Protest utanför Sveriges ambassad i Bosnien: ”Akademien bör dra tillbaka Nobelpriset”

Summary: På tisdagen anordnades en protest mot valet av Nobelpristagaren Peter Handke utanför Sveriges ambassad i Sarajevo. Deltagarna krävde att priset ska tas tillbaka – samtidigt som ett brev överlämnades till det svenska kungaparet. ”Vi har i dag mottagit brevet, som innefattar en rad stora, svåra och känsliga frågor som måste övervägas”, skriver riksmarskalk Fredrik Wersäll till DN.

Den fredliga manifestationen hade fått tillstånd av polis och inleddes klockan 10.12, ett symboliskt klockslag som valts för att Nobelpriset delas ut den 10 december. Manifestationen ägde rum utanför Sveriges ambassad i centrala Sarajevo samma dag som kronprinsessparet och vice statsminister Isabella Lövin (MP) inleder ett tre dagar långt officiellt besök i landet. Manifestationen har inte påverkat planerna för besöket. Initiativtagaren till protesten var Föreningen för folkmordets offer och vittnen. Murat Tahirovic, ordförande, höll upp en bild på Peter Handke och sade i ett tal att författaren stöttat ledare som gjorde sig skyldiga till krigsförbrytelser under Balkankrigen: ”En sån person förtjänar inte ett Nobelpris, alldeles oberoende av hans litterära gärning. Vi uppmanar Akademien att för första gången i historien dra tillbaka Nobelpriset och på så vis respektera folkets vilja”, sa Murat Tahirovic i talet. Bilder från tv-kanalen N1 visar deltagare på platsen hållande i plakat med orden ”Att ge Handke pris för litteratur är att ge pris för begångna brott” och ”Ett pris till Handke är ett pris till Slobodan Milosevic”. Tidningen Oslobodjenje rapporterar även att nio föreningar, som bland annat samlar anhöriga till offer för folkmord under krigen, nyligen författat ett brev till Svenska Akademien där man uttryckt besvikelse över valet av Peter Handke som 2019 års Nobelpristagare i litteratur, ett beslut man anser kränker folkmordets offer. Murat Tahirovic skriver i ett mejl till DN att man med manifestationen riktade ett tydligt budskap om att Nobelpriset bör tas tillbaka. Han berättar också att ett brev som skrivits av organisationen Srebrenicas mödrar, och ställts till kung Carl XVI Gustaf och drottning Silvia, överlämnades i samband med protesten. I brevet vänder sig organisationen framför allt till drottningen och ber henne ingripa för att förhindra att priset delas ut till Peter Handke. Det svenska kungaparet bjuds även in att medverka vid 25-årsdagen för folkmordet i Srebrenica år 2020. ”Vi har i dag mottagit brevet, som innefattar en rad stora, svåra och känsliga frågor som måste övervägas”, skriver riksmarskalk Fredrik Wersäll i ett mejl och menar att det är för tidigt att göra en bedömning av vilka ställningstaganden brevet leder till: ”En utgångspunkt är vidare att svar kommer att ges direkt till brevskivarna.” Kritiken mot Peter Handke har varit stark sedan han offentliggjordes som Nobelpristagare. Svenska Akademien har dock försvarat valet och Peter Handke själv har tillbakavisat påståenden och anklagelser om att han skulle ha förnekat eller relativiserat folkmord. I ett uttalande, förmedlat genom Akademien (25/10), sade han: ”Jag skulle vilja tillägga: givetvis har det genom folkmordet skett oändligt mycket lidande, något som jag aldrig har bestridit. Ett lidande som inte kan utplånas. Jag ångrar mina yttranden, om fallet är så att de kan ha förmedlat något annat.”


Johan Croneman: Viktig dokumentär om direktörerna som slog larm om Förintelsen

Summary: Berättelser om människor som visat civilkurage kan vi inte få för många av. Göran Ellung påminner i ”Hitlers dödsdömda svenskar” om direktörerna som trotsade nazisterna i Polen under andra världskriget.

Mänsklighetens brist på civilkurage tycks konstant – samtidigt som historien under varje epok tycks kunna frambringa undantagen som bekräftar regeln. Människor med stort civilkurage riskerar sina jobb, sina karriärer, ja till och med sina liv, när de står upp för sin åsikt och sina principer oavsett risker, oavsett konsekvenser. Berättelserna om dem kan aldrig berättas ofta nog. Direktören Sven Norrman, från 20-talet engagerad av Asea, var en man med exceptionellt civilkurage. Många menar att han borde bli ihågkommen med samma respekt som Raoul Wallenberg. Sven Norrman arbetade i många år i Warszawa på ett dotterbolag till Asea. Något år före krigsutbrottet 1939 stationerades han i Stockholm men fortsatte regelbundet att besöka Polen. Genom ett brett kontaktnät fick han strax efter krigsutbrottet kontakt med den polska motståndsrörelsen, han smugglades bland annat in i Warszawas getto, för att med egna ögon se vad som skedde med de polska judarna. 1942 inleds den fullskaliga, industriella delen av folkmordet. Sven Norrman och en grupp svenska direktörer har sedan krigsutbrottet bedrivit en livsfarlig kurir- och underrättelseverksamhet; de smugglar pengar och meddelanden till den polska motståndsrörelsen, och från motståndsrörelsen förmedlade man rapporter till bland annat den polska exilregeringen i London. När BBC i mitten av 1942 rapporterar om vad som händer med de polska judarna bygger det på en rapport som just Sven Norrman smugglat ut ur landet. Han och hans medhjälpare blir under några år oumbärliga för både judarna som gör motstånd och de polska motståndsmännen. Journalisten Göran Ellung har gjort en spännande och viktig dokumentär i två delar (”Hitlers dödsdömda svenskar”, TV4 på måndagar, bägge avsnitten på C More) om de sju svenska direktörer som satte sina liv på spel för att hjälpa polackerna och judarna att bland annat informera omvärlden om Förintelsen. På sommaren 1942, när Sven Norrman befinner sig i Stockholm, slår Gestapo till och griper de sju svenska direktörer som arbetar med Norrman i Polen. De är förrådda av en tysk sekreterare på den svenska legationen i Berlin. Efter ett år i häkte på Gestapos ökända adress i Berlin, Prinz-Albrecht-Strasse 8, kommer domen: Nils Berglind, Carl Herslow, Tore Widén och Sigge Häggberg döms alla till döden, Einar Gerge får livstids fängelse, Reinhold Grönberg och Stig Lagerberg frikänns, men interneras. Efter ett ingripande av kung Gustav V, som i ett personligt brev till Adolf Hitler vädjade att de dödsdömda skulle benådas, släpptes svenskarna efter två år och sattes i december 1944 på ett plan till Stockholm. Det är ingen helt okänd historia som Göran Ellung nu påminner oss om, men av någon anledning nästan helt bortglömd. Förklaringen därtill går förmodligen att hitta i de inblandades kollektiva tystnad efter kriget. Polen hamnade under den sovjetiska stöveln och polska motståndsmän stod inte högst i kurs bland de nya ockupanterna. Svenskarna ville förmodligen inte röja för mycket av polackernas kamp mot tyskarna. På samlingsregeringens begäran hade den svenska pressen dessutom tigit om de dödsdömda och de livstidsdömda, man kan nog inte heller anklaga någon av de dömda svenskarna för att i någon som helst utsträckning ha skroderat om sina bedrifter i efterhand. Tvärtom. Egentligen är det tack vare den polske historikern Jozef Lewandowski som historien blivit vida känd (genom boken ”The Swedish contribution to the polish resistance movement 1939-1942” från 1979). Göran Ellung håller med sin dokumentär fortsatt liv i berättelsen vi ständigt behöver påminnas om. Läs fler texter av Johan Croneman Läs mer: Krigets hjältar Läs mer: Hög tid att hedra affärsmännen som larmade om Förintelsen


Kvinnor på väg att ta över författaryrket

Summary: Av de som i år ger ut sin första skönlitterära bok är 72 procent kvinnor. På skrivarskolor är den kvinnliga dominansen också stark. Att vara författare är på väg att bli ett kvinnoyrke.

Är det bara kvinnor som skriver böcker nu för tiden? Frågan är Ulf Lundells, som under ett mellansnack på sin konsert på Skansen i somras beskrev känslan av att befinna sig inne på en bokhandel i dag. Det må vara en lätt generaliserande spaning av rockartisten, men ändå ett tecken i tiden som han inte är ensam om att ha noterat. När årets nomineringar till Augustpriset presenterades häromveckan dominerade kvinnorna. 15 av 21 författare, mer än 70 procent, till årets 18 nominerade titlar är skrivna av kvinnor. Och enligt Svenska Förläggareföreningen är uppskattningsvis 90 procent av de som skickar in bidrag till Lilla Augustpriset unga kvinnor och flickor. Att de skrivande kvinnorna är i majoritet i den litterära världen, och förmodligen kommer att vara så ett bra tag framöver, visar även DN:s kartläggning. Fler kvinnor än män debuterar på förlagen; fler kvinnor söker och antas till författarskolorna; och lärare som DN har varit i kontakt med talar om en medveten särbehandling vid kursintagningarna för att uppmuntra de få män som skriver. Håkan Bravinger, litterär chef på Norstedts, berättar att han för tio år sedan kände på sig att något hade hänt med könsfördelningen bland författarna inom den litterära prosan och lyriken. En statistisk analys på förlaget visade då att 65 procent av författarna som gav ut sin första bok åren 1999–2009 var kvinnor. – Min magkänsla säger att den siffran är betydligt högre nu. Ingenting tyder på att det är en trend som håller på att avta, säger Håkan Bravinger. Han talar om en ackumulerad effekt, ”ett gummiband som sträcks ut utan att vi först märkte det”. De kvinnor som debuterade för tio år sedan har enligt Bravinger nu hunnit ge ut ytterligare en, två eller tre böcker, samtidigt som fler kvinnor än män debuterat även på senare år. Varför har den här förändringen skett? – Allt annat vore ologiskt om vi tittar på vilka som läser böcker. Där är övervikten av kvinnor ännu tydligare. Och den tydligaste resan till att bli författare är att man är en stor läsare av litteratur. Det är den enda förklaringsmodellen som behövs i min värld. Är du bekymrad över den utvecklingen? – Nej, bekymrad är ett för starkt ord. Förutom kön finns det många andra parametrar, såsom ålder, klasstillhörighet, etnisk bakgrund och erfarenheter av en annan kultur. Allt beror på var man fäster blicken. Just erfarenheter av en annan kultur har dundrat in i svensk skönlitteratur på ett väldigt intressant sätt. Det har varit viktigt, säger Håkan Bravinger och fortsätter: – Så klart är både den manliga och kvinnliga erfarenheten viktig, liksom erfarenhet av att vara icke-binär. Men viktigast är att det finns en berättelse som ska berättas, och att någon finns som vill och kan berätta den. Så saknar vi männen? Kanske inte direkt, men om tio år kanske vi gör det. Henrik Fürst, forskare på sociologiska institutionen vid Uppsala universitet och författare till boken ”Debutant!”, har under flera år studerat svenska debutanter och deras väg till utgivning. Bland annat har han tittat på könsfördelningen: åren 1997–2014 var andelen kvinnliga debutanter inom skönlitteratur 56 procent, med två toppar under 2013 och 2014 – då antalet debuterande kvinnor var dubbelt så många som antalet män. De tre följande åren (2015–17) var fördelningen mer jämn, men därefter har andelen kvinnliga debutanter stuckit i väg igen. 2019 är 72 procent av debutanterna kvinnor. Henrik Fürst värjer sig dock mot att dra för stora växlar. – Den stora frågan är ju om det här är ett temporärt eller ett bestående mönster. Jag tror det är för tidigt att uttala sig om ett skifte. Det har varit vissa toppar vissa år, absolut. Men statistiken över tid vittnar fortfarande om att det är ungefär lika många män som kvinnor som debuterar, säger Henrik Fürst. Om det ändå är på väg att förändras, vad kan det i så fall bero på? – Det skulle kunna vara ett grundläggande kulturellt skifte, som handlar om vem som drömmer om och strävar efter att debutera, och så småningom även lyckas debutera hos förlagen. Som Henrik Fürst nämner i sin bok är det svårt att hitta tillförlitlig statistik om hur könsfördelningen ser ut bland de som skickar in manuskript till förlagen. Flera stora förlag uppger för DN att den typen av uppgift är omöjlig att ta fram, eftersom förlagen kan ta emot hundratals manus varje dag. Tydligt är dock att det ges ut fler kvinnliga skönlitterära debutanter än män, säger Helena Ljungström, skönlitterär förläggare på Albert Bonniers förlag. Siffror som förlaget tagit fram visar att andelen debuterande kvinnor de senaste tio åren har varit 60 procent. Övervikten är än tydligare för åren 2016–2020: då har man gett ut, eller planerar att ge ut, 23 kvinnliga debutanter och 10 manliga. Även ett mindre förlag som Brombergs uppger att man ger ut fler kvinnliga debutanter. – Den gamla bilden av författaren som ett manligt geni som sitter djupt försjunken i sig själv och tittar ut i intet, den tror jag är ganska utrotningshotad, säger Casia Bromberg, förläggare på Brombergs. Hon ser en förklaring i de nya, ofta digitala, forum för skrivande som växt fram. Ett exempel är den sju tusen medlemmar stora Facebookgruppen Skrivgäris, som beskrivs som en mötesplats och inspirationsgrupp för kvinnor och icke-binära. Gruppen startades för drygt tre år sedan av författaren Yrsa Keysendal, som nyligen debuterat på just Brombergs, och drivs numera bland annat av författaren Flora Wiström. – Gruppen var tidigt en fantastisk frizon för kvinnor och icke-binära, som bjöd in till öppnare och naknare konversationer. Som skrivande människa är man ständigt på jakt efter sammanhang där man kan prata öppet om sitt skapande utan att bli ifrågasatt eller kritiserad, säger Flora Wiström. Hon säger sig ha haft många diskussioner på sistone om vilka samtida författare som är i ropet. – På rak arm kan jag nästan bara droppa kvinnliga författare som känns intressanta. Så ser det ut i min bokhylla i alla fall. I min bokklubb har vi kommit på oss själva med att bara läsa kvinnor. Att det snart börjar bli dags att faktiskt läsa en man, säger Flora Wiström. Varför sker den här förändringen nu? – Kvinnor känner medvind just nu. Kanske hör det ihop med att feminismen har blivit folklig? När jag började skriva i tonåren var det en väldigt ensam syssla. Nu följer och peppar skrivande personer varandra i sociala medier. Skrivgemenskapen i olika forum på nätet leder till att drömmen om författarskapet inte känns lika avlägsen, säger Flora Wiström. Vägarna är många till ett författarskap, och huruvida intresset för yrket dalat hos männen är förstås svårt att mäta. Däremot finns enskilda tecken på att yrket generellt har tappat i attraktionskraft. Henrik Fürst nämner drömjobbsundersökningen från Manpower, där författaryrket i flera år hamnat högt på tio-i-topp-listan. Men senaste året, 2018, var ett trendbrott. Yrket hade halkat ur listan, till förmån för jobb som ingenjör, administratör och säljare. Både Fürst och flera av de förlag DN varit i kontakt med nämner en annan trend som varit märkbart tydlig på senare år: att debutanterna blir allt äldre. Henrik Fürst refererar till en genomgång han gjort av åldern på svenska debutanter och märkt förhållandevis få nittiotalister bland debutanterna mellan åren 2013 till 2018. – Det kan jämföras med att åttiotalisterna hade en betydligt tydligare närvaro bland debutanterna för tio till femton år sedan. Enligt Fürst kan den högre debutåldern bland annat bero på att boken har fått konkurrens av andra kreativa uttryck. Men anledningen kan också vara att förlagen i dag helst ser att skribenten redan har en upparbetad plattform med många följare, för att lättare kunna marknadsföra den publicerade debuten. Som aspirerande författare kanske man först publicerar sig på sin blogg eller i sociala medier, innan man ger sig på att skriva sin första bok. Enligt Niklas Åkesson, linjeledare på skrivarlinjen vid Skurups folkhögskola, debuterar man i snitt fem till tio år efter att man gått på en skrivarlinje. – Vi hade otroligt många bra kvinnliga skribenter för tio år sedan, som nu börjar dyka upp på förlagen. Så jag är inte alls förvånad, det är klart att de publiceras nu. Det är bara kvinnor som utbildar sig och satsar på sitt skrivande. Och i sin tur inspirerar andra unga kvinnor. Så det här kommer säkert att upprätthållas. Jag vet faktiskt inte hur männen ska komma tillbaka, säger Niklas Åkesson. Andelen kvinnor som antagits till Skurups skrivarlinje har legat på mellan 55 och 75 procent de senaste fem åren. Då har skolan ändå försökt balansera könsfördelningen vid antagningen, eftersom antalet kvinnliga sökande dominerat än mer. – Vi kallar det inte för kvotering, men vi försöker på ett milt sätt att balansera könsfördelningen på kursen. Helt enkelt för att uppmuntra män, eftersom det är så få som skriver. Vi vill visa att de är efterlängtade. Varför söker fler kvinnor till er utbildning, tror du? – Väldigt många unga kvinnor har både en möjlighet och ett behov av att skriva om sig själva och sitt liv. Man börjar i dagboken och fortsätter att utvecklas därifrån. Det är dessa kvinnor som utgör den stora gruppen sökande varje år och som vi ibland måste vara tuffa mot, eftersom det är så hög konkurrens. De män som söker kanske ägnar sig åt genrelitteratur som fantasy och crime. Det är väldigt få män som skriver om sig själva. Även Håkan Bravinger på Norstedts har sett tecken på den sneda könsfördelningen vid författarskolorna. – Under de senaste tio åren har besöken från författarskolor på förlaget flera gånger bestått enbart av kvinnor. Det har aldrig varit en majoritet av män i någon klass. Därav är det tydligt att det här har pågått ganska länge, säger Håkan Bravinger. Om den här utvecklingen håller i sig, måste ni som förlag arbeta på något annat sätt för att få tillbaka männen? – Enda sättet att få tillbaka männen i skrivande är att få tillbaka männen i läsande. Om unga män inte läser böcker kommer vi inte ha unga, medelålders och äldre män som skriver böcker. Åsa Beckman: Ödesdigert om män läser ännu mindre


Åsa Beckman: Ödesdigert om män läser ännu mindre

Summary: Kvinnor både läser och skriver mer skönlitteratur än män. Det är glädjande på många sätt, tycker Åsa Beckman – men varnar för att män kan bli ännu sämre på att läsa.

Så står det klart, svart på vitt, det som många av oss som följt bokutgivningen haft på känn: att skriva skönlitteratur håller på att bli ett kvinnoyrke. På många sätt är det glädjande. De nya siffrorna visar att kvinnor inte längre skriver för byrålådan eller i hemliga mappar i datorn. De tar plats i offentligheten med sina minnen och erfarenheter. Och när de inte skriver självbiografiskt, vilket de sannerligen inte bara gör, breddar deras fiktion i dag bilden av världen. Siffrorna är också glädjande för alla kvinnor som köper, läser och lånar böcker. Detta tappra släkte som i decennier läst manliga författare och lärt sig att översätta deras erfarenheter till sina. Nu skapas en litteratur som också formulerar det som kan vara specifikt i kvinnors liv. Men ungefär där slutar glädjeropen. För litteraturen lever och utvecklas av att så många röster som möjligt hörs. Det är i längden precis lika illa om den domineras av kvinnor som av män, liksom av en speciell klass eller etnicitet. Och för mäns läsning är siffrorna ödesdigra. Vi vet att män tenderar att läsa män. De har aldrig behövt träna upp förmågan att läsa kvinnliga författare. Därför är risken stor att män, som redan i dag läser mindre skönlitteratur än kvinnor, kommer att läsa ännu mindre. Det är illa. Litteratur är ett oslagbart sätt att förstå vad det är att vara människa. Genom den tar vi läsare del av upplevelser och tankegångar som inte är våra egna. Det utvecklar empati. ”Jag vet faktisk inte hur männen ska komma tillbaka”, säger Niklas Åkesson vid skrivarlinjen på Skurups folkhögskola i artikeln här intill. Nej, inte heller jag vet det. Men jag vet att jag inte ser fram emot att leva i en värld där halva befolkningen är existentiellt obildad.


Scenrecension: Danny Saucedo är född entertainer med lika delar kaxighet och innerlighet

Summary: Danny Saucedo vänder fullkomligt upp och ned på The Theatre i Gothia Towers med sin nya ”The runaway show”. Han kan konsten att tala lite allvar ena stunden och dansa skiten ur sig den andra.

Krogshow ”Danny Saucedo The Runaway Show” Scen: The Theatre i Gothia Towers ”Let me entertain you”, sjöng Robbie Williams om och om igen runt jorden då han var världens störste entertainer. Det är inte jättelängesen men hur många har inte nästan glömt av honom? Hur lättförgängligt det kan vara visste redan Billy Joel i sin ”The Entertainer” från 1974: Today I am your champion/I may have won your hearts/But I know the game/You’ll forget my name…” Så det finns goda skäl att ära den som vågar sikta mot att bli en entertainer – den kanske tuffaste ambitionen som finns inom popen. Som ställer höga krav på musikalisk och scenisk mångsidighet och artisteri. Men också på diffusare egenskaper som charm, karisma och konstnärlig intelligens. När Danny Saucedo tar sats mot detta i sin uttalat amerikainspirerade och medvetet bombastiska ”The Runaway Show” på Gothia Theatre har han lämnat formaten för Idol, Melodifestivalen, Så mycket bättre och kampanjerna för Folktandvården och Bris en bra bit bakom sig. Och dimensionerna är nu ofantligt mycket större än den hyllade showen på Hamburger Börs för några år sedan. Men Danny är en född entertainer, även om man fattar att det ligger oerhört mycket arbete bakom. Och vänder fullkomligt upp och ned på The Theatre i Gothia Towers med konsten att tala lite allvar ena stunden och dansa skiten ur sig den andra. Det bultande lyckorus som han förmedlar när ”In the Club” detonerar är svårt att toppa. Scenen med sin breda catwalk är också perfekt för de tio dansarna att få fram kraften i Alexandro Duchéns koreografi som håller showen i rörelse. Att kostymerna, designade av Dennis Bröchner, är supersnyggt futuristiska gör också att det mäktiga sceniska uttrycket hela tiden blir intensivt och mycket sofistikerat. I Vera Pradas lyhört rytmiska regi blir detta popgala, dansfest och modeshow i ett. Med en film om spirande ung kärlek som blommar och därefter vissnar, som interfolierar de bultande sång- och dansnumren, förmedlas också en skör romantik som bereder vägen för det intima ögonblick mot slutet då Danny blir ensam med sin gitarr. Manuset till showen är hans eget och han bär den på sina axlar med lika delar kaxighet och innerlighet. Det magnifika vrålet som göteborgspubliken svarade med var mer än välförtjänt. Och kom från hjärtat. Fler texter av Martin Nyström Fler scenrecensioner


Kristina Lindquist: SD-kvinnorna är väl inte bara offer?

Summary: I boken ”Insidan” intervjuar journalisten Sara Recabarren fyra kvinnliga SD-politiker om hur de uppfattar tiden i partiet. Boken saknar viktiga fakta och motbilder, skriver Kristina Lindquist.

Det är partitoppen Mattias Karlsson som ringer. Han undrar om Kristina Winberg kan tänka sig att bli SD:s förstanamn i EU-valet? Fem år senare avslöjas att en kollega har betett sig ”tölpaktigt” på ett hotellrum, och Winberg blir utesluten. Vittnet får gå, tafsaren sitter kvar i partistyrelsen. Att döma av journalisten Sara Recabarrens nya bok ”Insidan” – SD-kvinnorna och partiet” (Norstedts) är det såhär det kan gå till. Det börjar med glada tillrop från partikansliet och slutar med att man är ”utfryst och hatad”. Förutom Winberg intervjuas lokalpolitikern Maddelen Larsson och en kvinna vid namn ”Lena”, som båda har lämnat partiet efter det de beskriver som trakasserier och smutskastning. Den fjärde kvinnan är Julia Kronlid, numera vice ordförande. Det här manspartiet behöver nämligen folk som heter något annat än Jimmie och Richard; enligt nya siffror lockar de bara sex procent av unga kvinnor. ”Min avsikt med den här boken är inte att granska partiets historia eller politik utifrån, och inte heller att skildra de skandaler som skakat partiet”, skriver författaren. I stället har hon med ett tydligt new journalism-grepp återskapat nyckelscener där tårarna bränner och jobbiga invandrare försöker låna pengar. Och visst är det spännande att studera hur SD:s inre liv kan te sig för oerfarna kvinnor som stiger i graderna så länge de är användbara. Problemet är att offerperspektivet är så brett anlagt. Regelrätta hot blandas med legitim kritik, och ger bilden av att hela världen är emot de här stackars kvinnorna, som bara vill ha ett ”tryggare Sverige” och tycker att ”politiker pratar ett krångligt språk som är svårt att förstå”. Är det en slump att just kvinnliga högerextremister framställs som naiva naturbarn? Någon blir utskälld när hon delar ut flygblad, en annan möter upprörda demonstranter – och eftersom läsaren inte får fastslagen fakta om vad SD är för ett parti blir allt bara obegripligt. Till och med i mötet med en liten adopterad pojke är det synd om politikern som med öppna ögon valt att gå med i ett parti som föddes ur nazismen – däremot finns inte plats för fakta som att SD fram till millennieskiftet ville stoppa utomeuropeiska adoptioner. Inte heller för kritiska frågor när toppnamnet Kronlid menar att hon drivs av ”kärlek” till människor i flyktingläger och pratar om ett ”olyckligt sammanträffande” att asylboenden brinner samtidigt som partiet lägger ut adresser och kartor. Sara Recabarren är grävande journalist, men här tycks hennes enda ambition vara att låta fyra politiker tala rakt genom henne, och ”komma så nära dem och deras sanning som möjligt”. Deras sanning är ett nyckelbegrepp. Det finns ingen verklighet att berätta om, bara åsikter – som att SD antingen är en ”rasistisk mardröm” eller ”Sveriges räddning”. Allt kan vara sant och falskt samtidigt – det beror på vem du frågar. Så kan en SD-politiker i boken utan motbilder hävda att partiet blir ”demoniserade som någon slags kvinnohatande, främlingsfientliga nazister” av riksmedia. Den som själv letar fram Sifos mediemätare får veta att SD ”får mer positiv medierapportering av rikstäckande medier än något annat parti” (Ekot 20/6 2018). Det Recabarren berättar är kort sagt hur det kändes för någon att bli blöt vid ett givet tillfälle – inte om det faktiskt regnade. Visst kan man förstå lockelsen i en fräsch vinkel när andra har tjatat sönder den bruna samtidshistorien, de ständiga skandalerna och en politik som utmålar migranter som skyldiga till allt som är fel. Frågan är bara om det är rimligt att skriva en bok om SD utan att berätta vilka SD är. Eller om det är vilseledande. Läs fler texter av Kristina Lindquist


Bokrecension: Colson Whitehead trollbinder igen

Summary: Colson Whitehead kan konsten att försätta läsaren i samma läge som sina huvudpersoner. Han får läsaren att ana hur rasismen känns för de svarta som utsätts för den. Åsa Beckman läser den skickligt genomförda ”Nickelpojkarna”.

Roman Colson Whitehead ”Nickelpojkarna” Övers. Niclas Nilsson Albert Bonniers förlag, 235 sidor ”All form av postmoderna fyrverkerier skulle ha känts som en förolämpning mot slavarnas verkliga berättelser”, sa författaren Colson Whitehead när han skulle beskriva sin genombrottsbok ”Den underjordiska järnvägen” i DN häromåret. Den kom ut 2015 och däckade både kritiker, läsare och en rad prisjuryer – för att nu inte tala om ovationerna från Barack Obama och Oprah Winfrey. I romanen fick vi följa den föräldralösa slaven Cora som en natt rymmer från en bomullsplantage i Georgia och tar sig fram genom USA. Den underjordiska järnvägen var namnet på det mänskliga nätverk som under 1800-talet hjälpte slavar att lämna sydstaterna för friheten i norr. Whitehead förvandlade järnvägen till en riktig järnväg. Här och var, under hus och lador, fanns hemliga luckor som man kunde klättra ner genom och ta plats i en av vagnarna som kom farande genom de mörka tunnlarna. Det var en fantastisk roman. De första hundra sidorna hade sådant driv att man knappt kunde andas. Och delvis hade det att göra med Colson Whiteheads beslut att, som han sa i DN-intervjun, lägga sig nära slavarnas eget språk. Att i saklig ton berätta om grymheterna. Han undvek att skapa en alltför litterärt förfinad stil utan skrev en storydriven, dramatisk berättelse – rå men samtidigt magisk och vacker. Nu kommer hans första bok efter genombrottet, ”Nickelpojkarna”. Än en gång låter Colson Whitehead en verklig händelse genomgå en fiktiv förvandling. I ett reportage för några år sedan läste han om The Dozier school, en uppfostringsanstalt i Florida där unga, svarta pojkar under 1900-talet torterades och vanvårdades. Intill skolan hade man nu funnit namnlösa gravar med svarta kroppar. Det förklarade varför en rad elever försvunnit under oklara omständigheter. Utifrån skolan skapar Colson Whitehead sin egen ungdomsvårdsskola, The Nickel Academy. Här bor både svarta och vita pojkar, men livet i de överfulla, svarta elevhusen är genomgående eländigare, precis som i samhället utanför. Hit kommer den svarte pojken Elwood av en olycksalig slump. Han är en tonåring med läshuvud som är uppvuxen hos sin bestämda men kärleksfulla mormor. Tiden är tidigt 60-tal. Elwood har jobbat extra i en tobaksaffär där han i magasin som Life sett fotoreportage från Medborgarrättsrörelsens demonstrationer. Han är uppfylld av framtidstro. Av sin mormor har han också fått en raspig skiva med Martin Luther Kings tal som han lyssnar på. ”Vi måste varje dag gå på livets gator i känslan av värdighet och någonhet”, predikar King och Elwood slukar vartenda ord. När han kommer till anstalten är han fast besluten att uppföra sig korrekt. Inte helt olikt den unge Györgys propra sätt att hantera sin vistelse i Auschwitz och Buchenwald i Imre Kertész ”Mannen utan öde”. På anstalten möter Elwood den några år äldre Turner som är en betydligt hårdare sort. Turner förstår inte Elwoods snack om värdighet. Han har sett hur de svarta pojkarna om nätterna tas till ett hus på campus där de piskas och misshandlas för, som det sägs, ”attitydjustering” och han har inga illusioner. Turner försöker lära Elwood hur skolan fungerar, att undvika de värsta farorna och skaffa sig fördelar så fort det går. På den girige rektorns uppdrag åker de två runt i en van och säljer livsmedel som egentligen varit avsedda för de svarta eleverna. Värdigt? Inte direkt. Men det ger dem en nypa frihet som får dem att överleva. Whiteheads styrka som författare är hans vidunderliga förmåga att försätta läsaren i samma läge som sina huvudpersoner. Båda Elwood och slavflickan Cora är fullkomligt prisgivna till vita människors impulser. En husföreståndare med dåligt morgonhumör – och plötsligt ligger man blåslagen på ett toalettgolv. En slavjägare behöver en kvinna – och snart är ens underliv söndertrasat. Våldet kommer blixtsnabbt och är nästan alltid slumpartat. Just därför är det outhärdligt. Colson Whitehead får oss att ana hur rasism känns. I kroppen. Han får oss att förstå hur skrämmande det är att vara totalt rättslös. Han manar fram upplevelsen av rasismen som klaustrofobiskt tillstånd. Det är rasande skickligt genomfört. ”Nickelpojkarna” är inte en lika komplex och brett anlagd roman som ”Den underjordiska järnvägen”, men den är lika svår att lägga ifrån sig. I den nya boken för han vidare ett socialt och känslostarkt berättande som ekar av författare som Charles Dickens eller Mark Twain men får oss att själva dra paralleller till svartas vardag i dagens USA. Detta är en författare som borde läsas av alla som tvivlar på att fiktionen fortfarande kan trollbinda oss. Läs mer Fler bokrecensioner Fler texter av Åsa Beckman


Ärkebiskop Antje Jackelén håller i Sara Danius begravning

Summary: Ärkebiskop Antje Jackelén kommer att hålla i begravningsgudstjänsten för Sara Danius. – Hon var en människa som berörde många genom att använda sin begåvning, säger Antje Jackelén.

Fredagen den 8 november hålls begravningen för Sara Danius i Storkyrkan i Stockholm. Författaren, litteraturforskaren och den tidigare ständiga sekreteraren i Svenska Akademien avled natten mot den 12 oktober efter en längre tids cancersjukdom. Hon blev 57 år. Begravningsgudstjänsten kommer att ledas av ärkebiskop Antje Jackelén. Som ärkebiskop har hon sällan möjlighet att leda begravningar men Sara Danius hade själv, innan sin död, framfört önskemål om att Jackelén skulle hålla i gudstjänsten. – Jag träffade Sara Danius personligen för några år sedan, då jag gjorde ett poddsamtal med henne. I samband med det hade vi, förutom inspelningen, ett väldigt fint och djupt samtal. Det kändes att vi hamnade i djupa frågor, berättar Antje Jackelén. Ärkebiskopen berättar att hon har träffat de anhöriga och tillsammans har man förberett begravningsgudstjänsten. – Hon har berört och inspirerat mångas liv. Genom hennes rakryggade sätt, hennes klokhet och begåvning. Hon var en människa som berörde många genom att använda sin begåvning, inte för att bygga ett monument åt sig själv, utan för att tjäna något större än vad vi är som enskilda människor, säger Antje Jackelén. – Jag tror att den äktheten har berört människor. Hennes mod. Hon var en pionjär i detta att vara den första kvinnan som ständig sekreterare och dessutom under en period som innebar en stor kris för Svenska Akademien. Det förtjänar verkligen respekt. Läs Åsa Beckmans minnestext: Sverige har mist en modig kvinna


Svenska Akademien redo att stämma NMR-sajten Nordfront

Summary: Nordfront kommer inte att plocka bort citat av författarna Esaias Tegnér, Verner von Heidenstam och Viktor Rydberg från sin sajt. Därmed kommer Svenska Akademien att inleda en rättslig process mot Nordfront.

Den 25 oktober publicerade sajten Nordfront, som drivs av nazistiska Nordiska motståndsrörelsen (NMR), ett inlägg där man skriver att man inte har för avsikt att ta bort citaten: ”Det här är uppenbarligen ett viktigt principfall [...] Om vi skulle vika ner oss för detta innebär det att stora delar av det nordiska kulturarvet blir otillgängligt för oss.” Ett formellt svar har även inkommit i tisdags till Svenska Akademien. DN har varit i kontakt med Akademiens ständige sekreterare Mats Malm som hänvisar alla frågor till deras advokat och juridiska ombud Anders Kylhammar. – Jag är förvånad faktiskt. Jag hade nog räknat med att de skulle gå med på att göra dessa förändringar. Det är ganska vanligt att man vill undvika domstolsprocess om man driver en hemsida och hamnar i en sådan här situation, säger Anders Kylhammar till DN. Vad händer nu? – Vi kommer inom kort att skicka in en stämningsansökan till patent- och marknadsdomstolen. Vi menar att det här är ett så pass allvarligt fall att det måste prövas. Vår prognos är att vi har goda utsikter till framgång, och kommer att få till ett förbud. Det var i förra veckan som DN kunde rapportera att Svenska Akademien bestämt sig för att agera mot Nordfront, med anledning av att sajten publicerat dikter av författarna Esaias Tegnér, Verner von Heidenstam och Viktor Rydberg, samt utdrag ur eddadikten ”Hávamál”. Svenska Akademien är en av tre instanser som har rätt att åberopa det så kallade klassikerskyddet och föra talan mot bruk av äldre litterära eller konstnärliga verk som inte längre skyddas av upphovsrätten och som ”kränker den andliga odlingens intressen”. Det är första gången klassikerskyddet kan komma att prövas i en domstol. Kan det försvåra processen för er? – Nej, det här är i grunden en okomplicerad prövning. I andra rättsliga processer hamnar man ofta i många olika lagregler, men här har domstolen bara en enda lagregel att behöva ta ställning till. Martin Saxlind är presstalesman för Nordfront. I ett mejl till DN svarar han följande på frågan om hur Nordfront ställer sig till stämningen: ”Jag tycker att Svenska Akademien borde lägga tid och pengar på annat än att försöka hindra tidningar från att lyfta fram nordisk kultur. Att en institution som ska värna vårt arv attackerar yttrandefriheten på det här sättet borde få ännu fler att ifrågasätta Svenska Akademiens legitimitet.” Läs mer Svenska Akademien hotar att stämma Mercedes Benz Fler texter av Kajsa Haidl


Lotta O: Inte ett dugg mobilberoende

Summary: Kåseri. Det är klart att jag läste en bok på tåget från Göteborg, så mobilen låg kvar i min ficka. Trodde jag.

Det är klart att jag läste en bok på tåget från Göteborg, så mobilen låg kvar i min ficka. Trodde jag, så jag lydde inte ens rådet från tågvärden om att se mig omkring på min plats innan jag gick av. Inte förrän jag skulle ringa särbon upptäckte jag att mobilen var borta, men då var tåget redan på väg in i sin depå eller var nu tåg tillbringar sina lediga nätter. Nå, det kan väl inte vara så märkvärdigt. Jag som älskar papper och penna, helst läser pappersböcker och så ofta jag kan undviker nätet. Miljön, ni vet. Enligt en del går det åt mer el till världens alla internetuppkopplingar än det gör till flyg, och dessutom ger mobiler stress och koncentrationsproblem. Och vad det nu var, jag hann väl inte läsa klart den artikeln. Det borde alltså inte vara några problem med en tappad mobil. Förutom det där med att ringa telefonsamtal. Och hoppsan, jag brukar ju använda mobilens väckarklocka. Och oj, inget mobilt bank-ID. Fast det gick bra ändå. Det var bara så konstigt tomt. Mobilen låg på Centralen och surade, konstaterade särbon. Vi har skaffat en app för att veta var den andra är, eftersom somliga av oss (jag) irrar omkring i skogen ibland och somliga av oss (han) tenderar att vara som limmad i bokbinderiet långa eftermiddagar. Man vill ju inte ringa och störa varandra i onödan. Alltså skulle nog mobilen så småningom dyka upp på SJ:s hittegodsavdelning, som förstås är outsourcad numera till ett mystiskt företag som inte heter hittegods utan Lost & Found. Det kanske är få som numera kan ordet hittegods. Jag åkte dit så fort de öppnade. – Vi skickar ett sms om den dyker upp, sa den förbindliga expeditören och förstod inte alls varför jag började skratta. Det blev två förhållandevis oproblematiska dagar, när jag mest blev illa till mods över hur ofta jag tydligen reflexmässigt drar upp mobilen. Impulserna kom hela tiden, för ibland är det långt till Svenska Akademiens ordlista i bokhyllan, appen brukar vara närmare. Och SMHI! Ska jag bara… titta ut genom fönstret för att se vad det är för väder? Vadfalls? Efter fyrtio timmar var mobilen hemma igen och jag återgick glatt till att använda den alldeles för ofta. Men lite mer misstänksamt: vill jag verkligen ha så många viktiga funktioner på samma ställe?


Discovery backar om Joakim Lundell: Vi har inte agerat rätt

Summary: Influeraren Joakim Lundell har framfört grova anklagelser mot en annan internetprofil på Youtube och i ”Familjen Lundell” på strömningstjänsten Dplay. Nu meddelar ägarföretaget Discovery att de raderar en film där den anklagade personen förekommer.

Youtubeprofilen Joakim Lundell är aktuell i programmet ”Familjen Lundell” som sänds på strömningstjänsten Dplay, en avknoppning till Kanal 5. Programmet skildrar influerarna och äkta paret ”Jocke & Jonnas” liv. Nyligen rapporterade Medierna i P1 att Joakim Lundell via sin Youtubekanal flera gånger pekat ut en annan influerare och tidigare samarbetspartner som en bedragande fuskbyggare. Den mest populära av de aktuella videorna har omkring en miljon visningar. En förundersökning om förtal är även inledd men i nuläget har ingen delgivits misstanke om brott, enligt Medierna. De grova anklagelserna har även vid ett flertal tillfällen spridits i ”Familjen Lundell”, utan att den anklagade, enligt honom själv, fått bemöta utspelet. En trailer för programmet, där anklagelserna återigen tas upp, försvann under tisdagsförmiddagen från Kanal 5:s officiella Youtubekonto. Discoverys kommunikationsdirektör Daniel Lagerqvist bekräftar för DN att företaget raderat videon. – Vi har plockat bort en trailer som var framåtblickande och innehöll material vi ännu inte sänt. Vi har gått igenom det som gäller byggaren och kommit fram till att vi som kanal och produktionsbolag inte har agerat rätt i den här situationen. Därför väljer vi att inte visa det, säger han. Kommer den anklagade personen förekomma i programmet framöver? – Nej, personen kommer inte att vara med på något sätt i programmet. I en tidigare intervju har du pratat om vikten av självrannsakan. Hur kunde det här felet uppstå? – Vid en inspelning filmar man väldigt mycket material och sedan görs ett urval kring vad som ska ingå i programmet. Det är framför allt där den publicistiska bedömningen görs, och där blev det fel i det här läget. Vi har ett ansvar kring vad tittarna får se. Denna gång blev det fel och framåt ska vi titta på hur vi inte ska hamna i liknande situationer, säger Daniel Lagerqvist och tillägger: – Byggaren uppger att han inte fått chans att besvara anklagelserna. Enligt Jocke har han sökt honom flera gånger men kanalen och produktionsbolaget borde helt enkelt varit tydligare mot byggaren. Läs mer: Man dömd för olaga förföljelse av Jocke och Jonna I Mediernas radioprogram intervjuas huvudpersonen Joakim Lundell om händelsen. I intervjun kallar han reportern för ”kräk” och ”råtta”. Även i ett sms benämner Lundell reportern som ”ett kräk”. – Det är ingenting vi står bakom, så klart, säger Daniel Lagerqvist. Lundell representerar Kanal 5 och Discovery när han syns i rutan. Kommer det bli några konsekvenser för hans del? – Vad vi har för dialog med människor i våra program håller vi för oss själva. Men som sagt, de uttalandena är ingenting vi står bakom. Daniel Lagerqvist har inte heller några kommentarer kring hur den inledda förundersökningen om förtal påverkar ”Familjen Lundell”. – Det rent juridiska kan jag inte tala om eftersom åklagaren inte har meddelat vem eller vad förundersökningen riktar sig mot. Det är viktigt att påpeka. Gällande det andra kan jag i nuläget bara säga att när en förundersökning inletts kring en händelse som vi är del av och gestaltar, då finns det anledning för oss att titta närmare på hur vi hanterat det här, och hur vi jobbar. Tidigare avsnitt som berör den anklagade internetprofilen finns fortfarande kvar på strömningstjänsten Dplay. Läs mer: Jocke och Jonna om den svåra konsten att vara barn


Peter Maass: Konsten att fördunkla sanningen om ett folkmord

Summary: Svenska Akademiens försvar för Peter Handkes texter om folkmordet i Bosnien står i kontrast till forskningen. Det blir ännu tydligare om man läser vad Handke har skrivit i en bok som hittills inte har uppmärksammats i debatten, skriver den amerikanske journalisten Peter Maass.

I hjärtat av striden kring Peter Handkes Nobelpris i litteratur finns en avgörande fråga: Kan man kallas folkmordsförnekare om allt man gör är att väcka tvivel kring ett folkmord? Handkes tillskyndare menar att det är orättvist att anklaga honom för att förneka det serbiska folkmordet på bosniska muslimer eftersom han faktiskt aldrig har hävdat att folkmordet inte har ägt rum. ”För mig är det viktigt att Peter Handke beklagat Balkankriget, att han skulle ha föredragit att konflikterna lösts på fredlig väg”, skriver Henrik Petersen, medlem i Nobelkommittén och en av dem som utsåg Handke till pristagare. Handke är enligt Petersen ”tydlig med att han själv önskat undvika inbördeskrig”. Rebecka Kärde, en annan kommittémedlem, menar att trots att Handke skrivit ”hårresande saker” kan hon inte utläsa någon ”dogmatisk hållning” i hans verk. Mats Malm och Eric Runesson i Svenska Akademien sänker i ett uttalande ribban ytterligare genom att säga att de inte finner några ”belägg för påståendet att Handke hyllade blodutgjutelse, dyrkade ett monster eller förnekade krigsförbrytelser när han deltog vid Slobodan Milosevics begravning”. Läs mer: Rebecka Kärde: Därför är Peter Handke en värdig Nobelpristagare Detta försvar står i skarp kontrast till det som länge konstaterats inom forskningen kring Förintelsen och andra folkmord: att förneka folkmord rakt av är bara en typ av förnekelse. Enligt Israel Charny vid Institutet för Förintelsen och folkmord i Jerusalem är andra varianter att hävda att dödandet varit oavsiktligt eller icke sanktionerat av den politiska ledningen, att offren varit färre än vad som hävdas eller att de mördats som vedergällning för tidigare mord. Dessa strategier täcker in mycket av det Handke har skrivit om det serbiska folkmordet i Bosnien – och är skälet till att så många har riktat våldsam kritik mot Svenska Akademien för att de belönar Handke med det som kan sägas vara världens viktigaste litterära pris. ”Jag börjar inse att överraskande få förstår vad det betyder att förneka ett folkmord, och vilka former detta kan anta för att uppnå sitt syfte”, menar historiken Edin Hajdarpasic vid Loyola University i Chicago. ”Den som förnekar ett folkmord låter inte som [Irans tidigare ledare Mahmoud] Ahmadinejad: medvetet motbjudande, aggressiv, vulgär och fräck i sitt sätt att kalla etablerade händelser för ’lögner’. Handke är inte så. Handke vet bättre än att kalla Srebrenica eller hela belägringen av Sarajevo för en lögn. Han vet att den som vill rubba en sanning hellre ska ställa frågor fulla av förbehåll, antaganden, hypotetiska böjningar och andra snitsiga svängar som gör att de perversa implikationerna av dessa frågor kan avfärdas.” Fasaden på Handkes mjuka förnekelse börjar dock visa tecken på att krackelera. I fredags (25/10) skrev den tyska dagstidningen Frankfurter Allgemeine om en intervju från 2011 i den obskyra tidskriften Ketzerbriefe. Handke säger där att han inte ”ville döma” den serbiska slakten av tusentals muslimer i Srebrenica, vilken han spelar ner som en ”hämndaktion” för serber som tidigare dödats av muslimer. Det är inte så att Handke råkade försäga sig. I boken ”Sommerlicher Nachtrag zu einer winterlichen Reise” (ung. ”Ett sommarens tillägg till en vinterresa”) från 1996, som i stort sett passerat obemärkt, ramar Handke in resonemanget på samma bedrägliga sätt, och beskriver Srebrenica som en ”hämndmassaker” – trots att de mord som hade utförts av muslimer i området utgjorde en bråkdel av serbernas. Det här är en nyckeltaktik i förnekandets konst. Läs mer: Peter Handke ifrågasatte hur många som dödades i Srebrenica Mycket av debatten kring Handkes hållning till folkmordet i Bosnien har dock kretsat kring en annan bok, ”Eine winterliche Reise zu den Flüssen Donau, Save, Morawa und Drina oder Gerechtigkeit für Serbien”. Den bygger på ett besök i Serbien nära krigets slut. Handke ödslar ingen tid när han ifrågasätter vem som var ansvarig för folkmordet: på bokens andra sida refererar han till serberna som ”de så kallade angriparna”. Han insinuerar sedan att de amerikanska och västeuropeiska journalister som bevakade kriget från 1992 till 1995 överdrev eller hittade på, och beskriver dem som en ”hord av utländska reportrar som tillbringar varje kväll i hotellbaren”. (19 journalister dödades under kriget i Bosnien.) Om granatattacker mot Sarajevo som dödade mer än hundra civila frågar Handke misstroget om det har ”bevisats att bosnienserberna verkligen låg bakom de två attackerna mot marknaden i Sarajevo”. Det finns en hel del att invända mot i den här boken; jag gick häromveckan igenom de tvivelaktiga detaljerna i en twittertråd. Men uppföljaren ”Sommerlicher Nachtrag” innehåller passager som är än mer problematiska, och som hittills fått lite uppmärksamhet. Denna koncisa bok bygger på en kortare resa Handke gjorde till Bosnien strax efter krigsslutet, och rymmer en rad antydningar och frågor som kastar skuggor av tvivel över folkmordet. Läs mer: Aleksandar Hemon: Dagen då jag slutade läsa Peter Handke Som exempel liknar Handke de serber som belägrade Srebrenicas muslimer vid ”frihetskämpar”. Han jämför dem uppskattande med amerikanska urinvånare i bakhåll för de nybyggare som inkräktat på deras land. ”Slogs inte indianerna för sin frihet?” frågar Handke och ger en vilseledande bild av ett inverterat Bosnien. Likt andra belägrade städer hade Srebrenica en huvudsakligen muslimsk befolkning innan serberna omringade staden och försökte svälta ut den. Även om han inte rakt av förnekar massakern i Srebrenica så överdriver Handke grovt dödssiffrorna bland serber i de sammandrabbningar som skedde i stadens utkanter tidigare under kriget. ”Bör inte händelserna, nej förbrytelserna, i början av det här kriget – och den gången inte begångna av serber – räknas som den allt överordnade förhistorien?” skriver Handke. Han går vidare till att beskriva den serbiska slakten i Srebrenica i termer av ”hämndmassakrer” och skriver att det också ”fanns tusentals serbiska offer i landskapet omkring” staden. Handkes siffror är helt uppåt väggarna. Som exempel tar han den serbiska byn Kravica, en militärgarnison attackerad av muslimska stridande i januari 1993. Enligt åklagarsidan vid den internationella tribunalen för krigsförbrytelser i det forna Jugoslavien dog 43 serber i den muslimska attacken, varav 13 identifierades som civila. En siffra som inte kommer i närheten av de 8.000 män och pojkar som mördades i Srebrenica 1995. Naser Oric, befälhavare för de muslimska styrkorna Srebrenica, ställdes inför rätta vid två tillfällen, och friades, för att ha dödat tre serbiska fångar under kriget. Handke använder samma taktik i sin beskrivning av vad som skedde i Visegrad, en annan bosnisk stad han besökte under arbetet med ”Sommerlicher Nachtrag” – nämligen att väcka frågor långt efter att svaren redan fastslagits. Handke ifrågasätter i synnerhet den roll som spelats av Milan Lukic, en av de mest ökända serbiska krigsförbrytarna som dömts av en internationell domstol för mord på minst 132 personer, bland annat genom att sätta eld på två hus fulla med kvinnor och barn. Tribunalen skriver i sin 360-sidiga dom att en del offer överlevde infernot i upp till 20 minuter, och att deras ångestfylla rop lät som ”skrikande katter”. Lukic, som också avrättade fångar på den berömda bron i Visegrad, avtjänar nu ett livstidsstraff för dessa brott. Det borde vara omöjligt för någon att ifrågasätta Lukics skuld, men Handke har gjort just detta. Följande drömska passage skrev han på sitt hotellrum, med blicken fäst på bron utanför fönstret: ”Bilden genomskärs av tanken på rapporterna om hur människor ur den lokala muslimska gruppen dödades här för nästan exakt fyra år sedan: enligt ögonvittnesskildringar (från ett hotell som detta) knuffades många av offren över broräcket där borta, allt på order av en ung serbisk milisledare; mitt minne går framför allt till en artikel i The New York Times, pepprad med utsaga efter utsaga om denne man, som vid det här laget har försvunnit, denne man som ofta 'gick barfota', det var hans kännetecken i en paramilitär grupp han gett namnet 'Vargarna'. Bland de i övrigt och förutsägbart nog enbart muslimska vittnena för åklagarsidan fanns, återigen förutsägbart nog, en enda serb, en soldat från staden, som nu sitter fängslad.” Det Handke syftar på är en artikel av Chris Hedges som publicerades i The New York Times den 25 mars 1996. I den artikeln dokumenterar Hedges de dödliga härjningar som Lukic utförde tillsammans med ett mördarband han samlat ihop för att terrorisera och fördriva stadens muslimska befolkning. ”Överlevande sade att dödandet snabbt blev utbrett och ursinnigt”, skriver Hedges. ”Vid ett tillfälle band Lukic enligt vittnen fast en man bak på sin bil och drog runt honom på gatorna tills han dog.” Artikeln skildrar också de mordbränder som Lukic 13 år senare skulle ställas till svars för av den internationella krigsförbrytartribunalen för det forna Jugoslavien. Dessutom redogör den ingående för de massvåldtäkter som Lukic och hans män begick på ett hotell i skogarna utanför Visegrad. Hotellet heter Vilina Vlas, och artikeln beskriver hur en av de unga kvinnor som hölls fånge där kastade sig ut genom ett fönster för att ta sitt liv efter fyra dagar av våldtäkter. Allt detta var kända fakta vid tiden för Handkes besök i Visegrad; Milan Lukic var redan en eftersökt man som skulle komma att gripas i Argentina 2005 och utlämnas till krigsförbrytartribunalen i Haag. Ändå kastar Handke, genom den typ av förnekelsegrepp experter varnat för, tvivel över det som hände. Han ifrågasätter huruvida de vittnen Hedges citerar är tillförlitliga eller äkta, och beskriver det som att muslimerna var välbeväpnade långt innan kriget bröt ut. Han raljerar över krigskorrespondenter som ”samlar vittnesmål” på jakt efter ”varorna”. ”Och varför låtsas man i ovan nämnda artikel att den bosnienserbiska vargflocken i Visegrad 1992 hade fullkomlig frihet att sätta sina månader av våldsamma härjningar i verket?” skriver Handke. ”Hela staden var alltså ett fasansfullt område där en liten grupp barfotafolk kunde leka katt och råtta med sina hundratals offer...? Hur kunde en sådan ohämmad terror få råda, med tanke på att befolkningen dominerades av muslimer som länge rustat för krig och som i hög grad satt på maktpositioner? Är det inte märkvärdigt hur det enda som i princip spelade någon roll för dessa samlare av vittnesmål, de som rest hit över havet, var storyn, scoopet, att fälla bytet och få tag i varorna (vilket för den delen inte är något att rynka på näsan åt) – ’enligt vittnen’, ’ enligt överlevare’, samma sak stycke efter stycke, som ett officiellt sigill.” Jag var en av dem som samlade vittnesmål, och jag antar att det är därför jag menar att det är rätt att avvisa de pseudofakta som ligger bakom Handkes villfarelser. I september 1992 bevakade jag Visegrad för Washington Post och skickade en rapport som inleddes med en kort rad: ”Det här är en muslimsk stad utan muslimer.” Lukic var fortfarande aktiv i området, men jag såg honom inte – eftersom staden redan var tömd på muslimer antar jag att han hade åkt någonstans för att begå fler brott. Jag träffade Visegrads borgmästare Branimir Savovic som med en pistol nedstoppad i byxlinningen berättade att stadens moskéer hade förstörts då de ”användes som kulsprutevärn och gömställen... vi var tvungna att spränga dem”. Läs mer: Björn Wiman: Floskler om språket imponerar inte på offren Handke upprepar en version av detta i ”Sommerlicher Nachtrag”, där han skriver att han frågat sina värdar varför moskéerna var borta och fått till svar att vapen och ammunition hade förvarats där. Handke verkar nöjd med denna förklaring: ”I den tomhet som är typisk för moskéer tycktes det inte så otroligt”, skriver han. Bara det att de fysiska bevisen i Visegrad berättar något annat. Jag inspekterade området runt de försvunna moskéerna; där fanns inga tecken på strid, inga kulhål i intilliggande byggnader, inga granatskador av den typ som borde ha följt på de stridigheter som serberna felaktigt beskrivit. Här måste jag lägga till något mer personligt kring Handkes förakt för de vittnesmål som samlades in om Milan Lukic. Vid slutet av 1992 hade jag rest till den bosniska staden Zenica, som var full av flyktingar som fördrivits av serberna genom etnisk rensning. På en öde pizzeria intervjuade jag en 17-årig flicka som ett par månader tidigare hade tagits från sitt hem av Lukic och förts till Vilina Vlas, där hon låsts in i ett rum. När Lukic kom in satte han ett bord framför dörren och beordrade henne att klä av sig. ”Han sade att jag var tvungen, och att det var bättre att jag gjorde det själv. Annars skulle han göra det, och det skulle bli våldsamt”, berättade flickan. Fortsättningen är lika fruktansvärd som du kan tänka dig; Lukic våldtog henne. Men det finns en del av historien som du kanske inte kan föreställa dig, och som måste förklaras. Flickans yngre syster, som bara var 15 år, hade också förts till Vilina Vlas och låsts in i ett rum mitt emot. Trots att flickan jag talade med hade släppts efter våldtäkten hade hon vid vårt samtal ingen aning om vad som hänt hennes syster, och fruktade att hon var död. Deras sista kontakt var ljudet av systerns snyftningar från andra sidan korridoren. Övers. från engelska: Kristina Lindquist. Texten är tidigare publicerad i nättidningen The Intercept. Läs tidigare inlägg i debatten om Peter Handke


Scenrecension: Avväpnande och roligt när Döden kommer på besök

Summary: Scenrummet är väl sparsmakat när Unga Dramatens Ada Berger sätter upp ”Lilla Döden hälsar på” på Scenkonstmuseet. Men det fina skådespeleriet bär upp allt, skriver Maina Arvas.

Teater ”Lilla Döden hälsar på” Av Ada Berger, fritt efter Kitty Crowther Regi: Ada Berger. Översättning: Gun-Britt Sundström. Kostym: Eva Strengbohm. Med: Melinda Kinnaman, Ana Gil de Melo Nascimento, Göran Martling. Scen: Unga Dramaten på Scenkonstmuseet, Stockholm. Speltid: 30 min. ”Döden och jag, vi har så roligt. Jag lär henne alla mina tricks.” Dagen före höstlovet är perfekt för en skolpremiär om döden i sin svarta kåpa: barnpubliken (från sju år) har tjuvstartat halloween och kommer snällskräckigt utklädda till Unga Dramatens ”Lilla Döden hälsar på”. Belgiska Kitty Crowther, ALMA-prisad bilderboksskapare som berättar sorgligheter med knarriga figurer, vackra färger och varsamt ljus och mörker, har ett säreget bokbildspråk – en scenversion måste bli något annat och eget. Det vet Ada Berger. Hon har satt upp samma bok som pjäs förut, på Malmö stadsteater 2014, men hade tydligen en till bearbetning att hämta ur dess lager. Och döden är ju ständigt aktuell, tyvärr. Läs mer. Kitty Crowther: Jag vill kunna skratta åt det mörka Uppsättningen försöker inte härma originalbilderna, det är tvärtom en rumsligt enkel iscensättning i en befintlig del av Scenkonstmuseets utställningsrum. Faktiskt för enkel, varken scenografi eller ljusdesign står ens med i programmet, och det går inte att låta bli att drömma om det allkonstverk detta hade kunnat bli med andra visuella resurser. I stället får det fina skådespeleriet bära upp allt, med direkthet och bråddjupet nära. Utgångspunkten är att alla som lever är rädda för att dö, men tänk om döden är lika rädd för att leva? Döden är här en ledsen flicka som inte vill vara läskig men alltid skrämmer folk när hon kommer för att hämta dem. Ja, det är typiskt Crowtherskt roligt-hemskt, och Melinda Kinnaman träffar tonen med självklarhet. Läs mer. Ada Berger: ”Varje möte med publiken ska skälva som det första” Den enda som inte blir rädd är flickan Elsewiese. Hon är ändå trött på att vara sjuk, hon längtar efter att dansa igen. Ana Gil de Melo Nascimento växlar fint mellan nertonad finurlighet och koreografisk extas till Pharrell Williams ”Happy”. Deras möte blir också en bild av kraften i en vänskap över gränser. Den som inte har förstått poängen med fixeringen så här års vid att skämta om spöken och livets slut får en dödligt charmig snabbkurs, inramad av Göran Martlings pianospel. Vi ser Lilla Döden i vitögat och skrattar, ingen behöver ingen vara rädd. Jo, ett tag är jag faktiskt lite rädd ett tag för att det ska bli sentimentalt, för mycket lillgammal barnklokhet. Men rädslan kommer på skam, spelet är så avväpnande och ärligt roligt. Och vackert: Elsewiese och Lilla Döden kan hjälpa varandra i ett ögonblick i tiden. Läs fler recensioner av Maina Arvas här och fler scenrecensioner här


Skivrecension: Kanye Wests ”Jesus is king” låter ofärdig

Summary: Kanye West bryter alltid ned musiken i sina minsta beståndsdelar och höjer sedan volymen till max. Men med sitt nya album ”Jesus is king” går han sju steg längre. Det låter, kort sagt, ofärdigt, skriver Noa Söderberg.

Kanye West är en ensam människa. Han bestämmer allt och står inte ansvarig inför någon. Producenter, familj, massmedia, fans och vänner må kritisera honom för den strida strömmen av dåliga beslut – stödet till Donald Trump, märkliga uttalanden om slaveriets historia, tusen missade releasedatum – men när det kommer till kritan är de alla medgörliga ja-sägare. Sorgligt nog har inte ens hans kristna omvändelse kunnat förändra det. Sunday service, gospelkören som lett honom från en fascination inför den afroamerikanska kristendomens estetik till en personlig tro, styrs också den av hans minsta nyck. På videoinspelningar från kyrkor och festivaler märks hur alla ser upp till honom, tillber varje infall, medan han själv försöker hitta en makt större än honom själv. Det går inte. Läs mer. Kanye West släpper film om sin utlovade gospelsatsning ”Jesus is king” är djupt formad av denna kändisklaustrofobi, och det märktes långt innan den ens släpptes. Som vanligt sköts skivan upp en massa gånger eftersom Kanye inte kände sig färdig. Fram till sista minuten satt hela teamet och mixade om låtarna tills han blev nöjd. Alltsedan ”Yeezus” är Kanyes modus operandi att bryta ned musiken i sina minsta beståndsdelar, vrida och vända på den hundra gånger och sedan höja volymen till max. Här går han sju steg längre. Kort sagt – det låter ofärdigt. Hela verser och refränger är borttagna från de versioner som spelats på releasefester. Trummor hör man knappt röken av. Mixningen är antingen medvetet fulsnygg eller bara kopiöst slarvig. Det är, nästan på pricken, som att lyssna på de förproduktionsdemos artister vanligtvis tar med sig in i studion. En samling grovt upphackade gospelgrooves. Med största sannolikhet kommer den, precis som 2016 års ”Life of Pablo”, uppdateras under lång tid framöver. Likt de första kristna som aldrig fick se Kristi återkomst försöker de mest inbitna fansen, på nördiga Redditforum, formulera teorier om hur profetian kunde lämnas ouppfylld. Har Kanye skickat in fel ljudfiler? Har den första uppdateringen redan kommit? Beror den dåliga ljudkvaliteten på att han spelat in på egen hand djupt på landsbygden? En viktigare fråga: Är det bra? Förmodligen. Som vanligt kommer det ta ett tag att lista ut. Som vanligt måste resten av världen komma ikapp Kanyes ständigt rejsande hjärna för att det ska finnas något att jämföra med. Läs mer. Greta Thurfjell: Hur ska man orka vara Kanye West-fan? Textmässigt domineras det av hans nyfunna tro. Det är en hårdvariant av amerikansk framgångsteologi, uppvriden för att passa det megalomaniska kändisskapet. Alla kräver allt av Kanye, det har lett honom på villovägar, men nu är han räddad genom Jesus Kristus. Han har funnit en ny väg som leder till framgång, har slutit fred med omvärlden och vunnit över alla hatare. Det är lätt att vilja dra en lång linje från 2004 års hit ”Jesus walks”, genom perioden där Kanye kallade sig själv Gud, och landa i att han nu hittat hem i sin andlighet. Vulgärkristna som tror sig ha funnit en ny talesperson kommer göra det. Men tyvärr är det inte sant. Kanye slår och sparkar som vanligt, brottas mer än någonsin med sig själv och omvärlden. Det här är inte sista tvärvändningen han gör i sitt liv. Demoner försvinner inte bara för att man bestämmer det. Inte ensamheten heller. Bästa spår: ”Use this gospel”  Läs fler texter av Noa Söderberg här och fler skivrecensioner här.


Peter Handke ifrågasatte hur många som dödades i Srebrenica

Summary: Nya uppgifter i tysk media visar nu hur Nobelpristagaren Peter Handke i en text från 2011 förminskar det som krigsförbrytartribunalen i Haag fastställt som ”folkmord” till ”hämnd”. Handke ifrågasätter också hur många som dödades i Srebrenica 1995. Peter Handke säger i ett uttalande på fredagskvällen, förmedlat av Svenska Akademien, att han inte godkänt citaten

Det är i en essä, som publicerades på fredagen i den tyska kultur- och recensionstidskriften Perlentaucher, som den kroatiska författaren Alida Bremer tar upp flera konkreta exempel där Peter Handke undviker att kalla massakern i Srebrenica för folkmord, vilket Svenska Dagbladet var förs med att berätta. Hon tar upp ett exempel från 2006 från en text som Handke först publicerade i Libération och sedan i Süddeutsche Zeitung. Där betecknar han visserligen massakern i Srebrenica som det ”värsta ’brottet mot mänskligheten’ som begåtts i Europa efter andra världskriget.” Men Alida Bremer betonar att Handke, som själv studerat juridik, undviker att använda ordet folkmord. Essäförfattaren pekar sedan på att Internationella krigsförbrytartribunalen för det forna Jugoslavien (ICTY) i Haag 2004 fastslog att det rörde sig om folkmord. Men det stannar inte där. I en intervju i tidskriften Ketzerbriefe fem år senare, år 2011, relativiserar han – alltså otillbörligt förminskar – sina egna tidigare uttalanden, enligt Bremer. Ketzerbriefe anses ligga politiskt på högerkanten. ”Nu drar man hela tiden fram de 8.000 offren och den påstått värsta massakern sedan andra världskriget; här kommer oförhappandes den tyska fascismen in med Auschwitz. Pratet om de 8.000 döda blir allt intensivare. Kanske var det en hämndmassaker eller något annat, jag vet inte, jag är ingen expert, sade Peter Handke där. Han ifrågasatte också antalet döda i samma intervju, som ännu finns på nätet: ”Det har byggts upp ett otroligt hat i Srebrenica. Var det verkligen så att de kom och – egentligen vill jag undvika siffror – dödade mellan 2.000 och 4.000 människor? Ingen från västlig press frågade hur det kunde komma sig; det intresserar ingen.” Peter Handke säger i intervjun att han inte ”tror ett ord” på vad organisationen Sreberenicas mödrar, som representerar de överlevande, säger. Enligt den ständige sekreterare Mats Malm innehåller essän information som var okänd för Svenska Akademien. – Detta verkar ha varit en ny källa för alla, och som påpekats strider den mot annat som Peter Handke yttrat, säger Mats Malm. På fredagskvällen fick Svenska Akademien ett svar från Peter Handke via hans förlag. Där skriver Handke att han inte läst igenom intervjun före publicering och inte godkänt den. ”Den motsvarar inte vad jag avsåg. Jag kan inte heller föreställa mig att jag uttalat dessa meningar på detta vis” Peter Handke skriver att för honom gäller det som han själv formulerat i skrift. I det här fallet har han inte gjort det och har därför inget att tillägga. ”2006 skrev jag: Det handlar i Srebrenica om det värsta ’brott mot mänskligheten’ som begåtts i Europa sedan kriget.” Peter Handke fortsätter: ”Jag skulle vilja tillägga: givetvis har det genom folkmordet skett oändligt mycket lidande, något som jag aldrig har bestridit. Ett lidande som inte kan utplånas. Jag ångrar mina yttranden, om fallet är så att de kan ha förmedlat något annat.” Det som enligt FN och Haagtribunalen är ett folkmord inträffade i slutskedet av kriget i Bosnien-Hercegovina. Under några dagar i juli 1995 dödades 8.000 muslimska män och pojkar av bosnienserbiska styrkor. En filmsekvens som sändes över hela världen flera år senare visar hur männen ställdes upp på rad med bakbundna händer och sköts till döds De dåvarande bosnienserbiska ledarna Radovan Karadzic och Ratko Mladic har dömts till livstids fängelsestraff för sin inblandning i folkmordet i Srebrenica. Den dåvarande serbiske presidenten Slobodan Milosevic åtalades för krigsbrott i Bosnien-Hercegovina, men han dog i häktet innan dom hann falla. Läs mer: Detta är vad striden om Peter Handke handlar om Läs mer: Demonstration utanför Akademien Folkmordet i Srebrenica Under kriget i Bosnien-Hecegovina förvandlades Srebrenica till ett stort flyktingläger. Staden var en ”säker” enklav som skyddades av en fredsbevarande FN-styrka från Nederländerna. Sommaren 1995 ryckte bosnienserbiska styrkor fram mot Srebrenica. I juli intogs staden av generalen Ratko Mladic. Panik utbröt bland befolkningen och tusentals bosniaker (muslimer) försökte fly genom skogen. Andra som sökte sig till FN-styrkans bas i en batterifabrik möttes av bosnienserbiska soldater. Männen skildes från kvinnorna. Männen fördes till skolor och andra uppsamlingsplatser, kvinnorna sattes på bussar till staden Tuzla. Mellan den 11 och den 22 juli dödades omkring 8.000 muslimska män och pojkar. En filmsekvens som sändes över hela världen flera år senare visar hur männen ställdes upp på rad med bakbundna händer. Många av de män som försökte fly till Tuzla genom skogen gensköts och dödades. Arbetet med att identifiera offren från hundratals massgravar med hjälp av dna-teknik pågår fortfarande. Efter kriget grävdes många gravar upp med grävskopor och kropparna flyttades runt för att undanröja bevis. Därför är det inte ovanligt att kvarlevor från samma person hittas på olika platser. Varje år i samband med årsdagen av folkmordet begravs de offer som identifierats under året. De dåvarande bosnienserbiska ledarna Radovan Karadzic och Ratko Mladic har dömts till livstids fängelsestraff för sin inblandning i folkmordet i Srebrenica. Källa: DN


Konsertrecension: Det är Jimmie Dale Gilmores röst som är utropstecknet

Summary: Dave Alvin är mer kött- och potatisrock, men Jimmie Dale Gilmore kommer aldrig mer till sin rätt än när han lyckas kombinera Roy Orbisons falsettnära bravur med Willie Nelsons lågmälda knarrighet.

Man kan tycka att de är två sångare av helt olika art. Dave Alvin kom fram med retrolarmbandet The Blasters i 80-talets begynnelse och har senare varit en americanarockare av det kärvt muskulösa slaget, med djup, rak röst och ett gitarrspel det gärna slår gnistor om. Jimmie Dale Gilmore å sin sida var med i countrytrion The Flatlanders på 70-talet, som var så gammaldags att ingen märkte dem då, men både han, Joe Ely och Butch Hancock har varit hallstämplade kultfigurer sen dess. Han är snarare en smörsångare i själ och hjärta, som aldrig kommer mer till sin rätt än när han lyckas kombinera Roy Orbisons falsettnära bravur med Willie Nelsons lågmälda knarrighet. Nu har de en duo tillsammans, som startade i några spelningar med bara varsin gitarr efter sisådär trettio års vänskap. Sen blev det en gemensam skiva i fjol och nu turnerar de med ett av branschens mest utstuderat effektiva kompband, en trio med det lysande namnet The Guilty Ones. Jimmie Dale Gilmore förklarar att det är första gången han är i Europa på många år och frågan är om han någonsin har spelat i Sverige. Sjuttiofyra år gammal ser han oroväckande skör ut bredvid tio år yngre Dave Alvins robusta trubbighet, lite som en sirlig brännvinsadvokat i en spagettiwestern bredvid stadens hårdhudade Charles Bronson-sheriff. Men det är hans röst som är det verkliga utropstecknet, som ibland visserligen smyger i gång lite tveksamt men sen visar sig ha allt man kan begära av höjd, styrka och innerlig närvaro. Han till och med sjunger en gammal Lightnin’ Hopkins-blues, ”som Elmore James skulle ha gjort den”, med en hes muskelsatsning som blottar en helt annan sorts sångare, om än något nummer mindre. I jämförelse är Dave Alvin mer av kött- och potatisrock, med stram hållning och rak rygg. Samt en och annan usel lustighet i mellansnacken och en elgitarr som är så högt uppskruvad att nästan vad han än spelar känns som en extra snärt. Lite lustigt är det att de spelar i en glasbur för sommarbruk en sen och mörk höstkväll, men den avkrokiga platsen bidrar till känslan av särskildhet. Och i den lagom nyckfulla blandningen av gamla paradnummer, nyskrivet och coverlåtar från Steve Young och Sam Cooke kan man undra om Grateful Dead verkligen anade att de skrev sin skira ”Ripple” just för Jimmie Dale Gilmore. Läs fler musikrecensioner av Nils Hansson, till exempel om hur underliga nästan alla Bill Callahans låtar är om man tittar lite närmare.


Skivrecension: Jung rör sig bekvämt i det mest lättlyssnade

Summary: Stockholmsduon Jung har efter några singelframgångar gjort ett föredömligt kort album, som gifter samman 80-talets radiosound med framtiden till en tjusig, men lite grund musik.

Ena halvan av Stockholmsduon Jung är Youtube-komikern och poddaren Tom Ljungqvist. Tillsammans med Petter Egnefors har han redan, sina blott tjugosju år till trots, hunnit etablera sig som ett av Sveriges mest välkända manliga influeraransikten. En sådan karriär är måhända inte den allra bästa bakgrunden för den som söker framgång som popartist. Men Troye Sivan lyckades ju, så varför inte Ljungqvist? Tillsammans med brodern Henrik har han efter några genomsnittliga singelframgångar nu gjort ett föredömligt kort debutalbum. I åtta spår rör sig Jung bekvämt i den vita, amerikanska listtraditionens mest lättlyssnade skikt. Gifter skickligt samman 80-talets radiosound med samtiden, lite som Fibes, Oh Fibes! gjorde för tio år sedan. Simian Ghost är en smalare, men minst lika relevant referens. Det som dock skiljer är att Sandvikengruppen lyckas kombinera osviklig hitkänsla med berättardjup. ”Dreamers” är tjusig på ytan, men aningen grund. Bästa spår: ”Follow your heart”  Läs fler musikrecensioner av Sara Martinsson, till exempel om hur långt Charli XCX har utvecklats.


Rosanna Arquette hedras på Stockholms filmfestival

Summary: Rosanna Arquette tilldelas årets Achievement Award på Stockholms filmfestival. Den 8 november tar Hollywoodstjärnan emot priset på biograf Skandia – symboliskt nog på tvåårsdagen för #tystnadtagning.

”Susan, var är du?”, ”En natt i New York”, ”Det stora blå”, ”Pulp fiction” och ”Crash”. Det är några av de mest välkända filmer som Rosanna Arquette har gjort sedan hon började som skådespelare i slutet av 70-talet. ”Med ett passionerat och intelligent skådespeleri väcker hon sina karaktärer till liv. Hennes politiska engagemang och mod har gjort henne till en ikon och en förebild för att sätta gränser mot förtryck och sexism”, står det bland annat i motiveringen för årets Achievement Award, i form av en särskild Bronshäst, som Rosanna Arquette får ta emot på årets upplaga av Stockholms filmfestival Utdelningen av priset äger rum den 8 november då Rosanna Arquette möter stockholmspubliken på en specialvisning av den ikoniska 80-talsfilmen ”Susan, var är du?”- ett evenemang som sammanfaller med tvåårsdagen för det svenska skådespelarupproret #tystnadtagning. Hollywoodstjärnan kommer att få ta emot priset i biografen Skandia av en trio svenska skådespelare som varit frontfigurer i #tystnadtagning – Eva Röse, Alexandra Rapaport och Sofia Helin. Rosanna Arquette är också en av de många skådespelare som vittnat om att de blivit utsatta för sexuella trakasserier av Harvey Weinstein. Hon var också en av de första kvinnorna som vågade berätta om detaljer kring Weinsteins trakasserier i artiklarna i The New York och New York Times som startade metoo-vågen i oktober 2017. I upprepade intervjuer har hon berättat om hur hennes karriär kollapsade och hur hon levt i fruktan för Weinstein och hans nätverk av inhyrda ”spioner” från privata underrättelsefirmor. Arquette är också en av de som medverkar i Ursula Macfarlanes färska dokumentär ”Untouchable: The rise and fall of Harvey Weinstein” som hade premiär på Sundance-festivalen i början av året.   Rosanna Arquette Född 1959 i New York. Storasyster till Patricia Arquette (”Escape from Dannemora”, ”Boyhood”). Vann en BAFTA och nominerades till en Golden Globe-statyett för rollen i ”Susan, var är du?” (1985). Regisserade dokumentären ”Searching for Debra Winger” (2002) som kretsar kring kända Hollywood-skådespelerskor om deras stenhårda överlevnadskamp i den skönhetsfixerade filmindustrin. Filmer i urval: ”Baby, it's you” (1983) ”Susan, var är du?” (1985) ”En natt i New York” (1985) ”Det stora blå” (1988) ”New York stories” (1989) ”Pulp fiction” (1994) ”Crash” (1996)


Filmrecension: Linda Hamilton gör strålande comeback i ”Terminator: Dark fate”

Summary: ”Terminator: Dark fate” är en direkt återgång till 80-talets gamla hederliga actionrecept. Linda Hamilton gör en stark comeback som visar att amasonen är tillbaka efter en högst ofrivillig pension.

James Cameron, som regisserade de första två ”Terminator”-filmerna, är tillbaka som producent för vad han menar är den enda rättmätiga uppföljaren till hans ”Terminator 2 – Domedagen” (1991). Som vanligt rör sig berättelsen i flera parallella tidsplan men utgår ifrån ett nu i Mexico City, mer än två decennier efter det att Sarah Connor avvärjde hela mänsklighetens undergång. En terminator från framtiden har skickats ut för att mörda Dani, en ung kvinna som arbetar som montör på en bilfabrik. Till hennes undsättning kommer humanoiden Grace (Mackenzie Davis), som genom avancerad teknik optimerats för att kunna bekämpa terminatorer. Under deras gemensamma flykt från mördarroboten får de hjälp av muskelseniorerna Sarah Connor, spelad av Linda Hamilton, och ”The original terminator”, Arnold Schwarzenegger. Medan Sarah blivit en vapenfryntlig rättshaverist som svurit att hämnas sin sons död har Schwarzeneggers robot blivit familjefar och gardinförsäljare. De flesta är nog överens om att ”Terminator”-filmerna spårade ur efter den andra filmen. Ingen av uppföljarna har kunnat förvalta James Camerons unika förmåga att skapa ikoniska scener och skriva hårdkokta repliker på ett bra sätt. Så varför ens försöka ändra ett vinnande koncept? ”Terminator: Dark fate” är en direkt återgång till 80-talets gamla hederliga actionrecept som bestod av lika delar dystopisk teknikparanoia, vapenskrammel och spektakulära slagsmålsscener. Det fungerar fortfarande häpnadsväckande bra. Tack vare det rasande tempot, de snygga kameravinklarna och den effektiva klippningen blir biljakter och slagsmål – i såväl luften som under vatten – fullkomligt hisnande. Tyvärr har något av den humor som fanns med från början gått förlorad. Det är dock en bedrift att lyckas skapa dynamik i en två timmar, till synes tröstlös kamp, mot en oövervinnerlig fiende även om filmen hade vunnit på att utveckla flera intriger vid sidan av själva jakten. Möjligen hade det också underlättat om man hade fått fler ledtrådar till hur man över huvud taget förgör en terminator. När Sarah Connor marscherade in i filmhistorien satte hon en helt ny nivå för ikoniska kvinnliga actionhjältar på film. Här utvecklas det spåret ytterligare när den kvinnliga stjärntrion på steroider, Dani, Grace och Sarah, går in och gör rockad bland affischnamnen. Arnold Schwarzenegger är tveklöst andre pilot i den här filmen. Och att se den numera 63-åriga Linda Hamilton kliva ur bilen som den räddande ängeln och säga ”I’ll be back!” är ett ögonblick som lär bli ihågkommet långt efter att filmen är glömd. Inte bara som en skådespelares strålande comeback utan också som ett tecken i tiden som visar att amasonen är tillbaka efter en högst ofrivillig pension. Se mer. Tre andra Terminator-filmer: ”Terminator 3: Rise of the Machines” (2003), ”Terminator Salvation” (2009), ”Terminator: Genisys” (2015). Läs fler filmrecensioner i DN


Frej Larsson: Poliser kan inte ha tolkningsföreträde i konst

Summary: Under onsdagen dömdes Frej Larsson i hovrätten för hot mot tjänsteman. Nu kommenterar han själv domen: – Vi är förstås mycket besvikna över utfallet, säger Frej Larsson.

Frej Larsson var under gårdagen inte nåbar, men senare valde artisten själv att kommentera domen i en livesändning på Instagram: – Vi är förstås mycket besvikna över utfallet. Vi kommer inte att nöja oss med det här, säger Frej Larsson i videon. I sändningen kritiserar Larsson polis och rättsväsende för att gå för mycket på känsla. Han ifrågasätter hovrättens resonemang om att polisen känt ”allvarlig fruktan”. – Svenska rättsväsendet är de som förlorar allra mest i förtroende, eftersom de i princip ger polisen rätt i att bestämma vad som är bra smak och inte, säger Larsson och fortsätter: – Ibland är det hårdrock som polisen är rädd för, ibland tycker de inte om rap. Men det går inte att gå på känsla, för då kommer den som ska bestämma vad som ska spelas vara poliser. Och poliser har skitdålig musiksmak. De kan inte ha tolkningsföreträde i konst. Hovrätten gjorde igår en annan bedömning än Stockholms tingsrätt, som i slutet av oktober förra året friade Frej Larsson från misstankarna om att ha hotat en polis i låten ”Då ska hon skjutas”, samt i ett inlägg på Instagram. Påföljden för Frej Larsson, som har nekat till brott, blir villkorlig dom och 70 dagsböter om 200 kronor.


Summary: Rapparen Frej Larsson döms i hovrätten för hot mot tjänsteman. Hovrätten ändrar därmed en tidigare friande dom i Stockholms tingsrätt. Påföljden blir villkorlig dom och dagsböter.

Det är i låten ”Då ska hon skjutas” som Frej Larsson har hotat en polis om våld, anser Svea hovrätt. ”Hovrätten kommer fram till att det är utrett att det är mannen som skrev låten och att han såg till att den lades upp på Spotify. Hovrätten kommer vidare fram till att låtens text innehåller hot om våld mot polisen och att hotet var ägnat att framkalla allvarlig fruktan för polisens personliga säkerhet samt att låten skrevs för att hämnas polisen för hennes tjänsteåtgärder”, skriver Svea hovrätt. Påföljden för Frej Larsson, som har nekat till brott, blir villkorlig dom och 70 dagsböter om 200 kronor. – Hovrätten gör bedömningen att hot som på detta sätt riktar sig mot enskilda namngivna personer klart faller utanför det område som yttrandefriheten är avsett att skydda. Något hinder mot att döma mannen föreligger därmed inte, säger hovrättslagmannen Staffan Lind, ordförande i målet, i ett pressmeddelande. Hovrätten gör en annan bedömning än Stockholms tingsrätt, som i slutet av oktober förra året friade Frej Larsson från misstankarna om att ha hotat polisen i låten, samt i ett inlägg på Instagram. Tingsrätten ansåg då att det inte var bevisat att artisten, beträffande låten ”Då ska hon skjutas” på Spotify, hade uppsåt till ett allvarligt menat hot om våld. Två nämndemän var dock skiljaktiga och ville även i tingsrätten döma artisten för orden i låttexten. Svea hovrätt fastställer samtidigt tingsrättens friande dom gällande inlägget på Instagram. – Domen är både en lättnad och besvikelse. Det är en lättnad att Frej frias på en av åtalspunkterna, nämligen Instagraminlägget. Det är helt korrekt att målsäganden inte får något skadestånd, och det är också bra att Frej inte döms till fängelse vilket åklagaren yrkade på, säger Viktor Banke, Frej Larssons advokat. – Samtidigt är det en besvikelse i övrigt. Vi har en artist som har gjort en sång där han på ett nästan övertydligt sätt markerar att det inte är en fråga om bokstavliga hot, utan att det är bildspråk. Han har dessutom lagt upp ytterligare en låt där han förtydligar att det inte är ett hot. Hovrätten tycks missa den kontexten. Domen är oroande ur ett yttrandefrihetsperspektiv. Viktor Banke är dock inte helt förvånad över domen. – Låttexten var delen som var mest osäker i tingsrätten. Kommer ni att överklaga domen? – Det utgår jag ifrån. Jag ser fram emot en prövning i Högsta domstolen och hoppas på ett prövningstillstånd. DN har sökt Frej Larsson och åklagare Zilla Hirsch, som inte har varit nåbara på telefon.


Skivrecension: Acid Arab får djup av alla lokala samarbeten

Summary: Även om bandnamnet kan bli en begränsning gör franska Acid Arab alldeles utmärkt bruksmusik för dansgolv – helst sådana i mörka källare med pundig stämning.

Fransmännen i Acid Arab är inte ensamma om att låna in instrument och meloditraditioner från Mellanöstern och Nordafrika, och morfa samman med västerländsk dansmusik. Det har gjorts framgångsrikt av producenter som Four Tet och Floating Points, och tokhyllade Omar Souleyman från Syrien. I fallet Acid Arab, som ägnat sig åt denna fusion sedan starten 2012, är bandnamnet både ett tydliggörande och en begränsning, som på sikt riskerar gruppens chans till förnyelse. Betraktat som bruksmusik för dansgolv fungerar dock andra albumet ”Jdid” alldeles utmärkt – särskilt om man gillar mörka källare och allmänt pundig stämning. Det släpiga tempot och de hypnotiska syntarna får ett större djup av skivans många lokala musiksamarbeten, som fenomenala algeriska sångerskan Radia Menel på det febriga öppningsspåret. Bästa spår: ”Staifia” (feat Radia Menel), ”Rajel” (feat Ammar 808)  Läs fler musikrecensioner av Kajsa Haidl, till exempel om hur Kindness påminner om en lite väl undflyende DJ.


Här är orden som kännetecknar de Augustnominerade böckerna

Summary: Nånting, smultronröd, chargén och Woyzeck. DN har gjort en dataanalys av de sex böcker som nominerats till Augustpriset för bästa svenska skönlitterära bok. Här är orden som är kännetecknande för de olika verken.

Sex böcker är nominerade till Augustpriset i kategorin bästa svenska skönlitterära bok. Men vilka ord och namn är kännetecknande i böckerna? DN har gjort en dataanalys av böckerna. Resultatet är en lista över de ord som kan anses vara mest kännetecknande för den specifika boken. Så gjordes dataanalysen Analysen har gjort med hjälp av kodspråket R och paketet Tidytext. I analysen har DN först tagit hela böckernas text och rensat ut siffror för att sedan analysera detta genom att framställa ett så kallat tf-idf-mått, ett värde som mäter hur specifikt ett ord är för en specifik bok i en större samling. Måttet tar hänsyn till ord som förekommer i alla sex böckerna och ger dessa en lägre ”vikt” än ord som bara förekommer i en av böckerna. Detta mått har sedan ytterligare förfinats genom att så kallade stoppord, språkets vanligaste ord som till exempel ”av” och ”och”, helt sorterats bort. Anna Fock – ”Väderfenomen” Enligt Augustprisjuryn skriver Anna Fock ”med stark inlevelse och närvarokänsla, där handlingen löper mellan nutidens Ryssland och 1950-talets Sovjet”. Platsen där romanen utspelar sig avspeglas också i de kännetecknande orden, som helt utgörs av namn på personer och platser. Överlägset mest framträdande är bokens huvudperson, Igor. Olivia Bergdahl – ”Barnet: en sonettkrans” I de femton sonetterna över sammanlagt dryga trettio sidor får varje ord stort genomslag. Det syns tydligt i datakörningen av Olivia Bergdahls bok, där nio ord delar på att vara mest framträdande. Bland dem smultronröd, speglas och vattenfyllda – men även namnet på tre olika dagstidningar. ”En omtumlande diktsamling, där liv och framtid sätts på spel”‚ står det i motiveringen. Steve Sem-Sandberg – ”W” ”Fallet Woyzeck har fascinerat författare och dramatiker i två århundranden”, inleder juryn sin motivering och fortsätter: ”När Steve Sem-Sandberg fångar upp den mytologiserade historien gör han ett psykologiskt drama om svartsjuka och posttraumatisk stress i ett Europa sargat av krig.” Att det handlar om en Woyzeckadaption syns tydligt i analysen, där namnet följs av hovrådet och läkaren Clarus. Marit Kapla – ”Osebol” I den poetiska intervjuboken ”Osebol” talar författaren Marit Kapla med i princip samtliga fyrtiotalet boende i en by vid Klarälven mellan Torsby och Malung. Flera av ortsnamnen blir tydligt kännetecknande för boken, men från de monologformade berättelserna framträder främst ordet nånting. Kanske är det ett tecken på det prisjuryn beskriver som: ”Talet om platsen speglar både smärtsam förändring och oviss framtid.” Daniel Gustafsson – ”Odenplan” ”Är det en känsla av att Stockholm inte tar emot om man faller?”, frågade sig DN:s recensent i läsningen av Daniel Gustafssons roman. Här är det huvudpersonen Tomas tillvaro som har skakats om, och här skildras hans vardagskamp kring Odenplan i Stockholm: ”En vardaglig händelse växer till en livsresa”, skriver juryn. Diplomatrangen chargé återkommer i texten, när läsaren skymtar huvudpersonens kontakter med en ambassad. Nina Wähä – ”Testamente” Platsen för romanen är finska Tornedalen, där läsaren får följa familjen Toimi. Deras namn har också en framträdande plats, med modern Siri och fadern Pentti i topp, följda av äldsta systern Annie. ”Testamente framträder genom en kör av röster. Det är en skröna om svart familjearv, sorg och kärlek där varje människa rymmer en egen värld”‚ skriver Augustprisjuryn i sin nominering.


Tv-profilen Bengt Feldreich är död

Summary: Journalisten och programledaren Bengt Feldreich har avlidit, uppger familjen för TT. Bengt Feldreich var SVT:s första julvärd och även berättarröst i ”Kalle Anka och hans vänner önskar god jul”. – Han var en av de största i svensk tv-historia, säger tv-profilen och vännen Ingvar Oldsberg.

I ett uttalande till TT skriver sonen Sten Feldreich: ”Vår käre far Bengt Feldreich har i dag lämnat oss efter en kort tids sjukdom, 94 år gammal. Han somnade stilla in i närvaro av sina närmaste på St Görans sjukhus på förmiddagen. Pappa var en av pionjärerna på tv men för oss var han framför allt pappa. Han var alltid mån om att hålla familjen utanför sitt arbete och den publicitet det innebar.” Bengt Feldreich var utbildad folkskollärare och inledde sin karriär med att undervisa på dagarna och att göra utlandsprogram för Radiotjänst, numera Sveriges Radio, om kvällarna. 1955 fick han jobb på tv – som då var helt nytt – och blev kvar där i 30 år. Bland annat ledde han program som ”Kvitt eller dubbelt – Tiotusenkronorsfrågan” och ”Snillen spekulerar”. – Jag vill bli ihågkommen som reportern som alltid stod på tittarens och lyssnarens sida. Professorer var vana att vara oemotsagda, men jag var sträng mot dem tills de förstod att de måste tala begripligt. Det var glädjefyllt att översätta kunskaper, sade Bengt Feldreich i en intervju med TT vid 90-årsdagen. I en intervju med DN från 1995, då Bengt Feldreich fyllde 70 år, berättar han om sin syn på populärvetenskap, som inte alls var lika accepterat när han inledde sin karriär. – I England fanns redan då en god tradition av att presentera vetenskap begripligt - och numera är det accepterat också i Sverige. Jag anser att det är en självklar uppgift för journalister att försöka göra forskning och vetenskap tillgängliga för många, sade Bengt Feldreich i intervjun. Tv-profilen Ingvar Oldsberg minns Feldreich som en jordnära och positiv vän. – Han var en av de största i svensk tv-historia. En riktig gentleman som inte tog till de stora orden. I stället kom han in med kunskap, bildning och en ödmjukhet som fick honom att ta över både scen och publik. Många i dag skulle behöva lära sig av hans sätt. De arbetade aldrig tillsammans, men träffades ofta i korridorerna i SVT-huset. – Han var en institution och en del i gamla gardet som byggde upp svensk tv. Det var Lennart Hyland, Karin Falck, Fritiof Haglund och så Bengt Feldreich. DN:s vetenskapsredaktör Maria Gunther tycker att Bengt Feldreichs vetenskapsprogram på SVT är väl värda att söka upp. – Som de flesta andra kommer jag först att tänka på Benjamin Syrsa. Men det är lite orättvist. Mina föräldrar såg inte mycket på tv, men de missade aldrig Snillen Spekulerar, med årets Nobelpristagare, så länge Bengt Feldreich var programledare. Samtalen var som jag minns det alltid intressanta, lärorika och hoppingivande. – Hans vetenskapsprogram på 60-talet är jag för ung för att ha sett, men jag har arbetat med äldre forskare som valde forskarbanan mycket tack vare dem. Serien ”År 2000 - människan i morgondagens värld” från 1967 är väl värd att leta upp (finns i Öppet arkiv på SVT). Vissa förutsägelser stämmer oväntat bra, andra är förstås helt fel, som bildtelefonen med stort tangentbord och tv-skärm i väggen. När tekniken väl kommer är den oftast helt annorlunda än vi föreställt oss. Men programmen är framför allt värda att se för att Bengt Feldreich inte väjer för att svåra frågor och komplicerade resonemang. Han var nyfiken, ödmjuk och pedagogisk. Så blir man en stor vetenskapsjournalist. SVT:s vd Hanna Stjärne minns Bengt Feldreich som en person som en pionjär. – Han var en tv-pionjär, en av våra första folkbildare i tv som var mån om att göra vetenskap begripligt, säger hon till DN och fortsätter: – Han ville förmedla trygghet och det gjorde han verkligen. Han var också en kunnig guide genom flera klassiska historiska händelser som högertrafikomläggningen, månlandningen och kungabröllopet. Bengt Feldreich var tv:s första julvärd 1959 och fortsatte med det tills han lämnade över till vännen Arne Weise 1972. Bengt Feldreich var berättarröst för det klassiska julprogrammet ”Kalle Anka och hans vänner önskar god jul”, där han även gjorde Benjamin Syrsas röst och sjöng ”Ser du stjärnan i det blå”. Själv tyckte han att uppmärksamheten kring Disneyprogrammet blev för stort, ändå fortsatte han att läsa in påannonser för nysläppta Disneyfilmer efter pensionen. Han blev hedersdoktor vid Linköpings universitet 1975 och fick 1984 Kungliga Tekniska Högskolans stora pris. Bengt Feldreich avled i sviterna av lunginflammation och blev 94 år gammal.


Lotta Olsson tipsar: 5 x Doris Lessing

Summary: Doris Lessing 100 år. Hon skrev om fria kvinnor, om kommunismen och om kolonialismen i Afrika. Hon var skarpare än de flesta.

Den 22 oktober är det hundra år sedan Doris Lessing föddes som Doris Tayler i dåvarande Persien, numera Iran. Hon dog 2013, 94 år gammal, och enligt Svenska Akademien var hon ”den kvinnliga erfarenhetens epiker”, det stod så i Nobelprismotiveringen 2007. Lessing sa syrligt att de var väl tvungna att hitta på något. Ibland funderar jag över vad det är som gör Doris Lessing så unik, och kanske är det hennes oförsonliga sätt att rannsaka sig själv och omvärlden. Så gör ju alla författare, men Lessing försöker se varför vi gör det vi gör, och det är då hon kommer längre än de flesta. Hon skrev om kolonialism, kommunism och feminism. Hon skrev om föräldraskap, maktrelationer och väldigt ofta om katter. Hon skrev science fiction också men den var det inte många som förstod. Hon växte upp i ett kolonialistiskt Afrika, blev kommunist och omvärderade kommunismen när Stalins terror blev känd. Då blev hon osams med alla som inte ville se att kommunismen, med alla sina goda intentioner, åstadkom värre massmord än några andra ideologier, någonsin. Fast hon hade inget till övers för kapitalismen heller. Båda ideologierna var ju omöjliga: att inte göra något åt orättvisorna eller att göra något som i slutänden faktiskt visade sig bli värre. I privatlivet var hon en mamma som övergav sina första två barn, vägrade släppa taget om det tredje och dessutom hade flera fosterbarn. Författaren Jenny Diski bodde några år hos Lessing som tonåring. Diski förlät henne aldrig, hon har skrivit rasande om den iskalla fostermodern i sin sista bok, ”Den sista resan”. Men de höll ändå kontakten i fyrtiosex år, till Lessings död. Jag vet inte vad det säger om Lessing, eller om föräldraskap. Möjligen att det är svårt. Doris Lessing fick slutligen Nobelpriset 2007, när hon var 88 år, den äldsta som någonsin fått litteraturpriset. Det muttrade hon mest åt som ”a bloody disaster”. Behöva lägga tid på onödiga tal, firanden och intervjuer när hon ville sitta hemma och skriva. Hon var inte lätt. Men hon hade en skärpa som få andra. ”Den femte sanningen” Övers. Mårten Edlund, Bonniers 1964 (original 1962) ”Den femte sanningen” från 1962 är Doris Lessings mästerverk, som snart blev en feministisk bibel. Det gillade inte Doris Lessing: för henne var ämnet större. Det handlade om att dokumentera en tid. Det var ”Den femte sanningen”, ”The Golden Notebook”, som gjorde Doris Lessing berömd. Grunden i boken är avsnitten ”Fria kvinnor”, där Anna Wulf och hennes vän Molly lever ett modernt liv i London i början av sextiotalet. De är inte beroende av män, de inleder kärleksrelationer för att de vill och inte för att gifta sig. En feministisk bibel! Men boken är mycket mer: den utforskar Anna Wulfs inre, speglat genom fyra dagböcker i olika färger. Den svarta berättar om hennes förflutna i Sydrhodesia, den röda handlar förstås om politiken, den gula om kärleken och den blå om tankar, känslor och drömmar. Det var en fragmentiserad tid då, konstaterar Doris Lessing (och sedan dess har allt ändrats men är sig förvånansvärt likt, frestas jag lägga till), och psykoanalysen finns med i bakgrunden. Anna Wulf är författare, som Doris Lessing själv, och som om det inte skulle vara tillräckligt krångligt låter Lessing Anna Wulf också arbeta med en egen roman, där kvinnorna har andra namn. Identiteterna glider, hon prövar berättargrepp som inte fungerar, och till slut bryter hon samman. Det var en tid när allt förändrades: drömmar raserades, långt före kommunismens fall. Och det är tiden som speglas allra mest i boken. Anna omvärderar kommunismen, och det blir en omvärdering som fortplantar sig i hela hennes liv. ”Hur kunde vi tro något så idiotiskt? Det var vansinnigheter som åtminstone borde dokumenteras”, skrev hon långt senare i sin öppet självbiografiska ”Vandra i skugga” (hon skrev två självbiografiska böcker, den första delen heter ”Under huden”). Hon beskriver tidsandan som giftig. Att läsa henne i dag är spöklikt samtida. Det är inte kommunismen som vuxit sig stor i dag, men människorna är sig skrämmande lika. ”Martha Quest” Övers. Sonja Bergvall, Trevi, 1952 Doris Lessing debuterade med ”Gräset sjunger” 1950, och sedan kom hennes stora romanserie ”Våldets barn” som består av fem böcker: ”Martha Quest”, ”Bra gift”, ”En fläkt av stormen”, ”Instängd” och ”Staden med fyra portar”. Den utgår från Doris Lessings egna erfarenheter, och börjar i Sydrhodesia som var en brittisk koloni. Den unga Martha växer upp på landsbygden, flyttar till staden, engagerar sig politiskt och blir kommunist. Så småningom lämnar hon kommunismen och även Afrika, och flyttar till London. Alla stora teman är med, ständigt silade genom personliga relationer. Den sista delen, ”Staden med fyra portar”, utspelar sig delvis i en framtid där världen ändras. Som flera av Lessings romaner gränsar den till science fiction eller fantasy, eller handlar möjligen om mentalsjukdom, som flera av hennes böcker vid den här tiden. ”Sommaren före mörkret” Övers Sonja Bergvall, Trevi 1973 Kate Brown har haft en stor familj att ta hand om, men plötsligt en sommar är hon ensam. De fyra barnen är vuxna och har andra planer, mannen har forskning att utföra på annan ort. Kate stannar i London, och arbetar en period för en global biståndsorganisation. Ingen är bättre än Doris Lessing på att skildra diplomaterna, välklädda och kunniga, som diskuterar biståndsarbete på svala mingelpartyn, oändligt långt från de fattiga, svältande och sjuka de hanterar (”Ljuvaste dröm” från 2001 är ännu vassare i den beskrivningen). Men ”Sommaren före mörkret” handlar framför allt om att hitta sig själv när förutsättningarna för livet ändras, när barnen är vuxna och man måste bli en annan, och om den period i livet när kvinnor upptäcker att omvärlden har slutat se dem. Kate drömmer återkommande om en mödosam vandring, med en oväntad börda. ”Det femte barnet” Övers Annika Preis, Trevi 1988 Den blev en oväntad succé, historien om Ben som är familjen Lovatts sista barn. De har varit så lyckliga, en stor, stökig, kreativ och öppen fyrabarnsfamilj där det alltid finns mer plats runt bordet och alla gäster är välkomna. Tills Ben föds. Han är en helt annan sort, och familjen slås i bitar av hans avvikande beteende. Doris Lessing ger honom drag av stenåldersmänniska eller en mytologisk varelse, men i dag läser jag också med vår tids neuropsykiatriska diagnoser i medvetandet. På det sättet var det kanske lättare för Doris Lessing, som förhåller sig friare till Ben, han kan vara vad som helst. Det grundläggande är att han inte passar in, och hur familjen hanterar det. Hon låter frågan löpa från individ till familj till samhälle: hur mycket är vi beredda att offra för att ta hand om någon som bara förstör? Och vilka är vi om vi inte gör det? ”Mara och Dann” Övers. Annika Preis, Bonniers 2000 Något så intressant som en ganska dålig roman av Lessing, vilket är ovanligt. Den börjar bra, men sen tappar hon taget på något sätt. Fast det gör inte så mycket, den är ändå något alldeles extra. Långt före alla andra (som vanligt) diskuterade Lessing klimatfrågan, och hur världen kommer att se ut när hettan och torkan ökar. Det är lätt att diskutera teoretiskt hur många fler som kommer att dö i naturkatastroferna, men Doris Lessing går rakt in i en konkret historia. Syskonen Mara och Dann kommer ifrån varandra, Mara är kvar i en torr, het öken där varje dag kan vara den dag när vattnet oåterkalleligt är slut. Doris Lessing berättar om Maras ohyggliga törst, om svält, övergrepp och kaos i en värld där det enda man kan göra är att försöka fly från öknarna, från de ställen där det inte går att bo längre. Läs fler boktips från Lotta Olsson