Han skildrar en lycklig Kafka

Summary: Franz Kafka hade det inte så jobbigt som man trott. Tysken Michael Kumpfmüller har skrivit en roman om Kafkas sista kärlekshistoria med Dora Diamant. DN:s Mats Almegård frågar varför bilden av Kafka varit så mörk.

Lovorden har formligen haglat över författaren Michael Kumpfmüller och hans roman ”Die Herrlichkeit des Lebens” hemma i Tyskland. Romanens huvudperson är Franz Kafka. Bilden av honom är långt i från den vi är vana vid. Vad tänker du på när du läser namnet Franz Kafka? Troligen har det något med byråkratins långa korridorer eller ett absurt maktsamhälle att göra. Eventuellt en insekt i en säng eller en pennalistisk far? Kanske en ung judisk man med allvarlig blick? Vår bild av Franz Kafka och hans verk uttrycks som mest kortfattat genom adjektivet ”kafkaartad”. Denna bild utgår inledningsvis från Kafkas texter. Men de har inte på egen hand cementerat vår bild av honom. Receptionen av hans verk har bidragit med nog så mycket av det mörka och komplicerade. Det var den allmänna föreställningen snarare än hans faktiska texter som satte Kafkas ansikte och raden ”Kafka hade inte heller så roligt” på t-tröjebrösten under 1980-talet. – Akademibokhandeln ville sprida läsglädje. Att vi valde Kafka berodde på schablonbilden av honom, säger Christer Wiklander, copywriter på byrån Hall & Cederquist som skapade tröjan. Kafka hade det inte så roligt hela tiden. Men heller inte bara trist. Det sista året i hans liv var lyckligt, trots sjukdom och ekonomiska umbäranden. Under denna tid träffar han sitt livs stora förälskelse: Dora Diamant. Om denna tid och denna relation handlar ”förra höstens vackraste kärleksroman”, som Frankfurter Allgemeine Zeitung kallade ”Die Herrlichkeit des Lebens” (ung. Livets härlighet) av Michael Kumpfmüller. Kumpfmüller har läst på ordentligt. Han har läst om alla Kafkas skrifter inklusive dagböcker och brev. Han har plöjt sekundärlitteratur och han har också bett två Kafkaforskare om hjälp med granskning, så att romanen skulle vara trovärdig. Efter det noggranna researcharbetet gick det dock snabbt att skriva. – Räknat i ren skrivtid tog den femton månader. Men själva idén är rätt gammal, säger Michael Kumpfmüller på telefon från Berlin. Det är nämligen inte första gången som Michael Kumpfmüller fascineras av Kafka. Redan i skolan blev han tipsad av en lärare. Kumpfmüller slukade, som så många andra gymnasister, Kafkas texter med hull och hår. Därefter bestämde han sig för att bli författare. – Jag skrev ett manus som dröp av Kafka. Som tur var insåg jag att det var en parafras, trots att jag bara var 20, säger han och skrattar. Då tänkte jag: aldrig mer Kafka. Men nu har du skrivit en roman om honom. – Ja. Det är många som undrat hur jag vågar. Tricket är att hitta sin egen röst och inte influeras för mycket. Vissa författare är farliga, för de skriver så övertygande med unik syntax. Kafka är en sådan författare, Thomas Bernhard en annan. I romanens inledning anländer huvudpersonen till den lilla badorten Müritz vid Östersjön. Det är juli och Franz njuter av solen, leker med sin syster Ottlas barn, badar och betraktar strandlivet. Han får snabbt upp ögonen för en ung judisk kvinna, som han snart inleder en relation med. Kumpfmüller skildrar mötet med en precis och glasklar stil, lika ljust som en sommardag vid Östersjön. Biografiska fakta vävs samman med de litterära figurernas tankar och känslor. – När jag började skriva bestämde jag mig för att inte använda efternamnet Kafka i texten. Det var mitt sätt att hålla allt det mörka, svåra och komplicerade med bilden av honom borta. Det gav mig större frihet som författare. Nu undvek givetvis inte Kumpfmüller det allvarliga i Kafkas liv under det knappa år som skildras fram till hans död i juni 1924. Den tuberkulossjuke Franz flyttar ihop med sin Dora i en lägenhet i Berlin. Runt omkring skakas den tyska huvudstaden av den hyperinflation som så småningom ska bana väg för Hitler. – Vissa tidsmarkörer är ofrånkomliga. Men jag överlåter också mycket till läsaren. Min åsikt är att läsaren alltid är medförfattare genom att fylla de luckor som författaren lämnar. Luckor var också anledningen till att Kumpfmüller bestämde sig för att gestalta Kafkas sista år i livet. De brev som han och Dora Diamant växlade, liksom många av de dagboksanteckningar som Kafka gjorde under denna tid har nämligen gått förlorade. – Jag hade inte kunnat skriva om Kafkas andra relationer. Där finns för mycket bevarat och det hade inte lämnat något åt min fantasi. Trots en mörk fond är den Kafka läsaren möter lyckligt förälskad och skriver – trots sin sjukdom – på berättelser och brev, samtidigt som hans Dora sitter bredvid. – Det här är ett rent under i Kafkas liv! Plötsligt kan han kombinera ett liv tillsammans med någon och skrivandet. Det hade inte tidigare varit möjligt. Romanens titel kommer från Kafka. Kumpfmüller citerar det stycke i Kafkas dagbok där denne skriver om det härliga och vackra i livet som väntar på oss alla, någon gång, bara vi kan hitta det. – För mig framstår denna text som att Kafka i hela sitt liv väntade på att bli lycklig. Han väntade på någon som Dora, som han kunde leva med, som han ville ha barn med och som han ju också friar till. Vill du korrigera bilden av Kafka som dyster och svår? – Absolut! Men jag är varken den första eller enda som velat det. Forskningen har ägnat de senaste tjugo åren åt att fastställa att Kafka skrattade ibland. Men i stort är myten om den olycklige författaren intakt. Jag har skrivit mot den myten och har gjort det med stöd i de bevarade brev som Kafka skrev under den tid då romanen utspelar sig. Under senare år har mycket riktigt de mer humoristiska aspekterna av Kafkas verk börjat lyftas fram. Forskningstexter som Peter Rehbergs ”Lachen lesen. Zur Komik der Moderne bei Kafka” (ung. Att läsa skrattet. Det modernas komik hos Kafka) och litterära vandringar på temat ”Da lachte Kafka” (Då skrattade Kafka) väcker i dag ingen uppmärksamhet. – Äldre forskning ägnade sig i hög grad åt den mörke, ångestfyllde Kafka. Men i nyare forskning är det en självklarhet att Kafkas texter innehåller humoristiska inslag. Rent biografiskt finns det också mycket källmaterial som visar att Kafka hade nära till skrattet, säger Wilko Steffens, föreståndare för tyska Kafkasällskapet. Romanens berättarperspektiv är det allvetande. Än skildras Doras tankar, än är det i Franz inre som läsaren får en inblick. Sensibelt skildras förälskelsen, rädslan för hälsan och drömmarna om att flytta till Palestina. Kumpfmüller ger trovärdigt liv åt båda två, men frågan är om han inte gestaltar Dora med mest glöd. De tyska tidningarna har lovprisat honom för att han skänker mer ljus till ”gåtan Dora Diamant”. – Jag tycker inte att hon är en gåta. Kvinnobilden är ett annat problem i Kafkaforskningen. Det talas om att han bara kunde älska med lägre stående kvinnor som tjänsteflickor och prostituerade. Men Dora är verkligen hans jämlike. För mig handlade den här romanen också om att återupprätta hennes status. Varför har hon fått dålig status i forskningen? – Det har att göra med Max Brod. Han ”räddade” ju Kafkas manuskript. Det är en del av mytologin. Men Dora brände manuskript på uppdrag av Kafka, vilket irriterade Brod. Men var det fel? Det var ju vad hennes älskade bad henne göra! Hon hade ju moralen på sin sida. Att hon sedan eldade upp en del manuskript är väl inget att orda om heller. Vi har ju redan Kafka! I romanen beskrivs Dora som tämligen oberörd av den framgång som författaren Franz Kafka ändå hade hunnit få. Vad han skriver hela dagarna berör henne föga. – Jag ville visa att de möttes som jämbördiga. Det handlar om ett kärleksmöte på stranden och den mest ursprungliga scen man kan tänka i en relation: när två människor står inför varandra som älskande och älskade. I en sådan situation frågar man inte vad någon jobbar med! Gör man det, hittar man inte kärleken. Där spelar alltså litteraturen ingen som helst roll. Det är den vackra beskrivningen av en kärleksrelation som är det mest fascinerande med Kumpfmüllers roman. Att det är Franz Kafka som sitter där på stranden och ler nöjt är bara en bonus. Franz Kafkas sista kärlekshistoria Michael Kumpfmüller (född 1961) är författare och bor i Berlin. Han debuterade år 2000 med romanen ”Hampels Fluchten” i vilken han tematiserade återföreningen av Tyskland. Boken blev mycket omdiskuterad då den publicerades. 2003 kom ”Durst”, en roman baserad på ett verkligt kriminalfall. För sin tredje roman, ”Nachricht an alle” emottog Kumpfmüller det ansedda Alfred Döblin-priset. Hans senaste roman, ”Die Herrlichkeit des Lebens”, har genomgående fått strålande recensioner. Tyska Kafkasällskapet prisade bland annat ”den levande gestaltningen” av huvudpersonen Franz Kafka. Franz Kafka lär känna den femton år yngre Dora Diamant på badorten Müritz sommaren 1923. De blir ett par och flyttar ihop i Berlin. Kafkas hälsotillstånd tvingar honom dock till sanatorievistelser utanför Prag och slutligen i utkanten av Wien. Dora Diamant tar hand om Kafka och finns vid hans sida då han avlider 1924. Dora Diamant föddes i en ortodox judisk familj i närheten av Lodz den 4 mars 1898. Hon var övertygad sionist. Efter Kafkas död arbetade hon som skådespelerska i Berlin. 1936 flyttade hon till Sovjetunionen. I början av andra världskriget emigrerade hon till England, där hon levde fram till sin död 1952. Att många av Kafkas texter först publicerades efter hans död är välkänt. Följande texter är bland de viktigare av dem han själv publicerade under sin livstid: ”Domen” (Das Urteil) 1913, ”Förvandlingen” (Die Verwandlung) 1915,”I straffkolonin” (In der Strafkolonie) 1919, ”En svältkonstnär” (Ein Hungerkünstler) 1924.


Bukowskis ställer ut ovanlig Strindbergskonst

Summary: August Strindberg-verk som aldrig tidigare visats offentligt ställs ut på Bukowskis i Stockholm. Auktionsfirmans utställning visar uteslutande konst ur privata samlingar.

Auktionsfirman Bukowskis bidrar till Strindbergsåret 2012 genom att under några dagar i maj visa drygt 20 betydande konstverk signerade författaren August Strindberg. Flera av dem har aldrig eller ytterst sällan visats offentligt. Publiken får till exempel tillfälle att se ”Den ensamma giftsvampen”, som inköptes våren 1990 på Bukowskis och därefter inte visats offentligt. – Det här blir ett gyllene tillfälle att under en begränsad tid få se verk man inte tidigare haft möjlighet att komma i närheten av, säger Pedro Westerdahl, intendent på Bukowskis. Hela utställningen baseras på verk inlånade från privata samlare, både svenska och utländska. Ungefär hälften av verken kommer från en enskild, internationell storsamlare. Bukowskisutställningen samlar alltså verk i privat ägo, något som inte sker ofta. – Vår utställning kan betraktas som ganska stor om man betänker att det totala antalet Strindbergverk räknas till cirka 120 och att en mycket stor andel finns i museal ägo. När Nationalmuseum 2001 och Tate Modern 2005 hade sina stora Strindbergsutställningar var det just oftare sedda museiverk som huvudsakligen visades. Som curator har Anders Wahlgren anlitats. Han är dessutom konsthistoriker, filmregissör och författare. Hans utifrånperspektiv är en tillgång som Bukowskis vill ta vara på. Wahlgren ansvarade för utställningarna ”Den stora färgskrällen” (2008) och Otto G Carlsund på Liljevalchs konsthall (2007) i Stockholm. Han har också bland annat gjort den mycket uppskattade filmen ”Sigrid & Isaac” om konstnärerna Isaac Grünewald och Sigrid Hjertén. Bukowskis har hanterat många Strindbergstavlor genom åren. Ända sedan 1900-talets början har auktionsfirman förmedlat Strindbergs bildkonst. Utställningar är en relativt ny verksamhet för Bukowskis vid sidan av huvudnäringen att auktionera ut konst och antikviteter. Senast ingick firman ett hårt kritiserat samarbete med offentligt finansierade Tensta konsthall. Men utställningarna har kommit för att stanna. – Vi tycker det är synd att sitta på så bra lokaler som vi har och bara nyttja dem för begränsade tillfällen som våra auktioner, säger Pedro Westerdahl. Strindberg som konstnär Författaren August Strindberg (1849–1912) ägnade sig åt måleri i perioder av sitt liv och antalet verk är synnerligen begränsat. Som konstnär har Strindberg ansetts högintressant och betydelsefull tack vare sin hyperkänslighet att uppfatta tidens radikala estetik. Motivet ”Alplandskap 1” såldes 2007 för rekordpriset 29,4 miljoner kronor på auktionshuset Sotheby’s i London. Några av de konstverk som ställs ut är ”Ruin”, 1894, ”Dalarö” (1892), ”Vågen V” (1901), ”Fackelblomster” (1892), ”Översvämning vid Donau” (1894), ”Den ensamma giftsvampen” (1893), ”Fyrtornet” (1900/1901), ”Blomman på heden” (1901/1902), ”Barnets första vagga” (1901), ”Blommande äppelträd” (1903), ”Inferno” (1901). Utställningen äger rum på Bukowskis i Stockholm den 3–6 maj.


Chatt om sociala medier

Summary: Facebook får användarna att må psykiskt dåligt, visar en ny rapport. Hur är din relation till sociala medier? Har livet på nätet tagit över? Hur gör man för att bryta ett beroende? Jonas Mosskin, psykolog vid St Lukas psykoterapimottagning i Stockholm och expert på sociala medier chattade med DN.se:s läsare.

moderator: Nu startar chatten med Jonas Mosskin, psykolog vid St Lukas psykoterapimottagning i Stockholm och expert på sociala medier. Välkommen med dina frågor kring sociala medier! En människa på nätet: Är det inte så att man ofta ser problem där de inte finns? Jag använder sociala medier för att kommunicera med människor som jag inte har möjlighet att träffa ofta, eftersom de bor på andra orter, t o m i andra länder: släktingar, gamla kursare och kollegor, och även personer i utlandet som jag aldrig hade lärt känna om inte sociala medier hade funnits. Det är verkliga, levande människor, och jag ser inget osunt i att umgås med dem via nätet. Jonas Mosskin: Jag tror generellt att det finns en tendens att antingen förkasta eller hylla sociala medier. För många användare är det ett positivt sätt att hålla kontakten med andra. För vissa kan det nog som studien visar vara förenat med krav, olust och att man känner sigf otillräcklig och misslyckad. Lars: Jag undrar lite över vad det för rapport som det handlar om? Jonas Mosskin: Hej Lars, Det är en forskningsrapport och ett projekt från några forskare i Göteborg. Syftet är att kartlägga svenskars vanor på Facebook. I sitt slag är det den första svenska studien i sitt slag. Det finns många undersökningar om sociala medier och Facebook men de har ofta beställts av privata företag. Så studien är viktig på så sätt. Sara: Finns det människor som är beroende av sociala medier? Är det något som människor lider av? Hur bryter man detta beroende? Jonas Mosskin: Hej Sara, Ja, det finns människor som är beroende av sociala medier, men de är ganska få. Man kan bli beroende av nästan allt, så även av sociala medier. En större grupp svenskar känner nog ett tvång och ett sug att logga in och kolla vad vänner och bekanta gör. Lite som att läsa tidningen eller titta på nyheterna. Då blir sociala medier ett slags "personliga sociala nyheter". Att bryta beroende av nätet och sociala medier är ganska outforskat men kort kan man säga att det liknar hur man bryter andra typer av beroende och missbruk. Karin: När kan man säga att något har gått över från intresse till ett beroende? Jonas Mosskin: Hej Karin! När man själv upplever att man inte har kontroll över varför, när och hur man gör något skulle jag säga att det är ett beroende. När intresset konkurrerar med andra delar av livet som familj, jobb och vänner kan intresset övergå till ett osunt beroende. Susanne: Livet, att Leva finns/kan bara p8 ett "ställe/sätt". -Här & Nu! T.o.m. en tanke är en tanke om livet och tar oss bort fr8n att uppleva ögonblicket som det är. Steg för steg har tekniken lett oss bort fr8n Här & Nu. Hur l8ngt till kan man g8 innan vi helt h8llet har förlorat greppet p8 livet och oss själva? Jonas Mosskin: Hej Susanne! Jag tror att livet kan levas på olika sätt. Nätet och sociala medier är bitvis lika verkligt som något annat. Tekniken kan både fjärma och närma oss människor. Vad vi gör med tekniken och hur vi förhåller oss till den är det väsentliga. Vissa förlorar sig själva på nätet, men många hittar en bra balans även för det. Åsa S.: Gör man inte detta till nåt större än vad det är? Inte kallar man väl folk som kollar på TV, lyssnar på radio, läser tidningar, talar i telefon i 75 min/dag för TV-, radio- telefon- eller DN-beroende? Jag skulle känna mig illa till mods om jag inte fick läsa några böcker under en vecka. Ska jag söka hjälp för mitt grava litteraturberoende då? Eller om jag inte tilläts duscha, är jag duschberoende då? Folk har vanor, och gillar inte att de bryts, det betyder inte att det är ett beroende. Jonas Mosskin: Hej Åsa S! Jag delar din känsla över att media ofta förstorar upp de problematiska och negativa sidorna med internet och sociala medier. Beroende i en psykologisk mening är det först när det inkräktar på människor liv på ett sätt som bryter ner oss och gör oss olyckliga. De flesta är inte beroende av sociala medier. Men som studien visar är det några som mår dåligt av det. Främst unga, arbetslösa lågutbildade kvinnor om vi ska tro studien. Frågan är vad de mår dåligt av egentligen? Det ger inte studien något svar på. Troligen en kombination av lite allt möjligt. Tigern: Tydligen så verkar mer och mer må dåligt utav Facebook och vissa börjar till och med att bojkotta ansiktsboken. Tror du att det kommer bli så med Twitter? Jonas Mosskin: Det som många upplever som stressande med Facebook är att man får möjlighet att jämföra sitt liv med andra. En slags statusstress att vara lyckad, perfekt, snygg och ha ett bra jobb. Den psykologiska drivkraften att jämföra oss med vår omgivning har vi människor redan, men sociala medier ger oss ytterligare en kanal att få utlopp för det. Twitter är som kommunikationsform lite annorlunda uppbyggt och därför tror jag inte att Facebook och Twitter är helt jämförbara. Twitter är mer offentligt och öppet än Facebook som tenderar att vara mer privat eller halvoffentligt som forum. Alexander: Sociala medier som Facebook är väldigt breda fenomen, tror du att det är några särskilda delar av konceptet som generellt får folk att må dåligt respektive kan ha en positiv inverkan? Jonas Mosskin: Positivt är möjligheten att snabbt kommunicera med vänner, bekanta och lösa kontakter som vi annars inte skulle ringa eller hålla kontakten med. Att följa en bekant på Facebook kan göra det lättare att ha något att prata om när man väl träffas. Det som är negativt i första hand tror jag är att vi får en möjlighet att jämföra oss med andra. Många studier visar att vi främst delar med sig av positiva, glada och glättiga nyheter om oss själva och andra. Det blir en slags tillrättalagd verklighet som vi gememsamt skapar med våra bekanta. Denna glättiga yta är inte alltid "sann" eller vår verklighet. Lite som att titta på reklam och livsstilsmagasinens version av människor liv. Daniel: Efter att bara ha skummat igenom artikeln lite snabbt dök ändå en fråga upp. Är det inte rimligt att anta att de som mår dåligt "av" de sociala medierna är människor som även skulle ha mått dåligt utan dem? Jag tycker mig se en tendens i samhället att ta enskilda saker ur sitt perspektiv alldeles för lätt, och att dessa lösryckta teorier lätt blir missvisande när de blir tagna ur det stora sammanhanget? En mördare som man i efterhand kan påvisa spelar våldsamma spel kanske hade mördat ändå osv.. Jonas Mosskin: Hej Daniel! Jag tror som du att det kan bli lösryckt från sitt sammanhang. De som svarar i enkäten att de mår psykisk däligt av sociala medier är oftare unga, kvinnor och saknar jobb t.ex. Svårt att veta vad som är hönan och ägget då. Det är svårt att veta vad som egentligen orsakar vad. Julle: Har du tips eller strategier på hur man kan förhålla sig till Facebook på ett mer balanserat sätt? Upplever att Facebook inkräktar på både skola och jobb då jag ständigt har ett sug efter att titta om det kommit några nya notiser och liknande. Facebook tar helt enkelt för mycket tid från mig! Jonas Mosskin: Hej Julle! Ett sätt kan vara att bara använda sociala medier på bestämda tider. Använder du sociala medier i mobilen så kan ett sätt vara att stänga av möjligheten att få notiser hela tiden. N: Är det ett problem att många skolor där eleverna har tillgång till egna datorer inte blockerar facebook? Kan det förvärra, eller hjälpa till att skapa ett beroende? Jonas Mosskin: Hej N! Jag tror generellt att det är en dålig lösning att förbjuda surfande och användade av sociala medier såväl för elever som anställda på arbetsplatser. Det är bra att kunna kommunicera. Men det kan vara en idé att lärare, personal och arbetsgivare hittar bra sätt att styra och uppfostra användandet av internet och sociala medier. Fraser: Finns det risk för att vi tar våra sociala relationer för lätt, just på grund av facebook? Känner själv att Facebook ger en slags overklig bild av just verkligheten, att vänskap i sig blir mindre viktigt i det verkliga livet, just för att man hela tiden vet vad alla dessa gör på facebook. Jonas Mosskin: Hej Fraser! Jag tror att det finns en risk att sammanblanda sociala relationer med sociala relationer på t.ex. Facebook. Det är viktigt att ha nära relationer även IRL. Sociala medier kan inte ersätta det. Så fortsätt träffa dina vänner. Psykologisk forskning visar att vänner och sociala relationer är en viktig faktor för att må bra och vara nöjd i livet. Anna: Hej, hur hjälper du folk att komma ur detta beroende? Ser du om familjer påverkas av detta beroende? Jonas Mosskin: Hej Anna! Jag träffar inte så många som beskriver sociala medier som ett beroende och ett problem. De flesta som jag träffar på St Lukas vill ha hjälp att komma vidare i livet, med nära relationer. Stora frågor som vad ska jag jobba med och vem ska jag leva och älska med är ett större problem än sociala medier. Student: Undrar när denna rapport kommer komma ut, eller vart den går att hitta? Sitter just och försöker knåpa ihop en uppsatsdé om ämnet.. Jonas Mosskin: Rapporten ingår i ett större psykologiskt forskningsprojekt på Handelshögskolan i Göteborg. Du hittar mer information på deras hemsida om rapporten, forskningen och framtida projekt. jimmy: jag tog bort facebook. tyckte det var enda lösningen på problemet att jag bara satt och grät av att kolla på mina kompisars festbilder från alla fester jag ej var bjuden på, och även om jag hade varit bjuden hade jag inte orkat gå pga oklar kronisk utmattning! men det blev lite tveeggat för nu blir jag ju verkligen aldrig bjuden på nån fest, plus känns lite löjligt att må bättre av ignorance is bliss. eller? Jonas Mosskin: Ja sociala medier är tveeggat. Är man med så kan man ta del av allt som händer i ens personliga nätverk. å andra sidan kan man uppleva tidsbrist eller otillräcklighet inför alla möjligheter. Ibland är det bättre att inte veta om alla möjliga alternativ. Men vi vill som individer gärna vara med och göra det som andra gör, varför det kan innebära en känsla av utanförskap om man inte deltar på sociala medier. Mikael: Facebook är en tidstjuv av rang. Tror du folk skulle ha mer fritid utan facebook? Jonas Mosskin: Hej Mikael! Jag tror generellt att surfande och användade av sociala medier tränger undan annan lättsam konsumtion. Bland unga människor har t.ex. tv-tittandet sjunkit på bekostnad av datoranvändade. Så jag tror att sociala medier konkurrerar mer med tv, tidningar, data-spel och andra tidsfördriv. Sofie: Hej! Jag har lämnat Facebook och det kändes som att fa tillbaka mitt liv. Mitt verkliga liv. Inte längre ha ett verkligt liv och ett parallellt drömliv. Ingen är tillräckligt ärlig pa Facebook för att det ska vara tillfredsställande i längden. Att jaga likes blir ocksa sa smaningom ganska förutsägbart, och man tappar tron pa det sociala livet när formuleringarna blir precis lika strategiska som en insändare till Expressen Fredag pa 90-talet da man kunde vinna en skiva. Jonas Mosskin: Hej Sofie! Skönt att du fick tillbaka ditt liv:) Facebook som socialt nätverk och system har varit skickliga på att stimulera oss till att använda systemet. Genom statusuppdateringar, bilder och kommentarer och "gillande" så bidrar vi alla till att aktiviteten på Facebook ökar. Det är en medveten strategi från Facebook och andra sociala forum att stimulera till användning för då ökar behovet och värdet av tjänsten. Så man ska som användare inte vara naiv tror jag. Men ibland är sociala medier också fantastiskt, ungefär som en bal på slottet! Mikael: Vi har aldrig tråkigt längre, det finns alltid stimulans. Surftelefonen med social media, en digital venkateter för skvaller? Hur ska vi lära oss att inte vara styrda av begär, kanske på något sätt börja uppvärdera tystnad och inte vara så rastlösa? Speciellt när hela teknologin jobbar för att göra oss till Pavlovhundar. Jonas Mosskin: Bra fråga. I grunden är det bra att lära sig att stå ut med att ha tråkigt och umgås med sig själv. Jag tror att dagens generationer har svårare att tolerera långtråkighet och kräver stimulans hela tiden. Det är bra i vissa fall, men dåligt i vissa fall. Vi behöver pauser och andrum där vi kan varva ner och ta det lugnt för att kunna återhämta oss. Annars mår vi inte psykiskt bra på sikt. Så jag håller med dig, tystnad borde uppgraderas! Ano: Finns det något som visar på att människor med sociala medier(facebook) finner det svårare att bryta upp med något som påverkar deras person negativt? (Beteende, Umgängeskrets). Jonas Mosskin: Hej Ano! Nej det finns ingen sådan psykologisk studie som jag känner till. SL: Jag har tagit bort facebook från min mobil nu och känner att det hjälper mig att kunna leva i nuet. Och jag rekommenderar andra att göra det också. Så kan man avsätta en tid på dygnet som man ägnar sig åt facebook i ca en halvtimma istället för att hålla sig konstant uppdaterad. Det har fungerat bra för mig och hoppas att det kanske hjälper andra :) Jonas Mosskin: Hej SL! Det låter som att du hittat ett bra sätt för dig. Mona: Upplevde just i helgen att jag inte ville att mina vänner skulle skriva om mitt besök på Facebook för jag hade inte sagt till alla vänner att jag var i stan.... Det börjar kännas lite obehagligt att alla hela tiden skall veta var man är.... Detta kan väl bli sociala mediers egen död tror jag... Vi kommer att längta efter att få bara vara igen. Jonas Mosskin: Hej Mona! Ja risken att bli kartlagd är nog inte främst från Storebror utanfrån alla våra medmänniskor. moderator: Då var det dags att avsluta chatten. Tack för det stora intresset.


Jonas Thente: Taxichauffören är en arvtagare till stenålderns tystlåtna stigfinnare

Summary: Jag har saknat de kulturella aspekterna i de senaste dagarnas diskussion om taxiförarnas adresskunskap. Och inte bara de kulturella: droskföraren är en väsentlig del av samhällskittet.

Jag äger ingen bil. Vad jag förlorar i manlighet och vittra samtalsämnen vinner jag i tid och reda pengar. Fast jag åker taxi för uppåt tusenlappen i månaden. Så jag har med intresse följt de senaste dagarnas geografidebatt. Det handlar alltså om att somliga anser att det borde ingå i en taxiförares yrke att kunna vägen. Somliga andra tycker att adresskunskap inte behöver ingå i utbildningen, eftersom det ju finns gps numera. Personligen saknar jag de kulturella aspekterna av den här diskussionen. Och inte bara kulturella förresten: droskföraren är en väsentlig del av samhällskittet. När allting annat fallerar och ingenting längre känns särskilt tryggt – till exempel efter en blöt fest i obygden, säg Täby – skall man kunna lämna sin kropp och själ i tryggt förvar hos en färjkarl i skinnpaj som kör en hem utan diskussioner och förebråelser. I realiteten har jag två gånger blivit utskälld av förbeställda taxichaufförer för att min adress tydligen ligger i gps-skugga. Upprörda har de pekat på sin lilla skärm och skrikit att det är mitt fel att jag tvingats stå i tjugo minuters snöslask vid en knutpunkt förtvivlat hojtande och viftande åt bilsilhuetten som krypkört genom samtliga gator i stadsdelen utom min. Taxichauffören, i min kantstött idealiserade värld, är en arvtagare i rakt nedstigande led till stenålderns tystlåtna stigfinnare: han som på ett nästan magiskt vis leder stammen ur faran och i säkerhet. Han är den diskrete yrkesman som i alla tider kört helgon och syndare hem utan att döma. Det moderna London ger jag inte mycket för, men där finns i alla fall The knowledge. Kunskapen. Det är alltså den närapå esoteriska kunskap som krävs av Londons legitimerade taxichaufförer för att legalt få lov att gå under beteckningen taxichaufför. The knowledge handlar inte bara om att kunna alla adresser, utan också om att känna till trafikflödet under olika tider på dygnet, genvägar, vägarbeten, olycksplatser. Att åka med en hängiven utövare av The knowledge är att delta i ett motoriserat parkourrace som hittar vägar där de egentligen inte existerar. Och triumfen när allting bara smäckar och taxin stannar med ett ryck. Yrkesmannens trötta och triumfatoriska leende – som en hjärnkirurg efter en lyckad maratonoperation. – ’Ere we are then, sixpounds fifty. När alla andra yrken har satsat förtroendekapitalet på modernitetsbörsen och förlorat så hade man ändå hoppats på att taxichauffören skulle vara sist att falla. Yrkesbeskrivningen känns ju så gedigen: ta kunden från A till B utan tjafs. Min mormor kompromissade med moderniteten mot slutet av sitt liv och övergick från att beställa en ”droska” till en ”droskbil”. Hennes trosvissa ”vi ringer en droskbil” förmedlade alltid känslan att allting på resan skulle ordna sig, som om hon hade åkallat en av ärkeänglarna. Det stolta tornet stod tryggt så sent som 1979, när Ulf Lundell släppte en av sina bästa epistlar, låten ”Taxi”. Här sjunger han om all tänkbar jävlighet i livet och adresserar sin förtvivlan och ångest till den mest erfarna och tålmodiga biktfader man kan tänka sig, den tysta taxichauffören. Det var länge sedan jag hörde den, men om jag inte har helt fel så slutar låten med den samtidigt uppgivna, trotsiga och tillitsfulla beställningen: ”Kör, kör vart fan du vill”. Hade det varit i dag så hade chauffören irriterat börjat famla med gps:en. Efter en blöt fest i obygden, säg Täby, ska man kunna lämna sin kropp och själ i tryggt förvar hos en färjkarl i skinnpaj som kör en hem utan diskussioner och förebråelser.


Upphovsrättsdebattören: Telebolagen borde stoppa fildelningen

Summary: Telebolag och andra mellanhänder borde använda sina tekniska möjligheter mer för att skydda upphovsrätten på nätet. Det anser Per Strömbäck på Netopia som välkomnar EU-kommissionens senaste intitiativ mot illegal fildelning.

EU-kommissionen vill skärpa Ipred-lagen och ge internetoperatörerna en tydligare roll i kampen mot illegal fildelning (läs mer här). Det välkomnas av Per Strömbäck, redaktör för debattforumet Netopia som stöds av bland andra skivbolag och dataspelsbranschen. – Operatörernas ansvar är den stora återstående frågan när det gäller olovligt innehåll på nätet. Den gamla lagstiftningens syn på ansvarsfrihet för mellanhänderna är inte tillräckligt balanserad, säger Per Strömbäck till DN.se. Enligt Strömbäck sitter mellanhänder som internetoperatörer och serverägare på det enda verkningsfulla medlet mot olovlig spridning, nämligen nätverkstekniken. – Mellanhänderna kan styra, spärra och prioritera datatrafik och det gör de redan i dag för att skydda sina egna affärsintressen. Det skulle vara mer rättssäkert om vi fick ett gemensamt regelverk för detta. Strömbäck vill dock inte gå så långt som att ge operatörerna uppgiften att övervaka trafiken. Det bör enligt honom fortfarande vara rättighetsinnehavarna som påpekar när det skett intrång i upphovsrätten. Men därefter skulle operatörerna kunna vara mycket mer samarbetsvilliga än i dag, anser Strömbäck. Han menar att de tekniska örutsättningarna finns att med finmaskiga filter stoppa olagligt innehåll. EU-kommissionens översyn av Ipred belyser enligt Per Strömbäck att Sverige är i otakt med övriga Europa. – För oss är Ipred-lagen fortfarande ny, andra länder har haft den i flera år och är redo att utvärdera.


Abdellah Taïa: ”Ett arabiskt vemod”

Summary: Självbiografiskt om homosexualitet i Marocko. Vemod med transparens och passion. Abdellah Taïas enda ämne är han själv men han lyckas vända självbespeglingen till något allmängiltigt. Jan Arnald har läst den explosive, ”nye hippe marockanske gayförfattarens” första bok på svenska.

I en intervju från 2009 säger Abdellah Taïa att han i det nya hemlandet Frankrike som genom ett trollslag gick från att vara ”den nye hippe marockanske författaren” till att bli ”den nye hippe marockanske gayförfattaren”. Det skedde när han 2007 kom ut ur garderoben i den marockanska utgåvan av tidningen Tel Quel. Han blev då landets allra första öppet homosexuella författare. Det låter inte särskilt drastiskt i västerländska öron, men det räcker med att läsa några sidor i valfritt verk av Taïa för att åtminstone ana dimensionerna av hans avslöjande. Som väl för övrigt knappast var ett avslöjande, med tanke på vilken framträdande roll homosexualiteten ända sedan debuten 2004 har spelat i hans böcker. Böcker som är romaner och ändå inte. Taïas enda ämne är han själv. Allt han skriver är renodlat självbiografiskt, men genom sin rätt speciella litterära metod lyckas han vända denna monomana självbespegling till något allmängiltigt. Hans självbild är imponerande fri från fåfänga och koketteri. Genom att hämningslöst lämna ut sig själv försöker han skriva fram en ”primal människa” som föregår alla kategoriseringar. Och som regel lyckas han alldeles utmärkt. När vi nu för första gången möter Abdellah Taïa i svensk språkdräkt är det alltså inte det obestridliga bögtemat som gör störst intryck, utan två andra fenomen: transparens och passion. Översättarna Håkan Lindquist och Davy Prieur har lyckats förse den lilla boken ”Ett arabiskt vemod” med en utsökt svensk variant av nämnda arabiska vemod. Det är annars ett vemod som har väldigt lite med det beryktade svenska vemodet att göra, ödslighetens vemod. Det handlar om en mycket mer drastisk form av melankoli, färgstark, luktande, frätande, köttslig. En smärta som hela tiden befinner sig i dödshotets omedelbara närhet. I vår del av världen har diskussionen om transparens nått vägs ände sedan debatterna om Carina Rydberg, Maja Lundgren, Karl Ove Knausgård. Det är inte ens längre särskilt kontroversiellt att hänsynslöst lämna ut sig själv och sina nära. Lever man nära en författare får man räkna med att hamna i ett verk utan att kunna försvara sig. Abdellah Taïa gör egentligen precis samma sak, och ändå blir resultatet så annorlunda. Genom att aldrig för en sekund vika från sig själv och sina känslor lyckas han teckna både bilden av ett uråldrigt patriarkaliskt samhälle i radikal förvandling och bilden av den ”primala människan” som i grunden passionerad. Det jag som genom högdramatiska livserfarenheter ständigt låter sig muteras kommer från den absoluta botten i den fattiga staden Salé i Marocko. Han växer upp i en minimal lägenhet befolkad av ett tiotal familjemedlemmar som ständigt klättrar på varandra. Det är en ytterst kroppslig uppväxt – kroppar överallt, inbegripna i alla de övningar som kroppar är förmögna till – och om man i det sammanhanget dessutom finner sig åtrå det egna könet blir kroppen otroligt central i livet. Den unge Abdellah drabbas i början av boken – efter de imponerande glödheta inledningssidorna – av en horribel gruppvåldtäkt. I egenskap av ”den feminina pojken” fasas han ut ur gemenskapen och tvingas bli en ensling. Han måste till varje pris undvika de grupperingar som vet vad han är och kan avslöja hans sanna jag i ett samhälle där homosexualitet innebär daglig livsfara. Abdellah Taïa har tillägnat sig franskan i vuxen ålder, och det har blivit ett korthugget, explosivt, otroligt intensivt språk som in i minsta kapillär lyckas återge den passion som fick honom att resa sig ur de mest hopplösa av omständigheter och bli en hyllad franskspråkig författare i Paris. Och dessutom lyckas han övertyga till och med oss avskärmade västerlänningar att det är en grundkraft också i våra liv. ”Ett arabiskt vemod” är framför allt en gränslöst passionerad bok. Varje livsförvandling är ett resultat av en passion som växer över sina bräddar och inte längre ryms i det gamla livet. I andra böcker har Taïa beskrivit andra delar av sitt liv. I ”Ett arabiskt vemod” är det tre, möjligen fyra avgränsade livsfaser som synliggörs, alla lika talande för hans situation som ständigt kategoriserad, ständigt bedömd som någonting annat än han egentligen känner sig som. Det är livet underifrån, livet som en serie av befrielseprocesser. Boken är en frihetsskrift, tecknad med mörka skuggor, som om friheten i grund och botten är en utopi som vi aldrig förmår nå fram till. Men om vi återvänder till vår ständigt bortträngda passion kan vi komma rätt långt på vägen.


Fransk stumfilm blev Oscarsgalans stora vinnare

Summary: Favorittippade franska stumfilmen ”The Artist” blev Oscarsgalan stora vinnare med fem statyetter. Filmen tog hem pris för bästa film, bästa regi och bästa manliga huvudroll genom skådespelaren Jean Dujardin. Även Martin Scorseses ”Hugo” vann fem priser.

”The Artist”, en svartvit franskproducerad stumfilm, tog som väntat hem de tyngsta priserna på Oscarsgalan under natten till måndagen. Filmen, som handlar om en stumfilmsstjärna som dalar i takt med talfilmens intåg, vann de tunga priserna för bästa film, bästa regi, bästa manliga huvudroll och dessutom för bästa kostym och bästa filmmusik. – Jag är världens lyckligaste regissör just nu. Tack för det, sade Michel Hazanavicius, regissören till "The Artist", i sitt tacktal. Skådespelaren Jean Dujardin fick pris för bästa manliga huvudroll för ”The Artist” och Meryl Streep fick sin tredje Oscar för huvudrollen som Margaret Thatcher i ”Järnladyn”. – Ni är förmodligen trötta på att se mig här, sade Streep, som har nominerats hela 17 gånger. Martin Scorseses ”Hugo Cabret” tog också hem fem Oscars, men främst i tekniska kategorier. Svenske Max von Sydow var nominerad i klassen bästa manliga biroll i ”Extremt högt och otroligt nära”, men priset gick i stället till Christopher Plummer för filmen ”Beginners”. 82-årige Plummer, känd bland annat för sin roll i musikalfilmen "Sound of Music", blev därmed den äldste pristagaren i Oscarsgalans 84-åriga historia. – Du är bara två år äldre än jag, älskling. Var har du varit hela mitt liv?, sade Plummer och tittade på statyetten. Även svenske ljudteknikern Bo Persson gick miste om den Oscar han var nominerad för i kategorin bästa ljudmix för ”The girl with the dragon tattoo”. Priset gick till ”Hugo Cabret”. Priset för bästa kvinnliga biroll gick till favorittippade Octavia Spencer i ”Niceville” och priset för bästa utländska film gick till iranska ”Nader och Simin – en separation.” – Med stolthet tillägnar jag det här priset till mitt lands folk, till de människor som respekterar alla kulturer och civilisationer och som föraktar fientlighet och förbittring, sade iranska regisörren Ashgar Farhadi. Norge hade en chans till sin första ”helnorska” Oscar vid nattens gala. Regissören Hallvar Witzös film ”Tuba Atlantic” var nominerad i klassen bästa kortfilm, men gick miste om priset.


”Han blev som en reservpappa för mig”

Summary: Erland Josephson somnade in på lördagen. Jan Malmsjö spelade mot Josephson i Ingmar Bergmans Fanny och Alexander. ”Han blev som en reservpappa för mig”, säger Malmsjö till DN.se.

Skådespelaren och sångaren Jan Malmsjö sörjer sin vän och kollega: – För oss som lever är det en stor sorg, men för honom... han har kommit till ett bättre ställe, säger Jan Malmsjö till DN.se. Jan Malmsjö och Erland Josephsons vägar korsades första gången på Göteborgs stadsteater 1954. – Trots att han bara var tio år äldre än mig blev han som en reservpappa för mig. Han hade en mognad som var alldeles enorm. Det präglade hans sätt att vara skådespelare, teaterchef och författare, säger Jan Malmsjö. De två spelade mot varandra i Ingmar Bergmans Fanny och Alexander – Jan Malmsjö som biskop Edvard Vergérus och Erland Josephson som juden Isak Jacobi. – Jag slängde honom i golvet i en av filmens scener, minns Jan Malmsjö.


Svensk fotograf ställer ut hos Bill Clinton

Summary: Bill Clinton gillar den svenske fotografen Jacob Felländer. Nu visas Felländers bilder från Sydafrika i en ny utställning på Bill Clinton Foundation i New York.

Det är ett unikt samarbete mellan Bill Clinton Foundation och Nelson Mandela Foundation som gjorde att Jacob Felländers bilder blivit aktuella. Bill Clinton hade sett bilderna på Unicef och blivit så imponerad av dem att han vill ha dem till sin nya satsning på hjälp till Sydafrika. Har du haft någon personlig kontakt med Bill Clinton. –  Det var först i går kväll som jag träffade honom personligen. Det var på invigningsmiddagen här i New York då bilderna presenterades. Tråkigt nog var inte Nelson Mandela med eftersom han inte orkade med den långa flygresan hit. Men hela Mandelas team var med. Bland de tjugotalet personer som kom från Sydafrika fanns några av hans tidigare medfångar från Robben Island. Du har ju nyligen ställt ut dina bilder på Fotografiska museet i Stockholm, när kommer nästa projekt att visas? – Jag håller på med en ny utställning som blir mer gränsöverskridande eller mixad än tidigare. Vid sidan om min fotokonst så arbetar jag också med kolteckningar. Man skulle kunna kalla det drömtydningsskisser i storformat. Bilderna är tagna på olika håll i världen. Kolteckningarna och målningarna har jag arbetat fram i min ateljé i Hammarby sjöstad i Stockholm. Och på samma sätt som min senaste utställning på Fotografiska musset i Stockholm blir det meterstora bilder. Hur ser din fototeknik ut? – Jag arbetar bara med så gamla, enkla och dåliga kameror som möjligt för att lyckas med mina bilder. Just nu har jag en riktigt dålig Yashica och en gammal Rolliflex-kopia som både läcker in ljus och ger oskarpa bilder. Jag brukar hjälpa till lite med att få kamerorna dåliga genom att borra hål i dem så att det läcker in ännu mera ljus. Många av mina bilder är dessutom dubbelexponerade i kameran där jag även matar fram filmen några millimeter mellan tagningarna. Jag arbetar bara med analog teknik och traditionell film. Ibland rispar och hoppar jag på negativen för att få fram repor och skador som jag kan använda mig av i den skapande processen. Allt efterarbete sker i ett traditionellt mörkrum. Inga av hans bilder är photoshoppade i dator. – Det mesta sker med slumpen som en kreativ partner. Det händer saker i denna process som jag förstås inte har full kontroll över. Det är magiskt. Jacob Felländer är född i Stockholm 1974. Han är mest känd för sina abstrakta fotografier av skyskrapor och naturmotiv. Hittills har han gjort cirka 15 egna utställningar över hela världen och medverkan i ett tjugotal grupputställningar. Just nu planerar han fotoutställningar i Los Angeles, Peking och Stockholm. Inspirerad av: Christo, Walter Cotton, Robert Frank, Andree Gursky, och William Turner.


EST släpper nytt album

För tre år sedan kom EST-albumet "Leucocyte", det första sedan pianisten Esbjörn Svenssons bortgång 2008. I mars släpps ytterligare ett postumt album med bandet, skriver Sydsvenskan. Skivan med titeln "301" är inspelad vid samma tillfälle som "Leucocyte", det vill säga under den studiosession som bandet gjorde i studio 301 i Sydney under några lediga dagar 2007. Den nya plattan är dock mer fokuserad på Esbjörn Svenssons insats. – Den här gången var idén att Esbjörn skulle synas tydligt, vi ville ha mer fokus på honom nu. Och han spelar verkligen fantastiskt här, säger Åke Linton, EST:s ljudtekniker till tidningen. Esbjörn Svensson avled i en dykolycka 2008, 44 år gammal.


Whitney Houstons begravning – privat och offentlig

Summary: På lördagen äger begravningen för Whitney Houston rum. Aretha Franklin, Stevie Wonder och Kevin Costner hör till dem som kommer att framträda vid ceremonin.

Det är till baptistkyrkan New Hope i Newark, New Jersey, som familj och vänner kommer för att ta ett sista farväl av Whitney Houston som dog förra lördagen. Hela delstatens offentliga byggnader kommer att hissa flaggor på halv stång inför ceremonin. Det var just i New Hope som Whitney Houston sjöng som barn. Vid begravningen kommer i stället bland andra Aretha Franklin att sjunga liksom Stevie Wonder, R Kelly och Alicia Keys. Houstons motspelare i filmen ”Bodyguard”, Kevin Costner ska hålla ett tal vilket också Dionne Warwick, Patricia Houston och Tyler Perry ska göra. Hennes allra närmaste fick också möjligheten att säga adjö vid en bisättning på fredagen. Ceremonin kommer att ledas av pastor Marvin Winans som också vigde Whitney Houston och Bobby Brown 1992. Äktenskapet blev känt i spalterna för dess dramatik och 15 år senare slutade det med skilsmässa och bägge i missbruk. Brown kommer trots familjedispyter också att närvara vid begravningen tillsammans med parets gemensamma dotter Bobbi Kristina. Bland de övriga 1.500 gästerna finns bland andra Elton John, Beyoncé, Jay Z, Jesse Jackson, Dionne Warwick, Oprah Winfrey, David Bowie, Bill Cosby, Berry Gordy, Clive Davis, Denzel Washington och P Diddy. Allmänheten ombeds respektera den privata tillställningen och polis spärrar av sex kvarter runt kyrkan. I stället hänvisas intresserade till internet där hela arrangemanget kommer att sändas live, bland annat på DN.se.


”Jag är förvånad över debatten”

Summary: Författaren Alain de Botton har just gett ut en bok om religion som retat både ateister och troende i England. ”Det som förvånar mig mest är hur personligt människor tar det”, säger han till Boklördag.

Han var beredd på att boken skulle reta upp en del, men inte att det skulle bli ett sånt hima liv. Författaren och vardagsfilosofen Alain de Bottons ”Religion for atheists – A non-believer’s guide to the uses of religion” har skapat debatt i Storbritannien. Hans teorier om att separera en del vackra och kloka idéer och tankar från religionen väcker ont blod i vissa läger. – Det är främst två grupper som har blivit upprörda. Dels katoliker, som har sagt: ”Hur kan du som inte är troende skriva om religion?”, och dels ateister som upplever min bok som ett svek och tycker att jag förstör allt det som Christopher Hitchens och Richard Dawkins har framhållit i sina böcker om ateism, säger Alain de Botton till Bok- lördag. Han är lite tagen av de starka reaktioner som boken fått. Recensionerna har annars över lag varit positiva. – Det som förvånar mig mest är hur personligt människor tar det. Min mening var inte att såra någon. Jag försöker alltid att visa respekt för andra. En som är förbannad är ateistikonen Richard Dawkins. Främst var det Alain de Bottons vision om att låta uppföra ett ateisttempel mitt i Londons bankkvarter som Dawkins reagerade på. Nyheten att ett sådant eventuellt skulle byggas gick som en löpeld över världen: – Jag har inte tänkt låta bygga något tempel för ateister. Vad i hela friden skulle det behövas för? frågar Alain de Botton retoriskt. – I min bok presenterar jag bara tankar och funderingar kring hur ett sekulariserat samhälle skulle kunna se ut. Tanken är att visa att ateister också kan behöva kontemplativa platser som ett motgift till den moderna egoismen. – Ta kristendomen – mycket av det som är bra med den har inget att göra med Jesu födelse. Kristendom handlar om teman som gemenskap, festligheter och förnyelse. Det är något vi alla kan ha glädje av. Tror du att religion kommer att försvinna helt från vår värld någon gång? – Nej, inte helt och hållet. Religioner har funnits i tusentals år, men en majoritet av befolkningen i Storbritannien är inte troende. Om jag har förstått det rätt är det likadant i Sverige, säger Alain de Botton som är övertygad om att det kommer att bli allt svårare att hålla fast vid skapelseberättelsen för dem som tror på den. – Vetenskapen och teknologin blir bara mer och mer avancerade. ”Religion for atheists” handlar framför allt om glipan som uppstår när ett samhälle sekulariseras. – Ritualer, konst, litteratur och övergångsriter är viktigt för oss, även om vi inte är religiösa. Visst, vi har museer, vetenskap, födelsedagsfester och annat, men det saknas ett gemensamt sammanhang. Det kan vi skapa genom att ta till vara de goda och kloka tankarna från religionen. Ateismen har Alain de Botton i blodet. Hans judiska föräldrar var inte heller troende. Pappan, född i Egypten, var en berömd stormrik konstsamlare och affärsman. Sonen beskriver sin far som ”militant ateist” och ”en något strängare version av Richard Dawkins”. Modern, som kommer från Schweiz, var något mer tolerant. I ”Religion for atheists” berättar Alain de Botton om när fadern får hans då 8-åriga syster att gråta när han ska försöka ta ur henne föreställningen att det finns en gud – efter det att hon hade sagt att det kanske ändå finns ”något slags gud långt ute i rymden”. Vad tror du att din pappa hade tyckt om din bok? – Han hade blivit chockerad och tyckt att den var alldeles för sentimental och mjuk. Har du själv aldrig saknat en tro? – Nej, det kan jag ärligt säga. Däremot hade jag ett slags icke-troende-kris i 20-årsåldern. Jag insåg att jag kunde ta till mig det jag tilltalas av hos religion, som att främja moral, inspirera till resor och konsten och arkitekturen. Det var befriande. Alain de Botton lägger ut texten om varför han kan uppskatta exempelvis Giottos fantastiska freskomåleri utan att tro på läran om Jungfru Marie bebådelse eller beundra buddismens emfas på medkänsla och samtidigt inte tro på ett liv efter detta. Sedan boken kom ut har han blivit kontaktad av katoliker som menar att han inte kan ta till sig skönheten i katolicismens konst och arkitektur eftersom han inte tillhör den katolska kyrkan. – En märklig sak är att många religiösa verkar mena att det inte går att separera tankar och idéer från själva religionen. Det är så fel! För en tid sedan följde Alain de Botton med en kristen vän till en gudstjänst. Han tyckte att det var en vacker och fin upplevelse och sa det till sin vän. – Då svarade han: ”Du som inte tror kan väl inte uppskatta det?” ”Jag är ledsen, men det gjorde jag”, svarade jag. ”Inte på djupet.”, sa min kompis, säger Alain de Botton. Vad drar du för slutsats av det? – Att det inte kan vara mer kriminellt att som ateist låna tankar och teorier från ett antal olika trosläror än att välja ut sina favoritböcker ur ett lands kanon. Alain de Botton, född 1969 i Zürich, Schweiz. Kom till England då han var 8 år och slog igenom med ”Kärlek – en betraktelse” som 23-åring. Den sålde i ca 2 miljoner exemplar. Aktuell med boken: ”Religion for atheists”, som ges ut på svenska av Brombergs förlag i höst. 1997 kom ”Låt Proust förändra ditt liv”. Med den skapade de Botton något av en ny genre; en blandning av hjälp till självhjälp och en introduktion till etik och självbekännelse. Och om hur klassiker kan gripa in i vårt liv. Andra böcker:”Filosofins tröst” (2000), ”Status stress” (2004), ”Lyckans arkitektur” (2006), ”Arbetets lust och leda” (2009). de Botton är också en av grundarna av ”The school of life”, en ”terapeutisk” bokhandel med tillhörande workshoppar om livets små och stora ämnen. Sedan starten 2008 har konceptet spridit sig till flera andra länder. Det är på väg till Sverige. Kuriosa: Hans farmor var Yolande Harmer, ”Israels Mata Hari”.


Danny till Mattias: "Jag älskar dig"

– Bara kör, säger vännen. Tillsammans med Mattias Andréasson och Erik Segerstedt i EMD kom Danny Saucedo trea i Melodifestivalen 2009. Förra året slutade han på plats nummer två, hacket efter Eric Saade. I år är han tillbaka, men inte ensam. I Leksand debuterar Mattias Andréasson som soloartist i tävlingen med r'n'b-låten "Förlåt mig". Om han tar sig vidare, och Danny lyckas i Malmö, kan vännerna ställas mot varandra i tävlingen. – Det är märkligt och tråkigt att tävla mot någon som man verkligen tycker om, men jag och Mattias tävlar inte om samma grej. Jag tävlar för att representera Sverige i Eurovision och Mattias tävlar för att visa vilken grym låtskrivare och producent han är, säger Danny när TT Spektra når honom på telefon. Vad tror du om Mattias chanser? Han skapade låten i min närhet och jag har älskat den från första stund. Jag sade till honom att jag tror att den kommer att gå långt. Jag tror absolut att den hamnar topp fem i tävlingen, men jag önskar att den slutar bland de tre bästa. Vad har du för hälsning till Mattias? – Kör på! Visa var skåpet ska stå. Du är bäst – jag älskar dig! De skapade EMD och är bästa vänner. Nu kan de ställas mot varandra i Melodifestivalen. Först ut är Mattias Andréasson, men med sig har han Dannys lyckönskningar.


”Vi måste prata om Kevin”

Summary: ”Vi måste prata om Kevin”, Lynne Ramsays filmatisering av Lionel Shrivers bästsäljande roman, ekar av ohörda rop. Ett oförglömligt drama med blodröda toner om familjerelationerna bakom en fiktiv skolmassaker.

Öppningen är furiöst färgad blodröd, med halvnakna extatiska kroppar som vältrar sig, dyker, smörjer sig med den röda massan. Kameran fångar Eva, som lyfts upp av villiga händer i hänryckt frihet eller som ett frivilligt offer i en likprocession. Just när de släpper ner henne, strax innan det röda havet sluter sig kring henne blir berättelsen en annan. Den brittiska regissören Lynne Ramsay är en mästare på sådana starka öppningsscener, som färgar, förebådar och ger en nyckel till fortsättningen. En gråskimrande gardin som en liksvepning kring huvudpersonen James i debutfilmen ”Råttfångaren”, om en ung pojkes uppväxt under miserabla förhållanden i Glasgow. En pojkväns blodiga självmord vid foten av en blinkande julgran i ”Morvern Callar” – om en ung flickas identitetslöshet och handfallna flyktförsök ur ett hopplöst liv. Och nu i ”Vi måste prata om Kevin” efter Lionel Shrivers roman om familjerelationerna bakom en fiktiv skolmassaker. Att Lynne Ramsay ogillar socialrealismen förstår man redan av denna inledning. Egentligen tänks den utspela sig under den glatt bisarra tomatfestivalen i spanska Buñol, men bilderna ger den ett tidlöst symboliskt lyft som både helvetesskildring och dröm om förlossning. Hon berättar episodiskt, elliptiskt om denna Eva och hennes förhållande till sin förstfödde son Kevin. Den förs aldrig från A till Ö utan rör sig mellan olika tidsplan, med den blodröda färgen som accent. ”Vi måste prata om Kevin” ansluter sig till de tidigare tabubelagda men numera allt vanligare skildringarna av mödrar som av olika skäl inte förmår knyta an känslomässigt till sina barn. Det betyder att den är betydligt mer ett kvinnopsykologiskt drama än en film som ansluter sig till tidigare verk om skolmassakrer, som exempelvis Gus Van Sants mästerliga ”Elephant” eller estländaren Ilmar Raags utmärkta ”Klassen”. Bit fogas till bit i Evas djupa skuldkänslor över vad det blev av hennes son. Angelägenheten i att göra allting rätt och kontrollerat som mamma, från potträning till räkneövningar, minnet av det outhärdliga i ett ständigt skrikande spädbarn, den uppgivna friheten i sitt äventyrliga arbete. Och så pappan som kommer hem och är snäll på manligt maner, förlorad också han i drömmen om den perfekta kärnfamiljen i det stora perfekta huset. Ingen pratar om den allt trotsigare Kevin, som med tydligt oidipala undertoner och utan framgång provocerar sin mamma till det yttersta – i synnerhet i svartsjuka mot den omhuldade lillasystern. Framför allt pratar ingen med honom, man pratar inte alls om känslor i den slottslika villan. Här ekar av ohörda rop. Tilda Swinton gestaltar Eva både rörande och stum, inte minst när hon efter fullbordad tragedi vill undkomma omvärldens hårda dom – allt är mammas fel! – och trevande försöker restaurera någon form av liv. Men det märkliga med ”Vi måste prata om Kevin” är att filmen låter frågan ”varför” klinga ut obesvarad. Visserligen finns det gott om bilder när han som liten, tigande och stirrande inte ger något gensvar på mammas kontaktförsök, men utan att för den skull skildrar Kevin som från början ”ond”. Snarare kan man se dem som ett slags protest mot att kontakten endast är funktionell. Barn har en sällsam förmåga att avslöja om hjärtat är med. Det finns egentligen bara en enda scen av ömsesidig fysisk värme mellan mor och son: när hon läser högt ur Robin Hood som godnattsaga. Om ”Vi måste prata om Kevin”, liksom om Lynne Ramsays två tidigare filmer, kan man säga att även om filmen inte är större än summan av dess delar, är den oförglömlig för några av dem. Bortsett från att vi naturligtvis måste prata både om Kevin och om hans familj.


Pasi Sahlberg: ”Finnish lessons. What can the world learn from educational change in Finland?”

Summary: I Finland har skolan varit förskonad från drastiska reformer och står fri från marknadens logik. Sven-Eric Liedman läser en bok om det framgångsrika finska skolsystemet – och skådar ljuset.

Skolan i Finland har länge förefallit mig obegriplig. Hur kan den vara så framgångsrik? Men nu har jag skådat ljuset. Jag har läst Pasi Sahlbergs lilla bok ”Finnish lessons. What can the world learn from educational change in Finland?”. Den är en ögonöppnare för den okunnige. Den gör det klart varför utvecklingen i Sverige (och i USA, Storbritannien …) är så eländig på skolans område. Pasi Sahlberg har en bakgrund som lärare i matematik och naturvetenskap. Men han har också arbetat med annat, inte minst inom OECD. Han har en stor internationell erfarenhet. Trots titeln (som säkert förlaget valt) är hans bok inte av det storordiga slaget. En del är ganska torrt, med mängder av diagram. Men det är sakligt, välargumenterat och därför ytterst läsvärt. Finland är i mycket ett typiskt kapitalistiskt samhälle som efter Sovjetimperiets fall strävat efter att bli ett europeiskt mönsterland. Men skolan har gått sin egen väg. Alltsedan grundskolans genomförande 1970 har Finland haft en förhållandevis lugn och harmonisk utveckling. I många andra länder, däribland Sverige, har den tvärtom varit föremål för en rad drastiska reformer där den ena lagts ovanpå den andra i ett allt oskönare lappverk. Skolan i Finland har förblivit statlig. Den har samma yttre form överallt. Innanför detta ramverk är variationerna många. För tjugo år sedan var prestationerna där ännu medelmåttiga. Det var vid en tid när Sveriges hade bättre resultat i internationella jämförelser. Vad hände sedan? Varför blev Finland så bra och Sverige så dåligt? Det finns inga överväldigande finska hemligheter. Inom givna ramar arbetade man systematiskt vidare för att bli bättre. De viktigaste aktörerna i denna process var skolledare, lärare, och lärarutbildare. I Sverige kom först kommunaliseringen. Göran Persson drev som skolminister igenom den med hugg och slag. Lärarprotester spelade ingen roll. Persson förklarade att han var väl medveten om att reformen skulle sänka lärarnas status. ”Men den utvecklingen var ofrånkomlig.” Både i Finland och Sverige väsnades näringslivet om att skolan måste förändras. Det var inte vettigt att alla skulle få samma utbildning genom hela grundskolan. Jämlikhet fick inte sättas före valfrihet. Näringslivets folk kan nog vara bra på att sköta företag eller göra affärer. Skolexperter är de däremot inte. Ofta talar de där i nattmössan. I Finland gick deras förslag inte igenom. I Sverige agerade däremot Carl Bildt och Beatrice Ask som deras handgångna. Ovanpå kommunalisering lades en friskolereform, som i Sverige blev mer drastisk än någon annanstans. Det blev till och med möjligt för skolföretagare att stoppa vinster i egen ficka. Vi fick en kaotisk mångfald av skolor som var och en måste arbeta för att locka till sig elever. Det blev lättare att göra det i välbärgade områden än i fattiga. Skolan i Sverige bidrar i dag till att befästa och förstärka klasskillnaderna. I Finland har marknadens logik aldrig blivit förhärskande i skolorna. I stället har man visat förtroende för lärarnas professionalitet. Läraryrkets status har höjts lika mycket som den har sjunkit i Sverige. Skillnaden syns tydligast i hur lockande lärarbanan ter sig för unga människor. Lärarutbildningen i Finland drar till sig mängder av ansökningar; ofta är det bara en av tio som kommer in. Hur det förhåller sig i Sverige behöver jag inte upplysa om. Om man alls kan tala om en flumskola i Sverige, är den ett barn av 90-talet. De krafter som under de senaste årtiondena velat rädda Sveriges utbildningsväsen från den drastiska försämringen har tvärtom bidragit till den. Jan Björklund fortsatte den vildsinta kritik av sakernas tillstånd som DN:s Hans Bergström bedrivit från 90-talets början. Bergström hade Lorraine Monroe som sin idol. De hårda bandagen från en slumskola i New York skulle rädda Sverige. Björklund gjorde också ordningsfrågor till sina. Kepsarna skulle av, mobiltelefonerna bort. Han vädjade till ett sunt förnuft men inte till faktiska kunskaper om skolverkligheten. Sunt förnuft säger att elitklasser är bra – de bästa eggar varandra! Erfarenheten visar att det är tvärtom. I blandade klasser presterar både svagare och starkare elever bättre. Sunt förnuft säger att det krävs prov och betyg så ofta som möjligt. Erfarenheten visar att ett övermåtta av prov och betyg tvärtom försämrar skolarbetet. Lärare och elever frestas att uteslutande lägga sig i träning för proven. Kunskap reduceras till förmågan att svara på en begränsad och förutsägbar uppsättning frågor. Sunt förnuft säger att utvecklingen kräver en koncentration på särskilt matnyttiga och krävande ämnen som matematik och språk. Erfarenheter säger tvärtom att bredd befordrar djup. Estetiska ämnen är vikiga för kreativiteten. Sunt förnuft säger att det blir bättre resultat ju fler lektioner som eleverna tvingas gå på och ju mer tid lärarna vistas på skolan. Den finska erfarenheten visar att resultaten blir bättre med kortare skoldag både för elever och lärare. Sunt förnuft säger att stat och kommun noga måste övervaka hur skolorna sköter sig och lärarnas gör sitt jobb. Alltså inrättas ett fint närverk av kontrollinstanser med skolinspektionen i spetsen. Lärarnas arbetstid slammar igen av alla rapporter som de måste skriva och alla möten som de måste gå på. En mängd skenbart exakta mätresultat säger hur bra en skola är. Medan svensk skola företer en yttre mångfald som olika kontrollinstanser försöker uniformera, bjuder den finska skolan på en stor variation av pedagogiska experiment inom den enhetliga yttre formen. Den svenska utvecklingen har alltsedan kommunaliseringsreformen inneburit att lärarna satts på undantag. De har blivit föremål för åtgärder, genomförda av politiker och administratörer och påhejade av en opinion som låtit sig förföras av raden av ogrundade sunda förnuftsargument. Än mer åsidosatta har lärarutbildarna blivit. Utbildningsministern har fnyst föraktfullt om pedagoger. Och visst finns det dåliga pedagoger, precis som det finns dåliga hjärnforskare, kärnfysiker och idéhistoriker. Men överlag? Och hur ska lärarutbildningen kunna fungera om lärarutbildarna a priori är misstrodda? På en enda punkt håller jag med utbildningsministern. Skolan bör åter förstatligas. Mina argument är dock inte hans. Friskolor som har en egen pedagogisk agenda må tolereras. Men bort med den otillständiga möjligheten att ta ut vinster på skattemedel. Skolorna bör liksom i Finland släppas fria innanför den fasta statliga ramen. Vägen dit är dock ganska lång. Tills vidare måste vi lita på att skolor och lärare vågar utveckla en mild social ohörsamhet. Ja, en sådan finns redan här och var. En rektor i en gymnasieskola skriver i ett e-brev till mig att hon hyllar ”ohörsamhet och professionalitet”. En rektor i Norrköping, Thomas Stenberg, går längre. Som ledare för Borgsmoskolan som har elever från klasserna sju till nio, har han tagit sig före att minimera antalet möten, ta lätt på blanketterna och inte tvinga lärarna att sitta av ett föreskrivet antal timmar i skolhuset. Det viktiga är att de lägger ner sin själ på lektionerna. Eleverna möts med förtroende och uppmuntran. Thomas Stenberg har fått med sig både lärare och elever i sina strävanden, och resultaten har på några få år blivit mycket bättre i vad som tidigare var en problemskola med många nya svenskar i en påver miljö. Det är bara att hoppas att han och hans likar en gång fritt och med självklarhet ska kunna utveckla sin yrkesskicklighet inom ett nätverk av svenska skolor där verksamheten bygger i lika mån på erfarenhet och experimentlusta. Finlands sak bör bliva vår. Sedan grundskolans genomförande 1970 har Finland haft en lugn utveckling. Skolledarna, lärarna och lärarutbildarna har varit de viktigaste aktörerna i arbetet för att hela tiden bli bättre.Illustration:


Hur bespottad kvinnan än är, förvandlas hon till något vackert efteråt

Summary: Reaktionerna på Whitney Houstons död visar att det som Edgar Allen Poe en gång sa, fortfarande är skrämmande sant: En död kvinnas kropp är det mest poetiska ämne som finns.

I söndags var det för en gång skull jag som helt styrde över Spotify-flödet i köket. Jag vägrade rivig Springsteen och forcerad Bowie som är den normala, nostalgiska ljudfonden. För en gångs skull hade jag helgjutet dj-självförtroende, eftersom spellistan var en hyllning till Whitney Houston. Det rådde populärkulturell sorg. Plötsligt framstod flickmusiken från 1980-talet som värdig igen. I en väldigt fin text i Expressen Kultur skriver Andreas Nordström om Whitney och den absoluta skönheten (13/2). Han menar att hon aldrig fick det erkännande hon förtjänade, därför att skönheten i hennes röst lätt avfärdas som banal. Det är sant. Ibland beror den sortens avfärdanden på att det som vill vara rent vackert just är banalt. Men Whitneys röst kom faktiskt från idévärlden. Fler än vi som älskat hennes stämma sedan 1985 borde ha vågat höra det de måste ha hört, egentligen: Det ovedersägligt vackra och värdefulla. Man känner det i bröstbenet vid den sista höjningen i ”Greatest love of all”, i versionen från debutalbumet ”Whitney Houston”. Andreas Nordström avslutar med att konstatera att när hon hittades död på hotellrummet, efter år av missbruk, misshandel och medial förnedring, var den absoluta skönheten bortskavd. Kanske precis just då. Men nu har Whitney Houston blivit det mest poetiska av allt: En död kvinnokropp. Döden för alltid en hel del respekt med sig. Och ingen kombination är så ikonisk som döden och kvinnan. Edgar Allan Poes berömda påstående att en död kvinnas kropp är det mest poetiska ämne som finns, besannas igen och igen. Kanske aldrig så metodiskt och med sådan förvriden tydlighet som i vår och masskulturens tid. Hur bespottad kvinnan än är i livet, förvandlas hon till något vackert efteråt. Kvinnan som dör i en ålder när hon fortfarande har något sexuellt värde, genomgår en magisk metamorfos: Hon blir ren igen. En av de mest kända och mest omedvetet sorgliga formuleringarna om den döda kvinnans frälsning från sig själv finns i Earl Spencers griftetal till systern, prinsessan Diana: ”Jag vill avsluta med att tacka Gud för den nåd han har visat oss i denna fruktansvärda stund. För att han tog Diana när hon var som vackrast och mest strålande och när hon kände glädje i sitt privatliv.” Prinsessan Diana hade bara börjat sin vandring ner från upphöjelsen när hon dog, medan Whitney Houston hade levt i fallet i tio år. Men om så alla bilder av henne det senaste decenniet visat undergång, tappade de sin kraft i samma stund som beskedet om hennes död spreds över världen. Döden gav henne den förlorade oskulden och skönheten tillbaka. I ” Hennes döda kropp ” (2008), om Victoria Benedictsson, skriver litteraturprofessorn Lisbeth Larsson om hur den döda kvinnokroppen är en berättelse som ger mening. Efter uppgång och fall blir den plötsliga och förtida döden ett behändigt slut på storyn om den besvärliga kvinnan. I fallet Whitney Houston kommer skiftet från levande och ful till död och vacker inte bara att omfatta hennes persona, utan också hennes röst. Fler kommer att lita till sin instinkt när de hör ”Greatest love of all”, och uppfatta geniet i hennes sång. Det är den lilla vinst som följer med det fundamentalt skadade i en kultur som älskar sina döda kvinnor mer än sina levande. Whitney Houston hade levt i fallet i tio år. Men om så alla bilder av henne det senaste decenniet visat under gång, tappade de sin kraft i samma stund som be - skedet om hennes död spreds över världen. Döden gav henne den förlorade oskulden och skön heten tillbaka.


Nu kan alla svenskar ställa Bildt till svars

Summary: På onsdag ordnas för första gången en officiell frågestund med Carl Bildt på Twitter. Enligt sin pressekreterare Anna Charlotta Johansson kommer utrikesministern att svara på ”så många frågor som möjligt”.

Det är i samband med presentationen av utrikesdeklarationen som frågestunden genomförs. Tanken är att vanliga svenskar som är intresserade av utrikespolitik ska kunna ställa sina frågor direkt till utrikesministern. – Carl Bildt är ju aktiv på Twitter, så vi tyckte att det var en passande kanal att göra det i. Där kan vem som helst ställa sina frågor till utrikesministern, säger Anna Charlotta Johansson. Vilka frågor kommer utrikesministern att svara på? – Målet är att svara på så många frågor som möjligt under den korta stund vi hinner, och att frågorna ska bli så blandade som möjligt. Om Carl Bildt får frågor om Lundin Petroleum, kommer han att svara på dem? – Som sagt är ambitionen att svara på så många frågor som möjligt som rör svensk utrikespolitik. Kommer fler frågestunder att ordnas framöver? – Vi har skapat twitterkontot @fragaCarlBildt för att kunna använda det vid sådana här tillfällen, så om det går bra hoppas vi kunna genomföra det fler gånger. Frågestunden äger rum mellan 12.45 och 13.15 på onsdagen via kontot @fragaCarlBildt. Svaren kommer att skrivas på svenska.


Catia Hultquist: ”Top model Sverige” lär oss vilka flickor som håller måttet

Summary: Den som ser den svenska versionen av ”Top model” blir snart en del av juryn. Vi dömer vant flickornas ansikten, kroppar, personlighet och allmänna duglighet.

Work it, girl, jobba med ditt ass! Ovanstående mening är hämtad från en helt vanlig dag på jobbet i superstylisten Jonas Hallbergs liv. Sedan han blev skådespelerskan och exmodellen Izabella Scorupcos sidekick i ”Top model Sverige” har han varit flitigt citerad i allehanda sociala medier. Satsningen på ett svenskt ”Top model” är ytterligare ett exempel på modebranschens växande folklighet i Sverige. TV 3 har redan banat väg med ett oändligt antal säsonger av den amerikanska förlagan med modellikonen Tyra Banks. ”Top model” tycks vara ett program av och för tonåringar i alla åldrar – vilket är en del av seriens framgångskoncept. Till detta hör också de kattfajtande och charmigt kaxiga modellaspiranterna samt Stylist-Jonas pubertala och underhållande svengelska. Och att döma av sociala medier-kommentarerna om programmet har ytterst få av de twittrande och flashbackande skribenterna lämnat skolgården – i alla fall mentalt. I ”Top model” får vi följa med de blivande modellerna på olika fotograferingar. Gärna motbjudande eller förnedrande sessioner, som att plåtas omgiven av insekter eller insvept i köttstycken. Vi får följa med när de går på catwalken – gärna med rullskridskor, instängda i plastbubblor eller ett snubbelsteg ifrån en pool. Självklart får vi även vara med när jurymedlemmarna, sittande vid sitt upphöjda podium, bedömer de aspirerande modellernas bilder. Som tittare blir vi snart en del av juryn och efter några avsnitt dömer vi vant flickornas ansikten, kroppar, personlighet och allmänna duglighet i modeindustrin. Framför allt lär vi oss vilka som inte håller måttet. I Dox-dokumentären ”Girl model”, som påpassligt nog sändes i SVT i förra veckan, visas samma modellvärld – bara rippad på all form av glamour. Fattiga ryska småflickor som förespeglas framgång och pengar i Japan, men som i stället får en deprimerande snabbintroduktion till vuxenlivet i en anonym miljonstad. Flickor som lockas in i slavliknande kontrakt och riskerar att hamna i skuldfällor där enda vägen ut är att resa vidare till nästa land i jakten på nya modelljobb. Och så talangscouten Ashley, som själv hatade sitt liv som modellande tonåring i Tokyo men som nu livnär sig på att skicka kalvbenta trettonåringar i samma färdriktning. I dokumentären talar hon om känslan av kontroll och makt som ett av yrkets få glädjeämnen. För tolv år sedan gjorde BBC-reportern Donal MacIntyre en omtalad dokumentärserie med hjälp av wallrafferi och dold kamera, ”MacIntyre undercover”. Ett avsnitt handlade om modellbranschen och avslöjade hur chefer på en agentur utnyttjade minderåriga flickor sexuellt. Det jag minns bäst från dokumentären är hur MacIntyre, som utger sig för att vara fotograf, bjuds in att sitta vid samma bord som de manliga jurymedlemmarna under en modelltävling. Efteråt reflekterar han över upplevelsen, att vara subjektet som granskar objektet, den förrädiskt lockande känslan av kontroll och makt. Den metalliska eftersmaken efter ett avsnitt av det mycket underhållande ”Top model Sverige” påminner mig om MacIntyres upplevelse. Och jag inser att det är exakt samma sorts invit vi nu får av TV 3. Att dela bord med makten och testa på livet med slavägarens blick.


”Fanny och Alexander” på Dramaten

Summary: Det är något av en hemkomst när ”Fanny och Alexander” sätts upp på Dramaten. Stefan Larssons iscensättning av Bergmans mästerverk är hälsosamt fri och ohämmad och tillåter sig att driva med demonregissören.

Världspremiären gick den svenska nationalscenen miste om. Scenversioner av Ingmar Bergmans ”Fanny och Alexander” har vid det här laget spelats på både Nationaltheatret i Oslo (2009) och på Det Kongelige i Köpenhamn (2011). När nu äntligen Stefan Larssons iscensättning har premiär på Dramaten är det till råga på allt Larssons andra scenversion, eftersom han satte upp Bergmans mästerverk redan för två år sedan på Århus teater. Ibland smäller emellertid en hemkomst lika högt som en världspremiär, och iscensättningen i Stockholm känns på många sätt som en hemkomst. Kjetil Bang-Hansens norska version var inte särskilt originell, men påkostad – och trimmad. Den visade att ”Fanny och Alexander” är dramatiskt effektiv även på teaterscenen. Emmet Feigenbergs danska iscensättning blev med Ghita Nørby och Sofie Gråbøl – drottningen och kronprinsessan i dansk teater – en familjeberättelse som kretsade kring två urstarka kvinnogestalter: Helena och Emelie Ekdahl. Att spela Bergman på Dramaten är emellertid något alldeles särskilt. Det är ju Bergmans hus. Ingen nationalscen i världen kan på samma sätt fördjupa valörerna i denna hyllning till teaterkonsten och det korta dyrbara livet eller, för den sakens skull, mönstra Jan Malmsjö i ett antal biroller, bland annat som skånsk poliskommissarie med förmåga att omvandla dödsbesked till bud om pånyttfödelse. Malmsjös filmroll axlas i Stefan Larssons scenversion av Reine Brynolfsson, som lägger svärta och svavel till Alexanders värld när mantlarna av trygghet rivs undan i och med faderns död. Brynolfssons Vergerus är på alla sätt mindre än Malmsjös kallsvettigt potenta biskop, men det är i gengäld lättare att förstå varför han är så mån om att krympa människorna i sin omgivning till sitt eget beskedliga format. En annan konsekvens av biskopens förminskade demoni är att gränsen mellan hans asketiska hushåll och den excentriska familjen Ekdahl inte blir fullt så skarp. Det finns exempelvis ett bistert stråk även i Marie Göranzons Helena Ekdahl som så brutalt och envetet avstår från att hjälpa sonen Carl. I jämförelse med tidigare iscensättningar kretsar Stefan Larssons ”Fanny och Alexander” annars i högre grad kring de tre bröderna, deras förstorade känslor, gester och behov: kring Oscar (Thomas Hanzon), Fanny och Alexanders pappa, som lever för den teater som först i dödsögonblicket besvarar hans kärlek; Carl (Christopher Wagelin) som hela tiden dubblar sitt elände; och Gustav Adolf (Jonas Karlsson) som i stället dubblar sina nöjen. Jonas Karlsson är så viktig för iscensättningen att man undrar om det inte i själva verket var hans ungdom som försenade Dramatenuppsättningen: Man väntade på att han skulle få midjemått och tinningar för att kunna göra gamle vivören Gusten. I sitt försvar av rollen – Gusten är ju på många sätt en frånstötande bock – drar Jonas Karlsson gärna mot farsen och det är genomgående så att iscensättningen hämtar mer energi ur ljus än ur mörker och förhåller sig fritt till Bergmans filmförlaga. Det är över huvud taget denna fria relation till Bergman som gör Stefan Larssons iscensättning så viktig. I den fyndiga kulissvärld som scenografen Rufus Didwiszus ställer på vridscenen läggs inte plysch till plysch utan bild till bild. Iscensättningen låter sig inte bara betraktas, den blänger även tillbaka. Stefan Larsson tillåter sig till och med att driva med Bergman, för Vergerus glädjelösa hem lånar bestämt paneler från Bergmans Fåröhem. Iscensättningen griper inte lika starkt som filmen. Men till slut märker man att Stefan Larsson värnar om dunklet i Bergmans drama, det som inte kan förklaras, om de krafter som sammantvinnas i Victor Lindblad Poturajs utmärkta Alexander. Det skulle ha varit så lätt att göra en spakt traditionsförvaltande iscensättning, att vända nationalscenen bort från det ”hemska skitiga livet” och de stora sammanhangen. Att döma av Stefan Larssons iscensättning låter sig nationalscenen emellertid inte hämmas nämnvärt av husgudar och -demoner, och det är ett hälsobesked. Stefan Larssons ”Fanny och Alexander” verkar kanske inte på djupet, men den verkar på längden.


Ung och lite äldre tog hem spelet när Göteborg festivalfirade

Summary: ”Soldiers” med Ulrik Munther, 17 år, och ”Shout it out” med David Lindgren, 29 år, tog de båda finalplatserna när Melodifestivalens andra deltävling avgjordes på lördagen i Göteborg.

Pojkarnas triumf, med andra ord. Enda damerna, men fyra sådana, att gå vidare blev Timoteij, de skönsjungande västgötskorna, som tillsammans med rockabillypojkarna i Top Cats får en möjlighet att nå Globenfinalen den 10 mars via andra chansen med ”Stormande hav” respektive ”Baby doll”. Ulrik Munther darrade inte precis på manschetten när han vandrade in på jättescenen i isladan. Fortfarande blott 17 år är han ändå en erfaren sångman, har ju bland annat triumferat i Lilla melodifestivalen. 2009 tog han hem både Sverigefinalen och nordiska finalen med låten "En vanlig dag". Snart är han dock uppe i juridisk vuxenålder, den 18 februari firar Ulrik sin 18-årsdag. Kanske med att titta på Melodifestivalens tredje deltävling, som hålls den dagen, nästa lördag. Ulrik Munther är uppväxt i Kungsbacka, söder om Göteborg. Han är både låtskrivare och sångare, spelar även gitarr och munspel, vilket han visade upp i Göteborg. 2011 kom hans debutalbum "Ulrik Munther" ut. Lördagskvällens succélåt ”Soldiers” har givetvis Ulrik Munther del i. Den har han skrivit tillsammans med fyra andra: Johan Åberg, Linnea Deb, Joy Deb och David Jackson. David Lindgren, 29-åring från Skellefteå, var lördagskvällens ”tvåa”, även om inget avslöjas om inbördes ordningen mellan de två som direktkvalificerar sig till festivalfinalen den 10 mars. Med utbildning från en teaterinriktad linje på gymnasiet i botten har David Lindgren gått vidare i karriären och hunnit med en hel del i musikalväg, bland annat ”Mamma mia” i Tyskland. 2009–2010 hade han huvudrollen Link i svenska uppsättningen av musikalen ”Hairspray” på China i Stockholm. David Lindgren har också synts i ”Så ska det låta” i SVT vid två tillfällen. Hans vinnande låt ”Shout it out” är skriven av Tony Nilsson och Fernando Fuertes Vargas.  Så här förlöpte melodifesten i Scandinavium: 1. ”Soldiers”, Ulrik Munther Text och musik: Ulrik Munther, Johan Åberg, Linnea Deb, Joy Deb, David Jackson Respektlös kille, med Dylanskt munspelsgissel runt halsen, sliten gitarr på magen och scennärvaro som skvallrar om att den här killen varit med förut. Charmig låt och snubbens unga röst låter ju ändå riktigt mogen. Här går det åt rätt håll. Vi sticker ut direkt: den här låten vinner... 2. ”Baby doll”, Top Cats Text och musik: Mårten Eriksson, Lina Eriksson, Susie Päivärinta Varför har rockabilly tagit grepp på Sverige på nytt? Räckte det inte med Stray Cats stompande på 70-talet och Playtones dito häromåret? Tydligen inte, fyra unga män (om jag räknar rätt) sköter genrens givna ingredienser med den äran, inklusive eko på ledande sångare. Äh, det är ju riktigt bra: det är den här låten som vinner i kväll... 3. ”I din himmel”, Sonja Aldén Text och musik: Sonja Aldén, Bobby Ljunggren, Peter Boström Sonja är ju min favorit. Allvarligt, hon sjunger så fint. Synd bara att min färg-tv lagt av, eller är klänningen så där blekrosa? Inte mycket till stuns. Och se upp, det är halkigt på bron över Sceine! Det här var vinnarllåten, lita på mig. 4. ”Aldrig aldrig”, Andreas Lundstedt Text och musik: Niclas Lundin, Maria Marcus, Randy Goodrum Andreas med frisyren ger aldrig upp, han bara kalufsar på, den här gången med mer av pop än disko. Grabben mognar, vad fyller han, 58? Delade han tyginköp med Sonja? Kavajen är misstänkt blekrosa. DÄR satt tonartshöjningen. Allt växer, det här är låten som sopar banan med alla andra... 5. ”Stormande hav”, Timoteij Text och musik: Kristian Lagerström, Johan Fjellström, Stina Engelbrecht, Jens Engelbrecht Timoteij, vad vore festivalen utan dessa blondiner från Skaraslätten? Intet. Men har de frågat Nordman om lov? Här bryts stilarna i en och samma låt, men allt landar i något slags folkligt vi alla tar till oss, som just Nordman sett till att fästa i myllan. Väl? Kan inte säga annat än att det här är vinnarlåten vi lyssnar till... 6. ”Shout it out”, David Lindgren Text och musik: Tony Nilsson, Fernando Fuertes Vargas Ska man känna till den här killen? Inte så lite dans i detta gung, men i förälddratillåten stil. Kan redan refrängen: "sky, high, loud". Koreografin sitter och så brann det till i pyrotekniken. Just när jag skulle få sagt att den här låten tar hem kvällens tävling, utan tvivel... 7. ”Det går för långsamt”, Mimi Oh Text och musik: Anton Malmberg Hård af Segerstad, Niclas Lundin Genialt att glida in till tonerna av Fridas ”Something going on”. Pastell-Mimi har dock inte röst i närheten av Abbadrottningen. Har nog valt fel tonart också. Men lekfullt är det där uppe på scenen, och visst är det ett fint beat som driver på det ”långsamma” bidraget. Här är den vinnarlåten utan diskussion... 8. ”Ge aldrig upp”, Thomas Di Leva Text och musik: Thomas Di Leva Oj, grabben hela dagen är här, frälsaren från andra sidan Dalälven. Gävlens asså! Nej, varken vi eller Di Leva ger upp, en sådan evig inspiration han är till att bara köra på, med nästans bästa för ögonen. Nåja. ”Låt krig bli till fred”, visst, jag sjunger med. ”Att vinna och bli rik” är inget för Thomas tvivlaren. Men i kväll vinner han, det här är salig segersång...  Ja, roligare än så där blir det inte. Förutom röstandet förstås. Ni är väl igång (telefon- och sms-nummer finns ett artikelklick bort, under rubriken ”DN tippar – de går vidare i Melodifestivalen”). Kom bara ihåg att alla vinner, på känt svenskt jämlikhetsvis. Jo, så kan det vara, för du kan rösta på alla låtarna! Som jag sitter och gör i detta nu. Att det sedan ställer till problem för tävlingsledningen bjuder vi på. S där en 44 låtar i Globen och en helnatts tv-sändning är det säkert fler än jag som längtar efter. Väl? Och lägg in en joker dessutom: ”Ska vi plocka körsbär i min trädgård”, Ann-Christine Bärnstens dunderbidrag från 1975. Där har vi katalysatorn allt handlar om. Nu är tre olyckliga utsedda. Följande går inte vidare: ”I din himmel”, Sonja Aldén; ”Aldrig aldrig”, Andreas Lundstedt; ”Det går för långsamt”, Mimi Oh. Lyckliga fem som gått vidare: ”Soldiers”, Ulrik Munther; ”Baby doll”, Top Cat; ”Stormande hav”, Timoteij; ”Shout it out”, David Lindgren; ”Ge aldrig upp”, Thomas Di Leva. Ja, vad säger man? Jo, att en av de fem kommer att få det hårdaste straffet i kväll, att vara så nära men så långt borta (var inte det en filmtitel...?). Den som varken går till final direkt eller får andrachans. Direkt till final går, trodde väl det, Ulrik Munther. "Lill-Dylan" stegar upp på scenen och drar sin ”Soldiers” på nytt. Vem får han med sig på direkttåget till Globen i Stockholm lördag den 10 mars? Jo, det får vi veta strax... Men andra chansen blir det hur som helst för "Baby doll" med Stray Cats och "Stormande hav" med Timoteij. Ska Thomas Di Leva...? Han ser spänd ut. Men det blir inte han, utan David Lindgren! Som med sin "Shout it out" får följa med Munther direkt till finalen. En liten skräll, må man säga. Melodifestivalen, deltävling 2 Vidare till final: ”Soldiers”, Ulrik Munther ”Shout it out”, David Lindgren Vidare till andra chansen: ”Stormande hav”, Timoteij ”Baby Doll”, Top Cats Utslagna: ”Ge aldrig upp”, Thomas Di Leva ”I din himmel”, Sonja Aldén ”Aldrig aldrig”, Andreas Lundstedt ”Det går för långsamt”, Mimi Oh Melodifestivalen, deltävling 1 (lördag den 4 februari) Vidare till final: ”Euphoria”, Loreen ”Mystery”, Dead by April Vidare till andra chansen: ”Jag reser mig igen”, Thorsten Flinck och Revolutionsorkestern ”Sean den förste Banan”, Sean Banan Utslagna: ”The boy can dance”, Afro-Dite ”Salt & pepper”, Marie Serneholt ”På väg”, Abalone Dots ”I want to be Chris Isaak (this is just the beginning)”, The Moniker


”Lohengrin”. Michael Weinius höjer rösten i romantisk opera

I Richard Wagners instruktioner till ”Lohengrin” skriver han att den tyska operan helst ska sjungas med ett ”italienskt” sångsätt. För Michael Weinius är det en extra utmaning att försöka leka fram melodierna (bel canto) som betonar vacker klang och teknisk sångskicklighet som finns i till exempel operor av Gaetano Donizetti, och Gioacchino Rossini. – Det handlar om att ta bort det kantiga i sången och binda ihop tonerna (legato) med en mycket liten eller ingen paus mellan dem, förklarar han. Det var på gymnasiet i Adolf Fredriks musikklasser som Michael Weinus på allvar blev förtjust i opera. Det avgörande ögonblicket var när han tillsammans med några klasskamrater fick vara med på Kungliga Operan som statist i ”Othello”. Insatsen för gosskören var att på en given signal springa upp på scenen med facklor i händerna. Allt var över på tjugo sekunder. – Vi tyckte att det var det häftigaste som vi varit med om. Sedan blev jag en trogen operabesökare och satt ofta uppe på lyssnarplats och hörde en massa föreställningar. Men innan dess var han måttligt intresserad. Han berättar om när han i sexårsåldern lekte radioprogram med sin kassettbandspelare och vid ett tillfälle intervjuade sig själv. Frågan han ställde var vilken musik han inte gillade. ”Hårdrock och opera med Birgit Nilsson”, löd svaret. – Jag tyckte nog att hårdrocken var skränig och operamusiken var stor expansiv sång och på ett språk som jag inte fattade. Nu har jag ju ändrat mig helt – i vart fall när det gäller operamusiken. Jag vet att det finns människor som tycker eller tror att det är på det sättet. Men nu har vi textmaskiner som gör att alla kan hänga med i handlingen och förstå vad som händer på scenen. Michael Weinius tycker inte att ”Lohengrin” är en ”förstagångsopera” eftersom den är ganska lång. Men så ångrar han sig. – Jo kanske ändå. Det är ingen svår Wagneropera. Tvärtom är den lätt och tillgänglig med ett magnifikt drama och vacker musik. Här finns den spännande konflikten mellan två ytterst obehagliga människor som för egen vinnings skull försöker förgöra varandra. Det är storslaget och intressant. Jag började plugga in rollen redan för ett år sedan. Det tar så lång tid att få den att bottna och göra den till min egen. Berättelsen i ”Lohengrin” utspelar sig i hertigdömet Brabant där en ung man, Gottfried, försvunnit på ett mystiskt sätt. Han är son till den framlidne hertigen och man anklagar systern Elsa för att ha mördat sin bror. Elsa ber att en riddare (Lohengrin) hon sett i sina drömmar ska bevisa hennes oskuld, slåss för hennes sak. Så uppenbarar sig den okände riddaren i en båt dragen av en svan. Enda villkoret han ställer för att försvara Elsa är att hon aldrig ska fråga vad han heter eller var han kommer ifrån. Lohengrin vinner duellen men anklagas för att vara en magiker. Till slut tvingas han avslöjar sig, som riddaren av den heliga Graal son till kung Parsifal, och förs tillbaka till Graalborgen. Premiär 7/4


Patricia Highsmith skapade det hypnotiska suget kring mr Ripley

Summary: Patricia Highsmiths första bok om den oberäknelige strebern Tom Ripley gavs ut 1955. Nu kommer tre romaner i nyutgåva på svenska. Henrik Berggren följer den våldsamme amerikanen på en ond odyssé i ett pittoreskt Europa.

Den karismatiske mördaren och förfalskaren Tom Ripley är mest känd som filmgestalt. Jag stötte på honom första gången i Wim Wenders briljanta sjuttiotalsfilm ”Den amerikanske vännen”, där Dennis Hopper framställde Ripley som en kaotisk, marijuanadoftande figur. Drygt tjugo år senare levererade Matt Damon en mer småborgerligt preciös gestaltning i ”The talented mr Ripley”. Båda tolkningarna är utmärkta på sitt sätt, men Damon ligger utan tvekan närmare originalgestalten, som återfinns i fem romaner av den amerikanska författaren Patricia Highsmith. Hon skrev mycket annat – däribland den bok som var förlaga till Hitchcockfilmen ”Främlingar på tåg” – men Ripleyböckerna var livsverket som följde henne från genombrottet på femtiotalet fram till hennes död 1995. Tom Ripley brukar beskrivas som en antihjälte. Det stämmer bara till hälften. Antihjältar är oftast sympatiska personer som har hamnat i konflikt med ondsinta eller fyrkantiga maktsystem: Don Quijote av La Mancha, den tappre soldaten Svejk eller Randle McMurphy i ”Gökboet”. Den som lever utanför lagen måste vara ärlig, som Bob Dylan har påpekat. Men Ripley är allt annat än ärlig. Det finns inget högre uppsåt bakom hans brottsliga handlingar, inte ens den demoniska ondska som blivit så populär i moderna äckelromaner som ”American psycho” och ”När lammen tystnar”. Ripley är inte speciellt förtjust i att döda. Mord, liksom stöld och identitetsbyte, är en funktionell nödvändighet som avlägsnar det som hindrar honom från att njuta av den borgerligt behagliga livsstil han anser sig ha förtjänat. Det enda som är originellt med honom är den hänsynslöshet med vilken han är beredd att förverkliga sina småskurna, materialistiska begär. Nu har de tre första Ripleyböckerna återutgivits på svenska i en trivsam volym. I debutverket ”En man med många talanger” från 1955 möter vi huvudpersonen som ung, vinddriven man i New York. Föräldrarna är döda, han har ingen universitetsutbildning men rör sig ändå bland intellektuella och konstnärer på Manhattan. Ett slumpartat möte ger honom uppdraget att fara till Italien och övertala en rik bekant, Dickie Greenleaf, att återvända hem till USA och träda i tjänst hos sin far. Till en början går det strålande – inte för att Dickie tänker åka hem, men Ripley lyckas vinna hans förtroende. Men efter hand tröttnar Greenleaf på sin nye väns streberaktiga, parasitära och lätt homoerotiska anspråk. Tom blir förtvivlad: ”Han hade erbjudit Dickie vänskap, kamratskap och respekt, allt han hade att erbjuda och Dickie hade svarat med otacksamhet …” Han slår inte bara ihjäl Dickie utan iscensätter en improviserad charad där han tar över vännens identitet och skriver ett testamente med Tom Ripley som arvtagare. Med den italienska polisen i hasorna återuppstår han under sitt riktiga namn och kasserar in arvet, som blir grunden till ett nytt liv som ekonomiskt oberoende amerikan i Europa. I den följande boken, ”En man utan samvete”, som kom ut 1970, fortsätter Ripley sin karriär som mördare. Arvet efter Dickie har börjat sina och för att finansiera sin bekväma livsstil med vackert franskt hus och vacker fransk fru bistår han en engelsk konstförfalskningsliga. Tyvärr tvingas han slå ihjäl en gnetig amerikansk konstköpare som hotar att avslöja lurendrejeriet, med en serie komplicerade förvecklingar som följd. Fyra år senare kom ”En man med onda avsikter”, som är den huvudsakliga förlagan till ”Den amerikanske vännen”. Till en början är Ripley är lika småskuren som någonsin. För att straffa en dödssjuk man som råkat titta snett på honom utsätter han honom för en ondskefull frestelse: om han mördar en italiensk mafioso kommer han att få en stor summa pengar att efterlämna till sin familj. Men något händer med Ripley under resans gång. För första gången får han dåligt samvete och försöker att hjälpa sitt offer, samtidigt som han tröstar sig med att det är en samhällstjänst att döda gangstrar. Originaliteten i Ripleyböckerna är att de så kompromisslöst visar hur berättarkraft betvingar moraliska skrupler: man gillar inte huvudpersonen men följer honom med andan i halsen. Det har inte så mycket med själva intrigerna att göra, som ofta är orimliga, ologiska och förvirrande (Raymond Chandler, som skrev filmmanuset till ”Främlingar på tåg” hävdade att handlingen höll på att göra honom vansinnig). Nej, det hypnotiska suget kommer från Ripley själv och den säregna värld han rör sig i. Och den laddningen kommer förstås i sin tur från själva upphovsmannen. Enligt ”The talented miss Highsmith”, en biografi av Joan Schenkar som kom 2009, betraktade hon Ripley som ett alter ego till den grad att hon signerade sina böcker ”Hälsningar från Pat/Tom”. Det innebär inte att Highsmith var en kriminell psykopat, men om man ska tro Schenkars lätt överspända livsskildring var existensen av andra människor ett problematiskt livsinslag. Hon var ”elak, hård, grym, oälskad och oförmögen att älska” enligt en bekant. Och även om vännerna gillade Pat Highsmiths humor och rakhet är det ingen som hävdar att hon var varm eller generös. Hennes vanor var excentriska, bland annat att betrakta sniglar som parar sig (”Jag brukar ta med mig fem eller sex när jag åker på semester”). Hon var fylld av fördomar och skrev antisemitiska insändare under påhittade namn mot slutet av sitt liv. De många älskarna betygsattes skoningslöst i omfattande privata dagböcker. Men hon hade också en del bagage, som det heter. Hon var lesbisk i en tid som betraktade homosexualitet som en sjukdom (kanske har sniglarna något med det att göra), drack stora mängder alkohol och brottades med ett starkt modersberoende. Dessutom ägnade hon sig åt ett psykiskt högriskyrke, författarens. Det ursäktar definitivt inte allt, men kanske förklarar en del. Hon föddes 1921 i Forth Worth, Texas. Föräldrarna, som båda arbetade med grafisk design, flyttade snart till New York där Pat växte upp, först på Manhattan och sedan i Queens. Hennes intresse för litteratur vaknade tidigt och under sin collegetid redigerade hon en litterär tidskrift. Efter examen, under större delen av fyrtiotalet, försörjde hon sig på att skriva manus till serietidningar, som blommat upp till en jätteindustri i USA, och gick nästan – det här är för alla serienördar därute – på en träff med Stan Lee, Spindelmannens skapare. Men på kvällar och nätter knöt hon kontakt med författare, konstnärer och intellektuella samtidigt som hon febrilt skrev noveller, dikter och romaner. 1940-talet var en kreativ höjdpunkt i New Yorks historia; staden var fylld av skådespelare, författare, konstnärer, musiker – många flyktingar under nazismen – som ännu hade råd att bo i Greenwich Village. Highsmith sög kraft ur denna miljö, men samtidigt var hon för udda för att hävda sig med sina skruvade mordhistorier och berättelser om lesbiska förhållanden, som dessutom skrevs under pseudonym. Likt den unge Tom Ripley tycks hon streberaktigt ha försökt knäcka koderna i den New York-miljö hon rörde sig i. Och i likhet med sin romanskapelse fann hon en fristad i Europa. Franska och tyska intellektuella skulle under sextio- och sjuttiotalet visa sig långt mer mottagliga för hennes svarta existentialism än deras amerikanska motsvarigheter (”Påminn mig, Joan. Vad var Highsmith? En finkulturell deckarförfattare?”, säger Norman Mailer i en intervju med Schenker). Här kan man ana en europeisk narcissism. Till skillnad från Ripley, den oberäknelige och våldsamme amerikanen, är miljöerna i hennes böcker stabila, trygga och lugna. Highsmiths Europa befinner sig utanför historien: pittoreska fiskebyar, vackra stenhus, charmiga hotell, italienska grevar, sidenpyjamaser, lummiga skogsvägar där man köra sin Alfa Romeo. Andra världskriget och Förintelsen finns inte – ondskan kommer utifrån. Wenders träffade inte så fel med sin ominösa filmtitel ”Den amerikanske vännen”. Debuterade 1950. Tre kända filmatiseringar Patricia Higsmith (1921–1995) debuterade som romanförfattare 1950 med ”Främlingar på tåg”. Hon blev känd för en större publik när boken filmades av Alfred Hitchcock. Hennes första bok om Ripley, ”En man med många talanger”, kom 1955 på engelska och hette ”The talented mr Ripley”. De två andra som ges ut på svenska är ”En man utan samvete” (1970) och ”En man med onda avsikter” (1974). Totalt skrev hon fem Ripley-böcker. Bland de kända filmatiseringarna finns Wim Wenders ”Den amerikanske vännen” (1977) med Dennis Hopper och ”Ripley’s game” (2002) av Liliana Cavani med John Malkovich i huvudrollen. Redan 1951 kom Alfred Hitchcocks "Främlingar på tåg" som också bygger på en av hennes böcker. I Anthony Minghellas ”The talented mr Ripley” (1999) spelade Matt Damon Ripley. Patricia Highsmith”Mr Ripley”Övers. Patricia Highsmith ”Mr Ripley” Övers. Mårten Edlund och Britte-Marie Bergström Norstedts Joan Schenker ”The talented miss Highsmith” Picador