”Intresset för Morran & Tobias är nog en kombo av skadeglädje, empati och avundsjuka”

Summary: Den svårt dysfunktionella mor och son-duon Morran och Tobias återuppstår på bioduken på onsdag. Johan Rheborg och Robert Gustafsson lägger sina rollfigurer på analyssoffan inför premiären av ”Morran & Tobias. Som en skänk från ovan”.

”Jaja, det är en dag i morgon också.” Sextonde och sista avsnittet av ”Morran och Tobias” på SVT Play slutade som det brukar sluta – allt rasar, kaos råder, men tåliga mamma Morran rycker på axlarna åt allt omkring henne: det risiga huset, bilvraken, det gamla kylskåpet och all annan bråte ute på tomten. Och inte minst åt hemmavarande, snart medelålders sonen Tobias med en eller annan bokstavskombination i sin journal. Jaja, det är en dag i morgon också. När det gravt dysfunktionella mor och son-paret nu börjar om än en gång sker det i ett större format: på onsdag har långfilmen ”Morran & Tobias. Som en skänk från ovan” premiär på biograferna. Inte får de två det så mycket bättre för det, huset brinner ner och ett nytt – nej, ett annat – som kommunen tilldelat dem ska tas i besittning. Räkna med röra. – Hon är ju en mästare på att gå vidare, säger Johan Rheborg om sin rollfigur Monica som Morran egentligen heter. – Hon bara släpper skiten, alla besvikelser och allt som Tobias har sönder: ”Ja-a, bubbis!” säger hon. Allt har liksom fastnat i ett temporärt läge i deras liv, men mitt i den här rörigheten finns faktiskt en trivsel som gör dem blinda för allt som går snett, säger Rheborg. – Visst är det äckligt och skitigt och inget fungerar, de har inte känslan för hur man tar hand om sig själva eller sitt hem, men de ser ju aldrig misären omkring dem, kanske inte riktigt jag heller, säger Robert Gustafsson som spelar den eviga tonåringen Tobias, han som tokhandlar tuffa tekniska prylar på nätet, bygger ihop dem – och omgående tappar intresset. De båda folkkära skådespelarna har tagit plats i en stor plufsig soffa i Cadierbaren på snofsiga Grand Hôtel i Stockholm där vi ska äta lunch och försöka bena ut vilka Morran och Tobias egentligen är. På soffbordet ligger en vinlista med sirligt ornamenterade pärmar, servila kypare håller sig diskret redo i bakgrunden. Det är en miljö så långtifrån Morrans och Tobias som man kan komma, bara soffan lär väl vara värd mer än deras hus. Men kanske ligger den här karaktärsduons succé just där; att det bland alla galna händelser – bränderna, kortslutningarna, översvämningarna, explosionerna, det allmänna förfallet – berättas om ett Sverige som aldrig annars lyfts fram. Ett Sverige som aldrig getts chansen, eller om så definitivt inte har tagit den. Men det handlar inte om någon typisk bang-krasch-poff-komedi med juldagspremiär, inte heller om något klassförakt eller lyteskomik. I grunden är det en mörk historia med ett försvunnet alkoholiserat as till make och pappa (nja, det är nog någon annan) som bärande element, en historia som berättas med en rätt stor skopa ömhet. Den sortens komedi där man bara nästan skrattar i någon sorts skräckblandad förtjusning åt mamman och sonen i samhällets offsideläge. – Jag tror att det handlar om en kombo av skadeglädje, empati och avundsjuka, säger Robert Gustafsson. Lite av alla tre behövs. Och nog skulle man själv vilja ha det kravlösa livet ibland. Jag växte faktiskt upp mittemot ett sådant där hus, det var alltid stökigt, det lät alltid mycket därifrån, råttor sprang omkring, sopor och en gammal frysbox stod ute på tomten, allt det där, men alla sneglade frestat ditåt, där verkade man ju få göra som man ville. – Samhället har ju släppt de här två. De är omöjliga, men har varandra till hundra procent, vilket också är den onda cirkeln, säger Johan Rheborg. Samtidigt finns en frihet, en lockelse i all släppt ordning. Det är ett tag sedan nu men Johan Rheborg och Robert Gustafsson har gjort mycket tillsammans förr. Inte minst som kolleger i Killinggänget, och inte sällan med karaktärer som har snubblat lite snett i tillvaron. Rätt sorgliga typer, allihop. Det fanns en gång en viss affärsresenär och företagskonsult, men inte ens han tilläts hålla ut i sin hybris. – Nej, jag tog ju Percy Nilegård från någon sorts börsmäklartyp till mer eller mindre hemlös, skrockar Johan Rheborg. För mig känns det logiskt, det är alltid mer meningsfullt och roligt att göra människor som har det kämpigt. Och kämpigt har de ju, Morran och Tobias. Det går egentligen inget vidare med någonting, men de känner inte av misslyckanden som de flesta av oss andra skulle göra. De bara fortsätter med sitt gemensamma liv, och allt bara fortsätter att rasa omkring dem. – Tobias har ju en begåvning, om än autistisk, menar Robert Gustafsson. Men begåvningen är också ett hot för Morran, tänk om någon uppfattar den, tänk om någon sätter honom på ett jobb och han skulle försvinna från henne hela dagarna. Det är det här Helan och Halvan-konceptet som är något av det finaste jag vet. Särar du på paret så dör båda, men får de fortsätta vara ihop så klarar de allt. Duon som förutsättning, alltså. Men samtidigt finns det en sjuka, inom såväl fiktionen som dokusåpan, att så fort ett par har etablerats så ska de ut och resa, möta världen, bli fler. Inte de här två. Morran drömmer förvisso om att komma i väg, och tafatta försök görs ibland, men Tobias ser alltid till att det spricker. Eller manusförfattarna Johan och Robert, snarare. – Det här är bara de två, slår Johan Rheborg fast. Bryter man den barriären så blir det något annat. Hela idén är att kliva in i deras slutna men totalkaosiga värld. Det är en värld av inte bara skräp, fukt, kyla, saker som går sönder, det är också en värld präglad av en usel uppförandekod, om man säger så. Tobias språkbruk, inte minst, skulle i vår hysteriska tid lätt kunna misstolkas. – Vi var beredda på en anstormning i början, berättar Robert Gustafsson, framför allt med tanke på Tobias vokabulär som i princip bygger på att allt kan ha ändelsen ”hora”. Men folk verkar ha fattat att det här är tänkt som kärnfulla porträtt. Det handlar väl mycket om moral just nu. Då kan det vara förlösande att titta på två som inte har några moraliska regler alls. – Jag tror att jargong, att bli immun mot hårda ord uppstår jättelätt, fyller Johan Rheborg i. Nu lever vi i en tid där ordet bedöms snabbare än budskapet medan det för de här två är tvärtom, deras ord har tappat allt värde. – Och humor ska vara på gränsen för mig, fortsätter Johan Rheborg. Min absoluta favorit är ”King of comedy” (Scorsese/De Niro, red:s anm). Jag rekommenderade min bror den, men han tyckte att den var fruktansvärd, han blev enormt illa berörd av Rupert Pupkins genanta beteende. Men jag känner så oerhört starkt för den typen av karaktärer, människor som är utanför på olika sätt. Är det här en svensk humorform, att dels teckna par, dels visa sympati med losern? – Det kan hända att det är så: Biffen & Bananen, Ronny & Ragge, Morran & Tobias… Vi är ju uppvuxna på Hasseåtage, Magnus och Brasse – och Reinfeldt och Borg, det var ett framgångsrikt komikerpar! säger Robert Gustafsson med blixtrande ögon. I långfilmen blickas det bakåt en del, bland annat får vi glimtar ur Tobias barndom. Men finns det också en fortsättning framåt, alltså en del 2? – Det vet man aldrig. Men det finns många gamla skruttiga hus i Sverige att flytta in i, säger Johan Rheborg och ler hemlighetsfullt. Jo, det kan nog bli nödvändigt för Morran och Tobias att flytta igen. Det är ju faktiskt en dag i morgon också. Morran och Tobias. Hon: Monica, mamma. Frånskild, möjligen änka. Arbetar inte. Röker. (Spelas av Johan Rheborg.) Han: Tobias, hemmavarande son. Arbetar inte. Nätshoppar, mekar. (Spelas av Robert Gustafsson.) Bor: Kanske utanför Trosa, Södermanland. Bakgrund: Startade som minisketch i tv-programmet ”Svensk humor” 2013, fortsatte som 16 webbavsnitt på SVT Flow/Play 2014 och sändes förra året som fyra halvtimmesavsnitt i SVT. Långfilmen ”Morran & Tobias. Som en skänk från ovan” har biopremiär onsdag den 26 oktober. Regissör är Mats Lindberg. För manus står Robert Gustafsson, Johan Rheborg, Stefan Wiik och Mats Lindberg. Robert Gustafsson Född 1964, uppväxt i Skövde. Roller i urval: ”Nilecity 105,6”, ”Percy tårar”, ”I manegen med Glenn Killing”, ”Att stjäla en tjuv”, ”Torsk på Tallinn”, ”Fyra nyanser av brunt”, ”Hundraåringens som klev ut genom fönstret och försvann”. Johan Rheborg Född 1963, uppväxt i Täby. Roller i urval: ”Ha ett underbart liv”, ”Cleo”, ”Hjälp!”, ”Torsk på Tallinn”, ”Fyra nyanser av brunt”, ”Rederiet”, ”Kenny Starfighter”, ”Kenny begins”, ”Solsidan”, ”Allt faller”. 3 karaktärspar inom humor som duon gillar 1 ”Helan och Halvan” ”Det perfekta karaktärsparet. Man gråter lika mycket åt dem som man skrattar.” 2 Patsy och Edina i ”Helt hysteriskt” ”Det totalt ansvarslösa livet, de klänger fast vid en ungdomstillvaro som de har passerat för länge sedan. Sättet som Edina behandlar dottern på är detsamma som Tobias behandlar Morran på. Hon måste vara sämsta mamman i mannaminne – oerhört befriande.” 3 Magnus & Brasse i ”Fem myror...” ”Helt outstanding ihop, så extremt tydliga karaktärer, akademikertypen och slarvern. Vuxna barn som fortfarande tävlar och tjafsar. Precis som Morran och Tobias.” + Kan vi inte få lägga till en trio? Jönssonligan! ”Perfekt som trio, tre nycklar för en lyckad komedi: en med hjärna men utan social begåvning, en doer utan hjärna men som är social och en nörd med specialkunskaper.”


Ebba Witt-Brattström gör opera

Summary: Författaren och litteraturprofessorn Ebba Witt-Brattström gör nyskriven svensk opera i Vattnäs konsertlada i Dalarna.

I ett nytt operasamarbete görs nyskriven svensk opera i Vattnäs konsertlada i Dalarna. Litteraturprofessorn och författaren Ebba Witt-Brattström samarbetar med Mathias Clason, som gör libretto och scenografi, Paula Malmborg Ward, tonsättare och regissören Niklas Hjulström. ”Där de brännande samtidsorden blir till toner och tonerna kommer till liv på ett sätt som aldrig skådats tidigare på en svensk operascen”, skriver man i ett pressmeddelande om operan som kommer ha urpremiär på Vattnäs konsertlada. Ebba Witt-Brattströms gjorde sin skönlitterära debut med boken ”Århundradets kärlekskrig” som gavs ut tidigare i år.


Partierna eniga kring ny kulturmoms

Summary: När DN ringer runt till riksdagspartierna är de eniga om att den digitala momsen bör sänkas till 6 procent. Men trots det sker ingenting, och flera menar att regeringen gjort för lite för att driva frågan.

I tisdagens DN kritiserade flera företrädare för mediebranschen regeringen för att man gjort för lite för att driva en förändring av digitalmomsen, som i dag ligger på 25 procent jämfört med 6 procent på tryckt material. När DN ringer runt till de riksdagspartierna som inte är i regeringsställning är de överens om att det inte är hållbart med olika moms på tryckt och digitalt material. Olof Lavesson, kulturpolitisk talesperson för Moderaterna: – Sverige behöver en fungerande mediemarknad och då är digitalmomsen ett stort problem som behöver lösas. Alternativet är att man fortsätter dopa mediemarknaden med olika bidrag, vilket inte är hållbart i längden. Jag vet att direktivet är på väg fram nu i EU, så det regeringen behöver göra är att sätta i gång arbetet direkt så att man kan anpassa systemet med fungerande regler. Det borde redan ha gjorts. – Alice Bah Kuhnke har nämnt mediefrågor som en prioritering sedan hon tillträdde, men än så länge har man gömt sig bakom medieutredningen som kommer senare i år. Men det här med momsen är något som behöver lösas direkt oavsett vad Anette Novak kommer fram till. Per Lodenius, kulturpolitisk talesperson för Centerpartiet: – Inte minst inom bokbranschen har det här varit en stor diskussion, men nu är det även det i mediebranschen. När medierna ställer om för att anpassa sig till en ny verklighet ska inte vi hindra den utvecklingen – det här är inte minst viktigt på landsbygden där det är ett sätt att ha kvar den lokala journalistiken. Att kunna ta del av den kunskap och bildning som finns oavsett form ska inte straffas kostnadsmässigt vare sig för läsare eller publicist. Han anser att regeringen borde förbereda en ny digital moms redan nu före det nya EU-direktivet och menar att anledningen till att inget gjorts ännu är att man har skyllt skillnaden på EU. – Just nu är det inte mycket som saknas för att man ska kunna införa lika moms redan nu. Förväntningarna är att direktivet kommer att tas i EU, men man borde kunna gå före, vilket man gjort i andra länder. Man har skyllt det här på EU. Men vad det handlar om är att samma typ av medieinnehåll ska ha samma momssats oberoende om det är tryckt eller digitalt. Vi har sett att man är försiktig i Sverige att gå emot EU, men samtidigt finns möjligheten redan nu så det är upp till regeringen och kulturministern att vara tydligare med vad de vill. Mathias Sundin, skattepolitisk talesperson för Liberalerna: – Vår ståndpunkt är att digitalt och tryckt material borde ha samma procentsats. Det är en helt bisarr ordning att det är 6 procent moms på tryckt material och 25 procent för exakt samma text digitalt. Det är befängt. Men det är naturligtvis inte bara för oss att ändra på i Sverige – det måste ske i EU. Han tycker det är viktigt att EU kommer överens i frågan, och vill inte se att Sverige går före i att ändra reglerna. – Som med alla EU-regler och överenskommelser kan man ju bara strunta i dem, men det är bättre att försöka komma överens. Men det är långa processer inom EU, så det är upp till regeringen att driva det här och kräva att flera regeringar driver frågan. Jag har inte sett att S-regeringen gjort det på något särskilt sätt, men jag hoppas man tar tag i och driver detta nu. Han menar att digitalmomsen i dag förvärrar situationen för mediebranschen. – Särskilt tidningar har haft en svår situation länge och det här gör det svårare att flytta över material till det digitala. Det är väldigt kontraproduktivt, så det är inte bara en liten konstig grej, utan drabbar en hel bransch. Rossana Dinamarca, kulturpolitisk talesperson för Vänsterpartiet: – Vi motionerade i den här frågan redan i höstas. Riksdagen har redan sagt ja till en sänkt moms för e-böcker men regeringen har hävdat att det inte är möjligt på grund av EU. Sättet du läser ska inte vara det som avgör hur mycket du betalar. Kulturmomsen ska inbegripas oavsett teknik. Har regeringen gjort tillräckligt? – Nej, och det är därför vi motionerar om detta. Beslutet fattades i riksdagen för fem år sedan och vi tycker att det är dags att göra något aktivt. Är EU problemet så måste man trycka på i EU. Sverigedemokraterna svarar kort att de inte ser någon vinst i en differentierad kulturmoms. DN har även sökt Kristdemokraterna. I dag har tryckta böcker och tidningar 6 procent moms, medan samma material i digital form har en moms på 25 procent. Orsaken är en EU-reglering som hindrar Sverige från att sänka momssatsen på digitala produkter. Frankrike och Luxemburg har sänkt den digitala momsen i strid med reglerna. I tisdagens DN publicerades en artikel där flera personer i mediebranschen kritiserade regeringen.


Politikerenkät: Digitala momsen bör sänkas

Summary: När DN ringer runt till riksdagspartierna är de eniga om att den digitala momsen bör sänkas till sex procent. Men trots det sker ingenting, och flera menar att regeringen gjort för lite för att driva frågan.

I tisdagens DN kritiserade flera företrädare för mediebranschen regeringen för att man gjort för lite för att driva en förändring av digitalmomsen, som i dag ligger på 25 procent jämfört med 6 procent på tryckt material. När DN ringer runt till de riksdagspartierna som inte är i regeringsställning är de överens om att det inte är hållbart med olika moms på tryckt och digitalt material. Olof Lavesson, kulturpolitisk talesperson för Moderaterna: Olov Lavesson. Foto: Charlotte Ström – Sverige behöver en fungerande mediemarknad och då är digitalmomsen ett stort problem som behöver lösas. Alternativet är att man fortsätter dopa mediemarknaden med olika bidrag, vilket inte är hållbart i längden. Jag vet att direktivet är på väg fram nu i EU, så det regeringen behöver göra är att sätta i gång arbetet direkt så man kan anpassa systemet med fungerande regler. Det borde redan ha gjorts. – Alice Bah Kuhnke har nämnt mediefrågor som en prioritering sedan hon tillträdde, men än så länge har man gömt sig bakom medieutredningen som kommer senare i år. Men det här med momsen är något som behöver lösas direkt oavsett vad Anette Novak kommer fram till. Per Lodenius, kulturpolitisk talesperson för Centerpartiet. – Inte minst inom bokbranschen har det här varit en stor diskussion, men nu är det även det i mediebranschen. När medierna ställer om för att anpassa sig till en ny verklighet ska inte vi hindra den utvecklingen – det här är inte minst viktigt på landsbygden där det är ett sätt att ha kvar den lokala journalistiken. Att kunna ta del av den kunskap och bildning som finns oavsett form ska inte straffas kostnadsmässigt vare sig för läsare eller publicist. Han anser att regeringen borde förbereda en ny digital moms redan nu innan det nya EU-direktivet och menar att anledningen till att inget gjorts ännu är att man har skyllt skillnaden på EU. – Just nu är det inte mycket som saknas för att man ska kunna införa lika moms redan nu. Förväntningarna är att direktivet kommer tas i EU, men man borde kunna gå före, vilket man gjort i andra länder. Man har skyllt det här på EU. Men vad det handlar om är att samma typ av medieinnehåll ska ha samma momssats oberoende om det är tryckt eller digitalt. Vi har sett att man är försiktig i Sverige att gå emot EU, men samtidigt finns möjligheten redan nu så det är upp till regeringen och kulturministern att vara tydligare med vad hon vill. Mattias Sundin, skattepolitisk talesperson för Liberalerna. – Vår ståndpunkt är att digitalt och tryckt material borde ha samma procentsats. Det är en helt bisarr ordning att det är 6 procent moms på tryckt material och 25 procent för exakt samma text digitalt. Det är befängt. Men det är naturligtvis inte bara för oss att ändra på i Sverige – det måste ske i EU. Han tycker det är viktigt att EU kommer överens i frågan, och vill inte se att Sverige går före i att ändra reglerna. – Som med alla EU-regler och överenskommelser kan man ju bara strunta i dem, men det är bättre att försöka komma överens. Men det är långa processer inom EU, så det är upp till regeringen att driva det här och kräva att flera regeringar driver frågan. Jag har inte sett att S-regeringen gjort det på något särskilt sätt, men jag hoppas man tar tag i och driver detta nu. Han menar att digitalmomsen i dag förvärrar situationen för mediebranschen. – Särskilt tidningar har haft en svår situation länge och det här gör det svårare att flytta över material till det digitala. Det är väldigt kontraproduktivt, så det är inte bara en liten konstig grej, utan drabbar en hel bransch. Rossana Dinamarca, kulturpolitisk talesperson för Vänsterpartiet: – Vi motionerade i den här frågan redan i höstas. Riksdagen har redan sagt ja till en sänkt moms för e-böcker men regeringen har hävdat att det inte är möjligt på grund av EU. Sättet du läser ska inte vara det som avgör hur mycket du betalar. Kulturmomsen ska inbegripas oavsett teknik. Har regeringen gjort tillräckligt? – Nej, och det är därför vi motionerar om detta. Beslutet fattades i riksdagen för fem år sedan och vi tycker att det är dags att göra något aktivt. är EU problemet så måste man trycka på i EU. Sverigedemokraterna svarar kort att de inte ser någon vinst i en differentierad kulturmoms. DN har även sökt Kristdemokraterna. DigitalmomsenI dag har tryckta Digitalmomsen I dag har tryckta böcker och tidningar sex procent moms, medan samma material i digital form har en moms på 25 procent. Orsaken är en EU-reglering som hindrar Sverige från att sänka momssatsen på digitala produkter. Frankrike och Luxemburg har sänkt den digitala momsen i strid med reglerna. I tisdagens DN publicerades en artikel där flera personer i mediebranschen kritiserade regeringen för


Nytt filmrekordår för Disney

Året är långt i från över, men filmstudion Disney kan redan nu säga att 2016 blir det mest inkomstbringande året någonsin på marknaden utanför USA och Kanada. Med hjälp av ”Captain America: Civil war”, ”Hitta Doris”, ”Zootopia” och ”Djungelboken” passerade Disney i söndags 3,566 miljarder dollar, mer än de 3,565 miljarder som spelades in under förra året, som var det tidigare rekordåret, rapporterar företaget De fyra nämnda filmerna är dessutom de mest inkomstbringande av alla hittills i år på den totala biomarknaden, enligt Box Office Mojo. Disney har dessutom flera storfilmer kvar som släpps i år; ”Rogue one: A star wars story”, ”Doctor Strange” och ”Vaiana”. Den sistnämnda har dock premiär först i februari i bland annat Sverige.


Natur & Kultur startar nya litterära tidskriften Revy

Summary: Förlaget Natur & Kultur startar en ny litterär tidskrift – Revy. Första numret innehåller en djupdykning i den amerikanska författaren Toni Morrisons roman ”Jazz” och kommer att väga över ett kilo.

Förlaget Natur & Kultur startar en ny litterär tidskrift. Det första numret av tidskriften Revy släpps den 31 oktober, och i det djupdyker man i Toni Morrisons roman ”Jazz” från 1993. Den brittisk-somaliska författaren Nadifa Mohamed har gjort en längre intervju med författaren, och förutom det fylls numret av bland annat ett samtal mellan Fanna Ndow Norrby och Amie Bramme Sey om boken, ett reportage av Katia Wagner om flyktingungdomar i Sverige och recensioner av flera böcker som går i ”Jazz” fotspår. Redaktör är Anton Gustavsson. Varför har ni valt att utgå från ett verk och ett författarskap? – Vår grundidé är att använda en bok som ett prisma för att diskutera olika ämnen. I stället för att välja ett ämne, som rasism eller migration, så blir ämnena tydliga om man utgår från ett verk. Så har vi en stor kärlek till bra romaner, vi vill djupdyka i dem och se vilka idéer de väcker. Vilka idéer väcker ”Jazz”? – På ett sätt kan man tycka att det är lite konstigt att vi valt ”Jazz”. Den är lite svår att få tag på, och har inte fått någon nyutgåva på svenska sedan 1993. Men vi tyckte det fanns så många intressanta spår som var värda att utforska. Den utspelar sig i Harlem på 20-talet och huvudpersonerna försöker bygga ett nytt liv efter att ha lämnat Södern och slaveriet. Det är en intressant utgångspunkt för den samtida litteraturen och samhällsdebatten, och så är Toni Morrison en intressant författare, säger Anton Gustavsson. Första numret av Revy kommer alltså ut redan om två veckor, men arbetet med tidskriften har pågått i flera år. – Vi har haft en idé länge om att göra en litteraturtidskrift som tar sig an litteratur ur olika vinklar och nu har vi landat i det här första numret. Vi har inspirerats lite av Beyoncé så vi släpper tidskriften när den är färdig – utan att ha pratat så mycket om den innan, säger Anton Gustavsson. Behövs en ny litterär tidskrift nu? – Vi ser att utrymmena för att diskutera litteratur minskar. Det finns färre tidningar som recenserar litteratur i dag, och även om kulturtidskrifterna gör ett fantastiskt jobb så finns det ett mindre omfång i dag än det gjorde för 15–20 år sedan. Tidskriften kommer att ges ut i A3-format och väga strax över ett kilo per nummer. Efter det första numret kommer Revy att komma ut med ojämna intervaller, när man samlat ihop material till ett nummer så släpps det. Och namnet är en blinkning till både utländska tidskrifter och det klassiska svenska. – Namnet är en blinkning till de amerikanska och brittiska litteraturtidskrifterna, som The New York Review of Books. Och så är revy ett gammalt svenskt ord för tidskrift, även om det nästan bara är Veckorevyn som använder ordet i dag.


Svenska Akademien slutar söka Bob Dylan

Summary: Svenska Akademien har slutat försöka få tag på Bob Dylan. Årets Nobelpristagare i litteratur har ännu inte kommenterat priset. Men Akademien har en reservplan om han inte kommer till Stockholm.

Fyra dagar efter att Bob Dylan presenterades som årets litteraturpristagare har hela världen gratulerat artisten. Själv fortsätter han att turnera i envis tystnad om priset. Svenska Akademien har sökt honom sedan tillkännagivandet. Men nu slutar man försöka få tag på artisten. ”Vi sitter stilla i båten och jag är inte orolig, jag har en känsla av att Bob Dylan kan komma”, säger ständiga sekreteraren Sara Danius till Sveriges Radios Kulturnytt. Än så länge har Dylans officiella Twitterkonto gjort två korta anspelningar på Svenska Akademiens val. Ett tillkännagivande och en retweet av president Barack Obamas gratulationer. Få Nobelpristagare i litteratur har hållit sig undan lika länge.   – Att man inte har fått tag på pristagaren på dagen då priset tillkännages har hänt många gånger. Men att det har dröjt så här länge har knappt hänt förut. Men det är ju speciella omständigheter, han är på en stor turné. Jag bara konstaterar att det är ovanligt men jag har inga åsikter, säger Odd Zschiedrich, kanslisamordnare på Akademien. Oavsett om Bob Dylan väljer att komma till Stockholm eller inte hålls dock Nobelfestligheter till hans ära den 10 december. – Vi har inga deadlines utan avvaktar beskedet. Det har hänt förut att pristagare har uteblivit och då utarbetar vi ett alternativt program, säger Jonna Pettersson, pressansvarig på Nobelstiftelsen. Bob Dylans verk uppställda i Börshuset i Stockholm på torsdagen efter att Svenska Akademien tillkännagivit att Bob Dylan tilldelas årets Nobelpris i litteratur. Pristagare som har uteblivit En person har tidigare tackat nej till Nobelpriset i litteratur. Den franske författaren och filosofen Jean Paul Sartre avböjde priset 1964, eftersom han sade sig värna om sin frihet och sitt oberoende. Akademiledamoten Lars Gyllensten hävdade att Sartre hörde av sig flera år senare och ville ha prispengarna. Men då var det för sent. Den ryske författaren Boris Pasternak tackade ja till priset år 1958. Men senare tvingade ryska myndigheter honom att tacka nej. Flera författare har uteblivit från Nobelfestligheterna. Det har lösts med alternativa program. Harold Pinter och Elfriede Jelinek deltog på storbildsskärmar. Doris Lessings läkare avrådde henne från att åka. Hon skrev då ett tal som hennes förläggare läste upp. När Tomas Tranströmer tilldelades priset gjorde man ett program utifrån hans dikter, på grund av poetens talsvårigheter efter en stroke.


26 miljarder kronor till kultur 2015

Summary: Förra året lades 26 miljarder kronor i offentliga medel på kultur. Mest pengar till kulturen kom från kommunerna och staten, som tillsammans stod för 85 procent av pengarna.

Förra året lades 26 miljarder kronor i offentliga medel på kultur. Mest pengar lade kommuner och stat på kulturen. Tillsammans stod de för 85 procent av medlen, medan landstingen och regionerna stod för 15 procent. Detta enligt en rapport från Myndigheten för Kulturanalys. Mellan 2008 och 2015 har de offentliga medlen som gått till kultur ökat med runt 10 procent. Mest har de medel som kom från regionerna och landstingen till kulturen ökat. Men även om bidragen till kulturen har ökat, så har andelen av den totala budgeten som gått till kultur minskat hos stat, kultur och landsting. I kommunerna har minskningen varit stadig under en längre period, medan utgifterna för kultur i statsbudgeten minskade till 2015, efter att ha legat stadigt i några år. Enligt rapporten har statens utgifter för kulturområden som kulturmiljövård, litteratur, kulturtidskrifter, bild- och formområdet och konstnärlig gestaltning av gemensam miljö minskat mellan 2000 och 2015. Utgifterna för folkbildning har i stället ökat. Sedan 2010 har statens utgifter för medier minskat – vilket beror på att presstödet har sjunkit i takt med tidningarnas upplagor.


Catia Hultquist: Vittnesmålen om Trumps sexövergrepp är ingen stor överraskning

Summary: Donald Trumps pussygrabbande är inget extremt undantag. Det är sådant vissa tar sig rätten att göra. Och den gemensamma nämnaren brukar vara att denne är pojke eller man.

Det är onekligen underhållande att följa de amerikanska reaktionerna på sexanklagelserna mot Donald Trump. Det har varit moderligt förminskande (boys will be boys), via puritansk moralchock (herregud, kvinnan var ju gift!) samt kristen förvirring (Gud kan ändå ha användning för den mannen!). Men de nya vittnesmålen från kvinnor om Trumps påstådda sexövergrepp får mig knappast att famla efter luktsaltet. Rapporterna om tafsande, tvångskyssar och händer mellan ben är ju i själva verket mer logiska än chockerande. Och inte bara för att presidentkandidaten faktiskt själv sagt att han gjort just detta. Det var ju nämligen exakt dessa kriminella handlingar han beskrev i den ökända inspelningen som numera går under omskrivningen ”omklädningsrumssnacket”: Trump som skryter om hur han ogenerat kan ta för sig av kvinnor han möter för att han är en ”stjärna”, att han kysser dem utan lov och att han även brukar ”grab them by the pussy”, det vill säga ta dem mellan benen. Nej, den största anledningen till att detta inte kommer som en överraskning är det sorgliga faktum att Trumps pussygrabbande inte är något extremt undantag. Det är helt enkelt sådana saker som vissa människor tar sig friheten att göra. Oavsett bakgrund, hudfärg, religion, klass, kläder och frisyr. Och jag är ledsen, men den första gemensamma nämnaren för sextrakasseraren brukar vara att denne är pojke eller man. Den andra brukar vara kopplingen till en stark manlig gemenskap. Den tredje är idén om att tafsandet inte bara är ”helt okej”, utan att det också ingår i en sorts rättighetskatalog för gruppen man representerar. Och nej, de här tre komponenterna, som tillsammans utgör den genomsnittlige sextrakasseraren, är knappast förbehållna en obskyr grupp människor från Långtbortistan. Som många av oss redan vet – vardagens sexmarodör går runt mitt ibland oss och kan se ut lite hur som helst. Och det var ju just det här som några debattörer försökte påpeka när ämnet sexuella övergrepp kom upp sist. Det var när masskränkningarna av kvinnor under nyårsnatten 2016 i Köln upprörde en hel värld. Då påpekade exempelvis DN:s Hanna Fahl att den gemensamma nämnaren för den sortens övergrepp var könet (man) snarare än härkomst. ”Vet män att många kvinnors första reaktion inte är förvåning utan igenkänning”, skrev hon. Debatten som följde (vilka var det egentligen som sysslade med sextrakasserier och övergrepp, var det bara en viss sorts man med en särskild hudfärg och härkomst?) blev hätsk med mer eller mindre uttalade rasistiska slängar. Också när sexövergreppen mot unga tjejer under festivalen ”We are Sthlm” debatterats (var det enbart pojkar och män från andra kulturer som stod för tafsandet och var det därför det tystats ner?) har diskussionen snabbt glidit in på ett, för vissa, behagligare vi och dom-tänk. Det är andra män som gör så – inte vi. Sällan har väl sexuella trakasserier blivit så diskuterade och genomlysta. Med rätta. Men, som en luttrad väninna konstaterade med viss ironi: ”Vad skönt att vi äntligen kan slå fast att det är fel att ta en kvinna mellan benen!” Om sexanklagelserna mot Trump skulle stämma – vilket inte är helt otroligt eftersom han på ett sätt redan erkänt dem – är det dags att sluta peka finger och i stället börja se sexövergreppens mönster. Om Trump är toppen på isberget kan vi ju bara föreställa oss hur det ser ut därunder. Som många av oss redan vet – vardagens sexmarodör går runt mitt ibland oss och kan se ut lite hur som helst.


Melinda Kinnaman får Dramatens O'Neillpris

Summary: O'Neillpriset ska gå till ”högt förtjänta artister på Dramaten”. På fredagen fick Melinda Kinnaman årets pris.

Melinda Kinnaman är just nu aktuell med monologen ”Jag vill inte dö, jag vill bara inte leva” av Ann Heberlein på Dramaten. På fredagen fick hon O'Neillpriset, som ska gå till ”högt förtjänta artister på Dramaten”. — Jag var helt oförberedd, säger Melinda Kinnaman till DN. — Teaterchefen och ensemblechefen hade totalt lurat mig! Jag ska spela monologen ikväll och repar varje kväll innan, och hade sagt till dem att jag inte hade tid att komma på prisutdelningen. ”Du kan väl komma och applådera”, sa de. Och så fick jag det! Jag trodde man skulle vara äldre. Inte för att jag är så ung... I motiveringen till priset står att ”hon är uthållig och beständig som bly. Och hon är snabb och rörlig som eter och kvicksilver. Hon vet att den ömmaste och mjukaste leken är nära släkt med vargens klor.” — Jag tycker verkligen att det är en ära. Alla stora skådespelare som jag beundrar och inspireras av har fått det här priset, det är en sån ära att få vara en del av det gänget – Stina Ekblad, Lena Endre, Thérèse Brunnander, säger Melinda Kinnaman. Hur ska du fira? — Jag ska spela monologen ikväll och imorgon, haha! Stipendiet kommer från en donation av den amerikanska dramatikern Eugene O'Neill som när han dog 1953 testamenterade ”Lång dags färd mot natt” till Dramaten. Förra året fick Per Mattsson priset, och 2014 gick det till Thérèse Brunnander.


Akademien: Det här var Bob Dylans kodnamn

Summary: Ledamöterna i Svenska Akademien använde kodnamnet ”Barbro” för Bob Dylan när de talade om årets Nobelpristagare i litteratur. Det säger Akademiens ständiga sekreterare Sara Danius till DN.

Hemlighetsmakeriet är rigoröst under Svenska Akademiens diskussioner om vem som ska tilldelas Nobelpriset i litteratur. För att ledamöterna ska kunna referera till kandidaten utan att obehöriga råkar snappa upp namnet brukar man tilldela vederbörande ett kodnamn. I år blev det ”Barbro”, uppger Sara Danius i ett mejl till DN. Hon har själv inte använt kodnamnet eftersom hon inte talat med någon ledamot om Bob Dylan utanför Svenska Akademiens lokaler i Börshuset i Gamla stan. Läs mer: Tomas Tranströmers alias ”Stina” Varför valet föll på just Barbro är oklart. Förra årets litteraturpristagare Svetlana Aleksijvetij fick kodnamnet ”Bertil”. Patrick Modiano som fick priset 2015 benämndes som ”Eva” och Alice Munro fick heta ”Olle” under diskussionerna. Kodnamnen har historiskt sett haft en koppling till den potentielle pristagaren, men sedan Peter Englunds tog över som ständig sekreterare under perioden 2009–2015 får kandidaterna slumpvalda kodnamn. ”Vi tar en slumpvis vald bok, slår upp den på ett slumpvis valt ställe, och det första namn som dyker blir det nya täcknamnet”, skrev han i sin Akademiblogg.


Bob Dylan sade inte ett ord om Nobelpriset under konserten

Summary: LAS VEGAS. Bob Dylan sade inte ett ljud om Nobelpriset under sin konsert i Las Vegas, kvällen efter tillkännagivandet. Under fredagen, svensk tid, hade Dylan fortfarande inte brutit tystnaden. På plats i USA såg DN:s Martin Gelin en artist som bjöd på sina klassiska låtar.

En gigantisk glittrande neontavla lyser upp hela Las Vegas Boulevard med texten ”Grattis Bob Dylan”. Men under en drygt 90 minuter lång konsert här på natten till fredagen gjorde Dylan ingenting som visade att han överhuvudtaget kände till att han fått Nobelpriset. Han började sin konsert utan att säga ett ord och avslutade den likadant. Det var förstås precis vad hans fans förväntade sig. – Jag har sett honom mer än 50 gånger och jag älskade konserten. Det skulle ha varit väldigt överraskande om han hade sagt något om priset, det vore inte riktigt hans stil, säger Tom Mullooly, som likt många andra i publiken varit en hängiven Dylanlyssnare i många decennier. Tom Mullooly. Foto: Orjan F. Ellingvag Bland hans fans märktes en genuin stolthet över en artist som många utvecklat en djupt personlig relation till under flera decennier. Betsi Drayman, på besök i Las Vegas från Pennsylvania, var en av många i publiken som såg priset som vädligt välförtjänt. – Han är vår generations största poet. Det är klart att han förtjänar priset. Han har lyckats skildra mänskliga och politiska frågor som är tidlösa. Hans sånger är lika aktuella i dag som när vi sjöng dem på demonstrationer på 1960-talet, säger Drayman. Om det finns en plats i USA där folk är generellt obrydda om Nobelpriset, eller där man inte löper någon större risk för att hamna i diskussioner om huruvida låtskrivande verkligen kan anses vara litteratur, så är det nog här i centrala Las Vegas, där casinon, barer och nattklubbar håller öppet dygnet runt. Men längs dessa kilometer av lyxhotell med glittrande fasader var det förvånansvärt många som ägnade torsdagsnatten åt att prata om just Dylan. Hans ansikte skiner över hela Las Vegas Boulevard, med en stor gratulationstext om Nobelpriset, vilket fick många förbipasserande att stanna upp och diskutera nyheten. Betsi Drayman och Katheryn Gelo. Foto: Orjan F. Ellingvag De flesta som DN pratade med hade tydliga åsikter om att han tilldelats priset. Nyheten fick ovanligt mycket uppmärksamhet i amerikanska medier, sannolikt inte bara för att Dylan är den första amerikan som fått priset sedan Toni Morrison 1993, utan också för att han är just berömd och folkkär. Även i USA följde omedelbart en debatt om huruvida en låtskrivare förtjänar det prestigefulla litteraturpriset. Den anrika litteraturtidskriften Paris Review skrev en ironisk text där man raljerade över att en musikartist fått priset: ”Nu har det blivit dags för Philip Roth och Don Delillo att plocka upp gitarren”. Men många andra såg det som självklart och efterlängtat. Foto: Fred Tanneau/AFP Själv sade Dylan ingenting. På fredagen, svensk tid, hade han ännu inte tillkännagivit att han fått priset i något offentligt sammanhang och man har inte heller skickat ut något pressmeddelande om nyheten. Hans vän, sångaren Bob Neuwirth, sade till Washington Post att "Han är inte en 'skrytmåns'. Han kanske inte ens kommer att kännas vid det". Bob Dylans brist på entusiasm för priser och utmärkelser var ett roande samtalsämne bland många i publiken på konserten i Las Vegas, där man även diskuterade huruvida Dylan kommer att åka till Sverige för att ta emot priset. Han besökte Frankrike när han tilldelades Hederslegionen 2013 och höll ett mycket kort tacktal. När Barack Obama gav honom en nationell hedersmedalj tre år tidigare kom han också till Vita Huset, men är, enligt Obama, den enda artist som inte bett om en bild tillsammans med presidenten. Publiken på konserten var även en spegling av Dylans breda popularitet. Åtminstone fyra generationer var på plats. Mammor tog med sig sina döttrar, äldre hippies i batiktröjor och långa hästsvansar trängdes med unga studenter från University of Nevada som gjorde sitt bästa för att se ut exakt som Dylan såg ut när han var 22. Bryan Aaron och Liliana efter konserten. Foto: Orjan F. Ellingvag Bryan Aaron, en ung kille som arbetar med ljudteknik här i Las Vegas, besöker konserten med sin flickvän, som köpt med sig en snygg Dylanaffisch. – Jag har lyssnat på Dylan så länge jag kan minnas, säger han världsvant. Dylan bjöd på en relativt publikfriande konsert, med gott om de mest folkkära sångerna, som ”Don't think twice, it's all right”, ”Tangled up in blue” och ”Blowin' in the wind”. Efteråt var publiken nöjd, även om vissa hade förväntat sig att han skulle ha uppmärksammat sin status som den första sångaren någonsin med ett Nobelpris i litteratur. – Den enda överraskningen i kväll var att han plockade upp gitarren i ”Simple twist of fate”. Det har han inte gjort på många år, sade Tom Mullooly efteråt. DN i Las Vegas Text: Martin Gelin Foto: Orjan F. Ellingvag Nobelpriset till Bob Dylan Björn Wiman: Bara tråkmånsar kan muttra i missnöje över att Bob Dylan får Nobelpriset Årets Nobelpris är också en utmärkelse till den amerikanska litteraturen – när landet som bäst behöver det. Hans sångpoesi slungas till hjärna och hjärta Naturligtvis är Bob Dylan värd priset. Litteraturprofessor Johan Svedjedal om en av vår tids viktigaste författare, en Rimbaud för jukeboxen. 10 av Bob Dylans största sånger DN:s musikkritiker Nils Hansson väljer höjdpunkter ur den långa karriären – med särskild hänsyn tagen till texterna. 5 smarta saker att säga om Bob Dylan Gläns i diskussionerna kring årets oväntade pristagare.


Valet av Bob Dylan väcker ilska

Summary: För första gången på 23 år får en amerikan Nobelpriset. Men det som skulle kunna ha blivit ett ”äntligen” får nu i stället kritik från flera håll. Vissa menar att utnämningen av Bob Dylan snarare är ett hån mot de amerikanska författare som är värda priset.

– Tiden var mogen. Bob Dylan är en stor poet i den stora engelskspråkiga traditionen från William Blake och framåt, sade Sara Danius om valet av Bob Dylan till att få årets Nobelpris i litteratur. Men alla håller inte med Svenska Akademiens ständiga sekreterare om att det var dags att göra Bob Dylan till pristagare. Det har pratats länge om honom som en kandidat och många är glada. Andra säger att de är chockade och nu får utnämningen också stark kritik. På Twitter haglar negativa, och lagom cyniska, kommentarer till att en låtskrivare får världens största litterära pris. ”Om Bob Dylan kan få Nobelpriset i litteratur tycker jag att Stephen King borde bli invald i ’Rock’n’roll hall of fame’”, skriver författaren Jason Pinter. Författaren Irvine Welsh skriver att valet är ett ”illa uttänkt nostalgiutnämnande hämtat från senila svamlande hippies härskna prostator”. Och kritiken mot att Dylan blir Nobelpristagare handlar ofta just om det faktum att det är 23 år sedan en amerikansk författare sist tilldelades Nobelpriset i litteratur – när Toni Morrison fick det 1993. Och att Svenska Akademien därför borde ha valt just en författare – snarare än en låtskrivare. ”Jag processar fortfarande att Bob Dylan vinner Nobelpriset i litteratur. Det finns så många välförtjänta romanförfattare”, twittrar New York Times Book Reviews redaktör Pamela Paul. Även i Sverige kritiseras Akademien för att den utnämnde amerikanen inte är författare. Litteraturkritikern Per Svensson säger i Sydsvenskan att beslutet är ”deprimerande” och en ”Trumpifiering”. För DN utvecklar han sin kritik: – Enkelt uttryckt så tycker jag att om man efter 23 år äntligen bestämmer sig för att ge priset till en amerikan, och alltså till en litteratur som ändå står för en ganska väsentlig del av litteraturen i världen – så är det en förolämpning att inte ge den till en författare. I synnerhet om man tittar på de kandidater som finns, som Philip Roth, Joyce Carol Oates, Don DeLillo. Vad menar du med en ”Trumpifiering”? – Jag menar att det är populism. Man flörtar med att det som är populärt också är det som är bäst. Samtidigt är det också ett slags elitism. Som att det bästa som USA kan prestera är deras sångtradition. ”De kan i alla fall sjunga”. Så det känns populistiskt och snobbigt på samma gång. Här menar man ju att Bob Dylan gör stor lyrik? – Jag är inte enig om det. Det är olika konstformer. Bob Dylan är absolut på tio-i-topp-listan över de bästa musikerna. Men precis som Tomas Tranströmer fungerar dåligt när han tonsätts fungerar de flesta bra låtskrivare dåligt när de berövas sin musik. Jag tycker att det är gymnasialt att säga att det faktum att Dylan använder surrealistiska formuleringar och litterära vändningar gör hans texter till litteratur. Det finns jättemånga band som kan alludera på Shakespeare i en sångtext. Expressens Karin Olsson tycker att Akademien har ”förfuskat sin fina tradition av att värna det skrivna ordet”. ”En hyllad självbiografi räcker inte till ett Nobelpris. Särskilt inte när stora amerikanska berättare som Don DeLillo, Joyce Carol Oates och Philip Roth trampar i spiltorna”, skriver hon. Författaren Carina Rydberg är även hon kritisk till utnämningen. ”Hursomhelst, Svenska Akademien har precis förolämpat alla stora författare, särskilt de amerikanska”, twittrar hon. Ola Holmgren, professor emeritus i litteraturvetenskap vid Södertörns högskola, som i år skrivit boken ”Stickspår – Åtta skäl varför Bob Dylan borde tilldelas Nobelpriset i litteratur” tycker att det är befängt att kalla utnämningen av Bob Dylan för ”Trumpifiering.” – Det säger väl mer om den som säger det än det säger om Dylan. Även om han är verksam inom populärmusiken är han samtidigt en klassisk poet. Det är inte många författare som har hans litterära bildning. Lyrik betyder från början ”sång till lyra” och i Dylans händer är lyran en gitarr. Så han svarar egentligen mot de klassiska kraven, säger han. Han tror att kritiken beror på att Bob Dylan är en nutida stjärna. – Han befinner sig i rampljuset, och det gör att folk tror att de vet vem han är. Det är ingen som tror sig veta vem Gunnar Ekelöf är om de inte läst honom. Jag tror att Akademien behöver Dylan mer än Dylan behöver Akademien. Hans stjärnglans avspeglas på dem, så det här är väl ett sätt för dem att bredda synfältet och uppdatera sig själva. Jag tycker att det är gymnasialt att säga att det faktum att Dylan använder surrealistiska formuleringar och litterära vändningar gör hans texter till litteratur. Per Svensson, litteraturkritiker på Sydsvenskan. Lyrik betyder från början ”sång till lyra” och i Dylans händer är lyran en gitarr. Så han svarar egentligen mot de klassiska kraven. Ola Holmgren, professor emeritus i litteraturvetenskap.


Malena Rydell: En riktig Dylanman liknar inga andra Dylanmän

Summary: Han var inte den första popstjärnan, men frågan är om någon har format relationen idol-fan mer än Bob Dylan, skriver Malena Rydell om Nobelpristagaren.

Kanske är det jakten som gör att Dylanmännens kärlek aldrig sviktar. Det finns alltid en ny inspelning där Dylan gör om sina sånger till oigenkännlighet att hitta hos en annan Dylanolog på andra sidan jorden. Det finns så många Dylanbootlegs att de är som rymden, ingen vet var de tar slut och när samlingen kan bli komplett. Det är nu 51 år sedan Dylan slöt en pakt med fansen, när han satt på den berömda presskonferensen i San Francisco 1965 och sa, ungefär, att jag tänker bli en enigma, och ni är välkomna att hålla mig vid liv som gåtfull figur. Jag kommer att vara en slags Frank Sinatra för den moderna popkulturen. Det blir en dans där jag för och ni följer. Han var inte den första popstjärnan, men frågan är om någon har format relationen idol-fan mer än Bob Dylan. Långt innan makeovern blev popkulturvardag visade han att det bara är att radera ut sitt förflutna om man inte trivs med det, och uppfinna ett nytt. Och trots att tiden gick, och han fick sällskap på scenen av artister som var betydligt mer raffinerade i sin lek med identiteter så lyckades han behålla sin ställning som urmystiker. Björn Wiman: Bara tråkmånsar kan muttra över Bob Dylans Nobelpris Rockmannen har välts ner från piedestalen många gånger om nu, men Bob Dylan har nog inte brytt sig särskilt mycket om det. Ungefär när hans stora genombrott var på gång reste han runt USA och lät sig intervjuas på små lokalradiostationer. Han hade en uppsättning symboler och bilder som han använde sig av för att bygga sin myt, han sa att han var cirkusartist, lindansare, siouxindian, son till en egyptisk kung. ”I didn’t have a past”, upprepar han på äldre dar, i Martin Scorseses ”No direction home”. Till tonerna av countrysången ”Drifting too far from shore” förklarade han sig vara född av fel föräldrar, med fel namn, på fel plats. Ingen självhjälpsförfattare i världen kommer i närheten av hans inflytande. Bob Dylan är superindividualisten som blev inte en talesman, men en symbol, för flera generationer av individualister. Det som utmärker en Dylanman är, som Hanna Fahl kom fram till i ett reportage i DN för fem år sedan, att deras tolkning av honom är speciell. Den liknar ingen annans. Framför allt liknar en riktig Dylanman inte de andra Dylanmännen. Sedan mitten av 60-talet har han nästan aldrig pratat till sina fans, men det har bara gjort Dylanmännens kärlek ännu starkare. Ja, han har skrivit sina memoarer, men de liknande inte de vanliga berättelserna om mansblivande och royaltybråk i rockens namn, utan han fortsatte bara skriva på sin skröna om Bob Dylan, cirkusartisten, hittebarnet, som alltid kan byta skepnad. Och visst har han turnerat, hundratals dagar om året, men han har i stort sett inte sagt flaska från scenen. Det har aldrig gått att förutse: ska det här bli ett gig där han står med ryggen mot publiken större delen av konserten? I går skrattade han sitt varggrin på scen, i morgon vet man inte. Kanske gör han en reklamfilm för Victorias Secrets nya kollektion med spetsunderkläder. Så reagerade omvärlden på Bob Dylans Nobelpris Det surmulna draget tycks också bara få fansens kärlek att växa, oavsett om de tillhör frimärkssamlarfansen eller Dylanakademikerna, med sina ibland nästan hjärtskärande högtravande analyser av hans symbolspråk. Han är en figur som fansen kan projicera alla sina drömmar på, vill de spegla sig själva går det också bra, Bob Dylan fungerar som Narcissus damm. Han gav sina fans bekräftelse på 1900-talets mest omtyckta dröm: du måste inte vara dina föräldrars barn, du måste inte stanna där du föddes, man behöver inte binda sig, du kan bli en annan, du kan bli den du säger att du är. Det finns inget som är äkta, det finns ingen gräns mellan biografi och fiktion. Många av hans efterföljare har missat att det är den hållningen som gjort Bob Dylan stor, och istället försökt bygga potenta, autenticitetsvurmande trubaduregon helt utan humor och finess. Fem smarta saker att säga om Bob Dylan Dylanmännens kärlek kommer att växa sig starkare ju fler som provoceras av att han tilldelas Nobelpriset. Den här gången kommer de att stå enade. De kommer försvara Bob Dylans verk mot uppfattningen att hans låtskatt skulle vara mindre betydande än de romaner som de stora amerikanska berättarna i hans generation har skrivit, De Lillo, Roth, Oates, de som aldrig får Nobelpriset. Många kommer att kunna tala länge om hur Bob Dylans låtskatt förenas med den stora Amerikanska Romanen genom osmos.


Nobelpriset blev en kick för Dylanpjäs på Stadsteatern

Summary: Föreställningen ”Dylansällskapet” spelas just nu på Stadsteatern i Stockholm. Pjäsen är en hyllning till Bob Dylan och hans fans. Och under eftermiddagen har biljetterna gått åt. – Vi ser att det är ett ökat tryck på föreställningen, säger Anna Takanen, teater- och scenkonstchef på Kulturhuset Stadsteatern.

För andra gången på fem år har Stadsteatern i Stockholm en uppsättning med anknytning till det aktuella årets Nobelpristagare. 2011 sattes ”Den halvfärdiga himlen” baserad på texter av Tomas Tranströmer upp. Och just nu spelas ”Dylansällskapet” i regi av Dennis Sandin. Pjäsen kretsar kring fyra mäns kärlek till Bob Dylan och ska ses som en hyllning både till artisten och till hans fans. Skådespelaren Lennart Jähkel spelar en av huvudrollerna. — Det är fantastiskt roligt, jag har ju gått och skojat om detta med de andra i ensemblen. Typ ”Såg ni inte att Horace Engdahl och Katarina Frostenson satt i publiken i kväll?” Det här innebär ju något för oss också. De som har kommit hit har visserligen varit entusiastiska, men det har varit halvfullt i salongerna. Men nu lär det braka till. Själv är jag inte någon större Dylannörd, men han skriver fantastiska texter och jag antar att det är de som lockar så många, säger han. Och beskedet att Bob Dylan tilldelas Nobelpriset i litteratur har ökat intresset för föreställningen, berättar Anna Takanen, teater- och scenkonstchef på Kulturhuset Stadsteatern. — Det är klart att den får energi genom det här priset. Bob Dylans ande är ju en stor del av föreställningen. Och hans textrader finns med som tröst och inspiration och svar på hur man ska hantera livet när det blir lite svängigt och gungigt. Blir det fler föreställningar nu? — Det får vi ju se över. Vi ser ju redan i dag att vi får ett tryck på föreställningen. Den hamnar helt rätt i sin tid. För fem år sedan spelade ni Tranströmer när han fick priset. Har ni en särskild fingertoppskänsla? — Ha, ha. Det vet jag inte. Men vi kanske har en fingertoppskänsla för författarskapet. Vi uppskattar och inspireras av det som vi tänker är de stora författarskapen.


Ronald McDonald stoppas efter clownskräck

Summary: De senaste veckorna har USA drabbats av clownskräck. Nu drar McDonald’s tillbaka sin maskot clownen Ronald McDonald på grund av skräcken.

Under de senaste veckorna har ett antal obehagliga clownobservationer rapporterats i USA, där många nu har drabbats av clownskräck. Till och med Vita huset har uttalat sig om clownerna som härjar i landet. – Jag vet inte om presidenten har blivit informerad om just den här situationen, men det här är uppenbarligen en situation som polisen tar på stort allvar, sade presstalespersonen Josh Earnest vid en presskonferens. Clowner ska även ha synts i Storbritannien, Australien och Kanada. Och nu senast i Sverige, där en kvinna i Mjölby rapporterade att hon hotats till livet av beväpnade clowner. Nu offentliggör McDonald's i USA att man drar tillbaka sin evige maskot sedan 1963, clownen Ronald McDonald, från evenemang en tid framöver. ”Vi tänker igenom Ronald McDonald's deltagande vid samhällsevenemang på grund av det nuvarande klimatet runt clownsiktningar i samhället”, säger McDonald's i en kommentar till AP. Men i Sverige planerar man inte att stoppa Ronald McDonald: – I dagsläget har vi inga planer på att pausa Ronald McDonald men vi kommer att vara lyhörda för vad våra gäster säger och också för vad som händer i samhället, säger presschef Alexandra Svenonius, till TT.


Balettakademien vill bli högskola

Summary: Den 14 oktober kommer Balettakademien att ansöka om högskolestatus. Skolans rektor Jan Åström kallar ansökan för ”ett naturligt steg för yrkesdansarutbildningen i Sverige”.

Det är den treåriga yrkesdansarutbildningen på Balettakademien som skolan vill ska få statusen högskoleutbildning. Den 14 oktober skickar de in ansökan, som de hoppas kommer leda till att dansyrket både professionaliseras och breddas – en högskoleutbildning är avgiftsfri, till skillnad från dagens yrkesdansarutbildning på Balettakademien som kostar 26 000 kronor per termin. — Vi ser det som ett viktigt och naturligt steg för yrkesdansarutbildningen i Sverige, säger Balettakademiens rektor och konstnärliga ledare Jan Åström i en kommentar.


Jake Gyllenhaal i ny Netflix-film om helikopterrånet

Summary: Jake Gyllenhaal spelar huvudrollen i en ny film om det uppmärksammade helikopterrånet i Västberga 2009. Filmen, som produceras av Netflix, bygger på en kommande bok om rånet av Jonas Bonnier.

Niclas Salomonsson på Salomonsson Agency har sålt in filmen om det spektakulära rånet av G4S värdedepå i Västberga, där rånarna 2009 använde en helikopter för att hämta sitt byte på 39 miljoner kronor. Filmen bygger på romanen ”Helikopterrånet” av Jonas Bonnier, som kommer ut på Albert Bonniers förlag nästa sommar, och Jake Gyllenhaal (”Brokeback Mountain”, ”Donnie Darko”) har sagt ja till att medverka. Ännu är det så tidigt i processen att det inte går att säga när filmen har premiär. — Nästa steg blir att hitta rätt manusförfattare, säger Niclas Salomonsson till DN. — Jag är jätteglad över att Jake Gyllenhaal och Riva Markers filmbolag Nine Stories Productions, ihop med Netflix, producerar filmen. Netflix är en av de mest intressanta aktörerna på marknaden. Det känns helt klockrent, och de är superentusiastiska. Hur fick ni med Jake Gyllenhaal i projektet? — Jag är bekant med honom, och vi har gjort affärer förut. Han är en väldigt intelligent snubbe och en skicklig, otroligt passionerad producent. Tanken är att han, förutom att producera, ska spela en av huvudrollerna. Var kommer filmens fokus att ligga? — Boken som filmen är baserad på är skönlitteratur med utgångspunkt i en sann historia. Det här är första gången man får se helikopterrånet ur brottslingarnas perspektiv – tidigare har det alltid varit ur mediernas. Hur kommer det sig att ni inte börjar i Sverige, utan tar filmen till Hollywood direkt? — För det första är det en internationellt känd kupp. Strukturen på boken är dessutom så bra att den ligger på internationell nivå. Det finns en mening i att göra den på engelska direkt. Foto i text: Salomonsson Agency


Ett maratongig med mersmak

Summary: Efter sin kommersiella topp har The Cures konserter bara blivit längre. Det är ett estetiskt problem för ett så glåmigt band, men tre timmar i Globen är en musikalisk fröjd.

The Cure Scen: Globen, Stockholm Yngwie Malmsteen uttryckte en gång sin totala oförståelse inför talesättet ”less is more”: ”Hur kan mindre vara mer? Det är omöjligt. More is more.” Robert Smith i The Cure skulle nog instämma. I alla fall när han bestämmer vad som ska spelas under en konsert. Bandet framför trettiofem låtar i Globen och står på scen i över tre timmar. När The Cure gav en ännu längre konsert i Royal Albert Hall för ett par år sedan skrev The Guardian att de borde ha skurit ner speltiden till nittio minuter. Bandet avfärdade kritiken: ”När vi ser en artist som vi är fans till, så vill vi inte att konserten ska ta slut. Det är vad som menas med att vara ett fan, eller hur?” The Cures konserter har inte alltid varit så här långa. I slutet av 80-talet nöjde de sig ofta med tjugofem låtar. Men efter det svalt mottagna albumet ”Wild mood swings” 1996, som markerade slutet på deras kommersiella storhetstid, började låtlistorna att svälla. Kanske var det ett sätt för Robert Smith att återfå självförtroendet. Kanske var det bara spelglädje. 2013 firade gothikonen sin femtiofjärde födelsedag med en femtio låtar lång konsert i Mexico City. Den varade i fyra timmar och sex minuter – exakt lika länge som Bruce Springsteens rekordspelning i Helsingfors 2012 (om man lägger till den akustiska förspelningen stod Bossen dock på scen i fyra timmar och trettio minuter). Maratongig passar en svettig arbetarklasshjälte som Springsteen. The Cure ska däremot vara bleka och anemiska. De ska inte orka spela i tre timmar, precis som deras fans inte orkade vara med på gympan. Estetiskt är spellängden med andra ord ett problem. Musikaliskt är den en fröjd. Vetskapen om att konserten kommer att hålla på länge gör visserligen att stämningen till en början blir lite loj. Fyrtioplusfansen tar det lugnt för att orka med trettiopluslåtlistan. Jättehitsen ”In between days” och ”Just like heaven” glider förbi tidigt utan att någon verkligen ger sig hän. Efter ”Boys don’t cry” säger Robert Smith: ”Jag vet vad ni tänker: ’Vad ska de spela nu? Härifrån kan det bara gå utför.’” Men det är inte hitkavalkaden som imponerar utan bandets genuina intresse för sin egen historia. De ger oss sällan spelade pärlor som ”Burn” (som skrevs till filmen ”The crow” 1994) och ”The perfect girl” (som knappt framförts live sedan 1987). The Cure har repeterat in nittiosju (!) låtar för att kunna variera sig så mycket som möjligt. Tänk om arenaelefanter som U2, Depeche Mode och Kent orkade göra detsamma i stället för att spela så gott som samma låtar kväll efter kväll. De låter dessutom toppen i Globen – ömsom darrande sorgsna, ömsom nipprigt lyckliga. Den senare känslan dominerar. Robert Smith ger ofta ifrån sig det där myskuttrande tjutet som får honom att påminna om en belåten katt. Hans trassliga frisyr har blivit grå som Svinto men rösten som kommer ut mellan de slarvigt rödmålade läpparna kittlar lika mycket som förr. ”It can never be the same”, står det på hans gitarr. Så heter den enda nya, outgivna, låten som spelas. The Cure kan uppenbarligen skapa en lika stark gothmagi som förr. Den släpiga migränbluesen får mig att längta efter att de ska ge ut sitt första album på åtta år. När bandet tackat för sig med en struttigt dansant ”Why can’t I be you?” inser jag att de inte spelat en enda låt från sitt miserabla mästerverk ”Pornography”. The Cure har, milt sagt, gett publiken mycket rock för pengarna men jag vill ändå ha mer.


Hanna Fahl: I ”Westworld” släpper människorna alla hämningar och går loss

Summary: Premiären av tv-serien ”Westworld” är fantastisk. Men om seriens nöjespark fanns på riktigt skulle den vara mycket tråkigare. Människor är nämligen snällare än man kan tro.

Flugan i den sista bildrutan i första avsnittet. Utan att avslöja något för den som ännu inte sett ”Westworld”-premiären (HBO Nordic): flugan är en perfekt kulmen på det långsamma men tätt konstruerade första avsnittet av höstens stora science fiction-serie. En subtilt planterad liten silkestråd som man i efterhand inser har löpt genom avsnittet, och som med en snabb smäll får sin mening. Det är en av de bästa seriestarter jag sett. ”Westworld”, skapad av Jonathan Nolan och Lisa Joy med Michael Chrictons film från 1973 som förlaga, utspelar sig i en obestämd framtid där höjden av nöje är en sorts helomslutande vilda västern-temapark. Besökarna körs in med tåg varje morgon, och tillbringar dagen i en fullskalig västernbygd befolkad av noggrant programmerade robotar som beroende på besökarnas val spelar upp tusentals komplext sammanvävda scenarier. Varje kväll raderas robotarnas minne och allt börjar om. En ny programjustering gör att vissa av robotarna börjar bete sig oförutsägbart; samtidigt antyds att det finns ett större syfte med parken än bara underhållning. Besökarna i parken släpper alla hämningar. Våldtar, dödar, njuter av det. Ett medelålders par poserar nöjt för kameran med mördade androider, en psykopatiskt lagd man rider ensam med en robots skalp efter att ha torterat den. Det är en fantastisk och tacksam premiss att göra scifi-serieav, ett utforskande av en mörkt nihilistisk människosyn, och jag längtar efter att få följa seriens tio avsnitt under hösten. Intressant nog är detta dock, hur desillusionerad man än må vara när det gäller mänsklighetens moral, inte vad som skulle inträffa om ”Westworld” fanns på riktigt. Nöjesparken är i princip ett ovanligt verklighetstroget öppenvärldsspel eller sandlådespel, där spelaren fritt rör sig och utforskar världen. Tänk ”Grand theft auto”. I spelvärldar ställs människor ofta inför hypotetiska moraliska val som inte har några konsekvenser för verkliga personer. Själv är jag totalt oförmögen att välja ondska i spel, utan är snarare obotligt naivt vänlig (häromdagen var jag nedstämd i säkert en kvart efter att ha nödgats ta till våld mot en trettio pixlar hög pirat i mobilspelet ”Tinker island”). Och tvärtemot vad man kanske skulle kunna tro – att spelare passar på att leva ut ondska och testa gränser i spelets trygghet – så är jag inte ensam. De allra flesta väljer faktiskt godhet. I en studie som spelkritikern och -designern Amanda Lange gjort intervjuas över 1 000 spelare om hur de agerar i moraliska speldilemman. Av dem som spelar igenom ett spel en gång, är det bara 5 procent som konsekvent väljer ondska. 59 procent väljer godhet, och resten väljer olika utifrån situation. En majoritet agerar i spelet som de skulle göra i verkligheten. Och gör de inte det, kan de må dåligt: 69 procent av de tillfrågade spelarna uppgav att de känt skuld över en handling de utfört i ett spel. Faktum är att vi är så goda att det gör spelmakare förbannade. Som speldesignern Peter Molyneux uttryckt det: ”Ni är bara trevliga. Illamåendeframkallande, insmickrande trevliga mot varandra. Och det får mig att må dåligt, för i ett spel som ’Fable’ ägnade vi timmar, månader, år åt att konstruera den onda delen, och bara tio procent spelade den. Kom igen. Jag trodde ni var gamers.” Ett verkligt ”Westworld” skulle alltså förmodligen vara mycket trevligare. Vi skulle ta hand om robotarna i stället för att förstöra. Kanske passa på att lära oss rida. Ta ett glas på saloonen. Säga ja när någon bad om hjälp att utföra ett uppdrag. Är inte det en upplyftande tanke? Men inte så bra tv. I spelvärlden ställs människor ofta inför hypotetiska moraliska val. Och de flesta väljer att agera gott.


”Jag har alltid velat spela på festivalen”

Summary: I dag fredag börjar Stockholms jazzfestival. På 35 scener runt om i Stockholm hålls under tio dagar över 160 konserter. En av de första som spelar är Magnus Tingsek, som efter sex år nu släpper ett nytt album.

Sedan Stockholms jazzfestival flyttade inomhus 2012 har evenemanget växt i snabb takt. Från 9.000 besökare första året besöktes förra årets festival av 26.000 personer. Och nu är det dags igen, vid årets upplaga av Stockholms jazzfestival görs 160 spelningar under tio dagar på 35 scener runt om i Stockholm. Nytt för i år är att man även intar Debaser Medis och Vasateatern. En av de artister som spelar redan jazzfestivalens första kväll är den svenske soulartisten Magnus Tingsek. Han spelar på ett utsålt Vasateatern inför att hans nya album ”Amygdala”, som fansen väntat på i snart sex år, släpps i nästa vecka. Sina första fyra skivor släppte Magnus Tingsek med bara ett års mellanrum. Att det tagit så mycket längre tid att bli klar med det femte är nytt för både honom och hans fans. – Då bodde jag i min studio och levde, andades och åt min musik. Nu har jag vänt på mitt liv. Andra saker har blivit viktigare. Jag har träffat en tjej, fått barn, varit med om dödsfall i familjen. Det handlar väl om att bli äldre antar jag, säger Magnus Tingsek på telefon från en bänk i solen vid Radiohuset. Under de sex år som gått har Magnus Tingsek dock inte varit sysslolös musikaliskt. Han har bland annat skrivit och producerat skivan ”Radius” åt den amerikanske soulartisten Allen Stone som han också turnerat med i USA och Europa. Han bestämde sig tidigt i arbetet med ”Amygdala” för att inte stressa fram något, utan låta processen ta sin tid. – Jag ville göra något som speglar mig själv till hundra procent, och ett album som är det som jag alltid velat göra. Så jag har samlat på mig erfarenheter och upplevelser under tiden – för att ha något att skriva om som faktiskt betyder någonting på riktigt. Så blev ”Amygdala” det album du alltid velat göra? – Verkligen. För mig är det mitt personliga mästerverk. Det är en skiva som jag är så fruktansvärt stolt över, där alla fjorton låtar har en betydelse, inte nödvändigtvis för att de handlar om något viktigt i mitt liv, utan för att jag brinner för varje sekund av skivan musikaliskt. Och nu är det alltså dags för kritiker och publik att få höra det han jobbat med i sex år. Men Magnus Tingsek låter lugn. – Det känns inte alls nervöst, bara lite pirrigt för att det är spännande. Det spelar inte någon roll vad andra tycker när jag vet vad skivan betyder för mig. Jag är skitstolt. Fredagskvällens spelning på Vasateatern i Stockholm blir den första för Magnus Tingsek under jazzfestivalsflagg, men han har länge drömt om att få vara en del av festivalen. – Jag har alltid känt att jag vill spela på jazzfestivalen, och nu har jag väl lyckats tjata till mig en plats, säger han och skrattar. Under de senaste sex åren säger Magnus Tingsek att han säkert skrivit minst fyra fullängdsalbum – som nu kokats ner till 14 låtar långa ”Amygdala”, som publiken på Vasateatern i kväll kommer få ett smakprov på. – Det var lite så jag ville ha det. Att den här skivan skulle vara the best of the best. Kvällens spelning kickar i gång höstens turné, som sedan kommer att gå vidare i Sverige. – Det känns kul att börja på Vasateatern. Även om det finns kapacitet för mycket folk så är det intimt. Det känns som att spela i en gryta, så det är en drömlokal. Peppen är verkligen stor. Jazzfestivalen. 160 konserter kommer hållas mellan den 7 och 16 oktober. Abduallah Ibrahim, Roscoe Mitchell, Dee Dee Brigewater och Avishai Cohen är några av de som spelar under festivalen. Även svenska artister som Bobo Stenson, Naoko Sakata och Malena Ernman tillsammans med jazzflöjtisten Magnus Lindgren uppträder. Festivalen öppnas av Fatoumata Diawara från Maliklockan 18.00 på Kulturhuset Stadsteaterns stora scen. Där spelar hon tillsammans med Stockholm Art Orchestra. Tingsek spelar klockan 19.30 på Vasateatern.


”Birth of a nation”-regissör kritiserar medias våldtäktsbevakning

Summary: Nate Parkers långfilmsdebut med ”Birth of a nation” har överskuggats av en våldtäktsanklagelse från 1999. Nu kritiserar regissören mediernas bevakning av anklagelserna.

Långfilmen ”Birth of a nation”, om Nat Turner som ledde ett slavuppror i Virginia 1831, spås kunna vinna en Oscar nästa år. Men i uppladdningen inför filmens biopremiär har mycket av diskussionen om filmen överskuggats av filmskaparen och huvudrollsinnehavaren Nate Parkers förflutna. 1999 anklagades han och en nära vän för våldtäkt mot en kvinna under tiden de studerade vid Pennuniversitetet. Sedan tidningen Deadline i en intervju med Nate Parker rapporterade om anklagelserna har han fått stark kritik för hur han hanterat situationen. Rapporteringen har gjort att det uppmanats till bojkott av filmen, och vissa visningar har ställts in på grund av den starka negativa publiciteten kring filmskaparen. Kritiken har blivit särskilt stark i ljuset av att en nyckelscen i filmen kretsar just kring ett våldtäktsscenario. Men nu kritiserar Nate Parker i en intervju med pratshowvärden Steve Harvey mediernas bevakning av våldtäktsanklagelserna mot honom. Han kallar bevakningen ”partisk” och ”en tragedi på många nivåer”. – Vad försöker de här journalisterna göra? Bryr de sig ens om någon av de inblandade? undrar Nate Parker i intervjun. Även om Nate Parker kritiserar den negativa bevakningen inför filmpremiären menar han samtidigt i intervjun att uppmärksamheten kring fallet har lett till en viktig diskussion om den våldtäktsepidemi som drabbat USA. – Om min film, eller det här ögonblicket, är det som gör att våra ögon och strålkastarljuset riktas mot det här, må så vara. Och med "det här" menar jag det sexuella våld som utförs mot kvinnor av män i det här landet. Det jag lärt mig genom att gå igenom detta är att det finns så många överlevare som vi aldrig skulle ha vetat om annars, säger han. Nate Parker har tidigare inte velat uttrycka skuld över det som skedde 1999, men i intervjun med Steve Harvey säger han att han ångrar den kvällen. – Även utanför den här tragiska situationen har jag så mycket empati. Om jag tittar på mig själv då, så var de idéer jag hade om hur man är en man inte samma idéer som jag har i dag. ”Birth of a nation” har biopremiär i oktober. Filmen blev historisk då Fox Searchlight efter premiären på Sundance filmfestival betalade rekordmycket för rättigheterna till filmen.


Springsteen får vänta på Storytel

Summary: Flera förlag planerar att införa karens på nya titlar hos ljudbokstjänster som Storytel, skriver tidningen Svensk Bokhandel. Bruce Springsteens självbiografi blir den första bok som inte släpps direkt.

De stora framgångarna för ljudbokstjänster på abonnemangsbasis som Storytel, Bookbeat och Nextory skapar problem för förlagen. Möjligheten att sälja digitala ljudböcker styckvis minskar. En karens på nya titlar kan stävja utvecklingen, menar man på förlaget Natur & Kultur som nu väljer att hålla på Bruce Springsteens självbiografi ”Born to run”. Den kommer inte att gå direkt till Storytel eller någon av de andra abonnemangstjänsterna. – Springsteen släpper vi inte på streamingtjänsterna. Det är en premiumtitel som vi först vill sälja styckvis. Streaming blir nästa läge, säger Richard Herold, förlagschef på Natur & Kultur till branschtidningen Svensk Bokhandel. Hur lång karenstiden ska vara har förlaget inte bestämt, det kan handla om mellan en och sex månader, säger Richard Herold till SvB. Alla nya titlar kommer inte att beläggas med karens, det kommer i stället att avgöras från fall till fall. Enligt tidningen Svensk Bokhandel har flera andra förlag liknande planer. – En enda försäljning av en digital ljudbok via en nätbokhandlare kan ge mer än tre gånger pengarna, jämfört med en lyssning på Storytel, säger en förläggare till tidningen.


Främling, om Bert Karlsson på Riksteatern i Skövde

Summary: Riksteatern turnerar i höst musikföreställningen ”Främling”, som handlar om Bert Karlsson. Han framställs som en aningslös populist och drar olustiga fräckisar.

Vem är egentligen världens bästa Karlsson? I höst har västgöten Bert fått konkurrens av Leif-Ivan i TV3-programmet ”Karlssons”. Inte nog med att de bullriga och lagom tjocka herrarna delar efternamn, båda har dessutom gjort snabba pengar på asylboenden. Visserligen blev Bert känd långt innan reality-tv exploderade, men kanske krattade han den mediala manegen för genren med sin rubrikmakande frispråkighet. Numera är Bert Karlsson proffs på att spela rollen som folklig antihjälte och föraktad krämare på samma gång. Och hans framgångsrika självmedvetenhet gör att satir som Gertrud Larssons musikaliska föreställning ”Främling”, som i höst turnerar över landet under Riksteaterns flagg, tenderar att rinna av honom – eller kantra över i dialektal lyteskomik. Visst förväntas Anna-Lena Efvermans löständer och fluorescerande träningsjacka räcka för att locka till garv, när hon äntrar scenen i rollen som den egenkäre entreprenören från Skara. Scenografin andas varken Fame factory eller Melodifestivalen utan är snarare utstuderat lågbudget – möblemanget är begränsat till diverse trälådor och från taket hänger kulörta lyktor i form av färgglada plastpåsar. Titeln till trots handlar inte pjäsen om att lära känna Bert Karlsson på riktigt, bortom den mediala personan, eller ens om att försöka ta reda på vad som egentligen driver honom – bortsett från en aversion mot sossigt förmynderi och Bengt Westerbergs väluppfostrade Stockholmsliberalism. Snarare närmar sig ”Främling” Bert Karlsson som fenomen, om den fixa idén att ge folk vad de vill ha. Det Efvermans rollfigur saknar i termer av psykologiskt djup tar hon igen med inspirerat yviga gester och miner. Övriga ensemblen sköter musiken, mestadels hittar från Mariann records, och porträtterar personer i skivbolagsbossens närhet: Carola, Ultima Thule, Ian Wachtmeister med flera. Föreställningens första halva är väl rapsodisk och vi får följa Bert Karlssons framfart från ”Främling” via Skara sommarland och affärerna med dåvarande Invandrarverket fram till bildandet av Ny demokrati. Tempot haltar och det hela påminner tyvärr om en musikalisk Linked in-profil. Men efter paus händer något spännande med ”Främling” tack vare en välkommet absurdistisk vändning. Kung Carl Gustaf dyker upp och klappar några danska svin. En hatfylld kaja från tidningen Nya Tider varnar för systemkollapsen. Vi återvänder till inledningens hätska informationsmöte om ett asylboende, som förvandlar huvudpersonen till en flyktingvän när han protesterar mot hatet från bänkraderna. Även om han bara gör det för pengarna. Han drar olustiga fräckisar men i slutändan avdramatiseras Bert Karlsson som en aningslös populist som gillar semlor. Allt är ungefär som vanligt med andra ord. Undra på att alla gillar att skoja med Karlsson.


Ernst Billgren vs Wilhelm von Kröckert på Borås konstmuseum

Summary: På Borås konstmuseum möter Ernst Billgren sitt nya alter ego Wilhelm von Kröckert. Det är en storslagen och fängslande utställning, tycker Dan Jönsson.

För ett par år sedan överraskade Ernst Billgren konstpubliken med att under det nya namnet Wilhelm von Kröckert (egentligen hans gamla, om jag förstår rätt) ställa ut ett antal stora målningar som inte riktigt liknade någonting han gjort förut. Det rörde sig om ett måleri där det personliga uttrycket tycktes stå tillbaka för ett stileklektiskt experiment som ledde tankarna åt många skilda håll – till renässansens allegorier, surrealismens drömvärldar, Jan Lööfs barnboksfantasier och postmoderna filmdystopier. Men också, givetvis, till Billgren själv. Frågan huruvida Billgren och von Kröckert ska ses som skilda konstnärskap är inte direkt ointressant, men trots allt rätt akademisk. För den som följt Ernst Billgrens verksamhet några decennier var namnbytet på en gång oväntat och väldigt logiskt. Billgrens konst har alltid hämtat energi ur sin förmåga att närmast metodiskt släppa kontrollen – så fort han målat in sig i ett hörn har han sett till att ändra riktning: gått upp i format, skrivit en bok, regisserat film. Denna konsekventa rastlöshet är för mig hans stora kvalitet som konstnär, eftersom den oavbrutet tillför även tidigare verk nytt syre, nya dimensioner. Det gäller i hög grad även Wilhelm von Kröckert. I den storslagna utställning som under hösten visas på Borås konstmuseum blir det nya alter egot ännu ett i raden av förvandlingsnummer som genom åren tagit Billgren vidare, från det tidiga åttiotalets snabba, skissartade punkmåleri, via djurmosaikerna och galna filmprojekt som ”Kontakt”. I Borås finns det mesta, utställningen breder ut sig över två plan och innehåller allt från spröda små elevarbeten till praktfulla konstmöbler och mosaikpjäser. Att se allt samlat så här kan onekligen ge intryck av att flera konstnärer varit i arbete, von Kröckert är i så fall bara en av dem. Foto: Per-Erik Adamsson Med detta sagt ska originaliteten i dessa nya arbeten heller inte förringas. Wilhelm von Kröckerts måleri skiljer sig från Billgrens främst i teknik och stämning. Enskilda motiv och bildelement går att känna igen från tidigare, det nya är precisionen i utförandet, myllret av detaljer, de ofta svindlande perspektiven – och inte minst de rika referenserna till konsthistoria och populärkultur. Ta en bild som ”Vid stadens utkanter”, där vyn över sagostaden vid vattnet rymmer associationer till såväl Bruegel och Friedrich som till gurlesk och fantasy. Eller de religiösa, apokalyptiska övertonerna i ”Nära framtid”, eller ”Bygget och gruvan” med sitt italienska renässansberg i bakgrunden till det väldiga palats som tornar upp sig över den lilla barnboksgruvan. Till och med när von Kröckert blir lite Billgrenskt putslustig och låter sina sorgfälligt tecknade byggnader forma ordet IDIOT (i ”Bygger idiot”) är det omgivande surrealistiska månlandskapet laddat med dramatiskt patos. Det är fängslande och udda. Samtidigt finns det nog skäl att fråga sig hur detta måleri skulle klara sig på egen hand, utan hjälp och stöd från Billgrens mångfasetterade konstnärskap. Inte så vidare, tror jag. Ryckt ur sin kontext hade von Kröckert framstått som förvisso skicklig, men aningen manierad och lite kufisk. En jämförelse med andra konstnärer ur samtidens nysurrealistiska strömningar, som Viktor Rosdahl, utfaller – än så länge – till von Kröckerts nackdel. Sedda i sitt eget sammanhang däremot, i förbindelse med Ernst Billgrens envetet spretiga och oförutsägbara praktik, blir dessa bilder ett på en gång självklart och förbryllande sidospår. En injektion av ny energi i ett konstnärskap som för all del inte lider någon brist på just det, men som ständigt söker nya utmaningar, nytt motstånd, nya sätt att börja om på nytt, från början. Gärna då genom att aktivt göra själva konstnärsrollen tvetydig och osäker – som i den serie interiörbilder som ”regisserades” av Tomas Alfredson till filmen ”Fyra nyanser av brunt”. Eller som i de tre målningar från förra året där Billgren utgått från andra människors barndomsminnen. Jag tycker mycket om just de bilderna – de uttrycker en ogarderad ödmjukhet inför det oåtkomliga, nästan som om de målats med förbundna ögon. Wilhelm von Kröckerts verk är något liknande, ett försök att tränga under huden på sitt alter ego, i bokstavlig mening. Ens andra jag: den människa man kunde ha blivit, men aldrig blev.


Elena Ferrantes förläggare kallar avslöjandet ”vidrigt”

Summary: Under söndagen rapporterades om att den bästsäljande författaren Elena Ferrantes riktiga identitet kan vara röjd. Men nu får avslöjandet kritik. Ferrantes förläggare kallar journalistiken ”vidrig”.

Många har spekulerat i vem som döljer sig bakom den bästsäljande pseudonymen Elena Ferrante. Och under söndagen kunde den italienske journalisten Claudio Gatti efter månader av efterforskningar avslöja att personen bakom namnet är översättaren Anita Raja. Ett namn som tidigare figurerat i spekulationer om vem Ferrante är – men alltid utan bevis. Men nu får avslöjandet stark kritik både från läsare och från Ferrantes förläggare. Kritikerna kallar Claudio Gattis scoop för ett intrång, och menar att det kan finnas goda skäl till varför författaren valt att skriva under pseudonym. Vissa oroar sig också för att avslöjandet kan stoppa Ferrante från fortsatt skrivande, skriver The Guardian. Ferrantes förläggare Sandro Ferri är en av få personer som känner till författarens riktiga identitet. Han menar att han är ”bestört” över att man velat avslöja någon som så länge valt att hålla sig utanför rampljuset. – Vi tycker den här typen av journalistik är vidrig. Att leta i plånboken hos en författare som helt enkelt valt att inte vara offentlig, säger han till The Guardian. Claudio Gatti försvarar nu sitt avslöjande med att Elena Ferrante är så pass välkänd att läsarna har rätt att få veta vem hon är. Han menar också att det faktum att förlaget valt att släppa författarens biografi gör att hon avsagt sig möjligheten till fortsatt anonymitet. ”Genom att annonsera att hon skulle ljuga i sin egen biografi har Ferrante på ett sätt avstått sin rätt att försvinna bakom sina böcker och låta dem leva och växa medan deras författare är okänd”, skriver han i ett mejl till The Guardian. Han fortsätter: ”Hon och hennes förläggare verkar inte bara ha eggat intresset för hennes riktiga identitet, de har också utmanat kritiker och journalister att gå bakom lögnerna. Hon har sagt att hon finner dem hälsosamma. Det gör inte jag. I stället är det mitt jobb att avslöja dem.” Elena Ferrante förklarade tidigare i år anledningarna till sin anonymitet, i ett mejl till The Guardian. Förutom att skydda det napolitanska samhälle från vilket hon inspirerats menade hon då att anonymiteten var för hennes egen skull: ”Viljan att avlägsna sig själv från alla former av socialt tryck och förpliktelser. Att inte känna sig fastlåst i det som skulle kunna bli ens offentliga image. Att med total frihet exklusivt kunna koncentrera sig på skrivandet och dess strategier.” Anita Raja själv har ännu inte kommenterat uppgifterna om att det skulle vara hon som är författaren bakom pseudonymen.


Per Andersson och Linus Wahlgren missionerar i succémusikalen ”The book of mormon”

Summary: Musikalen ”The book of mormon” har sålt bättre än någon annan föreställning på Broadway sedan premiären 2011. Den 26 januari har den premiär på Chinateatern i Stockholm. Linus Wahlgren och Per Andersson gör huvudrollerna.

De känner inte varandra, Linus Wahlgren och Per Andersson. Men snart ska de tillsammans lyfta succémusikalen ”The book of mormon” i den svenska versionen på Chinateatern i Stockholm. – Nu har vi träffats några gånger och han verkar väldigt trevlig. Och så är han är ju otroligt snygg. Jag brukar inte reagera så men första gången jag träffade honom tänkte jag ”fan vad snygg han är”, säger Per Andersson. Det är duon bakom tv-serien ”South Park” som har skrivit musikalen, Trey Parker och Matt Stone. De är själva uppvuxna i den mormontäta staten Colorado och i föreställningen får publiken följa två unga missionärer, den ena en välartad yngling (Linus Wahlgren) och den andra en science fiction-nörd som egentligen bara är mormon för att få kompisar (Per Andersson). – Min karaktär utvecklas under resans gång. Han får en kompis och han hamnar i situationer där han måste lösa problem. Och det gör han på sitt sätt. Han har ju inte riktigt läst den här mormonboken så han höftar lite. Det gör jag själv också ofta, säger Per Andersson. Trots att han hade höga förväntningar när han såg musikalen första gången blev Per Andersson knockad. Och Linus Wahlgren säger: – Det är den absolut roligaste musikal jag har sett. Jag såg den tidigt på Broadway och kände bara ”det här måste jag få vara med i”. Egentligen skulle Linus Wahlgren ta en paus från musikalerna. Just nu gör han huvudrollen i ”Bullets over Broadway” på Göta Lejon men trots att den kommer fortsätta gå var tanken hela tiden att lämna efter en säsong. – Jag tänkte satsa mer på tv och film och det är svårt när man står på scen fem kvällar i veckan. Men när den här chansen kom var jag tvungen att köra en musikal till. De två missionärerna hoppas båda på en fin placering för sin tjänstgöring. Linus Wahlgrens karaktär Elder Price drömmer om ett lyxigt uppdrag i Florida. I stället hamnar de två unga männen i en liten by i Uganda. – Den här killen börjar som någon som tycker att allt är fantastiskt och ser inga svårigheter i livet. Och sen börjar han tvivla på allt han står för. Han gör verkligen en resa, säger Linus Wahlgren. Kompositören Robert Lopez står för musiken. Bland många utmärkelser har han vunnit en Oscar för låten ”Let it go” i filmen ”Frost”. – Jag har gjort många musikaler men inte fått de där ordentliga sångrollerna innan, där man får sjunga ut. Det kommer jag få göra här och det ser jag fram emot, säger Linus Wahlgren. Anders Albien regisserar föreställningen. Men några större förändringar mot originalversionen ska publiken inte vänta sig, de amerikanska rättighetsinnehavarna kräver att man håller sig nära den amerikanska originaluppsättningen. – Grundstommen är ju så pass bra att den ska vi inte ändra men man kan ju förädla. Och sen vill man ju ge sig in och göra sin version av karaktären, säger Per Andersson. På Broadway ges ”The book of mormon” fortfarande för fulla hus. Även på West End i London spelas föreställningen, nu inne på fjärde året. Den 26 januari är det premiär på Chinateatern i Stockholm, ungefär samtidigt börjar den spelas i Melbourne i Australien. – Det här är första gången den sätts upp på ett annat språk än engelska. Det är rätt coolt och det säger en hel del om var Sverige står internationellt i musikalvärlden, säger Linus Wahlgren. ”The book of mormon”. Musikalen är skriven av tv-serien ”South Parks” grundare Trey Parker och Matt Stone. Den tog sju år att skriva. Musiken är skriven av Robert Lopez, känd bland annat för låten ”Let it go” från filmen ”Frost”. ”The book of mormon” hade premiär på Broadway i mars 2011 och har gått på West End i London sedan 2013. Den har belönats med många priser, bland annat nio Tonystatyetter inklusive den för bästa musikal. Svensk premiär blir det den 26 januari nästa år på Chinateatern i Stockholm.


Nobelpriset i litteratur offentliggörs en vecka sent

Summary: Nobelpriset i litteratur offentliggörs en vecka för sent. Det bekräftar akademiledamoten Per Wästberg för TT. Men officiellt bekräftar Svenska Akademien ingenting om datumet.

Hemlighetsmakeriet kring vem som ska få Nobelpriset i litteratur är alltid stort. Under nästa vecka offentliggörs de övriga Nobelpristagarna, men inte litteraturpriset. Det kommer i stället att annonseras den 13 oktober, enligt Per Wästberg, akademiledamot. – Det är absolut korrekt. I går på sammanträdet bestämde vi detta, säger Per Wästberg till TT. Men på Svenska akademins kansli vill man inte bekräfta informationen om det försenade offentliggörandet. – Datumet är inte bestämt ännu utan det får ni veta måndagen före den torsdagen. Står det på hemsidan klockan tio på måndag så är det den torsdagen. Det är inte bestämt, säger Odd Zschiedrich, kansliansvarig på Svenska Akademien. Han menar att det är möjligt att priset offentliggörs redan nästa vecka, eller så sent som om två veckor. – Men det troliga är att det blir en av de första veckorna i oktober. Flera medier menar att akademiledamöter bekräftat att offentliggörandet blir försenat? – Vad roligt att de skriver så. Det är ju väldigt skojigt. Men jag håller mig till akademiens linje. Annars valsar det alltid runt information om pristagare och tider. Jag är inte närvarande när varje enskild ledamot ger intervju, så vad de har sagt kan jag inte gå i god för, säger Odd Zschiedrich. Under de senaste åren har offentliggörandet av de olika priserna koordinerats så att de alla sker under samma vecka – den första i oktober. Det är redan klart att de övriga priserna kommer att offentliggöras nästa vecka. På måndagen den 3 oktober offentliggörs priset i medicin, de följande dagarna annonseras i tur och ordning fysikpriset på tisdagen och kemipriset på onsdagen. Därefter är det ett glapp innan fredspriset offentliggörs under fredagen. Måndagen i veckan efter annonseras ekonomipriset. Mattias Fyrenius på Nobel Media, som samordnar Nobelaktiviteterna har ingen information om när litteraturpriset kommer att offentliggöras. – Allt sådant sköts från Akademien, så det är helt enkelt en fråga för Svenska Akademien, säger han till DN.


Chefredaktören om Nya tiders debattartikel: ”Fanns ingen anledning att inte publicera”

Summary: Göteborgs-Postens chefredaktör Cecilia Krönlein har fått kritik för den debattartikel, undertecknad av 111 Nya Tider-anhängare angående uppropet om bojkott av Bokmässan, som tidningen publicerade under torsdagen.

Till DN säger Cecilia Krönlein att hon läst och godkänt publiceringen på förhand. — Våra två debattredaktörer fick en förfrågan från Nya Tider och var för en publicering, och då kom det vidare till mig som ansvarig utgivare. Det var inget lätt beslut, men vi gick igenom och dubbelkollade alla rena faktapåståenden som fanns i texten. Cecilia Krönlein menar att publiceringen ska ses i sitt sammanhang – det vill säga som en följd av debatten som pågått kring Nya Tiders medverkan på Bokmässan. — Det fanns ingen anledning, utifrån innehållet i texten, att säga ”detta kan vi inte publicera”. I synnerhet inte eftersom vi är anhängare av yttrandefrihet och att ha högt i tak. Därmed inte sagt att vi stöttar Nya Tider, men vi har publicerat många debattartiklar som står för saker som inte GP står för. Läs även: Göteborgsposten publicerar debattartikel av Nya Tider Även det faktum att Nya Tiders debattartikel undertecknades av 111 personer genom Nya Tider-skribenten Perra Winbergs Facebook, och att namnen sedan publicerades på GP, har mötts av kritik. Cecilia Krönlein säger att de varken kollat upp namnen eller frågat om de verkligen vill medverka i GP. — En del av namnen har helt klart medverkat i tveksamma sammanhang när det gäller att försvara, eller snarare inte försvara, demokratiska rättigheter. Som jag ser det är en del av vitsen med publiceringen att de stödtrupperna som finns bakom tidskriften framträder. Det är ganska intressant att se vad det är för personer som står bakom Nya Tider. Vad ser du för nytta med att publicera texter skrivna av människor med kopplingar till högerextremism? — Jag är innerligt trött på de konspirationsteorier, fantasier och lögner som sprids om GP och andra etablerade medier. Det finns en stor misstänksamhet hos de här människorna, mot politiker och andra samhällsinstitutioner. Om vi säger att ”vi pratar aldrig med er” eller ”ni får inte existera i våra kanaler” är jag ganska säker på att vi ger ny näring åt de här fantasierna och lögnerna. Läs även: Hundra författare bojkottar nästa års bokmässa Mycket av kritiken går ut på att ni, oavsett vad som står i den publicerade texten, hjälper Nya Tider genom att ge dem en plattform. Kan du förstå den invändningen? — Absolut. Man kan tycka olika om huruvida det här är att ge dem legitimitet, och jag menar att det inte är det. Jag hoppas på fler debattinlägg, det är inte bara Nya Tider som ska komma till tals. Jag har bara läst ett nummer av deras tidning, men det numret ägnade sig åt att sprida politikerförakt och misstro, vilket är en del av agendan för konspirationsteorier. Cecilia Krönlein säger att hon flera gånger tidigare mejlväxlat med medarbetare på Nya Tider. — De har anklagat oss för att driva en politisk agenda. När jag förklarat att vår nyhetsvärdering och vårt nyhetsarbete görs utifrån en professionell publicistisk hållning, och inte utifrån enskilda medarbetare åsikter eller eventuella politiska sympatier, så har svaret varit att jag är naiv. Genom sig själv känner man andra, tänker jag.


Krismöte på Aktuellt efter kritiserad debatt

Summary: Efter onsdagens kritiserade debatt mellan Jan Helin och Janne Josefsson i SVT:s Aktuellt har man kallat till krismöte på redaktionen.

Klockan elva på fredagen hölls ett extrainsatt krismöte på Aktuelltredaktionen med anledning av den senaste tidens turbulens kring flera debatter i programmet. Det är programdirektör Jan Helin som tillsammans med Aktuellts ansvarige utgivare Ulf Johansson kallat till mötet, som kommer beröra en rad frågor: – Dels det som har hänt de senaste dagarna med Jan Helins text och vad som menas med den. Sen hade vi Aktuelltdebatten i onsdags kväll. Men det handlar också om större frågor om public service uppdrag och hur man ser på det, säger Hanna Dowling på SVT:s presstjänst till Expressen. Jan Helin kommenterar mötet i ett mejl till DN: – Vi har haft ett mycket bra möte. Vi är ense om att det gick fel förra torsdagen och har diskuterat på djupet hur vi undviker att det sker igen. För mig som ny programdirektör har detta varit ett omtumlande sätt att lära känna en av Sveriges bästa redaktioner. Mitt förtroende för Aktuellt är orubbat och jag är full av beundran för hur man hanterar sådana här diskussioner internt. Det pekar framåt och kommer att stärka oss i dessa svåra frågor.  Under onsdagskvällen hölls en debatt mellan Jan Helin och Janne Josefsson i Aktuellt. Debatten kritiserades i sociala medier, och flera kallade den för ett internt personalmöte. Enligt Dagens Media har debatten också två gånger anmälts till Granskningsnämnden, av anmälare som menar att programledaren Nike Nylander agerade partiskt i debatten. ”Debatten mellan Jan Helin och Jan Josefsson leddes inte av en opartisk programledare då endast den ena parten fick motfrågor trots att den andre svävade i väg och inte ens höll sig till ämnet, vilket programledaren knappt heller gjorde då denna fastnade i vad som hade sagts på ett möte och inte i den debattartikel som parterna var där för att diskutera. Upplägget blev på grund av detta två mot en och därmed partiskt”, skriver en av anmälarna. En av anmälarna skriver också att inslaget var osakligt. Onsdagens debatt hölls efter att Jan Helin i DN gett kritiker rätt angående ett inslag i Aktuellt med Nya Tiders Vavra Suk. Jan Helins artikel har fått kritik internt på SVT, men flera medarbetare har också ställt sig bakom hans ställningstaganden. Under torsdagen fick Aktuellt kritik av bland andra DN:s kulturchef Björn Wiman för att man i en debatt kvällen innan mellan SD:s gruppledare Mattias Karlsson och Centerpartiets gruppledare Anders W Jonsson okommenterat låtit Mattias Karlsson säga att den förra alliansregeringen ”släppte in tiotusentals potentiella sexualförbrytare och terrorister”. I torsdagens Aktuelltsändning förtydligade programledaren Nike Nylander att Aktuellts redaktion inte stod bakom Mattias Karlssons uttalande, som hon menade ”utgör en generalisering av i detta fall gruppen nyanlända flyktingar och asylsökande”. – Det här strider mot principen om alla människors lika värde och med bakgrund av det här vill Aktuellt understryka att redaktionen till fullo tar avstånd från detta uttalande, sade programledaren Nike Nylander i sändningen.


Clara Henry en av Melodifestivalens programledare 2017

Summary: Nu är det klart vilka som leder Melodifestivalen nästa år. Programledartrion blir Hasse Andersson, Clara Henry och David Lindgren.

Tre programledare – med ett åldersspann på 46 år. Hasse Andersson, David Lindgren och Clara Henry ska leda Melodifestivalen nästa år under sex veckor. Det avslöjades på en presskonferens på fredagen. Trions veteran Hasse Andersson gjorde oväntad succé när han ställde upp i Melodifestivalen med ”Guld och gröna skogar” 2015 och slutade på en fjärdeplats i finalen. Och att det var här, som programledare för Sveriges största tv-program, den resan skulle sluta hade han ingen aning om. — Mitt enda mål då var att inte komma sist. Sedan hade jag tänkt ta semester! Men det här är ett sådant hedersuppdrag, man kan bara inte säga nej till det. Det ska bli så roligt att jobba med de här två över generationsgränserna, säger Hasse Andersson. Även David Lindgren har schlagererfarenhet. Han har tävlat tre gånger – 2012, 2013 och 2016 – och som bäst kommit fyra i finalen. Han är också musikalartist som bland annat spelat i den svenska uppsättningen av ”Hairspray”. — Det ska bli så roligt att få göra hela resan under sex veckor. Som programledare kan man ju åtminstone inte bli utröstad, säger David Lindgren och skrattar.  Clara Henry är yngst men den i trion med mest programledarerfarenhet. Hon slog igenom med sin egen Youtubekanal, 2014 ledde hon Melodifestivalens för- och eftersnack på SVT Play, och under sommaren hade hon ett eget program i radions P3. Hon har också skrivit boken ”Ja jag har mens, hurså?” kom ut 2015. — Om man som jag satt vid tv:n med poängprotokoll som tioåring är det här en dröm. Då fantiserade jag om att vara med som artist – sedan insåg jag att det aldrig skulle hända... Men när Nour El-Refai var programledare för tävlingen började jag tänka att det kanske var möjligt för mig också. Melodifestivalen drar i gång den 4 februari 2017 med deltävlingar i Göteborg, Malmö, Växjö och Skellefteå. Andra chansen hålls i Linköping och finalen äger rum i Friends arena i Solna den 11 mars. Vinnaren får representera Sverige i Eurovision song contest i Ukraina i maj 2017. Läs mer: Programledartrion känns som en vild chansning av SVT