Fantasy tar drömmaren på allvar

Summary: Harry Potter-succén har lett till en uppsjö av fantasyböcker. Mycket är skräp, men det finns också böcker med nytänkande inslag. DN har hittat sju guldkorn.

I höstas fanns det bara en enda bok som inte var fantasy i ungdomsboksskyltningen på jättebokhandeln Waterstones vid Piccadilly Circus i London. Det var J D Salingers klassiker "Räddaren i nöden", och den var förmodligen obligatorisk skolläsning. Nog för att jag visste att Harry Potter-succén lett till en uppsjö fantasyböcker, men det här var nästan löjligt. De flesta nya fantasyböckerna var Harry Potter-lookalikes: trollkarlslärlingar på trollkarlsskolor. Att fantasyn är populär för förlagen är ju ingenting att undra över - det säljer, helt enkelt. Men varför? Själv inbiten fantasyläsare sedan tonåren skulle jag kunna tänka mig att fantasyn i grunden är den optimala läsningen för en bokslukare, som kan definieras av sin heta längtan att gå upp i en bok. Skönlitteratur är en annan värld, och fantasyn är den enda litteraturgenre som tar längtan efter den andra, nästanverkliga världen, på allvar. Genrens popularitet gör förstås att det publiceras en massa skräp, men det finns en hel del guldkorn. Författare som experimenterar med genrens gränser, välskrivna böcker med nytänkande inslag. Cornelia Funkes "Bläckhjärta" kan närmast beskrivas som bokslukarens bibel, eller åtminstone som en gedigen gröngölingshandbok. Bokbindaren Mo vågar inte längre läsa högt för sin dotter Meggie, eftersom han har en otäck förmåga att levandegöra det han läser: en död katt dök upp ur "Tom Sawyers äventyr", en illgrön fjäder från papegojan Polynesia kom ur "Doktor Dolittles äventyr". När Mo läste "Bläckhjärta" för Meggie föll det ut två skurkar och en eldslukare - medan Meggies mamma försvann in i boken. Inte bra. Man ska inte låta sig uppslukas så till den milda grad. Nu har Mo ett sjå att hålla sig undan för skurkarna, som vill ha sina kompisar framlästa och också en rejäl skatt, förslagsvis från "Skattkammarön" (men hur undviker man att Long John Silver trillar ut på köpet? svårhanterliga saker, böcker). Mo blir kidnappad och Meggie och deras boksamlande vän Elinor ger sig ut på trassliga litterära vägar för att rädda Meggies föräldrar. Dessutom måste de hantera den sorgsne eldslukaren som vill tillbaka in i sin berättelse, men det vill inte Mo som vet att eldslukaren dör i slutet om han återvänder. Ack, litteraturens makt! Kanske kan författaren hjälpa dem? Men vad är egentligen författarens roll i den fantasivärld han själv skapat? Cornelia Funke dissekerar relationerna mellan berättelserna, mellan fantasi och fantasi, mellan verkligt och verkligt. På köpet får man en hel rad lästips, från Nalle Puh till Narnia till Isaac Bashevis Singer. Världen i "Bläckhjärta" är den verkliga med fantastiska inslag, där böckerna står för fantastiken. På liknande sätt använder sig Gunila Ambjörnsson av teatern som fantasi i sin "Silverapan", som är strålande elegant svensk fantasy, berättad med lätt hand och lekfulla allusioner. Här skymtar Mumintrollets förbryllade upplevelse av teatern från Tove Janssons "Farlig midsommar", här åker lillasyster silverbrickskana nerför trappan som Lilla My, och i trädgården hemma hos sjuttonåriga Kalle sjunger Sorgfågel från Astrid Lindgrens "Mio min Mio". Om det nu inte är en vanlig koltrast. Illusioner och verklighet är sällan lätta att skilja åt, och alla kämpar med sina egna subjektiva verkligheter. Kalles pappa träffar en annan och flyttar, familjen går i bitar och på teatern går en pjäs i andra bitar. Gunila Ambjörnsson utgår från Alan Lightmans essäbok "Einsteins drömmar" (1993) och tar avstamp i tidens opålitliga gång. Kalle träffar en flicka, en fjortis, nedblodad och trasig i hissen på teatern. Hon har blivit våldtagen, gråter hon, bara för att sekunden efter flina: gick du på den? I själva verket är hon statist i en pjäs. Men Kalle hittar inte pjäsen, hittar inte flickan när han letar. När spelas egentligen pjäsen? Eller spelades? Hos Gunila Ambjörnsson är de fantastiska inslagen få men effektiva, en gäckande, lockande underton som låter som ett eko av teaterråttan Emmas retsamma skratt i "Farlig midsommar". Ytterligare ett kulturellt uttryckssätt blir fantasy i Finn Zetterholms "Lydias hemligheter" om tolvåriga Lydia som älskar att teckna och som plötsligt kan resa bakåt i konsthistorien genom att röra vid mästarnas tavlor. Det låter till en början hur tråkigt som helst, rena läseboken i konsthistoria. Så där pedagogisk får väl inte en bok vara! Fast till och med en så konstskeptisk person som jag själv blir entusiastisk och vill omedelbart rusa till Nationalmuseum när Lydia huvudlöst ramlar in i Velazquez värld och blir anklagad för häxeri, pratar ljus med Turner och äter frukost med Rembrandt. Finn Zetterholm får samma sorts liv i historien som Tracy Chevalier i sin "Flicka med pärlörhänge", och trots det idoga hoppandet mellan epoker får varje konstnär tillräckligt mycket utrymme för att bli mänsklig och levande. Lydia hinner både med tavlor, målarteknik och historiska vardagsvanor. Finn Zetterholm använder fantastiken som ett sparsamt förekommande transportmedel till konsthistorien. I "Skuggornas besvärjare" av G P Taylor sker det däremot fantastiska saker hela tiden. Det är klassisk fantasy: kampen mellan ont och gott, och inte vilken kamp som helst utan Gud mot Djävulen. Redan i början dyker det upp en varelse som osar ängel lång väg och pratar evangelium. "Skuggornas besvärjare" marknadsförs som "hotter than Potter" och G P Taylor är en brittisk kyrkoherde. Är detta den kristna motelden mot stackars sekulariserade Harry Potter? Sånt blir man nervös av, det kan inte bli annat än pompöst skräp. Men G P Taylor får rejält flyt i historien trots att han missar en del uppenbara spänningsmoment och är klumpig i personbeskrivningen. Djävulens hantlangare är en riktigt trovärdig kyrkoherde på dekis, och G P Taylor visar på en biblisk värld där det finns hur mycket material som helst att hämta. Det jobbiga är att Gud är så svår att beskriva - han är ju alltid större, semper melior, än människans föreställning. G P Taylor väljer den traditionella bilden av ett bländande ljus, vilket till slut tyvärr sticker i ögonen så att man börjar leta efter strömbrytaren. Kan man få en Gud med dimmer? Å andra sidan finns det en omotiverat stor misstänksamhet mot kristen fantasy, man nagelfar och felfinner, fäller hellre än friar och jämför omedelbart med mästaren C S Lewis och hans Narniaserie. Inte skulle man behandla vanlig fantasy så oförsonligt? Jämför man i stället G P Taylor med annan nyskriven fantasy är han definitivt bland de bättre. Ett mycket udda inslag i fantasyvärlden är danskan Lene Kaaberböl, vars tredje bok om skämmerskedottern Dina kommit, "Ormens gåva". En skämmerska är just ett sådant genialt påhitt som gör att man älskar fantasy. Skämmerskan kan se i dina ögon vad du skäms för - eller borde skämmas för. Alltså tillkallas hon vid rättegångar som enväldig domare. Ett fruktansvärt arbete, och en människa som andra skräckslaget vänder bort blicken från. De första delarna, "Skämmerskans dotter" och "Skämmersketecknet", är lysande. Den nordiska miljön har samma egenart som Irmelin Sandman Lilius fiktiva Tulavall; en särskild värld som ligger långt från fantasyns keltiska mittfåra. Lene Kaaberböl har dessutom en imponerande förmåga att bygga upp en i grunden enkel, men effektiv historia, och fylla den med mångfasetterade karaktärer ner till minsta statist. Men tredje delen, "Ormens gåva", når inte riktigt de andras höjder. Dina och hennes familj kommer till ett totalitärt, slutet samhälle, där alla snärjs i byråkratiska kontrakt som i praktiken blir slaveri. De snörräta gatorna, den centraliserade makten, förtryck och tortyr är av någon anledning inte särskilt trovärdiga. Har totalitarismen blivit obsolet? Tyvärr inte. Men Kaaberböl har gjort en abstrakt totalitär konstruktion som ligger närmare George Orwells "1984" än den vagt medeltida värld som Dina och hennes familj rör sig i, vilket i sammanhanget blir en illasittande anakronism. Britten Kevin Crossley-Holland, som nu kommit till sista delen av sin kung Arthur-trilogi, "Riddarkungen", håller fantasin i strama verklighetstyglar. Fantastiken lyser med sin frånvaro, och ersätts av en poetiskt vacker medeltidsrealism. Arthur har till slut kommit i väg på det ärofulla korståg han längtade till, men har råkat ut för det mest misslyckade, korståget år 1204. Det som kom av sig och bort sig i Italien, där man belägrade den kristna staden Zara för att tjäna ihop pengar till sina skepp. Långt från idealismen och långt från Jerusalem, ett smutsigt litet krig där unge Arthurs illusioner om ära och hederlighet krossas. Parallellerna till Irakkrig och samtid är många, och den mytiske kung Arthur dyker bara upp just som myt, som sagan som den "verklige" Arthur kan se i den sten som han fått av trollkarlen Merlyn. "Myten finns för att vi ska spegla våra liv i den", sade Crossley-Holland på bokmässan i Göteborg i höstas. Mary Hoffman låter också sina brittiska ungdomar resa till Italien, fast samtida ungdomar och ett Italien som är en riktig annan-värld. I "Stravaganza - Stjärnornas stad" heter Italien Talien, den värld dit bara vissa kan förflyttas under sömnen, stravagera. I Stravaganza-seriens första del, "Maskernas stad", stravagerade en pojke som var döende i leukemi - en ganska svårsmält handling där pojken så småningom dog i vår värld men levde vidare i Talien, som vore det ett slags Nangijala. Nu är det pojkflickan Georgia som vantrivs i England, och som hamnar i "Stjärnornas stad", Remora, där det är dags för årets ryttartävling. Staden är indelad i tolftedelar efter zodiakens tecken, varje tecken har sitt stall - och i Vädurens stall föds en flygande häst, en mytisk Pegasus som adelsfamiljen di Chimici vill åt. Mary Hoffmans Talien är skickligt beskrivet och med precis lagom dos fantastiska inslag, en längtansvärld åt drömmaren. Ändå saknar hon något och resultatet blir alltför ihåligt. Ett djup? Eller bara lite kärlek till vår värld, som tycks så iskall för Georgia och ännu värre för Lucien? "True journey is return", säger min favorit bland fantasyförfattarna, Ursula LeGuin, och kanske är det så enkelt: Man kan inte resa i fantasyn på allvar om man inte i grunden älskar vår värld. Det behövs en trygg punkt om man ska kunna rubba orden. Cornelia Funke"Bläckhjärta"Översättning: Cornelia Funke "Bläckhjärta" Översättning: Gunilla Borén Opal Gunila Ambjörnsson "Silverapan" Bonnier Carlsen Finn Zetterholm "Lydias hemligheter" Eriksson & Lindgren G P Taylor "Skuggornas besvärjare" Översättning: Susanna Hellman Libris Lene Kaaberböl "Ormens gåva" Översättning: Karin Nyman Rabén & Sjögren Kevin Crossley-Holland "Riddarkungen" Översättning: Lena Karlin Alfabeta Mary Hoffmann "Stravaganza - Stjärnornas stad" Översättning: Lena Karlin Alfabeta


Graffitiveteranen är trogen gatukonsten

Summary: Pierre "Zappo" Tsappos är en av Sveriges första graffitikonstnärer. Nu visar han ett urval av sina bilder i Stockholm. Och hoppas att nolltoleransen tas bort.

Meningslös skadegörelse eller gatukonst? Åsikterna om graffiti går fortfarande isär, trots att konstformen är lika gammal som mänsklighetens historia. För den svenska graffitilegenden Pierre "Zappo" Tsappos, som varit med sedan 80-talets början, råder det naturligtvis inget tvivel - graffiti är konst, och om 20 år hänger hans egna bilder på Moderna museet: - Se på Keith Haring. Han började som gatukonstnär. Sedan upptäcktes han av Andy Warhol, och visades på alla de fina gallerierna. Här i Sverige är det värre. De stora institutionerna är inte särskilt intresserade av konstformen, och för den som vill måla lagligt finns inga alternativ. Pierre Tsappos utställning, som öppnar på Seriegalleriet på Söder i dag, är med andra ord en rätt unik händelse. Och inte helt riskfri - Pierre bläddrar i sina pärmar och tar fram ett klipp från DN, där det berättas hur polisen gjort husrannsakan hos en gallerist som visat graffiti. Under en period ledde Pierre Tsappos själv ett försök med en graffitiskola på Kungsholmen - det minskade det olagliga klottret i området med 80 procent. Ändå lades verksamheten ned. Varför? Det handlar om pengar, tror "Zappo". Klottersaneringen omsätter varje år mångmiljonbelopp - om den illegala graffitin försvinner som ett resultat av lagliga väggar skulle det innebära ett ekonomiskt avbräck för SL/Connex och de företag som tjänar pengar på rengöringen. - Det är något skumt med det där, muttrar han konspiratoriskt. Men på en punkt är "Zappo" precis som vilken svensson som helst: han gillar inte när ungdomar sabbar för andra. Han har själv arbetat som fritidsledare i många år, och vill vara ett föredöme för dem som är intresserade av graffiti och annan hiphopkultur: - Jag vill säga att det är okej att skapa konst, men ge en knäpp på näsan till dem som slår sönder busskurer. Pierre började med graffiti och breakdance när han var 17 år, och letade i affärerna efter de första rapskivorna i 80-talets början. Den moderna gatukulturen hade just börjat blomstra i den fattiga stadsdelen Bronx i New York - en kultur som i dag påverkar hela västvärlden. Och trots att han snart fyller 40 år är "Zappo" trogen gatukonsten. På grund av nolltoleransen målar han inte längre i Sverige, utan åker på kombinerade surf- och graffitiresor med kompisarna till Bali. Här hemma jobbar han mest med att rita flyers och logotyper till butiker och klubbar. - Min bästa merit är att jag tackat nej till Ikea, säger han med ett lurigt leende. De ville att jag skulle göra mönster till tyger, bårder och tapeter, men ville bara betala 3 600 kronor. Då tyckte jag att de cyklade i badkaret. Pierres senaste projekt är en serie illustrationer till boken "Förortsslang" av Dogge Doggelito och Ulla-Britt Kotsinas. Några av dem visas på Seriegalleriet, tillsammans med skisser och målningar från "Zappos" hela karriär. Och nu hoppas "Zappo" att nolltoleransen i Stockholm ska tas bort. Det finns indikationer på det, säger han: - Det finns tomma väggar som till och med poliser pissar på - varför skulle man inte kunna få måla på dem? När folk ser mig komma med mina burkar blänger de argt. Men när de ser resultatet brukar de komma fram och be om ursäkt. Man ska inte döma någon i förväg. 1966 i Stockholm.Bor: i Hägersten.Bakgrund: Född: 1966 i Stockholm. Bor: i Hägersten. Bakgrund: Var tillsammans med signaturerna Graff, Amen, Merley, Zack, Dissey och Ziggy en av Stockholms graffitipionjärer. Övrigt: Var med i den omdebatterade utställningen "The Arrow" under Kulturhuvudstadsåret 1998. En av hans målningar finns avbildad på ett leksakståg. Gjorde målningen "Poison" som en kommentar till det förgiftade vattnet vid Nobels fabrik 1989.


Terje Hellesø förfalskade foton på lodjur: Jag vet att det var fel att jag ljög

Summary: Naturfotografen Terje Hellesø förfalskade runt hundra bilder på lodjur och blev en av Sveriges mest hatade män. Nio år senare gör han sig redo att ställa ut på ett galleri i Göteborg. Vad händer när man avslöjas med en livslögn, och hur tar man sig ur den?

En lördagsmorgon i september 2011 erkände Terje Hellesø vad han hade gjort i ett inlägg på ett nätforum för fotografer. Han åkte ut i skogen, till en plats han döpt i sitt huvud till Malintjärn, efter sin fru. Till Malin ringde han och sade: ”Jag kommer inte hem.” Malin Ellisdotter Hellesø och några vänner hittade honom till slut. Efter det tillbringade Terje Hellesø en vecka på sluten psykiatrisk avdelning. Varje gång han slog på telefonen för att ringa Malin forsade meddelanden in, journalister ringde, alla ringde. Några månader senare skulle Språkrådet ha med ett verb på sin årliga nyordslista: ”terja”. Att ”manipulera ett foto i bedrägligt syfte”. Den välrenommerade naturfotografen Terje Hellesø hade förfalskat runt hundra bilder. De flesta på lodjur. Nio år senare sitter vi i Terje Hellesøs kök i Mullsjö i Västergötland. Han har gjort kaffe och bjuder på småkakor. Ute är det slaskigt. Hans norska brytning är mjuk och knappt märkbar. Ett par veckor senare är det tänkt att han ska ställa ut på ett galleri i Göteborg och han håller på med det sista urvalet bilder. Utställningen blir senare framflyttad på grund av coronakrisen, men det vet vi inte när vi sitter där i köket. Terje Hellesø kommer från Bergen i Norge. Som nioåring upptäckte han fotograferandet – en lånad kamera under en resa till Skottland, bilder som redan då var speciella, inte som andras. Han byggde tidigt sina egna världar, satt hemma och ritade stora detaljerade kartor över fantasiländer med djur och landskap. Fotografierna han tog började långsamt avfolkas, naturen tog allt större plats och människorna mindre. En dag var de helt borta. Människor är ”för definitiva”, säger han. – Att visa hur saker och ting ser ut har aldrig intresserat mig. Jag vill att bilderna ska vara något mer. Jag kan gärna vara politisk i mina bilder, sarkastisk, cynisk, humoristisk. Jag vill ha abstraktion, symbolik och metaforer. Många gånger kan man säga mer om en människa genom att visa en äng med torrt gräs. Man kan visa hur svensk skola fungerar genom att visa en flock sidensvansar i en rönn. Han blev naturfotograf, en framgångsrik sådan: böcker, kurser, utställningar, föreläsningar. Han gifte sig och flyttade till Sverige, skilde sig men blev kvar. Nuvarande hustrun Malin träffade han på en fotosajt, samma sajt där han senare skulle erkänna sina förfalskningar. Hon är också fotograf, och de började skriva kommentarer på varandras bilder. De blev kära i varandras fotografier, föreslår jag, och Terje Hellesø skrattar. – Ja, kanske, det har jag aldrig riktigt tänkt på. Var det så, Malin? Han ropar ut mot vardagsrummet där Malin sitter. Hon vill inte vara med på bild, men kommer så småningom in i köket och sätter sig på en pall vid köksbänken och flikar in kommentarer, rättar Terje när hon tycker att han minns fel. Katten Sheldon får mat i en skål. 2011 hade Terje Hellesø fullt upp. – Jag höll på att jobba fram en fotofestival här i Mullsjö, arrangerade Naturfotografernas årsmöte, hade mycket möten, föreläsningar, kurser, telefonen ringde hela tiden. Det var ingen måtta på uppmärksamheten. Till och med kulturministern, Lena Adelsohn Liljeroth, besökte galleriet här. Du var på topp karriärmässigt? – Ja... – Det vill jag inte påstå, flikar Malin in torrt från pallen. Du jobbade mycket, åtminstone. – Ja. Jag upptäckte också när åren gick att allt fler av de andra etablerade naturfotograferna var mina före detta kursdeltagare. Jag hade utbildat en hel generation. Det var väl lite därför jag fick den där utmärkelsen, för det mångåriga pedagogiska arbetet. Jag har kvar diplomet. Malin erbjuder sig att hämta det. Diplomet med motiveringen till varför Terje Hellesø utsågs till Årets naturfotograf 2010 av Naturvårdsverket: ”Med sin karismatiska framtoning och pedagogiska förmåga har han förmedlat vidare sitt sätt att se på naturen och öppnat nya dörrar för mängder av naturfotointresserade svenskar och nordbor.” Trots mycket jobb hade han och Malin det inte direkt fett ekonomiskt – men det var inte därför lodjursbilderna blev till. Snarare beskriver Terje Hellesø hur hans egen blogg – som han inte tjänade några pengar på – blev en faktor. I bloggen brukade han ofta berätta i förväg när han gav sig ut på fototurer, dela med sig av sina planer. Han hade ofta sett lodjur i skogarna runt Mullsjö. – Lodjur har varit mitt favoritdjur i alla år. Jag älskar dem. De har ett fascinerande väsen. De är bra på att gömma sig, men samtidigt väldigt nyfikna. När man väl får se ett lodjur kan man få en rätt så närgången, långvarig upplevelse. När de rör sig är de som stora katter. Alla lodjur är olika, du hittar inte två som är identiska. Deras rop påminner lite om berguv, det är ett spöklikt ljud... Han hade kunnat föreläsa om lodjur i timmar, säger han, utan att visa några bilder. Hade kartlagt deras rörelsemönster i skogarna. Visste allt om dem. Det var bara det att han aldrig fick bilderna han ville ha. – Jag byggde ju upp allt det här i min blogg. Jag hade väldigt många besökare, väldigt mycket kommentarer. ”I dag blir det en ny tur ut till lodjuren, vi får se om det blir några nya bilder!” kunde jag skriva, och folk satt och väntade. Så började Terje Hellesø förfalska bilder. Klippa och klistra in djur i dem. När jag frågar om detaljer säger han ofta att han inte minns. Han minns inte hur han tänkte, hur det gick till, han har inget bra svar på varför. Han minns inte den första fejkade bilden, men den blev långt från den sista. Runt hundra bilder totalt, enligt vad han erkände, de flesta på lodjur. De vilda djuren kom från digitala bildbanker, tror han åtminstone, inte heller det är han helt säker på säger han. Han photoshoppade in dem i miljöerna från Mullsjöskogarna. Och så ut på bloggen. – Tro mig, jag har backat bandet väldigt många gånger, men en del är borta ur minnet. Jag kan bara konstatera att jag vet att jag gjorde det, och att det är fel. Varför kan jag inte svara på. Det är som med människor som vet att man inte får köra bil med alkohol i blodet, men gör det ändå. ”Varför gjorde du det, du visste ju att man inte fick?” Att man inte tror att man ska åka fast är inte ett svar, det är inte därför man kör onykter, det ska man ju inte göra ändå. Jag har inget svar. Jag vet att det var fel, och att jag ljög om det. Terje Hellesø beskriver hur det blev en press att leverera. – Bilderna födde ett väldigt stort intresse för Mullsjöskogarna, hur många som helst åkte hit. Det gav uppmärksamhet till fotofestivalen också, och Mullsjö i sig. Det blev många väldigt positiva effekter av det här. Givetvis med konstant hög ångest, för jag visste vad jag hade gjort och att det var fel. Och jag gjorde hela tiden allt för att jag inte skulle avslöjas. Länge tänkte han att han snart skulle få bättre bilder, riktiga. – Jag hade naiva tankar om att jag så småningom skulle ha så många äkta bilder att jag kunde lägga undan de andra, en i taget, så att ingen märkte det. Så att det bara var äkta bilder kvar. Det måste ha varit otroligt frustrerande att gång efter gång komma hem utan bilder. – Ja, men det var mer frustrerande varje gång jag fejkat en bild och skulle lägga ut den i bloggen. Ångesten. Tanken på att nu, nu kommer någon att avslöja mig. Det var värre än att komma hem utan bilder. När han våren 2011 bad läsarna rösta om sina favoritbilder från hela Terje Hellesøs karriär valde nästan alla manipulerade lodjur. – Det var som att få ett knytnävsslag rakt i ansiktet. Som att allt annat jag gjort inte hade något värde över huvud taget. Jag minns inte exakt, men jag kan ha suttit uppe en hel natt och bara stirrat i väggen. Du hade skapat en version av dig själv som fotograf som du inte kunde nå upp till. – En version av mig, där bilder som egentligen inte fanns hade det högsta värdet. Det... det var jobbigt. Sveket var kanske allra störst mot Malin. För Terje förfalskade inte bara sina egna bilder, utan även ett par av hennes. Ibland var de ute i skogen tillsammans. Och visst mötte de lodjuren, även om det alltid var buskage i vägen, träd, grenar – ofta knäppte de av bildserier på chans. När Malin kollade igenom sina bilder såg hon inga lodjur. Men Terje erbjöd sig att ta en extra titt. – Så kom han tillbaka: ”Malin, titta, du fick visst ett lodjur på bild!” Jag brydde mig inte så mycket om de där lodjuren, försökte väl vara entusiastisk för hans skull. Jag minns att han en gång frågade: ”Blev du inte gladare än så?” säger Malin Ellisdotter Hellesø. Hon grubblade inte så mycket över saken, inte då. Lodjuren var inte hennes projekt, inte hennes hjärtebarn. När anklagelserna mot Terje Hellesø brakade loss ville Malin Ellisdotter Hellesø lägga ut originalfilen till en av sina egna lodjursbilder på bloggen för att bevisa att bilderna visst var äkta. Men Terje stoppade henne. – I efterhand förstod jag ju varför. Det var jaktvårdskonsulenten Gunnar Glöersen som först ifrågasatte bilderna i en blogg på Jägareförbundet den 26 augusti 2011, efter att ha blivit uppringd av en journalist som fattat misstankar. Glöersen hade inga bevis, men skrev att han hade en ”dålig magkänsla” kring bilderna. Ett lodjur med sommarpäls i vinterlandskap. En mårdhund, som enligt Glöersen kanske inte ens fanns i Mullsjöskogarna. Det gav upphov till en tråd på nätforumet Flashback. ”En armé av frivilliga med CSI-drömmar”, som Emanuel Karlsten senare beskrev det som i en krönika i DN, började leta bevis: originalbilderna som Terje Hellesø använt sig av. Riksmedier hakade snart på. När Terje Hellesø först konfronterades med uppgifterna ljög han. Blånekade. Bland annat när han mötte Glöersen i en direktsänd radiointervju i P4 den 30 augusti: ”Nej nej nej. Givetvis inte. Inte under några omständigheter. Jag är en fotograf som under alla år jag hållit på – och särskilt sedan jag blev digital 2005 – vidhållit att allt skapande som jag lägger ner, fotografiskt sett, det gör jag innan jag trycker av, inte efter.” Den 2 september hade Flashbackanvändarna hunnit hitta de flesta originalbilderna som Terje Hellesø använt. Dagen därpå erkände han. Och gick ut i skogen. Malin och två vänner hämtade honom. Han ville inte lämna skogen, men följde till slut med. Det ringdes efter ambulans som tog honom till psykakuten. – Det kunde uppfattas som att jag skulle begå självmord, sättet jag skrivit erkännandet på, men jag ville bara ge mig ut i skogen och försvinna, aldrig komma tillbaka. Det var väl ungefär så långt jag hade tänkt. Varför valde du skogen? Det var ju, så att säga, platsen för brottet. – Skogen hade inte gjort något fel. Det mest fantastiska med naturen är att den inte är dömande. På sjukhuset fick han inte ha mobil. Man gjorde bedömningen att Terje Hellesø var suicidal. – Men det sade jag aldrig, när de frågade vad jag skulle göra om jag släpptes sade jag bara att jag skulle ge mig ut i skogen. Det kunde de inte acceptera. Varje gång han fick slå på telefonen: hundratals missade samtal. – Någon sade till mig att det var två personer som var mest eftersökta i Mediesverige just då – jag och Muammar Khaddafi som just hade störtats. – Journalister ringde och ville att jag skulle bemöta påståenden på Flashback – något jag konstant vägrat att göra. Det är inte Flashback som ska diktera villkoren här. Jag har vägrat ha alla former av kommunikation med dem. De har gjort allt för att deras sanning ska bli etablerad som Den Stora Sanningen. Men de hade ju också rätt. – Ja. Det som jag erkände, ja. Det värsta med Flashback är inte att de avslöjade mig, det tycker jag är bra. Utan allt det som kom efteråt. Det är tio gånger värre. – Att de beskrev Terje som sektledare som hjärntvättade folk, säger Malin. – Psykopat var jag tydligen också, säger Terje. – Det var rätt att de avslöjade honom. Men allt annat, efter. Allt hat, säger Malin. Hur minns du den här tiden, Malin? – Fruktansvärt. Jag tycker fortfarande att det är jobbigt att prata om det. Känner du att du borde ha fattat? – Ja, naturligtvis. Men samtidigt, mina kunskaper inom Photoshop var på nivån kontrast, beskärning... Jag kände kanske att någon bild såg knepig ut, men jag kunde inte tänka mig att han fifflat. Det fanns inte på min karta. Under de nio månaderna bildfuskandet pågick gled Malin och Terje ifrån varandra. Han var i sin egen kupa. – Jag var väldigt ensam den tiden. Terje försvann ut i andra saker. Det blev ett väldigt stort avstånd mellan oss, säger Malin Ellisdotter Hellesø. Hur lång tid tog det innan du förlät honom? – Det är nog, faktiskt, relativt nyligen. Full tillit kommer jag aldrig att ha. Jag har förlåtit för min egen skull, gått vidare för min egen skull. Han har ju inte mördat någon. Inte våldtagit någon. Inte levt dubbelliv med en annan kvinna. Jag försöker tänka så. Det hade kunnat vara värre. I november 2011 fick Flashbackgrävarna, som de kallades, ett journalistpris av Sveriges Radio, Årets medieorm. I mars 2012 fick avslöjandet och bloggen Terjadefoton, där bildbevisen på manipulationen publicerades, ett hedersomnämnande av juryn för grävpriset Guldspaden. Terje Hellesø lämnade föreningarna Photo natura, som han varit med och startat, och Naturfotograferna. Han frågtogs priset som Årets naturfotograf. Men diplomet har han behållit. Det som skrevs i medierna, att han fått priset just för sina lodjursbilder, stämmer inte, säger han, och det har Naturvårdsverket också sagt. Det var för hans hela gärning som fotograf. Det är mycket som inte stämmer, säger han, särskilt på Flashback och andra forum. – Man har ju försökt bygga upp en gärningsmannaprofil av mig på nätet. Att det skulle ha varit viktigt för mig med ”äkta” naturfoto, naturliga bilder, det dokumentära. Men så har det aldrig varit, säger Terje Hellesø. – Visst var det fel det jag gjorde. Det var fel att ljuga som jag gjorde, det har jag sagt hundra tusen gånger, det har jag bett om ursäkt för. Men att jag ska bli framställd som något annat än det jag någonsin varit... De flesta tar nog för givet att naturfotografi är dokumentärt. – Varför det? Hur fungerar naturfoto i dag? Jo, de flesta bilder är från betalda gömslen. Du kan ligga i Finland och fota björn, varg och järv som någon lockat dit med en död ko. På andra ställen kan du fotografera ugglor när de tar möss i snön. Kungsfiskare i Skåne. Aftonfalk i Ungern. Krushuvad pelikan i Grekland, havsörnar i Norge, sparvhökar som slåss med nötskrikor i Telemark. Allt är arrangerat. Allt är tillrättalagt. Dokumentärt? Inte det minsta. – Dokumentärt blir det, i mina ögon, om du har med gömslet på bild, visar omständigheterna. Men det aktar man sig noga för. Det är illusioner det handlar om. Naturfoto har aldrig varit dokumentärt. I dag är Terje Hellesø kritisk mot naturfotografkretsarna, som han beskriver som en väldigt speciell miljö. – Det är inte så stor marknad ekonomiskt, och fruktansvärt många som håller på. Den ekvationen går ju inte ihop. Jag har sagt i föreläsningar många gånger genom åren att naturfotomiljön är genomrutten. Det fick jag ju nedtryckt i halsen 2011, om man säger så. – Börjar man diskutera hur man får manipulera naturfotografi har du en evighetsdiskussion och alla blir osams. Det finns ingenstans man kan bråka så mycket som när man pratar om det här på naturfotoforum och festivaler. Man diskuterar petitesser, hur man kan göra reglerna tydligare. Men det är inte reglerna det är fel på, det som är fel är att miljön i naturfotokretsen är sådan att den kan driva fotografer att göra övertramp. Slutna föreningar, hemliga sällskap, grupperingar, tävlingar – dessa förbannade fototävlingar står mig upp i halsen. Tycker du att det finns en tydlig gräns för vad man får och inte får göra med en bild? – För mig finns egentligen bara två regler. Jag är glasklar på det området. Du får inte ljuga. Och du får inte skada naturen. Punkt. Det var alltså tydligt för dig att du bröt mot dina egna regler? – Ja. Oh ja. Lögnen var det värsta. Hade jag varit öppen med vad jag gjort – inga problem. Men jag ljög. Bilderna finns inte kvar. Han har slängt dem, alla originalfiler också. – Jag hade kunnat tjäna pengar på dem om jag velat, du kan inte ana hur många erbjudanden jag fått sedan dess. Vill folk köpa dem trots att de är fejk? – För att de är kända, omtalade. De hade kunnat vara värda miljoner i glas och ram på väggen. Men inget skulle kunna få mig att ta emot en krona för dem. Så viss heder har jag ändå i kroppen. Jag vet vad jag gick igenom 2011. Terje Hellesø har fortsatt att fotografera under de nio år som gått. – Jag gick från en inkomst som var hyfsad till ingenting över en natt. Men jag har fokuserat på mitt och tagit en sak i taget. Jag är inte den som ger mig. När han så småningom visar sina bilder i Göteborg blir det hans första större utställning med nya fotografier sedan 2011. Jag påpekar att alla som skriver om den, pratar om den, kommer att göra det i ljuset av det som hände då. Att han aldrig kommer att kunna fly undan det. – Jag är inte intresserad av att fly undan. Han ska fortsätta berätta om vem han är, säger han. I höst kommer också en dokumentärfilm om Hellesø i SVT. – Folk säger: Tänk om det blir en ny storm nu, på grund av den. Ja, då blir det väl det. Jag är inte rädd för någonting längre, inte ett smack. Jag har redan gjort bort mig. Flashbacktråden om Terje Hellesø är fortfarande aktiv. Så sent som i februari ifrågasatte någon en bild på en fågel. Den första tiden efter avslöjandet var Malin Ellisdotter Hellesø besatt av att samla bevis för att Terje Hellesøs nya bilder faktiskt var sanna. Hon fotograferade samma motiv som han, samtidigt. Hon filmade med mobilen. Förberedde argument om någon skulle ifrågasätta äktheten. Än i dag flikar hon in förklaringar när Terje Hellesø visar några av de fotografier han ska ställa ut i Göteborg. Detaljer kring hur bilderna tagits, tekniker som använts, nästan tvångsmässigt noggrant. Terje Hellesø själv rycker bara på axlarna. Folk får tro vad de vill, säger han, om han manipulerade bilder i dag skulle han vara öppen med det. Bilderna är förhäxande. En bäck fotograferad med tjugo sekunders slutartid där vattnet ser ut som mjukt vispad grädde. Dubbelexponeringar, vissa är självporträtt, som där Terje Hellesøs eget öga skymtar som en suddig portal i förgrunden. En björn med päls som silke, svartvit, som ur en saga. När jag tittar på de här bilderna blir det ännu svårare att förstå. Du behövde ju inte förfalska något. – Jag önskar att diskussionen handlat om det från första början. En seriös diskussion där man satt sig ner och diskuterat varför i helsike gjorde du det, Terje. Där man resonerat kring vad man kan göra för att andra fotografer inte ska göra samma sak. Det är flera som åkt fast efter mig. Terje Hellesø Född: 1964 i Bergen, Norge. Bor: I Mullsjö tillsammans med hustrun Malin Ellisdotter Hellesø, även hon fotograf. Bakgrund: Började fotografera 1973 och har arbetat som yrkesfotograf sedan 1983. Har bland annat gett ut läroboken ”Naturen som fotomotiv” (1992) och fotoböckerna ”Min plats i ljuset” (2005), ”Året” (2008) och ”Svartvita landskap” (2013). Var med och startade naturfotografföreningen Photo natura 1988. Blev Årets naturfotograf 1987 i Norge. Utsågs till Årets naturfotograf 2010 i Sverige av Naturvårdsverket men fråntogs titeln 2011. Bildfusk: 2011 avslöjades att Terje Hellesø förfalskat runt hundra bilder på bland annat lodjur. Aktuell: Arbetar med ”Bara en naturfotograf” på Galleri M i Göteborg, en utställning som är framskjuten på grund av coronakrisen. Startdatum är ännu inte bestämt. I höst kommer också en dokumentärfilm om Terje Hellesø i SVT regisserad av Andreas H Nilsson och Gustav Hugosson. Publicerar regelbundet bilder i sin blogg. Läs mer: Så nosades styckmördaren upp av detektiverna på internet Fin gräns mellan fix och fusk i fotografiet Hellesø fråntas titeln Årets naturfotograf 2010


SVT sänder egna Eurovisionprogram i maj

Summary: Årets Eurovision song contest i maj är inställt, men det hindrar inte SVT från att presentera ett eget Eurovisionpaket. I direktsända ”Sveriges 12:a” ska svenska folkets Eurovisionvinnare koras, skriver SVT i ett pressmeddelande.

Årets upplaga av Eurovision song contest, som var planerad att genomföras den 12–16 maj i Rotterdam i Nederländerna, är inställd på grund av coronapandemin. För att fylla hålen i tablån har SVT nu utvecklat ett eget Eurovisionpaket. Eurovisionveckan på SVT inleds lördagen den 9 maj då programmet ”Inför ESC” sänds. I programmet presenterar komikern David Sundin och SVT:s producent Christer Björkman årets 41 bidrag. Via Melodifestivalens app kan svenska tittare rösta på vilka 25 bidrag de vill se i final. – Det programmet är i snabbformatsform. Ett antal personer kommer att sitta vid vår studio, följa sändningen tillsammans med tittarna och kommentera bidragen. Låtarna kommer inte att visas i sin helhet, men vi kommer att hänvisa till var man kan se dem och hur man ska göra i appen, säger Christer Björkman till DN. Torsdagen den 14 maj direktsänds programmet ”Sveriges 12:a” från Stockholm, där de framröstade finalisterna ska tävla om vem som blir svenska folkets Eurovisionvinnare 2020. Medverkar i sändningen gör även årets Melodifestivalvinnare The Mamas som framför bidraget ”Move”. – Det blir både lekfullt och kul. Och samtidigt blir det ett bra avslut, inte minst för The Mamas. Vi vill ge dem en jättefin spot i programmet så att de får känna uppskattning från tittarna som röstat fram dem, säger Björkman. Planen är också att kontakta de andra ländernas finalister och få med den slutliga vinnaren i programmet via en direktlänk. – Vi ser fram emot att dela ut den där tolvpoängaren som vi faktiskt har rätt till varje år. Och nu får vi välja vår egen vinnare. Det är jättehärligt, skrattar Björkman. Tidigare på fredagen kommenterade han det nya Eurovisionpaketet i ett pressmeddelande: – Det här kommer att bli en underbar Eurovisionkväll för alla tv-tittare. Vi kommer givetvis att dela ut Sveriges 12:a och kora en vinnare, men vi kommer också att gräva fram härliga favoritminnen. Inte minst från våra egna ESC i Malmö 2013 och Stockholm 2016, understryker Björkman. Lördagen den 16 maj visar SVT även det två timmar långa programmet ”Eurovision: Europe shine a light” där sångerna som skulle ha varit med och tävlat i Rotterdam kommer att hyllas. Läs mer: Hanna Fahl: Eurovision hade behövts mer än någonsin Årets Eurovision song contest ställs in – flyttas till 2021


Fredrik Backman skänker 100.000 till författare i kris

Summary: Författarförbundet inrättar en tillfällig krisfond där författare och översättare kan söka stipendier för förlorade uppdrag. Fonden har möjliggjorts genom bidrag från stiftelsen Natur & Kultur och författaren Fredrik Backman.

Stiftelsen Natur & kultur bidrar med 400.000 kronor till krisfonden, skriver Författarförbundet i ett pressmeddelande. Även författaren Fredrik Backman och hans fru skänker 100.000 kronor till fonden. ”Jag förstår att svensk litteratur är långtifrån det viktigaste för många just nu, men för mig och många andra har den betytt allt”, skriver Fredrik Backman på Twitter och uppmanar sina följare att hellre köpa poesisamlingar och böcker av debutanter än bästsäljare, samt att stödja sin lokala bokhandel. Redan efter påsk ska medlemmar som förlorat intäkter på grund av inställda arrangemang och förlorade uppdrag till följd av coronapandemin kunna söka stipendier ur fonden. ”Att stiftelsen sluter upp kring författarna och översättarna i denna svåra situation skickar en viktig signal. Vi välkomnar fler att följa Natur & Kulturs exempel”, säger Patrik Lundberg, vice ordförande i Sveriges Författarförbund i pressmeddelandet.


Fredrik Strage: Morrissey låter som en dåre som gapskrattar på undergångens rand

Summary: Morrissey spelade live i London den 14 mars. Efter första versen i den förlamande vackra covern av sextiotalshitten ”The end of the world” avbröt han låten och nös kraftigt på publiken. Idiotin blir rockhistoria.

2010 slutar jag lyssna på Morrissey efter att han beskrivit kineser som en ”underart”. 2014 börjar jag lyssna på Morrissey igen efter det utmärkta albumet ”World peace is none of your business”. 2018 slutar jag lyssna på Morrissey efter att han rekommenderat sina fans att rösta på det kvasifascistiska partiet For Britain. 2019 börjar jag lyssna på Morrissey igen efter att The Guardian gett det hyfsade coveralbumet ”California son” en etta (av tio) i betyg och jag oroar mig över att också bli en kritiker som bryr mig mer om politik än estetik. Två veckor senare slutar jag lyssna på Morrissey efter att han låtit sig intervjuas av den högerextrema sajten Kipper Central där han uppmanar folk att sluta följa traditionella medier. 2020 skrattar jag när Morrissey meddelar att han sörjer sin avlidna katt varpå ett före detta fan twittrar: ”Fuck you, Morrissey. And fuck your dead cat.” Sedan börjar jag, dessvärre, att lyssna på Morrissey igen efter att ha uppslukats av singeln ”Bobby, don't you think they know?”, ett ödesmättat drama om droger med körsång av discodrottningen Thelma Houston. Jag lyssnar om och om igen för att begripa om texten handlar om Bobby Hatfield i Righteous Brothers, som dog av en överdos, eller kanske Bobby Brown, Whitney Houstons make som drog ner henne i fördärvet. Den 9 mars slutar jag lyssna på Morrissey när han i Köln drar en ordvits om att konserten i Paris blivit inställd på grund av Miley Cyrus (det roliga består i att virus rimmar på Cyrus). Under första hälften av nollnolltalet var Morrissey skojigare än de flesta ståuppkomiker så åderförkalkningen av hans humor stör mig lika mycket som hans politiska förvirring. Den 14 mars börjar jag lyssna på Morrissey igen efter att ha sett klipp från spelningen på SSE Arena i London som han inleder med en förlamande vacker a cappella-cover av Skeeter Davis sextiotalshit ”The end of the world”. Efter första versen avbryter han låten genom att nysa kraftigt på publiken. Att Morrissey uppträder för 10 000 personer, trots smittrisken, kritiseras i tidningar och sociala medier. Men som han sjunger på sitt nya album: ”I do not read newspapers. They are troublemakers.” Som tokhöger är det viktigt för honom att inte lyssna på etablissemanget. I höstas ställde Morrissey in en konsert efter att någon, föregående kväll, hållit upp en överkryssad For Britain-symbol. För tre år sedan ställde han in en utomhuskonsert i Kalifornien eftersom han tyckte att det var kallt. Han har också ställt in turnéer i Kanada (som en protest mot säljakt) och Italien (eftersom han var sur på en polis). Men coronaviruset är inget problem. Kanske vill han bli den sista rockstjärnan som uppträder för en stor publik på väldigt länge. Idiotin blir rockhistoria. ”It's the end of the world” följs av ”London” där han frågar: ”Do you think you've made the right decision this time?” Och många i publiken frågar sig nog om det var en bra idé att gå dit. Eller om det är en bra idé att fortsätta lyssna på Morrissey. Jag kommer antagligen att hinna sluta lyssna på honom – och börja igen – många gånger innan hans karriär är över. Ett klipp som jag lär återvända till är finalnumret på SSE Arena: ”Jack the ripper” där han iklär sig rollen som Londons mest kända seriemördare. Mot slutet av den börjar han att skratta och vråla: ”Rats! Rats! Rats!” Scenen badar i rök. Morrissey fortsätter babbla om råttor. Han parafraserar scenen i ”Dracula” från 1931 där en mäklare blir galen av vampyrens kraft. ”Rats! Rats! Rats! This I give to you! Ha! Ha! Ha!” En dåre gapskrattar på undergångens rand. Det känns som den sista konserten någonsin. Läs fler krönikor och andra texter av Fredrik Strage


Nils Frahm vill hjälpa lyssnarna att hålla sig starka i isolationen

Summary: Med sin nya skiva, som egentligen är ett soundtrack, återgår Nils Frahm till en skissartad estetik med naket piano och ambientljud, som låter oron existera i rummet.

Det går en röd tråd från Erik Saties tidigaste pianostycken från sent 1880-tal till John Cages ”In a landscape” från 1948 till Brian Enos ”Ambient 1: music for airports” som kom trettio år senare till Aphex Twins ”Avril 14th” från millennieskiftet till vår tids Nils Frahm. Det är en tråd som handlar om inverterade äventyr, ett negativt utforskande, att våga tro på skönheten i tomheten. ”Jag längtar till landet som icke är, ty allting som är, är jag trött att begära”, för att citera Edith Södergran. Tyske Nils Frahm har låg status inom konstmusikkretsar, av den enkla anledningen att hans musik inte låter eller beter sig som konstmusik. Frahm är mer en artist än en tonsättare, det han skapar är intressant på skiva, inte på notpapper. Hans sparsmakade och repetitiva stil är formmässigt simpel, hans melankoliska stämningsbyggen är inte utmanande (men tålamodsprövande för vissa) och hans pianospel är allt annat än virtuost. Vill man så kan man stå med armarna i kors och avfärda Nils Frahm som en bluff. Själv hör jag en intimitet och en uppriktighet i hans musik, och om den ibland låter lättviktig känns det alltid som ett avsiktligt grepp. På sitt förra album, sensationella ”All melody”, gick Nils Frahm i en ny riktning – ett mer maximalistiskt och mindre pianistiskt sound. Experimenterandet fortsatte på den ep-trilogi som samlades på fjolårets ”All encores”. Nya ”Empty” är dock en återgång till estetiken från äldre skivor som ”Felt” och ”Solo”. Det rör sig om åtta skissartade låtar med naket piano i fokus och ambientdoftande ljud som en tunn dimma runt allting. ”Empty” är egentligen soundtracket till en experimentell kortfilm med samma namn som Frahms vän Benoit Toulemonde regisserade 2012. Men musiken släpps först nu, med den uttryckliga intentionen att hjälpa lyssnarna att hålla sig starka och lugna i dessa tunga dagar av isolation. Det är musik som låter oron existera i rummet. Bästa spår: ”No step on wing”  Läs fler musikrecensioner av Nicholas Ringskog Ferrada-Noli, till exempel om Arcas drygt timslånga queer-electrolåt i trettio sektioner.


Färgstark aktivist ger lyster åt miljödokumentären ”Jozi Gold”

Summary: Dramats hjältinna Mariette Liefferink ger lyster åt ”Jozi Gold”. Men efter den här filmen känns den glimmande ädla metallen guld allt annat än ädel, tycker Helena Lindblad.

”Jozi Gold” är slang för Johannesburg, guldstaden, uppbyggd kring en gruvindustri som genererade välstånd (för vissa) under decennier. Nu är guldruschens dagar över. Folket som bor i trakten kring de forna gruvindustrierna är lämnade med ett ovälkommet arv. En förgiftad, till och med radioaktiv miljö. ”Jozi Gold” är den typ av dokumentärfilm som framför allt är ett klassiskt didaktiskt indignationsreportage, vilket inte är någon kritik. Det är svårsmälta lärdomar som leveras, men verkligt intressanta. Idén om guld är ju idén om något med ett evigt värde, en trygghet när allting fast förflyktigas. Men efter den här filmen känns den glimmande ädla metallen allt annat än ädel, när man betänker priset som alla runt gruvorna fått betala. Visste ni till exempel att ett teskedsmått guld generar tonvis med farligt avfall i form av bland annat tungmetaller? Aldrig hade jag trott att min vintagevigselring skulle ge mig ångest! Det som ger ”Jozi Gold” sin lyster som film är dramats hjältinna. Filmen följer tätt i hälarna på miljöaktivisten och den före detta Jehovas Vittne-missionären (!) Mariette Liefferink som länge kämpat för att väcka uppmärksamhet kring Johannesburgs miljökris. En färgstark dam, ofta klädd som nattklubbssångerska, som är allt annat är foträt och förmodligen aldrig skulle bära Kånkenryggsäck. En kvinna som ändå uppenbarligen är effektiv. Finns det ett problem med filmen är det kanske att hon är så excentrisk att hennes ”larger than life”-uppenbarelse och livsresa känns som en egen film i sig, och som stjäl en del uppmärksamhet från den skitiga guldhanteringens spår. Å andra sidan ger hon onekligen kulör och jävlar anamma-känsla åt det egentligen väldigt extremt mörka ämnet. Det låter kanske inte riktigt som den film man vill skingra tankarna med just nu, men den känns ändå hoppfull med sitt budskap om att det alltid kommer finnas någon envis jäkel som fortsätter att kämpa, även när det ser dystert ut. Det är också märkligt underhållande med en film som gör ungefär lika dålig reklam för guldsmycken som ”Blood diamond” gjorde för handeln med afrikanska diamanter. Se mer. Tre andra miljöaktivistiska dokumentärer: ”En obekväm sanning” (2006), ”This changes everything” (2015), ”A plastic ocean” (2016). Läs intervju med Fredrik Gertten om ”Jozi Gold” Läs fler filmrecensioner i DN


Stulen Van Gogh-tavla värd över 60 miljoner

Summary: Vincent van Gogh-tavlan som stals natten till måndagen i Nederländerna är värd ungefär 60 miljoner kronor. Målningen är fortfarande saknad.

Den van Gogh-tavla som under natten till måndagen stals från Singer Laren-museet i Nederländerna är värd ungefär 60 miljoner svenska kronor, skriver The Guardian. Enligt museets representanter ska inget i säkerheten ha brustit, men trots att larmet gick hann tjuvarna få med sig tavlan och lämna platsen innan polisen hann dit. Den nederländske konstbrottsutredaren Arthur Brand har i lokal medier sagt att brottet verkar vara professionellt utfört. – I vanliga fall kan de genomföra stölden på två, tre minuter. De är väl förberedda med ett strikt schema och ett stoppur. Efteråt kollar de hur många som är intresserade. Ibland kan verken till och med förstöras, säger han till RTL Neiuws. Tavlan, som tillhörde Groningermuseet i samma land men som lånats ut tillfälligt, har lagts till på Interpols internationella lista över stulen konst. Verket, vars namn är ”Parsonage Garden at Neunen in Spring”, på originalspråk ”Lentetuin” som kan översättas till ”Vårträdgård”, är från Vincent Van Goghs tidiga konstnärsperiod, vilket innebär att det inte är lika dyrt som verk från senare i hans karriär. Dock såldes en tavla från Neunenperioden för ungefär 120 miljoner kronor på auktion nyligen.


Max Martin etta igen – snart i kapp Lennon och McCartney

Summary: The Weeknds ”Blinding lights” är ny etta på Billboards topp 100-lista. Den är skriven av svenske Max Martin. Det blir hans 23:e placering på listan som låtskrivare.

The Weeknds ”Blinding lights” är ny etta på Billbords topp 100-lista. Den är skriven av svenske popproducenten Max Martin och blir hans 23 placering på listan som låtskrivare. Billboards ”Hot 100”-lista har sedan 1958 presenterat vilka som är de mest spelade låtarna i USA. Senaste gången Max Martin figurerade där var 2016 med Justin Timberlakes ”Can’t stop this feeling”, som låg etta på listan under en vecka. ”Blinding lights” blir svenskens 23:e Billboardplacering som låtskrivare. Endast två andra musiker ligger före i den kategorin, The Beatles frontfigurer Paul McCartney och John Lennon. Den förstnämnda med 32 placeringar och den senare med 26. För The Weeknd blir ”Blinding lights” (från albumet ”After hours”) i sin tur hans femte på Billboards ”Hot 100”-lista.


Så vill Dua Lipa ändra popens spelplan: ”Jag vet exakt vad jag vill göra”

Summary: Vad får dig att känna nostalgi? För Dua Lipa, en av världens största artister, är det musiken hon hörde som barn. Med sitt nya album vill hon nu skapa framtidens stora pop. ”Jag vet exakt vad jag vill skriva om, och hur jag vill låta”, säger hon till DN.

”You want a timeless song, I wanna change the game.” De inledande textraderna på Dua Lipas nya album ”Future nostalgia” sätter stämningen för vad hon är ute efter att göra. Förändra musikens spelplan. Det ska ske genom kombinationer. En mix av de erfarenheter hon bär med sig, och det hon väntar på att möta. – Jag har alltid gillat att kombinera. Det här albumet är bara ett nytt sätt för mig att visa upp det, säger Dua Lipa. Vi hörs på telefon från hennes hemstad, London. Hon talar med lugn, eftertänksam röst. I samtalet hörs inte världens oro, men några dagar senare införs hårda restriktioner i landet i syfte att stävja spridningen av det nya coronaviruset. Dua Lipa meddelar då själv, i en tårfylld livesändning i sociala medier, att världsturnén (inklusive spelning i Sverige) skjuts upp på obestämd tid. Samtidigt tidigareläggs släppet av ”Future nostalgia”, enligt BBC troligen för att det redan läckt på nätet. I livesändningen berättar Dua Lipa också om sina tvivel att släppa ny musik i en tid när många människor världen över lider: ”Jag vet inte om jag gör rätt, men jag tror att det vi behöver mest av allt just nu är musik, och vi behöver glädje och försöka se ljuset.” För miljoner av fans är det vad artistens färgstarka pop har gjort sedan hon slog igenom stort med sitt självbetitlade debutalbum för tre år sedan. Gett dem ljus, och dans. Framgångarna har varit stora. Dua Lipas största hit ”New rules” har miljardhöga strömningstal på digitala musiktjänster: enligt en nyligen publicerad lista är hon världens sjunde mest lyssnade kvinnliga artist på Spotify. I fjol tog hon hem två Grammys, däribland för bästa nya artist. Dua Lipa Bakgrund: Föddes i London, 1995. Bodde en period i Kosovo, men flyttade tillbaka till Storbritannien som 15-åring. Har tidigare arbetat som servitris och fotomodell, innan hon fullt ut kunde satsa på musikkarriären. Musikkarriären: Sajnade 2015 kontrakt med Warner Music Group och släppte sitt första album ”Dua Lipa” två år senare. Flera av singlarna, däribland ”New rules”, ”IDGAF” och ”One kiss” har nått Billboardlistan. Framgångar: Prisades vid Grammygalan 2019 i två kategorier, bästa nya artist och bästa dans. Har nominerats till sammanlagt tio Brit awards, och tagit hem tre priser, bland annat för bästa brittiska singel med ”One kiss”. Aktuell med: Hennes andra album, ”Future nostalgia”, släpptes den 27 mars. Första singeln ”Don’t start now” har tidigare nått plats 3 på Billboardlistan. Dua Lipa tog steget in i musikvärlden efter en ung modellkarriär, men hade redan i tidiga tonåren publicerat sina covers av Pink- och Nelly Furtado-låtar på Youtube. I en tidig intervju pratade hon om hur steget till musiken på allvar förändrade henne. Att skapa musik fick henne att för första gången känna att hon själv hade kontroll. Sedan dess har hon velat vara involverad i alla delar, från texter till produktion. Och det ska komma inifrån. – Jag känner betydligt större självförtroende med den här skivan än med min första. Jag vet exakt vad jag vill skriva om, och hur jag vill låta, säger Dua Lipa, som nämner att hon hämtat inspiration under det intensiva turnerande de senaste åren. – Jag ville inte att det här albumet skulle vara lika elektroniskt. Det skulle vara mer sammanhållet och innehålla fler liveelement. I flera intervjuer på sistone har du talat just om ökat självförtroende. Var kommer den här känslan ifrån? – Från erfarenhet, tror jag. De första tre åren var mycket av en inlärningsprocess. Jag lärde mig att stå framför en kamera, hur musikvideor produceras, vad som krävs med resande, marknadsföring, fotosessioner – allt det jag måste göra för att min musik ska höras över hela världen. Den här gången är jag mer förberedd, och det har definitivt hjälpt mig i skapandet. Dua Lipa om att skriva musik med svenska artisten Tove Lo: ”Jag älskar Tove. Hon är nära vän och jag gillar att arbeta med mina vänner. Det var ett litterärt skapande. Vi bollade våra tankar mot varandra och skrev genom att hela tiden avsluta varandras meningar. Det var en väldigt rolig upplevelse att få jobba med en person som man verkligen känner sig bekväm med”, säger Dua Lipa. Dua Lipa föddes i London 1995, barn till föräldrar som ett par år tidigare lämnat ett oroligt Kosovo, vars autonomi begränsats. Efter krigets slut, i mitten av 2000-talet, flyttade familjen tillbaka till Pristina. Där mötte Dua Lipa hiphoppen; den första konsert hon någonsin såg live var med Method Man och Redman. Samtidigt tog hon in den musik som föräldrarna lyssnade på, artister som Prince, Blondie och Moloko. Vad får dig att känna nostalgi? – Influenserna från min barndom. Musiken som mina föräldrar lyssnade på, och som också blev en stor del av mitt eget liv. Det är artisterna som har inspirerat mig, och även i skapandet av det här albumet. Hur hörs det på albumet? – Kanske här och där. Men det handlar mer om den stämning jag skapar snarare än direkta influenser. Som 15-åring flyttade Dua Lipa tillbaka till London, men hon ser fortfarande Pristina och Kosovo som sitt andra hem. Hon driver en välgörenhetsorganisation för att ge unga, aspirerande artister en chans att utvecklas. En årlig musikfestival anordnas, och senare i år är planen att öppna ett nytt innovationscenter. – Allt det som händer i Kosovo har gjort att jag vill vara mer frispråkig, en förebild och en bra representant för mitt land, säger Dua Lipa. Häromdagen fick hon smeknamnet ”Karantänens drottning” av amerikanska Vulture, som tolkat hennes textrader på albumet som passande för en tid där människor tvingas till social distansering. ”Don't show up, don't come out”, sjunger hon på nya hitten ”Don’t start know”, och på senaste singeln ”Break my heart” uttrycker hon en vilja att stanna hemma eftersom hon klarar sig bättre på egen hand. Mest av allt handlar dock orden om vad Dua Lipa står och alltid har stått för, den tydliga kamp hon för i syfte att sätta fokus på och stärka unga kvinnors rättigheter. På slutspåret ”Boys will be boys” berättar hon om vad en kvinna kan tvingas utstå bara för att hon tar en promenad hem efter mörkrets inträde. – Jag har alltid stått upp för jämställdhet. Jag behövde tala om mina egna erfarenheter och vad vi kvinnor måste gå igenom varje dag. Hur vi tvingas anpassa oss för att undvika att bli trakasserade, säger Dua Lipa, och fortsätter: – Vi har under lång tid blivit programmerade att göra just det. Samtidigt finns det hela tiden en bild, inte minst från medier, om hur vi kvinnor ska vara, hur vi ska klä oss och hur vi ska se ut. Jag vill starta en diskussion om det här och se hur det kan förändras. Det är en kamp Dua Lipa tänker fortsätta att föra, även efter att hon med ”Future nostalgia” tagit ett steg in i sin framtid. – Jag försöker stå för det jag tror på. Men jag är inte perfekt, jag lär mig hela tiden. Jag snackar om det jag tänker och tror på. Med stöd av andra kvinnor kan vi samlas och göra skillnad.


”Coronakrisen pekar ut globaliseringens risker”

Summary: Globaliseringen har drivit på såväl spridningen av covid-19 som massutrotningen av djur, menar Elizabeth Kolbert, aktuell med den Pulitzerprisbelönade boken ”Det sjätte utdöendet”. – Från andra arters perspektiv är globaliseringen en katastrof, säger hon.

Coronapandemin är ett budskap från naturen. Det menar FN:s miljöchef Inger Andersen, som har beskrivit virusutbrottet som en varningssignal om att vi sätter för stort tryck på jordens kvarvarande vilda livsmiljöer. Såväl klimatförändringarna som exploateringen av naturliga livsmiljöer – för till exempel jordbruk, gruvdrift eller stadsbebyggelse – driver vilda djur i närmare kontakt med människor. Enligt FN:s miljöprogram väntas sjukdomar som det nya coronaviruset bli vanligare i takt med att människan fortsätter att förstöra vilda djurs habitat. Även den amerikanska författaren och journalisten Elizabeth Kolbert ser beröringspunkter mellan coronakrisen och det sjätte utdöendet – det vill säga den pågående massutrotningen av levande djur runt om i världen. Dels pekar hon på att myrkotten, som tros ha varit mellanvärd för det nya coronaviruset, är ett av de mest tjuvjagade djuren i världen. – Det sätter ljus på den decimering av vilda djur som pågår i såväl Asien som på andra håll. Men framför allt belyser coronakrisen problemet med vårt inkräktande på världens kvarvarande skogar och orörda naturområden. Detta inkräktande för oss i närmare kontakt de sjukdomsreservoarer som kommer att sätta i gång nästa pandemi, så som till exempel David Quammen har beskrivit i sin bok ”Spillover”. Coronoakrisen borde göra oss mycket mer försiktiga, säger Elizabeth Kolbert på telefon från sitt hem i Massachusetts. Om det inte hade varit för coronakrisen skulle Elizabeth Kolbert ha varit i Stockholm för att presentera sin bok ”Det sjätte utdöendet”, som nu ges ut på svenska med ett förord av Patrik Svensson, författaren till Augustprisbelönade ”Ålevangeliet”. Boken kom ut i USA 2014, vann Pulitzerpriset året därpå och har jämförts med Rachel Carsons väckarklocka ”Tyst vår”. Den är en blandning av reportage och populärvetenskap som presenterar den forskning som kartlägger utrotningen. Under de senaste 500 miljoner åren har jorden drabbats av fem massutdöenden på grund av stora naturkatastrofer. I dag pågår det sjätte stora utdöendet, med en utdöendetakt som är många tusen gånger över det normala. Vi som lever i dag bevittnar, som Elizabeth Kolbert skriver, ”inte bara en av de mest sällsynta händelserna i livets historia, utan vi orsakar den också”. I ”Det sjätte utdöendet” berättar hon om märkliga, utrotade arter som garfågeln och mastodonten, om hotade grodor, fladdermöss och koralldjur och djur som nästan har försvunnit, som sumatranoshörningen. Läsaren får följa de vetenskapsmän och forskare som upptäckte att människan, inte naturkatastrofer, sannolikt ligger bakom utrotningen av megafaunan (till exempel mammuten, jättesengångaren och den sabeltandade tigern) och även stifta bekantskap med en forskare som tror att framtiden på jorden tillhör jätteråttan, stor som en elefant. En process som har drivit på såväl spridningen av covid-19 som massutrotningen av djur är globaliseringen. – Coronakrisen pekar ut globaliseringens risker. Vad vi transporterar runt i världen är inte bara billigt producerade varor, utan också virus. För hur spred sig det nya coronaviruset? Bland annat genom att du kan kliva på ett flygplan och vara på andra sidan jordklotet på mindre än en dag, kortare tid än det tar att utveckla symtom. Samma process ser vi gång på gång med invasiva arter som får andra arter att utrotas, säger Elizabeth Kolbert. En invasiv art är en art som introducerats till nya områden och som sprider sig av egen kraft, skadar ekosystemet och tränger undan inhemska arter. Med globaliseringens transporter och resor har omstuvningen av världens flora och fauna de senaste decennierna accelererat så kraftigt att de icke inhemska växterna i vissa delar av världen numera är fler än de inhemska. Under ett enda dygn beräknar man att tiotusen olika arter förs runt i världen enbart i ballastvatten, skriver Elizabeth Kolbert: ”En enda supertanker kan på så sätt upphäva miljoner år av geologisk separation.” – Från andra arters perspektiv är globaliseringen en katastrof. Före globaliseringen kunde landlevande djur inte korsa hav. Och havslevande djur kunde inte korsa kontinenter. I dag för vi samman evolutionära linjer som har varit åtskilda i tiotals miljoner år. Ofta händer ingenting, men eftersom vi gör det tusentals gånger varje dag inträffar ändå många katastrofer. Och en sådan utspelar sig just nu, med coronakrisen. År 2006 började miljoner fladdermöss i USA att dö av vitnossjuka (white nose syndrome), en vit svamp som växer på fladdermusens nos och vingar. Sedan dess har flera amerikanska fladdermusarter minskat med mer än 90 procent. En trolig källa till sjukdomen är att svampen har överförts från mer motståndskraftiga fladdermöss i Europa. Elizabeth Kolbert bor strax öster om Albany i Massachusetts, nära den grotta där de första högarna av döda fladdermöss upptäcktes. Samtidigt prenumererade hon vid den tiden på National Geographic för unga åt sina barn. I ett nummer fanns en artikel med bilder på den utrotningshotade gyllene grodan i Panama, som biologer försökte rädda genom att bygga en ny biologiskt säker laboratorieanläggning i staden El Valle. Eftersom anläggningen inte blev färdig i tid rapporterade tidskriften att biologerna hade ordnat en provisorisk lösning med ”ett grodhotell” – ett lokalt pensionat som hade gått med på att hyra ut ett antal rum åt grodorna. I artikeln konstaterades att grodorna ”kunde njuta av förstklassig service” och råvaror ”så färska att maten ibland hoppade av tallriken”. Några veckor senare läste hon en vetenskaplig artikel av två herpetologer (kräldjursforskare) som menade att groddjurens starka nedgång tyder på ett pågående, sjätte massutdöende. – Jag förstod varför en tidskrift för barn framhävde humorn i att grodor har rumsbetjäning. Men i mitt huvud sammanfördes historien med alla de döda fladdermössen. Jag tyckte att tanken på en pågående, sjätte massdöd också förtjänade en större och allvarligare berättelse. Det blev upphovet till boken ”Det sjätte utdöendet”, som Elizabeth Kolbert började skriva för tio år sedan. Hon reste till regnskogar, korallrev och avlägsna öar för att skildra hur fossil förbränning, skogsskövling, besprutning, gruvdrift, dränering, tjuvjakt, industrifiske, globala transporter, habitatfragmentering och monokulturellt jordbruk tillsammans bildar en perfekt storm som hotar att svepa med sig en stor andel av jordens djur. Dagens utrotningstakt är oöverträffad av tidigare mänskliga kulturer. Samtidigt utraderades djurarter från jordens yta även av våra förfäder. – Om jag ska destillera en huvudorsak till utdöendet är det nog att vi människor företräder förändring. Vi frodas i förändring, vi hyllar förändring och anser i dag till och med att sönderfall är någonting bra. Vi uppfinner ständigt nya teknologier, vi gör om våra liv och gör därefter om världen så att den ska passa vår livsstil. Men den mänskliga förändringens tidsskala och den evolutionära förändringens tidsskala är inkompatibla. Andra varelser kan inte hålla stånd mot våra dramatiska förändringar. De kan inte gå ut och köpa en AC-anläggning när det blir för varmt. Vad tycker du att massdöden säger om oss människor och vår självbild? – Människor är verkligen fantastiska på många sätt, men jag tycker inte att vi borde vara i närheten av så självbelåtna som vi är just nu. Det råder ingen tvekan om att vi orsakar mer skada än någon annan art någonsin har gjort i livets historia på jorden. Känner du något hopp för framtidens vilda djur? – Jag tror inte att frågan om jag känner hopp eller inte betyder något. Frågan är om vi kommer att göra något eller inte. Andra arter på jorden bryr sig inte om vad vi känner. De bryr sig om vad vi gör. Har du någon idé om vad som kan göras? – Det är så klart en enorm fråga. De drivande krafterna bakom utdöendet är flera: globaliseringen, klimatförändringarna, havsförsurningen, förstörelsen av vilda livsmiljöer. Men roten till allt är människors livsstil och de resurser vi konsumerar. Så om jag skulle skriva ut ett recept skulle det vara en fundamental omprövning av vårt sätt att leva. Det finns 7,8 miljarder människor i världen. Det är många som – med full rätt – vill äta sig mätta, skapa sig bättre liv och höja sin konsumtion. Därför vilar ansvaret tungt på Europa och USA, som redan har konsumerat mer än sin beskärda del. En del menar att människan kan klara sig med mindre biologisk mångfald. Behövs det så många arter på jorden? – Ja, överlever vi ändå? Jag tror att svaret på den frågan är oklart. Det finns teorier om att vi kan göra oss av med massor av arter och ändå klara oss. Men även om vi bara ska värdera andra arter utifrån vad de gör för oss människor så tror jag inte att artutrotningen kommer ha en bra effekt på mänskligt liv. Jag kan inte bevisa det, men förr eller senare tror jag att vi kommer upptäcka att vi har gjort oss av med en art som vi verkligen, verkligen behöver. Elizabeth Kolbert Amerikansk författare och journalist på The New Yorker. Född 1961, bosatt i Massachusetts och verksam vid Williams College. Aktuell med ”Det sjätte utdöendet – om arternas död i människans tidsålder”. Utkommer på Volante förlag i översättning av Jim Jakobsson, och med ett förord av Patrik Svensson. Boken belönades med Pulitzerpriset för bästa fackbok 2015. Har tidigare skrivit en bok om klimatförändringarna, ”Field notes from a catastrophe” (2006) och reste då till jordens alla hörn för att skildra hur klimatförändringarna påverkar djur, natur och människor. Läs mer: David Wallace-Wells: ”Vi har makten att göra något åt klimatkrisen” Jonas Eika: Jag tror på skrivandet som en form av magi


Sveriges Radio-profilen Kerstin Behrendtz död

Summary: Musikredaktören och mångåriga Sveriges Radio-medarbetaren Kerstin Behrendtz har avlidit – 69 år gammal. Familjen säger till DN att hon avled efter att ha smittats av nya coronaviruset.

I en kommentar till Sveriges Radio Ekot säger Anna-Karin Larsson, områdeschef musik på Sveriges Radio, att de nåtts av beskedet att Kerstin Behrendtz gått bort. Familjen bekräftar för DN att Kerstin Behrendtz avlidit och säger att hon var smittad av nya coronaviruset. Kerstin Behrendtz var musikredaktör och valde musiken till en rad olika program, bland annat Radiosporten, P4 Extra och Vaken och Radioapans knattekanal. Anna-Karin Larsson uppger att Kerstin Behrendtz varit en uppskattad medarbetare i Sommar i P1 under många år. ”Och hon har på det sättet gett Sveriges musikälskare underhållning och sällskap i 50 år. Hon har varit ett känt och kärt namn för våra lyssnare”, uppger Anna-Karin Larsson till Sveriges Radio Ekot. Hon fortsätter: ”Kerstin var Musik! Outtröttlig, nyfiken, noggrann och lojal har hon under sin karriär stått i musikhändelsernas centrum och som kvinnlig förebild i en värld som länge dominerades av enbart män kan hon inte överskattas.” Kerstin Behrendtz blev 69 år.


Alexandra Sundqvist läser tre böcker om kvinnohistoria

Summary: Det kommer många kvinnohistoriska böcker för barn. Bland de mer udda är ”Dömda kvinnor – förbryterskor i Sveriges historia”, medan ”Lev som du vill – tio svenska kvinnor visar vägen” ger goda råd och förra årets ”Kvinnor i kamp – 150 års kamp för frihet, jämlikhet, systerskap” är som en norsk Liv Strömquist.

3 x kvinnohistoria Elin Hägg: ”Dömda kvinnor - Förbryterskor i Sveriges historia” Opal, från 9 år ”Godnattsagor för rebelltjejer” är en av de senaste årens stora försäljningsframgångar inom barnlitteraturen. Boken, som inledningsvis finansierades via Kickstarter, visade att kvinnohistoria inte bara var angeläget utan också… väldigt kommersiellt. Sedan dess har det spottats ut remarkabla, men bortglömda kvinnoöden på löpande band. Elin Häggs debut ”Dömda kvinnor” är mörkare än de flesta av dem, men rakt igenom läsvärd i sin skildring av brottsdömda kvinnor och adelsdamer.  Birgitta Ohlsson (text) och Lina Bodén (bild): ”Lev som du vill – Tio svenska kvinnor visar vägen” Bonnier Carlsen, från 6 år Där Elin Hägg lyfter fram svenska kvinnor vars liv varken prisades eller fick några lyckliga slut gör ex-politikern Birgitta Ohlsson det motsatta. ”Ingenting är omöjligt”, skriver hon i förordet och efter att ha läst boken känns det precis så. ”Lev som du vill” är en peppande, intelligent bok som lyfter fram stora öden – men också små känslor. Till och med skådespelerskan Ingrid Bergman var blyg! Likt en storasyster ger Ohlsson goda råd. Men de är aldrig förnumstiga och rakt igenom humanistiska.  Marta Breen (text) och Jenny Jordahl (bild): ”Kvinnor i kamp – 150 års kamp för frihet, jämställdhet, systerskap!” Översättning Hanna Hellquist, Natur & Kultur Från Norge kommer detta lättfattliga och ändå omfångsrika praktverk. ”Kvinnor i kamp” är inget mindre än 150 år av motstånd och aktivism i serieform, och torde vara en dröm för varje historielärare ute i landet. Boken börjar i en sorgligt blå ton i det för kvinnor trånga 1800-talet. Med Harriet Tubman, Mary Wollstonecraft och Emmeline Pankhurst kommer de kontrastrika färgerna och framstegen. Det grafiska formspråket doftar 70-tal, men ändå känns duon Breen/Jordahl lite som en norsk Liv Strömquist. Läs fler texter av Alexandra Sundqvist och fler av DN:s barnboksrecensioner


Håkan Hellströms nya singel en tröst i mörkret

Summary: Håkan Hellström har spelat in större låtar men få har känts lika trösterika som den nya singeln ”Tillsammans i mörker”, skriver Mattias Dahlström.

På senare år har Håkan Hellström allt mer skrivit låtar som, likt Ulf Lundells flirtande med ”pojkarna längst fram”, ganska oblygt och direkt riktar sig till Hellströms rätt enorma inre krets av publik. För att tala politik – han vänder sig till sina kärnväljare. I texterna tecknar han än tydligare och med än större eftertryck än tidigare ett ”vi”. Din tid kommer, även om du är arbetslös, hjärtekrossad eller bara allmänt vilsen. Och till dess finns Håkan där för dig. I musiken har han allt mer siktat mot ett anslag som är så storslaget att det ska kunna samla alla i en enda stor rusig arenarockkram. Med allt detta som utgångspunkt låter den nya singeln ”Tillsammans i mörker” väldigt mycket som en avslutande, i sammanhanget något mer nedtonad del i en sentida episk Hellström-trilogi där ”Det kommer aldrig va över för mig” och ”Din tid kommer” var de första. Över gråtonad rock som andas Springsteen, U2 och R.E.M. sjunger Hellström ”när demonerna sparkade in dörren – vad fick dig att tro att du var ensam?” och ”om du skadar dig själv, så skadar du mig med” till textens mörkt självdestruktiva Jonna. Där Jonna i det här sammanhanget självklart kan, närmast ska, tolkas som oss alla. Vi: ”vi befinner oss i mörkret”. Håkan Hellström: ”Jag har också varit där”. Möjligen har han spelat in större låtar, men få som har känts lika trösterika i just den stunden som den släpps. Läs fler skivrecensioner och fler texter av Mattias Dahlström


Nils Hansson: Bob Dylan skildrar Kennedymordet genom en flod av referenser

Summary: Efter sin längsta paus hittills återkommer Bob Dylan med sin hittills längsta låt, där han mer liknar en mästare som framför ett litterärt verk än en sångare som sjunger en ny låt.

Åtta år sen senaste albumet med nyskrivna låtar, det är längsta pausen hittills. Och när Bob Dylan återvänder utan förvarning är det med en enda låt, den längsta han har gett ut. ”Murder most foul” är nästan sjutton minuter av stillsam pratsång över en föränderlig musikgrund av piano, stråkar och någon enstaka slagverkstouch. Den är vag och vibrerande och märkligt fängslande. Faktiskt inte olik Nick Caves senaste album av meditationer kring sorgens väsen och hur man går vidare efteråt. Bob Dylan funderar inte så mycket kring förlåtelsen, däremot finns det något starkt ödesmättat när han redogör för detaljer kring mordet i Dallas – han nämner i förbifarten att domedagen just har passerats – varvat med en rent övermannande flod av associationer hit och dit i kulturhistorien. Redan titeln ”Murder most foul” är en Agatha Christie-film från 1964, och om Bob Dylan ibland har fått skäll för att självsvåldigt låna från andra verk så går refererandet bortom alla gränser den här gången. På 164 textrader finns långt över hundra citat eller omnämnanden av låtar, artister, filmer, pjäser, skådespelare… Mycket är uråldrigt, som stumfilmer, minstrelshower, Shakespeare och Houdini, och musiken är till stora delar den han spelade i sin radioserie på 00-talet: John Lee Hooker, Etta James, Nat King Cole, Charlie Parker. Men även mer otippade namn som The Allman Brothers Band, Eagles, Stevie Nicks och Queen. Genom allt håller Bob Dylan formen remarkabelt flexibel, när han går mellan en sorts vers- och refränglägen enligt ett ständigt skiftande schema. Han sjunger entonigt men precist, med en högoktanig närvaro i rösten. Faktiskt mer likt en mästare som framför ett litterärt verk, än en sångare som sjunger en ny låt.  Läs fler musikrecensioner av Nils Hansson, till exempel om hur Brandy Clark sjunger sig igenom sin separation.


Psykoanalysens fader som ung valp i ”Freud”

Summary: Österrikes första Netflix-serie åkallar nationalklenoden Sigmund Freud – innan han blev psykiatrins fixstjärna. I långt ifrån verklighetsbaserade ”Freud” löser unge Freud brott. En flämtande jakt på ledtrådar på Wiens gator, men tyvärr helt humorbefriad, suckar Jacob Lundström.

Det dröjer inte många minuter innan en lemlästad kvinnokropp bokstavligen landar på den skäggige titelfigurens skrivbord i ”Freud”. Det är ett slags urscen för modern thrillerpsykologi, där vart och vartannat mord som bekant kan förklaras med bortträngda minnen, dåliga mammor eller omedvetna begär. Att dylika gärningsmannaprofiler har blivit stapelvaror kan inte Sigmund Freud hållas ensamt ansvarig för, men psykoanalytiska idéer är uppenbart tacksamma att exploatera för skräckinjagande filmporträtt. Därför är det väl inte mer än rätt att den första österrikiska Netflixserien sluter cirkeln och överlåter detektivuppdraget åt nationalklenoden själv. Han får inte bara en död kvinna på halsen, utan stöter också på en näckande och blodig operasångare, ett möjligen hysteriskt och definitivt attraktivt medium, samt konspirationer som blottar slitningarna i kejsardömet. ”Freud” är samtidigt långt ifrån något idolporträtt – tvärtom presenteras den unge läkaren som en karriärist som försöker lura den medicinska eliten att han bemästrar hypnos (i själva verket är det hans hembiträde som agerar skådespelare). I 1880-talets Wien är Freud ännu ingen psykiatrisk fixstjärna, men i första avsnittet får han åtminstone lägga ut texten om det omedvetna i föreläsningssalen. Serien ger en osmickrande bild av den samtida psykiatrin, med otydliga gränser mellan tortyr och terapi. Där en sträng överläkare betraktar patienternas vanföreställningar som en form av illasinnade lögner, försöker Freud förstå sig på deras belägenhet. Men trots en del överlappande omständigheter är serien knappast verklighetsbaserad, vilket gör att den utmärker sig från John Hustons svartvita biopic från 1963 med Montgomery Clift liksom David Cronenbergs ”A dangerous method” från 2011. ”Freud” är ingen pratig historia utan en flämtande jakt på ledtrådar genom Wiens gator och tunnlar, där huvudpersonen springer omkring och utbrister ”somnambulism!” och ”dissociation!” till höger och vänster. Med sin fördjupning i ungersk shamantradition har serien dessutom ungefär samma anspråk på historisk korrekthet som ”Abraham Lincoln: Vampire hunter”. Som spänningsserie betraktad har den ännu mer gemensamt med en egensinnig uppdatering av en annan 1800-talsfigur: Mark Gatiss och Steven Moffats BBC-serie ”Sherlock”. Liksom för övrigt ”Sherlock”-författarnas nytolkning av ”Dracula”, som hade Netflixpremiär i början av året. I den konkurrensen står sig ”Freud” verkligen sådär, och det hjälper inte heller att serien är totalt österrikiskt humorbefriad. Det blir många datoranimerade skymningsbilder från Wien och återkommande skildringar av hypnostillstånd med suddiga konturer, men desto mindre klarsyn. Efter åtta avsnitt har serien hunnit varva sig själv flera gånger om, i ett måttligt underhållande mysterium om att våra mörkaste hemligheter kan utnyttjas av främmande makt. Det är ändå roligt att möta den legendariske läkaren medan skägget fortfarande är helsvart. Den unge Freud poserar inte med någon karakteristisk cigarr utan halsar i stället kokainlösning som om det vore energidryck. Mindre spännande känns den konventionella passionskonflikten, där han slits mellan mediet Fleur Salomé och sin tråkigt trygga fästmö. ”Freud” utspelar sig precis innan den verklige Freud började placera patienter på divanen, och påminner därför om ett slags ”origin story” enligt gängse superhjältemodell. Med tanke på psykoanalysens starka ställning i filmens värld, om än omdebatterade status inom vården, är det möjligen på tiden. Tyvärr är resultatet så överlastat att det snarare liknar aversionsterapi.


”Generation wealth” – en generations lyxliv som blev ett luftslott

Summary: Lauren Greenfield har ägnat 25 år åt att dokumentera rika människor och statusjakt. Nu visar Fotografiska i Stockholm hennes utställning ”Generation wealth”. Ett skrämmande aktuellt dokument över en ohållbar livsstil, tycker Birgitta Rubin.

Utställning ”Generation wealth” Lauren Greenfield Fotografiska, Stockholm. Visas t o m 17/5 I höstas tipsades jag om en hårresande dokumentär på SVT Play, kallad ”Besatta av rikedom”. Jag både fascinerades och förfasades över denna osminkade skildring av den globala konsumtionskulturens excesser, som utgår från fotografen och dokumentärfilmaren Lauren Greenfields egen uppväxt i Beverly Hills – omgiven av rikemansbarn och skyhöga förväntningar på att leva upp till den amerikanska drömmen. Filmen är en del av hennes världsomspännande projekt ”Generation wealth”, som bygger på 25 års dokumentation av extremrika människor och statusjakt. I samband med finanskrisen 2008 anade hon en större, sedelärande historia om ”överflödets inflytande” i sitt arkiv med en halv miljon bilder. Urvalet blev först en fotobok och en vandringsutställning, som nu har landat på Fotografiska i Stockholm, där filmen även visas i en halvtimmesversion. Till fotona hör även texter med citat från Greenfields bok; från hennes intervjuer såväl som samhällskritiska kommentarer av andra. Det är den mest texttunga fotoutställningen hittills på Fotografiska – där jag brukar klaga på bristen på pedagogik och bakgrundsinformation. Här får vi så det räcker av allt – även bildmässigt är utställningen näst intill övermäktigt rik, men helt i linje med sitt ämne. Ett hyperaktuellt dokument över en ohållbar livsstil, som landar mitt i klimatkrisen och coronapandemien. Greenfields fotografier presenteras i tre olika storlekar och Fotografiska öppnar med två uppblåsta, emblematiska bilder. Christina, 21, i en glasvagn à la Askungen, på väg mot sagobröllopet i Disneyworld, Orlando. Och så tre kvinnor i guld, paljetter och päls, vars svindyra märkeshandväskor är blickfånget. Utställningen inleds med material från Greenfields första bok ”Fast forward: growing up in the shadow of Hollywood”. Hon började sin bana som antropolog och efter misslyckandet med att tränga in i mayaindianernas kultur använde hon i stället den antropologiska fältstudiemetoden i undersökningen av ungdomskulturen på hemmaplan, bland lyxvillor, poolpartyn, märkeskläder och stjärnkult. Här såg hon att barnen redan var formade av materialismen och förevigade bland annat den piffiga tolvåringen Kim Kardashian på en skoldans, femton år innan dokusåpan där hon blev känd för att vara känd. Utställningen är indelad i teman som ”The Princess brand”, ”The cult of celebrity” och ”Dream house”, för att avrundas med ”The fall” i flera länder och ”The legacy of Gordon Gekko” – en resa från lyxtillvaro till ruin. Läs texterna till bilderna säger jag, för de både skaver mot och fördjupar de livsöden som Lauren Greenfield förmedlar. Konstnärligt är hennes fotografier mindre avancerade och inget sägs vara arrangerat. De flesta är knäppta rätt upp och ner, vissa dock fotograferade med vidvinkelobjektiv eller kraftigt inzoomade och ett par kompositioner är dramatiskt beskurna. Ljuset är genomgående hårt, färgerna uppskruvade och printarna platta. Men motiven är desto mer spektakulära. Ibland skrattretande absurda, andra gånger skrämmande, sorgliga eller frånstötande. Tillvägagångssättet är det som imponerar mest på mig. Greenfield är lika mycket antropolog och journalist som fotograf och filmare – att bara hitta och få tillträde till dessa människor och miljöer måste ha krävt omfattande research och övertalning. Styrkan är också att hon återkommit till många av sina objekt. Däribland hedgefondmiljardären Florian Homm, som sammanlagt tjänade 800 miljoner dollar på toppen av sin karriär, men sedan haffades för bedrägeri och förlorade allt. Kända (och ökända) är det gott om i Greenfiels persongalleri, där stjärnor som Michael Douglas, Jennifer Lopez, Tiger Woods och Snoop Dogg flimrar förbi. Men kändisarna är inte projektets brännpunkt, utan alla dem som jagar en ouppnåelig dröm. Greenfield vill blottlägga psykologin bakom allas våra begär och visar tydligt hur osäkerhet exploateras av den kapitalistiska kulturen, där kvinnor, ungdomar och minoriteter är de mest sårbara i jakten på pengar, framgång och bekräftelse. Deprimerande nog är statusmarkörer som feta cigarrer, smycken, kaviar, märkesprylar och golf sig lika jorden runt, även i Ryssland och Kina. I en av utställningens bästa bilder svingar den kinesiska affärskvinnan Xue Qiwen en golfklubba i sitt guldglänsande sovrum. Flickor och kvinnor dominerar Greenfields bildvärld och genusperspektivet bränner till särskilt i sviten från skönhetstävlingarna för barn och från Las Vegas. En plats där ”sexuellt kapital” och tjocka sedelbuntar regerar men försvinner ack så lätt. Från filmen minns jag särskilt den Barbiedockslika skönhetsprinsessan Eden Wood, som drivs hårt av sin mamma. Utställningens starkaste foto är i mitt tycke Eden, 6 år, i rosa volangklänning, kraftigt sminkad och ondulerad, fokuserad på en förförisk tungrullning. Här berättar bildtexten att fotot är taget strax innan hon drog sig tillbaka från skönhetstävlingar, för att i stället koncentrerar sig på sitt varumärke, med en skiva, en Eden-docka och en egen realityshow... Den ”sexiga” sexåringen är uppförstorad på en vägg, i siktlinjen mot en mun i grotesk närbild, där en spruta med collagen sticks in i överläppen på en 72-årig kvinna. Kapitlet ”New aging” handlar om kvinnor som vägrar att acceptera åldrandet och missbrukar plastikoperationer, med minst sagt avskräckande bilder på bröstförstoringar och ansiktslyft. Greenfield upptäckte att en majoritet av de skönhetsopererade inte alls är rika, utan försätter sig i oöverkomlig skuld. Busschauffören Cathy är nog det mest tragiska exemplet. Hon åker till Brasilien på kredit, och parallellt med att hon desperat försöker köpa lycka under kniven, skär sig dottern svårt under upprepade självmordsförsök. Försummade barn är ett återkommande inslag i projektet. ”Queen of Versaille” är också ett drama som heter duga, där byggherren och miljardären David Siegel och hans 30 år yngre fru Jackie stupar på bygget av en kopia av slottet Versaille. Här finns även klipp ur den film som blev Greenfields genombrott. Han med kulmage, hon stereotypt blonderad och bröstopererad. Här och i avsnittet ”Drömhem” börjar lyxfantasierna att krackelera på allvar, med både rika och mindre bemedlade som gått i konkurs och blivit hemlösa. Jag hade nog kräkts av alla ytliga, fåfänga drömmar, allt guld, glitter och glans, om inte Greenfield knutit ihop berättelsen med finanskrisen och slutet på spekulationsbubblan. Här finns ödsliga bilder från spökstäder, där växter äter sig in i övergivna byggen. Här berättas om självmord, skilsmässor och hon som tvingas försörja sig på telefonsex –men också om ånger, religiös omvändelse och naturen som en kraftkälla. Greenfield avtäcker metodiskt mönster i framgångshetsen och vad den på sikt gör med oss människor. I en intervju berättar hon att det under resans gång ibland har ”känts som om jag bevittnat den västerländska civilisationens fall”. Men Greenfield behöver inte moralisera. Hon visar bara fram den krassa verkligheten för många av dem hon har följt genom åren, där en ruinerad person lakoniskt konstaterar att ”jakten på rikedom är otillfredsställande”. Utställningen avslutas med en anslående bild från Dubai. I förgrunden ett litet ruckel, i bakgrunden skyskrapor – som i soldiset framstår som en hägring.


Kända rappare sprider coronainformation till svensk-somalier

Summary: Svensksomalier är överrepresenterade bland de avlidna i covid-19 i Stockholm. Nu går flera artister ut i sociala medier för att sprida information till sina följare. – Jag tror inte att folk ute i förorterna har förstått hur allvarligt det här är, säger artisten Cherrie till DN.

På måndagen rapporterade flera medier att minst sex av de femton som dött i covid-19 i Stockholmsområdet är svensksomalier. Enligt Svensksomaliska läkarföreningen, som är de som slagit larm, var fem av de sex avlidna bosatta i Järvaområdet i Stockholm, som består av stadsdelarna Kista/Rinkeby och Spånga/Tensta. Den sjätte var hemmahörande i Järfälla kommun. Nyheten har fått flera svenska rappare att gå ut i sociala medier och informera sina följare om coronaviruset. 28-åriga artisten Cherrie, som växte upp i Rinkeby och har rötter i Somalia, är en av dem. – Jag blev helt ställd när jag hörde nyheten i går. Jag tror inte att folk ute i förorterna har förstått hur allvarligt det här är. Det var därför jag kände att jag behövde säga något. Jag har många yngre somaliska följare som i sin tur kan informera sina föräldrar och släktingar, som kanske inte själva följer nyheterna eller ens kan svenska, säger Sherihan ”Cherrie” Hersi. I ett inlägg på Instagram uppmanar hon sina 116.000 följare att följa myndigheternas riktlinjer, stanna hemma vid symptom, undvika att träffa äldre släktingar och tvätta händerna ofta. Att coronaviruset har slagit hårt mot utrikesfödda i förorterna kommer inte som en överraskning, säger hon. – Vår kultur bygger på att umgås. Gemenskapen är stark i de här familjerna och ofta bor flera generationer i samma lägenhet. Då är det extra viktigt att de förstår att man inte längre kan umgås på det sätt som man brukar. Häromdagen, när jag behövde gå ut för att handla, gick jag faktiskt fram till en grupp män som satt och fikade och skällde på dem för att de inte höll sig hemma, säger Sherihan ”Cherrie” Hersi. Cherrie är inte den enda som gått ut och vädjat till sina följare. Under det senaste dygnet har rappare som Jireel, Dree Low, Yasin Byn och 1. CUZ alla delat information i sociala medier. Hässelbyrapparen 1. CUZ, som även han har somaliskt påbrå, säger att han känner ett stort ansvar eftersom han har många yngre fans. – Jag har en stor plattform och många lyssnar på mig. Även om vi unga inte blir allvarligt sjuka själva så är risken stor för att vi smittar andra i riskgruppen. Jag vill inte riskera att smitta någon äldre. Man måste vara fett vaksam på det, säger 1. CUZ som inte vill ställa upp med sitt riktiga namn. Svenska myndigheter fick inledningsvis kritik för att inte vara tillräckligt snabba på att informera om viruset covid-19 på andra språk än svenska. 1. CUZ håller med om den kritiken. – När man vet att det finns en sådan mångfald i Sverige så ska man inte bara informera på svenska. Det måste vara lika tydligt för alla. Framför allt ska man inte bara informera om att viruset existerar, utan även vad man som enskild person bör göra, säger 1. CUZ. Även Cherrie tycker att myndigheterna borde ha agerat snabbare. – Man borde ha fått ut informationen direkt på alla språk. Men nu har Folkhälsomyndigheten i alla fall publicerat översättningar på språk som somaliska, tigrinska och arabiska på sin sajt, vilket är bra. Jag vill egentligen inte dissa myndigheterna, vi måste alla bara göra bättre nu, säger Sherihan Hersi. Nyligen fick Myndigheten för samhällsskydd och beredskap (MSB) 75 miljoner kronor av regeringen för att snabbt ta fram ett nationellt informationsblad till alla hushåll. Sherihan ”Cherrie” Hersi är en av de artister som nyligen blivit kontaktade av Youtubenätverket United screens music för att hjälpa MSB att nå ut till fler grupper i samhället. Nätverkets vd Georg Herlitz ligger bakom initiativet och berättar att han har koordinerat kontakten mellan artister och myndigheten. – Jag tycker att det kändes viktigt, eftersom många grupper i samhället varken tittar på SVT eller läser tidningar som DN. Så jag hörde av mig till MSB och erbjöd vår hjälp. De här artisterna är viktiga eftersom de kan nå ut till helt andra målgrupper. Tyvärr blir de ofta bortvalda eftersom man anser att de representerar en typ av gangsterromantik. Jag tycker att det är viktigt att hylla dem som hjältar, säger Georg Herlitz, som poängterar att artisterna ställer upp utan ersättning och gör det för att hjälpa myndigheten. Sherihan ”Cherrie” Hersi berättar att hon ser det som en självklarhet att hjälpa. Hon har varit orolig och hållit sig inomhus de senaste två veckorna. – Alla mina spelningar fram till maj har blivit inställda, så jag har varit ensam hemma i min lägenhet och försökt arbeta i min hemmastudio. Men jag ska inte ljuga, det har varit svårt att jobba eftersom jag har haft en stor klump i magen. Jag har mest suttit i telefon med min familj och mina vänner och tjatat på dem att hålla sig hemma, säger Sherihan Hersi. Läs mer: Kändisar donerar miljoner under viruskrisen Lisa Magnusson: MSB påminner om skoltrötta högstadieelever Ökat tryck på produktionsbolag när coronakrisen gör kulturen digital


Per Svensson: Efter detta vill man aldrig mer se en fläskfilé

Summary: I ”Rapport från ett slakteri” tar Lina Gustafsson tjänst som veterinär på en slaktfabrik för att hålla koll på djurskyddet. Per Svensson läser ett reportage som får honom att aldrig vilja se en fläskfilé igen.

Reportage Lina Gustafsson ”Rapport från ett slakteri. En veterinärs berättelse” Natur & Kultur, 243 sidor Andra dagen på det nya jobbet visas Lina Gustafsson runt av en kollega. De följer drivgången fram till butinan. Det är ett slags hissystem. Grisarna blir infösta i stålkorgar som sänks ner i ett schakt med koldixoid. Gasen gör dem medvetslösa. Sedan dumpas de på ett löpande band, hissas upp i kedjor som fästs kring ett av bakbenen och dras hängande vidare längs produktionslinjen. En arbetare sticker dem i halsen med en dubbeleggad kniv. En annan kontrollerar att de är regelrätt avblodade. Det är här, i ”sticket” som ”djur blir produkt”, skriver Gustafsson. Det är en av de få formuleringar i hennes bok jag känner tveksamhet inför. Dessa slaktsvin har ju aldrig varit något annat än produkter. De har aldrig fått leva. Aldrig fått vara djur. Styrkan i Lina Gustafssons dagbok från slaktfabriken är att hon gör det skoningslöst tydligt. Man läser den. Man vill aldrig mer se en fläskfilé. När Lina Gustafsson vintern 2017/2018 jobbade på ett av Sveriges större svinslakterier var hon anställd av Livsmedelsverket. Hon och hennes kollegor på anläggningen var ”officiella veterinärer”, där för att hålla koll på livsmedelssäkerheten och djurskyddet. Matens målsägandebiträden. Själv ville Lina Gustafsson i första hand bidra till att göra grisarnas sista timmar så drägliga som möjligt. I dagboksform låter hon oss nu följa hur hon successivt blir alltmer desillusionerad och samtidigt alltmer avtrubbad. ”Det är en av de mest obehagliga insikter jag fått om mig själv: att även jag kan vänja mig”, noterar hon den fyrtiosjunde dagen. ”Jag registrerar inte när slaktarna utan handskar gräver ut tarmpaket och river i grisarnas bukhinnor. Eller hur cystorna i njurarna spricker av urin, som vattenballonger om somrarna.” Veterinärerna har sin dagliga arbetsplats på anläggningen. De är i praktiken arbetskamrater med de slaktare vars arbete de övervakar. Det är en komplicerad situation. Risken för att olika former av Stockholmssyndrom, ”vi” mot de där ute, är uppenbar. Om en veterinär alltför ofta slår ner på att grisarna blir slagna med de plastpaddlar som används för att driva dem kan det bli dålig stämning på jobbet. Enklare kanske att vara lite smidig, ta det hela med lämpor och leenden. Lina Gustafsson namnger inte slakteriet hon hämtat sitt material ifrån. Också kollegorna och slaktarna har kamouflerats. Men man tvivlar inte på autenticiteten. Hennes prosa har saklighetens poetiska tyngd. Hon håller sig innanför slakteriets väggar, med bara få utblickar. Det skapar en malande klaustrofobisk atmosfär. Man vadar genom blod, avföring, inälvor och kommer fram till ett personalrum där det mumsas korv. Slakt är till sin natur en blodig och brutal hantering. Det är truismernas truism. Gamla tiders lantliga svinslakter var säkerligen inte heller några uppbyggliga upplevelser. Men det är egentligen inte blodet, inte heller dödandet i sig, som gör Lina Gustafssons interiörer från det stora slakteriet så obehagliga. Det är det distanserade, det opersonliga, det industrialiserade i slakten som får själen att våndas. Jag har skrivit många dumma saker i mitt liv. En av de dummaste letar jag fram i en 25 år gammal Expressenkrönika om brittiska militanta djurrättsaktivister som skickade brevbomber till personer i köttbranschen. Jag har inte ändrat uppfattning om den sortens aktivism. Däremot ångrar jag formuleringen: ”Grisens plats är på spisen.” En gris är inte en råvara, inte en produkt utan ett djur. Framhärdar vi i att döda och äta det bör vi erkänna och ta ansvar för detta. Vi producerar, levererar och konsumerar inte en vara. Vi dödar och äter ett djur. Då måste vi också vara redo att betala vad det kostar att låta grisen leva innan hon dör. Pionjärer som Rolf Axel Nordström på Ängavallen i Vellinge har visat att ett helt annat, respektfullt och moraliskt hållbart, förhållningssätt till grisar och griskött är möjligt. Nyligen visade SVT den norska aktivisten Norun Haugens undercoverdokumentär ”Grisarnas hemliga liv” (går fortfarande att se på SVT Play). Den aggressivitet och sadism som grisuppfödare där ger prov på kan bara anas i den stora slaktfabriken. Där ska 3.000 svin slaktas per dag. Där härskar effektiviteten. Man sköter sin maskin, sticker sin gris, lyssnar på skvalradio i hörselkåporna. För arbetaren längs linjen är grisen bara ett ting att hantera, som stockarna på ett sågverk. För konsumenten en inplastad vara till extrapris. Och samtidigt kan både slaktaren och alla som tar för givet att grisens plats är på grillen tala varmt och inkännande om sina katter. Det är en av vår civilisations stora paradoxer. Det ena djuret görs till en huggkubbe, det andra till vår sängkamrat. Men också grisen står oss nära, kanske närmare än både hund och katt. Hon är som människan intelligent, nyfiken, social, sårbar i sin nakenhet. Varför föraktar och främmandegör vi henne? Kulturjournalisten Jane Magnusson gav en gång ett tänkvärt svar på den frågan i en DN-artikel: Vi behandlar dem så illa just för att de liknar oss. Vårt förakt för grisen ”grundar sig i självförakt”. En dag tittar Lina Gustafsson ner i schaktet där suggorna sprattlar och vrålar i gasen. Det är då hon förstår att hon måste säga upp sig. Läs fler texter av Per Svensson och fler av DN:s bokrecensioner.


Kvinna döms för att förtalat känd komiker

Summary: En kvinna döms av Solna tingsrätt för grovt förtal av en känd svensk komiker. Kvinnan skrev på Facebook att han utsatt henne för sexuella övergrepp – ett utpekande som inte var försvarligt, enligt tingsrätten.

Påföljden blir villkorlig dom och 50 dagsböter, och hon ska även betala skadestånd på 50.000 kronor, skriver tingsrätten i ett pressmeddelande. Kvinnan hade i en Facebookgrupp skrivit att komikern utsatt henne för sexuella övergrepp under en lång tid. Enligt tingsrättens dom innebar det utpekande inlägget att kvinnan lämnat en uppgift som är förtalsgrundande. Man behöver inte dömas för förtal för det, om det varit försvarligt att lämna uppgiften. I det aktuella fallet var det inte försvarligt, enligt tingsrätten. ”Det är självklart att kvinnan hade rätt att lämna uppgifter om sexuella övergrepp, såväl i Facebookgruppen som på andra ställen. Men hon skulle inte ha pekat ut mannen, det var inte försvarligt”, säger rättens ordförande Mattias Möller. Eftersom utpekandet bedömts som inte försvarligt, så har tingsrätten inte haft anledning att gå vidare och pröva om uppgiften var sann eller om kvinnan hade skälig grund för den. Brottet har bedömts som grovt främst eftersom ”uppgifterna avsett mycket allvarlig och stigmatiserande brottslighet och lämnats till en relativt stor grupp människor avseende en mycket känd person”, skriver tingsrätten.