Wollter filmar med egna pengar

Summary: Lars-Lennart Forsberg är en etablerad regissör. Sven Wollter är en etablerad skådespelare. Ändå får de inte en krona från Svenska Filminstitutet i förhandsstöd för inspelningen av sin nya film "Störst av allt".

- Skriv i rubriken att vi skiter i filmpolitiken, säger regissören Lars-Lennart Forsberg när DN besöker inspelningen. Vi är i Sven Wollters sovrum, på Kungsholmen i Stockholm. Plötsligt tar Sven av sig morgonrocken och står i bara kalsongerna. Kanske har han även strumpor på sig. Alla möbler, förutom sängen, är staplade på hög i vardagsrummet. Sedan hoppar hans roll Aron P Johansson i säng med sin sekreterare och älskarinna Ylva, som spelas av Anneli Martini. En film som i första hand kommer att visa relationen mellan en dotter (Frida Hallgren) och hennes far (Sven Wollter) och mellan en far och hans dotter, som regissör Forsberg säger. Att filminspelningen delvis äger rum i Sven Wollters privata bostad, är ett sätt att spara pengar. För det är dyrt att göra film. Budgeten för "Störst av allt" ligger på sju miljoner kronor - och det är otroligt billigt för att vara en nyproducerad film med stora namn i huvudrollerna. Sven Wollter, Anneli Martini. Sven-Bertil Taube och inte minst Frida Hallgren och Eric Ericsson i de yngre rollerna. - Filmkonsulenterna tände väl inte på idén. Dessutom vill de att man ber om pengar mer än ett år i förväg, och det fungerar inte alltid så, säger Lars-Lennart Forsberg. Han berättar om hur allt började för kanske ett och ett halvt år sedan. Hur han och Sven Wollter satt vid Svens köksbord och började spåna på ett manus. Senare kopplades författaren Stewe Claesson in och i maj i år var manuset spelbart. Lars-Lennart Forsberg fick 50.000 kronor från Filminstitutet för att kunna skriva manus, men när manuset var klart ville de inte ge mer pengar. Eftersom hela landets filmproduktion i stort sett sköts av små bolag - som Forsbergs Amandafilm - och två tevekanaler, fanns det inte så många att vända sig till. På Sveriges Television blev det också nobben. För att klara av filminspelningen har Lars-Lennart Forsberg och Sven Wollter bidragit med femhundratusen kronor vardera, vilket betyder att Lars-Lennart har belånat sitt hus. - Vi har en miljon som ska täcka de kontanta utgifterna, berättar han. Löner är det inte tal om. Bara tolv personer i filmteamet plus skådespelare gör att flera personer gör många arbeten. Lars-Lennart är manusförfattare, regissör, fotograf och redigerare. Konstnären Gunilla Luiga ansvarar för scenografi, kostym och smink. Förutom fyra killar som har filmen som sommarjobb, har de andra avtal om att få andel i filmens intäkter. Först när filmen är såld blir det några pengar, alltså. Peter Possnes Sonetfilm betalar för att föra över filmen från DV Cam till vanlig 35 millimeters film, och Sonetfilm står också för distributionen. - Tystnad, tagning. - Slate 86, scen 24:1, första. KLAPP. - Varsågod, börja. I Sven Wollters vardagsrum är det dags för en annan scen. Svens Aron P Johansson sitter vis skrivbordet och tittar på något på sin bärbara dator. Anneli Martinis Ylva kommer in med ett glas vin. Tittar honom över axeln och känner igen en person på skärmen. Filmens handling i korthet är en ung journalist, Anna Wass (Frida Hallgren), får reda på att den man som hon alltid trott vara hennes pappa inte är det, utan det är den kände fackföreningsmannen Aron P Johansson (Sven Wollter) som är hennes biologiske far. Hon bestämmer sig för att ta kontakt, men innan hon berättar sanningen vill hon ta reda på så mycket som möjligt om den här mannen. Förevändningen blir en artikelserie om politik, där hon får följa honom under en tid. Ytterdörren till lägenheten är förstärkt med gallergrindar. I hemmet finns en PH5-lampa och en Bang & Olufsen-stereo. Lite mer väntat är väl Första Maj-planschen och snygga LP-skivor med gamla "Sagan om Ringen"-konvolut. Det är häftigt att se två skådespelare med så pass starka personligheter som Anneli Martini och Sven Wollter spela mot varandra, helt ensamma. Även när de är i varsitt rum vet de precis var den andra är. - Det är alltid härligt med bra motspelare! Arbetet gör sig själv när man möter någon med samma densitet, säger Anneli Martini. - Då är det roligt, fyller Sven Wollter i. - Det blir en samlad känsla och ett samlat uttryck som fungerar. Å andra sidan: vad är en svag personlighet? Alla människor är olika och hävdar sin personlighet på olika vis, fortsätter han. - Det är som att dansa; man dansar olika med olika människor, svarar Anneli Martini. Sedan kommer vi in på ett långt resonemang om nutidens olyckliga vana att poängsätta saker, handlingar och människor, som syns inte minst i massmedievärlden, där skådespelare och filmer betygsätts efter en femgradig skala. - Poängsättandet infekterar verksamheten. Konsten går väl ändå ut på att vara vidsynt och inte dömande eller bedömande. Aron, som jag spelar, framstår som en rätt otrevlig person - men mitt jobb är inte att döma honom utan att få fram så många sidor som möjligt, att göra honom komplex, säger Sven Wollter. Han och Anneli Martini är överens om att deras roller varken är platta eller ensidiga. Grunden är klassisk: man med makt inleder ett förhållande med kvinna på arbetsplatsen. Alla vet om förhållandet och allt rullar på som om det var naturligt, trots att hon är gift med en annan. Trots att förhållandet sker på Arons villkor och att det är han som har mest materiell makt i omvärlden, tycker Anneli Martini att Ylva har makt hon med. - Vi har levt i århundraden med patriarkal makt i samhället, men ändå har kvinnor en bakomliggande makt som är viktig. Ylva känner sig inte som ett offer, trots att det är Aron som satt agendan för förhållandet. Hon är stark och hon älskar den här drullen, ler hon brett och tittar mot Sven Wollter som lufsar omkring i morgonrock och med ett glas vin i handen. Vinet är egentligen outspädd svartvinbärssaft. Försök dricka det. Inspelningen av filmen äger även rum i Vaxholm i Stockholms skärgård och i Uddevalla. Den 13 augusti ska allt vara klart för klippning. Sedan återstår det att se hur det går för denna självfinansierade film. - Jag gillar inte att filmbranschen har blivit så bidragsberoende. Tanken med Filminstitutets konsulenter var väl att alla skulle få lite pengar, inte att några skulle få sina filmer helfinansierade. Det finns inget egenvärde i att göra film för bidragspengar och det är en fara när en konstart blir så hospitaliserad som filmskapandet är idag, säger Lars-Lennart Forsberg och avslutar ändå med ett visst hopp. - Jag tror på den här filmen. En av Sveriges bästa skådespelare och en av landets bästa filmdistributörer tror på den här filmen. Än så länge har vi klarat oss utan filmstöd, men jag vet ju inte om jag får tillbaka pengarna.


SVT beklagar Hoberts avhopp

Summary: SVT:s programchef hoppas fortfarande på att tvisten ska kunna lösas. Richard Hobert hoppar av som regissör till Peter Birros drama om "August".

- Det är väldigt olyckligt, säger Magdalena Jangard, programchef för drama på SVT i Göteborg. Efter de senaste dagarnas kritik mot SVT för att de utan Peter Birros medverkan har valt regissör till hans drama om August Strindberg väljer regissören Richard Hobert att hoppa av. DN har sökt Richard Hobert för en kommentar utan att lyckas. Men han säger till Aftonbladet om Peter Birro: - Han svartmålar mig som yrkesman och framställer sig själv som ett oskyldigt offerlamm. Richard Hobert är också besviken på SVT:s agerande. Han skrev på kontraktet i juni, men hoppas nu att SVT kan lösa honom från det. - Jag utgick från att SVT aldrig skulle erbjuda mig något som inte var förankrat hos författaren. Självklart inte. Enligt Magdalena Jangard, programchef för drama på SVT i Göteborg pratade hon med Richard Hobert på måndagskvällen och han sa då att han ville hoppa av. - Jag tycker att det är väldigt olyckligt om han vidhåller det, säger hon. - Det är bedrövligt om det inträffar på grund av det drev som har varit i tidningarna de senaste dagarna och att det sker utan att Peter Birro har träffat Hobert och lyssnat på hans vision med manuset. Magdalena Jangard betonar att det här inte påverkar produktionens slutdatum. Dramat ska vara klart till julen 2005 som planerat. - Det löftet ska vi hålla. Men om Richard Hobert kvarstår vid sitt beslut får vi börja se oss om efter en annan regissör. Hennes förhoppning nu är att få till en träff mellan Peter Birro och Richard Hobert. - Förutsättningen för att Richard Hobert ska fortsätta med det här är att Peter ställer upp för ett möte. Men då måste också kommunikationen mellan oss tas upp igen.


"Det är inte punk det jag gör"

Summary: Avril Lavigne kallas för punkprinsessa. Men hennes musik är inte punk. Hon tycker att tjejer ska säga vad de tycker och vara självständiga. Men hon är inte feminist.

Avril Lavigne är lite nere. Själv landade hon på Arlanda i onsdags kväll. Men hennes bagage är fortfarande på villovägar. Att hon inte har sina vanliga kläder i kombination med att hon inte har sovit gör att hon oroar sig för fotograferingen. "Bara små kameror och inga direkta närbilder", beordras fotograferna av de pressansvariga. Men väl inne i Honesty bar längst upp på hotell Rival vid Mariatorget i Stockholm ställer hon upp framför kameran. Poserar, men är snål med leenden. Hennes nya album "Under my skin" har beskrivits som rockigare än debutalbumet "Let go" som kom 2002 och som fick stor uppmärksamhet bland annat för hitlåten "Sk8er Boi". Hon var bara 17 år när "Let go" kom och säger sig ha mognat på många sätt sedan dess. - Jag har erfarit mer. Jag har gått från att vara 17 till 19 år. Jag har vuxit upp. - Jag har lärt mig att uttrycka mig bättre i mitt skrivande nu när jag är äldre, säger hon och hänger med benen över fåtöljkanten. Hennes musik har inte sällan beskrivits som punkrock och hon själv som en punkens prinsessa. Men på frågan vilka punkmusiker som har inspirerat henne tittar hon fram bakom håret och svarar snabbt. - Det är inte punk det jag gör, om det är det du menar. - Jag gör pop och rock och inspireras av all musik som är bra, det som finns i min skivhylla: Oasis, Green day, Janis Joplin, Linkin Park, Marilyn Manson, Radiohead. Att Avril Lavigne ofta framställs som ett föredöme för unga kvinnor är inget hon funderar på. - Jag är ju bara en person som är mig själv. Du vet, jag säger vad jag vill och gör vad jag vill. Jag antar att det är ett gott exempel. Jag tycker att man ska vara stark och självständig. Är du feminist? - Det skulle jag inte säga. Nej. De senaste åren har mycket publicitet handlat om hennes angrepp på popkollegan Britney Spears. - Det är inte så att jag inte gillar henne som person, jag har aldrig träffat henne. Det är bara det att jag inte gillar hennes stil. Jag tycker inte om den här sexgrejen hon gör. Hur viktig är imagen för att lyckas som artist? - Musiken är viktigare. Jag fokuserar på musiken, inte på korkade strategier om hur man ska visa upp sig. Även om en del i Avril Lavignes egen image är just att verka opåverkad av kommersiella krav är det många som beskriver henne som "ännu en popartist i Britney Spears följe". På frågan vad hon tycker om det är hon bestämd. - De fattar inte ett dugg. Avril Lavigne Ålder: 20 år i september. Bor: Toronto, Kanada. Bästa skiva du köpt: "Jagged little pill" av Alanis Morissette. Album: "Let go" (2002. Aktuell: Kom med nya albumet "Under my skin" i maj.


Bojkott hotar Hobertpjäs

Summary: Att SVT Drama i Göteborg bestämde regissör till dramasatsningen om August Strindberg utan manusförfattaren Peter Birros medverkan väcker ilska. Under fredagen gick regissören och författaren Lukas Moodysson ut med ett öppet brev där han uppmanar till bojkott om inte beslutet tas tillbaka.

I brevet som Lukas Moodysson förutom till pressen har skickat till Magdalena Jangard, chef för SVT Drama i Göteborg, och Gunnar Carlsson, genrechef för drama på SVT, skriver han att SVT genom sitt beslut att låta Richard Hobert regissera Peter Birros manus "på ett fullständigt respektlöst sätt" har kränkt Peter Birros konstnärliga integritet. Han uppmanar också alla filmarbetare och skådespelare i Sverige att bojkotta produktionen om inte beslutet tas tillbaka. Han ifrågasätter dessutom hur Richard Hobert kan vilja vara kvar i projektet när han har fått veta att manusförfattaren inte vill ha honom som regissör. Lukas Moodysson avslutar med att berätta att han själv hade funderat på att skriva något för SVT men har ändrat sig för att han inte vill riskera att bli behandlad på det sätt som Peter Birro har blivit. Som DN berättade i går anser manusförfattaren Peter Birro att SVT Drama i Göteborg har gått bakom ryggen på honom. När han lämnade sitt manus om August Strindberg fick han löfte om att få vara med och välja regissör till det han kallar för sitt livs projekt. På ett möte före midsommar fick han plötsligt veta att valet var klart: regissören Richard Hobert som i år varit aktuell med filmen "Tre solar". - Min ställning är väldigt klar. Jag fick ett erbjudande från SVT Göteborg som jag blev väldigt glad för. Det är ett manuskript som jag tycker mycket om och som är väldigt bra, säger Richard Hobert till DN. - Jag vill inte gå in på några detaljer. Det var så här det gick till. När jag hade läst manuset bad jag dem hälsa till Peter Birro att jag såg fram emot att mötas i augusti. Peter Birros uppfattning att Richard Hobert definitivt inte är rätt regissör för hans manus vill Richard Hobert inte kommentera. Och på frågan hur långt produktionen har kommit hänvisar han till producenten Ann-Ci Lifmark. Hon berättar att hon och Richard Hobert började planera produktionen tidigare i veckan. - Vi kommer att ha auditions för att hitta August senare i augusti, säger hon. Hur påverkas ni av Peter Birros kritik? - Vi är ledsna över Peters kritik, men jobbar på. Varför valde du och Magdalena Jangard regissör utan att meddela Peter Birro? - Jag tycker att vi svarade på det i pressmeddelandet som vi skickade ut i går. Det yttersta ansvaret att välja regissör kan vi aldrig frånhända oss. Jag har aldrig gett löfte om att Peter skulle få välja regissör och inte heller hört något sådant löfte. Varför bestämde ni utan att diskutera med Peter Birro? - Vi har jobbat igenom hela den svenska regissörskåren och kom fram till att Hobert skulle vara rätt. Men det är jättesvårt att säga något utan att kritisera Peter Birro och jag vill inte det. Han har skrivit det bästa manus jag någonsin har läst. Vi har försökt prata med honom om det här, men han vill inte träffa oss. Ann-Ci Lifmark betonar att det inte kommer att ske någon omarbetning av Peter Birros manus. - Det är ett strålande manus som det är och behöver inga manusbearbetningar. Vi har haft samtal med ett antal regissörer och Richard Hobert var den som lämpade sig bäst. Han läser manuset med respekt. Peter Birro menar att han och Richard Hobert är helt olika människor med helt olika utgångspunkter. "Jag har sett de flesta av Richard Hoberts filmer. Och i dem saknar jag värme och framför allt humor", sa Peter Birro till DN i går. - Jag tror att det här kan bli en intressant kombination och att mötet kan ge en spännande energi som kan bli väldigt bra, säger Ann-Ci Lifmark. Hur kan produktionen påverkas av att manusförfattaren och regissören inte kan samarbeta? - Det vore ju självklart bäst om Peter och Richard kunde prata med varandra. Det skulle bli lyckligare så, både för oss som människor och för produktionen om de talade med varandra och att den här diskussionen inte fördes via tidningarna.


Konsumtionssamhällets baksida

Summary: I sina grälla bilder av Sveriges sommarland och stormarknader exponerade Lars Tunbjörk folkhemmets nya, kalla ansikte.

Nu visar han både gamla och nya bilder på en stor utställning på Borås konstmuseum. När gravstenen över det svenska folkhemmet väl ska huggas måste nog dödsåret anges till 1990-talets början. Den häftiga lågkonjunkturen slog hårt mot hela befolkningen, Ian och Bert ännu hårdare mot invandrarna, samtidigt som välfärdsstaten privatiserades och brutaliserades. Vi var nog inte riktigt medvetna om hur fort det hände. Lars Tunbjörk var också lite sen på det, säger han ödmjukt, men han var ändå den som lyckades fångade det nya Sverige på bild. Hans fotobok "Landet utom sig" från 1993 är en svensk klassiker och en internationell succé. I dramatiskt beskurna färgbilder visar han hur svensken försöker konsumera sig till en ny identitet i takt med att alla gamla värden raseras. Det är inte alltid vackert, desto oftare lite rörande, alla gånger humoristiskt. Aldrig ironiskt, även om det ofta var så bilderna uppfattades vid 90-talets mitt. - Nej, det tycker jag inte att de var. Jag försöker få fram flera lager av känslor, från ångest till vemod och skönhet. När DN ringer upp Lars Tunbjörk håller han precis på att hänga upp den sista bilden i sommarens stora utställning, "Hemvist", på Borås konstmuseum. - Jag har värjt mig mot ordet retrospektiv, men det är vad de kallar det, säger han tyst. Stommen i utställningen består av 170 bilder från "Landet utom sig" som aldrig visats tidigare. Tunbjörk fotograferade "oerhört mycket" under de åren, och har gjort ett urval som speglar både hans personliga utveckling och samhällets förändring under de tio år som gått sedan dess. - Det är i mångt och mycket en mörkare bild av Sverige. Fotografierna är råare, det är mer ångestladdat. En del är oerhört fåniga, andra var för vackra eller enkla för boken - vilket var helt rätt, de hade inte passat in i den serien. Om jag hade påbörjat arbetet i dag hade det blivit mycket dystrare. Segregationen och de ekonomiska klyftorna har ökat väldigt, i takt med att folkhemmet monteras ned mer och mer. På utställningen visas även äldre bilder från kontorsinteriörer och hemmiljöer, och en "helt hysterisk" dvd med ett bildspel från Skara sommarland där besökarna slåss om badbollarna. Dessutom har Tunbjörk gått ut och fotograferat affärsinredningar i Borås, staden han föddes i och där han inledde sin karriär som tidningsfotograf. - Borås är väldigt typiskt för hur det svenska samhället förändrats. Men det har blivit mycket bättre sedan jag flyttade härifrån under tekokrisen, det finns en helt annan framtidstro och det känns som att det är en roligare stad. Vi svenskar känner igen oss i Lars Tunbjörks bilder, det är uppenbart. Men hur svenska är de egentligen? Är inte de förändringar han beskriver lika genomgripande i resten av Europa? - När jag höll på med projektet tyckte jag att det var väldigt svenskt. Jag trodde verkligen inte att det skulle gå hem utomlands, men det har det gjort - åtminstone i västvärlden. När jag visade bilderna i S:t Petersburg för några år sedan blev folk oerhört provocerade, de kunde inte förstå att jag var så kritisk till det samhälle som de drömde om. Men nyligen var jag i Moskva under en fotofestival, och då kunde de också känna igen sig. Även i USA har boken fungerat bra, berättar Tunbjörk. Det är kanske inte så konstigt, hela vår shoppingkultur är ju uppbyggd efter amerikansk förebild. Men där finns något annat också: - Jag trodde bara att det berodde på att stormarknaderna är likadana, men de sa att de kände igen sig i småstadsatmosfären och vemodet. Och det som jag trodde var typiskt svenskt! Utställningen visas till och med Utställningen visas till och med den 5 september.


Hon geggar i det undermedvetna

Summary: Ner i smutsen igen. PJ Harvey spelar inte trummor på sitt nya album. Hon sjunger inte alla körstämmor. För övrigt gör hon allting själv. Nils Hansson har talat musik med "en blyg tjej från landet" med många fler identiteter.

Hon vill dementera att hon skulle vara en särskilt besvärlig person. Eller svartsynt, argsint eller någon annan av de egenskaper som folk tenderar att extrahera ur hennes musik och applicera på henne själv. - Inget kunde vara längre från sanningen, säger PJ Harvey. Jag är en kul, blyg tjej från landet. Jag vet inte riktigt varför den bilden har fastnat så starkt, men det har den, från första början. Och jag märker att folk som kommer för att intervjua mig ofta är väldigt nervösa. Den PJ Harvey som sitter i hotellsoffan framför mig är dock knappast skräckinjagande. Hon är pytteliten, sobert klädd och påfallande välformulerad mellan teklunkarna, trots att hon säger sig få tunghäfta så fort hennes musik ska analyseras. Att hennes musik gräver i det undermedvetnas alla geggor är inget som syns utanpå henne, eller för den delen vilken förkrossande kraftfull gestalt hon kan vara på scen. - Man försätter sig ju i en väldigt sårbar position när man ställer sig på scen, säger hon. Och samtidigt finns det en väldigt tunn linje mellan sårbarhet och en stor känsla av styrka. Att man är stark nog, modig nog att göra sig själv så öppen för ... attack, om man så vill. Man måste nog vara ganska stark för att klara av det, så det finns en märklig dubbelhet där. Nu har hon ytterligare befäst sin styrka, skulle man kunna säga. Förra skivan var PJ Harveys största framgång hittills, efter tio år av successivt artistiskt växande. "Stories from the city, stories from the sea" var det mest lättillgängliga hon hade gett ut, sålde mer än något hon tidigare hade gjort och vann det prestigefyllda Mercurypriset i England. Förväntningarna på uppföljaren borde således vara höga. Men sin vana trogen har PJ Harvey levererat en helt annan sorts skiva än sist. Enklare, naknare, fulare. Mindre kommersiell, om man vill tala det språket. - Man vet ju aldrig, men det skulle definitivt överraska mig om den omfamnas av hela världen, säger PJ Harvey själv och låter underdriften ackompanjeras av ett litet skratt. Hon verkar mer road än oroad över möjligheten att hon denna gång kommer att sälja lite mindre. En delförklaring kan nog vara den förfäran hon antyder inför tanken att bli bredare känd - och igenkänd - än vad hon redan är. Det vore fatalt för det privatliv som hon så intensivt försöker hålla utanför allmänhetens insyn. Samtidigt har hon tryggheten i en stor och trogen kärnpublik, som knappast lär överge henne bara för att en skiva är lite strävare än en annan. Humörförändringen syns redan på omslaget. Där "Stories from the city, stories from the sea" visar en elegant storstadskvinna i solglasögon och guldfärgad handväska - lite åt Posh Spice-hållet - pryds nya "Uh huh her" av ett felexponerat lågbudgetfoto på en medfaren kvinna i en bil, långt från all glamour. Att det är samma person på båda bilderna är inte uppenbart, men det är tydligt att PJ Harvey fortsätter att experimentera också med hur hon väljer att se ut. Musiken är lika vresig. Bitvis högljudd och ilsken, oftare tyst och halvt inåtvänd, men oavsett vilket låter det mesta tunt och obekvämt. Motsatsen till maffigt. Mer som en demo än en färdig studioprodukt. För den som har följt PJ Harveys karriär är detta inte så förvånande. Dels är nya skivan inte särskilt taggig i jämförelse med en del saker hon gjorde i början av sin karriär - i synnerhet på andra albumet "Rid of me", som producerades av Steve Albini, en av världens främsta specialister på svårtuggad rockmusik. Dels har hon även tidigare följt upp en stor publikframgång ("To bring you my love") med en avigare och mer tillknäppt skiva ("Is this desire?"). - Jo, "Is this desire?" var nog väldigt svår att ta till sig, säger hon. Det är ett av de mest radikala album jag har gjort, men också en av mina absoluta favoritskivor. - Saken är den att jag tenderar att reagera emot det som jag just har gjort. Väldigt starkt. Och nu ville jag absolut inte göra ännu en poppig, stort producerad skiva. Jag ville ner i smutsen igen. Fast det där sista kan nog vara en efterhandskonstruktion. Strax innan har hon nämligen sagt att hon inte hade en aning om vad för sorts skiva det här skulle bli. Ja, det var rent av en stor del av poängen. För mer än något annat är "Uh huh her" den första skivan där PJ Harvey har gjort i stort sett allting själv. Skrivit låtarna, producerat inspelningen, sjungit och spelat alla instrument utom trummor. Enda undantaget är några enstaka körstämmor. - Jag önskar att jag kunde ha trummat också, säger hon, men jag är inte en tillräckligt bra trummis. Och en del av låtarna behövde trummor. Men Rob Ellis var ödmjuk nog att låta mig säga åt honom hur han skulle spela, vilket är en ganska stor sak ... Han är en av mina bästa vänner och har varit med mig längs hela vägen. Han förstod att det här var en viktig skiva för mig. Man kan tycka att steget inte är så stort. När PJ Harvey kom fram i nittiotalets början var det som gitarrist och sångerska i en liten högljudd, stökig trio (som också den hette PJ Harvey) någonstans mellan Patti Smith och The Birthday Party. Och även om hon senare har jobbat med fler musiker och mer polerad musik så är det den lilla, råbarkade gitarrtrion som hon hela tiden har kommit tillbaka till. Men hon har också hela tiden drömt om att en gång kunna göra rubbet själv. Efter drygt tio år som skivartist kände hon sig mogen, och full av nyfikenhet på vad som skulle komma ut av det, när hon nu bara hade sitt eget omdöme att lita till. - Det förvånade mig, säger hon, att jag gjorde en så grovhuggen, enkel, gles skiva. Jag visste inte att jag inte hellre skulle vilja göra en stor, glittrande, melodiös skiva. Men det ville jag tydligen inte. Jag tror att jag naturligt dras till det enkla och det råa. Det som låter hemmagjort, som låter nära. Någonstans här kan man börja undra vem det egentligen är som är chef. Om hon nu plockar bort alla andra medverkande ur produktionen och sen ändå inte kan styra själv. Men detta är det absoluta centrum i hennes skapande, visar det sig. Att inte lägga sig i. Att publiken gärna läser in PJ Harveys egen biografi i hennes olika skivor är en sak, själv hävdar hon att hon inte ens vet vad sångerna handlar om förrän flera år efter att de har skapats. Det handlar om intuition, om magkänsla, om att få en impuls och sen våga lita på den. - Det är inte en intellektuell process, säger hon. Man försöker att fånga och uttrycka en känsla, och den vill inte bli tänkt på för mycket. Man kan inte planera det i förväg, man måste vara där i ögonblicket, göra sig tillgänglig och försöka släppa den där känslan lös. - Och antingen finns det där eller inte. Ibland försöker man att fånga något vid fel tidpunkt, jag försöker sjunga och det går bara inte. Det är inget man kan fixa hantverksmässigt genom att fortsätta att jobba på och kanske få till så småningom. Det är bara: Nej, det händer inte, gå vidare. Något annat. Hon vill att det ska gå fort, säger hon. Ödslar ingen längre tid på att ställa in ljud, gör sällan särskilt många tagningar. Bryr sig mer om att hålla en rörelse i gång än exakt hur det låter. Att då spela nästan allting själv verkar motsägelsefullt, med alla instrument som ska läggas på det ena efter det andra, men fördelen är att man då inte behöver förklara för så många andra. Känslan hinner bli mindre analyserad. - Men man jobbar ju också precis hela tiden, säger hon. Det blir inga pauser, man kan inte luta sig tillbaka medan någon annan går in och gör sin del. Den här typen av ensamarbete är inget ovanligt i rocken, Eddie Cochran höll på med det redan på femtiotalet. Däremot är det ytterligt ovanligt att en kvinnlig artist håller på så, tar kontroll över varenda detalj i produktionsprocessen. - Jag är förvånad över att inte fler gör det, säger PJ Harvey. Eller, kanske finns det fler kvinnor som gör det, som bara inte har nått ut? Dagens musikaliska klimat har ju gjort det väldigt svårt för allt som är det minsta udda eller alternativt - eller ens intressant - att bli hört. - För mig är det bara något som jag har dragits emot. Jag är en musiker, jag tänker i musik, jag talar i musikaliska termer. Jag känner toner i mig, musik tycks rinna i mina ådror. Så det är väldigt naturligt för mig att uttrycka mig på det sättet. Att hon är kvinna har aldrig inneburit något hinder för henne, säger hon. Snarare tvärtom, eftersom kvinnorna är färre på hennes område är nyfikenheten också större. - Men jag är också en väldigt direkt person, säger hon. Jag vet vad jag vill göra. Om det finns hinder i vägen kommer jag att - på något sätt - få dem att inte finnas där. Jag kliver runt dem, jag kliver över dem, det spelar ingen roll. Jag tror att problemen snarare kommer när man inte är riktigt säker på vart man är på väg. Detta betyder dock inte att hon alltid har haft sin kompass klar och fungerande. Hon hade ett tidigt sammanbrott före skivdebuten och en annan kris efter genombrottet med "To bring you my love" - den skiva som mer än andra öppnade hennes musik mot nya ämnen, nya tonfall, nya arbetssätt, nya musiker. - Det var en väldigt svår tid, säger hon. Jag visste inte om jag gjorde rätt saker med mitt liv, visste inte om jag ville fortsätta att göra musik. Skrivandet såg ut att sina, jag visste inte varifrån nästa låt skulle komma. Allt sådant där. Lösningen var lika enkel som kärv: att bita ihop och fortsätta. PJ Harvey är inte en artist som tror på gudomlig inspiration, för henne är låtskrivande ett hantverk som behöver hållas i gång, oavsett om det för tillfället ger utdelning eller inte. Så hon jobbade på, skrev undermåliga låtar som världen har sluppit att höra och med tiden började det att dyka upp användbara saker igen. Vilket är ganska exakt samma princip som gäller även i vanliga fall. - Låtskrivande är ett hårt arbete, säger hon. Det är inte något som bara tilldelas en som en gåva i knät. Jag måste arbeta varje dag, utmana mig själv, skriva massor av skräp innan jag når fram till något som är det minsta bra. Till den nya skivan var det åtminstone sex fullvuxna låtar som var sådana, men ändå hängde med långt in i produktionen. Några blev demor, två hann bli nästan färdiginspelade innan de åkte i soptunnan. - De var totalt meningslösa, säger hon. Fullkomligt förfärliga. Jag skulle inte visa dem för någon. Men ibland vet man inte det förrän man får en sång ända till inspelningsstadiet och den står där och vill vara med på skivan ... Sångerska, gitarrist, gästinhoppare och producent Polly Jean Harvey föddes i oktober 1969 i sydvästra England. Pappa hugger ut sten för utsmyckningar, till exempel gravstenar, och mamma dekorerar dem. Ett skämt i familjen Harvey är att de är i "the rock business". Började spela saxofon som elvaåring. Huvudinstrumentet i dag är gitarr. Senaste albumet "Uh huh her" gavs ut den 2 juni. Fem tidigare album: "Dry" (-92), "Rid of me" (-93), "To bring you my love" (-95), "Is this desire?" (-98), "Stories from the city, stories from the sea" (-00). På de två första är PJ Harvey namnet på en trio där sångerskan och gitarristen också heter PJ Harvey. Från det tredje är hon soloartist. Dessutom ett album med demoinspelningar, kallat "4-track demos" (-93), ett album tillsammans med John Parish (som spelade gitarr i ett av hennes tidigare band) "Dance hall at Louse Point" (-96) samt gästinhopp hos bland andra Nick Cave, Tricky, Giant Sand, Sparklehorse och Queens of the Stone Age-ledaren Josh Hommes sidoprojekt Desert Sessions. Har producerat Marianne Faithfulls kommande album och en skiva med sångerskan Tiffany Anders (-01). Spelar på torsdag på Hultsfredsfestivalen.


"Vita kommer alltid att svika"

Summary: Nobelpristagaren Toni Morrison är besatt av frågan om de svartas plats i den amerikanska kulturen. Hennes nya roman handlar om underbara kvinnor vid ett badhotell i Södern - ett paradis för färgade i det segregerade USA. Kurt Mälarstedt reste till Princeton och träffade en stolt författare.

Toni Morrison beskrivs tröttsamt ofta som majestätisk. Men just så glider hon in på sina taxklackar i den bar i Princeton där vi träffas. Hon är inte på bästa humör, hon har haft en hård dag i New York och hon är försenad för att en lastbil hade börjat brinna på New Jersey Turnpike, motorvägen. Det är fredagskväll. Ledigt klädda lärare från det prestigefyllda universitetet står vid bardisken och talar allt högre om det senaste skvallret, intrigerna och sina nya papers. Toni Morrison, som undervisar vid universitetet varje vårtermin, är klädd, eller snarare draperad, i något stort silvergrått med vackert fall. Hennes grå dreadlocks är trotsigt tillbakadragna från det nästan rynkfria ansiktet. Ögonen är nog bruna - det är svårt att avgöra i bardunklet - och definitivt en aning nyfikna men mest av allt avvaktande. Hon har just fyllt 73, hennes röst är djup som sammet och hon ritar ofta arabesker i luften när hon talar. - Nej, jag poserar inte, säger hon när jag senare frågar om vi får skicka en av våra bästa fotografer för att ta några bilder på henne. Vi ska tala om hennes senaste roman, "Love", som kom ut i höstas i USA, tio år efter det att hon fått Nobelpriset och fem år efter hennes förra roman, "Paradis". Nu kommer den nya romanen på svenska i översättning av Kerstin Hallén med titeln "Kärlek" (Forum). - Jag är alltid dålig på titlar, säger Toni Morrison och berättar att arbetsnamnet på denna hennes åttonde roman länge var "The Sporting Woman" efter en av dess mest undflyende gestalter, Celestial, som kanske är prostituerad. Sedan började hon kalla romanen "L", efter en annan av dess kvinnor, en före detta kokerska som talar till oss som ett slags grekisk kör och inte sällan från andra sidan graven. I den svenska översättningen heter hon K. Först motvilligt, men sedan entusiastiskt gav hon med sig när hennes förläggare, Bob Gottlieb, i stället föreslog "Love". I en radiointervju för någon tid sedan sa hon att precis det som hon egentligen ville med romanen faktiskt blev verklighet. - Att stöpa om det där ordet, skapa om det, återge det dess ursprungliga innebörd. Eller komplicera dess innebörd. Visst finns det kärlek i boken, i många former. Men också hat. - Som är kärlekens mäktigaste yttring, säger Toni Morrison när vi slagit oss ned vid ett hörnbord i baren. Hon vill ha en kopp te. Det framgår snart att hon valt baren som mötesplats för att få möjlighet att röka. Romanens scen är en liten stad vid havet i den amerikanska Södern där en fiktiv man vid namn Bill Cosey på 1940- och 50-talen drev Cosey Hotel and Resort, "det bästa och mest kända semesterstället för färgade på Östkusten". Cosey var vad man brukade kalla en "race man", en entreprenör som anställde, stödde och spenderade pengar på medlemmar av den egna rasen. "Alla var där: Lil Green, Fatha Hines, T-Bone Walker, Jimmy Lunceford, Drops of Joy och gäster ända från Michigan och New York skyndade dit. Det vimlade av löjtnanter och nyblivna mammor, unga lärare, hyresvärdar, läkare och affärsmän. Överallt gungade barn på sina pappors fötter och grävde ned sina farbröder och morbröder till halsen i sand. Coseys badhotell hade fler snygga ogifta män per kvadratmeter än nåt annat ställe utanför Atlanta eller till och med Chicago. Dom kom delvis för musikens skull men mest för att dansa vid havet med vackra kvinnor." Det var då det, ett paradis för svarta i det ännu segregerade USA. Men "Kärlek" utspelar sig mest efter badhotellets storhetstid, efter de landvinningar som 1960-talets medborgarrättsrörelse ledde till. Efter Coseys död vittrade hotellets elegans, nu är det stängt och hela bygden är inte vad den en gång var. I sina romaner har Toni Morrison alltid "valt ut vissa delar av den afroamerikanska kulturen för granskning", som hon säger, och nu har turen alltså kommit till tiden efter medborgarrättskampen. - Ja, jag blir nostalgisk när jag tänker på det svarta samhället dessförinnan, där folk inte levde efter klass och inkomst utan tillsammans. Doktorn var granne med rörmokaren som var granne med brevbäraren, det var klasslöst och det var trevligt. Det där finns inte längre. Alla (svarta) som kan flyttar dit där alla andra bor och de som blir kvar är de som inga pengar har. Vi har fått en klassklyfta inom det afroamerikanska samhället. Nej, hon menar förstås inte att medborgarrättslagarna aldrig skulle ha genomförts. Men hon beklagar att de lagar som syftade till integrering och assimilering har medfört att stora delar av en svart livsstil och en rad lysande svarta institutioner förstörts, gått under. - Jag tycker inte att det borde vara antingen eller; man borde ha svarta skolor och integrering, samtidigt. Men det hade kanske varit omöjligt, politiskt och strukturellt. I detta kan man tycka sig höra ett svagt eko från "Tjärdocka" (1981), där Toni Morrison låter en av sina gestalter säga: "Vita och svarta borde inte sitta ned och äta tillsammans eller göra något som är personligt i livet." Och jag minns en intervju med Toni Morrison av den svarte reportern Ed Bradley i "60 minutes" i slutet av 1990-talet. Där berättade hon att hennes far, fartygssvetsaren George Wofford i Lorain, Ohio, aldrig släppte in vita i sitt hem och att han helt enkelt kände sig bättre än och överlägsen alla vita. På Ed Bradleys fråga om hon kände likadant svarade Toni Morrison: - Nej, jag känner inte riktigt likadant som han gjorde. Med få undantag känner jag att vita människor kommer att svika mig, att de kommer att lämna ut mig när det kommer till kritan. Om lastbilen kommer förbi och de måste välja så kommer de att kasta upp mig på flaket. Men hon tillade att det fanns undantag, att en del vita - "mycket få" - inte skulle handla så eftersom de visste att hon inte skulle göra så mot dem. Och hon sa att det säkert också fanns många svarta som skulle kasta upp henne på det där flaket. - Jag försöker inte demonisera den vita rasen. Det handlar bara om ett slags ständig vaksamhet och medvetenhet om att relationerna verkligen kan utvecklas så långt. Några veckor efter vårt samtal frågar jag Toni Morrison per e-post om hon fortfarande är lika misstänksam och på sin vakt mot vita som hon var då, i intervjun med Ed Bradley. Jag får inget svar. Men där i baren i Princeton ställer jag en fråga om vad hon anser om rassituationen i USA i dag, och hon skärper rösten. - En del saker är bättre, andra sämre. "Rassituationen" är en metafor för "fattiga svarta". När folk inte vill säga "fattiga" säger de "svarta". Hela socialpolitiken - sjukvård, skola, omsorg - handlar alltid om vad man ska göra med svarta människor. Vem talar om fattiga vita i Amerika? Bryr vi oss om sjukvården i Appalacherna? Nej, det har de inte gjort sedan det tidiga 1960-talet. De vill inte att fattiga vita ska identifiera sig med svarta. Så rasismen tjänar ett syfte. Om den inte gjorde det skulle man ha gjort sig av med den. I "Kärlek" är hotellägaren Bill Cosey död sedan flera decennier men ännu navet kring vilket en handfull kvinnors känslor och öden kretsar. Där finns hans änka Heed the Night, som han gifte sig med när hon var bara elva år gammal sedan hans första hustru May hade dött på väg in i sinnessjukdomen, och hans och Mays sondotter Christine, jämnårig med Heed. Det var Bill Coseys äktenskap med Heed, eller barnarov, som förstörde den oskuldsfulla kärleken mellan de två flickorna och skapade ett hat som kastar långa skuggor i romanen och över kvinnornas liv när de nu är över sextio år gamla. Vidare finns där alltså L, romanens sierska och klargörare, och Vida, som också arbetade på Coseys badhotell en gång. Samt Junior, en bitsk ung kvinna med mycket höga klackar och "en kjol kort som trosor och inga trosor alls", och den mystiska Celestial. Bland romanens få män växer den mycket unge Romen, Juniors älskare, till en moralisk rese i berättelsens början genom att vägra delta i en gruppvåldtäkt. Toni Morrison använder kvinnornas olika relationer till Bill Cosey - deras anspråk på honom och drömmar om honom och tolkningar av hans liv - som ett slags palett för att måla en historia med många bottnar. Sammanhangen avslöjas bitvis och långsamt. Först på romanens allra sista sidor ser läsaren hela duken, och inte ens då är allt glasklart. Ännu återstår dunkla partier, men deras hemligheter kan mycket väl ligga förklarade någonstans tidigare i romanen. Det lönar sig att bläddra tillbaka. Ja, det är Toni Morrisons stil. Det händer att hennes läsare säger att de finner det svårt att läsa hennes romaner. Det sägs att hon brukar svara: "Bra, jag finner dem svåra att skriva." - Nej, jag anstränger mig inte för att ge mina romaner en komplicerad struktur, det är bara mitt sätt att tänka, säger hon över sin tekopp. - Det handlar om att undersöka en idé. Om idén är som en målad duk med en massa olika inslag så försöker jag bara göra den tydlig. Men jag vill inte skriva beskrivande, det är inte min stil. Jag vill utforska. Det är därför det tar så lång tid. Själva skrivandet kan ta ett år, två år. Det räcker inte med att ha en idé klar för sig, jag måste veta vilka slags relationer det ska handla om, och ännu viktigare: mönstret, färgerna, hur det låter. Tidigare försökte jag använda anteckningsböcker men numera vet jag att jag vet vad jag behöver veta när språket kommer. Romanens struktur är liksom inbäddad i språket. Det är svårt att skriva, men stilen finns där och det är något man kan simma i. Ja, hon vill likna sin stil vid musik. - Ingenting är mer komplicerat än jazz, eller till och med nyanserna i blues, sade hon till tidskriften Essence i oktober förra året. Hon återkommer till sin stil och sitt språk när jag frågar henne vad hon är mest stolt över i sitt författarskap. Nej, det är inte det där om att hon genom sina romaner skrivit in och gett afroamerikaners liv och erfarenheter en rättmätig plats i den amerikanska historien, som många påpekat. Inte att hon i sina romaner konsekvent undvikit det vita perspektivet på det svarta Amerika. (Hon reagerade tidigt mot att många verk av svarta amerikanska författare egentligen inte talade till henne och andra svarta amerikaner utan till en vit publik. Hon ilsknade till inför blotta titeln på Ralph Ellisons "Invisible man" och ställer fortfarande frågan "Osynlig för vem?") Hon är inte heller mest stolt över att hon som första kvinnliga svarta amerikan fått Nobelpriset i litteratur. Inte över att hennes romaner ofta säljs i miljonupplagor, och inte bara på grund av den uppmärksamhet hon fått i sin vän Oprah Winfreys tv-program. - Mest stolt är jag för att jag har en stil, en röst. Jag har alltid velat ha en stil som ett fingeravtryck, en stil som man känner igen omedelbart om man hittar ett papper på golvet skrivet i denna stil. Vem som helst kan berätta en historia. Men att ha en röst som är unik i berättandet, ett unikt sätt att berätta. Det är något jag är mycket stolt över.


Att betrakta andras lidande

Summary: Digitalkameran och kriget.. Bilderna från Abu Ghraib-fängelset i Irak har väckt avsky över hela världen. Amerikanska soldater som flinande poserar vid sina offer. Susan Sontag menar att bilderna, dessa fruktansvärda troféer, visar att fotograferandet blivit vardagligt. Förnedringen är delvis iscensatt just för att fotograferas, och spridas till släkt och vänner.

1. Sedan länge - åtminstone sex årtionden - har fotografier stakat ut linjerna för hur viktiga konflikter blir dömda och ihågkomna. Minnets museum består numera främst av bilder. Fotografier har en oslagbar förmåga att bestämma vad vi minns av olika händelser, och det tycks nu stå klart att människor överallt kommer att förknippa det ruttna krig, som USA i förebyggande syfte inledde i Irak förra året, med fotografierna av tortyren av irakiska fångar i Saddam Husseins mest fruktade fängelse, Abu Ghraib. Bushadministrationen och dess försvarare har mestadels försökt begränsa pr-katastrofen - spridningen av fotografierna - i stället för att reda ut de svårförståeliga förbrytelser hos ledningen som avslöjas på fotografierna. Det första som skedde var att man försökte avleda intresset från verkligheten och rikta blicken mot själva fotografierna. Administrationens första reaktion var yttrandet att presidenten var chockerad och äcklad av fotografierna - som om felet eller förskräckelsen härrörde från bilderna, inte från vad de skildrade. Man undvek också att använda ordet tortyr. Fångarna hade möjligen utsatts för "misshandel", till sist också "förödmjukelse" - längre sträckte sig inte medgivandena. "Mitt intryck är att anklagelsen än så länge gäller misshandel, som tekniskt sett är annorlunda än tortyr", sa försvarsminister Donald Rumsfeld på en presskonferens. "Och därför tänker jag inte gå in på ordet tortyr." Ord förändrar, ord lägger till, ord drar ifrån. Det var ansträngningarna att kringgå ordet "folkmord", samtidigt som fler än 800 000 tutsier i Rwanda under några veckor slaktades av sina hutugrannar, som för tio år sedan indikerade att den amerikanska regeringen inte avsåg att göra någonting. Vägran att kalla det som skedde i Abu Ghraib - liksom i andra fängelser i Irak och Afghanistan och i "Camp X-ray" i Guantánamo - för tortyr är lika stötande som vägran att kalla händelserna i Rwanda för folkmord. Här kommer en standarddefinition av tortyr som förekommer i internationella lagar och konventioner undertecknade av USA: "varje gärning genom vilken allvarlig smärta eller allvarligt lidande av kroppsligt eller mentalt slag avsiktligt tillfogas en person i syfte att ifrån honom eller tredje person erhålla upplysningar eller en bekännelse". (Definitionen härrör från Konventionen mot tortyr och annan grym, omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning från 1984, och den förekommer i mer eller mindre samma frasering i gängse lagstiftningar och fördrag, från och med artikel 3 i 1949 års Genèvekonvention, liksom i flera senare internationella överenskommelser om mänskliga rättigheter.) 1984 års konvention klargör uttryckligen: "Inga som helst särskilda omständigheter, varken krig eller krigshot, inre politisk instabilitet eller andra allmänna katastroftillstånd, kan anföras för att berättiga tortyr." Och samtliga överenskommelser om tortyr klargör att tortyr omfattar behandling avsedd att förödmjuka offret, att till exempel lämna fångar nakna i celler eller korridorer. Vilka åtgärder administrationen än vidtar för att begränsa skadorna som uppstått av att tortyren i Abu Ghraib och på andra platser kommit i dagen - rättegångar, krigsrätt, relegeringar, avskedanden av högre officerare och ansvariga regeringstjänstemän, och vidlyftiga kompensationer till offren - så kommer ordet tortyr sannolikt att förbli bannlyst. Tillkännagivandet att amerikaner torterar sina fångar skulle motsäga allt som denna regering velat få allmänheten att tro om godheten i Amerikas uppsåt och allmängiltigheten hos Amerikas värden, det som utgör det yttersta, triumfatoriska argumentet för Amerikas rätt att var som helst i världen vidta unilaterala aktioner för att försvara sina intressen och sin säkerhet. Till och med när presidenten, på grund av att skadorna på Amerikas rykte i världen förvärrades och fördjupades, slutligen var tvingad att använda orden "jag är ledsen", så tycktes ångern alltjämt rikta sig mot skadorna på Amerikas moraliska överlägsenhetsanspråk, på dess hegemoniska syfte att skänka "frihet och demokrati" till ett benådat Mellanöstern. Ja, när Bush den 6 maj i Washington stod bredvid Jordaniens kung Abdullah II sa han förvisso att han var "ledsen för förödmjukelsen som de irakiska fångarna lidit och förödmjukelsen deras familjer lidit". Men, fortsatte han, han var "lika ledsen för att människor som såg dessa bilder inte begrep Amerikas sanna natur och hjärta". För dem som såg något berättigande i ett krig som avsatte en av den moderna tidens monstertyranner måste det framstå som "orättvist" att dessa bilder nu får summera den amerikanska insatsen i Irak. Ett krig, en ockupation, är ofrånkomligen ett väldigt panorama av gärningar. Varför framstår vissa gärningar som representativa och andra inte? Frågan är inte om tortyren begicks av en handfull individer (snarare än av "alla") - alla gärningar begås av individer - utan om den var systematisk. Saken gäller inte huruvida en majoritet eller en minoritet av alla amerikaner utför sådana gärningar utan huruvida de åtgärdsprogram som administrationen lanserat och de hierarkier som aktiverats för att verkställa dem gör sådana gärningar sannolika. 2. I det ljuset är saken klar - dessa fotografier är vi själva. Det vill säga, de är representativa för den rådande administrationens specifika policy och för kolonialstyrets i grunden fördärvande inverkan. Belgarna i Kongo, fransmännen i Algeriet begick identiska vedervärdigheter och utövade tortyr och sexuell förödmjukelse mot de föraktade, motsträviga infödingarna. Till detta allmänna fördärv ska man lägga de amerikanska makthavarnas förbryllande, näst intill totala brist på beredskap för den sammansatta verklighet som mötte dem efter Iraks "befrielse" - det vill säga erövring. Och lägg till detta Bushadministrationens övergripande doktrin, nämligen att USA har påbörjat ett ändlöst krig (mot en töjbar fiende kallad "terrorism") och att de som grips i detta krig utgör, om presidenten så önskar, "olagliga stridande" - enligt en policy proklamerad av Donald Rumsfeld redan i januari 2002 - och att de därför "tekniskt sett", som Rumsfeld sa, "inte har några rättigheter under Genèvekonventionen"; lägger vi allt detta till vartannat så får vi det perfekta receptet på grymheterna och brotten som begåtts mot tusentals inspärrade utan åtal och utan rättshjälp i amerikanska fängelser som etablerats sedan attacken den 11 september 2001. Saken gäller alltså inte fotografierna som sådana utan vad de avslöjar om det som skett med "misstänkta" i amerikanskt förvar? Nej: det fruktansvärda som visas på fotografierna kan inte skiljas från det fruktansvärda som ligger i att de togs - med gärningsmännen poserande, skadeglada, vid sina hjälplösa fångar. Under andra världskriget fanns tyska soldater som fotograferade gräsligheterna de begick i Polen och Ryssland, men snapshots där bödlarna ställde sig bland sina offer är ytterst ovanliga, något som intygas av Janina Struks nyutgivna "Photographing the Holocaust". Finns det någon jämförelse med vad dessa fotografier visar är det några av de foton av svarta lynchningsoffer i sydstaterna som togs mellan 1880- och 1930-talet, där småstadsamerikaner står och flinar under den nakna, skändade kroppen av en svart man eller kvinna som dinglar i ett träd. Fotona från lynchningarna var souvenirer från en kollektiv insats där deltagarna kände sig fullkomligt rättfärdigade i vad de gjort. Det samma gäller bilderna från Abu Ghraib. Finns det en skillnad så beror den på att fotograferande blivit en vardagssyssla. Lynchningsbilderna har ett drag av fotografiska troféer - tagna av fotografer, avsedda att samlas, sättas i album, användas som vykort, ställas ut. De amerikanska soldaternas bilder från Abu Ghraib speglar en förändring i hur bilder används - de är inte längre främst objekt som ska förvaras utan meddelanden som ska spridas, skickas runt. De flesta soldater äger en digitalkamera. En gång var det fotojournalister som skötte fotograferingen av krigen, numera är soldaterna själva allihop fotografer - de spelar in sitt krig, sina nöjen, sina iakttagelser av vad de finner pittoreskt, sina ohyggligheter - och de byter bilderna med varandra och mejlar dem runt världen. Folk spelar i allt högre grad in vad de håller på med i sina privatliv. Åtminstone i USA, eller i synnerhet där, har Andy Warhols ideal om att filma verkliga händelser i löpande tid - livet är inte klippt, så varför klippa inspelningen av det - bildat norm för miljontals webfilmer där folk spelar in sin vardag, var och en i sin egen verklighetsshow. Titta, här är jag - när jag vaknar och gäspar och sträcker på mig, borstar tänderna, lagar frukost, skjutsar barnen till skolan. Folk spelar in varje bit av sina liv, lagrar dem i datorfiler och skickar runt dem. Familjelivet rullar på genom att familjelivet spelas in - till och med i stunder, eller kanske särskilt i de stunder när familjen skakas av kriser och sammanbrott. Familjemedlemmarnas hängivna, oupphörliga videofilmande av varandra, i samtal eller i monologer, år in och år ut, var utan tvivel det mest häpnadsväckande inslaget i Andrew Jareckis dokumentärfilm "Capturing the Friedmans" (2003) om en familj från Long Island som var insnärjd i anklagelser om pedofili. Ett erotiskt liv är för allt fler människor något som kan fångas på digitalfoto och video. Och kanske ter sig tortyr mer lockande, som något att spela in, om den har sexuella inslag. När nu allt fler Abu Ghraib-foton når offentligheten är det betecknande att tortyrfotografier är interfolierade med pornografiska bilder: av amerikanska soldater när de har sex med varandra, eller med irakiska fångar, eller när de tvingar fångarna att ha eller simulera sex med varandra. De flesta av tortyrfotografierna har faktiskt ett sexuellt tema. (Ett undantag, redan kanoniserat, är fotografiet av mannen som fåtts att stå på en låda, i huva och med elledningar spirande, antagligen tillsagd att han skulle få en dödlig elstöt om han föll ned.) Men bilder av fångar som i timmar bundits fast i smärtsamma positioner eller tvingats att stå i timmar med utsträckta armar är tämligen sällsynta. Att det även här rör sig om tortyr står utom allt tvivel: det räcker att se skräcken i offrens ansikten. Men i de flesta bilderna flyter tortyr och pornografi ihop; en ung kvinna som håller en man i hundkoppel är en klassisk sado-masochistisk fantasi. Och man kan undra hur mycket av den sexuella tortyr som åsamkades internerna på Abu Ghraib som inspirerats av det stora pornografiska bildmaterial som finns tillgängligt på internet och som vanligt folk nu försöker efterlikna när de lägger ut inspelningar av sig själva på nätet. 3. Att leva är att bli fotograferad, att ha ett arkiv över sitt liv, och därför också att leva i verklig eller spelad omedvetenhet om kamerans ständiga närvaro - eller att stanna upp, för att posera. Att handla är att delta i en handlingsgemenskap som bevaras på bild. Den tillfredsställelse som bilderna uttrycker över tortyren av hjälplösa, hopbuntade, nakna offer är bara en del av historien. Där finns också den grundläggande tillfredsställelsen över att bli fotograferad, som man numera uttrycker inte med en stel blick in i kameran (som förr i tiden) utan med ett flin. Händelserna är delvis iscensatta för att bli fotograferade. Flinet är ett kameraflin. Något skulle fattas om man efter att ha staplat de nakna männen inte kunde ta en bild av dem. När man ser dessa bilder frågar man sig hur någon kan flina åt en annan människas lidande och förnedring. Hur någon kan låta vakthundar slita i de kuvade nakna fångarnas könsorgan och ben. Hur någon kan våldta fångarna analt. Hur någon kan tvinga fångar med huva och fotbojor att masturbera och ha sex med varandra. Och man känner att frågorna är naiva, eftersom svaret, det självklara, är att folk utsätter andra för allt detta. Våldtäkt och smärtsam misshandel mot könsorganen tillhör de vanligaste formerna av tortyr. Inte bara i nazisternas koncentrationsläger och i Abu Ghraib på den tiden det drevs av Saddam Hussein. Även amerikaner har begått och fortsätter att begå sådana gärningar när de blivit tillsagda eller förmåtts tro att dem de har i sitt absoluta våld förtjänar att misshandlas, förödmjukas, plågas. De begår dem när de invaggas i förvissningen att människorna de torterar tillhör en mindervärdig, föraktlig ras eller religion. Ty innebörden hos dessa bilder är inte bara att dessa handlingar utförts, utan att gärningsmännen inte hade någon känsla av att det var något fel med vad bilderna visar. Än mer motbjudande, ty bilderna skulle ju skickas runt och visas för många andra, är att det bara var på skoj. Och denna föreställning om vad som är skoj hör sannerligen, i allt högre grad - och tvärtemot vad Bush meddelar världen - till "Amerikas sanna natur och hjärta". Det är svårt att mäta hur mycket acceptansen av brutalitet ökat i amerikanskt liv, men bevisen finns överallt, från alla videospel om att döda som är många pojkars huvudsakliga underhållning - kan det dröja länge innan spelet "Förhör med terroristerna" lanseras? - till det våld som blivit ett fast inslag i gruppriterna hos ungdomar i jakt på nya njutningar. Våldsbrotten har gått ned, men den lätta njutningen av våldet har ökat. Från de råa prövningar som nya elever utsätts för i USA:s förortsgymnasier - skildrade i Richard Linklaters film "Dazed and Confused" (1993) - till de yrselframkallande ritualer med fysisk brutalitet och sexuell förnedring som institutionaliserats i college och idrottslag: USA har blivit ett land där våldsfantasier och våldsutövning ses som bra underhållning, skoj. Det som förr var utgränsat som pornografi, till exempel odlandet av extrema sadomasochistiska fantasier - som i Pasolinis sista, nästan osebara film "Saló" (1975) om tortyrorgierna i ett fascistiskt fäste i norra Italien i slutet av Mussolinis era - normaliseras i dag av lärjungarna till det nya, krigiska, imperiella Amerika som gladlynta busstreck eller känsloutlopp. Att "stapla nakna män" är ju som ett studentupptåg på nationen, sa en lyssnare som ringde in till Rush Limbaugh och de tjugo miljoner amerikaner som lyssnar på hans radioprogram. Man undrar om lyssnaren hade sett fotografierna? Det kvittar. Hans iakttagelse, eller ska vi säga hans fantasi, slog huvudet på spiken. Vad som däremot alltjämt kunde chockera en del amerikaner var Rush Limbaughs svar: "Precis!" utropade han. "Precis vad jag menar. Detta är ju inte annorlunda än vad som händer på järnnollningarna, och för detta ska vi nu förstöra människors liv och låta våra militära ansträngningar gå i stå, och sedan ska vi verkligen nita dem därför att de hade lite kul." "De" är de amerikanska soldaterna, torterarna. Och Limbaugh fortsatte: "Ni begriper väl att dessa personer blir beskjutna varenda dag. Jag pratar om personer som har lite kul, dom här människorna. Har någon hört talas om att behöva släppa ut sina känslor." Antagligen skulle rätt många amerikaner snarare tycka att det är okej att tortera och förnedra andra människor - vilka i sin egenskap av påstådda eller misstänkta fiender har förfelat alla sina rättigheter - än medge idiotin och odugligheten och bedrägeriet bakom USA:s Iraksatsning. Och i fråga om synen på tortyr och sexuell förnedring som skoj finns det inte mycket som kan stå emot tendensen så länge USA fortsätter att omvandla sig till en garnisionsstat där patrioterna definieras som personer med ovillkorlig respekt för vapenmakt och nödvändigheten av att maximera övervakningen inom landet. Chock och fruktan var vad vår militär lovade de irakier som gjorde motstånd mot sina amerikanska befriare. Och chock och fruktansvärda saker är, som synes på dessa fotografier, vad amerikanerna levererat: ett kriminellt beteendemönster som öppet trotsar och föraktar internationella humanitära konventioner. Soldater poserar och gör tummen upp framför ohyggligheterna de begår, och skickar i väg bilderna till sina kompisar och familjer. Ska vi bli överraskade? Vi lever i ett samhälle där privata hemligheter som man förr gjorde allt för att dölja nu prånglas ut av folk som köar för att bli avslöjade i tv. Vad dessa fotografier illustrerar är lika mycket en skamlöshetens kultur som en förhärskande beundran för en brutalitet som inte ber om ursäkt för sig. 4. Föreställningen att "ursäkter" eller uttryck för "avsky" och "motvilja" från presidenten och försvarsministern skulle vara godtagbara svar på den systematiska tortyren i Abu Ghraib innebär en förolämpning av det historiska och moraliska sinnet. Tortyren av fångar är inte något snedsteg. Den är en direkt följd av den globala kampideologi - antingen-är-ni-med-oss-eller-emot-oss - med vilken Bush administrationen har försökt förändra, radikalt förändra, USA:s internationella hållning och stöpa om många inhemska institutioner och rättigheter. Bushadministrationen har förbundit landet till en pseudoreligiös krigsdoktrin, en doktrin för det ändlösa kriget - ty "kriget mot terrorn" innebär inget mindre än just detta. Det som skett i det nya, internationella insprärrningsimperium som styrs av USA:s militär går till och med bortom hanteringen på Frankrikes Djävulsö och Sovjetunionens Gulag; på den franska straffön efterlevdes både rättegångar och domar, och i det ryska fängelseriket fanns något slags anklagelse och straffet utmättes på ett begränsat antal år. Ett krig utan ände anses rättfärdiga inspärrningar utan ände - utan anklagelser, utan utlämnande av fångarnas namn eller någon tillgång till familjemedlemmar och advokat, utan rättsprocesser, utan domar. De som hålls i USA:s utom-legala straffimperium kallas "internerade"; "fångar", ett ord som i går lät gammaldags, skulle kunna antyda att de besatt de rättigheter som tillgodoses i internationell lag och i alla civiliserade länders lagar. Detta "Globala Krig mot Terrorn" - som enligt Pentagons dekret omfattar både den berättigade invasionen av Afghanistan och den utsiktslösa dårskapen i Irak - leder oundvikligen till avhumaniseringen av envar som Bushregeringen pekar ut som möjlig terrorist: en definition som inte får diskuteras och som vanligen avgörs under sekretess. Eftersom det saknas anklagelser mot de flesta personer som är internerade i Iraks och Afghanistans fängelser - Internationella Röda korset rapporterar att sjuttio till nittio procent av de gripna inte verkar ha begått något annat brott än att ha befunnit sig på fel plats vid fel tid och kommit med när det gjorts något svep efter "misstänkta" - så anför man "förhör" som huvudskäl till interneringen. Förhör om vadå? Om vad som helst. Vad som helst som den gripne råkar känna till. Om skälet till att internera fångar på obestämd tid är förhör, då framstår fysiskt tvång, förödmjukelse och tortyr som oundvikliga. Kom ihåg: vi talar inte om den unika situationen, scenariot med den tidsinställda bomben, som ibland anförs som gränsfall för att rättfärdiga tortyren av fångar som har kunskap om ett förestående angrepp. Detta gäller allmänt eller ospecificerat informationssamlande av amerikanska militära och civila tjänstemän som söker kunskap om ett skugglikt imperium av illgärningsmän om vilket amerikaner egentligen inte vet ett dyft, och detta i länder om vilka de är enastående okunniga: i princip kan vilken "underrättelse" som helst vara användbar. Ett förhör som inte producerade underrättelser (oavsett vad underrättelserna bestod i) skulle räknas som ett misslyckande. Desto större anledning att preparera fångarna så att de pratar. Mjuka upp dem, stressa ut dem - det är de vanliga eufemismerna för den bestialiska verksamhet som brett ut sig i amerikanska fängelser där "misstänkta terrorister" hålls. Dessvärre, tycks det, blev rätt många alltför utstressade och dog. Bilderna försvinner inte. Så är vår digitala värld beskaffad. Det verkar till och med som om de var nödvändiga för att få USA:s ledare att medge att de hade ett problem om halsen. Internationella Röda korsets rapport, andra rapporter av journalister samt protester från humanitära organisationer om de ohyggliga straff som utövats mot "internerade" och "misstänkta terrorister" i den amerikanska militärens fängelser har när allt kommer omkring cirkulerat i mer än ett år. Det är knappast troligt att någon av dessa rapporter blev läst av Bush eller Cheney eller Rice eller Rumsfeld. Fotografierna var uppenbarligen nödvändiga för att fånga deras uppmärksamhet, när det stod klart att de inte kunde stoppas; det var fotografierna som gjorde allt detta "verkligt" för presidenten och hans medarbetare. Fram till dess hade det bara funnits ord, som är lättare att blanda bort i en digital tid där budskapens reproduktion och spridning är oändlig, och lättare att glömma. Nu kommer bilderna att fortsätta att "attackera" oss, känner säkert många amerikaner. Vänjer sig folk vid dem? Några amerikaner säger redan att de sett nog. Men inte den övriga världen. Ett ändlöst krig: ett ändlöst flöde av fotografier. Börjar redaktörerna på USA:s tidningar, tidskrifter och tv-stationer snart att debattera om det vore "smaklöst" eller alltför "politiskt" att visa fler bilder, eller visa dem obeskurna (vilket i fråga om många av de mest välkända bilderna ger ett annorlunda och i några fall mer motbjudande perspektiv på ohyggligheterna i Abu Ghraib)? "Politiskt" - det vill säga kritiskt mot Bushadministrationens ändlösa krig. För det kan inte råda något tvivel om att bilderna, som Rumsfeld vittnat om, skadar ryktet av de "hedervärda män och kvinnor inom de väpnade styrkorna som djärvt och ansvarsfullt och professionellt skyddar våra friheter runt jorden". Det är denna skada - på vårt rykte, vår image, vår framgång som världsmakt - som Bushadministrationen huvudsakligen beklagar. Varför skyddet av "våra friheter" - och han talar endast om USA-medborgarnas friheter, fem procent av planetens befolkning - kräver att USA har soldater i varje land det själv vill ("runt jorden") är en fråga som knappast diskuteras av våra folkvalda ledare. Amerika ser sig som ett offer för tänkbar eller framtida terror. Amerika försvarar bara sig själv, mot oförsonliga, ljusskygga fiender. Pendeln har redan börjat svänga tillbaka. Amerikaner varnas för att hänge sig åt orgier i självfördömande. Den fortsatta publiceringen av bilderna uppfattas av många som ett påstående om att vi saknar rätt att försvara oss själva. Var det inte de (terroristerna, fanatikerna) som började alltsammans? De - Usama bin Ladin? Saddam Hussein? Vad spelar det för roll? - angrep oss först. James Inhofe, republikansk ledamot från Oklahoma av senatens försvarsutskott, som Rumsfeld vittnade inför, betygade att han var säker på att han inte var den ende utskottsledamoten som var "mer upprörd över upprördheten" över vad fotografierna visar. "Dessa fångar", förklarade senator Inhofe, "de sitter ju inte inne för trafikförseelser, eller hur? Om dessa fångar sitter i avdelning 1-A eller 1-B då är de mördare, då är de terrorister, då är de revoltörer. Många av dem har antagligen amerikanskt blod på sina händer och här bekymrar vi oss över behandlingen av dessa personer." Det är "mediernas" fel - vanligen kallade "de liberala medierna" - som provocerar och fortsätter att provocera fram ytterligare våld mot amerikaner i hela världen. "De" kommer att hämnas på "oss". Fler amerikaner kommer att dö. På grund av dessa foton. Det finns förstås ett svar på detta. Amerikaner dör inte på grund av fotografierna, utan på grund av vad fotografierna avslöjar om det som sker, det som sker på befallning i en ordergivningskedja som sträcker sig till de högsta nivåerna i Bushadministrationen. 5. Men distinktionen - mellan fotografi och verklighet, mellan politisk policy och politiskt spinn - kan lätt lösas upp. Det är vad administrationen hoppas på. "Det finns mycket fler fotografier och videoinspelningar", tillkännagav Rumsfeld i sitt vittnesmål. "Om dessa offentliggörs kommer det självklart att göra saken värre." Värre för administrationen och dess program, får man förmoda, inte för dem som är de faktiska och möjliga tortyroffren. Medierna kommer att censurera sig själva, som de har för vana att göra. Men, som Rumsfeld tillkännagav, det är svårt att censurera soldater utomlands som inte längre beter sig som på den gamla goda tiden och skriver brev hem som kan öppnas av militärcensorer som stryker över otillåtna rader, utan i stället beter sig som turister eller, för att tala med Rumsfeld, "springer omkring med digitalkameror och tar alla dessa osannolika fotografier och sedan skickar dem vidare, helt mot lagen, till medierna, till vår överraskning." Administrationens ansträngningar att dämma upp flödet av fotografier fortskrider nu längs flera fronter. För närvarande håller argumentet på att ta en legalistisk vändning: fotografierna klassas som "bevismaterial" i framtida brottmål, vilkas utgång kan påverkas om de offentliggörs. När den republikanske ordföranden för senatens försvarsutskott, John Warner från Virginia, den 12 maj hade sett diabildsvisningen av ytterligare fruktansvärda bilder av sexuell förnedring och våld mot irakiska fångar sa han att han kände "mycket starkt" att de nya bilderna "inte bör offentliggöras. Jag känner att det möjligen kan innebära en fara för de män och kvinnor i de väpnade styrkorna som tar stora risker i fält." Men den verkliga insatsen för att begränsa tillgången till bilderna kommer att utgå från det pågående försöket att skydda Bushadministrationen och dölja det amerikanska maktmissbruket i Irak: "upprördheten" över bilderna kommer från detta håll att likställas med en kampanj som vill undergräva Amerikas militära styrka och de ändamål denna tjänar. På samma sätt som många ansåg att det innebar en indirekt kritik av kriget när tv visade fotografier av amerikanska soldater som hade dödats under invasionen och ockupationen av Irak, kommer det i allt högre grad att anses opatriotiskt att sprida de nya fotografierna och ytterligare besmutsa bilden av Amerika. Vi är när allt kommer omkring i krig. Ändlöst krig. Och krig är ett helvete. "Jag bryr mig inte om vad de internationella advokaterna säger, vi ska banka skiten ur dem." (George W. Bush, den 11 september 2001.) Hallå, vi har bara lite skoj. I vår digitala spegelsal, där kommer bilderna aldrig att försvinna. Ja, det verkar som om en bild är värd mer än tusen ord. Och även om våra ledare väljer att inte titta på dem kommer det att finnas tusentals fler snapshots och videoinspelningar. Ohejdbara.


Den moderna konstens grovarbetare

Summary: En elva ton tung och fem meter hög avgjutning av en pelarplint. Tretton kabinett med kohuvud inlagda i formalin. Och en exakt kopia av konstnären Michael Landys barndomshem. Grovjobbet görs av en konstfabrik i London, som DN besökt.

Omgivningarna är brutala. Från en gigantisk gasklocka sipprar en genomträngande lukt. Längs trottoarerna har asfalten spruckit av framträngande grönska och intill en söndervittrad tegelbyggnad står en övergiven biltvätt, med borsten slött hängande i den kylslagna morgonluften. Här, i en på ytan helt vanligt slamrande verkstadslokal, belägen i ett ruffigt industriområde sydost om Londons innerstad, ligger en av den internationella konstvärldens allra mest inflytelserika och samtidigt mest anonyma institutioner: "konstfabriken" The Mike Smith studio, som med hjälp av en heltidsanställd stab på tjugo personer och diverse svarvar, fräsar, cirkelsågar, hammare, datorer och andra verktyg förverkligar de postmoderna konststjärnornas allra vildaste drömmar. Sedan starten har fabriken i all tysthet utfört arbeten åt hundratals konstnärer världen över. Det var personalen på Mike Smith studio som gjorde grovjobbet när konstnären Damien Hirst - han med de itusågade hajen - häromåret ställde ut sin "Jesus och lärljungarna", komplett med tretton formalinfyllda kabinett, där Hirst kunde placera sina "inlagda" kohuvuden. Det var Mike Smith studio som såg till att skulptören Rachel Whitereads "Monument" efter nära tre års arbete blev verklighet: världens största avgjutning i det genomskinliga och svårhanterliga materialet polyuretan, i form av en elva meter ton tung och nästan fem meter hög upp och ned-vänd pelarplint, som lyftes på plats av en lyftkran på Trafalgar Square. Och det är denna konstverkstad som under stort hemlighetsmakeri spenderat större delen av året till att bit för bit och detalj för detalj bygga upp den brittiske konstnären Michael Landys nya, jättelika installation "Semi-detached", som avtäcktes den 14 maj på Tate Britain i London. När jag besöker Mike Smith studio är arbetet med Michael Landys verk fortfarande i full gång. Det bullrar och gnisslar, svetsaggregatens gnistregn faller över betonggolvet och grundaren Mike Smith bjuder på kaffe bland travar av skisser på sitt rätt dåligt ljudisolerade kontor. Mike Smith är själv konstnär, och gick på konstskola tillsammans med flera av dem som studion har arbetat åt sedan starten, vilket betyder stora delar av det "Brit art"-garde som återupprättade Englands rykte som världsledande konstnation i början av 1990-talet, och som brukar nämnas i samma andetag som popgrupperna Oasis och Blur. Det är konstnärer som gärna arbetar i monumentalformat, med verk som kräver långt fler och långt mer tekniskt avancerade verktyg än de gängse, och som därmed titt som tätt måste anlita en - fabrik. - Jag var konstnär, rättar Mike Smith när jag för hans bakgrund som skulptör i slutet av 1980-talet på tal. - Jag slutade göra egen konst för sju år sedan eftersom jag insåg att det gav mig mer att göra saker åt andra i grupp än att arbeta för mig själv. - Den kanske största skillnaden mot förut är att jag inte längre måste stå upp och svara för verket som en konstnär måste, fortsätter han, och att jag därför helt kan släppa frågeställningar som "vilken är min identitet som konstnär", eller "är det här bra eller dålig konst?". För Mike Smith var det alltså frigörande att avsäga sig det man kallar "konstnärlig frihet", och i stället koncentrera sig på att först fundera ut det bästa sättet att lösa en uppgift som någon annan givit honom, och sedan se till att lösningen blir gjord, allt enligt devisen att "här är allt, åtminstone det mesta möjligt." Arbetsgången i konstfabriken är ungefär den här: en konstnär överlämnar en idé, i form av en mer eller mindre detaljerad skiss, ibland bara med flyktigare instruktioner över telefon. En del konstnärer vill vara med själva och arbeta i verkstaden, andra sätter aldrig sin fot innanför dess dörr. Meningen är att konstnären sedan mer eller mindre skall kunna koncentrera sig på nästa konstnärliga idé, vilket för många kända konstnärer blivit allt nödvändigare; de skulle annars aldrig, menar Smith, hinna möta den efterfrågan som marknaden har, och än mindre ha tid att sätta sig in i de avancerade tekniker som krävs av deras ofta multimediala verk. Detta innebär att Mike Smith dagligen har kontakt med allt från arkitekter till kemister, och att hans anställda måste vara beredda på att lösa såväl logistiska problem (det är en stor apparat att transportera stora konstverk till stora museer), som att kunna slå i en radda stålnubb utan att darra på handen. I boken "Making art work" (2003), som är ett slags monografi över studions arbete, skriver konsthistorikern Germano Celant om rötterna till en konstverksamhet som den här. Han börjar med Marcel Duchamp, som med sina utställda flasktorkare utgjorde ett slags första raketsteg i konstnärens frigörelse från sitt helt och hållet egenhändigt tillverkade objekt, när han visade att det går lika bra att visa upp vad någon annan har gjort. Med det var idé- eller konceptkonsten ett faktum. På 1960-talet började till exempel skulptören Donald Judd att helt och hållet ägna sig åt att konstruera verk ämnade att tillverkas av maskiner, för att kunna uppnå den finish och de exakta mått han eftersträvade i sitt arbete. Och när jordkonstnärer som Robert Smithson under samma årtionde lät bulldozers rumstera om i landskapet hade konstnären en gång för alla tvingats in i vad Celant kallar en konstens "makroskopiska dimension", där det är ett måste för konstnären att kunna samarbeta med människor som är proffs på att hantera allt från dynamit till att ratta en långtradare. På 1960-talet startade också Andy Warhol sin "The Factory" i New York, som blivit känd för sin "team work"-verksamhet. Namnvalet kunde ses som en protest mot den romantiska kulten av konstnären som ett geni på egen hand, men också som ett marxistiskt understrykande av att ett konstverk är vilken produkt som helst, tillkommen på samma gamla trista kollektiva löpande band-villkor som soppburken i din närbutik. Men Mike Smith studio har äldre förebilder än så. Konsthistoriskt sett skulle man faktiskt kunna se denna verkstad där truckförare, snickare, svetsare och konstudenter arbetar sida vid sida för att färdigställa ett konstverk som en återgång till ett slags medeltida normaltillstånd, där romantikens och modernismens ateljéhäckande solister bara blev en parentes. Plötsligt smäller det till ordentligt ute i verkstaden. Mike Smith far upp ur sin kontorsstol och vi hastar ut i den stora lysrörsupplysta hallen där han snart konstaterar att det "bara är en panel" på Michael Landys flera meter höga installation som rasat. Mike Smith halar fram en tjock bunt fotografier och berättar äntligen vad Landys verk egentligen går ut på: uppgiften som studion fått är enkelt formulerad men hisnande i sin omfattning. Utifrån studier på plats och dessa trehundra numrerade färgfotografier skall Mike Smith och hans medhjälpare göra en på utsidan exakt kopia på Michael Landys barndomshem. Komplett med sprickor och lämningar från väder och vind, in i minsta fönsterblecksdetalj. Först var det tänkt att huset skulle byggas upp med tegelstenar och allt, men det visade sig snart vara fysiskt omöjligt; golvet på Tate Britain skulle helt enkelt ha brustit av husets sammanlagda tyngd. Nu skärs i stället tegel till i tunna skivor, som sedan klistras fast på husets plywoodväggar. Mike Smith bläddrar vidare bland fotografierna och stannar till vid ett av dem. - Den här kan nog bli rätt knepig att få till säger han, och pekar på ett ställe i fasaden där ett färgskikt över en elkabel börjat flaga. När Michael Landys installation "Semi-detached" är färdig kommer det att projiceras nygjorda videor på dess insida, och alla kommer att häpna över detaljrikedomen på dess utsida. Men räkna inte med att Mike Smiths namn kommer att stå i fetstil på några affischer. Visst har det skett en dramatisk förskjutning på dagens konstscen. Men den är inte, allt grupparbete till trots, från konstnären som ensamt affischnamn, till konstskapandet som en korpfotbollsmatch. Förskjutningen har i stället skett från objektet till idén. - Visst har jag ett ego, säger Mike Smith, men jag har inget behov av att synas med mitt namn på några affischer. I så fall skulle jag ha sysslat med något annat. Som vad? - ...Tja, som att vara konstnär.


Turkisk musik vinner - men inte på lördag

Summary: Turkisk pop kommer att öka sitt inflytande på hela popbranschen, tror förra årets segrare i schlager-EM, Sertab Erener. Men årets turkiska bidrag, "For real" med gruppen Athena, kommer sist - om man ska tro Istanbuls musikintresserade ungdomar.

I finalen i schlager-EM på lördag uppträder förra årets segrare Sertab Erener igen. Segern i Riga har betytt mycket för hennes karriär, och för några månader sedan kom den engelska skivan "No boundaries". - Jag sjöng på Pridefestivalen i Stockholm förra sommaren. Jag tror att det var 10 000 i publiken. Jag hade ingen aning om att gayvärlden var så intresserad av schlager. Men det är jättekul, säger Sertab som tar emot i en svit med egen trädgård på Ciragan Palace Hotel vid Bosporen, ett före detta osmanskt palats. Många blev förvånade när Turkiet vann förra året. Men enligt Sertab kommer inflytandet från Turkiet bara att öka inom popmusiken: - Globaliseringen av musikindustrin leder till att gränserna mellan popmusiken i Europa och Mellanöstern suddas ut, säger hon och jämför med hur populär nordafrikansk raï var för några år sedan. - De kommande fem åren kommer popmusiken att färgas av ett turkiskt sound. Men Sertab tror inte att det turkiska bidraget kommer att vinna i år. - Det har bara hänt några få gånger att samma land har vunnit två år i rad. Förra året ändrade det statliga turkiska tevebolaget TRT sin strategi inför schlager-EM. De övergav den traditionella nationella uttagningen och valde Sertab helt på egen hand. I år har uppdraget att representera Turkiet gått till gruppen Athena, som består av tvillingbröderna Gökhan och Hakan Özoguz. Bröderna har spelat ihop sedan de var små och avgudade hårdrockarna Metallica. Som tonåringar bildade de gruppen Athena tillsammans med två kompisar. Vännerna hoppade av, och i dag är det tvillingbröderna som är gruppens frontfigurer. Till sin hjälp har de musikerna Dogac Titiz och Ozan Musluoglu. Bröderna beskriver sin musik som en blandning av punk, rock och ska i Orient- och Manchestertappning. I mitten av 90-talet började de vilda partykillarna i Athena spela på Istanbuls klubbar och på semesterorten Marmaris. Fotbollsfansen upptäckte gruppen 1999. Låten "Hooligan" blev deras riktiga genombrott. Än i dag sjunger fotbollssupportrar låten på tävlingar runt om i Turkiet. När DN Kultur träffar bröderna i Istanbul är de slitna, sedan några veckor tillbaka spelar de in en ny skiva. Studion ligger på översta våningen på Istanbuls tekniska universitet. Här finns landets bästa utrustning och de bästa ljudteknikerna. - Vi arbetar inte utifrån några politiska ställningstaganden, men vår tanke och vårt budskap är att tala om för folk att inte vara så själviska, säger Hakan Özoguz. - Våra sånger handlar om respekt, kärlek och fred, fortsätter Gökhan Özoguz som sitter och tummar på en spretigt handskriven A4-sida med en sista sångtext som ska spelas in. Bröderna är extremt måna om att inte missuppfattas. Festkillestämpeln vill de tvätta bort, att namnet Athena efter en grekisk gudinna kan uppfattas om en flört med Grekland och Cypern vill de inte riktigt kommentera. När Europa kommer på tal är känslorna blandade. Duon ser schlager-EM som en nyckel till den europeiska marknaden, på samma gång säger de att européerna har många fördomar om turkar och Turkiet: - Vi rider faktiskt inte på kameler här, säger tvillingarna i kör. Meningen "vi har inga fördomar" återkommer gång på gång under samtalets gång. Bröderna har taggarna utåt. Kanske är det pressen inför tävlingen de känner av eller är det de kritiska rösterna som har påverkat dem? Knappt någon man talar med på gatorna i Istanbul säger att de gillar Athenas låt "For real". Till och med gruppens beundrare är besvikna. "Låten är en kopia av engelsk ska från 80-talet", "det är en barnslig låt", "sångaren försöker sjunga med en Manchesteraccent", lyder några vanliga omdömen. Även om alla i dag öser lovord över fjolårsvinnaren Sertab var det få personer i Turkiet som gillade sången "Every way that I can" innan hon vann i Riga. Lyckas Athena på lördag få en hygglig placering är chanserna stora att även "For real" blir en av sommarens mest spelade låtar på de turkiska nattklubbarna. Många östländer gick vidare till finalen på lördag Från och med i år är reglerna för melodifestivalen ändrade och samtliga 36 medlemsländer i European Broadcasting Union (EBU) har inbjudits att delta, därav nya bekantskaper som Andorra och Albanien. Man har dock satt taket till 24 bidrag i finalen. Till finalen är sedan tidigare 14 länder kvalificerade. Det är de länder som förra året hamnade bland de bästa, fast Englands, Spaniens, Tysklands och Frankrikes bidrag är alltid direktkvalificerade, då de var drivande bakom starten för Eurovisionsschlagern på 50-talet. Från gårdagens "semifinal" gick Malta, Grekland, Ukraina, Albanien, Cypern, Makedonien, Kroatien, Serbien, Bosnien-Hercegovina och Nederländerna vidare till finalen.


Stockholm går mot en fransk vår

Summary: I kväll börjar Stockholms franska filmfestival och nästa vecka är det dags för Cannes. Maj månad är en trång månad, skriver Helena Lindholm.

Maj är en trång månad: den ena filmfestivalen dubblerar den andra. I morgon börjar den judiska filmfestivalen som blivit ett återkommande försommarblomster (se här intill) i Stockholm. I Sundsvall blir det från och med i morgon kväll Lars Molin-festival arrangerad av Film i Västernorrland på anrika Sveateatern. I dagarna tre visas ett tiotal av Molins film- och tv-produktioner, några mer bortglömda från hans tidiga produktion och några av de välkända filmerna som "Den tatuerade änkan", "Potatishandlaren" med flera. På onsdag i nästa vecka startar den årliga internationella, filmfestivalen i Cannes. Fransmännen tar, som alltid, värdskapet som intäkt för att visa sina inhemska produktioner. De som inte har chans att åka till Rivieran kan se franska filmer på biografen Sture i Stockholm i stället - en hel månad i sträck. I kväll startar den franska filmfestivalen (www. franskfilm.nu) som sedan sex år också är ett välbekant vårtecken. Öppningsfilm i år är Pierre Salvadoris glättigt publiktillvända "Après vous" (Efter er) med Daniel Auteuil och Sandrine Kiberlain i huvudrollerna. En annan munter tillställning är Jean-Paul Rappenaus ("Cyrano") nya, stjärnspäckade film "Bon voyage" med Gérard Depardieu och Isabelle Adjani i huvudrollerna, trots att den utspelar sig under andra världskriget. Även den en stor, prisbelönt biosuccé. Likaså "Le mystère de la chambre jaune" (Gula rummets hemlighet) i regi av Bruno Podalydès som är en kriminalkomedi i kostym efter Gaston Leroux´ berömda sekelskiftesroman Men eftersom franska komedier ofta känns tämligen lokalt förankrade och sällan blir någon riktig skrattfest på våra breddgrader är det kanske smartare att satsa på titlar som "Mon frère" (Min bror), ett laddat familjedrama signerat Patrice Chéreau. Eller varför inte "Violence des échanges en milieu temperé" (Förtäckt våld i kontorslandskap), festivalens mest intressanta titel som döljer en debutfilm av Jean-Marc Moutot och som kretsar kring de brutala aspekterna av nedskärningar på arbetsplatserna. Den marockanska "Milles mois" (Tusen månader) av den filmdebuterande unge teaterregissören Faouzi Bensaidi, bryter det europeiska perspektivet med en intensiv skildring av hur de hårda politiska motsättningar i slutet av 80-talet drabbade en enskild familj. Den sjuårige huvudperson Mehdi flyttar med sin mamma till farfaderns by. Han tror att fadern gästarbetar i Frankrike, men i själva verket sitter han som politisk fånge i kung Hassans fängelse. Lucas Belvaux originella och omskrivna trilogi "Un couple épatant" (Ett fantastiskt par), "Cavale" (På rymmen) och "Après la vie" (Bortom livet) har inte heller visats i Sverige tidigare. De tre filmerna befinner sig i helt olika genrer men binds samman på ett elegant sätt av att de som varit huvudpersoner i föregående film blir bipersoner i nästa. Stockholms franska filmfestival


Strid om bok på Handels

Summary: Studenterna vid Handelshögskolan i Stockholm får i ett välkomsterbjudande från tidningen Axess en bok där en av deras lärare angrips. Boken är Susanna Popovas "Elitfeministerna" där forskaren Anna Wahl ifrågasätts.

- Jag ser det här utskicket som ett angrepp på min person och är oerhört angelägen om att få reda på hur det gått till och vem som är ansvarig, säger Anna Wahl. Hon fick kännedom om att erbjudandet hade gått ut till skolans studenter medan hon undervisade i torsdags. Upprörda elever undrade om hon kände till vad de nyligen fått hem i brevlådan. De elever som nappar och tecknar en "Handelsprenumeration" på tidningen Axess får Susanna Popovas bok "Elitfeministerna" gratis. Popova angriper, i både sin bok och en artikel på tidskriften Axess hemsida, Wahls forskning. Enligt Handelshögskolans rektor Lars Bergman lämnar skolan aldrig ut studenternas adresser. Han tror att Axess möjligen kan ha fått elevernas adresser genom kåren. - Det här är snuddande nära ett angrepp på en person på skolan. Det är inte lämplig marknadsföring när det framstår som om man mobiliserar eleverna mot en Handelslärare, säger Lars Bergman. Susanna Popovas debattinlägg om den feministiska forskningen på Handelshögskolan har blivit omskriven på flera håll. Marie Söderqvist, tidigare kollega med Popova på Svenska Dagbladet, skriver om Axess-artikeln i en krönika i Expressen. Hon beskriver texten som "underhållande slakt på en av Sveriges mest uppburna forskare" och anklagar Anna Wahl för att smita från debatten. - Jag har aldrig ställt upp i debattsammanhang. Jag tycker att det finns en poäng med att forskningen står utanför debatten, säger Anna Wahl som förklaring. Men rektor Lars Bergman tycker att det vore bra om Anna Wahl deltog i den offentliga debatten, därför att det hör till forskarens arbete att bemöta kritik. - Jag tycker definitivt att vi ska diskutera den här frågan. Om de olika parterna är pigga på det vore det lämpligt med en debatt på skolan, säger Lars Bergman. När det gäller prenumerationserbjudandet ska Lars Bergman ta reda på hur det hela gått till och "vad som är god etik och god juridik", för att se hur han ska gå vidare. DN fick på söndagen inget svar från ansvariga på Axess om hur de kommit över Handelselevernas adresser. Kay Glans, chefredaktör på Axess, vill inte kommentera och hänvisade till Kurt Almqvist, vd för den stiftelse som finansierar Axess, som inte svarade i telefon eller på just den frågan via mejlkontakt. När DN slutligen får tag på kårordförande Golnaz Hashemzadeh berättar hon att kåren lämnat ut sitt adressregister i tron att det rörde sig om att deras medlemmar skulle få en gratisprenumeration på Axess. Hon beklagar att utskicket ser ut som det gör: - Om vi hade vetat exakt vad det skulle stå hade vi inte lämnat ut adressregistret. Vi ställer oss inte bakom något som kan uppfattas som ett påhopp på en enskild forskare. Det har, enligt uppgift, också förekommit hätska diskussioner om Axess-erbjudandet och Wahls feministiska forskning på kårportalen, dit enbart Handelshögskolans elever har tillträde. Även när det gäller diskussionsforumet ska Lars Bergman ta reda på hur det ligger till: - Det är oacceptabelt om det förekommer renodlade personpåhopp i sådana forum.


Kompositör dirigerar egna verk

Summary: Den som själv komponerat musik är rätt person på dirigentpulten för att få ut maximalt av ett verk. Det menar dirigenten B Tommy Andersson, som förutom sitt aktuella verk "Satyricon" skrivit 85 egna kompositioner.

För de flesta är B Tommy Andersson känd som en utomordentlig ung dirigent. På senare tid har han dock alltmer uppmärksammats som tonsättare. I dag uruppförs Anderssons orkesterverk "Satyricon" av Radiosymfonikerna i Berwaldhallen i Stockholm under ledning av orkesterns chefdirigent Manfred Honeck. Är detta att du som dirigent tycks komponera allt mer ett uttryck för en otålighet? Duger inte den musik som de egentliga tonsättarna gör? - Jag protesterar mot uttrycket egentliga tonsättare. Jag ser dem som kolleger, säger B Tommy Andersson. - Titta på Richard Strauss och Gustav Mahler. Under hela sitt liv dirigerade de andras verk. Det är märkligt att det blivit så stort avstånd mellan upphovsmän och interpreter, eftersom det inte var så under tidigare århundraden. Dirigent eller tonsättare, eller bäggedera? Under 1900-talet polariserades allt starkare dessa två jobb. En berömd tonsättare som avantgardisten Pierre Boulez kanske i framtiden mest kommer att bli ihågkommen för sina tolkningar av Wagners operor. B Tommy Anderssons ständiga framfart på dirigentpulten - han har lett alla de stora svenska orkestrarna - har gjort att många inte vet att han komponerar, men faktum är att han att han började som tonsättare. Studerade komposition för Sven-David Sandström på Musikhögskolan i Stockholm, när denne sa till honom "Du måste välja: komponera eller dirigera". Och så avslutade B Tommy Andersson i stället sina studier på Musikhögskolans dirigentklass under Kjell Ingebretsen och har uruppfört åtskilliga verk av andra tonsättare sedan dess, däribland elva operor. - Att jag komponerar själv är bara bra för dem. Det är en fruktansvärd upplevelse att få ett verk saboterat av en ointresserad dirigent. Har man upplevt det får man en otrolig passion för att göra musik rättvisa. B Tommy Andersson vet, han har hittills skrivit 85 verk. Han började sin musikerbana i textilstaden Borås, där den kommunala musikskolan var mycket aktiv. Stadsbiblioteket hade en stor partitursamling som fascinerade. Stolt klev elvaåringen fram med sitt första orkesterverk. Tre år senare var det dags för en stor symfonisk dikt i romantisk stil som spelades av stadens ungdomssymfoniker. Snabbt konfronterades B Tommy Andersson med den svåra valsituation som dagens klassiska tonsättare står inför. Hur enkelt var det inte för Mozart eller Bach som cirklade kring ett etablerat kompositionssystem. B Tommy Andersson skrev sin tredje symfoni helt i tolvtonsteknik. Han var 18 år och hade lagt tonaliteten på hyllan. - Jag upplevde aldrig någon stress genom stilarnas mångfald, såg det mer som en skola. Jag ansluter mig inte till någon falang. Stilistiskt är jag en kameleont men försöker ha höga krav på kompositorisk stramhet. Nu aktuella "Satyricon" är ett omfattande orkesterverk där B Tommy Andersson går emot sina principer att skriva för praktiska mindre orkesterbesättningar som är mycket lätta att få framförda. "Satyricon" skulle vara massivt, rytmiskt och använda hela den stora orkesterpaletten. - Jag har skrivit kompositionen till minne av koreografen Per Jonson. Vi planerade ett projekt, just då försvann han ur tiden. Verket har en undertitel "koreografiskt poem", det ska vara ett slags imaginär balettmusik, fånga in Pers ande. - Dessutom tar det som Fellinis film avstamp i Gaius Petronius antika roman "Satyricon" och använder en modifierad version av en autentisk melodi från den antika grekisk-romerska perioden, "Seikolos sång" skriven cirka 150 år före Kristus. B Tommy Andersson Född: 1964 i Borås. Vad står B:et för?: Bengt. Bor: I Vasastan, Stockholm. Utbildning: Musiklärar- violinpedagog och dirigentexamen på Musikhögskolan, Stockholm. Kompositionsstudier för Sven-Eric Johanson, Sven-David Sandström. Intressen: Resor, litteratur och film. Musikaliska hjältar: Många. Dirigenter: Många, men - Simon Rattle, Claudio Abbado. Favoritverk: Det finns så mycket underbar musik, vid tvångsval Mozarts "Figaros bröllop", Verdis "Rekviem" och Lutoslawski tredje symfoni. På nattduksbordet: Bok om musiklivet under senromantiken, Torgny Lindgrens "Hummelhonung", Elias Cornells bok "Rummet i arkitekturen", Clive Browns bok om uppförandepraxis. Drömmer om: Ett nytt chefsjobb som dirigent. Gör i sommar: Komponerar. Dur eller moll: Både och, gärna samtidigt.


Kollegerna stöder Holm

Summary: Nu ska styrelsen avgöra Dramatenchefens framtid.. I mitten av maj fattar Dramatens styrelse ett beslut om chefen Staffan Valdemar Holms framtid. - Vi diskuterar synnerligen öppet, säger styrelseordföranden Sigbrit Francke.

Beslut om Dramatenchefen Staffan Valdemar Holms fortsatta verksamhet på teatern fattas vid nästa möte med Dramatens styrelse, som hålls i mitten av maj. - Jag antar att det blir klart då, säger styrelsens ordförande, universitetskanslern Sigbrit Francke, till Dagens Nyheter. Hon tror inte att uppståndelsen kring Staffan Valdemar Holms hårda angrepp på DN:s teaterkritiker Leif Zern kommer att påverka beslutet. Holms treårsförordnande som Dramatenchef går ut nästa år. Därför har samtal pågått mellan honom och styrelsen "en tid", säger Sigbrit Francke. Handlar diskussionerna om hans dubbla roller som teaterchef och regissör? - Nja, de handlar över huvud taget om hans arbetssituation, det kan vara bra att se över den. Diskussionerna förs i största samförstånd. Ur planeringssynpunkt vore det bra att veta hur det ska bli. Skulle det bli aktuellt att rekrytera en ny chef går det ju inte på en kafferast, men vi har inga som helst föraningar om att det är frågan om att byta ut honom eller att han vill sluta. Vi diskuterar synnerligen öppet, säger Sigbrit Francke. Staffan Valdemar Holm medgav själv i ett samtal i TV 4:s morgonprogram på torsdagen att de dubbla rollerna kan vara svåra. - Här ska jag stå som Dramaten-chef och välkomna publiken samtidigt som jag går sönder inuti som konstnär när jag regisserat en pjäs... Till Dagens Nyheter sade Holm på torsdagen att uppmärksamheten kring hans mejl till Leif Zern, i vilket han kallar denne för "idiot", inte ändrat tidsplanen för hans beslut om sin framtid. - Men ingen vill ha någon långdragning, det är inte bra för teatern. Sigbrit Francke säger att Holm informerat henne om sitt mejl till Zern. - Jag har förståelse för att man kan reagera i egenskap av konstnär och regissör, men jag kan också hålla med det som Staffan Valdemar själv säger, att det kanske var en del överord som var onödiga. Konflikten mellan Staffan Valdemar Holm och Leif Zern har inte nämnvärt påverkat stämningen på Dramaten, säger Bibi Andersson, som har en av huvudrollerna i "Tre knivar från Wei", den Holmuppsättning av Harry Martinsons pjäs som Leif Zern kritiserade. - Det råder ingen krisstämning om någon trodde det. Klart vi blev ledsna över recensionen och jag kan förstå att man som regissör reagerar så där hårt. Vad DN tycker är viktigt, men vi hoppas att det inte ska sätta några djupare spår i hur pjäsen går. Och publikreaktionerna har varit fantastiska, det är ju det som räknas. Solveig Ternström skulle på torsdagen spela sista föreställningen av Hjalmar Bergmans pjäs "Farmor och vår herre". Hon anlände till Dramaten med en röd ros som hon skulle ge till Staffan Valdemar Holm för att visa sitt stöd. - Jag blir så arg, så arg. Det är djävulskt hur plågade vi är av recensioner. Men när kritikerna själva får påhopp, då är det plötsligt så känsligt så. Vi känner oss nertryckta av recensenter som ska bestämma vad vi ska göra.


Rasistiskt datorspel granskas

Summary: Justitiekanslern har inlett en förundersökning mot datorspelet "Postal 2", eftersom spelet innehåller rasistiska och sadistiska inslag. I Sverige har datorspelet sålts via ett företag i Ängelholm.

Den som spridit datorspelet "Postal 2" misstänks för yttrandefrihetsbrottet olaga våldsskildring. Spelet innehåller rasistiska och sadistiska inslag, och justitiekanslern har därför beslutat att inleda en förundersökning. "Postal 2" är ett spel som går ut på att slakta så många människor som möjligt på ett postkontor. En postanställd skjuter ihjäl kolleger och kunder. Spelaren kan välja om han eller hon vill skjuta mot svarta, muslimer, homosexuella eller poliser. - Vi har kunnat konstatera att spelet helt klart innehåller så grovt våld att det innebär olaga våldsskildring, säger Håkan Rustand, byråchef hos justitiekanslern. Justitiekansler (JK) fick kännedom om spelet i mars efter att TV 4 visat ett nyhetsinslag och en dokumentär om spelet. Nu har JK tagit reda på att spelet är framställt utomlands. Han har därför gett överåklagaren i Stockholm i uppdrag att leda utredningen om vem som sålt spelet i Sverige. - I första hand är det importören som är misstänkt för brott. Om importören av någon anledning inte går att hitta är det försäljaren som hålls ansvarig, säger Rustand. En sökning på nätet visar att det danska företaget KE Media har licensen för att sälja "Postal 2" i Sverige. Företaget har sitt huvudkontor i Danmark, och ett dotterföretag i Ängelholm med namnet Leksam, "Sveriges ledande leksaksdistributör". När DN först ringer till Leksam svarar man att "Postal 2" fortfarande finns till försäljning och går att beställa. Men när ställföreträdande chef Johan Berndtson får frågan varför man valt att sprida spelet i Sverige säger han att man beslutat sig för att dra in det. - Vi har det inte ute i distribution längre. Vi har sålt spelet förut, men nu har vi bestämt oss för att rensa bort det ur vårt system. Berndtson menar att det måste vara ett "mänskligt fel" som ligger till grund för att KE Media på sin hemsida förklarar att man distribuerar "Postal 2" i Sverige. - Upplägget är svårt att motivera. Vi tycker inte att det är något bra spel, säger han. Men på hemsidan skriver KE Media att man är stolt över att kunna distribuera ett spel som "förbjudits i många länder efter att ha funnits på hyllorna i bara några veckor"? - Det är leverantörernas reklamtext, vi har bara översatt den, säger Berndtson. Datorspel omfattas av YGL, yttrandefrihetsgrundlagen, eftersom de definieras som "tekniska upptagningar". Straffet för spridande av olaga våldsskildring är böter eller fängelse i maximalt två år. DN har sökt KE Medias vd Henrik Mathiasen utan att lyckas nå honom.