”Vi har präglats av en utbredd konflikträdsla”

Summary: Är Sverige ett land präglat av konformitet? Utan tvekan, menar journalisten Kajsa Norman som skrivit en ny bok om landets ”mörka själ” – en beskrivning som dock möter kritik. DN har talat med författarna bakom några av de nya Sverigeböckerna.

Det talas ofta om ”Sverigebilden”, och under lång tid har kampen om hur det här landet bäst ska beskrivas varit intensiv. I diskussionerna, där landet ofta fungerar som slagträ, är perspektiven otaliga – från Sverige som ett paradis till Sverige som en själlöst hycklande stat på randen till kollaps. De moderna Sverigeskildringarnas start beskrivs ofta vara den amerikanske journalisten Marquis Childs besök i Stockholm på 1930-talet och hans beskrivning av landet som den gyllene medelvägen. Sedan dess har betraktelserna fortsatt att komma. Ett av de nyaste verken, utgivet i Storbritannien under senhösten, är ”Sweden’s dark soul – the unravelling of a utopia”‚ skriven av den utlandsbaserade svenska journalisten Kajsa Norman. En måndag i mars når jag henne på Skype från Denver, USA, där hon just nu bor. Enligt Kajsa Norman är det hög tid för svenskarna att reflektera kring vad Sverige är. Hon myntar i boken begreppet ”unimind”, vilket hon beskriver som en sorts kollektivt, svenskt medvetande. Ordet som står i centrum för hennes bok är ”konformitet”. – Vi har präglats av en utbredd konflikträdsla, en stark konsensuskultur och är väldigt socialt homogena, säger Kajsa Norman. Hon har länge bott utomlands, och tidigare skrivit böcker om Sydafrika, Zimbabwe och Venezuela. Att skriva om andra länder, där öppna konflikter har rått, har tidigare känts mer intressant. Hemlandet framstod länge som en aning... tråkigt. – Det är alltid svårt att se och beskriva den kultur och det land man lever i. För mig har det varit viktigt att få en distans till Sverige. Det är lättare att lägga märke till saker när man har en annan referensram, säger hon. ”Sveriges största exportvara är oönskade råd”‚ sade en intervjuperson till henne efter boken om Sydafrika. Den kommentaren fastnade, säger Norman, fick henne att vilja närma sig vad hon kallar ”bakgården” på hemmaplan. Hon försöker spåra anledningarna bakåt i historien, från Gustav Vasas tid fram till i dag. Allteftersom har svenskarna, enligt Norman, bland annat på grund av social ingenjörskonst, utvecklat en instinkt: – Vi lär oss veta eller förstå vad som är rätt att tycka eller säga i så gott som varje given fråga; en sorts moralisk kompass som vi använder för att döma andra, och för att förutsäga hur andra kommer att döma oss om vi avviker från den ”rätta” vägen. – Flockbeteenden är destruktiva, kväver debatten och orsakar självcensur om folk inte vågar säga emot. Och det finns stora risker om vi brännmärker människor bara för att de uttrycker kritik. Bilden av att Sverige är en ”utopi”, vem tycker du har skapat den? – Sverige har blivit en symbol för en mellanväg mellan kommunism och rå otyglad kapitalism. Därför kritiserar Donald Trump Sverige, utan att veta så mycket om oss, och därför bortser Bernie Sanders från alla eventuella tillkortakommanden. Landet blir ett slagträ i andra länders inrikespolitiska debatt mellan vänster och höger. Hon följer i boken två personer hon kallar för dissidenter, oliktänkare som avviker från den norm hon tycker sig se: Chang Frick, grundare av sajten Nyheter Idag, och Samvel Atabekyan, en invandrare från Armenien som gör allt för passa in, lär sig svenska flytande och anpassar sig efter sociala koder. – De framstod som varandras motsatser: Samvel är liberalen som sökt sig till Sverige i jakt på sitt andliga hemland; Chang är medieentreprenören som åtagit sig att avslöja vad han ser som svenskt hyckleri och bevakar områden där andra blundat eller misslyckats. Invandraren och invandringskritikern. Konformisten och antikonformisten. Kajsa Norman bygger även boken kring en berättelse som hon anser vara en symbol för den svenska konformismen – hur samhället hanterade vittnesmålen om att killgäng, bestående företrädesvis av ungdomar med utländsk bakgrund, hade ofredat unga flickor på festivalen We are Sthlm 2015. I fokus för hennes ifrågasättande står svenska medier, i synnerhet DN. Hon anser sig med genomgången kunna visa att tidningen inte tog de första tipsen om händelserna på allvar. Att det tog flera månader innan vittnesmålen blev allmänt kända visar på en större problematik i landet, menar Norman. – Det handlar om den här konformitetskulturen och flockbeteendet. Jag tror att man upplevde att det här var svårt att beskriva. Hur är det att bli intervjuad av DN? – Det är bra att ni tar upp boken, men det är klart att det känns lite extra… Det är bra att du hör av dig, säger Kajsa Norman. Anklagelserna, att DN inte skulle ha tagit de inledande tipsen om övergreppen på allvar, har förts fram vid flera tidigare tillfällen. Den här tidningen berättade senare om de misstänkta övergreppen och avslöjade att polisen inte tagit interna larmrapporter på allvar, där det bland annat stod att ”flyktingungdomar företrädesvis från Afghanistan”, misstänktes ingå i killgängen. Tidningen sammanställde också 2015 en fråga-svar-artikel där man beskrev hur händelserna hanterats. – Uppgifterna om att DN skulle ägna sig åt mörkläggning är lögnaktiga: en så viktig sak som att unga kvinnor utsätts för systematiska övergrepp är en självklar nyhet för DN att rapportera om, sade redaktionschefen Caspar Opitz då. Kajsa Normans bok, som i maj ges ut på svenska, har de senaste månaderna recenserats i flera brittiska medier, däribland The Times, The Guardian och Financial Times. I recensionerna, som varit både berömmande och menat att skildringen hade kunnat vara mer nyanserad, återfinns jämförelser med den skönlitterära genren ”Nordic noir”: berättelser utvunna ur det realistiska mörker som ibland beskrivs ligga dolt under den harmoniska ytan i de nordiska samhällena. David Crouch är journalist, lektor i journalistik vid Göteborgs universitet och författare till boken ”The bumblebee nation: the hidden story of the new Swedish model” (2018). Han, som när vi talas vid säger ”jag läser allt om Sverige”, har tidigare skrivit om tendensen till olika typer av felslut i skildringar av landet: antingen försvaras en romantiserad version, eller så förbises alla tecken på att landet är exceptionellt. David Crouch har lagt märke till flera trender. Han lyfter fram att det under de senaste tre åren kommit en lång rad engelskspråkiga livsstilsböcker om de nordiska länderna, där stor vikt lagts vid vardagliga ord såsom svenska ”lagom”, danska ”hygge” och finska ”sisu”. – Dessa böcker, och det finns dussintals av dem, passar in med nutida livsstilstrender, men de anspelar också på populära myter och stereotyper om de skandinaviska länderna; att de karakteriseras av rättvisa, jämlikhet, harmoni, glädje och sexuell frihet, säger David Crouch. Ytliga, trivialiserande och tendentiösa beskrivningar av landet, oavsett om de är positiva eller negativa, skapar i sig utrymme för att överdrifter sprids, menar Crouch. Han vänder sig mot Kajsa Normans tes, bland annat då hon i sin underliggande analys hänvisar till författaren Roland Huntfords bok ”Det blinda Sverige”, från 1972, ett verk som Crouch beskriver som daterat. – Kajsa Normans argument att svenskar är fast i en politiskt korrekt syn på världen, det hon beskriver som ”unimind”, kanske hade haft en viss poäng för några årtionden sedan, men nu förbiser hon den intensiva diskussion som pågått de senaste åren, om invandring och asylpolitik, säger David Crouch och fortsätter: – Hennes teori att vem som helst som är skeptisk mot författaren Katerina Janouch eller Chang Frick i själva verket är offer för ”flockmentalitet” får det att framstå som att Norman själv okritiskt har omfamnat mycket av deras smala världssyn. Normans obevekliga budskap, att muslimska flyktingar är det huvudsakliga problemet för Sverige, skapar dessutom en mycket obehaglig konnotation, när bokens titel är ”Sweden’s dark soul”. Crouch, som i sin egen bok studerar Sveriges ekonomiska strukturer, framhärdar i att landet på grund av dess under flera år, i jämförelse, generösa flyktingpolitik blivit en måltavla för den internationella alternativhögern, som vill sprida historier om att Sverige misslyckas. – Nyhetskanaler som Breitbart, Daily Mail och Russia Today pumpade ut en ström av inflammatoriska lögner och halvsanningar om Sverige och målade upp en bild av ett land på gränsen till våldsam, social kollaps på grund av närvaron av människor med invandrarbakgrund. Det är en besvikelse att Kajsa Norman verkar vara omedveten om denna kontext, säger David Crouch. Norman tillbakavisar kritiken hon får. Roland Huntfords skrivningar och slutsatser om en svensk konformitet är han inte ensam om, menar Kajsa Norman. Och att bokens budskap eller titel på något sätt skulle anspela på problem med muslimska flyktingar avfärdar hon helt. – Det är olyckligt om han gör den läsningen, men det får stå för honom. Jag försöker inte insinuera någon koppling. För det första nämner jag ingenting om muslimska flyktingar, eventuell religionstillhörighet berörs inte alls i boken, säger Kajsa Norman och fortsätter: – För det andra är det inte övergreppen som är det intressanta, utan det jag ser som det svenska samhällets brott; att inte berätta om saker som man tror antingen kan vara problematiska att beskriva eller göda någon typ av främlingsfientliga strömningar. De tydliga kontrasterna i nyhetsberättelserna om Sverige kartlades förra året i boken ”Good Sweden, bad Sweden”, skriven av författaren och grundaren av nyhetssajten The Local, Paul Rapacioli. Han skildrar hur desinformation och fejkade nyheter används för att utmåla Sverige som ett samhälle på randen till avgrunden. Rapacioli noterar, apropå Kajsa Normans bok, att det inte är första gången någon använder ordet ”utopi” i en rubrik till en tidningsartikel eller boktitel när Sverige är huvudämnet. Det är naturligt att offentliga institutioner, som exempelvis Svenska institutet, har som uppdrag att framställa Sverige positivt, menar Rapacioli, som dock påpekar att den överdrivet harmoniska bilden i första hand skapats av utomstående betraktare. – Vem som helst som befinner sig i Sverige dagligen vet att svenska medier inte beskriver landet som en utopi. Den frågan har inte ens en plats i debatten, säger Paul Rapacioli och fortsätter: – Men i en tid när de politiska vindarna vänder, något vi kan se över hela Europa, då är det också lätt att vända ljuset hitåt, och använda Sverige som ett slagträ. Påverkan av så kallad konfirmeringsbias, tendensen att selektera den information som stärker den egna uppfattningen, verkar vara ovanligt stark när ämnet är Sverige, säger Rapacioli. I hans ögon framstår det som att många enbart har möjlighet att hålla en idé om Sverige i huvudet åt gången. Och när betydelsen av landet blir viktigare än själva verkligheten, då ökar också intensiteten i debatten, menar Rapacioli. – Min poäng är att vi måste titta på nyanser. Man målar inte en bild av ett land med breda penseldrag. Det gör man punkt för punkt, säger han. Journalisten Claudia Wallin har sedan 2003 varit baserad i Sverige och rapporterar i första hand för BBC News Brazil. Hon berättar att hon funderar mycket på balansen i rapporteringen. Givetvis finns brister i landet, men samtidigt kan detta samhälle fungera som inspiratör, menar hon. Hennes angreppssätt i boken ”Sweden – The untold story” (som nu återaktualiserats sedan den översatts till engelska och spanska) är att beskriva levnadsvillkoren för svenska toppolitiker och deras – i en internationell jämförelse – brist på privilegier: de pendlar med kollektivtrafik, har små kontor och får inte hutlösa löner. För läsarna i Brasilien är det en verklighet väsensskild från den de upplever på hemmaplan, berättar Claudia Wallin. – Så många andra länder är våldsamt korrupta, med politiker som är översvämmade av privilegier och som hyser en stor brist på respekt. Att det kan se ut som det gör i Sverige, det skänker hopp till många människor att makten kan hanteras på andra sätt, säger Claudia Wallin. Efter att först ha gjort nyhetsinslag om politikerna blev Wallin, berättar hon själv, överröst med reaktioner: folk undrade om det var en fejknyhet, och hur denna ”utopi” kommit till. Claudia Wallin mejlar över en publikbild tagen under fotbolls-VM 2014, där en åskådare i publiken håller upp ett foto med orden: ”Sweden. Send us some of your politicians. Ours suck!!!” De senaste två åren har också positiva skildringar av Sverige fått stor spridning i sociala medier, visade en genomgång av DN:s faktaredaktör Hugo Ewald. De historierna som får mest spridning utomlands rör inte frågor om invandring, kriminalitet eller flyktingar – utan om en vit älg, omhändertagande av skräp genom så kallad ”ploggning”, och generös föräldraledighet. Men falsk information fortsätter samtidigt att spridas. Just i Brasilien blev Sverigebilden nyligen föremål för diskussion efter att en känd tv-präst i en predikan påstått att svenska skolbarn tvingas klä sig i könsneutrala orangea uniformer. Prästen sade också att ”svenska föräldrar som inte accepterar att uppfostra sina barn som regeringen vill tvingas gå i exil till öar i Nordatlanten”. Uttalandena fick Sveriges ambassadör att reagera starkt, och i svar till undrande frågeställare klargjordes att prästen spridit flera felaktigheter. Claudia Wallin berättar att hon vill fortsätta rapportera hem om Sverige. Läsarna i Brasilien är på många plan intresserade av att veta mer om livet för den vanliga människan och arbetaren, hur deras vardag ser ut. Jag frågar om hon, som bott här de senaste femton åren, tycker sig se tecken på en konformitet. – Ja, just det tycker jag är lite konstigt. Det finns mycket konformitet, även i den unga generationen. Och människor är fortfarande rädda för att uttrycka sina åsikter i vissa frågor, säger hon. Kajsa Norman skriver i sin bok att hon fick flera varningar när hon bestämt sig för att skriva om Sverige, att motståndare skulle vilja misskreditera hennes budskap, och i förlängningen även henne. Det i sig var intressant, säger hon, som varit spänd på mottagandet. – Det svåraste är att granska sådant som ligger nära, att titta kritiskt på sitt eget land och sina egna kollegor. Det är klart att man får lite ont i magen, tänker på hur den kommer tas emot, säger Kajsa Norman. – Men jag vill inte hitta någon syndabock, inte peka finger mot DN eller någon enskild journalist. Då missar man poängen. Jag vill visa det som sitter i väggarna på det svenska samhället i stort.


Skivrecension: Orakel är en powertrio som rör sig brett inom jazzen

Summary: När Per ”Texas” Johansson bildar ännu en trio utan ackordinstrument blir resultatet melodiöst och otvunget – och med en djupt rotad känsla för nordisk blues.

På papperet kan den här nya powertrion med Per Texas Johansson på saxofoner och klarinetter, Torbjörn Zetterberg på bas och Konrad Agnas på trummor föra tankarna till Jari Haapalainens trio JH3 – där ju ”Texas” också ingår. Men Orakel gör en annan grej, om än med i princip samma instrument. Sättningen som Sonny Rollins gjorde känd i slutet av 50-talet är samtidigt en vidöppen formation: bara det mest elementära, inget ackordinstrument. Och Orakel rör sig brett, med fästen i såväl jazz i stil med Rollins, som i spräckigare spel. Ingetdera är renodlat; det rör sig snarare om ett samlat, jazzmusikaliskt språkbruk, som trion bygger sitt eget uttryck på. Det låter melodiöst och otvunget, ibland närmast laidback – men med tyngd, som också innefattar en djupt rotad känsla för vår nordiska blues. Bästa spår: ”Torbjörn Monk” Läs fler musikrecensioner av Johannes Cornell, till exempel om när Goran Kajfes Tropiques uppfinner genren hypnojazz.


Nina Eidem: Laget är en del av jaget

Summary: Är jag-litteraturen bara en spegel av en tid som är besatt av speglar eller missar kritiker av genren något? Förläggaren Nina Eidem påminner om att världen framträder också genom hur den skrivs.

Maria Schottenius längtar efter romanen (DN 25/2 och 28/2). Hon undrar: Varför kan folk inte skriva om någonting annat än ”sig själva”? Nina Björk recenserar Helena Österlunds ”Min sårbara kropp” (DN 1/3) och avslutar: ”en historia där en människa blottar sin egen kropp och själ rubriceras allt oftare som ’roman’. Det är en olycklig utveckling.” De senaste årens ambivalenta inställning till autofiktionen har präglats både av fascination – många läser de här böckerna – och att vilja hålla avstånd. Kritiken har i vissa delar varit lätt förvirrad. Förbehållet ”det är svårt att recensera någons liv” har återkommande snuvat författare på kritiska läsningar och kontextualisering. Fiktion har högre status än autofiktion, att maskera är fint, att blotta är fult. Framför allt är fiktionen kanske fortfarande mer begriplig. Men är jag-litteraturen bara en spegel av en tid som är besatt av speglar? Devalverar autofiktionen romanens värde? Jag blir sugen på att prata estetik. Varje författare som ger sig på att skriva en roman, autofiktiv eller ej, måste göra en rad estetiska val. Det handlar om namn – påhittade eller tagna ur verkligheten – om vilket avstånd man berättar på, vilka pronomen man använder. Den marxistiska traditionen inom litteraturkritiken förordar en allvetande berättare (tredjeperson) och en skildring av samhällsklasser som står i konflikt med varandra. Romanen ska i någon mening utföra ett pedagogiskt arbete. En kritik av autofiktionen skulle kanske kunna formuleras så att den genom att vara för närsynt osynliggör de materiella och historiskt specifika villkoren för vår existens. Men vad säger att skildringen av kollektivet skildrar kollektiva villkor bättre än en text som registrerar ett medvetandes förhållande till världen, och världens tryck på det medvetandet? Att skriva nära och i förstaperson, att visa upp ett ”jag”, behöver inte vara resultatet av ett begränsat seende, att man inte förmår begripliggöra världen på andra sätt. Det kan vara ett medel för att gestalta internalisering och disciplinering, hur omvärldens blickar bestämmer en människas utrymme i världen. Franska Marie NDiaye är en av mästarna på området. Mycket av autofiktionen arbetar också med den här tekniken. Sheila Heti låter sin berättare föra ett samtal med sig själv om den pågående disciplineringen av henne (samhällets tryck på kvinnor att bli mödrar) och vilka motståndsstrategier som finns tillgängliga. De faktiska konflikterna står naturligtvis inte mellan en enda människa och ”samhället”, utan mellan grupper med olika resurser, men vilka konfliktlinjer som formar våra samhällen och definierar vår tid blir tydliga via ett medvetande. Gestaltningen, som sker på minsta möjliga avstånd, har lustigt nog detta gemensamt med den klassiska romankonsten, som berättar på avstånd: när vaneseendet bryts får vi syn på människan i samhället. Hur förstår vi konstens roll, vad böckerna som cirkulerar runt oss kan åstadkomma? Många författare har de senaste tio åren vittnat om att fiktionens konventionella former inte längre fungerar för det de vill berätta. Rachel Cusk har beskrivit hur hon började uppleva fiktionen som förljugen och pinsam. Man måste fråga sig: varför fungerar inte den här formen längre? Och om man tar den frågan på allvar: vad blir estetiken en ingång till? Världen framträder också genom hur den skrivs, det gäller både författare och läsare. Autofiktiva romaner bryr sig om förhållandet mellan politiken och estetiken och frågar sig hur nya former kan leda till ny kunskap. Att se jag-litteraturen som ett passivt reflekterande av en ”tid” är att reducera konsten och dess potential ordentligt. Jag tror att den brottningsmatch som många autofiktiva författare nu genomgår med romanens konventioner handlar om att komma ur en kris som är politisk lika mycket som estetisk. Lyssna till Ben Lerner: ”Det jag skriver är inte självbiografi förklädd till fiktion. Det är ett annat sätt att utforska den flimrande gränsen mellan konsten och livet...” Vidare: ”det är två olika saker att sudda ut gränsen mellan konsten och livet inom konsten, och att sudda ut gränsen mellan konsten och livet i livet. Jag intresserar mig för det förra – jag vill använda mig av suddigheten i den där gränsen inom ett konstverk, men jag är inte speciellt intresserad av att pyssla mer med mig själv, den historiska författaren till böckerna vi talar om” (min kurs.). Mellan raderna säger han: läs mig. Karl Ove Knausgård, Sheila Heti, Wera von Essen, Tom Malmquist. Det måste vara så att författaren som använder sitt eget namn i en roman ber läsaren om något annat. Men vad? ”Autofiktionen” ställer ett jobbigt krav och det är att läsaren ska ha ett rent möte med verket. Man ombeds alltså, kanske på tvärs mot sin impuls, att stanna inom konstverket, att inte försöka kvantifiera relationen mellan levt och skrivet. Knausgård kom ur sin skaparkris genom att justera det avstånd på vilket han berättade. Han zoomade in maximalt och behövde sätta sitt eget (och omgivningens) namn på sina romangestalter för att riskera något. Det blev ”Min kamp” 1–6, en romansvit om relationen mellan skrivande och skam, som reglerar sociala relationer. När mina debuterande författare undrar hur de ska svara på journalisternas fråga: Hur mycket av din romanfigur är du? ger jag dem numera detta råd: Ta en siffra du gillar bara, valfri. 67 procent? Fyrtiofyra procent är jag. Resten har jag hittat på.  Nina Eidem är förläggare på Natur & Kultur


Konstrecension: Ekvilibristen Lotte Laserstein återupptäckt

Summary: Lotte Laserstein flydde från Tyskland till Sverige efter nazisternas maktövertagande. Nu återupprättas hon i med en utställning i Frankfurt, där Daniel Birnbaum upptäcker en ekvilibristisk målare.

Konst ”Lotte Laserstein. Ansikte mot ansikte” Städel museum, Frankfurt. Visas t o m 17/3 och på Berlinische Galerie, Berlin 5/4-12/8 En målare som ännu kring 1930 skapar bilder som om fotografin aldrig funnits, kollaget inte stört realismens bildrum, dada och surrealism inte sprängt sönder själva idén om hur ett konstverk kan se ut – kan en sådan konstnär vara av intresse annat än som en lustig anakronism? Lotte Laserstein (1898–1993) har på senare år lyfts fram som en viktig återupptäckt i Tyskland, eller snarare som en sentida upptäckt eftersom hon aldrig fick det stora erkännandet innan hon 1937 tvingades i exil till Sverige. Med sin stillsamma realism tillhörde hon inte de modernister som just det året skrattades ut som degenererade av två miljoner besökare på utställningen ”Entartete Kunst” i München. Kanske är det därför hon inte återupprättades direkt efter kriget, när många av de tyska museidirektörer och gallerister som rensat ut avantgardet hade bråttom att bevisa hur mycket de i själva verket älskade modernisterna, särskilt de judiska. Att högljutt hylla avantgardet var ett billigt sätt att rentvå sig. Lasertein levde ett tillbakadraget liv i Stockholm och därefter i Kalmar. Hon hade ingen roll i nutidens plötsliga omvärdering. På den täta utställning med trettiofem centrala verk som snart flyttar från Städel Museum i Frankfurt till Berlinische Galerie i Berlin, möter vi en verklig ekvilibrist. Man dras till bildernas detaljer. Lystern i ett öga, tygernas taktila kvalitet, glansen i håret och i kattens päls. Lasersteins uttryck påminner om det som på 20-talet kallades den nya sakligheten. Hon målar samma självständiga kvinnor som vi träffar på i August Sanders fotografier, kortklippta och androgyna. Inget sliskigt exploaterande av prostituerade, inga groteska fysionomier som hos Otto Dix. Heller inga provokationer eller tydliga politiska utspel, ingen ångest eller extas. Laserstein skapar värdiga porträtt av människor som tycks försjunkna i sig själva. Visst anar man den moderna världens maskinerier men rent måleriskt är vi kvar i akademin. Tråkigt? Jag har tyckt det när jag bläddrat i kataloger och tröttnat på de bruna tonerna. En ”akademisk modernist” låter inte så upphetsade. Men att stå framför ”Abend über Potsdam” (1930) är något nytt. Jag visste inte att ölglaset i handen trillar ut ur bilden som en champagneflaska hos Édouard Manet. Jag visste inte att päronets snittyta var fuktig på riktigt eller att hundens ögon blänker så märkligt under bordet där det deppiga gänget sitter och surar. Första gången jag mötte Lasersteins måleri på allvar var på en utställning om året 1938 på judiska museet i Frankfurt. Där gjordes en poäng av att det var omöjligt att bedöma om en konstnär tillhört de av nazisterna fördömda bara av att se på själva verken. Antisemiten Emil Nolde fördömdes men skapade vidare i det fördolda. Ingenting i judinnan Lasersteins målningar syns helt oförenligt med den nyklassicism och traditionalism som nazisterna förordade. Men med sin judiska börd tvingades hon ändå bort. Mästerverket ”Abend über Potsdam” hade hon med sig i exilen och det dyker upp som ett eko i senare verk skapade i Sverige. Nu hoppas jag att en Laserstein-utställning som även innefattar de svenska åren blir av i Sverige.  Daniel Birnbaum är före detta chef för Moderna museet, i dag konstnärlig ledare för Acute art i London. Han återvänder nu till DN som skribent.


Alien: Jag vägrar vika mig

Summary: Kåseri. Min strumplåda skulle må bra av lite glädje, men tror inte att omsorgsfullt vikta strumpor på högkant är vägen dit.

Nu för tiden ska man vika sig till glädje har jag förstått. Först ska man göra sig av med allt man inte absolut behöver, resten ska man vika och sortera i sina lådor enligt ett intrikat system. Vägen till viklyckan kan se olika ut, men en sak är säker och det är att man absolut inte bara kan vika ihop sina t-tröjor och strumpor lite hur som helst. Jag har sett ett imponerande klipp på Youtube där man bara tar tag i ett hörn på tröjan, och poff, så ligger den där. Elegant och praktiskt vikt. Möjligen skulle man uttala några magiska ord också. Min strumplåda skulle visserligen behöva lite glädje, men jag tror ändå inte att finvikta strumpor på högkant skulle påverka min livskvalitet särskilt mycket. Möjligen skulle det bara vara ytterligare en anledning till sammanbrott: efter att jag fått psykbryt på smutstvätt i högar, skor i högar, dammtussar (dock inte i högar utan liksom jämnt utspridda på golvet) finns det en överhängande risk att en felvikt strumpa i den i övrigt så välorganiserade strumplådan skulle vara det som puttar mig över sammanbrottets rand. Och sånt vill man ju inte riskera. På det hela taget har jag svårt att finna glädje i att vika saker. Jag brukar för övrigt inte vika mig av skratt heller. Under min ungdomsrevolt – då jag mest revolterade mot min bohemiska hemmiljö – drömde jag om att bli expert på servettbrytning, och att ha ett linneskåp med manglade lakan, omsorgsfullt vikta och omknutna med sidenband. Men revolter brukar ju gå över och nu har jag inga sådana drömmar längre. Perfekt vikta saker får mig i stället bara att tänka på en bok om en japansk flicka som hade leukemi och skulle bli frisk om hon hann vika tusen papperstranor. Hon vek och vek, men frisk blev hon inte. Egentligen finns det nog bara en vikt sak som gör mig på riktigt gott humör och det är pappersflygplan. Deras totala oförutsägbarhet i flygförmåga fascinerar mig. Man kan vika hur noga som helst och ändå bestämmer sig planet för att göra en spontan loop ner i köttfärssåsen. Eller så glidflyger det snyggt till andra sidan. Ett pappersflygplan, välvikt eller inte, innehåller alltid en viss överraskningseffekt. Det gör inte en välvikt strumplåda. Läs fler texter av Elin ”Alien” Peters, till exempel om hur rätt outfit ändå blev fel.


Michael Jackson – anklagelserna som kan förstöra minnet av en ikon

Summary: Tio år efter sin död är Michael Jackson fortfarande en av vår tids största stjärnor, med oräkneliga fans över hela världen. Men de sista 15 åren av hans karriär kantades av anklagelser om sexuella övergrepp mot barn. Misstankarna förnekades och någon dom föll aldrig, men berättelserna levde kvar. Nu har en ny dokumentär väckt nytt liv i anklagelserna mot ”Kungen av pop”.

”Fakta ljuger inte, det gör människor. Michael Jackson var och kommer alltid att vara 100% oskyldig till dessa falska anklagelser.” Så avslutas det uttalande Michael Jacksons familj lämnade inför den amerikanska tv-jätten HBO:s premiär av dokumentären ”Leaving Neverland”, den första helgen i mars 2019. Orden har fortplantats bland popikonens fans i forum och på Twitter. Under hashtaggen #MJinnocent ifrågasätter de att dokumentärens två huvudpersoner, som båda tidigare försvarat Jackson mot anklagelser om övergrepp och manipulation, nu vittnar om detsamma. Protesterna har rört sig från internet och ut på gatorna. Under den amerikanska filmfestivalen Sundance i januari samlades fans med plakat för att visa sitt motstånd mot filmen. – Vi har förstärkt vår personalstyrka av oro för möjliga protester, sade poliskommissarie Phil Kirk vid polisen i Park City, till nyhetssajten Deadline inför festivalen. Samtidigt ekar familjens budskap över världen genom bussreklam i London och på reklamskyltar längs amerikanska motorvägar: ”Facts Don’t Lie. People Do.” – Han var en av de snällaste, mest vänliga, kärleksfulla och omhändertagande personer jag känt. Men han utnyttjade mig också sexuellt. I sju år, säger Wade Robson i dokumentären ”Leaving Neverland”. Robson hade nyss fyllt fem år när han träffade Michael Jackson i hemlandet Australien 1987. Som hängivet fan, ofta klädd som Jackson, hade han deltagit i en danstävling och vunnit drömpriset: att få träffa den då 29-årige popikonen och dansa med honom på scen i Brisbane, som Jackson besökte under en turné för den då nyutkomna skivan ”Bad”. På bilder från konserten ses Jackson välja ut Robson för att dansa inför det enorma publikhavet. Femåringen, som spenderat oräkneliga timmar med att öva på sina danssteg framför vhs-band med Jacksons musikvideos, går i ett slag från blyg till självsäker i ett bejublat uppträdande till tonerna av ”Thriller”. – Varje gång våra ögon möttes var det som en chock. Uppträdandet, vårt möte, det var en drömlik upplevelse, berättar Wade Robson, nu 36 år och internationellt hyllad koreograf, känd för att ligga bakom Britney Spears och 'Nsyncs uppträdanden och turnéer. Uppmuntrad av mötet med Michael och uppmärksamheten därefter fortsatte Wade Robson att dansa. Snart rekryterades han till ett professionellt danskompani och uppträdde med dem så gott som varje helg, alltid klädd och dansandes som sin idol. När familjen två år senare reste till USA för att besöka Disneyland lyckades Wade Robsons mamma komma i kontakt med Jackson som bjöd in familjen till sitt hem, den enorma ranchen Neverland – komplett med tivoli, berg- och dalbana och arkadhall. Hit kom Michael Jackson att bjuda in ett flertal barn och familjer under sin karriär. Vissa, som barnskådespelaren Macaulay Culkin, känd från ”Ensam hemma”-filmerna, hävdar att vistelserna enbart innebar vänskap och äventyr. Andra, som Wade Robson, vittnar om eskalerande sexuella övergrepp. Studio DN: Dokumentären om Michael Jackson väcker ursinne bland fansen Redan första natten på ranchen ska den då sjuårige Robson och hans tolvåriga syster ha sovit i samma säng som den då 31-årige Michael Jackson. – När jag ser tillbaka på det tänker jag att det som borde ha varit vanlig instinkt och omdöme flög ut genom fönstret, säger Wade Robson i dokumentären. Han berättar att nätterna till en början var oskyldiga. Men när familjen lämnade ranchen för att fortsätta sin semester och sjuåringen fick stanna kvar med sin nya vän började vad Wade Robson beskriver som sju år av återkommande sexuella övergrepp – gradvis ökande från smekningar till masturbation, oralsex och försök till analsex. Michael Jackson nekade alltid till de anklagelser som riktades mot honom, han har heller aldrig dömts för något av de brott han blivit åtalad för. Stjärnan har i bland annat dokumentären ”Living With Michael Jackson” från 2003 medgett att han sovit tillsammans med barn, men att det aldrig handlat om några sexuella kontakter. – Det är enkelt att säga att det var konstigt eller så, men det var det inte, för det kändes rätt. Vi var vänner, säger stjärnans mångåriga vän, barnskådespelaren Macaulay Culkin till podcasten ”Inside of you with Michael Rosenbaum.” Efter hans död har stjärnans dödsbo fortsatt hävda stjärnans oskuld och inför premiären av dokumentären stämde familjen Jackson HBO på nästan en miljard kronor, för att ha brutit mot ett kontrakt från 1992 som förbjuder bolaget att sprida negativa uppgifter om stjärnan. – Han är min lillebror. Jag känner min bror. Han är inte sådan, sade Michael Jacksons bror Jackie i en intervju med CBS This Morning i slutet av februari, och avfärdade samtidigt tanken på att över huvud taget se dokumentären. Men vittnesmålen om övergreppen har varit flera och tio år efter Jackson död lever berättelserna ännu kvar. Den första anklagelsen om sexuella närmanden och övergrepp mot barn kom i augusti 1993. Då hade Michael Jacksons karriär hunnit sträcka sig i över 20 år. Från barnåren i den av fadern hårdhänt drillade familjegruppen Jackson Five, vidare till en internationellt hyllad solokarriär efter sitt stora genombrott med skivan ”Off the wall” 1979. Med följande skivor som ”Thriller”, ”Bad” och ”Dangerous” hade han etablerat sig som världens ”Kung av pop”. Än i dag är ”Thriller” den bäst säljande skivan i världen någonsin, med minst 47,3 miljoner sålda exemplar. 1993 var Jacksons karriär ännu på topp och han turnerade med skivan ”Dangerous” när polisen i Los Angeles började utreda uppgifter om att stjärnan skulle ha förgripit sig på en tolvårig pojke. Pojken, Jordan Chandler, hade träffat Michael Jackson efter att stjärnans bil havererat i Los Angeles. I utbyte mot gratis hjälp bad tolvåringens styvpappa, som arbetade på en biluthyrning, stjärnan att ringa Jordan som var ett engagerat Jacksonfan. Snart hade de två daglig kontakt och Jackson syntes ofta tillsammans med pojken och hans familj, som vid flera tillfällen reste med stjärnan till Neverland, skriver bland annat CNN. Men så kom anklagelserna. Jordan Chandlers biologiska pappa hade fattat misstankar efter att sonen berättat detaljer om umgänget med Jackson. Men ärendet lades ned, i brist på bevis för att övergrepp ägt rum. I stället stämde pojkens föräldrar Michael Jackson för de påstådda övergreppen. Stjärnan svarade bland annat med vittnesmål från ett antal barn som levt och sovit med honom och som nekade till att popstjärnan hade betett sig olämpligt, skriver New York Times. Uppbackade av rasande fans över hela världen anklagade Jacksons advokater Jordan Chandlers pappa för att på falska grunder försöka lura till sig pengar. Men målet nådde aldrig domstol. I stället betalade Jackson familjen och deras advokater 23 miljoner dollar, i en förlikning. – Jag är inte skyldig till de gärningar jag anklagas för. Men om jag är skyldig till något är det att ha gett allt jag har att ge för att hjälpa barn över hela världen, sade Jackson i ett tv-sänt uttalande. Bland de barn som försvarade världsstjärnan fanns då elvaårige Wade Robson, men också dokumentärens andra huvudperson – James Safechuck. – Michael sade att ”du och jag har förts samman av Gud. Vi är menade att vara tillsammans och det är så här vi visar varandra kärlek”, berättar James Safechuck, i dag 41 år, i dokumentären. Han sitter i sitt vardagsrum och berättar om de sexuella övergrepp han påstår sig ha utsatts för som barn, av Michael Jackson. Snart ska han med darrande händer visa den ring stjärnan ska ha köpt till honom, för ett slags påhittad förlovning mellan dem. James Safechuck lärde känna Michael Jackson 1986, han var tio år och skådespelade i en reklamfilm tillsammans med Jackson för stjärnans mångåriga sponsor Pepsi. Han berättar att han bjöds in i stjärnans loge. Hans mamma, Stephanie Safechuck, tvekade men lugnades av Jacksons hårstylist som följde med pojken in. – Jag stannade utanför. Hon sade till mig att ”han är som en nioårig pojke”, det gjorde mig trygg, berättar hon i dokumentären. Michael Jackson höll kontakten med pojken och hans familj. De blev hembjudna, först till Jacksons tidigare hem i Havenhurst och senare till Neverland. Stjärnan ringde timslånga telefonsamtal till James Safechuck. Tioåringens familj smög ut Michael Jackson ur sitt hem, förbi häckande fotografer och fans, och vidare hem till familjen för middagar, enligt dokumentären. – Han kunde ha varit med vem som helst, var som helst i världen. Men han ville vara med vår familj. Och jag tappade bort mig i det, och jag vet att min man gjorde detsamma, säger Stephanie Safechuck. Snart blev familjen medbjudna på resor och turnéer, allt betalt av stjärnan. Till en början tillät föräldrarna inte att tioåringen och stjärnan sov i samma rum. Men med tiden gav de med sig och långsamt flyttades föräldrarnas hotellrum längre och längre bort från Jacksons, berättar de. – Han blev en riktig person, inte bara en tvådimensionell ikon. Han gav mig fokuserad uppmärksamhet och i den åldern vill man vara viktig, sedd och älskad. Det var en kraftfull attraktion, berättar James Safechuck. På tv-bilder från tiden ses James Safechuck och Michael kliva ur flygplan tillsammans och dansa till ”Bad” på enorma scener. – Då hade vi hunnit bli bästa vänner, två vänner på äventyr eller något liknande, säger James Safechuck. Men så småningom, i Paris, ska den oskylda vänskapen, enligt Safechuck, ha utvecklats till snabbt eskalerande övergrepp – med liknande mönster och inslag som de Wade Robson vittnar om. Med tiden gled både Robson och Safechuck längre från Michael Jackson. De berättar hur de upplevde att de med åldern blev utbytta mot yngre barn, med enstaka kontakter för nya övergrepp. Trots det beskriver de hur relationen till Jackson förblev stark och trogen, med avundsjuka gentemot de andra barnen och en vilja att imponera på och glädja stjärnan. – Det finns ingen tvekan, jag var upp över öronen förälskad i honom. Och han sade att han älskade mig, berättar Wade Robson. De berättar båda att de länge förnekade att de utsatts för övergrepp. Inledningsvis för att de inte förstod att det handlade om övergrepp, säger de, senare av rädsla att skada sig själva och Jackson. – Han sade att om någon fick reda på vad vi gjorde, skulle både han och jag hamna i fängelse, för resten av våra liv, berättar Wade Robson. Inför anklagelserna 1993 var det därför självklart för båda att försvara Jackson, inte minst på grund av den förnyade uppmärksamhet de fick från stjärnan i samband med anklagelserna. De nekade, inför världen och inför sina föräldrar, som med åren vuxit så nära Jackson att de vägrade tro på anklagelserna. – Jag känner ingen skuld över att inte ha kunnat säga sanningen. Jag hade inget val än att säga vad jag sade i mitt vittnesmål när jag var elva år. Det var det jag behövde säga, säger Wade Robson. Men mellan rättsprocesserna växte avståndet mellan de tidigare pojkarna och världsstjärnan. Barnen blev unga män, Wade Robsons karriär som professionell koreograf tog fart och James Safechuck sökte sig till arbeten inom film och tv. De träffade sina nuvarande partners, men beskriver båda hur de under tiden led och hindrades av ångest och sociala svårigheter, i perioder dämpade med olika typer av missbruk. – Jag kunde inte sova, jag fick panikångest av sådant som inte borde påverka mig. Det är märkligt att inte älska sig själv, men inte veta varför, säger James Safechuck i dokumentären. I juni 2003 mottog polisen i Santa Barbara information om att en 13-årig pojke blivit sexuellt utnyttjad av Michael Jackson på Neverland. Pojken, Gavin Arvizo, hade lärt känna stjärnan genom en välgörenhetsorganisation för sjuka barn. Arvizo led av en sällsynt form av cancer och mottog presenter av Jackson, som senare bjöd inom honom till Neverland. Anklagelserna blev starten på den mest uppmärksammade rättsprocessen mot världsstjärnan och markerade i någon mån början på slutet av hans karriär. Neverland genomsöktes och Jackson greps med nio åtalspunkter riktade mot sig. – Om någon inbillar sig att motiven bakom de här åtalen och anklagelserna är något annat än pengar och strävan efter pengar, då lever de i sitt eget Neverland, sade Jacksons advokat Mark Geragos till ett samlat pressuppbåd i november 2003. Men nu var stödet från Robson och Safechuck inte längre lika självklart. Robson, nu 22 år gammal, ville till en början inte ställa upp som vittne, men övertalades av en vädjande Jackson och sin mamma, som ännu var ovetandes om Wade Robsons upplevelser. James Safechuck bestämde sig för att inte ställa sig bakom Jackson och började långsamt öppna upp om övergreppen, till en början endast för sin mamma. – Jag sade okej, stod upp, kramade honom och frågade om han ville ta hjälp. Han sade ”nej nej mamma, och du får inte säga till någon”. Han var så rädd, berättar James Safechucks mamma Stephanie i dokumentären. Rättegången startade 2005 och efter vittnesmål från bland annat Wade Robson och Macaulay Culkin friades Jackson helt från alla anklagelser. Fans över hela världen firade, utanför rättssalen släppte en beundrare ut en vit duva för varje friad åtalspunkt. Men stjärnans karriär var skadad. Jackson drog sig tillbaka och lämnade Neverland. Fyra år senare, den 25 juni 2009 dog Michael Jackson, 50 år gammal. Han avled efter en överdos av det lugnande medlet propofol, utskrivet av hans läkare som senare kom att dömas till fyra års fängelse. Det skulle dröja år innan någon av Wade Robson och James Safechuck berättade mer om de övergrepp de säger sig ha blivit utsatta för. Det hade föregåtts av en lång period av depression, ångest, samman- och utbrott. Robson tappade lusten att jobba och lämnade sitt arbete, trots enorma framgångar. En utlösande faktor på vägen mot att berätta blev födelsen av deras respektive barn, berättar de i dokumentären. – Min son närmade sig åldern jag var i, när jag blev utsatt. Det blev svårt att se och hantera. Att se honom bli mig i den åldern, säger James Safechuck i dokumentären. 2013 gick Wade Robson ut offentligt med sin berättelse och sina anklagelser gentemot Michael Jackson. Han stämde Jacksons dödsbo men fick beskedet att det gått för lång tid för att fallet ska kunna tas upp. Ett år senare mötte James Safechuck samma besked inför sin stämningsansökan. De båda männen har överklagat rättens bedömningar. Jacksons familj har svarat att de nya anklagelserna är ännu ett försök till ekonomisk vinning och att misskreditera Michael Jackson. – Det har alltid handlat om pengar, jag avskyr att säga det men när det handlar om min farbror är det nästan som att de ser en blank check framför sig, sade stjärnans brorson Taj Jackson till CBS This Morning i slutet av februari. Samtidigt har upprörda fans riktat hot mot regissören Dan Reed och de två huvudpersonerna. En central del av kritiken mot ”Leaving Neverland” är frånvaron av en svarande motpart. Regissören Dan Reed kontaktade aldrig dödsboet för att ge dem en möjlighet att kommentera de detaljerade anklagelser som förs fram av de två huvudpersonerna. – Han har tagit deras berättelse för sanning, rakt av. Han litar på dem och det är inget fel med det, men man måste få deras berättelser bekräftade. Man måste ta ett steg tillbaka och fundera på om de berättar sanningen, att de inte luras, vilket de har gjort, sade Michael Jacksons bror, Marlon till CBS This Morning i februari. Tv-recension: Starka vittnesmål i Michael Jackson-dokumentären Dan Reed har i sin tur försvarat beslutet med att filmen inte handlar om Michael Jackson utan om de två männens berättelser, men också att anklagelserna riktar sig till Michael Jackson och inte till familjen eller dödsboet. – Han är inte längre i livet för att försvara sig, i stället har vi tagit med det han sade för att försvara sig medan han levde, under utredningarna 2003 och 2005, sade han till CBS This Morning. Efter dokumentärens premiär och internationella spridning har en diskussion blossat upp om hur Michael Jacksons verk ska hanteras, om anklagelserna är sanna. Diskussionen liknar de som följt efter domen mot Bill Cosby liksom dokumentären och den pågående rättsprocessen mot artisten R Kelly – kan man lyssna på och spela musik som framförts av en misstänkt sexualförbrytare? Flera radiokanaler runt om i världen, i Kanada, Australien och i Nya Zeeland har svartlistat popikonens musik till följd av de nya anklagelserna. Samtidigt uppmanar hans fans till bojkott av filmen och till att spela hans musik och se andra dokumentärer om Jackson, för att sända en signal till strömningstjänsterna. I Sverige har fanklubben King of pop fans Sweden startat en kampanj för att försöka stoppa SVT:s visning av dokumentären, bland annat med ett brev till tv-kanalen. – Han hade så många goda sidor. Folk tycker att hans musik är bra och att han därför också måste vara en bra person. Att tro att en sådan person har gjort det värsta man kan göra mot barn, det är svårt ta in, säger James Safechuck i dokumentären. ”Finding Neverland” finns att strömma på SVT Play från söndag den 10 mars. Del ett visas i SVT 1 klockan 22.00 den 12 mars, del 2 visas i SVT 2 torsdag den 14 mars.


Niklas Wahllöf: Fotopionjären Anna Atkins förhäxande vackra bilder visar hur en riktig stjärna skapar konst

Summary: Pionjären Anna Atkins var en blygsam dam. Hon var inte den som gjorde egenreklam. Först på 1990-talet började man erkänna henne. Ändå var det hon som skapade den första fotoboken 1843.

Som spår efter spöken som dansat förbi i det blå havet vindlar sig figurerna fram. Så förhäxande vackert är det att allt stillnar inom mig. New York Times å sin sida tycker sig se floddeltan, rökplymer eller fångade blixtar i mörkret. Vad man än ser, hur man än beskriver det, är det bilder av engelska sjöväxter av olika slag, fotograferade som en sorts blåkopia och samlade i boken ”Photographs of British Algae: Cyanotype Impression”. Av Anna Atkins. En fotobok, en tung pjäs som man förstrött bläddrar i en gång och sedan lägger ovanpå andra fotoböcker på soffbordet med ryggarna riktade mot hallen? Och, Anna Atkins, är hon känd? Nja och nej. Den här fotoboken kommer ingen av oss (miljardärer läser inte detta) att ha på sitt soffbord. Den var nämligen först. Fatta, först. Anna Atkins bok kom 1843. Efter tio års arbete. Sjutton exemplar finns. Bilderna har just ställts ut på New York Public Library. Kul för Anna Atkins med den här uppmärksamheten. Eller bittert. Hon ska inte bara ha gjort den första fotoboken, somliga säger att hon skapade det första fotografiet. Att hon alltså ligger bakom ett sprillans nytt medium, i dag så stort att alla använder det. Låt dock inte detta också bli en meningslös debatt, konkurrenter om titeln finns, som William Henry Fox Talbot eller hans hustru Constance. Hur det än var så gjorde den vetenskapliga och konstnärliga pionjären Anna Atkins misstaget att obegripligt blygsamt signera sin bok AA. Så hon glömdes bort i långa omgångar. Andra förevigades i historieböckerna. Så bortglömt var Atkins arv att när en boksamlare efter hennes död fick tag på ett i sanning unikt exemplar (de gjordes en och en) kallade han upphovsmakaren ”Anonymous Amateur”. Och så poppade Anna Atkins upp i någon bisats här på 1950-talet, ett sekel efter hennes debut, och där på 1970-talet. Först på 1990-talet började man erkänna henne. Det är så sorgligt att man vill gå och lägga sig. Tänk om Anna levt i dag. Även om en viss kvinnoafasi, hos andra, märkligt nog inträder fortfarande så är den förstås ingenting mot då. I dag hade Atkins sluppit slå ifrån sig kritik om varför hon inte tog hand om hushållet i stället för att flamsa omkring med de där blåkopiorna. Någon nätdetektiv hade hittat personnamnet bakom AA-initialerna, vilket hon givetvis inte ens hade signerat sin bok med i dag. Hon hade haft en ocean av möjligheter till egenmarknadsföring via sociala medier, och försäljning av sin bok, blivit hyllad, prisad, prisbelönt, kallad geni. Dubbats till Dame Commander of the Most Excellent Order of the British Empire. Det finns anonyma konstnärer i dag. Elena Ferrante. Banksy. Feministiska aktivistgruppen Guerrilla Girls. Någon maskerad musiker, men oftast som pose – vi vet att Ade Blackburn gömmer sig bakom kirurgmunskyddet i Clinic. Och även om vi inte har skapat ett dyft så har vi möjligheten att med haveristisk nit tjugo gånger om dagen meddela omvärlden om vår existens, vårt yrke, våra framgångar, att denna omvärld tänker: ”Den här som jag ser överallt måste vara något, bäst att hissa så jag inte verkar vara efter.” Det är fint att vem som helst kan bli bemärkt, hyllad, kallad ”kung” eller ”drottning”. Men när stjärnstatus närmast blivit norm och allt en grå vattenpöl ter sig motsatsen, anonymiteten, plötsligt inte sorglig, utan vacker. ”She wanted to share, not sell”, skriver en blogg om fotopionjären. Ta in den tanken. Och ställ frågan: vem och varför är egentligen en stjärna? Svaret är Anna Atkins. Hon var först med det senaste. Här kan du läsa fler texter av Niklas Wahllöf, till exempel om att drömmarna om det vackra livet försvann med Karl Lagerfeld


Skivrecension: Andrea Tarrodi och Ylva Skog tonsätter kalendern

Summary: När pianisten Ann-Sofi Klingberg beställde kortare stycken av Andrea Tarrodi och Ylva Skog valde båda att tonsätta tidens cykler, årets månader respektive månens olika faser.

Hur upplever vi årets månader? Skiljer de sig åt vad gäller pulsen, rymden, rörligheten och klangfärgen? När pianisten Ann-Sofi Klingberg 2016 beställde kortare pianostycken av Andrea Tarrodi och Ylva Skog valde den förstnämnda att just tonsätta de tolv månaderna. Miniatyrer som ger var och en ett särskilt sätt att färga oss, en särskild sinnlighet – från det rusigt porlande (januari och april) till det djupt stillastående (maj och december) eller tidlöst gungande (juli). Ja, lyssna och hör själva hur det stämmer för er. För Skog blev det månen och dess olika aspekter som blev ämnet för hennes fem stycken. Här är tonen mera mustig och melodisk, understödd av klanger och rytmer som griper tag och bär i väg som hos Robert Schumann eller i en älskad evergreen. En måne att tjusas av. Bästa spår: ”September”, ”Blood moon” Läs fler musikrecensioner av Martin Nyström, tull exempel om hur Alfred Jansons körmusik får oss att se oss själva.


Konsertrecension: Nubya Garcia står stadigt bland tenoristerna

Summary: Hela Nubya Garcias sätt att närma sig sin tenorsax tycks öppet för känslor, på ett sätt som är otypiskt för brittisk jazz men placerar in henne i rad med de stora amerikanska tenoristerna.

Det är svårt att få rätsida på brittisk jazz. Å ena sidan har de en kader av tunga improvisationsmusiker som Evan Parker, Derek Bailey och John Stevens; å den andra en återkommande oförmåga att fördjupa sig i moderna stilar från och med bebopen. Som ytligast har det blivit så kallad acid jazz. Som mest eklektiskt Courtney Pine. En märklig rotlöshet, som inte nödvändigtvis ska tolkas som att brittiska jazzmusiker skulle vara sämre än andra på att ta till sig den amerikanska förlagan. Undantaget den friare improvisationsmusiken tycks de snarare ha haft svårt att finna en form av egen resonansbotten, kanske ytterst motsvarande bluesen. Naturligtvis finns det undantag - och dit måste man räkna tenorsaxofonisten Nubya Garcia. Om något spelar hon nämligen själfullt. Eller kanske bättre uttryckt: hela hennes sätt att närma sig sitt instrument tycks öppet för känslor på ett sätt som man knappast sammanknippar med brittisk kultur. För hon går inte heller i riktning med punken och den sortens utspel. I stället står hon stadigt i en tradition, där många av de stora (amerikanska) tenoristerna kommer som på rad. Hon har liknats vid Joe Henderson, och det ligger något i det. En viss koppling till soulen, också på ett djupare plan – som ett alternativ till Coltranes spiritualitet. Bandet med Daniel Casimir på kontrabas, Sam Jones på trummor och Charlie Stacey på piano följer henne en god bit på vägen men når aldrig lika långt rent expressivt. Ibland drar musiken mot beat och lite funk, vilket har sin charm men riskerar att kännas lite som en genväg förbi det tyngre emotionella lass som Garcia så imponerande förmår dra fram om så mer eller mindre på egen hand. Apropå Henderson är hennes ton i tenoren inte så skarp som hans. Men hon har ett ställ och ett ”honk” som hon inte skulle behöva skämmas för ens vid sidan om Coleman Hawkins.   Läs fler musikrecensioner av Johannes Cornell, till exempel om hur halva världen ryms i Bokantés kreolblandning.


Sara Danius kritisk mot två Nobelpris i år

Summary: 2018 års Nobelpris borde inte delas ut alls, av respekt för de kvinnor som blev utsatta för Kulturprofilen. Det säger tidigare ständiga sekreteraren Sara Danius till SVT:s ”Babel”.

I tisdags kom Nobelstiftelsen och Svenska Akademien överens om att dela ut två Nobelpris i litteratur under 2019, för att kompensera för det inställda Nobelpriset i fjol. Sara Danius, som den 26 februari meddelade att hon lämnar Svenska Akademien permanent, tycker att det bara borde ha blivit ett Nobelpris i år. – 2018 års Nobelpris tycker jag inte att man borde ha återinsatt av respekt för de kvinnor som blev offer för den man vars namn du nämnde och män i den genren, säger Sara Danius till i en intervju i SVT:s ”Babel” som ska sändas på söndag. Att inte dela ut 2018 års pris skulle ha kunnat ses som en markering, enligt den tidigare ständiga sekreteraren: – Då hade man kunnat hålla i minnet att någonting hände. Som ett hack i skivan. När Sara Danius meddelade sin permanenta avgång uppgav hon för TT att hon erbjudit sig att återinträda som ständig sekreterare. – Jag tror att det hade varit en stor vinst för Akademiens del om de hade tagit tillbaka mig som ständig sekreterare. Men de hade förmodligen andra planer och det är bara att respektera det, sa hon till TT. Den ständiga sekreteraren Anders Olsson upprepade emellertid att Akademien aldrig fått något sådant erbjudande. – Vi har över huvud taget aldrig diskuterat den möjligheten. Det är en helt orealistisk idé, mycket på grund av missnöjet som har funnits mot henne i Akademien och hela organisationen. Jag tycker att det är oseriöst av henne att föreslå det här, sa Anders Olsson till TT. Enligt SVT:s Kulturnyheterna fick Sara Danius inga frågor om Anders Olssons kritik i ”Babel”-intervjun, som sänds på söndag.


Konsertrecension: Neneh Cherry svänger ännu hårdare än på skiva

Summary: Den energikick som Neneh Cherry en gång fick av punk och hiphop tycks fortfarande bubbla inom henne, och tillsammans med sitt band bygger hon upp en otrolig energi.

Konsert Neneh Cherry Scen: Debaser Strand, Stockholm 5 Förra gången Neneh Cherry spelade på Strand, hösten 2011, var hon förband till funkveteranerna ESG. Hon verkade lite nervös, för hon var på väg att återlansera sig själv som soloartist efter många år utanför rampljuset. Sju och ett halvt år och tre framgångsrika album senare är hon tillbaka på samma scen, med ett helt annat självförtroende. Fjolårets subtilt svängiga ”Broken politics”, hennes andra fullängdsamarbete med Kieran ”Four Tet” Hebden, blev rättmätigt hyllat, och en internationell turné avslutas med en utsåld konsert på hemmaplan. Två låtar in ropar hon nöjt: ”Tanten står fortfarande, boom! Fyller femtiofem nästa vecka, boom! Har tre barnbarn, boom! Fuck that ageist shit, boom!” Publiken jublar, hon har oss i sin hand. Neneh Cherry kom till toppskiktet av både den brittiska och den amerikanska singellistan med ”Buffalo stance” 1988 och blev en superartist. Men pengarna som hon tjänade använde hon till att finansiera Massive Attacks debutalbum ”Blue lines” och blev därmed hela triphopgenrens gudmor (”Broken politics” låter också som modern, mogen triphop av bästa märke). Det är typiskt för Neneh Cherry: för henne handlar musik inte om ego utan om familj, att tillhöra en rörelse, att skapa någonting tillsammans. Hon var med om både punkens och hiphopens explosiva frammarscher, och den kollektivistiska energikick som hon fick då tycks fortfarande bubbla inom henne. Det var med den attityden som hon gjorde comeback i sällskap av den alternativa jazztrion The Thing, och det är samma attityd som gjort hennes samarbeten med Four Tet så djupt och fruktbart. Live låter ”Broken politics”-låtarna ännu bättre än på skiva, de får friare tyglar och svänger hårdare. Texterna är innerliga och ömsom vemodiga, ömsom kaxigt beslutsamma. Hennes sex personer starka liveband är formidabelt, energin de bygger upp tillsammans med huvudpersonen är otrolig, och glädjen delas av alla i publiken. Även förbandet, den lovande nykomlingen Kelsey Lu, är toppen, även om hon känns mer självmedveten och mindre sårbar än Neneh Cherry. Hon lutar sig mer mot förinspelat material än organiskt musicerande. Cherry å sin sida är ingen stenhård perfektionist, och när hon kommer av sig i en rap tar hon det med ett skratt. I finalen, extranumret ”Buffalo stance”, får Kelsey Lu dela på sången och dansen med henne. Det finns så mycket värme, hopp och sväng i luften. Neneh Cherry får publiken att sjunga ”No money man can win my love” om och om igen, och plötsligt framstår den gamla hitlåten som ett tidlöst motto. Läs fler musikrecensioner av Nicholas Ringskog Ferrada-Noli, till exempel om hur GZA går att jämföra med jazzens stora.


90 tjänster skärs bort från Stockholms kulturliv

Summary: Kulturförvaltningen i Stockholm kommer att skära bort 90 tjänster från bland annat bibliotek och kulturskolan. Det säger kulturdirektör Robert Olsson efter ett möte med fackliga företrädare i dag.

Sammanlagt 980 personer arbetar på kulturförvaltningen, som omfattar Stockholms stadsbibliotek, kulturskolan, Stadsmuseet, Medeltidsmuseet, Liljevalchs och evenemangsenheten. Efter att den blågröna majoriteten i Stockholms stad beslutat att minska kulturbudgeten i slutet av förra året beräknade kulturförvaltningen redan då att omkring 100 tjänster skulle påverkas. Nu står det klart att 90 tjänster skärs bort. 77 personer ska redan ha anmält intresse för frivilliga lösningar, enligt kulturförvaltningens chef Robert Olsson. Det kan röra sig om avgångsvederlag, pensionsavgångar eller utbildningserbjudanden med anpassning för andra tjänster. Intresseanmälan är dock inte bindande och avtalen är ännu inte förhandlade eller undertecknade. – I den här omorganisationen måste vi planera långsiktigt för framtiden. Samtidigt måste vi rätta munnen efter matsäcken. Vi har lite mindre intäkter och en del ökade utgifter och för att klara det måste vi göra saker på ett lite annat sätt, säger Robert Olsson till DN. Inga biblioteksfilialer kommer att läggas ner. Inga lärartjänster på kulturskolan kommer heller att försvinna. Enligt Robert Olsson handlar omorganisationen framför allt om att skära ner på administrationen. – Vi centraliserar mycket av de administrativa resurserna som finns i förvaltningen. Ekonomer, trygghets- och säkerhetspersoner, kommunikatörer och de som jobbar med lokalfrågor kommer att lyftas bort från avdelningarna och finnas centralt i stället, säger Robert Olsson. Centralt betyder kulturförvaltningens huvudkontor i Rinkeby. Samtidigt som kulturförvaltningen ska spara har den också fått i uppdrag att nå ut till fler stockholmare, bland annat mot bakgrund av att staden växer. – Vi kommer att inrätta en kommunikationsstab som får i uppdrag att nå ut till bredare målgrupper. Vi kommer också att etablera en stadsutvecklingsenhet, som ska arbeta för att kulturen ska finnas med i planeringen när nya områden i Stockholm växer fram. Kommer omorganisationen att påverka kulturskolans kvalitet? – Nej, det vill vi tro att det inte kommer att göra. Att vi fredar lärarna är en viktig del i detta. Kommer den att påverka bibliotekens kvalitet? – Nej, ambitionen är att det inte ska påverka över huvud taget. Vi kommer att arbeta ännu mer med att utveckla våra digitala tjänster, både när det gäller det interna arbetet, men också i kontakten med medborgarna och i utbudet. Men om de här effektiviseringarna inte påverkar kvaliteten i vare sig kulturskolan eller biblioteken, varför har ni i så fall inte genomfört dem tidigare? – Vi sysslar hela tiden med förändringar. Nu sker väldigt mycket av omställningarna i ett större sammanhang, och det är naturligtvis relaterat till våra intäkter och den kostnadsutveckling vi har, säger Robert Olsson. Kulturförvaltningens budget är minskad med 24,7 miljoner från 2018 efter beslut från den blågröna majoriteten. På grund av kostnadsökningar över tid och för att få en budget i balans siktar kulturförvaltningen på att spara 49 miljoner kronor i omorganiseringen. Läs mer: Internationella biblioteket flyttas till Kungsholmen Läs mer: Kulturskolan kan förlora var tionde tjänst Läs mer: Oppositionen: ”Kulturstockholm står inför stora besparingar”


Svenska Akademien: Två Nobelpris i litteratur delas ut i år

Summary: Det blir två Nobelpris i litteratur 2019. Det bekräftar Nobelstiftelsen efter sammanträden i dag. Men Horace Engdahl hålls utanför arbetet med att utse pristagarna. ”Inga ledamöter som varit förknippade med det gångna årets händelser ingår längre”. Det bekräftar Nobelkommittén på tisdagen. Nobelkommittén, där fem externa personer ingår, ska fortsättningen att presentera en enda pristagare för Akademien att ta ställning till.

När Anders Olsson lämnade mötet med Nobelstiftelsen på tisdagsförmiddagen bekräftade han för DN att det blir Nobelpris i litteratur i höst. – Mötet har varit bra. Vi kommer att ha Nobelpriset, i alla fall, sade Anders Olsson. – Det blir två Nobelpris, som vi hade hoppats på, det blir det reserverade priset också, sade Anders Olsson. Enligt Olsson har beslutet föregåtts av långa diskussioner. – Ja, men jag vill inte gå in på detaljer nu. Huvudsaken är att vi kom till en enighet. Är Nobelstiftelsen också eniga om beslutet? – Ja… eller eniga; det har varit olika meningar, men det är väldigt bra att vi har kommit till ett resultat efter den här långa tiden. Nu kan vi arbeta i lugn och ro för priset. Nobelstiftelsen bekräftar de två Nobelprisen i ett pressmeddelande. Stiftelsen ”anser att de åtgärder som Svenska Akademien vidtagit och avser vidta skapar goda möjligheter att återupprätta Akademiens förtroende”, skriver man bland annat. Nobelstiftelsen lyfter särskilt fram den nya Nobelkommitté som inrättats där fem nya externa ledamöter ingår. Anders Olsson bekräftar att man ger den nya Nobelkommittén större makt. – Processen kommer att vara ungefär som vi har planerat, och vi har inlett arbetet med vår utvidgade kommitté. Den kommittén kommer att ha mer makt än tidigare. Vi kommer att anknyta bakåt till den traditionella formen där kommittén helt enkelt föreslår en pristagare till den övriga Akademien, säger Anders Olsson. Tidigare har Nobelkommittén i stället presenterat en kort lista över nominerade för Akademien att ta ställning till. I Nobelstiftelsens pressmeddelande skriver man också att man ”erfarit att Nobelkommitténs sammansättning kommer att ändras så att inga ledamöter som varit förknippade med det gångna årets händelser längre ingår”. Det var i början av maj förra året som Svenska Akademien meddelade att 2018 års litteraturpris ställdes in. Man förklarade att beslutet togs mot bakgrund av en ”numerärt försvagad Akademi och av ett minskat förtroende för Akademien i omvärlden”. Målet var i stället att följande år parallellt presentera två pristagare. Beslutet att ställa in priset hade, som DN senare kunde berätta, tagits efter påtryckningar från Nobelstiftelsen, den paraplyorganisation som ansvarar för Nobelpriserna. Vd Lars Heikensten har vid flera tillfällen tidigare sagt att det inte var säkert att priset kunde delas ut under 2019, och stiftelsen har också tittat på möjliga juridiska vägar för att hantera situationen om Akademien inte skulle lyckas återvinna sitt förtroende. – Jag har förhoppningar, men jag är inte alls övertygad. Vi har sagt att Svenska Akademien måste komma en bra bit på vägen när det gäller att återvinna sitt förtroende för att det ska bli aktuellt. Vi tycker att det finns steg kvar som måste tas för att man ska göra det, sa Lars Heikensten till DN i december. Läs mer: Så gick det till när Nobelpriset i litteratur stoppades Nu har Nobelstiftelsen vänt i frågan. – Jag tycker sammantaget att det under hösten gått åt rätt håll. Det är ett antal steg som har tagits, och vi känner oss trygga med att det här är rätt beslut, säger Lars Heikensten på tisdagen. I Akademien diskuteras också möjligheten att införa tidsbegränsade ledamotskap. Varför anser ni att det skulle bra? – En Nobelprisutdelande institution mår bra av att ha omsättning på folk. Naturligtvis inte för mycket, men ändå en rimlig omsättning. För Akademien har det kanske varit ett större problem än för de andra institutionerna. Vi tror att det här kan bidra till att Nobelpriset blir bättre framöver. Du har tidigare sagt att flera ledamöter i Akademien bör överväga att lämna institutionen. Hur ser du på det i dag? – Jag har egentligen inga synpunkter på det. Jag tycker att vi har nått så pass långt att det går att gå vidare, säger Lars Heikensten. Är det här slutet på krisen? – Det hoppas jag verkligen. James Wood: ”Vem skulle vilja ta emot Nobelpriset av en grupp som denna?”


”En värsting till syster” blir svensk musikal

Summary: Gladys del Pilar är på väg att bli Sveriges Whoopi Goldberg. Efter att ha gjort Hollywoodskådespelarens roll i ”Ghost” är det nu dags igen. I höst gör hon huvudrollen i musikalversionen av ”En värsting till syster” på Chinateatern.

1992 gick filmen ”En värsting till syster” upp på biograferna. Det är en komedi där Whoopi Goldberg spelar nattklubbssångerskan Deloris som går under jorden efter att ha bevittnat ett mord. Hon söker sig till ett nunnekloster där hon snart ställer saker och ting på ända – inte minst i kören, där hon uppdaterar gospeln med sina egna discoinfluenser. 2008 blev filmen musikal, och i september kommer den till Sverige, i regi av Anders Albien. Gladys del Pilar spelar Goldbergs roll – ett intressant val eftersom hon i fjol även gjorde Goldbergs roll som andligt medium i musikalversionen av spökdramat ”Ghost”. – Jag tror nog inte att jag håller på att hamna i ett fack, det gäller att hitta mitt sätt att göra den här karaktären, säger hon och skrattar. – Det känns helt fantastiskt och väldigt hedrande att göra huvudrollen, och en ny utmaning i att utveckla mitt skådespeleri som komedienn. Sedan är det inte bara att gå in och göra det med en klackspark, jag kommer att stå på scen större delen av föreställningen utan större pauser. Deloris är dessutom en vältränad diva så jag har fått ett träningsprogram på fem dagar i veckan, jag kan inte komma dit och inte vara spänstig. Att hon får spela mot Suzanne Reuter känns också väldigt stort, säger hon. – Jag hyser jättestor respekt för henne och tänkte först ”Hjälp!” Men så stod hon där med öppna armar och sa ”Det ska bli så rolig att jobba med dig, Gladys!” Och jag utbrast: ”Tycker du?” Reuter spelar den syrliga abbedissan som styr verksamheten på klostret. – Det var hemskt länge sedan jag såg filmen, men jag minns en hel del av låtarna. Historien minns jag också, och abbedissan – jäklar vilket bra minne jag har, märker jag, säger Reuter. Även Reuter har gjort musikal nyligen, ”Gentlemannen” mot Henrik Dorsin. I en intervju med DN sa hon då om att spela musikaler att ”varje gång har man fått övertala mig för att jag varit så rädd för att sjunga”. – Det är klart att jag har mina tankar kring det, jag är ingen sångerska utan en skådespelare som kan tänka mig att sjunga om någon säger till mig att jag klarar det. Jag blir glad att någon säger det. ”En värsting till syster” har premiär den 11 september på Chinateatern i Stockholm.


DN:s Paul Hansen får internationellt fotopris

Summary: DN-fotografen Paul Hansen prisas av amerikanska National Press Photographers Association för sitt reportage ”En man som hette Ragnar”. – Jag är väldigt, väldigt glad, säger Paul Hansen.

87-åriga Ragnar Hedenius hade bestämt sig för att dö. Begravningen och vägen mot döden planerades in i minsta detalj och DN-medarbetaren Paul Hansen fick följa med och skildra Ragnars sista tid i livet. Nu tilldelas Paul Hansen förstapriset i kategorin Feature Story av National Press Photographers Association, NPPA. – Det är en sådan unik historia. Den beskriver ett vanligtvis sorgligt skede i någons liv på ett annat sätt. Ragnar tog kontroll över sitt liv tillsammans med sin familj och det blev till ett familjeprojekt, säger han. Samtidigt beskriver Paul Hansen hur resan med Ragnar tog på krafterna. – Ju mer jag lärde känna honom, desto mer tyckte jag om honom. Samtidigt kom han närmare döden hela tiden. Bland dem som prisas av NPPA finns fotografer från internationella medier som Reuters, Los Angeles Times och Washington Post. – Jag är väldigt tacksam att jag fick så mycket tid att arbeta med det här reportaget. DN:s visuella redaktion i dag håller världsklass, säger Paul Hansen. I februari belönades Dagens Nyheter med fem bronsmedaljer när Society of News Design, SND, prisade världens bäst designade digitala publiceringar. Även då fanns Paul Hansen med bland vinnarna, då för sitt vr-reportage om Gaza. Han är också en av sex DN-fotografer som nominerats till Årets Bild av Pressfotografernas klubb. Här hittar du Paul Hansens reportage om Ragnar – som bestämde sig för att dö Läs mer: DN prisas för digitala publiceringar Läs mer: Sex DN-fotografer nominerade för Årets bild


Nisti Stêrk: ”Jag vill aldrig mera höra att det inte finns roliga kvinnor”

Summary: I sin nya dokumentär ”Blott Sverige svenska komedienner har” vill Nisti Stêrk påminna om tidigare generationers banbrytande komiker – från Hjördis Petterson och Julia Caesar till Nancy & Carina. Filmen visas i SVT på kvinnodagen, den 8 mars.

– Jag vill aldrig mer höra inom ståuppvärlden att det inte finns roliga kvinnor. Det gör det! Och jag tycker faktiskt att situationen har förbättrats, säger Nisti Stêrk. Efter en envis närvaro i århundraden av nöjeshistoria, tycks frågan om kvinnor kan vara roliga slutligen överstökad och daterad – numera fungerar den knappt ens som en trött provokation. Det var dock inte många år sedan debatten vevades i repris, när komikern och arrangören Mårten Andersson hävdade att ”ju fler kvinnor på scen, desto färre i publiken”. För varje utspel och proteststorm ökar förhoppningsvis medvetenheten, menar Nisti Stêrk. – Nu ger Mårten Andersson på Raw comedy club plats till kvinnliga komiker och det är jättebra. Han har också varit generös med klipp som vi har i filmen. Men det behövs fler scener, det är inte alla kvinnor som vill skämta rått eller vulgärt för att passa in. Därför är det så bra med arrangemang som kör stand-up utan män på scenen. Måste vi ha det så? Ja, till en början tror jag faktiskt det. Nisti Stêrk har själv mångårig erfarenhet av att vara rolig på scen. Nu regidebuterar hon dessutom som dokumentärmakare – och i ”Blott Sverige svenska komedienner har” är inte frågan om kvinnor kan vara roliga utan om när, var, hur. Projektet är ett försök att skapa ett samtal om villkoren för kvinnliga komiker i Sverige. – Det har känts som terapi, både för mig och för de medverkande! Jag visste inte att alla andra också hade det så här, säger Nisti Stêrk. Hon fick idén redan för tio år sedan och ursprungligen var dokumentären tänkt som det tredje avsnittet i en åttadelad serie om svensk komedihistoria, men intresset från SVT var svalt. När nu ”Blott Sverige svenska komedienner har” äntligen är klar sker det mot bakgrund av metoorörelsen, där Sveriges kvinnliga komiker samlades i uppropet #skrattetihalsen. Hösten 2017 hamnade situationen för kvinnor i humorbranschen även i rampljuset genom Grotescos omdiskuterade avsnitt ”Ladies night”. Om Nisti Sterk Komiker, skådespelare och programledare. Festivalchef för Internationella Komedifilmfestivalen i Stockholm. Tidigare ordförande för WIFT (Women and film in television). Hennes dokumentär ”Blott Sverige svenska komedienner har” visas på dokumentärfestivalen Tempo i Stockholm den 5 mars och sänds i SVT den 8 mars. Läs mer: Emma Molin från Grotesco om det omtalade avsnittet ”Ladies night” I dokumentären möter Nisti Stêrk en mängd kvinnliga komiker ur olika generationer som delar liknande erfarenheter: att bli bedömd efter andra måttstockar än sina manliga kollegor och att ständigt representera alla kvinnor. – Som ståuppkomiker kan man definitivt känna ett ansvar gentemot kvinnorna i publiken. Det är viktigt att inte göra bort sig för deras skull. Anna Blomberg pratar om det där i filmen, säger Nisti Stêrk. Därför handlar ”Blott Sverige svenska komedienner har” inte bara om kvalitet utan också om kvantitet – om att visa att kvinnliga komiker utgör ett spretigt kollektiv. – Jag har intervjuat 27 kvinnor och bantat ner 21 timmar till 58 minuter. Du kan inte ha med alla, någon måste klippas bort, fick jag höra. Nej! Även om det bara är en replik ska de vara med. Jag ville att filmen skulle visa att alla dessa komedienner faktiskt finns, säger Nisti Stêrk. Dokumentären riktar även uppmärksamheten mot dem som har funnits. Dagens mångfald av kvinnliga svenska komiker har inte uppstått ur tomma intet, men Nisti Stêrk menar att det saknas kunskap och intresse för historien. Vem var egentligen Hjördis Petterson? Eller Nancy & Carina? Kanske finns en förklaring till historielösheten om kvinnliga föregångare i att manliga komiker har dominerat humorvärlden och därför värderats högre i folkmedvetandet. I dokumentären pratar Annika Lantz till exempel om hur hon präglats av att titta på och se upp till manliga komiker – att killkul varit lika med roligt, punkt slut. – Det här känns inte bra att säga men jag har ingen relation till de svartvita kvinnliga komikerna. De hade gälla röster och var näsvisa medan jag var en av snubbarna, säger Annika Lantz i ”Blott Sverige svenska komedienner har”. Nisti Stêrk har en annan ingång till komedihistorien. I dokumentären beskriver hon hur hon lärde sig svenska när hon uppslukades av SVT:s matinéer i barndomen. Förkärleken till de svartvita svenska filmerna berättade Nisti Stêrk om redan i sitt sommarprogram 2006 och i föreställningen ”För Sverige i tiden!”, som hade premiär på Maximteatern 2007. Till boken ”Så länge Gud vill och rumpan håller” från året därpå lånade hon titeln från ett Nils Poppe-citat. Hon var sju år gammal när hon fastnade framför tv-apparaten i Tensta och såg en svensk farbror i hatt, som påminde henne om farfar som fanns kvar i Kurdistan. Men i ”Blott Sverige svenska komedienner har” gör hon också personliga kopplingar till filmernas kvinnliga karaktärer. – Matinéfilmen blev som en snuttefilt för mig, i de här gamla pilsnerfilmerna fanns en hel del roliga damer som påminde om min barndom, säger Nisti Stêrk. Hon berättar hur hon kunde se sin farmor i Julia Caesar och sin faster i Dagmar Ebbesen – snabbpratande kvinnor, som inte drar sig för att skälla på sina karlar. – Jag ville att den unga generationen skulle lära känna den äldre generationen. Det är genom humor som vi lär känna varandra bäst. Jag har intervjuat 27 kvinnor och egentligen skulle jag vilja göra ett avsnitt om dem allihop, eller åtminstone fem stycken som berättar hela historien från Hjördis Petterson till Clara Henry, säger Nisti Stêrk. Numera är 1930- och 40-talets svenska filmer inte bara hänvisade till matinésändningar, utan har blivit hyllade i flera uppmärksammade dvd-boxar. Det handlar inte bara om Nils Poppe eller pilsnerfilmer med Thor Modéen, utan även om den kvinnliga paradgenren framför andra: hembiträdesfilm. I Stêrks dokumentärfilm berättar Maria Lundqvist om hur hon inspirerades av den barska och bestämda Julia Caesar, medan Sissela Kyle liknar sin favorit Dagmar Ebbesen vid en blandning mellan Oliver Hardy och Meryl Streep. Den yngre generationens komiker känner inte till dem alls och när Nisti Stêrk frågade nittiotalisterna Clara Henry och Gina Dirawi om svenska förebilder skruvade de på sig. – Nja, jag har noga inga förebilder, svarade de först. Men när jag frågade dem igen och de fick tänka efter ett tag svarade båda: Annika Lantz. Där fanns en kaxighet och ett självförtroende som de kunde relatera till, säger Nisti Stêrk. Syftet med dokumentären är inte att unga kvinnliga komiker nödvändigtvis ska inspireras av rättrådiga huskors i svensk pilsnerfilm, utan att skapa en medvetenhet och nyfikenhet på historien, berättar Nisti Stêrk. Det finns exempel på banbrytande kvinnliga komiker närmare i tiden som också har fallit i glömska. – Jag tror att en vändning kom med Nancy & Carina. De var så annorlunda. De vågade kyssas på tv, långt innan Madonna kysste Britney Spears! De vågade vara för mycket och banade väg för andra. Sedan har vi sett Reuter och Skoog, Mia och Klara, Bianca och Tiffany, säger Nisti Stêrk. Nancy & Carina bestod av Anna-Lena Bergelin och Lill-Marit Bugge, som införlivade berlinsk undergroundkultur och en utagerande libido i svensk public service-humor genom programmet ”Daily live” år 1987. – När jag visade min film på Göteborgs filmfestival var det två unga kvinnor i publiken som ville veta mera. Varför har vi inte hört talas om dem förut? Varför finns inte Nancy & Carina på SVT Play? – Ja, mejla SVT, det var det som var idén! Läs mer: Kvinnliga komiker vittnar i Metoo-uppropet #skrattetihalsen Åtta svenska stjärnkomedienner som syns i dokumentären Julia Caesar (1885-1971) Utgjorde en barsk och bestämd närvaro i svensk film under mer än 40 år. Hennes rollfigurer var dock inte bara skräckinjagande utan hade både hjärta och humor. Fick 1967 en hit på Svensktoppen med ”Annie från Amörka”. Dagmar Ebbesen (1891-1954) Spelade ofta rättrådiga karaktärer, som hembiträdet Kristin i lustspelet ”Hemslavinnor”, en roll hon upprepade i tre filmatiseringar. Sissela Kyle har liknat henne vid en blandning mellan Oliver Hardy och Meryl Streep. Har fått en gata uppkallad efter sig i Filmstaden i Solna. Eva Rydberg Komiker och revyartist som fick sitt stora genombrott genom ”Hagges revy” på Lisebergsteatern på 1970-talet. Den 14 juni är det premiär för sjukhuskomedin ”Var god dröj!” på Fredriksdalsteatern, där hon tog chefskapet efter Nils Poppe 1994. Nancy & Carina Anna-Lena Bergelin och Lill-Marit Bugge blev värvade till SVT när de uppträdde på källarscener i Berlin. Programmet ”Daily live” var en fläkt av undergroundkultur och queerhet i public service på 1980-talet. I ett inslag vigdes komikerduon av Martin Ljung. Annika Lantz Radiopratare och komiker, som har medverkat i en rad program i Sveriges Radio och SVT. Medverkade länge i TV4:s ”Parlamentet”. Sänder ”Lantzkampen i P1” varje fredag. Gina Dirawi Den första svenska komikern som fick ett stort genombrott via Youtube, med karaktärer som Bettan och Khadidje. Har senare bland annat varit julvärd och programledare för Melodifestivalen i SVT. Shanthi Rydwall-Menon Ståuppkomiker. Skrev föreställningen ”Kan jag få din uppmärksamhet, tack! (för jag har ingen själv)” i gymnasiet och turnerade sedan med den i flera år. Har även medverkat i TV4:s sketchprogram ”Mumbo jumbo”.


Scenrecension: ”Big fish” i Uppsala är genuin och varm musikteater

Summary: När ”Big fish” sätts upp på Uppsala stadsteater blir det både mer intimt och vardagligare än i Tim Burtons populära film. ”Inte mig emot, när de sjunger så bra”, skriver DN:s Leif Zern.

Musikteater ”Big fish” Manus: John August Regi: Ronny Danielsso Musik och sångtexter: Andrew Lippa. Översättning: Adde Malmberg. Scenografi: Martin Chocholousek. Kostym: Sylva Hanáková. Musikalisk ledning: Kristofer Nergårdh. I rollerna: Gustav Levin, Åsa Forsblad Morisse, Daniel Engman, Tytte Johnsson, Sofia Ljung, Lucas Krüger, Linda Kulle, Aksel Morisse, Annika Herlitz, Jakob Fahlstedt m fl Scen: Uppsala stadsteater Längd: 2 tim, 30 min Någon borde skriva en musikal om Ronny Danielsson – en ängel till regissör som teatrarna kallar på när de behöver en publiksuccé. Listan på Danielssons musikaluppsättningar börjar bli lika lång som Broadway. Efter en medryckande ”Shakespeare in love” på Stockholms stadsteater – den fortsätter senare i vår på Dansens Hus – är han tillbaka på Uppsala stadsteaters stora scen och Skandinavienpremiären på ”Big fish”, Tim Burtons film i en musikalversion som gjort succé i London efter en misslyckad start i New York. Uppsala har egentligen ingen lång tradition på området. Ronny Danielsson bryter ny mark med ännu ett bidrag som inte kan beskrivas som någonting annat än genuin musikteater. Några av Stadsteaterns veteraner – Gustav Levin, Aksel Morisse, Åsa Forsblad Morisse och Tytte Johnsson i de större rollerna – får här förstärkning av minst lika många superproffsiga sång- och dansartister, bland andra Daniel Engman i den yngre versionen av huvudpersonen Edward Bloom och Lucas Krüger som sonen Will. Läs fler artiklar av Leif Zern här. Om filmen och den ursprungliga boken är en folksaga om en son som på klassiskt vis söker en frånvarande far, är detta en betydligt vardagligare historia. Det är en vinst. Tim Burtons visuella skapelse lockar till flummiga tolkningar av typen ”en människa är ingenting annat än sina historier”. Gustav Levins storljugare är lättare att tycka om än Albert Finneys groteska väsen i filmen, på en gång barnsligare och oskuldsfullare. Det uppstår närhet mellan den unge Ed och den gamle, det vill säga Engman och Levin. Filmens ironiska förhållande till den amerikanska drömmen hamnar ganska snart i periferin. Episoden med det lyckliga småstadshelvetet Spectre lyser till exempel med sin frånvaro. Alfred Lippas musik har snarare något av gamla tiders Melodifestival över sig. Här finns en intimitet och värme som tar udden av Burtons dragning till det gotiska och spöklika. Cirkus kan vara skrämmande, fast inte när Edward junior skjuts i väg med kanon, det är ju bara en kul grej, färgrikt illustrerad i Martin Chocholouseks barnboksscenografi. Aksel Morisses jätte är den perfekta lekkamraten. Kanske skulle någon invända att huvudtemat – pappan som hittade på sitt liv – går förlorat i den mer realistiska infattning som förkroppsligas av Gustav Levins och Åsa Forsblad Morisses garanterat barntillåtna äktenskapsskildring. Inte mig emot när de sjunger så bra och visar att det går utmärkt att fabulera under ett par nöjsamma timmar. Läs fler av DN:s scenrecensioner här.


Scenrecension: Helen Sjöholm och Vanna Rosenberg i gnistrande dubbelspel på Dramaten

Summary: När Lars Rudolfsson sätter upp sin egenskrivna ”Hugh och Nancys många världar” på Elverket i Stockholm blir det någon värld för mycket. Manuset mäktar inte riktigt med. Behållningen är Helen Sjöholm och Vanna Rosenberg i dubbelrollen

Musikal ”Hugh och Nancys många världar” Upphovsperson: Lars Rudolfsson, fritt efter en bok av Peter Byrne Regi: Lars Rudolfsson Musik: Mats Gustafsson, Per-Åke Holmlander. Scenograf: John Engberg. Kostym: Kersti Vitali Rudolfsson. Ljusdesign: Linus Fellbom. Mask/peruk: Eva Maria Holm, Mimmi Lindell Medverkande: Inga-Lill Andersson, Svante Billinger/Ruben Granditsky, Emma Broomé, Peter Engman, Johan Holmberg, Magnus Roosmann, Vanna Rosenberg, Jennie Silfverhjelm, Helen Sjöholm, Pierre Wilkner Musiker: Susanna Risberg, Niklas Barnö, Edvin Nahlin Scen: Elverket, Dramaten, Stockholm Speltid: 2 tim och 55 min Idén om en parallell verklighet är ett roligt och ofta givande berättargrepp inom framför allt populärkulturen. I ett alternativt universum eller en extra dimension finns en helt annan handling att ställa mot den först presenterande – kontrasterande, överraskande, eskapistisk, skrämmande eller kanske trösterik och befriande. Det senare är fallet i Lars Rudolfssons nyskrivna ”Hugh och Nancys många världar”, med urpremiär i hans egen regi på Elverket. Nancy behöver helt enkelt tröst. På ett plan är detta en berättelse om en amerikansk 1960-talshemmafru som för att överleva i tillvaron som gift med en gränslös man i en gränslös tid måste ha en kopia av sig själv att dela bedrövelser med och få stöd av. Där har vi verkets moraliska patos, med feministiska förtecken. Sedan finns det många andra plan i denna multiversummusikal, och det är ett av dess problem. Men vi börjar med kvantmekaniken. Hugh i pjäsen baseras på verklighetens Hugh Everett III (1930–1982), fysikern som föreslog flervärldstolkningen. Den går ut på att varje tänkbart resultat av en mätning av ett kvantmekaniskt system blir verklighet och skapar ett nytt universum – och här skäms jag inte över att ha snott förklaringen av den grävande vetenskapsjournalisten Peter Byrne, det är ju hans bok ”The many worlds of Hugh Everett III: multiple universes, mutual assured destruction, and the meltdown of a nuclear family” från 2010 som Rudolfsson har baserat manuset på. Everetts tolkning fick inte genomslag (förrän på senare år), han arbetade i stället som försvarskonstruktör och konsult inom det militära och dog i en hjärtinfarkt orsakad av rökning, alkoholism, övervikt och möjligen bitterhet. Parets dotter begick självmord och sonen blev rockartist. Många världar att berätta om i en enda dysfunktionell kärnfamilj… och Rudolfsson vill samtidigt skildra en bit amerikansk historia med upprustning, kärnvapen, en ny, fri (eller ibland cynisk) syn på sexualitet med swingerskultur och öppna förhållanden, en tid av modernitet och samtidigt problematiskt omoderna könsroller, och så vidare. Men manuset mäktar inte med. Det blir en musikal med alltför stora talade textmassor. Replikerna dignar av information om tidigare händelser eller presenterar alltför uttalade analyser av skeenden och personer i stället för att publiken får försöka göra dem. Rollfigurerna står upp och sitter ner, och pratar och pratar, i en märkligt statisk och stel kontrast till John Engbergs rörliga scenografi – en på en gång självklar och avancerad vridscenslösning för en brunorangegrön flervärldsvilla – påhejad av Kersti Vitali Rudolfssons lika tidsinspirerade kostym. En bärande drivkraft är även musiken av Mats Gustafsson och Per-Åke Holmlander: fri, utmanande, melodisk och liveframförd. Den stora behållningen är dock mötet mellan de två starka universum som utgörs av Helen Sjöholm respektive Vanna Rosenberg i dubbelrollen som Nancy. Där slår varma gnistor i både spel och sång. Ytterligare en egen liten värld är Emma Broomé som dottern Liz, som nästan ensam bär vissa scener med Janis Joplin-energi och smärta. Läs fler av DN:s aktuella scenrecensioner här.


Därför kan Sverige känna stolthet över relationerna med Vietnam

Summary: Toppmötet mellan USA och Nordkorea har fått världens ögon att riktas mot Vietnam. Det har gått 50 år sedan Sverige som första västland upprättade diplomatiska förbindelser med landet. Tidigare ambassadören Börje Ljunggren berättar historien om det svenska stödet – och om Vietnams stora utmaning.

President Donald Trump har just avslutat sitt andra besök i Vietnam, värdlandet för det andra toppmötet med kärnvapennationen Nordkoreas Kim Jong-un. För Vietnam var det en stor framgång att stå värd för ett sådant möte. Landet hamnade i världens rampljus. I nyhetsrapporteringen har de ekonomiska framgångarna varit ett huvudtema. Cyberlagar och politisk ofrihet har knappast nämnts. I sina möten med de vietnamesiska ledarna förklarade Trump att Vietnam, som ”blomstrade som få platser på jorden”, kunde vara en modell för Nordkorea. Säkerhetspolitiskt stärks Vietnams utsatta position. Arvfienden Kinas växande roll har gjort det allt viktigare för Vietnam att återförsäkra sig, och i dag är USA den naturliga motvikten. Tiderna förändras! Hur har då Sveriges relationer till Vietnam utvecklats? Femtio år har gått sedan Sverige i januari 1969, som första västland, upprättade diplomatiska förbindelser med den Demokratiska Republiken Vietnam (DRV). Året innan hade dåvarande utbildningsministern Olof Palme vandrat sida vid sida med Nordvietnams Moskva-ambassadör i en demonstration mot Vietnamkriget. Kriget skulle fortsätta i ytterligare sex år, men planeringen av återuppbyggnadssamarbetet inleddes och i samtal i Stockholm 1971 förklarade man från vietnamesisk sida att ett pappersbruk hade högsta prioritet. Ett något omtumlande besked, under pågående krig, som dock ledde till att planeringen av Bai Bang, Sveriges mest omfattande biståndsprojekt, inleddes. Projektet kom att omfatta skogsplanteringar, kraftförsörjning, flodhamn, yrkesskola och därtill en Scandinavian management model med en för vietnameserna helt ny syn på företagande. Totalt bodde under åren närmare fem tusen svenskar, inklusive familjer, på Bai Bang-campen. Bruket är i full gång. I förlängning växte ett regionalt utvecklingsprogram fram. På samma sätt växte ett långsiktigt primärhälsovårdsprojekt fram ur de båda svenska sjukhusbyggena. Decenniet efter kriget blev på flera sätt betydligt svårare än det vietnamesiska folket kunnat förvänta sig. Landets återförening skedde på den nordvietnamesiska modellens villkor. Stora flyktingströmmar sargade landet. Ett vänskapsavtal med Sovjetunionen fördjupade de ansträngda relationerna till Kina. Och då vietnamesiska trupper i december 1978, efter år av gränsstrider, gick in i Kambodja och drev bort de röda khmerna anföll Kina de nordliga gränsprovinserna. Relationerna bottenfrystes i ett decennium, USA, Kina och ASEAN förenades i en ohelig allians bakom prins Sihanouk, och Pol Pot, och det skulle ta 12 år innan Vietnam, genom 1991-års Parisavtal, kunde lägga Kambodja-äventyret bakom sig. Landet isolerades. För Sveriges del innebar denna utveckling en påfrestning av relationerna till Vietnam, men inte att vi drog oss ur samarbetet. Bai Bang invigdes 1982, barnsjukhuset i Hanoi, som Sverige byggde efter ”julbombningarna” 1972 av Hanoi, utvecklades och nya projekt inleddes. 1986 kom en vändpunkt i och med Vietnams lansering, i ett kritiskt ekonomiskt läge, av ”doi moi”: början till reformeringen av den vietnamesiska ekonomin. Sveriges fick en allt viktigare roll i den vietnamesiska reformprocessen. Ett brett samarbete växte fram. Relationen mellan våra samhällen fördjupades, inte minst på kulturens område. Själv minns jag ett möte 1990 med reformisten Vo Van Kiet, vid den tiden vice premiärminister och senare premiärminister, där vi slog fast att hela det svenska biståndet skulle inriktas på att stödja reformprocessen. I ett brev till kollegerna i politbyrån uppmanade han dem att ”inte vara rädda för framtiden”, en uppmaning som förblivit angelägen. Under de senaste decennierna har stora förändringar skett. Landets utrikespolitik har varit framgångsrik och stora framsteg har gjorts ekonomiskt och socialt, men trots samhällsförändringarna har Vietnam förblivit en partistat, med kommunistpartiets ledande roll och försvarsmaktens skyldighet att försvara Partiet inskrivna i grundlagen. Två kontrasterande bilder avtecknar sig, en av landets snabba utveckling och integration i den globala ekonomin, en annan av Partiets ambitioner att i en era dominerad av sociala media befästa sin ställning. En motsägelsefull realitet med klara paralleller till Kina. Ekonomin har vuxit med 6-7 procent per år och landet är i dag ett medelinkomstland. Andelen som lever under fattigdomsgränsen har minskat radikalt och utgör i dag mindre än 10 procent av befolkningen. Samtidigt har klyftorna vuxit, utan att bli extrema. De sociala indikatorerna är goda, med en läskunnighet på ca 95 procent och en förväntad livslängd på 76 år. En dramatisk utveckling är utrikeshandelns och, inte minst, utländska investeringars roll. Den samlade utrikeshandeln uppgår i dag till osannolika drygt 200 procent av landets BNP. Endast Singapore kan uppvisa liknande siffror. De mycket stora utländska investeringarna är huvudförklaringen. Samsung, som svarar för närmare en fjärdedel av landets export, är praktexemplet. Bidraget till landets BNP, förädlingsvärdet, är dock lågt, primärt löner. Länkarna in i den vietnamesiska ekonomin är svaga och Vietnam befinner sig förhållande långt ner på värdekedjan. Landet har prioriterat utländska investeringar, och statsföretag, men inte inhemska små och medelstora företag, och det är ingen hållbar strategi. Av stor betydelse för framtiden är de frihandelsavtal som Vietnam ingått eller är på väg in i. Vietnam var ett av länderna i Obama-administrationens Transpacific Parnership (TPP), punkterat av Trump, men fullföljt av de återstående elva länderna, med Japan i spetsen. 2016 slutförhandlade Vietnam också ett avtal med EU, som dock ännu inte godkänts av EU:s parlament och nu knappast kommer att godkännas före vårens EU-val. Kritikerna pekar på Vietnams bristande respekt för mänskliga rättigheter. Samtidigt innehåller båda avtalen, viktiga klausuler om fackliga rättigheter. Avtalen kan spela en pådrivande roll i fördjupningen av Vietnams politiska reformer. Uppenbart är att Partiet inte är på väg av att ge upp sitt maktmonopol. Till bilden hör att den sittande partisekreteraren, 75-årige Nguyen Phu Trong, som också är ordförande i militärkommissionen och ifjol blev landets president, är en partibyggare snarare än reformist. Han vill stärka Partiet och med dess metoder bekämpa den, mycket utbredda, korruptionen. Såväl en före detta politbyråmedlem som oligarker har dömts till långa fängelsestraff. Trong, som byggt upp en starkare ställning än någon annan ledare sedan ”doi moi” lanserades för drygt 30 år sedan, har inga kultambitioner à la Kinas Xi Jinping, men han har onekligen tagit intryck av kontrollstatens metoder. Ett steg, som sommaren 2018 ledde till omfattande protester, är den cyberlag som trädde i kraft vid årsskiftet. Till skillnad från i Kina är både Facebook och Google tillåtna i Vietnam. Över 50 miljoner har sociala medier-konton varav 38 miljoner med Facebook. Nu vill Partiet strama åt. Men anden är redan ur flaskan! Partiet går en riskabel balansakt, akterseglat av samhällsutvecklingen. Sverige har en unik historia i landet. Hur har vi då tillvaratagit vår roll i denna på många sätt dynamiska utveckling? Det senaste decenniet har onekligen inneburit en devalvering av relationen. Det var naturligt mot bakgrund av landets utveckling att avsluta det omfattande biståndet, men olyckligt att inte med en liten budget fortsätta ett reform- och partnerskapsinriktat samarbete, och närmast ofattbart att Alliansregeringen 2011, i en inrikes budgetstrid, beslutade att stänga den svenska ambassaden. En chock för vietnameserna. Hur kunde Sverige, som under 1980-talet var nästan den enda västlandet av betydelse, fatta ett sådant beslut, då alla andra länder ville bygga ut sina relationer? Stängningen blev, lyckligtvis aldrig av, men något hade raserats. Det skulle naturligtvis ha varit mycket bättre om Vietnam i dag vore en demokrati och inte en partistat men det förändrar inte grundbedömningen att Sverige har anledning att vara stolt över det beslut om diplomatiska förbindelser som togs för 50 år sedan, mitt under brinnande krig, och de omfattande relationer som byggdes upp. Vietnams framtida vägval är inte givna, men Vietnam behöver kritiska dialogpartners som Sverige. Vi måste vilja något utöver de senaste årens lovvärda kommersiella ambitioner, och kan driva på utvecklingen i landet inom centrala områden som rättsutveckling, klimat och antibiotikaresistens. Vietnams stora utmaning är att våga gå en öppnare väg än Kina. Veckans toppmöte i Hanoi är en stor framgång för landet och Partiet, som med rätta kan slå sig för bröstet, men bör också ses som en uppmaning att ”inte vara rädda för framtiden”. Hållbar utveckling förutsätter fördjupade reformer, och Sverige kan bidra. Börje Ljunggren Sveriges ambassadör i Vietnam 1994-97 och i Kina 2002-2006. Har skrivit boken ”Den kinesiska drömmen – Xi, makten och utmaningarna” (2017) och redaktör för en kommande bok om Vietnams utveckling.


Naturhistoriska i Göteborg JO-anmäler politiker för brott mot museilagen

Summary: Göteborg. Tjänstemän på Göteborgs Naturhistoriska museum JO-anmäler ledningen för Västarvet för brott mot museilagen. Det är en 15 år lång strid som når sin kulmen. – Nu får det faktiskt vara nog. Det här måste upp på en högre nivå, säger naturvårdsintendent Leif Lithander.

DN har tidigare berättat om den infekterade frågan kring hur mänskliga kvarlevor som finns i museets samlingar ska hanteras. Den politiskt tillsatta styrelsen för Västarvet, som är Västra Götalandsregionens största förvaltning av natur- och kulturarv, har beslutat att gallringar ska inledas. Naturhistoriska museet med intendenten Magnus Gelang i spetsen anser inte att politiker ska avgöra vad som ska gallras. Man hänvisar också till att Riksantikvarieämbetet just nu genomför en utredning kring gallringsfrågan och menar att resultatet bör avvaktas innan man inleder arbetet. Kollegan Leif Lithander anser att Västarvet brutit mot museilagen när man fattat beslut om att gallringen ska påbörjas. Han och museet anser att det finns politiska motiv bakom gallringen och anklagar speciellt styrelsens vice ordförande Gunilla Josefsson (S) för att ha initierat processen. ”Josefsson är i sin fulla rätt att föreslå en gallring i enlighet med ICOM:s (International council of museums) etiska regler. Västarvsledningen har emellertid brustit i sin skyldighet att upplysa styrelsen om det enskilda museets självständighet inom sitt kompetensområde som poängteras i den nya museilagens förarbeten”, skriver museiledningen i sin JO-anmälan. Västarvets argument för att inleda gallringen är att det kan anses vara förnedrande för en människa att efter sin död ställas ut på museum. Museiledningen menar att kvarlevorna är viktiga för forskningen och att destruktion av föremål är en form av historierevision, som man inte vill bidra till. En del av Naturhistoriskas samlingar har nu packats i lådor och ska tills vidare lagras vid Västsvenska konservatorsateljén i Göteborg. JO-anmälningen kan, enligt Leif Lithander, ses som kulmen på en lång strid mellan museet och Västarvet. Han anser att Västarvet under de senaste 15 åren i allt högre grad försökt styra museets verksamhet och att det hela egentligen handlar om en kamp mellan kultur och natur. Det har bland annat tagit sig uttryck i att tjänster försvunnit från museet och gått över till förvaltningen. – Naturhistoriska museet har funnits sedan 1833 och det här handlar om att utplåna museets identitet, säger Lithander, som arbetat här i 35 år. Han anser att hela frågan måste hanteras på en annan nivå och hoppas att Kulturdepartementet genom denna JO-anmälan ska få upp ögonen för fallet och ingripa. När DN får tag på Gunilla Josefsson har hon inte tagit del av JO-anmälningen. – Jag har ingen kommentar till detta just nu. Jag måste få det vidimerat först och se vad denna anmälan innehåller, säger Josefsson och ber att få återkomma. DN har tidigare intervjuat Monica Gustafsson, utvecklare vid Västarvet, i gallringsfrågan. Hon sade då att ett beslut om etisk gallring tas av organisationens högsta ledning eller styrelse i samråd med ansvarig tjänsteperson och att detta sammanfaller med de etiska regler som tagits fram av ICOM och som ligger till grund för museilagen. – När det gäller Västarvet och våra besöksmål är det Västra Götalandsregionen som är museihuvudman. Det innebär att Västarvet har ett bestämmande inflytande över verksamhetens innehåll, sade Gustafsson.