris

Summary: Modekonst på skyhög nivå. För 80 år sedan öppnade spanjoren Cristóbal Balenciaga ett exklusivt modehus i Paris. Den effektfulla jubileumsutställningen visar hans elegans och extrema perfektionism.

Cristóbal Balenciaga drev ett av Paris mest prestigefyllda modehus under haute couturens gyllene era i mitten av nittonhundratalet. Han har gått till historien som en av de skickligaste modekreatörerna genom tiderna och var redan under sin livstid högst inflytelserik. Känd för sina skulpturala volymer, innovativa tillskärningsmetoder och extrema perfektionism. Utställningen ”Balenciaga L’oeuvre au noir” i Paris är den första av tre om Balenciaga som öppnar på olika håll i Europa i vår med anledning av att det är hundra år sedan han öppnade sin första butik, och åttio år sedan han etablerade sig i Paris. Victoria & Albert Museum i London slår upp portarna till en jätteretrospektiv i slutet av maj medan Balenciagamuseet i Spanien fokuserar på en av hans viktigaste kunder, societetskvinnan Bunny Mellon. I den effektfulla utställningen på Musée Bourdelle i Montparnasses gamla konstnärskvarter är det Balenciagas förkärlek för färgen svart som lyfts fram. Arkitektoniska, svarta modesilhuetter i kontrast till Antoine Bourdelles monumentala skulpturer. Medan andra modeskapare oftast väljer att skapa sina toiler eller första plaggprover i vitt bomullstyg, valde Balenciaga anmärkningsvärt nog då och då att arbeta med svarta toiler. Eleganta plaggdelar med millimeternoga sömmar och handskrivna noteringar i olika färger som ger exakta anvisningar om plaggets slutliga form. I utställningens första stora sal möts man av ett par av dessa toiler, spektakulärt upphissade högt upp i taket. Den sceniska utställningen vindlar sig sedan vidare genom Bourdelles rustika sekelskiftesateljé, som är bevarad från tiden, och över till en rymligare nutida tillbyggnad med de eleganta, svarta modesilhuetterna i rå betongmiljö. Balenciaga tilltalades av det abstrakta och det diskreta i det svarta. Med rötterna i Spanien var han också inspirerad av hemlandets folklore, där svart är en framträdande färg. Likaså av historiska dräkter från 1500- och 1600-talet, då det spanska hovet satte trenden internationellt med lyxfärgen svart, samt av spanska konstnärer som Velázquez och Goya. Genom att enbart visa plagg i svarta toner sätter utställningen fokus på materialval, precisionen i Balenciagas unika tillskärningsteknik och de innovativa silhuetterna. Gnistrande svarta pärlor och paljetter, spets, transparens och kontrasterande accenter i vitt eller rosa, en annan av Balencigas favoritfärger, är teman som lyfts fram. Det är uppenbart att Balenciaga inte hade mycket till övers för det flirtiga och insmickrande. Han föredrog ett elegant och stramt, nästan asketiskt uttryck i sina plagg – som han alltid skapade med en viss distans till kroppen. Rejäla volymer, kragar som stod ut från halsen och ärmar (han var besatt av ärmar) som flöt ut i olika former. När Balenciaga var som mest inflytelserik lanserade han nydanande silhuetter på löpande band som tunikan, säckklänningen och ballongklänningen. Bland utställningens många förstklassiga objekt är en av de allra mest fascinerande kreationerna en abstrakt, konformad cocktailklänning, som veckar sig geometriskt runt kroppen med ett par strassglittrande axelband som inbyggda smycken. Materialet är gazar, ett lättviktigt, skulpturalt tyg som Balenciaga utvecklade tillsammans med en schweizisk textilleverantör på 50-talet och som blev ett av hans favoritmaterial. Klänningen, från 1967, är ett av de allra sista plaggen Balenciaga skapade innan han 1968 plötsligt och utan förvarning stängde sitt framgångsrika haute couturehus. Till kundernas och de anställdas stora förtvivlan. Anledningen lär ha varit att ”allas vår mästare”, som Christian Dior kallade den högt skattade men uppgivne perfektionisten, inte längre ville vara med på noterna när tiderna förändrades och det fabrikstillverkade prêt à porter-modet vann terräng. Det var handgjord lyx och extrem perfektion – eller inget som gällde för Balenciaga. Vilket får mig att tro att han, liksom jag, skulle ha applåderat den här mästerligt utförda utställningen med modekonst på skyhöghög nivå i en perfekt inramning. En av 1900-talets mest inflytelserika modeskapare Cristóbal Balenciaga (1895–1972) växte upp i Getaria i norra Spanien, etablerade sig i Paris 1937 och blev en av 1900-talets mest inflytelserika modeskapare, jämte Coco Chanel och Christian Dior. Det är i år 100 år sedan han öppnade sin första butik i Spanien och 80 år sedan han öppnade sitt exklusiva haute couture-hus i Paris. Balenciagas önskan var att huset skulle stängas och dö med honom, men så blev inte fallet. I dag är varumärket återigen ett av de hetaste i Paris med Vetements trendsättande designer Demna Gvasalia som kreativ chef. Under modeveckan i början av mars återlanserade han nio av Cristóbals haute couture-klänningar, direkt från arkivet. Cristóbal Balenciaga Museoa öppnade i Getaria 2011. Utställningen ”Collecting elegance, Rachel L. Mellon’s legacy” (27/5–25/1 2018) fokuserar på en av modeskaparens främsta kunder. Victoria & Albert Museum i London går till och med in under ytan med avslöjande röntgenbilder av Balenciagas inflytelserika mästerverk i jätteretrospektiven ”Balenciaga. Shaping Fashion” (27/5–18/2 2018).


Marcus Birro-tavlan såld efter intensiv budgivning – för 50 000 kronor

Summary: 50 100 kronor. Så mycket gick den uppmärksammade tavlan föreställande Marcus Birro och Jonna Vanhatalo, målad till deras bröllopsdag, för på Tradera.

Under söndagkvällen avslutades auktionen för den uppmärksammade tavlan på auktionssajten Tradera. Tavlan föreställer Marcus Birro och Jonna Vanhatalo och var en bröllopsgåva till det numera skilda paret från en släkting. Läs mer: Budkrig om Marcus Birros bröllopstavla Jonna Vanhatalo lade själv ut tavlan till försäljning på Tradera, enligt egen utsago för att ”betala förfallna räkningar”, och skrev: ”Min knytnäve råkade gå igenom tavlan när det var som mest infekterat i bodelningen, så betänk det symboliska värdet av frihet i det utdelade slaget när du budar.” Tavlan såldes för 50 100 kronor efter en intensiv budgivning. Totalt lades 392 bud.


”Jag var inställd på att inte bli folkets vinnare”

Summary: Han vann årets Melodifestival – och i maj representerar han Sverige i Eurovision song contest inför något hundratal miljoner tittare. DN:s Hanna Fahl har träffat Robin Bengtsson.

Robin Bengtsson är Sveriges kanske rimligaste artist. Morgonen efter Melodifestivalfinalen träffas vi i en hotellobby och jag frågar vart han är på väg – i livet, karriären. Han är tyst några sekunder och tänker innan han svarar. – Jag kanske bor i ett hus i en förort till Stockholm, så småningom. Har några fler barn, försöker kombinera familjelivet med artistkarriären. Det är ett nästan fascinerande nedtonat svar, med tanke på att han tolv timmar tidigare ropades ut som vinnare i Sveriges största tv-program inför fyra miljoner tittare och därefter har firat hela natten.Det var inte någon jordskredsseger. Tvärtom; tittarna tyckte ungefär lika bra om alla låtar i finalen, och det skilde bara någon enstaka procentenhet i toppen. De internationella jurygrupperna fick fälla avgörandet, och fastnade för Robin Bengtssons slicka rullbandsshow och snygga popdänga ”I can’t go on”. Men det lite milda sättet att vinna på är rätt passande och kongenialt med hela Robin Bengtssons person – han är mild. Och som sagt, väldigt rimlig. När jag frågar hur han ser på att vinna trots att tittarna bara hade honom som tredjefavorit, säger han att det känns helt okej. – Jag var ganska inställd på att inte vara vinnaren hos svenska folket. Förhoppningsvis är juryn en liten fingervisning om vad som kommer att funka i Eurovision! Jag är jätteglad att jag vann, och att jag hade stödet från juryn. Robin Bengtsson föddes 1990 och växte upp i Svenljunga i Västergötland. Han kommer inte från någon musikfamilj – mamma jobbade i vården, pappa sålde symaskiner – men själv började han spela och sjunga som liten. Blockflöjt, gitarr, trumpet. Och familjen samlades framför tv:n tillsammans och tittade på ”Idol” och Melodifestivalen. – Jag var ganska lillgammal, tror jag. Jag gillade att prata med vuxna. Lugn och lydig! Jag var ganska bra i skolan också. I gymnasiet träffade han några kompisar som också gillade musik och som hade samma idol: Gavin DeGraw. De startade band och gjorde Gavin DeGraw-shower i skolaulan – ”måttligt populära”, säger Robin Bengtsson. – Det var väl där tanken om att jobba med musik väcktes. Sedan dess har den hängt sig kvar. Robin Bengtsson kände ingen i musikbranschen. Han hade ingen aning om hur man gjorde för att bli artist, vilken ända man ens börjar i. – Men jag hade tittat på ”Idol” sedan det kom till Sverige när jag var 14 år, och kände att det skulle vara häftigt att vara med. Programmet hade ju också genererat ett par framgångssagor, som var bevis på att det gick att ta sig in i branschen på det sättet. Sagt och gjort – han sökte, kom med i programmet, och slutade så småningom trea. Hur var det att plötsligt synas i tv varje vecka som tonåring? – Det var verkligen en omställning. Men det påverkade mig mindre än man kan tro. Det här var precis innan sociala medier och smartphones verkligen tog fart, och det gick att stänga av allting när man kom hem på kvällen. Man kunde åka tillbaka till hotellet efter direktsändningen och varva ner och strunta i att köpa tidningen. Det är nog svårare för dem som är med i dag i ung ålder, telefonen fortsätter att plinga dygnet runt. Han kom till slut trea i ”Idol” 2008, men karriären tog inte någon vidare fart ändå. Robin Bengtsson var dock rimlig redan som 18-åring. – Jag visste att det inte fanns någon garanti, och var ganska inställd på det. Det är skönt att jag kunde ha den insikten som artonåring och inte lägga mig till med några divalater – att ha kvar fötterna på jorden var viktigt för mig. Han reste hem till Svenljunga igen. Åkte runt och spelade covers med sitt band. Det rullade på. – Men till slut tröttnade jag. Jag fick inte ut någon egen musik, inga låtar i radion... Så jag slutade åka runt, och satt hemma och spelade i två år. Jag övade på gitarr, på att sjunga. Så småningom flyttade jag till Stockholm och tog ett åtta-till-fem-jobb där jag sålde telefonilösningar för företag – det var supernice, jag hade jättetrevligt där. Och så gick jag hem och spelade musik på kvällarna. I sju långa år harvade Robin Bengtsson på i det fördolda. Skrev låtar – i början fruktansvärt dåliga. – Det är som med allt annat i livet; man måste träna för att bli bra. Vad motiverade dig under de där åren? – Jag har aldrig fantiserat om att vara världsstjärna, aldrig haft de klassiska drömmarna. Jag vill bara jobba med musik. Om jag bara får göra det jag älskar på heltid och leva på det, så är det tillräcklig lyx och blir över. Så småningom lärde han känna folk i branschen, lite här och där. Och till slut dök det upp en Melodifestivallåt som inte hade någon sångare. Robin Bengtsson sjöng in en demo av ”Constellation prize”, och plötsligt var han med i Melodifestivalen 2016 och kom femma i finalen. I år ställde han upp igen – och vann. – Det var skönt att få utvecklas i min egen takt i skymundan när ingen visste att jag höll på med musik. Det känns bra att genombrottet kom i den här åldern i livet också, att det fick ta några år. Läser du det som skrivs om dig? – Jättemycket! Allting, nästan! En sak som återkommer är att folk tycker att du verkar stel, stämmer det? – På scenen? Ja, jag är ingen dansman! Men i år gjorde vi ett nummer där vi trollade bort att jag inte är någon dansare och ändå fick en häftig show. En annan sak är att folk tycker att numret ser ut som en Dressmann-reklam. – Det är väl inte så långsökt, egentligen – män i kostym som går på rad, det är exakt som en Dressmannreklam! Jag tar det som en komplimang, det brukar vara stiliga herrar. Men det var ingen Dressmannkostym jag hade på mig, haha. Det var en Oscar Jacobson. De närmsta månaderna ska Robin Bengtssons scenframträdande finslipas inför Eurovision song contest i Ukraina. Går han till final där kommer hans nummer att ses av mer än 100 miljoner människor. Men när jag frågar vad Robin Bengtsson tror blir nästa stora avgörande ögonblick i hans liv, är han sedvanligt... rimlig. – Jag hoppas att Eurovision leder mig till något nytt ställe karriärmässigt. Annars vet jag inte. Du får börja buda på det där huset i Stockholmsförorten...? – Haha. Då måste jag nog vinna Eurovision först. 1. Robin Bengtsson 2. Nano 3. Jon Henrik Fjällgren & Aninia 4. Mariette 5. Benjamin Ingrosso 6. Wiktoria 7. Ace Wilder 8. Boris René 9. Lisa Ajax 10. Anton Hagman 11. FO&O 12. Owe Thörnqvist Född: 1990 i Svenljunga Bor: i Stockholm Bakgrund: Kom trea i ”Idol” 2008 och året därpå släppte han sin första singel. Förra året ställde han upp i Melodifestivalen för första gången och gick direkt till final med låten ”Constellation prize”. Han slutade på en femteplats. Aktuell: Vann Melodifestivalen med låten ”I can’t go on”, skriven av David Kreuger, Hamed ”K-One” Pirouzpanah och Robin Stjernberg. I maj representerar Robin Bengtsson Sverige i Eurovision song contest. Tre inspirationskällor Stevie Wonder ”För hans melodisinne. För mig är melodin viktig i musik, känslan när man hittar en melodi som känns ny och fräsch trots att det bara finns ett bestämt antal toner att välja mellan. Stevie Wonder har alltid varit grym på det.” Bruno Mars ”En annan stor och duktig sångare. Han kan gripa tag i en med sina låtar, trots att det inte är ballader. Han är en sådan man lyssnar på, vad han än säger.” Gavin DeGraw ”Han har något speciellt. Han hade kunnat sjunga ’Bä bä vita lamm’ och jag hade tyckt att det var svinbra. Han är unik.”


Det är skönt att vara kultförfattare i ett annat land

Summary: Björn Larssons böcker är mer kända utomlands än i hemlandet Sverige. Nu är författaren föremål för en veckolång festival i Italien. – En hyllning med kvalitet, säger han.

I Italien ska, med start i morgon lördag, en veckas festival ordnas till hans ära. I Sverige frågar människor, när jag berättar vem jag ska intervjua: ”Vem?” Berättelsen om svensken som är ”större utomlands” verkar ständigt fascinera oss. Författaren Björn Larsson är inget undantag – i de förhållandevis få recensioner och intervjuer som publicerats i Sverige på senare år tas populariteten i Frankrike, Tyskland och Italien nästan undantagslöst upp. Och nu når populariteten nya höjder. Bokfestivalen Dedicafestival, som äger rum i den norditalienska staden Pordenone, ägnas varje år åt ett enskilt författarskap – i år åt Björn Larssons, tidigare år åt bland andra Paul Austers, Amos Oz och Nadine Gordimers. Festivalen håller på i en vecka, från och med den 11 mars, och består av föredrag, uppläsningar, filmvisningar och utställningar. Björn Larsson säger att om det fanns någonting han kunde ha drömt om hade det varit det här. – Det är inte som på vilken bokmässa som helst, där man pratar om den senaste boken – Decidafestival ska vara en hyllning till ett helt författarskap. En hyllning med kvalitet. Han har själv inte varit särskilt involverad i utformandet av festivalen, men inför den har en bok om fenomenet Björn Larsson skrivits där han medverkar i en lång intervju. Tidigare har en dokumentärfilm också spelats in, som kommer att visas på festivalen. – Jag erbjöd mig att bidra med loggböcker från mina seglatser, som jag också skrivit mycket om, så att besökarna skulle kunna bläddra i dem. Men då sa arrangörerna: ”Då stjäl de dem bara!” Jag frågar vad det gör med ens självbild att en festival ordnas i ens ära. – Hade det varit i Sverige hade det varit mycket mer komplicerat, säger Björn Larsson. – Det är rätt skönt att vara kultförfattare, vilket jag faktiskt är i Italien, i ett annat land än sitt eget. Jag är inte en omedelbar del av den litterära världen här. En del tycker kanske att det är lite fisförnämt, men det är skönt att kunna tänka fritt kring vilka böcker jag måste skriva i stället för att snegla på svenska kritiker eller veta vilka jag ska hålla mig väl med. Alltså behöver jag inte bekymra mig så mycket för att den här festivalen ska skapa avundsjuka hos andra – eller att jag ska få för mycket beundran. Kan man få det? – Utan vidare! Det är väldigt lätt att tro att man är mycket bättre än man egentligen är. Förtjänar han detta, frågar sig Björn Larsson, och konstaterar kort att ”det får någon annan avgöra”. – Och det är nästan omöjligt att svara på varför jag är så populär i just de här länderna. Jag har många läsare i Sverige också, men det har aldrig varit någon hajp kring mig här. Kanske är det så att det, om man ska generalisera, i Italien finns en känsla av omöjlighet. Allt är någon annans fel – kyrkans, eller kaosets, och i mina romaner kommer jag då med något som mina läsare längtar efter. Ett löfte om att det som de bara drömmer om är möjligt. Det går att leva annorlunda. Tänker du mycket på dina olika publiker när du skriver? – Nja. Jag inser så klart att jag numera har en potentiellt mycket större, eller bredare, publik, än den svenska. Han säger att han för sina översättares skull medvetet undviker att använda ord som ”folkhem”, ”Systembolaget”, och ”Folkets hus”. – Men ingen av mina romaner är egentligen geografiskt djupt förankrade. Det är också så jag har levt. Tolstoj sa någon gång att ”om man gräver tillräckligt djupt där man är så när man det allmänmänskliga”. Problemet är att om man gräver och gräver står man så småningom i ett hål och ser inte över kanten. Och de som tittar över kanten måste också finnas. Kommer du någonsin på dig själv med att längta efter ett bredare svenskt genomslag? – Vad skulle det ha varit? Ett stipendium från Svenska Akademien? Genomslag för mig är läsare som tar det man skriver på allvar. Däremot kan jag känna att det, eftersom en del av mina böcker inte uppmärksammats nämnvärt i svensk press, är tråkigt för mina svenska läsare. Ibland vet de inte ens om att jag skrivit något nytt, säger Björn Larsson. Som ett exempel tar han upp när han 1999 tilldelades det prestigefyllda franska litteraturpriset Prix Médicis étranger. – Då hörde tidningarna i Stockholm av sig! Jag har fått en recension i Aftonbladet, av min allra första bok, och ingen i Expressen. När Svenska Dagbladet ringde och ville göra intervju frågade jag: ”Ni kanske skulle recensera min senaste bok först?” Vi kommer in på den senaste tidens diskussion kring bilden av Sverige i resten av världen, den bild som USA:s president Donald Trump eldade på när han under ett kampanjtal gormade de numera bevingade orden: ”Se på vad som hände häromnatten i Sverige!”. Jag frågar om han stöter på det i möten med sina sydeuropeiska läsare. – Det är ganska lustigt, säger Björn Larsson, för nu har det förstås blivit extra akut med Trump & co – men även den svenska deckaren har påverkat bilden av Sverige utomlands. Han konstaterar att det ofta finns ett visst mått av skadeglädje hos de han möter som påstår att Sverige har ”blivit som Neapel”. – Den bilden är förstås delvis en svartmålning. Det är ju skönlitteratur det handlar om. Men många läsare glömmer det, och läser de svenska deckarna som dokument över verkligheten. Jag har ofta behövt förklara hur det ser ut i Sverige – mordstatistiken ser ungefär ut som den alltid har gjort. Kan du känna ett ansvar för hur du skriver om ditt hemland? – Det där gäller inte för skönlitteraturen. Var och en får välja det snitt av verkligheten som de vill. Men man har också en skyldighet, när man blir intervjuad och när man pratar med läsare, att försöka ge en så rättvisande bild av saker och ting som möjligt. Björn Larsson säger att man ska komma ihåg att Sverige, i jämförelse med Italien, har ett ”oerhört gott rykte”. – De blir väldigt ledsna när de får höra att vi har fått ett främlingsfientligt parti, vi också. Det passar inte ihop med den bild de har av oss. Tidigare fick jag bromsa, säga att Sverige visst inte är något paradis. Nu är det snarast tvärtom. Författaren Björn Larsson debuterade 1980 med novellsamlingen ”Splitter”. Inte förrän ett drygt decennium senare gavs nästa roman, ”Den keltiska ringen”, ut. 1995 kom genombrottet med ”Long John Silver”, där piraten från ”Skattkammarön” får berätta sin version av den klassiska historien, som getts ut i nio länder och som den dåvarande italienska premiärministern Massimo d’Alema kallat sin favoritbok. Han är professor i franska vid Lunds universitet.


Fredrik Strage: Den långa frånvaron har skapat ett skimmer kring solodebuten

Summary: Henrik Berggren släpper sin första nya låt på 14 år. Beundrarna firar med en frågesport på Bar Brooklyn i Stockholm. I sin frånvaro har han uppnått legendstatus.

Bar Brooklyn i Stockholm. Vid alla bord sitter Broder Daniel-fans och försöker minnas vilken låt bandet spelade akustiskt i utbyte mot ett paket Wasaknäcke när de blev hungriga på en svartklubb i Malmö 2003. Henrik Berggren, som sjöng i Broder Daniel, har just chockat alla med solosingeln ”To my brother, Johnny” – den första nya låt han släpper på 14 år. Beundrarna firar med en frågesport, där man kan vinna signerade singlar och biljetter till Bråvallafestivalen där Henrik Berggren ska uppträda. Vissa frågor är lätta, som att ”No time for us” var den sista låt Broder Daniel spelade på avskedskonserten 2008. Andra är knepiga, som vad klubben i Växjö hette där det började brinna under ett gig i mitten av nittiotalet, varpå alla utrymde lokalen utom Henrik Berggren som stod kvar på scen och ropade: ”Kom tillbaka, era fegisar.” Rätt svar är 11-gården, meddelar kvällens arrangör Jerry Boman när det är dags att kora en vinnare. Henrik Berggrens solodebut, som släpps den 5 maj, har antagit samma mytologiska skimmer som exempelvis Guns N’ Roses, My Bloody Valentines och D’Angelos senaste album fick på grund av extrema förseningar. Likt dessa artister har Henrik Berggren under den långa frånvaron uppnått legendstatus i stället för att bli bortglömd. Det stökigt miserabla Broder Daniel blev en egen subkultur redan kring millennieskiftet och det finns fortfarande gott om svartklädda knattar med kajalkluddig uppsyn, svarta Converse och BD-tygmärke på jackan. Det besynnerliga ”spela Shoreline”-fenomenet – att i de mest aparta sammanhang skrika att man vill höra Broder Daniels mest kända låt – har också ökat intresset för Henrik Berggren. Folk har vrålat ”spela Shoreline” i allt från 1 maj-demonstrationer till Vasaloppsstarten. Medelåldern är anmärkningsvärt låg på Bar Brooklyn. Ett lag med det Kent-klingande namnet Hagnesta Chill vinner tävlingen efter att ha gissat närmast svaret på utslagsfrågan: ”Exakt hur lång är ’To my brother, Johnny’?” (3 minuter, 31 sekunder och 407 tusendelar.) En av de unga vinnarna säger att hon var i Frankrike när låten släpptes: ”Jag började gråta för den var så vacker.” Ett annat lag kallar sig Babasonic Princess Love Deluxe Motherfucker och består av två medlemmar ur Dolores Haze, det svenska rockband som på tiotalet bäst förvaltat Broder Daniels kaos. Gitarristen Groovy Fuck och vokalisten Groovy Nickz får bara sex av tio rätt men är glada ändå. De är jämngamla med Broder Daniels debutalbum ”Saturday night engine” från 1995 och hade inte vågat hoppas på en Henrik Berggren-comeback. ”När jag läste orden ’HENRIK BERGGREN VAD I HELVETE’ i mitt internetflöde trodde jag först att han hade dött”, säger Groovy Fuck. Henrik Berggren är inte bara vid liv. Han är tillbaka. Och den sorgsna ”To my brother, Johnny” raderar den uppsluppna atmosfär som ”spela Shoreline”-trenden givit Broder Daniels eftermäle. Henrik Berggren sjunger om depression och ifrågasätter sina val i livet. ”Hur kunde jag bli så självförstörande?” frågar han sig i ett brev som följer med singeln. Han avslutar det med en trotsig rad: ”Inget har förändrats. Stålet har bara härdats.” Precis så vill vi tänka om våra idoler. De rostar inte. De härdas. Och i sina deppigaste loserögonblick, när de får knäckebröd som gage (och sjunger ”When we were winning”, den långa versionen), säkrar de en evig plats i våra hjärtan.


Nacka-bibliotek stoppar högerextrema Nya Tider

Summary: Den högerextrema tidningen Nya Tider tillåts inte på biblioteken i Nacka, rapporterar Mitt i Stockholm. Anledningen sägs vara att tidningen inte följer kommunens värdegrund.

På de sex biblioteken i Nacka kommun är det i dag inte möjligt att läsa den högextrema tidningen Nya Tider, som drivs av Vávra Suk, grundare av det högerextrema – numera nedlagda partiet – Nationaldemokraterna. Beslutet har tagits med hänvisning till att tidningen inte uppfyller kriterierna för kommunens värdegrund om den litteratur, tidningar och tidskrifter som ska köpas in. – I det här fallet är bedömningen att tidningen Nya Tider inte uppfyller dessa kriterier, säger Katarina Friskman, pressansvarig i Nacka kommun, till Mitt i Stockholm. Dessutom påpekar biblioteket att de allra flesta titlarna väljs bort då man arbetar med ett "representativt urval". Friskman betonar att biblioteken av samma anledning som att man nekar Nya Tider inte heller tar in till exempel vänsterextrema eller pornografiska tidningar. Läs mer: Dokument: Så tog sig Nya Tider in på Bokmässan Frågan om huruvida Nya Tider skulle göras tillgänglig blev känd sedan en kund lämnat ett inköpsförslag och fått svaret att tidningen anses vara ”kontroversiell”, skriver Mitt i Stockholm. – Om man hänvisar till kommunens värdegrund får man vara konkret, till exempel att man inte heller köper in vänsterextrema tidningar. Man måste som kommuninvånare förstå varför den här tidskriften inte passar in, säger Olle Lundin, professor i förvaltningsrätt, till Mitt i Stockholm och påpekar att bibliotekens urval måste ske på objektiva grunder. DN rapporterade nyligen att Nya Tider får sitt presstöd utökat till 3,4 miljoner kronor. Anslaget har därmed ökat med 500.000 kronor jämfört med föregående år.


”Svensk teater har bacillskräck”

Summary: Helsingfors. ”Här kommer muminmamman som ska föreläsa om Kalevala”. Så har det ibland låtit den finlandssvenska skådespelaren Birgitta Ulfsson presenterats i Sverige. Nu blickar hon tillbaka i en samtalsbok med journalisten Stig Hansén.

Vi ses över en lunch på den klassiska kulturkrogen Kosmos i Helsingfors. På sextio- och sjuttiotalet brukade Birgitta Ulfsson och hennes kollegor på Lilla teatern komma hit och vänta in recensioner efter premiärer. Vivica Bandler, som senare skulle bli chef på Stockholms stadsteater, ringde 1956 och erbjöd Ulfsson en roll på Lilla teatern: ”Här finns nu en enaktare och i den är en hora som jag vill att du ska göra.” Samtalet beskrivs i den nya samtalsboken som Ulfsson gjort med den svenska journalisten och författaren Stig Hansén. Boken, med undertiteln ”Med och mot min vilja”, tecknar ett brett porträtt av Ulfsson, från skådespelarutbildning i Helsingfors och äktenskap med kollegan Lasse Pöysti, till tv-serie om mumintrollen – där Ulfsson blev muminmamma med hela svenska folket – och så småningom trettio år i Sverige, på ett flertal scener. I fjol sjöng hon muminvisor på Dramatens stora scen och i höst ska hon spela Brechts ”Den goda människan från Sezuan” med maken Iwar Wiklander på Folkteatern i Göteborg. Vi sätter oss ner och beställer var sin borsjtj. I juli fyller Birgitta Ulfsson 89 år. Du säger i boken att din kropp säger till dig vad du ska äta. Det verkar ha funkat bra. – Min kropp säger en massa saker. Jag har fått det från min pappa, som var militär och en stor humanist, han sa ganska tidigt att man ska undvika läkare om det inte är absolut nödvändigt och att man ska lyssna på sin kropp. När man är nio eller tio år gammal är det trevligt när någon tar en på allvar, säger hon. Gav din pappa ofta råd? – Vi hade en dialog. Vi gav varandra råd. Han var i kriget i sex år, men vi hade nästan hela tiden ett samtal. Han var en sån som ville gå långa promenader för att filosofera, så där Tjechovskt. Han såg på mig som på en samtalspartner det begriper jag nu var fantastiskt. Hade det att göra med dina föräldrars dynamik, som verkar ha varit speciell? – De var ju kåta på varann. De hade ett av de kåtaste äktenskap jag sett i mitt liv. Vad innebar det? – Man såg ju det. De brydde sig så om varandra, det fanns en erotisk liten cirkel runt dem. Och det var inte det att de började härja mitt på dagen. De var oerhört förälskade i varandra hela livet. Men man var ju lite generad när man insåg att allas föräldrar inte var så, säger hon. Samtal med Birgitta Ulfsson blir ofta så här. Hon iakttar människor med skarp blick och säger ganska ogenerat vad hon tycker. – Just därför är det här ett så bra yrke, även om jag inte är särskilt psykologiförtjust. Börjar man psykologisera släpper det in fel sorts syre, säger hon. Du är den enda person jag vet som talar om Jörn Donner som ”den där gossen”. – Men det beror på att han var sexton när jag träffade honom första gången. När man känt någon i den åldern, då vet man varifrån han startat, att den där arrogansen alltid funnits. Han måste få provocera, annars mår han inte bra. De är rörande, förresten, de här åttioåriga farbröderna som är så illa berörda av sina sjukdomar. Det är inte kvinnor i lika hög grad. Vad beror det på? – Man hinner inte med så mycket sentimentalitet. I Finland är machomannen fortfarande ganska närvarande, medan det hos kvinnor finns en realism. Jag föreläser ganska ofta om skillnaderna… Mellan kvinnor och män? – Nej, mellan Finland och Sverige. Kvinnor i Finland fick ju rösträtt ganska tidigt, men vad gjorde vi av den? Vi ordnar och grejar så att mannen fortfarande har kvar en känsla av att han styr och bestämmer. Det är ett mycket djupt finskt arv. En sak man ibland säger om svenskar är att de är lättkränkta. Du verkar svårkränkt. – Det är genetiskt, kanske från mamma. Jag är inte så hemskt intresserad av vad som hänt mig. Jag är nog en ganska lycklig människa. Men visst kan jag bli sårad. Människor man älskar känner ju till ens svagheter och tvärtom. Vi kommer in på ämnet svensk teater. Birgitta Ulfsson beundrar Mikael Persbrandt, som hon kallar för en ”jävla genial äckelpotta”. Är svenskt skådespel så mycket bättre? – Det ser man i vilken skitpolisserie som helst. Men det finns också en rädsla i Sverige. Svensk teater är så hygienisk. Den har bacillskräck. Den svenska människan – med risk för att generalisera – är rädd för att visa sig själv. Och då menar jag inte att man behöver fläka ut sig. Men det är en överraskning hur mycket svenskar spelar upp för varandra. På teatern? – På tvåans buss, var som helst. Jag kan höra två affärsmän sitta och prata och mina öron bara växer, hur de skryter för varandra, utan att säga någonting enkelt och uppriktigt. Det finns liksom en hinna över hur man är. Därför behöver de oss invandrare. Så om den svenska människan är sval, så är också teatern sval? – Det var en stor insikt när jag förstod det. Men så finns det undantag. Persbrandt till exempel, såg du Macbeth på Maximteatern? Du måste se den! Du säger i boken att finska skådepelare är vanare att bli släpade längs scengolvet. – Det är ett mustigare sätt att spela teater. När teatern är bra i Finland är det en blandning av god analys och någonting lite grövre. Mitt största problem med den svenska teatern är att den är så hygienisk. Men det gör också att främmande fåglar som Stina Ekblad klarat sig så bra, för de har behövts. Ulfsson har länge fått frågan om hon inte borde skriva sina memoarer. Men i stället blev det en intervjubok. Varför? – Jag vill inte skriva. Jag hatar skådespelarmemoarer – eller hatar kanske är ett för starkt ord… Stig är en bra författare och den första journalist som intervjuat mig som verkligen återgett det jag sagt. Jag talar i bisatser, det är mitt sätt att leva. Han vet precis vem den här kärringen är. Birgitta Ulfsson Skådespelaren Birgitta Ulfsson är 88 år och bosatt i Göteborg. Hon föddes och växte upp i Helsingfors, där hon började karriären på Svenska Teatern och fortsatte till Lilla teatern. Mellan 1952 och 1984 var hon gift med skådespelaren och teaterchefen Lasse Pöysti. I Sverige blev de två kända när de spelade Muminmamman respektive Mumintrollet i den första tv-serien om Mumintrollen. Hon har haft flera roller på svenska scener och har bland annat medverkat i "Picassos äventyr" och "Rederiet". Birgitta Ulfsson är aktuell med intervjuboken "Med och mot min vilja", skriven av journalisten Stig Hansén.


Språkkrönika: Så kan språket lära dig sjunga

Summary: SPRÅKKRÖNIKA. Kan du tala, kan du ropa, kan du sjunga! Denna appell för det som kallas röstbefrielse har sina rötter i 1970-talet. Att sjunga är lika naturligt som att tala, men ofta delas vi tidigt in i de som kan och de som inte kan.

Kan du tala, kan du ropa, kan du sjunga! Denna appell för det som kallas röstbefrielse har sina rötter i 1970-talet. Att sjunga är lika naturligt som att tala, men ofta delas vi tidigt in i de som kan och de som inte kan. Rösten är en sak; ju mer man sjunger, desto bättre blir den. Man kan också särskilt träna andning och muskler. Att hålla tonen är också det mycket en fråga om träning. Något av det viktigaste för sången är gehöret, det vill säga att lyssna. Nu har en amerikansk studie visat att kinesiska barn i 3-5-årsåldern som talar mandarin är bättre på att höra tonskillnader än – i det här fallet – engelsktalande barn. Detta förklarar forskarna med att mandarin, till skillnad från engelska, är ett tonspråk. Med det menas att tonhöjden utgör en del av ordens betydelse. Mandarin har fyra toner (man brukar också tala om en femte, neutral ton). Ordet ma kan bland annat betyda ’mamma’, ’häst’, ’hampa’ eller ’skälla ut’, beroende på hur det uttalas: med jämn tonhöjd, med stigande tonhöjd, med en tonhöjd som först faller och sedan stiger eller med snabbt fallande tonhöjd. På engelska betyder ma bara ’mamma’, oavsett hur det betonas. Med sin uppmärksamhet på tonhöjd tycks alltså de kinesiska barnen ha ett musikaliskt försprång. Men skillnaden mellan de kinesiska och amerikanska barnen pekar enligt forskarna framför allt på en central fråga för kognitionsforskningen, nämligen hur åtskilda våra mentala färdigheter faktiskt är i hjärnan. Om vår kanske främsta kognitiva förmåga, språket, skulle vara en helt separat funktion i hjärnan, som många har hävdat, borde språkmelodi och musik processas på olika ställen i hjärnan. Men om de funktioner som behandlar språk och musik däremot skulle överlappa varandra, borde gehörsträning påverka språkprocessen och vice versa. Man uppskattar att ungefär 70 procent av alla språk är tonspråk. Mer än hälften av världens befolkning skulle alltså tala ett sådant språk. Tonspråken är vanliga i Afrika, Östasien och Centralamerika. Några exempel är xhosa, thai och yoruba. Svenskan intar en mellanställning mellan tonspråken och engelskan, eftersom svenskan har så kallade ton-accenter, som ger den karakteristiska sjungande satsmelodin. Kanske bidrar den till att så många i Sverige lystrar till påståendet ”kan du tala, så kan du minsann sjunga”.


Säverman: Mars pannkaka

Summary: Kåseri. Att gå är tröstlöst. Försökte utan framgång med all sorts musik tills jag fann marschmusiken. Bäst att gå till är ”Finska rytteriets marsch” och ”Karl XII:s marsch”.

Du måste gå ut, säger omgivningen. Men att gå utan mål är tröstlöst. Flanera fasansfullt. Traska trist. För att få ut mig gav mig omgivningen en musikmössa med insydda hörlurar. Lättare att gå med musik, var budskapet. Försökte utan framgång med all sorts musik tills jag fann marschmusiken. Den går i takt. Den finns för att gå till, låt vara i samlad tropp, men funkar även för ensamtropp. Marsch associerar till makt, militär, auktoritär men har spelats av alla. Regimer från höger till vänster, skolorkestrar och brukskapell. Enda musik som hördes före mikrofoner och högtalare. Marschen kom från Turkiet. I Norge säger man fortfarande janitsjarmusik. I Sverige avslutades ångradions dagliga ”Grammofonmusik” med ”Gardeskamrater”, ”I fält”, ”Fladdrande fanor” eller ”Sverige på vakt” - omisskännliga titlar. ”Till anfall!” börjar trots den krigiska titeln mjukt à la spansk pasodoble men visar snart marschtänderna. ”Under blågul fana” går för fort för att man som gångare ska hinna med . Hur i herrans namn kunde ett helt kompani rusa fram till den här musiken? Andra går för långsamt. Beethovens marscher är rena söndagspromenaden. Bäst att gå till är ”Finska rytteriets marsch” och ”Karl XII:s marsch”. Man begriper att de svenska mannarna lyckades marschera ända till Poltava där de blev ömkligen besegrade. Dock lär själva marschen, ”Marcia Carolus Rex”, ha grävts fram långt senare efter att ha tjänat som paradmarsch för Moskvas lantvärn. Proggåret 1971 sjöng Stefan Demert in sin festliga ”Marsch pannkaka” med texten ”Man blir så glad när man hör vaktparaden …”. Benny Anderssons orkester spelade senare in en lika festlig marsch med samma titel. Båda utmärkta att traska till. För att inte tala om Povel Ramels ”Den gamla vaktparaden”. Svenska marscher låter som lukten av smörgåsbord med ättika, dill och inlagd sill. De komponerades av militärmusiker med namn som Sam Rydberg, Viktor Widqvist, Ivar Widner - militären tog hand om sin tids musikaliska begåvningar. Deras sentida motsvarigheter sitter gissningsvis vid syntar och datorer och levererar världshittar som drar in mörkt med pengar men är betydligt svårare att marschera efter.


Susanne Ljung: Klädkakofonin stramades upp och prinsessan Diana fick stil på monarkin

Summary: STILKRÖNIKA. Att prinsessan Dianas växande självförtroende hängde ihop med kläderna hon valde att bära syns i utställningen på Kensington Palace i London.

Man kan fråga sig varför så många envisas med att kalla den brittiska prinsessan Diana för en modeikon. Människor som tilldelas detta epitet brukar vanligtvis hyllas för sin säkra smak och konsekventa stil, men det räcker med en snabb bildgoogling för att se att prinsessan Diana snarare representerade motsatsen. Här har vi snarare att göra med en kvinna vars garderob kan beskrivas som en sorts klädkakofoni. En röra bestående av rysch, pysch, ränder, rutor, prickar och rosetter i så många olika färger och former att man börjar treva efter en Treo för att dämpa huvudvärken som denna… tja, låt säga ”fantasifulla blandning” av olika klädstilar, kan ge. Men det var förstås också det som gjorde prinsessan Diana så folkkär. ”The People’s Princess”, som den dåvarande premiärministern Tony Blair kallade henne. Många kunde relatera till henne, inte minst tack vare det trevande sätt på vilket hon testade olika sorters klädstilar för att till slut finna en som hon kunde kalla för sin egen. Och nu kan man se hur det gick till, och hur plaggen såg ut i verkligheten. Förra veckan öppnade utställningen ”Diana: Her Fashion Story” på Kensington Palace i London, det vill säga det kungliga residens som utgjorde hennes hem från bröllopet med prins Charles 1981 fram till hennes död 1997. På utställningen i Kensington Palace finns bland annat den blus med hög krage prinsessan Diana bar på en fotografering inför förlovningen och en storrutig grön kappa med axlar breda som serveringsbrickor. Foto: Historic Royal Palaces/Splash Här finns den ryschiga blus med hög krage hon bär på det porträtt som Lord Snowdon tog av henne inför förlovningen 1981. Här finns även den marinblå aftonklänning i sammet som hon 1985 dansade med John Travolta i Vita huset med. Här finns också en storrutig kappa i grönt från samma år, med stora slag och axlar breda som serveringsbrickor, enligt tidens trend. Och här finns exempel på de nätta välskräddade dräkter hon bar under 90-talet, då hennes popularitet steg i höjden för varje dag hon besökte barnhem och sjukhem, bad tillsammans med Moder Teresa och umgicks med Elton John. Det är inte första gången prinsessan Dianas kläder ställs ut, men det är en av de bästa, såtillvida att den inte bara upprepar den uttjatade historien om ung flicka + gammal prins = olyckligt äktenskap som så småningom leder till ett lyckligt förhållande till folket. Den försöker nämligen berätta om hur hennes ökande (handlings)kraft och självförtroende förmedlades tack vare allt mer väl valda kläder. Kuratorn av utställningen, Eleri Lynn, visar en utvecklingskurva som många kvinnor kan känna igen sig i, eller lära sig något av. ”Med hjälp av kläderna kan vi se hur prinsessan Dianas självförtroende växer med tiden. Hur hon tar alltmer kontroll över hur hon representeras genom att på ett intelligent sätt börja kommunicera med hjälp av de kläder hon bär”, som Lynn säger till brittiska Vogue. Tillsammans med modeskaparen Catherine Walker började hon mejsla fram en ny stil med plagg med mindre rysch och renare linjer. En sorts eleganta pansarplagg som utstrålade effektivitet och uppfyllde de etikettskrav som fanns, utan att personligheten gick helt förlorad. En konst i sig. Det är ingen tillfällighet att prinsessan Dianas sonhustru, hertiginnan av Cambridge, ofta använder sig av samma stil och märke. Men så är det inte kungligheternas tal eller skrifter som synas i sömmarna, utan de kläder de, mer eller mindre framgångsrikt, bär. Så även om prinsessan Dianas status som klassisk modeikon kan ifrågasättas, råder det ingen tvekan om att hon, med hjälp av sina knasiga kläder längs vägen, lyckades skapa ett helt nytt intresse för människorna inom den brittiska monarkin. Läs recension av Diana: Her Fashion Story Mer om Dianas kläder På utställningen finns 26 plagg, förhållandevis många. Prinsessan Diana gav bort stora delar av sin garderob till vänner och bekanta eller välgörenhet. Strax före sin död arrangerade hon till exempel en stor klädauktion på Christie’s i New York som drog in runt 30 miljoner kronor till forskning kring cancer och aids. En av de mest omtalade klänningarna från senare tid saknas, tyvärr. Det är hennes så kallade ”revenge dress” (hämndklänningen). Det är den djupt urringade svarta klänning som hon bar den kväll då prins Charles i tv meddelade att han hade ett förhållande med Camilla. Diana stal showen. Med tiden upptäckte även prinsessan Diana vikten av modefotografer för att förmedla sin look. Den kände Patrick Demarchelier var en av dem. En utställning med hans fotografier finns just nu på Fotografiska i Stockholm. Susanne Ljung Susanne Ljung är journalist och programledare för det hyllade mode- och kulturprogrammet ”Stil” i Sveriges Radio. Hon bor i Stockholm och New York och medverkar i Lördagsmagasinet varje vecka. Läs tidigare stilkrönikor här


Stark kritik mot rapport om Muslimska brödraskapet

Summary: Nyligen offentliggjorde Myndigheten för samhällskydd och beredskap, MSB, rapporten ”Muslimska brödraskapet i Sverige”. Nu möter rapporten hård kritik från flera forskare. – Har de rökt på innan de läst det? svarar terrorforskaren Magnus Norell, redaktör till den kritiserade rapporten, till SVT.

20 religionsforskare riktar skarp kritik mot en rapport som har gjorts på beställning av Myndigheten för samhällskydd och beredskap, MSB. Terrorforskaren Magnus Norell är redaktör till rapporten ”Muslimska brödraskapet i Sverige” och den syftar bland annat till att ge en översiktsbild av den islamistiska rörelsen Muslimska brödraskapet i Sverige. I rapporten kommer Norell bland annat fram till att det pågår en parallell samhällstruktur där islamister konkurerar med svenskars värdegrund och att aktivister inom Muslimska Brödraskapet kan komma att flytta fram sina positioner i samhället inom kommande år. Norell beskriver även muslimska organisationer i Sverige och hur de ska ha koppling till Muslimska brödraskapet. Enligt de kritiska forskarna saknas det helt empiriskt stöd för flera centrala påståenden i studien. En av forskarna är Simon Sorgenfrei, lektor i religionsvetenskap vid Södertörns högskola. – Det rör sig om en undermålig akademisk produkt där man inte belägger sina påståenden. Namngivna personer och organisationer pekas ut som representanter för Muslimska brödraskapet i Sverige, vilket i sin tur beskrivs som en antidemokratisk, militant organisation som utmärks av sitt hat mot väst. Det är allvarliga anklagelser. Samtidigt riktar rapportförfattarna kritik mot vad de kallar Sveriges ”politiska elit”, som sägs bereda vägen för islamismen. Det ger ett konspiratoriskt intryck, säger han. Forskarna riktar särskilt kritik mot MSB och i ett öppet brev som är publicerat som ett blogginlägg skriver de: ”Vi ställer oss alltså mycket kritiska till värdet av föreliggande rapport, och frågande till vilken kvalitetsgranskning en statlig myndighet som MSB har av det material de betalar för att få producerat, och som de sedan publicerar under sin 'kunskapsbank'.” Men på MSB tar man inte ansvar för innehållet i studien. – Vi faktagranskar inte beställda studier. Innehållet står författarna för. Självklart gör vi en bedömning av resultatet och i det här fallet ser behov av fortsatta studie- och forskningsuppdrag inom området, säger Annelie Bergholm Söder, chef vid Operativa avdelningen, MSB. Simon Sorgenfrei vid Södertörns högskola understryker samtidigt att det sannolikt finns personer i nämnda muslimska organisationer som sympatiserar med Muslimska brödraskapet, och att forskning om organiserad islam, och om islamism i Sverige är viktigt. – Men sådan forskning måste kunna bedrivas utan att bli alarmistisk eller konspiratorisk och utifrån samma etiska och kvalitativa krav som annat akademiskt arbete, säger han. DN har varit i kontakt med Magnus Norell som skriver att han kommer bemöta kritiken under fredagen. Till SVT säger han dock om kritiken: – Har de rökt på innan de läst det? Det är ju bara att läsa rapporten! Om någon inte accepterar det här så kan jag inte göra så mycket åt det. Det är ju liksom belagt.


Fredrik Strage: Jag ryckte in som veckans twittrare för att rädda nationens ära

Summary: I veckan har Fredrik Strage twittrat för Sverige. Det har väckt frågor som han funderat över. Är exempelvis inte överskattningen av intresset för Sverige det svenskaste som finns?

Jag är Sverige. Jag har varit det sedan i måndags då jag tog över kontot @sweden på Twitter. Varje vecka låter Svenska institutet en svensk berätta om sitt liv och den som skulle ha twittrat den här veckan hoppade av – antagligen för att slippa nazitrollen som plågat kontot den senaste tiden. Jag ryckte in för att rädda nationens ära. Jag hoppades också locka fler läsare till mitt eget Twitterkonto och räknade med att @sweden skulle ha åtminstone ett par miljoner följare. Besvikelsen var djup när jag i måndags upptäckte att det bara följdes av 119 000 personer – 1 000 färre än jag själv har. Under veckan har jag funderat på om inte denna överskattning av intresset för Sverige är det svenskaste som finns. Vi vill förtvivlat gärna stå i händelsernas centrum. Komikern Greg Poehler, exilamerikan i Stockholm, sa en gång att han skapade tv-serien ”Welcome to Sweden” efter att ha noterat hur fascinerade svenskar var av vad amerikaner tycker om dem: ”Svenskar älskar att känna sig viktiga. De vill tro att hela världen tänker på dem. Svenskar frågar ofta vad jag tyckte om Sverige innan jag flyttade hit. Och jag svarar: ’Ingenting alls. Jag tänkte aldrig på Sverige. Hur ofta tänker du på Zimbabwe?’” På sistone har fler än vanligt tänkt på Sverige. Högerextremister målar en bild av ett laglöst inferno där bilar brinner, sharialag råder och terrorister spränger sig själva i luften. Å ena sidan blir jag provocerad av att folk som kallar sig ”Sverigevänner” smutskastar vårt land. Å andra sidan känner jag en ofrivillig kittling över att Sverige för en gångs skull inte förknippas med kocken i Mupparna, medioker house eller godisfiskar. Vi är inte längre landet där man uppmanas att använda säkerhetsbälte på bussen in från flygplatsen – i alla fall inte bara det landet. Vi är lite, lite farliga. Och vem kan klandra bilbrännande ungdomar i förorten när de är medvetna om att deras dåd inte bara förargar en socialsekreterare i Bagarmossen utan uppmärksammas av USA:s president? Om jag var en arg och uppmärksamhetskåt 16-åring vet jag ärligt talat inte om jag skulle sitta hemma på kvällen och lösa andragradsekvationer, eller dra ut och flejma en Audi för att senare kunna se bilderna på Fox News och CNN. Vandalism är givetvis förkastligt. Ändå kan jag relatera till den brittiske journalisten A A Gill som i en intervju med Andres Lokko sa att inget gjorde honom mer stolt än brittiska fotbollshuliganer: ”Tanken på att 500 arbetslösa, undernärda och outbildade grabbar från norr helt på egen hand, endast beväpnade med gympadojor och shorts, kan stänga ner en hel skandinavisk nation. Jag skriker bara YES när det händer.” I samma intervju hånade A A Gill meslandet Sverige som ”skänker så många miljarder till svältande nationer att till och med Gud har tröttnat och släcker solen för er en gång i halvåret”. Han kallade svenska nazister för ”dietnazister” och påstod att våra skinheads ritar dit sina tatueringar med kulspetspenna. Kommentarerna sved på samma sätt som när den amerikanske journalisten Tim Pool besökte Rosengård förra veckan och sa: ”Om detta är det värsta Malmö kan erbjuda – kom aldrig till Chicago.” ”Stick hem då”, tänkte jag. ”Malmö är visst hiphop.” Ja, jag vet att det är fel att exotisera misär i utanförskapsområden. Men hela Sverige har ju i århundraden varit ett utanförskapsområde – en löjlig liten nation vid nord-polen som ingen bryr sig om. Därför kan jag inte låta bli att glädja mig en smula åt vår nya tuffa image.


Äldre dansare tar plats på scen

Summary: Man måste inte sluta dansa bara för att man har fyllt 45, tycker Charlotta Öfverholm. Under tre dagar fokuserar hon på den åldrande kroppen, i en fysiskt utmanande föreställning där två koreografiska temperament möts.

Kast ner på golvet, tunga lyft och dans i högt tempo. ”Survival kit” är en utmaning för dansarna Charlotta Öfverholm och Rafi Sady, som båda har passerat 44-årsåldern, då man måste pensionera sig från de stora dansinstitutionerna. Under tre dagar i mars står den åldrande kroppen i fokus på Dansens hus i Stockholm, med workshops, filmvisningar och dans. – Mitt knep är bara glöd. Jag gjorde en höftoperation för ett och ett halvt år sedan och opererade foten förra året. Så det är inte så bra. Men glöden tar över allt, säger Charlotta Öfverholm under en paus från repetitionerna. Sedan 2015 har hon drivit Age on stage, som vill ge plats åt äldre professionella dansare, vilket i danssammanhang innebär alla över 45 år. I projektets första föreställning har hon överlåtit koreografin till Sharon Fridman och Martin Harriague, som har gjort delarna ”Light house” och ”Beauty and the beast”. De två koreografiska temperamenten landar i en krock mellan det högljudda, humoristiska och det tysta, sparsmakade. Sharon Fridman är inspirerad av Sveriges vita landskap och långa avstånd, berättar Charlotta Öfverholm som hittade honom via en Youtubelänk. Att äldre förväntas kliva åt sidan, trots all erfarenhet, tycker Charlotta Öfverholm är ett problem för hela samhället. Det är inte främst acceptans för äldre dansare hon slåss för, den finns trots allt där, utan utrymme. Hon vill skapa arbetsplatser för äldre, som annars tvingas gå i pension. – Vi människor lever allt längre. Och som dansare känner man sig inte gammal. Man är inte gammal egentligen, varför säger normen då att man måste sluta? Man har ju bara en äldre själ och lite rynkor.


Parodistressen på topp hos Norbergs

Summary: Det är bråda dagar för bröderna Norberg. De håller just på att avsluta arbetet med årets Melodifestivalparodier. Två år av parodier har gjort dem till några av Sveriges mest populära youtubare. DN talade med dem mellan inspelningarna.

Daniel Norberg sitter utklädd till Loreen när jag ringer upp honom. Han har ägnat lång tid åt att kamma en gammal svart peruk till ett inte alltför tovigt hårsvall. Brorsan Emil Norberg har köpt en gammal gardin som får tjänstgöra som höftskynke. Men avslöja vad Loreen eller låten ”Statements” heter i deras humoristiska tolkning vill de inte. Just nu slukar Melodifestivalparodierna all vaken tid. På onsdagen hoppas bröderna Norberg vara klara och kunna publicera parodierna på bidragen som gått till Andra chansen på sin Youtubekanal. – Det är oftast lite mer tacksamt att göra parodi på de lite ”tokiga” eller spektakulära framträdandena – och de går ofta vägen via Andra chansen. Svårare är det med bidrag som är mer städade med rena scenshower och kläder. Att parodiera handlar ofta om att förstärka något som redan finns där och därför är det svårare med de mer traditionella bidragen, säger Daniel Norberg. Komikerduon Emil och Daniel Norberg driver två av Sveriges största Youtubekanaler. På den ena lägger de upp snabbt inspelade klipp där de bakar, skojar och bygger saker, på den andra publiceras mer genomarbetade parodier. Parodierna av förra årets Andra chansen-bidrag har setts över sex miljoner gånger. Bakom klippen ligger ett tidskrävande klurande. Artistnamn, låttitel och textinnehåll ska passa ihop sinsemellan och säga något om originalframträdandet. Dessutom ska satsmelodin i parodierna stämma överens med satsmelodin i förlagan. Artisten Frans fick i parodin namnet From och hans vinnarlåt ”If I were sorry” blev till ”Flåt’ va’ saru?”. – När man hör den riktiga låten är meningen att man samtidigt ska höra våra ord eftersom våra texter bygger samma ljud som originalet, säger Daniel Norberg. – Ja, det är det som är det stora jobbet, att hitta ord som låter likadant. Vi googlar och slår i korsordlexikon för att exempelvis hitta ett ord som refererar till något i växtriket, har ett ”r” i mitten och slutar på ett ”s”. Så håller vi på och det tar sin tid, säger Emil Norberg. Varje parodi är cirka 20 sekunder lång, sex versrader ungefär. De sex raderna kan ta upp till en dag att skriva. Då tre miljoner tittare slår på tv:n på lördagskvällarna för en ny deltävling börjar arbetet för bröderna Norberg. – I år har jag tittat på allt i direktsändning. Man är ju lite mätt. Det är något av ett arbetspass att bänka sig framför tv:n på lördagen, försöka associera och hålla koll på reaktioner i sociala medier, säger Emil Norberg. Årets festival har fått en del ris. I synnerhet programledarnas manus och skämt har kritiserats. Men Daniel Norberg är nöjd. – Det är lustigt att Melodifestivalen är så viktig för så många, det är lite absurt egentligen. Men det är härligt att vi samlas kring något alls. Jag upplever faktiskt att engagemanget kring festivalen har varit ännu större detta år. Bröderna Norberg vill roa men inte göra narr av någon. I en intervju i DN från i fjol (23/3) sa de att målet var att göra människor glada. Jag undrar om deras snällhetsambition är oförändrad. – Ja, det är den. Jag tror att ett skäl till att vi är omtyckta är att vi inte tycker något i våra parodier. Vi stöter oss varken med artisterna, artisternas fans eller med tittarna. Vi sjunger om konserverad majs och har på oss peruker. Folk tycker att det är lite gött eftersom det är så många andra som tycker en massa saker i sociala medier, säger Daniel Norberg. Trots videoklippens många tittningar kan de fortfarande inte leva på annonsintäkterna från Youtubekanalen. – Utifrån ett Youtubeperspektiv publicerar vi väldigt sällan. För att tjäna pengar på annonser på Youtube ska man publicera långa klipp, ofta och regelbundet, det kräver att produktionen inte är alltför tidskrävande, säger Daniel Norberg. – Våra klipp tar mycket lång tid att göra och kommer ut sällan, därför är det svårt för oss att tjäna pengar på Youtubeverksamheten, säger Emil Norberg. I fjol var första gången Melodifestivalen gav någon form av respons på brödernas parodier. Någon med tillgång till Melodifestivalens officiella konto kommenterade kortfattat och roat ett av klippen. Har Christer Björkman ringt på riktigt än? – Nja, eller jag svarar ”jag vet inte”. Men många av artisterna har hört av sig och säger att de ser fram emot att se parodierna, säger Daniel Norberg. Bröderna Norberg Daniel Norberg är 27 år och Emil Norberg 29 år. De gjorde 2015 och 2016 Sveriges mest sedda videoklipp på Youtube. Det är främst Daniel Norberg som synts i videorna men på senare tid har Emil Norberg figurerat allt oftare framför kameran. Bröderna växte upp i Uddevalla, Daniel bor numera i Uppsala och Emil i Stockholm. 2010 deltog Daniel Norberg i "Idol" och kom på åttonde plats, han har också varit programledare för SVT:s "Minimello" 2014. Duon har de senaste åren mottagit flera utmärkelser för sina klipp. 2015 och 2016 utsågs de till årets artist på Guldtubengalan och 2016 tog de hem priset ”Årets webbhumor” på galan ”Det svenska humorpriset”. Daniel Norberg är även aktuell i SVT:s realityprogram ”Det stora fågeläventyret” där kändisar tävlar i ornitologi.


Hannes Holms planerade Oscarstal – en parodiprotest mot Trump

Summary: Regissören Hannes Holm gick ut i en öppen politisk protest inför Oscarsgalan. Han hade också planerat ett tacktal om vad som ”verkligen händer i Sverige”. Holm avslöjar nu för DN att planen var att göra en parodi på Donald Trump.

På söndagen hade filmen ”En man som heter Ove” och regissören Hannes Holm chansen att ta hem en Oscar för bästa icke-engelskspråkiga film. Statyetten tilldelades i stället filmen ”The salesman” av iranske regissören Asghar Farhadi, som bojkottade galan i protest mot förslaget om att införa inreseförbud för medborgare i sju länder med övervägande muslimsk befolkning. Över huvud taget omgärdades kategorin för bästa icke-engelskspråkiga film av en politisk diskussion. Samtliga sex tävlande regissörer undertecknade inför galan ett öppet brev i protest mot de nationalistiska stämningarna som råder. De fördömde bland annat ”det fanatiska och nationalistiska klimatet vi i dag ser i USA och många andra länder, i delar av befolkningen och, allra värst, bland ledande politiker”. Efter galan riktade Hannes Holm också en syrlig kommentar mot den politik som bedrivs i Vita huset. Han avslöjade samtidigt att han i ett eventuellt tacktal tänkt prata om vad som ”verkligen händer i Sverige”. DN har sökt Hannes Holm för att höra vad talet skulle handla om. På onsdagen svarade regissören i ett sms att talet skulle inledas med en hänvisning till filmens vänskapsrelation mellan Ove och en ung iranskfödd kvinna. Holm hade tänkt fortsätta talet med orden: "Gissa vad som händer? I Sverige! De blir vänner – kan ni förstå det? I Sverige!”, skriver han till DN. Inledningen skulle på så vis vara en parodi på Donald Trumps uttalanden om Sverige, som under ett framträdande i Florida sade: ”Titta på vad som hände i Sverige i går kväll”. Hannes Holm skriver att talets avslutande del skulle innehålla en ordvits: ”People can change, even Trumpy… Sorry, Grumpy old men... ”, innan han tänkt tacka alla som varit inblandade och stöttat arbetet med ”En man som heter Ove”. Hannes Holm skriver också att talet inte passar sig så bra i skrift, utan att det ”hade varit mycket roligare att få göra!”.