Annas alla ansikten

Summary: I sommar åker en av Sveriges just nu roligaste kvinnor på turné med sex komikerkillar ur den manliga humoreliten. Det tror hon är bra för dem. Till hösten fortsätter hon själv med enmansshowen ”Anna Blombergs värld”. DN:s Anna Bodin har mött kvinnan som har lika lätt att forma om sig till en rädd Jimmie Åkesson som till en ordsökande Maria Montazami.

Det är uppseendeväckande lätt för komikern Anna Blomberg att kliva in i en annan människas karaktär och blir en parodi på henne. Hon är som modelllera. Formar sig lika enkelt till en självupptagen svensk Hollywoodfru som till en rädd Jimmie Åkesson eller en levnadsglad Lill–Babs. Kanske just därför lägger få människor märke till henne när hon ofixad och på väg till en filminspelning kliver in på ett kafé i Stockholm som sig själv. Lång, med håret hopat i en hästsvans sådär som man brukar göra i fritidshuset på landet. Tomma hål i örsnibbarna. Formlös tröja. Helt utan effektsökeri efter andras blickar. Men noga iakttagande. – Det finns många komiker som tar plats. Som skämtar och plockar poäng hela tiden. Jag är inte en sådan person, jag är mer en betraktare, säger hon. Redan som barn studerade Anna Blomberg människorna omkring sig. Härmade utvalda klasskamraters dansstil dagen efter discot. Imiterade syfröken med konstiga hakan, tweedkjolen och polotröjan. – Jag fick mycket skratt på det, konstaterar hon. Med åldern har repertoaren utökats. Vi har sett hennes skruvade karaktärer på tv och nu ska hon visa upp dem i ”Badjävlar”, en återkommande sommarturné med den manliga, svenska humoreliten. Stand–up–ensemblen ska framträda på klassiska semesterorter som Visby, Varberg, Marstrand och Strömstad. I juli sätter Anna Blomberg sig som enda kvinna i turnébussen tillsammans med Peter Apelgren, Magnus Betnér, Björn Gustafsson, Fredrik Lindström, Johan Rheborg och Henrik Schyffert. – Det är jag och herrarna. Det ska bli jätteroligt att framträda på stora utomhusarenor och möta all denna publik. Jag är inte lika förtjust i upplägget, det är inte så att jag har längtat hela mitt liv efter att vara ensam tjej med ett gäng komikerkillar. Men jag tror att det är bra för dem att jag är med. Alldeles för länge har det varit en manlig grej att skämta, enligt Anna Blomberg. – Genom hela humorhistorien är mannen normen som man utgår ifrån. Branschen är fortfarande otroligt mansdominerad. När man säljer in sina idéer är det alltid till män. Jag tror att det hade sett annorlunda ut för mig om det hade varit mer kvinnor som bestämde. De senaste åren har det hänt mycket. Enligt Anna Blomberg inte minst tack vare SVT:s tydliga jämställdhetsuppdrag. Kvinnliga komiker lyfts medvetet fram och bilden av hur kvinnor ska vara förändras. Det finns i dag fler sätt att blända än genom att behaga, men gamla tankemönster sitter djupt. – Det är fortfarande många kvinnor som säger till mig: ”Tänk att du vågar göra dig ful.” Som de flesta små flickor på 1970–talet ville Anna Blomberg se ut som Barbie. Ha en perfekt formad, hårlös, luktfri platskropp. Helst helt utan öppningar. I verkligheten var hon mullig med utstående framtänder, och naturligtvis fick hon mens innan hons ens hade fyllt tolv. Den kom under en familjebilsemester i Europa, vilket gjorde det extra pinsamt. Medan hennes pappa var uppe i sitt och experimenterade med lokalinspirerad komagetillagning på Trangiakök smusslade hennes mamma och hon med att införskaffa och gömma bindor. Pappa arbetade som virolog och byggde en Märklintågbana på vinden åt sina döttrar. Mamma var journalist på tidningen Arbetet och engagerad i vänsterrörelsen och fredsrörelsen. Anna var lillasyster i familjen. Skolades in hos dagmamma när hon var ett halvår och på dagis när hon var två. Älskade att leka flicklekar med sina Barbiemärkta konsumtionsvaror från det kapitalistiska USA. Hon byggde upp egna dockvärldar och skapade dramer i dem. Att hon ville bli komiker som vuxen visste hon redan på gymnasiet. Efter teaterlinjen på en folkhögskola i Svalöv flyttade hon till huvudstaden, där barndomsvännen Hilda och hon bildade teatergruppen Dotterbolaget tillsammans med några andra kvinnor. – När de andra i Dotterbolaget kom in på Scenskolan fortsatte jag att göra enmansföreställningar. Det jag har gjort själv är det som har lett mig framåt. Anna Blomberg kastade sig ut i den timslånga teatermonologen ”Okända svenskar” men det var som Kåta Gun i tv–serien ”Kvarteret Skatan” som hon fick sitt bredare genomslag. Kåta Gun är ”en parodi på en typ” med Anna Blombergs ord. Ännu roligare blev det när hon började imitera verkliga personer. Det var 2009 och de svenska Hollywoodfruarna hade drabbat Sverige. Första avsnittet med Anna Anka, Maria Montazami och Agnes–Nicole Winter som gift sig till lyxliv sågs av över 600 000 tittare. Anna Blomberg bodde med sambon Daniel och sonen Svante i en hyrestvåa på Söder i Stockholm utan vare sig städhjälp eller walk–in–closet. Hon tittade lika fascinerat som alla andra på tv–inslagen där Hollywoodfruarna berättade om sina hemmafruliv. – De hade så roliga röster de där kvinnorna. Jag studerade hur de rörde sig och andades. Sedan gick jag runt i lägenheten efter att Svante hade somnat och improviserade dem medan Daniel, som är skådespelare och jobbar med barnteater, filmade mig. Anna Blomberg blev så nöjd med resultatet att hon skickade filmklippen till vännen Robin Paulsson med tv–showen ”Robins”. ”Klockrent”, sade han och bad henne komma ned och spela in fler avsnitt. Parodierna på Anka, Montazami och Winter ligger numera på Youtube, där de har visats uppemot en miljon gånger. – I teatervärlden, som jag kommer från, lär man sig att det är fult att härma. Någon sade: ”att imitera det är det lägsta”. Man ska hitta sin karaktär inom sig. Jag frågade mig själv: ”Får man lov att göra så här eller är det billigt?” Så tänker jag inte längre. Humor handlar enligt Anna Blomberg mycket om igenkänning. Det är därför imitationer är så tacksamt. Riktigt roligt blir det när vi blir överraskade av något vi känner igen. I sin nya enmansföreställning ”Anna Blombergs värld” har hon tillåtit sig att ta med några figurer som inte platsar i tv. – De är mer sorgliga, kvinnor med svärta i som är svåra få in i vanliga humorprogram. DN:s recensent Niklas Wahllöf skrev efter att ha sett showen, som hade smygpremiär i december på Södra teatern, att Anna Blombergs talang är ”att på något bakvänt kärleksfullt sätt gestalta rätt så ömkansvärda personer i vår samtid. Det är långt mer än bara roligt, det är starkt, snyggt, till och med lite viktigt.” Anna Blomberg säger att hon funderar jättemycket över vart vårt samhälle är på väg: den annalkande ekonomiska krisen som alla verkar blunda för, fattigdomen i världen, människor på flykt, klimathotet, politikerna som har blivit varumärken och väljarna som har blivit kunder, känslan av dystopi. – Vi sitter här i vårt konsumtionssamhälle med skygglapparna på. Jag känner mig lite ensam. Jag skulle vilja organisera mig men jag har ju småbarn och det är fullt upp. Jag försöker också hålla mig neutral utåt när det gäller politik eftersom jag gör parodier på olika politiker. Hon saknar 1970–talets större engagemang. Känslan av att det är en plikt att sätta sig in i samhällsfrågor och se utanför den egna egobubblan. Är kritisk till ”trenden att gräva så mycket i sig själv” och tendensen att bekräfta den egna världsbilden genom att endast plocka de bitar ur informationsflödet som passar en; som en Sverigedemokrat som bara går in på Avpixlat. Allt det här kommer inte fram i hennes figurer, Lill–Babs står inte och pratar om klimathotet, men Anna Blomberg tror att humanismen nog lyser igenom. Liksom den uppfostran hon fick att se sig själv i ett större sammanhang. – Jag tror att jag har fått min plats i humorbranschen för att jag är bra på det jag gör och för att jag vill något. Jag vill roa men försöker också hitta ett djup. Jag tycker inte om när det blir för ytligt. I höst bär det iväg på lång turné med start på Stora teatern i Göteborg. På scen finns Anna Blomberg, musikern Gregor Bergman och en säck med peruker och glasögon. Regisserat har barndomsvännen Hilda Ramsten gjort. – Hon jobbar numera som polis men vi sågs på lediga lördagar och skrev manus medan barnen sprang omkring. I barnkretsar har Anna Blomberg och sambon Daniel Gustavsson numera stjärnstatus. Tillsammans har de gjort ”Mina pinsamma föräldrar”, sex miniavsnitt som visas i barnkanalen. – Vi spelar föräldrar som gör allt sådant som föräldrar absolut inte får göra. Vi kommer till skolan och informerar om sex och samlevnad, och står för underhållningen på avslutningen. Familjen Blomberg-Gustavsson har utökats med lillebror Tage, 4, men trångbor kvar i sin hyrestvåa. Anna Blomberg vill inte ha livet annorlunda. – Om man bara gör företagsjobb kan man nog tjäna ganska mycket pengar. Men jag har inte gått in för det. Jag har aldrig haft en jättestor dröm om att tjäna pengar, jag har mer velat jobba kreativt. Text: Anna Bodin intervjuarAnna Blomberg. Plats för intervjun: Vi träffas en morgon på ett kafé nära Arlanda express. Anna Blomberg ska vidare till en filminspelning i Köpenhamn och är ren från smink, med håret i tofs. Foto: av Beatrice Lundborg i DN:s studio . Om fotograferingen: Anna kommer med flera kassar kläder och peruker. Byter skepnad till Maria Montazami och det är verkligen roligt! Sen blir det Lill-Babs och det är fantastiskt kul.


Stadsbiblioteketfår bakläxa

Summary: Stockholms stadsbibliotek måste göra rätt för sig och betala ersättning till författare som föreläser och träffar läsare på bibliotekets arrangemang. Det svarar kulturborgarrådet Roger Mogert efter Författarförbundets kritik.

Varför betalar inte Stockholms stadsbibliotek ersättning till författare som är på besök på olika arrangemang, när de flesta andra betydligt fattigare kommuner gör det? Är det rimligt att utnyttja författarna för gratisarbete på det sättet? Frågorna ställdes av Författarförbundets ordförande Gunnar Ardelius på DN Kulturs debattsida på fredagen – med udden riktad mot Stadsbibliotekets chef Katti Hoflin. Men även Roger Mogert (S) fick som ansvarigt kulturborgarråd sig en släng av sleven. När DN ringer Roger Mogert för en kommentar på fredagen skulle han just träffa Gunnar Ardelius för ett samtal. – Jag tycker i grunden att han har helt rätt. Men ska man vara ärlig så är det inte bara ett problem för Stadsbiblioteket, utan för hela kultursektorn, säger han. Mogert menar att det är ett gammalt problem som han fått ärva och inte kunnat göra något åt ännu, och att en förklaring till att Stadsbiblioteket inte betalat ersättning kan vara att arrangemangen ofta görs upp mellan bibliotek och förlag. – Vi som stor aktör både kan och har en skyldighet att gå före i de här frågorna och komma ifrån den situation där folk förväntas vara lite ideella i kultursektorn. Vad tänker du göra? – Det tydliga vi kan göra är att vi skickar med till vår biblioteksorganisation att vi ser det som en självklarhet att man ska ersättas. Hur ska det gå till? – Vi får se till att skriva in det i nästa budget i höst, tänker jag. Stadsbibliotekets chef Katti Hoflin var på resa under fredagen och mejlade svar. Är det sant att ni inte betalar författare? – När Stockholms stadsbibliotek står som ensam arrangör för ett program ska vi alltid betala enligt Författarförbundets rekommendationer. När vi samarbetar kring program står vi för lokal och personal och våra samarbetspartner för innehåll, exempelvis författarnas medverkan. Ska ni ändra på det? – Samarbeten är en viktig del av vårt uppdrag att skapa spännande programverksamhet. Om något av våra samarbeten innebär att författare inte får skälig ersättning så behöver vi förändra eller avsluta samarbetet.


Kvinnlig vänskap är magiskt upphöjd men komplicerad

Summary: ”Frances Ha” och ”Bridesmaids” är några av de filmer som gjort kvinnlig vänskap i ropet. Filmfredag spanar in den nya väninnevågen och går till botten med filmtraditionen.

”Berätta historien om oss” ”Igen? Okej, Frances, vi kommer att ta över världen” Frances och Sophie ligger i sängen. Det är mitt i natten. Återigen målar de upp sitt framtida lyckade liv tillsammans fullt av älskare (men inga barn) och weekendresor till Paris. Det är en kär och vackert vävd godnattsaga om personlig utveckling genom systerskap, generositet och gemensamma mål som slutligen ska leda fram till att Sophie blir en framgångsrik och bitchig förlagsmogul som gör högblanka coffee table-böcker om väninnan Frances, den firade modellen och ballerinan. Noah Baumbachs skildring av kvinnlig vänskap i ”Frances Ha” (2012) är precis lika charmerande som den är typisk. Den sällar sig nämligen till en lång rad filmer som beskriver kvinnlig vänskap som magiskt upphöjd men komplicerad (alldeles för mycket känslor). När Sophie dessutom sviker deras gemensamma planer och flyttar ihop med pojkvännen blottas den kanske fnasigaste förhårdnaden på tjejkompisfilmens akilleshäl, det ständiga hotet från den heterosexuella tvåsamheten. Samma konflikt är själva motorn i den mest framgångsrika väninnefilmen på senare år, ”Bridesmaids” (2011). Här är det singeltjejen Annie som har svårt att acceptera att bästisen Lillian ska gifta sig. I filmen följer vi henne och de andra brudtärnornas förberedelser inför ceremonin. Intrigen innehåller faktiskt ytterligare en sliten föreställning om kvinnlig vänskap, den om att kvinnor inte kan leka tre. Annie känner sig nämligen precis lika hotad av den blivande maken som av vännens nya tjusiga kompis som är gift med brudgummens chef. Ingen hade tydligen förväntat sig att ”Bridesmaids”, en komedi med flera kvinnliga huvudkaraktärer, skulle bli en sådan publiksuccé. Men till slut lyckades i alla fall det öronbedövande ljudet från klirret i kassan väcka filmbolagen ur gubbslummern. Plötsligt var filmer om kvinnlig vänskap i ropet och ”Bridesmaids” banade väg för kompisrullen ”The Heat” (2013) som i sin tur beredde väg för Anne Fletchers bioaktuella ”Hot Pursuit” (2014). Det senaste beviset för att kvinnodrivna filmer säljer är väl att flickkörsrullen ”Pitch Perfect 2” drog in cirka 230 miljoner kronor mer än den favorittippade ”Mad Max: Fury Road” under deras gemensamma premiärhelg. Men det här intresset för filmer om kvinnlig vänskap är naturligtvis ingenting nytt. De har alltid varit en del av repertoaren, även om det ibland har varit glest mellan filmerna. Inte ens idén om den kvinnliga publiken som en lukrativ målgrupp är särskilt ny. Under 30- och 40-talet gjordes det en rad sentimentala melodramer som lite nedsättande kommit att kallas för weepies och vars främsta syfte var att kittla tårkanalerna på den kvinnliga publiken. De kretsade kring kvinnliga karaktärers känslor och handlingar och tog upp sådant som filmbolagen uppfattade som populära tjejgrejer på den här tiden, som romantik och hushållsnära tjänster. Men det gjordes även ett par komedier med kvinnlig ensemble som ”Stage Door” (1937), om hårt arbetande kvinnor inom showbusiness och ”The Women” (1939), om en grupp societetsdamer vars brunstiga makar kommit på villovägar. ”Stage Door” blev också genombrottet för flera rappkäftade stjärnor som till exempel Lucille Ball och Katharine Hepburn. De här filmerna är fulla av intressanta motstridigheter. Å ena sidan erbjuder de kvinnliga skådespelare en unik möjlighet att visa upp hela sitt komiska register utan att behöva konkurrera om taltiden med sina manliga kollegor. Å andra sidan överskuggas detta faktum av att alla karaktärerna bygger på väldigt negativa föreställningar om kvinnor som illojala och manipulativa lycksökerskor, slampor och skvallertackor. På ytan ser det ut som att det är kvinnornas kamratskap som står i centrum för berättelserna. Men snart inser man att det sitter ett osynligt gummiband mellan kvinnornas handlingar och de namnlösa männen därute i kulisserna. Under den lättsamma ytan döljer det sig nämligen en påtaglig desperation. För många av kvinnorna är yrkeskarriären bara en parentes i väntan på den sociala status och ekonomiska trygghet som ett äktenskap kunde ge dem. Väl gifta tvingas de sedan leva med den ständiga oron för att den tryggheten ska tas ifrån dem. Därför är skildringen av vänskap i de här filmerna helt underordnad kärleksintrigen och karaktärerna enbart konkurrenter i jakten på den hägrande bröllopsbuketten. Den här konflikten kan man även se i en annan känd kompisfilm, ”Herrar föredrar blondiner” (1953) där Jane Russell och Marilyn Monroe spelar två oskiljaktiga showgirls på resa över Atlanten. Det märks dock att det gått några år mellan filmerna. För även om drömmen om att gifta sig lever kvar så har Dorothy, till skillnad från sin diamanttokiga kompis Lorelei, vid det här laget bestämt sig för att gifta sig av kärlek. I sin bok ”In the company of women: Contemporary female friendship films” har professor Karen Hollinger bland annat tittat närmare på hur amerikansk mainstreamfilm skildrat kvinnors vänskap genom åren. Hon delar in relationerna i fem olika kategorier: de sentimentala, de politiska, de sociala, de manipulativa och de erotiska. Här skulle jag gärna vilja lägga till ytterligare en kategori, den symbiotiska vänskapen. Den film som bäst fångar det där tillståndet som ibland uppstår mellan nära väninnor i tonåren är den kultförklarade ”Tusenskönor” (1966) av Vera Chytilova. Och då menar jag inte den där typen av mardrömslik symbios man ser i Ingmar Bergmans ”Persona 2” från samma år utan den allra vackraste sortens siamesiskt systerskap. I ”Tusenskönor” har till och med karaktärerna fått samma namn, Marie I och II. De är visserligen två skilda individer med helt olika utseenden men saknar i övrigt individuella personlighetsdrag. Kanske rör det sig om en karaktär med en avancerad personlighetsklyvning? Eller så förkroppsligar de bara den fusion av identiteter som uppstår mellan väninnor som delar allt: intressen, åsikter, drömmar och säng. Marie I och II kan vara filmhistoriens mest självupptagna hedonister. Ingenting, minst av allt män, kan hota dessa ljuvliga anarkistsjälar från att docka an till varandra. Marie I och II smakar bokstavligen på livet genom att stoppa allt i munnen, från den minsta korvsnutt till den allra största och dallrigaste aladåben. När de inte sätter eld på lägenheten, lapar mjölk ur badkaret, äter råbiff med händerna, strippar, gungar i kristallkronan, stjäl från de fattiga eller blir utslängda från krogen vill säga. Ibland faller de till och med in i en alldeles egen koreografi. Det är precis samma typ av synkroniserade förflyttningar som vi, mer än fyrtio år senare, kan se vännerna Marina och Bella ägna sig åt i grekiska ”Attenberg” (2010). På 70- talet kom det ytterligare en våg av kvinnofilmer men som den här gången var väldigt präglade av kvinnorörelsen. De flesta var regisserade och/eller skrivna av män, som till exempel Martin Scorseses ”Alice bor inte här längre” (1974). Men 1978 dök det upp ett underbart litet undantag. Independentfilmen ”Väninnor” både regisserades och producerades av Claudia Weill. Manuset hade hon skrivit tillsammans med vännen Vicki Polon. (När man läser om filmen är det för övrigt många som tycker det är viktigt att poängtera att Stanley Kubrick gillade den. Jag nämner bara detta för att ni ska slippa sitta och fundera på vad den store Kubrick kan ha tyckt om filmen.) ”Väninnor” handlar om Susan, den aspirerande fotografen och Anne, den stora författaren som gör sig redo att ta över New York med sin kreativitet. Det vill säga tills Anne sviker sitt eget skrivande och deras gemensamma mål genom att gifta sig och skaffa barn. Väninnor är en oerhört fin film om att växa upp, växa ihop och att växa isär. Om den trygga plats vänskapen kan vara när man är på väg in i vuxenlivet utan att riktigt förstå de sociala koderna och det svåra i att omformulera relationen när förutsättningarna plötsligt förändras. Känns det igen? Det påminner en hel del om både ”Frances Ha” och Lena Dunhams tv-serie ”Girls”. Många ser dem som rena plagiat. Lena Dunham ska dock ha sett filmen först efter att ”Girls” hade haft premiär. Hon blev då så tagen av den att hon bjöd in Weill att regissera ett av avsnitten. Så frågan är kanske inte så mycket huruvida det rör sig om idéstöld utan hur filmkanon skrivs när en pärla som ”Väninnor” kan glömmas bort på det här sättet. Det erotiska temat hittar man i många väninnefilmer. Särskilt tydligt är det i ”Susan, var är du?” (1985) av Susan Seidelman. I en intervju på sajten Yahoo movies berättar filmens producent, Midge Sanford, om det massiva motstånd det kvinnliga teamet mötte vid lanseringen av filmen. Marknadsföringsgruppen bestod enbart av medelålders män. Vid ett tillfälle ska en av dem ha tittat på fotografen Herb Ritts bilder av Madonna och Rosanna Arquette och avrått dem från att använda dem med orden: ”Om ni sätter två kvinnor på affischen kommer folk att tro att det är en lesbisk film”. Även valet av två kvinnliga huvudkaraktärer orsakade problem. Ingen namnkunnig man i branschen, Kevin Costner var bland annat tillfrågad, var intresserad av att agera tredje hjulet i en kvinnodominerad film. Hemmafrun Roberta spelas av Rosanna Arquette. Hon lever ett stillsamt förortsliv klätt i tidstypiska puderfärger och är olyckligt gift med en otrogen badkarsförsäljare. Roberta drömmer sig bort genom att följa efter Susan, en kriminell vagabond med ikonisk klädstil. Roberta är förmodligen precis lika attraherad av Susan som av hennes livsstil och tingen hon omger sig med. Den där jackan med guldpyramiden på ryggen och de pärlbeströdda skorna. Roberta vill helt enkelt vara Susan och det är först när deras identiteter förväxlas som hon på riktigt kan frigöra sig från sitt tidigare liv. ”Susan, var är du?” är den enda Hollywoodfilmen på temat kvinnlig vänskap under 80-talet som regisserades av en kvinna och som fick viss kommersiell framgång. Den hade kunnat bli betydligt mer politisk än vad den är. Tyvärr snubblade budskapet om självförverkligande genom systerskap på mållinjen när filmbolaget Orion gick in och marknadsanpassade slutet. I Leora Barish originalmanus blir Roberta intresserad av paleontologi vilket gör att filmens slutar med att kvinnorna ger sig ut i öknen för att vispa fram sandiga fossiler tillsammans. Nu slutar filmen i stället med att tjejerna stannar kvar i stan och nojsar med sina pojkvänner på en biograf. Motsatsen till kvinnlig vänskap som en positiv kraft är det som Hollinger kallar för den manipulativa vänskapen där väninnor framställs som intriganta, svekfulla och potentiellt farliga. 1992 kom det ett par skräckfilmer på temat falsk vänskap. Kanske var det den oundvikliga baksmällan efter alla de där peppande väninnorna i kontorsmiljö vi mötte i ”Working girl” (1988) och ”9 till 5” (1980)? I ”Ensam ung kvinna söker” (1992) försöker Allison (Bridget Fonda) ersätta tomrummet efter sin otrogne pojkvän med en rumskompis. Det skulle hon naturligtvis aldrig ha gjort. Kort efter att Hedra flyttat in visar det sig att hon är en fullfjädrad psykopat. Hedra antar successivt Allisons utseende och personlighet, skaffar samma frisyr och förför hennes före detta pojkvän. Deras individuella personligheter suddas gradvis ut och allt slutar med en panisk jakt i ett pannrum. Här återfinns det lesbiska temat från ”Susan, var är du?” men nu enbart framställt som något perverterat och farligt. Budskapet i dessa filmer är glasklart. Den kvinna som satsar på sig själv i stället för sina barn eller väljer kvinnlig vänskap framför en manlig partner riskerar att råka väldigt, väldigt illa ut. Det är förmodligen ingen slump att ”Ensam ung kvinna” söker kom ett år efter den viktigaste filmen i genren, Ridley Scotts ”Thelma & Louise” (1991). Den kan i sin tur ha varit en reaktion på 80- och 90-talets våg av sentimentala vänskapsfilmer som överbetonade de sociala aspekterna av kvinnlig vänskap. Filmer som ”Blommor av stål” (1989) och ”Stekta gröna tomater” (1991) lade stor vikt vid traditionella kvinnliga dygder som familj och moderskap. Allt det sköt ”Thelma & Louise” in sig på när den skickade ut Geena Davis och Susan Sarandon på vägarna. Det som började som en mysig weekendresa slutar med att kvinnorna tvingas på flykt efter att Louise skjutit mannen som försökt våldta hennes väninna. Filmen har varit föremål för många diskussioner genom åren. Är det en lesbisk kärleksfilm? Är den antifeministisk eller underblåser den manshat? Det finns onekligen mycket att diskutera, filmen är en av mycket få politiska mainstreamfilmer på temat. Men oavsett vilken ståndpunkt man väljer att inta står det utom allt tvivel att den varit en isbrytare för filmer med flera kvinnliga karaktärer i framsätet. Thelma och Louise klippte helt enkelt av det där osynliga gummibandet som alltid suttit mellan kvinnor och mäns handlingar på film. Filmen igenom avvisar de männens inviter och erbjudanden om hjälp. I slutet dör de hellre än underkastar sig patriarkatets allmosor. ”Thelma & Louise” pekade ut riktningen och flera farliga franska väninnepar följde, som Jeanne och Sophie i ”Ceremonin” (1995) och Nadine och Manu i ”Baise Moi” (2000). I dag ser vi en våg av filmer om kvinnlig vänskap på bio där independentfilmen utforskar både de politiska och sociala aspekterna av relationen medan mainstreamfilmen framför allt försöker underhålla oss. Det mest gåtfulla när man ser tillbaka på historien är det guldfiskminne filmbolagen haft i förhållande till genren. Gång på gång tycks de glömma bort vilket stort publikintresse det finns för filmer om kvinnlig vänskap. Det gör det oerhört svårt att sia om den väninnevåg vi ser på film i dag är en bestående trend eller inte. Det är just därför det är så viktigt att vi fortsätter att lägga oss ned bredvid varandra och berätta vackert vävda godnattsagor om hur personlig utveckling genom systerskap och generositet alltid leder fram till våra gemensamma mål. ”Berätta historien om oss!” ”Igen? Okej, Frances, vi kommer att ta över världen”


Fredrik Strage: Den nya ”Terminator”-filmen verkar bli ett svidande magplask

Summary: Likt hårdrockarna som flockades för att se Mötley Crüe på Sweden Rock förra helgen har jag läst allt jag kommit över om ”Terminator. Genisys”.

Det var en het sensommardag. Genom mitt öppna fönster hördes sorlet från Stockholms stadion där Finnkampen arrangerades – under ett stort säkerhetspådrag efter sprängattentatet mot arenan några veckor tidigare. Polisen fruktade att OS-bombaren skulle slå till igen. Även jag väntade på en explosion. Himlen var än så länge klarblå men i vilken sekund som helst skulle den bli bländande vit. Sedan skulle temperaturen stiga till 800 grader så att alla människor började brinna. När chockvågen kom, och demolerade alla byggnader, skulle vi redan vara förkolnade lik. Det var den 29 augusti 1997, dagen då maskinerna utplånar mänskligheten med kärnvapen i ”Terminator 2. Judgement day”, en film som, likt sin föregångare, berörde mig så starkt att oron dröjde kvar i magen flera år efteråt. Uppföljarna ”Terminator 3. Rise of the machines” och ”Terminator. Salvation” gjorde mig bottenlöst besviken. Därför tänkte jag till en början ignorera den femte ”Terminator”-filmen. Det gick sådär. Likt hårdrockarna som flockades för att se Mötley Crüe på Sweden Rock förra helgen – trots att inte ens de mest hängivna headbangarna kunde inbilla sig att det skulle bli annat än värdelöst – har jag läst allt jag kommit över om ”Terminator. Genisys”. Och jag vet att en detalj kommer att göra mig glad när filmen har premiär den 25 juni: Nike har nytillverkat den snygga sneakermodellen Vandals som den tidsresande soldaten Kyle Reese bär i första filmen. I övrigt verkar precis allt suga: storyn, specialeffekterna, Schwarzenegger (att han säger ”I’ll be back” har inte varit roligt sedan 1991) och de yngre skådespelarna. På sajten Ain’t it cool skriver en läsare att Michael Biehn, som spelade Kyle Reese i första filmen, såg ut att ha ”levt under jorden och ätit råttor” medan ersättaren Jai Courtney ”ser ut att ha beställt sushi efter ett pass på gymmet”. Även den medvetet felstavade titeln ”Terminator. Genisys” (som förmodligen syftar på en symbios av genetiskt och syntetiskt) har förlöjligats. Entertainment Weekly listade 101 titlar som skulle fungera bättre, däribland ”Terminatyr”, ”Terminator rebooted”, ”Terminator rebootyd”, ”Terminator. Genesis was better before Peter Gabriel left” och ”Terminator: I disagree, the Phil Collins years represent some of the finest music of the 70’s”. Den totala frånvaron av ”buzz”, de positiva vibbar som pr-strateger försöker skapa, verkar ha fått filmbolaget att upprätta en krisplan. I måndags kom plötsligt en video där James Cameron, regissören bakom de första två filmerna, hyllar den nya: ”Om du gillar ’Terminator’-filmerna kommer du att älska den här.” Lovorden har fått genomslag även bland skeptikerna. ”Världens kung har talat!” skriver någon på Youtube. ”Alla kan sluta bitcha nu”, skriver en annan. ”Cameron har löjligt mycket pengar. Han skulle inte offra sin integritet på att rekommendera en skitfilm”, påpekar en tredje. Tyvärr går ”världens kung” (som Cameron ropade att han var när Oscarsstatyetterna regnade över ”Titanic”) inte att lita på. När ”Terminator 3” hade premiär sa han att den var ”great”. Några år senare beskrev han den som ”piss”. Regissörens sviktande omdöme märktes även när han sa att kalkonen ”Alien vs predator” var ”actually pretty good” och den tredje bästa Alienfilmen. Med andra ord finns det ingen anledning att sluta bitcha och bli optimistisk. ”Terminator. Genisys” verkar bli ett svidande magplask. Synd med tanke på att historien om hur robotarna tar makten är mer aktuell än någonsin. kulturdebatt@dn.se Precis allting verkar suga: storyn, specialeffekterna, och att Schwarzenegger säger ”I’ll be back” har inte varit roligt sedan 1991.


Giorgio Moroder: ”Déjà vu”

Summary: 75-årige Giorgio Moroders musik har alltid varit på väg till nästa party. Nu släpper han sitt första soloalbum på 30 år där discopopen inte är banbrytande men tuffar på.

Giorgio Moroders karriär är nästan obegripligt framgångsrik, både kreativt och försäljningsmässigt. Vad är sannolikheten för att en låtskrivare och producent som på 60-talet får hits med klatschiga tyska poprocklåtar går vidare till att forma 70-talets discosound och 80-talets syntpop och dessutom blir flerfaldigt Oscarvinnande filmmusikkompositör? Att samma artist som sjuttiotreåring börjar en ny karriär som dj och som sjuttiofemåring släpper ett nytt soloalbum, sitt första på trettio år? Framför allt: hur är det möjligt att samma person ligger bakom Donna Summers ”Love to love you baby”, Blondies ”Call me”, Irene Caras ”Flashdance – what a feeling”, Berlins ”Take my breath away”, Paula Abduls ”Rush, rush” och Edoardo Bennato & Gianna Nanninis episka fotbollslåt ”Un’ estate Italiana”? Alla så olika, alla klockrena hitlåtar. Jag tror att svaret ligger i Giorgio Moroders ursprung. Han föddes som Hansjörg Moroder, i en liten stad i Sydtyrolen, nära gränsen till Tyskland, några månader innan Italien gav sig in andra världskriget. Han växte upp i Europas aska på en plats som det bara gick att längta bort från. Han har berättat – i den intervju som Daft Punk gjorde med honom och förvandlade till den vackra låten ”Giorgio by Moroder” – hur han som tonåring började drömma om att blir musiker och lärde sig spela gitarr, men att drömmen tedde sig närmast omöjlig. När Giorgio Moroder som tjugofemåring släppte sina första singlar, som inte blev dunderhits men tillräckligt framgångsrika för att han skulle kunna fortsätta sin karriär inom musik, sköt han iväg som en kanonkula och såg aldrig tillbaka. Och även om hans musik har ändrat karaktär många gånger genom åren har dess kärna varit oförändrad: det är musik som alltid är på väg till fest, till lyx och glamour, till Hollywood, till skratt och dekadens och sentimentalitet. Det är en djupt eskapistisk popmusik. Hans exempellösa framgångssaga bygger på att hans musik aldrig har vilat i ett sound, i en känsla, utan hela tiden jagat nästa party och lyckats, inte bara spegla, utan vara sin tid, om och om igen. Det förflutna är en brinnande bro för Giorgio Moroder, framtiden ständigt löftesrikt ljus. Med det perspektivet är det inte så märkligt att lustfyllt börja dj:a i pensionsåldern. Av alla rocklegender födda på 40-talet är han antagligen den minst nostalgiska och buttra. ”Déjà vu” är svårt att se som något annat än ett ärevarv. Skivan kommer väldigt lägligt: efter 00-talets långa våg av 80-talsretro har det decenniets sound blivit av med den pinsamhetsstämpel som 90-talet satte på det, och de senaste åren har EDM-vågen flyttat popmusikens centrum mot den disco som alltid varit Moroders hem. Tack vare Daft Punks kärleksfulla insats har hans namn dessutom blivit känt för en väldigt stor krets. Men där Daft Punks ”Random access memories” var en räddningsaktion för discoerans bortglömda legendarer består ”Déjà vu” på ett väldigt moroderskt maner av samarbeten med unga stjärnglittrande popartister som Sia, Charli XCX, och Mikky Ekko sida vid sida med relativt gamla divor som Britney Spears, Kylie Minogue och Kelis. Det är fint. Discopopen på ”Déjà vu” är på inget sätt banbrytande, men den tuffar på trevligt och Moroders känsla för effektiva refränger är intakt, även om ingen singel härifrån lär hamna i historieböckerna. Å andra sidan är historieskrivning det sista Giorgio Moroder bryr sig om. Om hans senaste alster får dansa en sommar kommer ett mjukt leende uppstå under den bastanta mustaschen och de eviga pilotsolglas ögonen. Bästa spår: ”74 is the new 24”, ”La disco” Fem fantastiska Giorgio Moroder-låtar. 1. Donna Summer ”I feel love” (1977) Giorgio Moroder och hans kumpan Pete Bellotte ville avsluta Donna Summers konceptalbum ”I remember yesterday” med en låt som skulle representera framtiden. De skapade ett helt elektroniskt ackompanjemang för Summers röst. Den moderna dansmusiken föddes där och då. Utan ”I feel love” ingen techno. 2. Giorgio Moroder ”From here to eternity” (1977) Hitsingeln från albumet med samma namn påminner om att Moroder inte bara är låtskrivare och producent, utan även en briljant soloartist när han så önskar. Han körde sång och bongotrummor genom en vocoder på ett sätt som influerade housemusiken, och texten manifesterar Moroders framåtblickande. 3. Sparks ”The number one song in heaven” (1979) De egensinniga bröderna Ron och Russell Mael var tidiga, inom den snobbiga rockvärlden, att se storheten i Giorgio Moroders musik och anlitade honom för att producera två album. Det blev en fascinerande krock mellan quirky poplåtar och Moroders elektroniska expresståg. Himlen fångad i ett kretskort. 4. James Last Orchestra & David Sanborn ”The seduction (Love theme)” (1980) Moroders mångsidighet demonstreras när han här, på sitt soundtrack till ”American gigolo”, samarbetar med muzakkungen James Last från Bremen och saxofonisten David Sanborn (som förgyllde David Bowies ”Young Americans”) och skapar förförisk musik som hela tiden hotas av mörkt ekande låga synttoner. 5. Berlin ”Take my breath away” (1986) En utomjordiskt fet basgång (som för övrigt tycks inspirerat TOPS på fjolårets indiehit ”Outside”), en modern version av Hal Blaines legendariska trumkomp på The Ronettes ”Be my baby”, en euforisk kärleksmelodi och så Tom Cruise och Kelly McGillis som hånglar i motljus. Klart den skulle få en Oscar.


Nu utmanar Apple Spotify

Summary: I kväll visar Apple upp sin tjänst för strömmad musik. Det kan bli den tuffaste utmanaren till Spotify hittills.

Tjänsten tros få namnet Apple Music och ska liksom Spotify fungera enligt en prenumerationsmodell. För 10 dollar i månaden får användare obegränsad mängd musik. Därmed får Spotify en direkt utmanare med kraften hos Apple, världens högst värderade bolag, i ryggen. Spotify har i dag 60 miljoner användare, varav 15 miljoner använder den betalda, reklamfria varianten. Det gör Spotify till den största strömningstjänsten i världen, men siffrorna bleknar i jämförelse med Apple. I fjol meddelade vd Tim Cook att 800 miljoner konton har skapats i onlinebutiken Itunes. I helgen bekräftade Doug Morris, vd på Sony Music, att tjänsten kommer lanseras vid Apple-konferensen WWDC i San Francisco på måndagen. Att gå in på strömmad musik innebär en kursändring för Apple, som i mer än ett årtionde dominerat marknaden för betalda nedladdningar av musik, genom Itunes. Men på senare år har nedladdningstjänster tappat i popularitet, samtidigt som den strömmade musiken omsätter mer och mer pengar. – Jag vill inte låta förmäten här, men jag är inte jätteorolig, sa Gustav Söderström, produktchef på Spotify till DN nyligen. Han menar att en lansering från Apple skulle bekräfta att Spotify varit på rätt spår från början och att försäljningen av nedladdad musik är på väg bort. – Nu kommer Apple in och säger, nä, ni borde faktiskt streama i  stället. Det är ju väldigt bra för oss, för det här har vi sagt hela tiden. Strömmad musik har gått från att vara en del av musikindustrin till att vara musikindustrin. Förra året betalade Apple 3 miljarder dollar för hörlurstillverkaren Beats. Med i köpet följde också strömningstjänsten Beats Music, som antas ligga till grund för den kommande tjänsten. På en avgörande punkt skiljer sig dock Apples planer från vad Spotify erbjuder. Det svenska företaget har byggt sin tjänst på en så kallad freemium-modell, med en kostnadsfri men begränsad tjänst sida vid sida med en betald, reklamfri variant. Apple kommer att erbjuda en gratis testperiod, men i övrigt ta betalt av alla, enligt medieuppgifter. Gratismodellen har ifrågasatts från skivbolagshåll och Spotify är under press för att visa att man klarar av att göra gratislyssnare till betalande kunder i tillräckligt hög grad. Så sent som i förra veckan hade Apple dock inte skrivit avtal med alla de stora skivbolagen, vilket är en förutsättning för att tjänsten ska kunna släppas, enlig New York Times. Hur blir Apples nya tjänst? Klockan 19.00 i kväll startar presskonferensen – följ rapporteringen på DN.se under kvällen Läs mer om Spotify • Spotify har räddat musikindustrin. Det tycker de i alla fall själva. När konkurrensen nu ökar vill de höja ribban och följa med dig 24 timmar om dygnet. Lördagsmagasinet träffade den skygga vd:n Daniel Ek för att få svar på frågan: har Spotify knäckt koden eller tappat fokus? • Jönköping kryllar av popsnören. Kalmar rockar. Genom statistik från Spotify och deras statistikföretag The Echo Nest över miljontals lyssningar kan DN visa var olika musikgenrer är som mest populära. • Spotify växer från att streama musik till att bli en mediespelare för video, podcaster och radio. Detta presenterades på en påkostad presskonferens i New York i maj.


Dominika Peczynski och Martina Montelius startar podcast

Summary: Darra alla lättkränkta. Nu startar Dominika Peczynski och Martina Montelius en podcast tillsammans. – En massa inkrökta personer med äpplen där bak kommer att skriva arga artiklar, säger Martina Montelius.

I morgon tisdag lanseras podden ”Radio Free Martinika”. Ett namn som alluderar på Radio Free Europe. – Det kommer att bli subversivt och småfarligt. Sedan är vi ju inte piloter så vi behöver inte vara nyktra när vi jobbar, säger Dominika Peczynski. Duon kommer bland annat att prata kultur, politik och otrohet. – Vi dikuterar varför det anses som värre att vara otrogen med någon av motsatt kön än av samma kön. Alltså varför det är värre om jag snaskar kotte än om jag lapar djungeljuice, säger Martina Montelius. Men det bärande temat i podden kommer att vara Dominika Peczynski och Martina Montelius. – Det är viktigt att allting hela tiden återkommer till oss, säger Martina Montelius. – I det andra avsnittet gästas vi av Tomas Andersson Wij. Han tror att vi ska intervjua honom. Men han kommer att få intervjua oss. Det tycker vi är ett nytt grepp, säger Dominika Peczynski. Entreprenören Dominika Peczynski och dramatikern och författaren Martina Montelius vänskapsrelation uppstod när de parades ihop som tävlingsduo i SVT:s ”På spåret” 2013. – Vi kände inte varandra alls innan dess. Men när vi tackat ja så träffades vi på Riche och drack jättemycket vin. Båda var jättenervösa. Men jag började med att berätta att jag just då uppträdde helt naken med fittperuk och Nutella i arlset. Det var en utmärkt isbrytare. Sedan började vi fråga ut en stackars norrman om vad han trodde om våra möjligheter att prostituera oss. Han blev bara vitare och vitare i ansiktet och stammade att det nog skulle bli gøy. Sedan dess har vi hållit på så där, säger Martina Montelius. Hur påverkar ni varandra? – Vi blir ännu mera gränslösa när vi träffas, säger Dominika Peczynski. – Vi är speedade i vanliga fall, men när vi är tillsammans så blir det nästan olagligt, säger Martina Montelius. Så nu kommer att anmälningarna att vissla som rikoschetter genom luften? – Ja. En massa inkrökta personer med äpplen där bak kommer att skriva arga artiklar. Jag sitter och klipper det första programmet nu. Egentligen borde hela programmet klippas bort. Men jag antar att det är lika bra att vi sänder allt och blir osams med alla. I värsta fall får vi väl flytta utomlands, säger Martina Montelius. Vad händer om ingen blir upprörd? – Det där är är lite dubbelt för oss. Vi vill att folk ska bli upprörda. Men sedan ska detta landa i att de trots allt älskar oss. Upprördheten är bara ett steg på vägen mot kärleken, säger Dominika Peczynski. Det är lätt att föreställa sig att några lyssnare förmodligen förväntar sig att få höra något om Dominika Peczynskis förhållande med den tidigare finansministern Anders Borg. Det är duon förstås medveten om, men man har en smart plan för att hantera dessa förväntningar. – Vi ska hantera detta på samma sätt som Lars Norén gjorde i sin dagbok. Den saknade ju paginering och alla fick bläddra hysteriskt för att se vilka som nämndes. Därför kommer alla personer i hela Sverige att lyssna på vartenda ord vi säger, även om de är totalt ointresserade av oss. Det här är det perfekta sättet att få alla att lyssna. Tänk sedan om vi inte säger något. Då kommer de som lyssnat i onödan att tvingas gå i hypnos för att få hela upplevelsen utraderad, säger Martina Montelius. Martina, du som redan har en podcast, är din plan att bli Sveriges nya podcastpåve? – Ja! Jag ska bli podcastarnas Bert Karlsson. Men det här är bara början. Sedan kommer Dominika och jag bland annat att starta upp kennlar där vi föder upp människorraser som inte har funnits tidigare.


Anna Sise på Fasching, Stockholm

Summary: Sise sjunger Holiday. Hon väcker den klassiska jazzen till liv.

Den amerikanske musikforskaren John Szwed kallade det nyligen för ett misstag att försöka förstå Billie Holiday genom det liv hon levde i stället för genom hennes sätt att sjunga. Samma princip, fast omvänd, har förts på tal när det gäller minderåriga virtuoser inom klassisk konstmusik. Förmår underbarnen verkligen omsätta de emotionella och intellektuella värden som finns inbyggda i verken de framför? Och parallellt: inte lärde sig väl Billie Holiday att frasera och hålla en ton genom att skrubba golvet på en bordell? Svaren är förmodligen både ja (jo) och nej, eftersom musik ju både handlar om musik och om allt möjligt annat. Men frågorna ställs ändå på sin spets när svenska Anna Sise sjunger flera av Holidays låtar på Fasching. Faktum är nämligen att hon gör det väldigt väl. Med viss märkbar nervositet – som inte nödvändigtvis är till det sämre – presenterar hon sin nya skiva ”Detour ahead” och väcker på kuppen till liv inte bara Holidays utan även andras bidrag till klassisk jazzsång. Nu är hon inte minderårig utan faktiskt precis lika gammal som Holiday var när hon dog. Men betyder det att hon har den livserfarenhet som kanske behövs för att ”förstå” en låt som till exempel ”Don’t explain”? Eller innebär hennes rent musiktekniska förmåga att sjunga likt Holiday en förståelse i sig? Sise är även utbildad skådespelare. Säkert tar hon sig an texterna på fler än ett sätt och inte bara för de läten de generar. Ändå övertygar hon inte oavbrutet. I ”Good morning heartache” tenderar hennes frasering att överskugga snarare än framhäva texten. Men så är vi där igen – för fraseringen gör ju samtidigt att man känner, snarare än ”bara” förstår, låten. Samtidigt leder för mycket av lätet av musiken i regel till att det blir en pastisch. Det krävs både teknik och känsla. Men just att förstå musiken man framför handlar nog mer om intuition än inlärning. En konstnärlig intelligens – ej att förväxla med bara intelligens.


Musikalisk magi från ett tidigt Europa

Summary: Under Stockholm Early Music Festival utforskas konstmusik från tiden före barocken. Som vackrast blir det i Ignaz Franz Bibers köttsliga kompositioner.

Stockholm Early Music Festival Sirkka-Liisa Kaakinen-Pilch och Battalia Verk: Heinrich Ignaz Franz von Biber. Scen: Finska kyrkan, Stockholm. Collegium Vocale Gent Verk: Carlo Gesualdo och Giovanni Girolamo Kapsberger. Dirigent: Philippe Herreweghe. Scen: Tyska kyrkan, Stockholm. Charmen med den europeiska konstmusiken från tiden före Vivaldi, Bach och Rameau är att det är musik som ännu inte har hittat bergfasta regler. Vad som är bra musikalisk dramaturgi och harmonisk trygghet är liksom öppet för diskussion. För moderna öron innehåller denna musik alltid ett element av spännande oförutsägbarhet, på ett sätt som en utsökt komposition från barocken och framåt aldrig riktigt gör. Men: det finns oförutsägbarhet och oförutsägbarhet. Det är skillnad på ett musikaliskt språk som ännu inte är färdigt i sin utveckling och ett som är medvetet tillkrånglat och konfliktsökande. Denna skillnad blir uppenbar när man lyssnar på musik av tonsättarna Biber, Gesualdo och Kapsberger. Ignaz Franz von Biber är bland annat känd för sin svit av violinsonater kända som ”Mysteriesonaterna”. Dessa är baserade på Rosenkransen, en urgammal meditativ serie böner som delas in i de glädjerika, de smärtorika och de ärorika hemligheterna. Bibers violinsonater innehåller mycket riktigt både glädje och smärta, och även ära i form av glänsande stolthet. Men det är trots sin tematik inte musik som i första hand låter kyrkligt andaktsfull – snarare har Biber fångat upp olika nyanser av jordelivet, det är kött och blod till hundra procent. Livsglädje, passion, ömhet, dans, ångest, depression, allt vävs samman i denna besynnerliga musik som i ena sekunden tycks besläktad med vemodig folkmusik, i den andra blixtrar av barocka tonkaskader. Sirkka-Liisa Kaakinen-Pilch spelar som om hennes liv hängde på det, så totalt fokuserad att ingenting tycks existera förutom musiken. Att hon inte ägnar publiken ett ord eller ens en blick tycks fullkomligt logiskt. Ackompanjerande Battalia är lojala följeslagare och bäddar in violinstämman i teorb (en sorts luta), violon (en sorts cello), orgel och cembalo. Det är en konsert som tar andan ur en. Annorlunda är det när den belgiska toppkören Collegium Vocale Gent framför madrigaler – profana flerstämmiga sånger, helt enkelt poplåtar från renässansen – av Carlo Gesualdo. Visst sjunger de fantastiskt skickligt och visst är Philippe Herreweghe en mästerlig dirigent, men problemet är Gesualdo. Att denne juridiskt immune furste blodigt hedersmördade sin fru och hennes älskare är en sak – man ska ju skilja på konstnär och konstverk – men hans musik provocerar, 400 år efter att den skrevs. Gesualdos madrigaler är en bergochdalbana av kromatiska (melodiskt osköna) passager, tempoväxlingar och instabila klanger. Det verkar kanske spännande, men den intellektuella kylan och koketterande avantgardismen i denna musik hindrar den från att beröra lyssnaren. Det är ”smart” musik, och vem vill ha smart konst? Gesualdos madrigaler är intressanta som studieobjekt men hör varken hemma i kyrkan eller i hjärtat. Men den unge lutenisten Thomas Dunford, som ackompanjerar Collegium Vocale Gent, får vid tre tillfällen under konserten spela solo, och framför då toccator av Giovanni Girolamo Kapsberger. Detta är musik av helt annan valör. Kapsbergers hypnotiskt vackra musik är även den experimentell och antikonventionell, men präglas hela tiden av en strävan efter skönhet och innerlighet. Dunford spelar så känsligt och inlevelsefullt att man glömmer bort att irritera sig på Gesualdo. Ja, man glömmer bort allt i hela världen. Sådan är musikens magi.


Sweden Rock – festivalen som alltid håller i längden

Summary: I dag drar Sweden rock i gång med dragplåster som Judas Priest, Def Leppard och Toto. Rock- och metalfestivalen har länge varit en av Sveriges största och stabilaste festivaler – tack vare en trogen och lite äldre publik.

Det är den 24:e upplagan av Sweden rock som drar i gång i dag i Norje utanför Sölvesborg i Blekinge. Festivalen började som endagstillställning 1992, men växte under 2000-talet till en av Sveriges största musikfestivaler. Numera har man ett publiktak på 33.000 personer per dag, och årets biljetter sålde slut rekordtidigt, berättar Sofia Lindqvist Lacinai som är marknadschef på Sweden rock. – Rent ytmässigt skulle vi kunna få in fler besökare, men det har vi inget intresse av. Vi vill hellre bibehålla kvaliteten och undvika irritationsmoment som väntetider och köer på området, säger Sofia Lindqvist Lacinai. Sweden rock är också en av de mest stabila festivalerna i Sverige. Sedan 2010 har Hultsfredsfestivalen sålts, Peace & love och Sundsvalls gatufest gått i konkurs, och Siestafestivalen ställts in – och man började prata om ”festivaldöden”. Men Sweden rock har tuffat på utan problem. – Vi har en väloljad maskin för att producera den här typen av arrangemang. Vi jobbar mer och mer med kringarrangemang som rockkryssningar och kläder, vilket gör oss mindre sårbara. Och vi har en otroligt bra publik som väljer att återvända år efter år. Folk vet att vi är stabila och kommer att finnas även nästa sommar, säger Sofia Lindqvist Lacinai. Medelåldern på Sweden rock är hög – den genomsnittliga besökaren är 39 år. Men Sofia Lindqvist Lacinai är inte rädd att publiken ska åldras ifrån festivalen. – Tvärtom är det i alla branscher mycket enklare att behålla sina besökare än att skaffa nya varje år. Vi jobbar i stället stenhårt med kvalitet och service, en lite äldre målgrupp förväntar sig hög kvalitet och att det är fräscht och städat. Ni har hållit fast vid samma koncept i många år. Har det funnits tankar på utveckling? – Vi har gjort små försök med att kanske boka några band i lite annorlunda stil, men vi märker att det uppskattas att vi håller oss fast vid vår genre. Men vi jobbar inte bara med traditionell hårdrock, det går alltid att hitta något som passar en själv, vare sig man gillar 70- och 80-talsrock eller thrash eller death. De senare åren har vi haft ett par stycken riktigt stora akter per år, som Kiss, Rush eller Black Sabbath. I år har vi ett bredare startfält utan lika givna spjutspetsar men med starka namn både i toppen och mittfältet, och det har blivit väldigt positivt mottaget hos vår publik. Hur mår rocken i dag? – Rocken har en väldigt trogen målgrupp. För många är det en livsstil, det är inte bara musik man lyssnar på utan något man identifierar sig med. Man lever den på ett annat sätt än många andra musikstilar. Det är väldigt hängivna människor, säger Sofia Lindqvist Lacinai. Läs mer: Nils Hansson: Sweden Rock blir helt rätt genom att aldrig ligga i tiden Läs även: Länsstyrelsen vill se färre öl på Sweden Rock och Way out west blir mjölkfritt Sweden Rock Festivalen föddes 1992 under namnet Sommarfestivalen och hölls i Olofström med bland andra Wishbone Ash och Nazareth på scenen. Därefter flyttade festivalen och döptes om till Karlshamn rock Festival. Sedan 1999 heter den Sweden rock och hålls i Norje utanför Sölvesborg. 2008 blev festivalen Sveriges största med 33.200 besökare. Sedan dess har Peace & love och Bråvalla slagit rekordet, men Sweden rock är alltjämt en av landets största. I dag drar årets upplaga av festivalen i gång och pågår till lördag den 6 juni. Bland dragplåstren finns Judas Priest, Slash, Mötley Crüe, Toto och Ghost. Andra svenska rock- och metalfestivaler Hölje röck, Olofström (27 juni). Väsby rock festival, Upplands Väsby (17–18 juli). Hojrock, Västervik (23–26 juli). Hårdrockare för livet, Motala (24–25 juli). Gamrocken, Ludvika (31 juli–1 augusti). Getaway rock, Gävle (6–8 augusti). Falkenberg rockfest, Falkenberg (29 augusti).


Med sprejfärg som vapen

Summary: Carolina Falkholt är en av Sveriges internationellt mest kända graffitikonstnärer och gör storslagna verk världen över. Men hon har fått kämpa mot machoidealen inom graffitin för att skapa sig ett namn. Nu tar hon klivet från gatan in till människors hem i och med ett nytt street art-samarbete med Ikea.

En 126 kvadratmeter stor sönderslagen och blåmärkt kvinnokropp. Det blev resultatet när konstnären Carolina Falkholt fick måla på den största väggen på Kristinehamns konstmuseum i våras. Museet huserar i en byggnad som tidigare har varit mentalsjukhus, och Carolina ville ge kvinnorna som suttit inspärrade där upprättelse. – Jag ville ta fram alla blåmärken, alla slagna kroppar som varit där och fläka ut dem över 100 kvadratmeter. När jag arbetade med verket använde jag mer nedtonade, hudnära, färger än jag brukar. Verket blev både riktigt obehagligt och väldigt vackert. Men det gjorde ont att ta fram en sådan berättelse ur mig själv, att gå tillbaka till sådana erfarenheter, säger Carolina. Hon är i dag en av Sveriges internationellt mest kända graffitikonstnärer och gör sina storslagna verk världen över. Under åren har hon gjort allt från att måla en omdebatterad och övertäckt ”vaginamålning” på en högstadieskola i Nyköping till att uppföra en 300 kvadratmeter stor muralmålning i Kairo tillsammans med det kvinnostärkande nätverket Women on Walls. Men det har varit en lång resa från det olagliga tonårsklottrandet till att numera ägna sig åt den feministiska konstform som hon kallar för ”grafitta”. Vare sig hon har målat tillsammans med Sveriges graffitielit eller arbetat sida vid sida med världsberömda graffitimålare i New York, har hon under åren ständigt fått erfara vilken extremt sluten och mansdominerad värld graffitin är att ta plats i för en kvinna. – Det finns en extrem machoromantik, ett revirtänkande och ett övertagande inom graffitin som jag tycker väldigt illa om. Jag har sett det på ett alldeles för nära håll. Jag försöker i min konst skapa något som utmanar det. Carolina upptäckte graffitin redan under barndomen i Dals Långed i Dalsland. Som barn såg hon ofta nedklottrade godståg som passerade genom byn. När hon frågade sin mamma vad det var fick hon till svar att hon kunde ägna sig åt det när hon blev äldre. – Och jag tog henne på orden. Det där klottret bröt mot allt annat jag hade sett. Det gjorde mig nyfiken och jag tänkte redan då att jag en dag skulle ägna mig åt det. Föräldrarna var krögare och arbetade långa dagar och Carolina hade därför en frisläppt uppväxt, fick klara sig själv till stor del och var ofta ute i skogen och red hela dagarna. – Jag bär fortfarande på en stor ensamhetskänsla som jag förknippar med friheten jag hade som barn när jag red över ängarna. Det handlar nog om det här att inte passa in socialt. Jag fick min första häst när jag var åtta år och vi tog lite hand om varandra. Jag umgicks inte så mycket med andra barn utan var alltid i rörelse eller inne i min egen värld. Samtidigt började hon arbeta i föräldrarnas restaurang redan när hon var fem år gammal. Tillsammans med sina klasskompisar fick hon tio öre för varje fluga hon slog ihjäl. Ett viktigt jobb på en restaurang som låg precis bredvid en ladugård. Och något som ändå gav den frisläppta uppväxten några ramar. – Jag tyckte inte det var så intressant att leka med leksaker när jag var liten. Jag kände lite att jag inte hade tid att vara barnslig. Kanske beror det på att jag växte upp i en väldigt arbetsinriktad miljö. I slutet på 1980-talet fanns det inte direkt någon graffitikultur att tala om i Dalsland, men de nedklottrade godstågen som dundrade genom byn fungerade som en ständig inspiration till Carolina som ständigt ritade i sina skolböcker. Redan på mellanstadiet började hon med en sorts gatukonst när hon bröt sig in i materialrummet på skolan och kopierade upp 500 exemplar av sin hand som hon spred på skolområdet. – Jag hamnade hos rektorn och fick en utskällning. Men jag var lite ute efter det motståndet. Jag försökte säga någonting med mitt beteende. Jag var obekväm och ville utmana de uppsatta ramarna. Intresset för graffitin kunde blomma ut på riktigt först när Carolina lämnade hemmet som 15-åring för att satsa på ridandet och läsa vid ett elitidrottsgymnasium i Skåne. Väl där träffade hon fler likasinnade och kände hur hon drogs allt mer till konsten och musiken. Hon hade vid det här laget insett att graffiti var en konstform som utövades på natten, i skydd av mörkret, olagligt. En natt, tillsammans med en kompis skaffade hon sig en sprayburk från en bensinmack. Hon hade en bild i huvudet, en blandning av ett pentagram och Leonardo da Vincis teckning ”Den vitruvianske mannen”, och hittade en vägg vid ett järnvägsspår där hon snabbt klottrade dit symbolen. – Den natten gick jag från att vara en duktig hästtjej till en klottrare som vandaliserar. Det var helt omoraliskt men samtidigt kände jag så starkt att det här skulle vara mitt arbetssätt. Så skulle det också bli. Carolina började efter gymnasiet umgås i graffitikretsar i Stockholm och upptäckte snart att graffitin var en värld som inte var van vid unga kvinnor som tog för sig. – Jag tyckte att alla var så töntiga, och dåliga. Jag visste att jag var bra på att rita och att jag skulle kunna bli bäst på graffiti med tiden. Men… våldtäktskulturen bor på något sätt i graffitikulturen. Det här machoidealet att ta sig rätt till andras kroppar, att ta andras land, att skriva sitt namn på en vägg och på något sätt tro att man äger den. Hur märkte du av denna våldtäktskultur? – Det här kommer låta så hemskt, men jag blev gruppvåldtagen av ett gäng graffitimålare. Jag blev våldtagen så brutalt att jag tappade medvetandet. Jag vaknade upp efter ett tag och sprang därifrån. Sedan fick jag ett rykte om mig att jag var en sådan som… Carolina tystnar, orden fastnar i halsen. – Usch, jag känner det i hela kroppen nu när jag berättar, det är så fruktansvärt hemskt. Det var därför jag flydde till New York sedan, jag kunde inte vara kvar när alla spred rykten om att jag var värsta horan som knullade med alla. Carolina tystnar igen. – Fan, det är så jävla jobbigt att prata om det här. Samtidigt är det viktigt. Det är det främsta vapnet mot kvinnor, att förnedra oss. Det är ett vapen i krig, det är ett vapen i vardagen. Vi måste tala om det. Hjälpte det dig att flytta till New York sedan? – Ja, jag kom dit utan den där äckliga stämpeln. Det var som tabula rasa, ett oskrivet blad. Jag kände att jag inte hade något att förlora. Det blev som en skola för mig, de åren, en utbildning. Under sina fyra år i New York blev Carolina, som enda svensk, medlem i kända graffitigrupper som The Fantastic Partners och Hardcore Chickz. Hon jobbade tillsammans med graffitimålare som Sento och Lady Pink och försörjde sig bland annat genom att göra målningar runt om i New York åt skivbolaget Rawkus. – Det gick ju väldigt bra för mig där, jag målade överallt och fick en position som var ovanlig dels för en kvinna och dels för någon som inte var från New York. Jag blev accepterad för mitt arbete där, i alla fall fram tills att jag gjorde för många och för bra saker. Det fanns tyvärr rötägg även där. Som drogade ner mig och utnyttjade min kropp. Hur har du bearbetat de här övergreppen? – Det har tagit många år för mig att bearbeta de här traumatiska händelserna. Speciellt de sammanhang där det även fanns kärlek med i bilden. Där det var personer som jag kände och tyckte om. Men i min konst skapar jag en liten liten plats som bara är min och som ingen kan ta ifrån mig. I samband med att Carolina flyttade hem till Sverige igen i början av 2000-talet, och sedan även fick barn, kände hon ett allt större behov av att utveckla graffitin och föra den närmare samtidskonsten. – Innan var jag en olaglig graffitimålare. När jag fick barn kände jag att jag inte längre kunde ägna mig åt något som var en nattlig aktivitet och bortanför samhällets ramar. Ändå ville jag fortsätta med det och då hittade jag den här formen där jag närmade mig konsten, poesin och musiken i graffitin. Hon kallar förändringsprocessen för grafitta och ser det som en ny sorts gatukonstform som rymmer andra egenskaper än graffitin och där det feministiska perspektivet ständigt är närvarande. En del av grafitta har varit en rad uppmärksammade verk runt om i Sverige där hon har utforskat och experimenterat med kvinnokroppen och utgått ifrån kvinnokönet. Målningarna är ofta uppbyggda med samma teknik: kraftfulla och fluorescerande färger utgör en botten och täcks sedan av fiskfjällsliknande mönster som bildar nakna kroppar. Ofta består motiven av blottade kvinnokön. Konstverken har i många fall väckt stor uppmärksamhet. Som i Halmstad, där hennes målning på en högstadieskola fick lokala politiker att skrika rakt ut. Eller i Nyköping, där kommunen hade hoppats på en målning med havsmotiv till den nybyggda skolan, men i stället fick en blottad kvinnokropp. – I det verket utgick ifrån den verbala kultur som finns på en högstadieskola, som jag själv har råkat ut för och som förtrycker kvinnor. Jag klottrade kränkande ord på väggen och täckte dem sedan med färg som föreställde en kvinna. Nyköpings kommun tyckte dock inte att en bild av en kvinnas blottade kön var ett passande motiv i en skola och täckte över den med en nybyggd vägg. Men efter protester från eleverna avtäcktes den senare, till Carolinas stora glädje. – Det tycks alltid finnas något provocerande i graffitin med sitt ifrågasättande av maktordningen. Men jag kan bara konstatera att konst tar tid att förstå. Man måste öva sig på att förstå den i sin helhet. Carolinas konstnärskap uppmärksammas dock långtifrån enbart i braskande tidningsrubriker om ”vaginamålningar”. För fyra år sedan var hon delaktig i ett projekt som uppmärksammades långt utanför Sveriges gränser. När en 35 meter hög spannmålssilo skulle rivas i Mariestad fick en av stadens gallerister idén att upplåta silons väggar till graffitimålare. Carolina utnämndes som projektledare för att sätta färg på de 45 000 kvadratmetrarna. Förutom att projektet engagerade hundratals graffitimålare användes silon också för en mängd workshops med konstnärlig inriktning. Silon revs senare, men allt är dokumenterat i den nyutgivna boken ”Silo” som Carolina har gjort tillsammans med Andréas Hagström. – Det har alltid varit min dröm sedan jag var liten att skriva en bok och hålla kvar en berättelse. Nu finns den på papper. Det var ett projekt som gav mig så mycket inspiration. Grundtanken, såväl i boken som på plats, var att med sprejfärg och en skylift som vapen motarbeta rädsla och fördomar. Under våren har Carolina även tagit klivet från gatan till att ta sig in i folks hem. Hon representerar nämligen Sverige i ett nytt konstprojekt som Ikea anordnar där tolv unga street art-konstnärer från hela världen ingår. De har alla skapat konstverk i affischformat som säljs i möbeljättens varuhus. – Jag valde samarbetet med Ikea för att det finns något väldigt fint med att min konst kan få hänga hemma hos människor. Att folk kan laga mat och sova intill mitt verk. Att de för en betydligt mindre slant än vad konst vanligtvis kostar kan få in den i sina hem. Hur vill du fortsätta utveckla din konst? – Jag vill fortsätta skapa konst som skapar samtal. Det är viktigt att prata om de saker som får oss att känna oss mindre värda som människor. Det gör ont ibland att använda mig själv i dessa samtal, men det för förhoppningsvis något gott med sig. Text Linus Fremin intervjuar Carolina Falkholt. Plats för intervjun: Carolina har en enorm pondus och orden som kommer ur hennes mun tar ofta många vändningar innan de landar. En djupt fascinerande person. Foto av Nicklas Thegerström. Om fotograferingen: Trots en begynnande migrän poserade Carolina som ett proffs. Först ville jag plåta henne med graffitiburkar men hon var så färgstark i sig själv att det inte behövdes. Carolina Falkholt Ålder: 38 år. Bor: I Göteborg. Familj: Dotter. Bakgrund: Började måla graffiti under pseudonymen Blue som tonåring och i mitten av 1990-talet flyttade hon till New York där hon blev medlem av The Fantastic Partners och Hardcore Chickz. Hon gjorde sig ett namn som en av Sveriges internationellt mest kända graffitimålare. Finns bland annat representerad på Göteborgs konstmuseum och Hallands kulturhistoriska museum och hennes offentliga verk kan ses i bland annat Severmorsk (Ryssland), Durres (Albanien), Luleå, Alingsås och Halmstad. Skapar även musik och har gett ut flera skivor på Kning Disk. Aktuell med: Representerar Sverige i Ikeas nya konstprojekt där tolv unga street art-konstnärer från hela världen ingår. Utställningen ”Associationsrikedom” öppnar den 4 juli på Ystad Konstmuseum. Min förebild: Ser upp till många kvinnliga konstnärer som inte låtit sig kuvas utan stått upp för sig själva och sitt uttryck.


Musiken som får Sverige att svänga

Summary: Invånarna rockar i Kalmar. Hiphopälskarna dominerar Södertälje. Jönköping kryllar av popentusiaster. DN kan med unik statistik från Spotify visa populariteten för musikgenrerna i de svenska städerna.

Musiksmaken i Sverige varierar beroende på var människor bor. Genom statistik från Spotify och deras statistikföretag The Echo Nest över miljontals lyssningar kan DN visa var olika musikgenrer är som mest populära. Läs mer: DN:s Nils Hansson kommenterar Spotify-siffrorna Undersökningen, som bygger på siffror för januari 2015, inleddes med att studera de 100 mest lyssnade låtarna för varje stad. Låtarna har därpå kategoriserats in under olika musikgenrer. Den stad där andelen lyssningar för en genre är som störst hamnar i topp på listan. Tillvägagångssättet gäller samtliga kategorier utom tre: country, metal och klassisk musik. Inom dessa genrer baseras statistiken på de mest populära artisterna inom varje genre och i hur stor omfattning städernas invånare lyssnar till dessa artister. Stockholm har störst andel fans till svensk indiepop, country och metal. Göteborgarna lyssnar mest på svensk indierock. Kalmar är Sveriges rockigaste stad. Tätast mellan hiphopentusiasterna är det i Södertälje. – Jag skulle gissa att det beror på det bor många unga här i staden. Hiphop är vad ungarna lyssnar på i dag. Södertälje är på sätt och vis en stor förort till Stockholm och många rappare pratar om förorterna. Det går nog att relatera mer till hiphopen än till exempelvis Håkan Hellström, säger Rikard ”Skizz” Bizzi, rappare som är bosatt i Södertälje. Lundaborna är de som dras till den klassiska musiken i störst omfattning. Stadens följs på listan av flera stora studentstäder. – Jag har mina aningar att det har att göra med befolkningssammansättningen. Det bor många högutbildade människor i Lund. Utan att lägga en värdering i det är det traditionellt sett ett skikt i samhället där det klassiska musiklyssnandet är som mest utbrett, säger Olof Esbjörnsson, redaktör för den klassiska musiktidskriften Opus, som har säte i Lund. Att Lundaborna också toppar listan över dansbandsmusiken – staden följs på topplistan av grannstäderna Malmö och Helsingborg – förvånar Olof Esbjörnsson. – Men jag märkte när jag började plugga i Lund att det var många som kunde dansa väldigt bra. Universitetet skapar hela tiden ett inflöde av människor från södra Sverige. Dessutom är Lund en kommun med många invånare bor utanför stadskärnan. Kanske är dansbandsmusiken mer populär där, men då utgår jag från den gamla vanliga fördomen att dansbandsmusiken är ett landsbygdsfenomen. Jönköping är den stad där lyssnandet på svensk popmusik är mest populärt. Artisten Amy Diamond, som bor och är uppvuxen i staden, tror att det växande antalet studenter satt sin prägel på musiklyssnandet. – I min bekantskapskrets är det väldigt mycket pop. Jönköping är en ganska ung stad numera. Popen är tillgänglig, man får höra den fast man inte letar efter den. Jag har inte upplevt att det finns så mycket starka grupper som lyssnar på andra genrer, säger Amy Diamond. Läs mer: Spotify blir en mediespelare För snart tio år sedan genomförde Sveriges Radio en undersökning av musiksmak bland nära två tusen radiolyssnare över landet. Teorier florerade att musiksmaken varierade geografiskt – men undersökningen visade att så inte var fallet. – Det här är intressanta frågor. Vi vägde genus, ålder och geografi. Framför allt var det ålder som delade folkets musiksmak. I mindre mån påverkade genus och sist kom geografin, berättar Pia Kalischer, musikansvarig på Sveriges Radio. Om geografiska skillnader nu är möjliga att skönja, skulle det vara aktuellt för er att anpassa ert musikutbud efter populariteten i olika regioner? – Nej, jag tror inte det. Vi arbetar utifrån en musikpolicy som innebär att vi inte bara återspeglar vad människor redan talat om att de lyssnar på. Om man bara förlitar sig på användardata får man ett avgränsat utbud. Det oväntade måste få komma fram. Man ska känna igen sig, men ändå få en överraskning, säger Pia Kalischer. Så gick undersökningen till 1. Hur kommer det sig att en stad, exempelvis en mellanstor stad som Lund, kan placera sig högt på listan inom flera olika genrer? En stad kan lyssna distinkt till mer än en genre. Det som krävs är att människorna i staden lyssnar på en specifik genre proportionellt mer än människor i andra städer. En stad kan alltså få höga poäng för proportionerligt lyssnande för flera olika genrer. Om människorna i en stad lyssnar på mycket på punk men även på hiphop och heavy metal, då kommer staden få höga poäng inom varje kategori. Det finns ingen korrelation mellan att man behöver lyssna mindre på en genre för att man lyssnar på mycket på en annan. 2. Hur har kategoriseringen av låtarna gått till? Spotify har med hjälp av The Echo Nest skapat genrer associerade för varje låt. För att klassificera genrer identifierar The Echo Nest bland annat framträdande termer som används för att beskriva musik. Systemet läser bland annat av allt som skrivs om musiken på nätet och lyssnar till miljontals nya låtar dagligen för att identifiera musikens akustiska egenskaper. 3. Hur har kärnartisterna i genrerna country, metal och klassisk musik valts ut? Kärnartisterna för varje genre, som Spotify och The Echo Nest valt ut, är ”de mest kända” artisterna inom varje genre. Grundprincipen är densamma hur olika låtar tilldelas en genre. Källa: Spotify, The Echo Nest


Författare i momsupprop

Summary: Nu tar Sveriges författare och förläggare upp kampen för lägre moms på strömmade och nedladdade böcker. En kampanj som inleds med ett upprop ska få svenska EU-politiker att börja kämpa för en sexprocentig moms, samma som tryckta böcker har i dag.

Redan nu har cirka 200 personer skrivit på ett upprop från Svenska förläggareföreningen. Tanken är att uppropet, som presenteras den 11 juni, ska bli startskottet för en kampanj som även ska göra vanliga bokläsare medvetna om kampen och ge dem möjlighet att engagera sig. – Vi försöker samla kända namn. Det finns författare, skådespelare, inläsare och förläggare bland dem som hittills skrivit på, säger Förläggareföreningens vd Kristina Ahlinder. Skillnaden i moms mellan fysiska bärare av böcker och strömmade/nedladdade är inget den svenska regeringen på egen hand kan ta bort. Reglerna styrs av EU:s skattelagstiftning, och för att göra ett undantag som skulle göra det möjligt att sänka momsen krävs att alla EU-länderna är överens, vilket man inte är i dag. I Frankrike och Luxemburg sänktes momsen på strömmade/nedladdade böcker till samma nivå som andra format, men nu tvingar EU-domstolen länderna att återgå till respektive lands normala skattenivå. Kristina Ahlinder anser att det krävs att de svenska EU-politikerna börjar agera i frågan. – Det finns en stor förståelse bland svenska politiker för en sänkning av momsen, jag har aldrig träffat någon som inte varit positiv till att alla bokformat ska behandlas lika. Men just nu händer det ingenting. De måste börja agera mer kraftfullt i Bryssel, säger Ahlinder. Behövs det verkligen lägre moms när det är mycket billigare att göra och distribuera en strömmad bok än en fysisk? – Den stora investeringen för författare och förlag gör man i själva texten inte i distributionen. Men det är klart att kostnaden är en annan för den tryckta boken. Men det är viktigt att investeringen som helhet bär sig. Har försäljningen av strömmade och nedladdade böcker gått trögare än branschen förväntat? – Den ökar varje år, men från mycket låga nivåer. 95 procent av alla böcker som säljs är pappersböcker. Bokmomsen I dag är momsen på strömmade och nedladdade böcker i Sverige 25 procent, till skillnad från fysiska bärare av böcker (till exempel tryckta böcker, cd-skivor och ljud-skivor) som har en momssats på 6 procent. Målet med uppropet och kampanjen som helhet är att få svenska politiker att börja arbeta för att EU godkänner ett undantag som innebär att ett land får sätta en lägre momssats på strömmade/nedladdade böcker på samma sätt som det redan är tillåtet med böcker i fysiska format.


Ariana Grande på Globen, Stockholm

Summary: Oavbrutet underhållande. Ariana Grandes karriär startade i barn-tv men nu är hon bekväm i sin nya roll som popstjärna. Den första världsturnén bjuder på överraskningar. Hon drar sig inte för att testa nytt, skriver Matilda Källen.

Ariana Grande är inte den första sångerskan att starta karriär i barn-tv, där både Britney Spears och Miley Cyrus mötte rampljuset, men kanske den som genomfört övergången med minst tumult. Om tidigare nämnda sångerskor först försökte bevara ett slags barnvänligt sken, för att sedermera göra helomvändningar, har Ariana Grande gjort sig bekväm med sin nya roll som vuxen popstjärna utan uppenbara betänkligheter. Hon har bytt barnprogram mot spetsiga outfits men förkastar inte sin bakgrund. Som en hyllning till rollfiguren Cat Valentine i Nickelodeon-serien ”Victorious” bär hon kattöron konserterna igenom – så även på Globen. Att Ariana Grande är van vid att ha blickarna på sig blir tydligt när hennes första internationella världsturné ”The honeymoon tour” kommer till Stockholm. Hon stegar självsäkert runt på scenen i avundsvärt skyhöga klackar, sprider slängkyssar och dansar som en annan Beyoncé. Kanske hade hon kunnat bära en show helt själv, men verkar i stället vilja utnyttja sin tid till att få med så mycket som möjligt: Hela 1900-talet och alla färger som finns. När första låten ”Bang bang” dundrar ut tar det en stund att hitta stjärnan, bland tolv dansare, en energisk dj, stråktrio och fullt band. Showen är extremt genomarbetad, med överraskningsmoment på överraskningsmoment. Inför ”Best mistake” flyger Ariana in på ett moln, inför ”Right there” på en kristallkrona. En del av konserten har 20-talstema, plötsligt ser dansarna ut som ett 90-talsgäng och hitten ”Break free” presenteras med ”Star wars”-text. Här finns ingen röd tråd, förutom Ariana Grande och hennes ofta nästan förvånansvärt stora röst, men i stället för kaotiskt blir det oavbrutet underhållande, även om rösten ibland drunknar. I tidens anda har hon gjort många samarbeten, vilket hon löst på ett sätt som faktiskt funkar: Childish Gambino, Iggy Azalea med flera medverkar från storbildsskärmen bakom. Förutom ett bisarrt inslag där Imogen Heap presenterar ett par mi.mu-handskar som Ariana sedan testar, utan succé, känns interaktiviteten angelägen. Hon drar sig inte för att testa nytt eller allt och precis så borde hon fortsätta.


Game of Thrones-skaparen avslöjar inspiration till religiösa sekten

Summary: Den religiösa sekten Faith Militant, också kallad Sparrows, är inspirerad av den medeltida katolska kyrkan, säger författaren George R R Martin till Entertainment Weekly.

I den femte säsongen av Game of Thrones har en religiös sekt i huvudstaden Kings Landing spelat en nyckelroll i HBO:s succéserie. En grupp fanatiker, ofta igenkända med tatuering i pannan, straffar personer som syndat. Gruppen leds av en mystisk och manipulativ man kallad ”High Sparrow”. – Sparrows är min skruvade version av den medeltida katolska kyrkan, säger skaparen George R R Martin till Entertainment Weekly. Han berättar vidare om hur den medeltida kyrkan haft perioder med korrupta påvar och biskopar då religionen urvattnades. – De levde i sin egen version av ”Game of Thrones”, men det fanns också perioder av religiösa väckelserörelser. Den mest kända är den protestantiska reformationen, vilket ledde till en uppdelning av kyrkan med rivaliserande påvar. Och detta är vad som nu händer i serien, säger George R R Martin. Släkten Lannisters, som för tillfället sitter på järntronen, står alltså inför Sparrows militanta och aggressiva reformation. Sekten är fast besluten att återuppliva den tro som urvattnades för århundraden sedan när släkten Targaryen regerade. Författaren George R R Martin har i sina böcker ofta använt händelser och idéer från Europas historia, och Sparrows är alltså inget undantag.


Oklart vilken svensk stad som får Eurovision 2016

Summary: Sverige arrangerar Eurovision Song Contest 2016. SVT ser fram emot uppdraget. ”Måns har blivit allas vår hjälte”, säger Hanna Stjärne, vd på SVT.

Klockan 00.44 natten mot söndag var saken klar. Måns Zelmerlöw tog hem segern i Eurovision song contest. Det innebär att Sverige arrangerar tävlingens 61:a upplaga nästa år. Måns Zelmerlöw har burit på ett stort favoritskap inför finalen. Precis som inför finalen för tre år sedan, när Loreen segrade med bidraget ”Euphoria”, har SVT varit förberedda på att resultatet kunde bli en svensk vinst. – Det är klart att vi hoppats att han skulle vinna men vi har inte tagit ut något i förskott. I kväll, i natt och under den här helgen kommer vi att glädjas med Måns Zelmerlöw. Efter helgen kommer vi att börja planeringen för att kunna erbjuda en fantastisk musikshow i Sverige nästa år, säger Hanna Stjärne, vd på SVT till DN. – Jag är otroligt glad och stolt. Måns har blivit allas vår hjälte, hela Europas hjälte. Jag är glad över att det var sådan världsklass på musiken och hans tv-framträdande, säger Hanna Stjärne. Den formella gången inför arrangörskapet innebär att SVT får en förfrågan från EBU, European broadcasting union, om att stå som arrangör. SVT skickar sedan vidare frågan till de regioner och städer som är aktuella för ett värdskap. Hanna Stjärne vill i nuläget inte säga vilka svenska städer som kan bli aktuella som värdstad för Eurovision Song Contest 2016. – Det är en av de frågorna som vi kommer börja titta på. Det är alldeles för tidigt att säga just nu, säger Hanna Stjärne. I samband med att Loreen vann 2012 berättade SVT:s ledning omgående att Stockholm, Göteborg och Malmö var de städer som hade förutsättningar att klara av värdskapet. Beskedet att Malmö tilldelats tävlingen offentliggjordes drygt en månad senare. Preliminära datum för nästa års Eurovision Song Contest är den 10 och 12 maj för de två semifinalerna samt den 14 maj som finalkväll. Kostnaderna för ett arrangörskap av Eurovision Song Contest har vid flera tillfällen varit höga. SVT var därför tydliga i sin ambition inför 2013 att showen skulle bli mer avskalad. Detta för återta den demokratiska grundidén med tävlingen och undvika så pass höga notor som arrangörskapet medfört i exempelvis Azerbajdzjan och Ryssland tidigare år. SVT:s budget 2013 var 125 miljoner kronor. – Vi gjorde ett arrangemang som var väldigt uppskattat, som hade en tydlig idé med ”We are one” och som höll hög klass rakt igen. Dessutom lyckades vi göra det betydligt billigare än tidigare. Vi kommer att ta med oss en hel del erfarenheter och lärdomar från den gången, säger Hanna Stjärne. Under 2016 äger SVT, tillsammans med TV4, sändningsrättigheterna till fotbolls-EM i Frankrike. Huruvida kanalens övriga programutbud påverkas av att stora resurser nu också måste prioriteras till Eurovision Song Contest är fortfarande oklart. – Vi jobbar hela tiden långsiktigt med vår ekonomi. Vi ser på vår ekonomi över flera års tid. Det är ett kärt besvär att arrangera hela Europas musikfest. Det ska bli väldigt roligt att välkomna alla länder och alla delegationer till en ort någonstans i Sverige nästa år, säger Hanna Stjärne.


Spotifys lyssnare: Måns Zelmerlöw vinner

Summary: Måns Zelmerlöw blir en allt större favorit inför finalen av Eurovision Song Contest. Siffror som Spotify tagit visar att ingen finallåt är mer lyssnad på än hans i hela Europa. – Det är fantastiskt kul att få ett kvitto på att folk tycker om låten ute i Europa, säger Måns Zelmerlöw.

Under lördagskvällen avgörs finalen i Eurovision Song Contest. 27 låtar är kvalificerade. Många är nu dem som försöker att förutspå vem som kommer att ta hem segern: spelbolag, experter och tv-tittare. Samtidigt ökar möjligheterna att göra analyser av stora mängder data. Genom att studera antalet lyssningar på finallåtarna kan signaler ges på vilka låtar som redan nu är de mest populära ute i Europa. DN kan i dag publicera statistik från Spotify som visar vilka bidrag som är de mest lyssnade över Europa under de två senaste månaderna. Resultatet är baserat på antalet lyssningar av finalbidragen på den officiella spellistan till Eurovision Song Contest. För att balansera resultatet har låtlyssningarna i bidragets hemland plockats bort från analysen. Anledningen är att hemlandet inte har möjlighet att rösta på sitt egna bidrag i finalen. Så vilket bidrag är mest populärt? Måns Zelmerlöw med låten "Heroes". – När man befinner sig i den här bubblan som jag gör just nu så är man omringad av gissningar, spekulationer, omröstningar och odds dygnet runt. Då är det fantastiskt kul att få ett konkret kvitto på att folk tycker om låten ute i Europa. Så ser jag på den här listan. Jag blir glad och stolt och tar med mig det in i finalen på lördag kväll, säger Måns Zelmerlöw till DN. Det svenska bidragets popularitet bekräftas av statistik från Itunes, som ESC Tracker publicerar. "Heroes" är den låt av samtliga finalbidrag som placerar sig på Itunes topplistor i flest antal europeiska länder. Däremot är "Heroes" – trots låtens uppmärksammade scenografi – långt efter toppen i antalet visningar på Youtube. Den officiella videon av låten har visats vid drygt en miljon tillfällen. Med det är låten bara nummer 17 på topplistan. Det italienska bidraget, "Grande amore" med Il Volo – av många förhandstippad som vinnare – har strömmats nära 26 miljoner gånger på Youtube, och är med det toppnoterad. I läsningen av Youtubestatistiken bör hänsyn tas till att det egna landets tittare också är inräknade. Statistiken talar alltså både för och emot en svensk triumf på lördagen. Men när oddsen från 23 europeiska spelbolag sammanvägs framstår Måns Zelmerlöw trots allt som storfavorit. – Allt tyder på att Måns tar hem detta. Även om många spelar på sitt eget land som vinnare, så är det ändå Måns som spelarna i Europa håller som favorit, säger Jonas Nilsson, pressansvarig på Unibet. Vid sidan av streamingtjänster och spelbolag kommer också analyser av finalbidragens genomslag i de europeiska massmedierna under maj månad. Måns Zelmerlöw har hittills blivit som mest omskriven i de tyska medierna, visar medieanalysföretaget Opoint. Zelmerlöw uppmärksammas också frekvent av massmedier i Spanien, Österrike, Nederländerna, Finland och Norge. Faktum är dock att såväl det ryska bidraget med Polina Gagarina och Australiens Guy Sebastian får fler omnämnanden jämfört med Zelmerlöw i tyska medier. Tyskland är det land där Eurovision Song Contest oftast uppmärksammas. Mest lyssnade finalbidragen i Europa Mest lyssnade finalbidragen i Europa (lyssningar i hemlandet borträknade) 1. Sverige - Måns Zelmerlöw - "Heroes" 2. Australien - Guy Sebastian - "Tonight Again" 3. Estland - Elina Born & Stig Rästa - "Goodbye To Yesterday" 4. Spanien - Edurne - "Amanecer" 5. Belgien - Loïc Nottet - "Rhythm Inside" 6. Norge - Mørland & Debrah Scarlett - "A Monster Like Me" 7. Ryssland - Polina Gagarina - "A Million Voices" 8. Israel - Nadav Guedj - "Golden Boy" 9. Albanien - Elhaida Dani - "I'm Alive" 10. Italien - Il Volo - "Grande amore" Källa: Spotify


Hanna Fahl: Måns Zelmerlöws streckgubbe är fortfarande mäktig

Summary: DN:s Hanna Fahl om torsdagskvällens semifinal i Eurovision. ”Att Sverige skulle åka ut var aldrig på tapeten”.

Om sanningen ska fram kändes väl det här mest som uppvärmning inför lördagens final. Att Sverige och Måns Zelmerlöw skulle åka ut i konkurrens med det här rätt bedrövliga semifinalstartfältet var aldrig på tapeten. Frågan var väl snarare hur scenshowen med streckgubbeanimationen såg ut överförd till Eurovisionrutan – och jo, den är fortfarande mäktig. Framför allt sticker den ut, på ungefär samma sätt som Loreens minimalistiska show gjorde 2012, och det får väl ses som ett gott tecken inför lördag. Bland de övriga nio finalisterna fanns inga större överraskningar. Island åkte ut, men Norges snygga dramatiska ballad klarade sig – därmed blir det bara två nordiska länder i finalen. Men, Österrike. Vad sysslar ni med? Eurovision är Europas största tv-program, och det största musikprogrammet i världen – hur kan ni sjabbla bort manus och programlederi så här? Varför man valt hela tre programledare är obegripligt. Pausunderhållningen består mest av evighetslånga tillbakablickar på Eurovisionhistorien. Den enda behållningen är Conchitas små korta artistintervjuer i greenroom – hon har åtminstone lite charm och värme, och hade förmodligen gjort programledarjobbet betydligt bättre än den nuvarande trion. Måns: ”Jag är så sjukt lycklig och stolt” – Jag är så sjukt lycklig och stolt! Och lättad, hälsade Måns Zelmerlöw via sms efter att resultatet presenterats i direktsändningen. Han är sedan länge tippad att vinna finalen på lördag, men favoritskapet har inte bara varit positivt. – Så klart har det gjort mig väldigt glad, men också satt press på mig som jag har försökt att inte visa utåt. De sista dagarna har funderat: ”Tänk om jag floppar och inte ens går till final!” Men det höll, och nu är Sverige i final i Eurovision song contest. Så sjukt skönt! Jag är så enormt stolt! Nu blir det party med nära och kära. Hanna Fahl Final på lördag • De gick till final i kväll: Litauen, Polen, Slovenien, Sverige, Norge, Montenegro, Cypern, Azerbajdzjan, Lettland, Israel. • Armenien, Belgien, Grekland, Estland, Serbien, Ungern, Ryssland, Albanien, Rumänien och Georgien gick vidare från semi 1. Australien, Frankrike, Storbritannien, Italien, Spanien, Tyskland och Österrike är direktkvalificerade. • Finalen sänds i SVT klockan 21 på lördag. Mer Eurovision • Så var hela semifinal 2. DN:s Hanna Fahl och Clas Svahn rapporterade direkt – läs chatten här • Quiz. Sverige är rutinerade Eurovision Song Contest-deltagare. Men hur mycket kan du om de bidrag som vi skickat genom åren? Testa dina Eurovision-kunskaper i DN:s videoquiz! • Eurovision song contest handlar inte bara om att sjunga. Det handlar också om pr och skandalhantering. Kulturmagasinets Hanna Fahl och Anette Nantell följde med Måns Zelmerlöw på promotionturné och pratade homofobi, strategi och svärta med den svenske schlagerhjälten. • Fahl på festival. DN:s Hanna Fahl bloggar allt om låtarna, ryktena, förhandsfavoriterna, fejderna och festerna inför och under ESC. • DN:s samlade artiklar Eurovision song contest 2015


Jay Z får ursäkt efter pinsamt misstag

Summary: Marina Abramovic-institutet ber Jay Z om ursäkt efter konstnärens angrepp mot rapparen.

Tidigare i veckan gick Maria Abramovic till skarpt angrepp mot Jay Z i en intervju med brasilianska Spike Magazine. Den serbiska performancekonstnären gick med på att låna ut konceptet till sitt verk "The artist is present" till Jay Z:s video "Picasso baby: a perfomance art film" 2013. Abramovic, som själv medverkade i videon, ställde upp på ett villkor. – Han skulle hjälpa mig att bygga upp mitt institut, vilket han inte gjorde. Han utnyttjade mig, säger Abramovic till Spike Magazine. Under onsdagen visade det sig att Abramovics uppgifter inte stämmer. En av producenterna till Jay Z-videon, galleristen Jeanne Greenberg Rohatyn, kunde presentera ett kvitto som visade att Jay Z donerat en betydande penningsumma pengar till institutet. – Kvittot bekräftar att Jay Z gjort en stor donation, säger Jeanne Greenberg Rohatyn till Artnet. Marina Abramovic-institutet gick därefter ut med en ursäkt till både Jay Z och Marina Abramovic. "Marina Abramovic blev aldrig informerad om Shawn 'Jay Z' Carters donation till institutet.", står det att läsa i uttalandet. "Vi ber uppriktigt om ursäkt till både Marina Abramovic och Shawn 'Jay Z' Carter för detta". Marina Abramovic har själv ännu inte kommenterat händelsen efter intervjun med Spike Magazine. Jay Z har inte heller uttalat sig.


Lågmäld indielåt gav duon vinst

Summary: De hade aldrig träffats när de bestämde sig för att ställa upp i Melodi Grand Prix. Nu representerar Kjetil Mørland och Debrah Scarlett Norge med en dramatisk balladduett.

Kjetil Mørland hade inte alls tänkt vara med i Melodi Grand Prix. Men så skickade han in en låt ändå. ”A monster like me” är en dramatisk, mörk ballad om att ha något dolt i sitt förflutna, och när den blev uttagen till tävlingen blev Mørland tvungen att hitta en duettpartner. Valet föll på Debrah Scarlett, som Mørland hade sett i den norska versionen av ”The voice”. – Jag ville hitta en norsk artist som var särpräglad. Först skulle rösten passa låten och stämningen, och sedan hela personligheten ... vi var tvungna att komplettera varandra, säger Mørland när vi ses i Wien. – Man vet ju inte. Vi kände inte varandra. Men jag går alltid på intuition, och när jag hörde låten blev jag otroligt berörd av vad den fick mig att känna. Och så pratade vi på Skype, säger Debrah Scarlett. Duon övertygade varandra om att Melodi Grand Prix var en bra sak att göra, trots att de båda egentligen har en indiebakgrund. Men att få uppträda i den stora arenan Spektrum i Oslo lockade, och att dessutom få spela med norska Kringkastingorkestret, motsvarigheten till Radiosymfonikerna i Sverige, var också en dröm. De bestämde sig. Och så vann de hela tävlingen. – Vi hade inga ord, det var mer ansiktsuttryck, säger Mørland och illustrerar: chockad häpenhet. – Vi bara satt där, alla andra skrek runtomkring oss, säger Debrah Scarlett. Fanns det skräck i förtjusningen? – Det fanns något lugnande i insikten om att det inte är vi som bestämmer om vi ska representera Norge. Det är jättefint att folk har röstat fram oss, det ger motivation och energi och självförtroende. Det fick mig att känna: det här blir kul, säger Debrah Scarlett. I Sverige är Melodifestivalen så stor att det är omöjligt att föreställa sig att den vinnande artisten inte skulle ha ett skivkontrakt, eller bli uppsnappad av ett skivbolag så snart finalen var avgjord. Men så är det inte för Mørland och Debrah Scarlett. Mørland har gett ut duons singel på sin egen lilla label, de har själva haft hand om all pr och bekostat en video – där de tog hjälp av vänner och bekanta som agerar matkastande middagsgäster. – Den ser väldigt dyr ut, så det fick vi till bra med lite pengar, säger Mørland och skrattar. – Det är riktig mat som slängs över matbordet, men datumet har gått ut så den skulle ändå ha kastats, säger Debrah Scarlett. Kanske är indieinställningen till Melodi Grand Prix det som gav dem segern. De norska tv-tittarna tycks föredra lågmälda, stilrena låtar framför de stora glammiga schlagernumren. Förra året representerade den blyge glasmästaren Carl Espen Thorbjørnsen Norge med en skör och darrig pianoballad, året dessförinnan var det Margaret Bergers svala och strikta elektrolåt ”I feed you my love”. – Jag tror att norrmän värdesätter saker som är äkta och jordnära. De ser igenom de stora glittriga produktionerna. Indie är stort i Norge, vår låt var kanske den som var mest indie i den norska finalen – det reflekterar nog vad folk gillar, säger Mørland. Efter Eurovision ska både Mørland och Debrah Scarlett jobba på sina solokarriärer, men också ge sig ut på gemensam turné där de sjunger både duetter och eget material. För ett halvår sedan hade de aldrig träffats, under Eurovision umgås de i princip dygnet runt. – Det känns som att jag känner honom väldigt bra nu. Det hade varit en helt annan grej att vara här själv och haft hela ansvaret – nu kan vi luta oss på varandra, säger Debrah Scarlett. Ni kan skylla på varandra om ni kommer sist? – Haha. Ja, eller hur! Norsk duo Kjetil Mørland. Född 1980. Kommer från Grimstad, Norge, men har bott i Storbritannien större delen av sitt vuxna liv. Sångare i bandet Absent Elk som släppte ett album 2009. Debrah Scarlett. Heter egentligen Joanna Deborah Bussinger. Född 1993 i Basel, Schweiz, men bodde i Norge som barn. 2013 var hon med i norska ”The voice” och tog sig till semifinalen. Melodi Grand Prix. Duon ställde upp i norska versionen av Melodifestivalen i våras med låten ”A monster like me” och vann med bara några tusen rösters marginal. Så funkar semifinalen • I kvällens semifinal tävlar 17 låtar om 10 finalplatser. För att telefonrösta ringer man 099-212 XX, där XX är bidragets startnummer. • För att sms-rösta skickar man bidragets startnummer till 72211. • Samtal och sms kostar 3:60 kronor. Svenska tittare kan inte rösta på Sveriges bidrag. • 10 låtar tog sig vidare från semifinal 1, och 7 länder är direktkvalificerade till finalen på lördag: Österrike, Australien, Italien, Storbritannien, Spanien, Italien och Tyskland. • Finalstartfältet består alltså av 27 låtar. I kväll tävlar: Litauen: Monika Linkyte och Vaidas Baumila med ”This time”. Irland: Molly Sterling med ”Playing with numbers”. San Marino: Anita Simoncini och Michele Perniola med ”Chain of light”. Montenegro: Knez med ”Adio”. Malta: Amber med ”Warrior”. Norge: Mørland och Debrah Scarlett med ”A monster like me”. Portugal: Leonor Andrade med ”Há um mar que nos separa”. Tjeckien: Marta Jandová och Václav Noid Bárta med ”Hope never dies”. Israel: Nadav Guedj med ”Golden boy”. Lettland: Aminata med ”Love injected”. Azerbajdzjan: Elnur Hüseynov med ”Hour of the wolf”. Island: María Ólafsdóttir med ”Unbroken”. Sverige: Måns Zelmerlöw med ”Heroes”. Schweiz: Mélanie René med ”Time to shine”. Cypern: John Karayiannis med ”One thing that I should have done”. Slovenien: Maraaya med ”Here for you”. Polen: Monika Kuszynska med ”In the name of love”.


Nekades svenskt visum

Summary: På tisdagen mördades författaren Ananta Bijoy Das med machete i Bangladesh. Några dagar tidigare skulle han ha medverkat på ett seminarium i Sverige på pressfrihetens dag. Men ambassaden i Dhaka nekade honom visum.

Natten till tisdag, svensk tid, mördades författaren och bloggaren Ananta Bijoy Das brutalt i Bangladesh. Enligt Reuters dödades han av fyra män med machete. Mordet är ett i raden av attentat mot författare och journalister i Bangladesh av islamistiska fundamentalister. Några veckor innan han mördades bjöds Ananta Bijoy Das in till Sverige av Svenska PEN. I anslutning till pressfrihetens dag, den 3 maj, skulle Bijoy Das medverka på ett seminarium i Stockholm. Han skulle berätta om den hotbild som råder mot journalister och författare i Bangladesh. Men när Ananta Bijoy Das ansökte om visum för resa från Bangladesh till Sverige nekades han av den svenska ambassaden i Dhaka. Ananta Bijoy Das fick avslag på sin visumansökan den 22 april. Beslutet från ambassaden i Dhaka motiverades med att det fanns en risk att Bijoy Das inte skulle lämna Schengenområdet efter sitt besök. – Vi blev upprörda när vi fick beskedet. Vi skrev ett brev till ambassaden och bad dem ompröva beslutet. De svarade att om det inte var något formellt fel begånget så är det upp till den sökande själv att överklaga, säger Annika Thor, ledamot i Svenska PEN:s styrelse. Ananta Bijoy Das överklagade beslutet. Ärendet skickades vidare till migrationsdomstolen i Göteborg, som enligt Annika Thor vid tidpunkten för hans död ännu inte tagit upp ärendet. – Om ambassaden inte avslagit hans visumansökan då hade han kommit hit den 3 maj och befunnit sig här i två veckor. Då hade han inte dött i dag, säger Annika Thor. Ananta Bijoy Das har den senaste tiden levt under en hotbild från islamistiska fundamentalister i Bangladesh sedan han översatt en iransk bok om profeten Muhammed. Boken har också förbjudits av den bengaliska regeringen. Utrikesdepartementet bekräftar för DN att Ananta Bijoy Das fick avslag på sin visumansökan. – Han överklagade beslutet och överklagan har gått vidare till Migrationsdomstolen, säger Anna Ekberg, presskommunikatör på Utrikesdepartementet. – Vi utgår från att viseringsansökan har prövats i enlighet med regelverket i EU:s viseringskodex. Hur avskyvärt och tragiskt detta fall än är kan inte regeringskansliet uttala sig i viseringsärendet som sådant, säger Anna Ekberg. Utrikesdepartementet betonar att en ansökan om visering för att besöka Sverige inte är att likställa med en asylansökan där eventuellt skyddsbehov bedöms. – Rent generellt säger regelverket att en viseringsansökan kan avslås när det finns en risk att personen inte återvänder till hemlandet, säger Anna Ekberg. Varför ansåg ambassaden att det fanns risk att Ananta Bijoy Das inte skulle återvända? – Jag kan inte kommentera den delen, det är ingen information som jag har, säger Anna Ekberg. Vi utgår från att viseringsansökan har prövats i enlighet med regelverket i EU:s viseringskodex. Anna Ekberg, Utrikesdepartementet