Nästan allt om Marie Richardson

Summary: Marie Richardson spelar huvudrollen i Stockholms stadsteaters ”Allt om min mamma” . En pjäs baserad på Pedro Almodóvars film om en mamma som förlorar sin son men vinner en ny, något ovanlig, familj.

Kvinnorna i Pedro Almodóvars ”Allt om min mamma” har alla en vemodig hinna över ögonen. Även när komiken vinner över tragiken tycks de vara blott en blinkning från gråten. På affischen till Stockholms stadsteaters uppsättning av pjäsen har Marie Richardson fångat ”Allt om min mamma” -blicken på pricken. – Vi försökte hitta det som är filmens hjärta eller själ. Fast utan att göra filmen en gång till. Det var det svåra när vi tog affischbilden och det kommer nog att vara det svåra i början av repetitionsarbetet också, säger Marie Richardson när vi träffas på ett Söderkonditori en vecka före repetitionsstart. Att få loss rättigheterna till en Almodóvarfilm är ingen lätt sak. Almodóvar avböjer i princip alla propåer om att adaptera hans filmer till scenen, i synnerhet till engelskspråkiga versioner. Men skådespelaren Kevin Spacey lade in en tjatoffensiv och lyckades i fjol få sätta upp ”Allt om min mamma” på The Old Vic i London, där Spacey är konstnärlig ledare. Stockholms stadsteaters chef Benny Fredriksson såg därefter raskt till att få loss rättigheterna till en Skandinavienpremiär. På Stadsteatern spelar Marie Richardson huvudrollen Manuela, en ensamstående mamma som förlorar sin son. Upplöst av sorg sätter sig Manuela på ett tåg till sin ungdoms Barcelona i jakt på hans pappa. Där blir hon nav i ett riktigt Almodóvarskt persongalleri: transvestiten som har lyft och sugit och silikonat hela kroppen (som hos Dolly Parton är hjärtat det enda som är äkta); den naiva nunnan som är på smällen och den åldrande skådespelerskan som är olyckligt kär i en kvinna. Färgstarka damer vars öden sammanvävs i en hyllning till livet och moderskapet. Inte utan spektakulära och sentimentala vändningar. – ”Gud ska det här hända också” , tänker man, ”nu tippar det över, nu blir det banalt pekoral av det.” Men så tippar det tillbaka igen. Det är det som är så fantastiskt, att historien är på gränsen hela tiden, säger Marie Richardson som tyckte så mycket om filmen när den kom 1999 att hon såg den två gånger på bio. Nu, när hon sett dvd:n ett par gånger, och gjort en researchresa till Barcelona, är hon ivrig att frigöra sig från den. Den läspande spanska som ockuperat hennes huvud under manusläsandet – Maries låtsasspanska är exemplarisk – ska tystas, hennes egen Manuela finna sin röst. Är Manuela en drömroll – Nja, drömroll föreställer jag mig är när man slår upp manuset och bara känner ”jag vill, jag vill, jag vill” . Men så har jag å andra sidan nästan aldrig känt. ”Nästan aldrig” , vilket är undantaget Marie rör i sin kopp med grönt te och funderar. – Jo, det var en film, ”Det blir aldrig som man tänkt sig” av Måns Herngren och Hannes Holm. Då kände jag så. Jag skulle vara så himla arg i den, som i en scen när jag jagar Peter Dalle och spottar på honom. Innan dess hade jag inte fått vara så arg på film. Fast, när hon tänker efter, i Ibsens ”Vildanden” , som hade premiär på Stadsteatern förra hösten och blev så uppskattad att den flyttades till stora scen samt återkommer i höst, ville hon absolut vara med. Liksom i koreografen Birgitta Egerbladhs nya musik- och dansföreställning som har premiär våren 2009 – sådan fysisk teater måste hon prova. En riktig utmaning, av ett helt annat slag, antog Marie Richardson i SVT:s succéserie ”Kungamordet” som lockade många tittare under våren. I den är hennes rollfigur gift med Reine Brynolfsons hustrumisshandlande finansminister. En imponerande rolltolkning, och så drabbande att jag kommer på mig själv med att oroligt spana efter översminkade blåtiror i Marie Richardsons ansikte när hon kommer cyklande. Hon skrattar när hon hör det men blir sedan allvarlig. – Det är en av de mest sammansatta och givande roller jag gjort. Att få spela tuff och utmanande och samtidigt offer och misshandlad. Men när jag läste manuset kändes det som ett väldigt stort ansvar att ta sig an det temat – ”jag vill inte, jag vill inte, jag vill inte!” Ändå tycker hon att det är mer ”oneurotiskt” att göra film än teater. – Att ta en roll är som att säga ja till en vänskap, en människa eller en familj. En filmroll lever jag med i en månad, Manuela ska leva med mig i ett år. Kommer jag tycka om henne Orkar jag umgås med henne under repetitionsarbetet och sedan varje kväll på teatern Nyligen, i tv-programmet ”Närbild” , fick Marie Richardson frågan vad hon, som själv direktrekryterades till Dramaten efter Scenskolan, har för tips till unga skådespelare. Hon svarade att man ska våga lita på sin intuition, att man kan plocka allt inifrån sig själv och inte behöver leta utifrån. Hur gör du för att orka plocka fram sorgen över att förlora ett barn kväll efter kväll – Privat vågar jag inte ens tänka på det, det är för smärtsamt, ryser tvåbarnsmamman Marie. – Jag använder förstås mig själv, men genom teatern kan jag gå in i Manuela och det är det som är underbart: teater är inte terapi men det är att till fullo få gå in i en annan situation. Hon uppmuntrar även aspirerande skådespelare att vara snälla mot sig själva, trots att hennes egen impuls oftast är ”det kommer att gå åt helvete” . – Men jag är absolut snällare mot mig själv i dag, försäkrar den erfarna skådespelaren. – Och hur vore det om man kände ”det här vet jag kommer funka, det här vet jag kommer bli perfekt” , fortsätter hon prövande. Då vore teater inget äventyr. lisa Boda teater@dn.se ”ALLT OM MIN MAMMA” Av: Samuel Adamson, baserad på filmen av Pedro Almodóvar Regi: Philip Zandén Medverkande: Marie Richardson, Meg Westergren, Jessica Zandén, Ulf Eklund, Hanna Alström, Maria Salomaa, Jonas Hellman-Driessen med flera Scen: Stockholms stadsteater, Stora scenen


Nästan allt om Marie Richardson

Summary: Premiär 14 november. Marie Richardson spelar huvudrollen i Stockholms stadsteaters "Allt om min mamma". En pjäs baserad på Pedro Almodóvars film om en mamma som förlorar sin son men vinner en ny, något ovanlig, familj.

Kvinnorna i Pedro Almodóvars "Allt om min mamma" har alla en vemodig hinna över ögonen. Även när komiken vinner över tragiken tycks de vara blott en blinkning från gråten. På affischen till Stockholms stadsteaters uppsättning av pjäsen har Marie Richardson fångat "Allt om min mamma"-blicken på pricken. - Vi försökte hitta det som är filmens hjärta eller själ. Fast utan att göra filmen en gång till. Det var det svåra när vi tog affischbilden och det kommer nog att vara det svåra i början av repetitionsarbetet också, säger Marie Richardson när vi träffas på ett Söderkonditori en vecka före repetitionsstart. Att få loss rättigheterna till en Almodóvarfilm är ingen lätt sak. Almodóvar avböjer i princip alla propåer om att adaptera hans filmer till scenen, i synnerhet till engelskspråkiga versioner. Men skådespelaren Kevin Spacey lade in en tjatoffensiv och lyckades i fjol få sätta upp "Allt om min mamma" på The Old Vic i London, där Spacey är konstnärlig ledare. Stockholms stadsteaters chef Benny Fredriksson såg därefter raskt till att få loss rättigheterna till en Skandinavienpremiär. På Stadsteatern spelar Marie Richardson huvudrollen Manuela, en ensamstående mamma som förlorar sin son. Upplöst av sorg sätter sig Manuela på ett tåg till sin ungdoms Barcelona i jakt på hans pappa. Där blir hon nav i ett riktigt Almodóvarskt persongalleri: transvestiten som har lyft och sugit och silikonat hela kroppen (som hos Dolly Parton är hjärtat det enda som är äkta); den naiva nunnan som är på smällen och den åldrande skådespelerskan som är olyckligt kär i en kvinna. Färgstarka damer vars öden sammanvävs i en hyllning till livet och moderskapet. Inte utan spektakulära och sentimentala vändningar. - "Gud ska det här hända också", tänker man, "nu tippar det över, nu blir det banalt pekoral av det." Men så tippar det tillbaka igen. Det är det som är så fantastiskt, att historien är på gränsen hela tiden, säger Marie Richardson som tyckte så mycket om filmen när den kom 1999 att hon såg den två gånger på bio. Nu, när hon sett dvd:n ett par gånger, och gjort en researchresa till Barcelona, är hon ivrig att frigöra sig från den. Den läspande spanska som ockuperat hennes huvud under manusläsandet - Maries låtsasspanska är exemplarisk - ska tystas, hennes egen Manuela finna sin röst. Är Manuela en drömroll? - Nja, drömroll föreställer jag mig är när man slår upp manuset och bara känner "jag vill, jag vill, jag vill". Men så har jag å andra sidan nästan aldrig känt. "Nästan aldrig", vilket är undantaget? Marie rör i sin kopp med grönt te och funderar. - Jo, det var en film, "Det blir aldrig som man tänkt sig" av Måns Herngren och Hannes Holm. Då kände jag så. Jag skulle vara så himla arg i den, som i en scen när jag jagar Peter Dalle och spottar på honom. Innan dess hade jag inte fått vara så arg på film. Fast, när hon tänker efter, i Ibsens "Vildanden", som hade premiär på Stadsteatern förra hösten och blev så uppskattad att den flyttades till stora scen samt återkommer i höst, ville hon absolut vara med. Liksom i koreografen Birgitta Egerbladhs nya musik- och dansföreställning som har premiär våren 2009 - sådan fysisk teater måste hon prova. En riktig utmaning, av ett helt annat slag, antog Marie Richardson i SVT:s succéserie "Kungamordet" som lockade många tittare under våren. I den är hennes rollfigur gift med Reine Brynolfsons hustrumisshandlande finansminister. En imponerande rolltolkning, och så drabbande att jag kommer på mig själv med att oroligt spana efter översminkade blåtiror i Marie Richardsons ansikte när hon kommer cyklande. Hon skrattar när hon hör det men blir sedan allvarlig. - Det är en av de mest sammansatta och givande roller jag gjort. Att få spela tuff och utmanande och samtidigt offer och misshandlad. Men när jag läste manuset kändes det som ett väldigt stort ansvar att ta sig an det temat - "jag vill inte, jag vill inte, jag vill inte!" Ändå tycker hon att det är mer "oneurotiskt" att göra film än teater. - Att ta en roll är som att säga ja till en vänskap, en människa eller en familj. En filmroll lever jag med i en månad, Manuela ska leva med mig i ett år. Kommer jag tycka om henne? Orkar jag umgås med henne under repetitionsarbetet och sedan varje kväll på teatern? Nyligen, i tv-programmet "Närbild", fick Marie Richardson frågan vad hon, som själv direktrekryterades till Dramaten efter Scenskolan, har för tips till unga skådespelare. Hon svarade att man ska våga lita på sin intuition, att man kan plocka allt inifrån sig själv och inte behöver leta utifrån. Hur gör du för att orka plocka fram sorgen över att förlora ett barn kväll efter kväll? - Privat vågar jag inte ens tänka på det, det är för smärtsamt, ryser tvåbarnsmamman Marie. - Jag använder förstås mig själv, men genom teatern kan jag gå in i Manuela och det är det som är underbart: teater är inte terapi men det är att till fullo få gå in i en annan situation. Hon uppmuntrar även aspirerande skådespelare att vara snälla mot sig själva, trots att hennes egen impuls oftast är "det kommer att gå åt helvete". - Men jag är absolut snällare mot mig själv i dag, försäkrar den erfarna skådespelaren. - Och hur vore det om man kände "det här vet jag kommer funka, det här vet jag kommer bli perfekt", fortsätter hon prövande. Då vore teater inget äventyr. "ALLT OM MIN MAMMA" Av: Samuel Adamson, baserad på filmen av Pedro Almodóvar Regi: Philip Zandén Medverkande: Marie Richardson, Meg Westergren, Jessica Zandén, Ulf Eklund, Hanna Alström, Maria Salomaa, Jonas Hellman-Driessen med flera Scen: Stockholms stadsteater, Stora scenen I Ljusdal i Hälsingland 1959. Född: I Ljusdal i Hälsingland 1959. Bor: På Södermalm i Stockholm. Familj: Är tillsammans med skådespelaren Jakob Eklund i 23 år, i somras gifte de sig. Barnen Klara 13 år, Leon 8 år och bonusdottern Tove 28 år. Bakgrund: Utbildad vid Teaterhögskolan i Stockholm, har tillhört Dramatens fasta ensemble sedan 1985. Där har hon spelat ett otal roller, bland annat i Euripides "Helena", "Så tuktas en argbigga" och "Dröm om hösten". Den starkaste teaterupplevelse hon haft var i "Markisinnan de Sade" i regi av Ingmar Bergman. På film har hon bland annat synts i "Om jag vänder mig om", "Noll tolerans", "Livvakterna" och "Eyes wide shut". Extra: Marie om att kyssa Tom Cruise i Stanley Kubricks "Eyes wide shut": "Det var faktiskt väldigt odramatiskt. Jag kände inte ens igen honom i verkligheten, utan trodde assistenten var Tom Cruise. Det som var lite jobbigt var att jag skulle hoppa på honom. Jag var lite rädd att jag skulle bli stämd om jag slätade av honom med världens tungkyss så jag var tvungen att fråga: 'Hur gör ni på film när ni kysser?' Då bara skrattade han och sade: 'Vi gör väl som alla andra människor.' "


Svensk jazz blir tysk

Summary: Svensk jazz gör succé i Tyskland. Navet i utvecklingen är trombonisten och sångaren Nils Landgren. I veckan är han en av flera svenska musiker på en festival i Bayern

Svensk och tysk jazz har en gemensam nämnare - skivbolaget Act. I veckan som kommer manifesteras det på ett bayerskt slott. Centralfigur är tyskpionjären Nils Landgren. - Det finns en otrolig potential i svensk improviserad musik, säger han. Nils Landgrens andra karriär började 1991 på Jazz Baltica, en jazzfestival i Kiel. Det tyska genombrottet ledde till att han några år senare skrev kontrakt med den legendariske tyske skivbolagsdirektören Siegfried Loch och hans bolag Act. Nils Landgren kunde resa sig efter några motiga år i Sverige på 80-talet. Sångaren och trombonisten hade inte direkt varit kritikernas gunstling och hade tappat lusten att sjunga. - Jag fick mycket tillmälen i tidningarna. De hade säkert i viss mån rätt, men jag tog åt mig och det var rätt knäckande. Så Tyskland blev en möjlighet att börja om? - Kanske. Jag har inte tänkt på det, men jag började på nytt där, säger han. I dag är Nils Landgren en etablerad tysk storhet. Hans senaste skiva, inspelad med det egna bandet Funk Unit, sålde guld i Tyskland. Han är konstnärlig rådgivare åt den nordtyska radions storband, professor på musikhögskolan i Hamburg och de närmaste tre åren är det den 52-årige värmlänningen som leder och sätter sin prägel på jazzfestivalen i Berlin. Pionjären Nils Landgren var den förste svensk att skriva kontrakt med Act, sedan dess har en hel radda kommit efter. - Tack vare mig är för mycket sagt, men det hjälpte väl till att jag fanns där, tror han. Flera av de här artisterna framträder nu på den festival som bolaget arrangerar på Schloss Elmau i Bayern, inte långt från Garmisch-Partenkirchen. "Sverige möter Tyskland" är rubriken, svensk jazz verkar vara på väg att bli lika populär som svenska deckarförfattare. På slottet framträder, förutom Nils Landgren flera gånger om, även gitarristerna Ulf Wakenius och Johan Norberg, basisten Lars Danielsson, det skivaktuella bandet Oddjob och sångerskan Viktoria Tolstoy, vars nya skiva produceras av Nils Landgren. Pianisten Esbjörn Svensson, som omkom i en dykolycka i somras, var också knuten till Act och hyllas särskilt under en av festivaldagarna. Nils Landgren säger att gemensamt för alla dessa är att de ingår i en tradition av improviserad musik som vårdats i Sverige och nämner namn som Lars Gullin, Jan Johansson och den i veckan avlidne Arne Domnérus. - Det är ett fantastiskt arv att ta vara på och vi har blivit en samling med omtyckta musiker, det är jättekul. Sedan finns det en gemensam nämnare, en nordisk klang, som tilltalar en tysk publik, tror han. Hur är jazzklimatet i Tyskland? - Ganska likt Sverige. Skillnaden är att det bor 80 miljoner människor här, det blir något annat, det finns flera större städer och flera ställen att spela på. Med det amerikanska inflytandet efter kriget växte det fram en jazzrörelse i Tyskland. Senare försökte man frigöra sig från amerikanerna och det skapade det tyska jazzundret. Det finns en väldigt, väldigt stark jazztradition här, säger han. Act-ägaren Siegfried Loch, 68 år, är en del av den. Länge var han Warners Europa-chef och drömde om att bilda eget, 1992 blev det verklighet. - "Sigi" är en extrem eldsjäl och Act har gjort mycket för oss. Deras jobb slutar inte när skivan är klar, det börjar då. Alla drömmer ju om en karriär utanför Sverige och Act har blivit en oerhörd dörröppnare, säger Nils Landgren uppskattande. För hans egen del har en hel värld öppnat sig. Hemma i Sverige leder han Bohuslän Big Band, Funk Unit spelar världen över, Nils Landgren är också medlem i det amerikanska storbandet Crusaders. Han är på resande fot 250 dagar om året. - Jag har så kul, det är svårt att säga nej. Och jag kanske orkar hålla på eftersom jag inte gör samma sak hela tiden, säger han - på väg till slottet i Bayern. Nils Landgren född i Degerfors Nils Landgren född i Degerfors 1956, bor numera i skånska Skillinge och är gift med skådespelerskan Beatrice Järås. Han började studera klassisk trombon innan han övergick till jazz, funk, soul och annan populärmusik. På 70-talet turnerade han med Björn Skifs och har framträtt med jazz- och funkstorheter som Thad Jones, Herbie Hancock och Maceo Parker. Men också med artister som Wyclef Jean, Lädernunnan och Jokkmokks-Jocke. Han har även studiospelat åt Abba och Ace of Base. Funk Unit är hans eget band, men han leder också Bohuslän Big Band. Andra svenska artister på tyska skivbolaget Act: Esbjörn Svensson Trio, Viktoria Tolstoy, Rigmor Gustafsson, Ulf Wakenius, Oddjob och Ida Sand. Act-festivalen på Schloss Elmau i Bayern håller på hela veckan och avslutas kommande lördag.


Humorns nya ansikte

Summary: Brittiske ståupparen Russell Brand höll på att ta livet av sig och sin talang med droger. Nu är han tillbaka och framgångarna avlöser varandra. I natt är han programledare för MTV-galan i Los Angeles. Fredrik Wikingsson och Andres Lokko hyllar sin idol.

"Comedy is the new rock'n'roll", utropade den engelska dagstidningen The Times i somras. En ny generation brittiska komiker pryder numera de engelska magasinens omslag lika ofta som popidoler - och den största humorstjärnan av dem alla är den före detta heroin- och sexmissbrukaren Russell Brand. Natten till måndag programleder han MTV video music awards i Los Angeles. I Sverige är han nästintill okänd och fram till nyss har han varit detsamma i USA. Men i hemlandet England är Russell Brand kändisarnas kändis. 33-åringen från Essex i sydöstra England bryter mot den Johan Glans-komikertyp vi annars är vana vid. Den drygt 190 centimeter långa Russell Brand ser ut som en narcissistisk rockstjärna i svart kajal, lika svarta stuprörsjeans, skjortan uppknäppt ned till naveln, halskedjor i lager på lager och en tuperad hårman (som tar en timme att göra i ordning, har han avslöjat i en intervju). Russell Brand borde egentligen vara lite för begåvad, snygg och hipp - en annars provocerande kombination - för att gå hem hos den breda publiken. Men i England säljer han som ståuppkomiker ut de stora arenorna och hans talkshow på lördagskvällarna i BBC Radio 2 har drygt två miljoner lyssnare varje vecka. Han skriver regelbundet välfunna fotbollskrönikor för The Guardian och ovanpå allt är hans självbiografi, "The Booky Wook" (Hodder & Stoughton), från förra året en bästsäljare. Låter det som en rent ut sagt odräglig framgångssaga? Det är det också. Om man bortser från en tredjedel av Russell Brands liv. Mellan 17 och 28 års ålder höll han på att ta livet av sin talang och sig själv med hjälp av crack och heroin. Han blev utsparkad från flera skolor och ströjobb, men lyckades till slut ändå bli programledare på engelska MTV. Karriären hade knappt börjat när han påtänd dök upp i rutan utklädd till Usama bin Laden - dagen efter den 11 september 2001. Ridå. Russell Brands manager tvingade in honom på rehabilitering. Han lyckas bli fri från droger, men fortsatte att missbruka sex. Det har han gjort sedan hans pappa introducerade sin tonårsson för prostituerade under en resa de gjorde till Asien tillsammans, skriver Russell Brand i sina memoarer. Drogfri och på banan blev Russell Brand snabbt omtalad igen som den egensinnige programledaren. Men det var när han började dejta supermodellen Kate Moss som han blev högvilt för de engelska tabloiderna. Till slut tvingar den tålmodige managern Russell Brand att ta itu med sin sexdestruktivitet. Han skrivs in på en avvänjningsklinik i Philadelphia, USA, och har cirkelmöten med dömda pedofiler och sexförbrytare. I en övning får han i uppgift att skriva upp namnen på de kvinnor som han utnyttjat i sitt missbruk: "Jag kände mig som Saddam Hussein som försökte peka ut enskilt drabbade kurder", beskriver Russell Brand drastiskt den skamliga känslan i sina memoarer. Ett år senare utses han av tidningen Time Out till 2006 års bästa ståuppkomiker. Samtidigt började han att sända sin egen radioshow i BBC. Det var där som programledaren och underhållaren Fredrik Wikingsson upptäckte Russell Brand. - När han sätter i gång och snackar är det som i "The matrix" när Keanu Reeves får pistolkulorna att gå mycket långsammare så att han själv kan ducka för dem. Russell Brand är så oerhört mycket smartare och snabbare än alla andra, säger Fredrik Wikingsson. Den numera London-baserade Killinggänget-medlemmen och journalisten Andres Lokko var inledningsvis tveksam till Russell Brand. - I England har han varit så otroligt närvarande överallt och känd som "skandalsnubben". Men efter att jag såg honom leda någon gala för något år sedan insåg jag att han är skitkul. Han är obegripligt snabb i huvudet och har en ordentlig dos akademikerkomplex, vilket alltid är bra hos en komiker, säger Andres Lokko, som jämför Russell Brand med svenska radioprofilen Annika Lantz. - Russell Brand är alltid tre steg framför personen han pratar med. Annika Lantz har exakt samma problem eller fördel, beroende på hur man ser det, säger han. En återkommande gäst i Russell Brands program i Radio 2 är Oasis Noel Gallagher. De snackar om allt och inget, men allra främst - precis som alla andra gäster i programmet - fungerar Noel Gallagher mest som ett bollplank för Russell Brands associationssprutande svada. - Russell Brand kan vara superbarnslig och prata knulla i ett helt program och dra anekdoter om sitt sexmissbruk, men han gör det med ett otroligt Lord Byronskt vokabulär som blir väldigt effektivt, säger Fredrik Wikingsson. I ett av sina program tog Russell Brand upp den pikanta nyheten att en champagneflaska från Hitlers bunker hade sålts på auktion i England. Inroparna var Filip Hammar och Fredrik Wikingsson, som gjorde ett tv-inslag av köpet till ett av sina program. - När jag hörde honom säga det här var det som om världen stannade upp. Det var inte så att han nämnde oss med namn, utan det var bara det att han hade noterat en grej vi gjort. Det är det största ögonblicket i min karriär, säger Fredrik Wikingsson inte helt utan allvar. I England skrivs det mycket om den nya komikergenerationen som gör humor på ett nytt sätt. Förutom Russell Brand ingår i den kretsen skaparna bakom tv-serierna "The mighty Boosh" och SVT-aktuella "Flight of the conchords" samt Simon Amstell, som leder popquiz-programmet "Never mind the Buzzcocks". Brittiska medier har därför euforiskt börjat tala om hur "comedy is the new rock'n'roll". - De är unga komiker, dessvärre är alla män, som är fruktansvärt roliga och dessutom väldigt snygga och coola, vilket borde vara en otillåtlig kombination. De tillhör Amy Winehouse och Pete Doherty-världen runt Camden, det är bara det att vissa blev musiker och andra blev begåvade komiker, säger Andres Lokko och tillägger: - I Sverige har vi inte Pete Doherty - utan vi har Charlotte Perrelli. Sålunda är Björn Gustafsson den svenska motsvarigheten till Russell Brand. Han är renrakad och trevlig på Melodifestivalen. Det är klart att ingen rock'n'roll-komiker blir populär här. Det är också därför jag bor i London, säger Andres Lokko. Russell Brands katt är döpt till Morrissey Russell Brand föddes den 4 juni 1975 i Grays, Essex, England. Debuterade som programledare på MTV och gjort flera egna program för engelsk tv, bland annat "Russell Brand on the road" och "Russell Brand’s Ponderland". Har som skådespelare medverkat i flera långfilmer: "Dumpad" ("Forgetting Sarah Marshall"), "Penelope" och komedin "Bedtime stories" med Adam Sandler, som har Sverigepremiär i januari. Har arresterats elva gånger och fick på grund av sitt straffregister inte komma in i USA tidigare i höstas. Är vegetarian som sin stora idol Morrissey, som han även har döpt sin katt efter. Aktuell: Är programledare för årets MTV video music awards, som sänds från Los Angeles kl 2.00 natten till måndag i svenska MTV. Sänder varje lördag "The Russell Brand show" mellan kl 21 och kl 23 (brittisk tid) i BBC Radio 2. Russell Brand på YouTube Ladda ner Brands radioprogram Russell Brands hemsida Brand på BBC


Vråltung Snoop Dogg i mjukisbyxor

Summary: Det är omöjligt att ha tråkigt med en entusiastisk Snoop Dogg som spottar ur sig pigga obsceniteter, konstaterar DN:s Fredrik Strage. Musik Snoop Dogg Scen: Berns, Stockholm

I självbiografin ”Tha doggfather” skriver Snoop Dogg om hur stort det kändes att komma till Sverige och upptäcka att vi också gillade rap. Framför scenen såg han ”en ocean av bleka ansikten, blå ögon och blont hår” . Den minnesbilden överensstämmer inte med de svenska Snoopkonserter jag sett där publikens hud- och hårfärg har varierat kraftigt. Men när Snoop Dogg uppträder på Berns är åhörarna faktiskt ovanligt bleka. Det kan bero på att han har nått en bred publik. Eller på att ytterst få förortsungar kan skramla ihop 730 kronor till en konsertbiljett. Det är svårt att klandra tonårskillarna som gör ett tappert försök att planka in, men jagas bort av en vakt. Snoop Doggs konserter har blivit allt bättre med åren. När han uppträdde i Solnahallen 1997 var han slarvig och sömngångaraktig. Många brydde sig inte om att han lät illa, de var upphetsade över att äntligen få se den långsmale, mordanklagade fähunden från Long Beach. I fjol gjorde Snoop och P Diddy en imponerande dubbelkonsert i Globen, en sorts gangsterromantisk Las Vegas-show. Duon backades upp av rejäla kompband och undvek de flesta av problemen som hiphopspelningar brukar lida av (taskig ljudmix, för många polare på scen, rumphuggna versioner av låtarna). Om det var den mest storslagna Snoopkonsert jag sett, så är detta den mest intima. Till Berns har Snoop tagit med sig ett något decimerat liveband: trummor, gitarr, bas, dj, sporadiska syntar och vännerna i Tha Dogg Pound som backuprappare. De får flera av de gamla gangsterfunkdängorna att låta vråltunga, framför allt inledande ”Murder was the case” och den klassiska dryckesvisan ”Gin and juice” . Dessvärre dränks melodierna av den överenergiske trummisen. Han sliter av sig tröjan och går loss så hårt på pukorna att syntslingan i ”Nuthin but a ’ G’ thang” pulvriseras. Samma öde drabbar avskalade, elektroniska hittar som ”Drop it like it’ s hot” . Snoops tillbakalutade ordflöde – som är den främsta behållningen i hans musik – försvinner i ett brötigt jammande. Tråkigt nog hoppar man över låtarna som skulle ha fungerat med den här sortens arrangemang, som bluesiga ”Gz and hustlas” och den knäppa countrylåten ”My medicine” från senaste skivan. Men det är förstås omöjligt att ha tråkigt i sällskap med en entusiastisk Snoop Dogg. Hans leende skiner lika mycket som hans diamantsmyckade mikrofon. Han spanar in tjejerna i publiken likt en hetsätare som granskar en tårtbuffé. ”Min penis blev just hård” , ursäktar han sig. ”Ner med dig. Ner med dig.” Sedan glider Snoop in i kvällens slipprigaste och souligaste nummer, hitten ”Sensual seduction” , som han mimar mer än sjunger, medan han juckar i bebisblå mjukisbyxor. I ”Tha doggfather” skriver Snoop att hans framgångar beror på att han säger sanningen, ”just ask those Swedes, truth comes in many disguises, even a skinny nigger with braids from from the east side of Long Beach, California” . Men när Snoop dansar runt på scen och spottar ur sig pigga obsceniteter, medan Tha Dogg Pound sprutar champagne över publiken, blir det tydligare än någonsin att gangsterrap inte handlar om att säga sanningen, utan om att frossa i hedonistiska fantasier. Fredrik Strage musik@dn.se


Helen Sjöholm gör sig redo för Eliza

Summary: Den 12 september är det premiär på "My fair lady" på Oscarsteatern i Stockholm. Helen Sjöholm gör sin första Eliza. Hon sa ja direkt, berättar hon för DN:s Kurt Mälarstedt.

Oscarsteaterns scen. Sparsamt ljus, ingen dekor, bara Helen Sjöholm, Tommy Körberg och Michael Segerström. Orkesterns syns inte i diket. De sjunger och spelar sig samman om den spanska räven som gick i säv och rev en annan räv, en av den svenska musikalhistoriens mest kända texter till en av musikalhistoriens mest kända melodier. Helen Sjöholm förvandlar sitt ansikte till en fiol för att markera sin Elizas förvåning när hon kommer på hemligheten med "räv" och "rev", äntligen efter sex månader med professor Higgins (Tommy Körberg). Hon fortsätter komiken i en vild glädjedans som förankrar denna uppsättning av "My fair lady" i nutiden även om den förstås utspelas 1912. Ja, det bli komisk teater. Hon rör sig bestämt och energiskt över scenen. Rörelse är också viktigt för Helen Sjöholm både när hon sjunger och när hon skriver musik, eller musikslingor, som hon säger efter samsjungningen. - Men det finns så mycket mer i den här berättelsen. Den är som ett kammarspel, så spelbar, och klassfrågan är ju fortfarande aktuell. Eliza är en både komisk och tragisk gestalt på samma gång. Hon är street smart, intelligent, beslutsam. Hon vill uppåt och ser sin chans. Men språket gör henne till en ny människa samtidigt som hon har kvar sitt förflutna. Hon blir helt vill, hon hör inte hemma någonstans, säger Helen Sjöholm. Musikalen har premiär den 12 september. Förväntningarna är stora. Till höstens föreställningar återstår bara enstaka platser. Vårens föreställningar är uppbokade till två tredjedelar. - Det är alltid lite läskigt när det mesta är utsålt i förväg. Det är ju inte säkert att det blir bra för det. Och en del kanske kommer för att de vill höra henne som sjunger "Du är min man". Men detta är ju något annat När Helen Sjöholm fick frågan om hon ville göra Eliza "var det inget snack om saken", säger hon, även om hon hade planerat att vara hemma länge till med sin lille son Ruben, nu tretton månader. Och börja samla material till en ny skiva. - Jag har aldrig sett "My fair lady", varken på scen eller film, men melodierna är ju så välbekanta att man tycker sig ha sett den. Eliza var en av de få musikalroller efter Kristina och "Chess" som jag tyckte jag skulle vilja göra någon gång. Men sedan tyckte jag att jag blivit för gammal. Det ska ju vara en ung tjej. Men hon tackade ja omedelbart, inte bara för rollens skull utan också för den lysande ensemblens - och för att hon inte spelat på Oscars tidigare. Dessutom får hon vara tjusigt klädd på scenen, finare än hon varit tidigare, säger hon. Hon rättar till den blommiga folkloreaktiga bomullsklänning hon bär över sina jeans och suckar lyckligt vid blotta tanken på kreationerna av Camilla Thulin som hon snart ska bära. Men även om hon aldrig kom på tanken att tacka nej till erbjudandet säger hon nu, i ärlighetens namn, att hon tyckte att "det är något dammigt över låtarna". - Kanske för att man så ofta hört dem i ett operettläge, och det ligger inte för mig. Eliza är egentligen lite för hög för mig. Hon ska ju vara mer sopran, jag är mezzo, så jag måste verkligen kämpa med rollen. Men vi talade med arrangören (Hans Ek) och kom fram till att det finns andra och roligare saker än det operettmässiga att lyfta fram hos Eliza. Helen Sjöholm är förvånad över att Gösta Rybrants text fortfarande känns så modern, och hon beskriver arrangemangen som fulla av nu. Hon gillar "det teatermässiga", dramaturgin i produktionen och hyllar regissören Tomas Alfredson som en fantastisk personinstruktör. Dessutom finner hon en trygghet i att än en gång få spela musikal tillsammans med Tommy Körberg (som i "Chess") och Jan Malmsjö ("Spelman på taket"). "My fair lady", som hade urpremiär 1956, bygger som bekant på Bernard Shaws pjäs "Pygmalion" från 1913. Men musikalens skapare Alan Jay Lerner och Frederick Loewe dristade sig till att ändra slutet så att det kan tolkas som att Eliza söker sig till Henry Higgins i stället för sin tidigare fästman Freddy (Christopher Wollter på Oscars). För Helen Sjöholm är frågan om vart Eliza går på slutet betydligt mer öppen. - Jag tycker inte alls att slutet är kristallklart. Jag kan inte tänka mig att de där två personerna, Eliza Doolittle och Henry Higgins, skulle kunna leva tillsammans, även om det finns en attraktion mellan dem. I sitt sommarprogram för två år sedan berättade Helen Sjöholm om hur hon helt gick upp i rollen som Kristina i Benny Anderssons och Björn Ulvaeus "Kristina från Duvemåla", som hade premiär 1995 och gick i fyra år, först i Malmö och sedan i Stockholm. Hon hade knappast något privatliv, hon åt och sov med Kristina. - Det berodde både på att jag var så ung och att jag inte hade så mycket erfarenhet. Det var en tuff utmaning att göra den rollen, historien var så tung och det var svårt att distansera sig från den. Nu är det annorlunda. Nu har Helen Sjöholm familj. Jobbet som Eliza kommer visserligen att beröva henne fyra kvällars godnattstunder med sonen varje vecka, men det kommer ändå att bli mycket tid över för honom. - Det var härligt att få gå upp i rollen som Kristina så intensivt den gången. Nu kan det räcka med att gå in på teatern och leva sig in i rollen som Eliza - och sedan gå hem och ha ett privatliv. Helen Sjöholm, född i Sundsvall Helen Sjöholm, född i Sundsvall 1970, gift med ljudteknikern David Granditsky. De har en son på tretton månader. Sjöng i kör, spelade musikal i hemstaden. Valdes för rollen som Kristina bland över ett tusen sökande. På scen: "Kristina från Duvemåla", "Spelman på taket", "Les Misérables", "Chess", "Chinarevyn", "Tolvskillingsoperan" med mera. På film: "Där regnbågen slutar", "Så som i himmelen". På skiva: "Visor", "Genom varje andetag" (med Anders Widmark), Benny Anderssons orkester (tre skivor). Utmärkelser: Thalia-statyetten och Ulla Billquist-stipendiet 1997, Thore Ehrling-stipendiet 2005, Guldmasken för Florence i "Chess" 2003, Grammis 2003, 2004 och 2005. Ulla Sallert första svenska Eliza Den svenske teaterproducenten Lars Schmidt skaffade sig på 1950-talet ensamrätt på "My fair lady" i Europa. Han var en av producenterna bakom den första svenska uppsättningen av musikalen, som hade premiär på Oscarsteatern den 14 februari 1959 med Jarl Kulle som Higgins och Ulla Sallert (bilden) som Eliza. Schmidt var även involverad i uppsättningar i Helsingfors och Oslo 1959-60. 2001 spelades "My fair lady" på Kristianstad teater med bland andra Janne Loffe Carlsson i en av huvudrollerna. 2006 gjorde Linneateatern i Växjö en uppsättning med bland andra Lasse Brandeby i en av rollerna. I höstas satte Göteborgsoperan upp "My fair lady" med Thérèse Andersson och Fredrik Lycke som Eliza och Higgins. Det finns även en känd filmatisering från 1964 med Rex Harrison och Audrey Hepburn i huvudrollerna och i regi av George Cukor.


Sydsvenskans nya chef på plats

Summary: Daniel Sandström blir ny chefredaktör på Sydsvenskan och även ansvarig utgivare. Fram till i dag har han varit tidningens kulturchef.

Sandström tar över efter den tillfällige chefredaktören Jonas Gruvö som gick in då ordinarie chefredaktör Peter Melin hastigt avled den 13 februari. Daniel Sandström kom till Sydsvenskan, som tidigare hette Sydsvenska Dagbladet, år 2001. För tre år sedan efterträdde han Staffan Söderberg som kulturchef. Nu blir hans första uppgift som chefredaktör att hitta en ny kulturchef. Han har kunnat fundera länge, eftersom han fick erbjudandet om chefredaktörskapet redan i juni. – Jag har en klar bild av hur jobbet ska skötas, men samtidigt vill jag ge en ny chef utrymme att forma verksamheten som hon eller han vill. Jag tror inte att kulturmaterialet blir mindre viktigt i en framtida tidning. Och Skåne är en expansiv region, inte minst ur kulturperspektiv. Här måste vi vara med. Vad vill du med huvudtidningen? – Jag vill att Sydsvenskan ska sätta agendan i den här regionen. Vi måste granska den och följa med då den förändras. Ett stort gehör för regionens hastiga utveckling är nödvändigt. Daniel Sandström är bosatt i Lund och även född i universitetsstaden. Han har doktorerat i litteraturvetenskap och handplockades till Sydsvenskan som redaktionssekreterare på kulturredaktionen. – Jag är intresserad av medieetiska och publicistiska frågor och jag vill att de genomsyrar hela organisationen. I en kommentar säger DN:s kulturchef Maria Schottenius: – Fantastiskt roligt. Med Daniel Sandström får Sydsvenskan en ledare som är samhällsengagerad, kulturellt välorienterad, en kreativ och reflekterande publicist. Det är bara att gratulera tidningen. Dagens Nyheters chefredaktör Thorbjörn Larsson hälsar Daniel Sandström välkommen i chefredaktörskretsen. – Han kommer säkert att fortsätta att utveckla tidningen i det konstruktiva arbete som påbörjades under Peter Melins ledning. Du sitter väl i styrelsen för Sydsvenskan? – Nej, jag lämnade styrelsen efter semestern. Jag har också lämnat Stockholm Citys styrelse. Jag vill fokusera på Dagens Nyheter, säger Thorbjörn Larsson. Redaktionen på Sydsvenskan kommer att ledas av tre personer. Förutom Daniel Sandström består ledartrojkan av Anders Olofsson, affärsområdeschef för nya medier, samt en ny redaktionschef som ska rekryteras under hösten. Marcus Boldemann marcus.boldemann@dn.se 08-738 20 59


Kulturchef blir chefredaktör

Summary: Daniel Sandström blir ny chefredaktör på Sydsvenskan och även ansvarig utgivare.

I dag är Daniel Sandström tidningens kulturchef. Han ska efterträda den tillfällige chefredaktören Jonas Gruvö som gick in då ordinarie chefredaktör Peter Melin hastigt avled den 13 februari. Därmed tar tidningen sin högste chef ur de egna leden. David Sandström tillträder den 1 september och hans första uppgift som chefredaktör blir att hitta en ny kulturchef. - Jag har en klar bild av hur jobbet ska skötas, men samtidigt vill jag ge en ny chef utrymme att forma verksamheten som hon eller han vill. Jag tror inte att kulturmaterialet blir mindre viktigt i en framtida tidning. Och Skåne är en expansiv region, inte minst ur kulturperspektiv. Här måste vi vara med. Och vad vill du med huvudtidningen? - Jag vill att Sydsvenskan ska sätta agendan i den här regionen. Vi måste granska den och följa med då den förändras. Ett stort gehör för regionens hastiga utveckling är nödvändigt. Daniel Sandström är bosatt i Lund och även född i universitetsstaden. Han har doktorerat i litteraturvetenskap och handplockades till Sydsvenskan som redaktionssekreterare på kulturredaktionen. - Jag är intresserad av medieetiska och publicistiska frågor och jag vill att de genomsyrar hela organisationen. Dagens Nyheters chefredaktör Thorbjörn Larsson välkomnar Daniel Sandström i chefredatörskretsen: - Han kommer säkert att fortsätta utveckla tidningen i det konstruktiva arbete som påbörjades under Peter Melins ledning, säger Thorbjörn Larsson. Ja, du sitter väl i styrelsen för Sydsvenskan? -Nej, jag lämnade styrelsen efter semestern. Jag har också lämnat Stockholm Citys styrelse. Jag vill fokusera på Dagens Nyheter. DN:s kulturchef Maria Schottenius är mycket positiv till utnämningen av Daniel Sandström som chefredaktör för Sydsvenskan. - Fantastiskt roligt, säger hon. Med Daniel Sandström kommer Sydsvenskan att få en ledare som är samhällsengagerad, kulturellt välorienterad, en kreativ och reflekterad publicist. Det är bara att gratulera tidningen. Redaktionen på Sydsvenskan kommer att ledas av tre personer. Förutom Daniel Sandström består ledartrojkan av Anders Olofsson, affärsområdeschef för nya medier, samt en ny redaktionschef som ska rekryteras under hösten. Målet med ledartrojkan är, enligt Sydsvenskans intranät, att få tidningen att arbeta som en helhet. De delar som tidigare löpt parallellt kommer att knytas närmare varandra. Daniel Sandström kom till Sydsvenskan - som tidigare hette Sydsvenska Dagbladet - för sju år sedan. För tre år sedan efterträdde han Staffan Söderberg som kulturchef. Redan i juni i år fick han erbjudandet om chefredaktörskapet.


Kärlek styrde chefstillsättning

Summary: Tomas Eskilsson, vd Film i Väst, utsåg sin flickvän till långfilmsansvarig – en av svensk films främsta maktpositioner. Korrekt tillsättning eller jävsituation Meningarna är delade.

Vid årsskiftet utsågs Jessica Dahllöf Ask till långfilmsansvarig Film i Väst. Företagets vd Tomas Eskilsson delade därmed maktpositionen i svensk film som han tidigare själv haft ensam. I förra veckan berättade de för sina arbetskamrater att de är ett kärlekspar. Enligt vad DN erfar ifrågasätter flera i personalen det sätt som Jessica Dahllöf Ask fick tjänsten, som gör henne till en av de mäktigaste i svensk film. Film i Väst ger bidrag och är med och producerar en stor del av svensk film- och tv-produktion varje år. Styrelseordföranden Johnny Nilsson (s) försvarar dock tillsättningen. – Jag tycker inte alls att det finns några frågetecken kring att Jessica fått den här tjänsten. De var inte ihop när Tomas utsåg henne förra året, säger han. Tidigare i år utnämndes 33-åriga Jessica Dahllöf Ask till ny långfilmsansvarig på det regionala produktionscentrat Film i Väst, som har producerat svenska filmsuccéer som ”Fucking Åmål” och ”Masjävlar”. Att hon sedan en tid tillbaka har en relation med företagets vd, Tomas Eskilsson, har orsakat upprörda känslor bland personalen på Film i Väst. – Bekymret är inte att de är ihop, utan att ett kärlekspar tillsammans hanterar en stor del av de offentliga medlen som vi har hand om. Det sänker förtroendet för företaget, säger en källa med god insyn i Film i Väst. Johnny Nilsson (s), styrelseordförande i Film i Väst, anser inte att det är ett bekymmer att företagets vd har en relation med Jessica Dahllöf Ask blott ett drygt halvår efter att han utsett henne till långfilmsansvarig. – Det uppstår alltid relationer på arbetsplatser. Det går inte att stoppa det här med kärlek antar jag, säger Johnny Nilsson. Hade Tomas Eskilsson förankrat utnämningen hos styrelsen – Ja, vd:n informerar alltid styrelsen om vilka han ämnar föreslå innan beslutet tas. Men sen är det vd-n som formellt utser posterna, säger Johnny Nilsson. Fanns det fler aspiranter än Jessica Dahllöf Ask som var aktuella för jobbet – Jessica har man haft ögonen på länge. Hon har successivt gjort karriär i den här lilla organisationen. Det har alltid varit en ambition att plocka upp det egna folket när den möjligheten ges. Johnny Nilsson berättar att han fört samtal med Tomas Eskilsson om eventuella risker för jävsituationer i framtiden. – Det vore konstigt om vi inte diskuterat detta. Men vad som har sagts stannar mellan honom och mig, säger Johnny Nilsson. Kommer det att bli aktuellt för någon av Tomas Eskilsson och Jessica Dahllöf Ask att byta jobb – Vi har inte aktualiserat frågan hittills. Vi får se om det här får några konsekvenser. Men vi har naturligtvis massor av sådana frågor att diskutera fram och tillbaka, säger Johnny Nilsson. DN hade vid pressläggning inte nått Tomas Eskilsson och Jessica Dahllöf Ask för en kommentar. Jonna Sima nyheter@dn.se 08-738 10 00


Kärlek styrde chefstillsättning?

Summary: Tomas Eskilsson, vd Film i Väst, utsåg sin flickvän till långfilmsansvarig – en av svensk films främsta maktpositioner. Korrekt tillsättning eller jävsituation? Meningarna är delade.

Vid årsskiftet utsågs Jessica Dahllöf Ask till långfilmsansvarig Film i Väst. Företagets vd Tomas Eskilsson delade därmed maktpositionen i svensk film som han tidigare själv haft ensam. I förra veckan berättade de för sina arbetskamrater att de är ett kärlekspar. Enligt vad DN erfar ifrågasätter flera i personalen det sätt som Jessica Dahllöf Ask fick tjänsten, som gör henne till en av de mäktigaste i svensk film. Film i Väst ger bidrag och är med och producerar en stor del av svensk film- och tv-produktion varje år. Styrelseordföranden Johnny Nilsson (s) försvarar dock tillsättningen. – Jag tycker inte alls att det finns några frågetecken kring att Jessica fått den här tjänsten. De var inte ihop när Tomas utsåg henne förra året, säger han. Tidigare i år utnämndes 33-åriga Jessica Dahllöf Ask till ny långfilmsansvarig på det regionala produktionscentrat Film i Väst, som har producerat svenska filmsuccéer som ”Fucking Åmål” och ”Masjävlar”. Att hon sedan en tid tillbaka har en relation med företagets vd, Tomas Eskilsson, har orsakat upprörda känslor bland personalen på Film i Väst. – Bekymret är inte att de är ihop, utan att ett kärlekspar tillsammans hanterar en stor del av de offentliga medlen som vi har hand om. Det sänker förtroendet för företaget, säger en källa med god insyn i Film i Väst. Johnny Nilsson (s), styrelseordförande i Film i Väst, anser inte att det är ett bekymmer att företagets vd har en relation med Jessica Dahllöf Ask blott ett drygt halvår efter att han utsett henne till långfilmsansvarig. – Det uppstår alltid relationer på arbetsplatser. Det går inte att stoppa det här med kärlek antar jag, säger Johnny Nilsson. Hade Tomas Eskilsson förankrat utnämningen hos styrelsen? – Ja, vd:n informerar alltid styrelsen om vilka han ämnar föreslå innan beslutet tas. Men sen är det vd-n som formellt utser posterna, säger Johnny Nilsson. Fanns det fler aspiranter än Jessica Dahllöf Ask som var aktuella för jobbet? – Jessica har man haft ögonen på länge. Hon har successivt gjort karriär i den här lilla organisationen. Det har alltid varit en ambition att plocka upp det egna folket när den möjligheten ges. Johnny Nilsson berättar att han fört samtal med Tomas Eskilsson om eventuella risker för jävsituationer i framtiden. – Det vore konstigt om vi inte diskuterat detta. Men vad som har sagts stannar mellan honom och mig, säger Johnny Nilsson. Kommer det att bli aktuellt för någon av Tomas Eskilsson och Jessica Dahllöf Ask att byta jobb? – Vi har inte aktualiserat frågan hittills. Vi får se om det här får några konsekvenser. Men vi har naturligtvis massor av sådana frågor att diskutera fram och tillbaka, säger Johnny Nilsson. DN hade vid pressläggning inte nått Tomas Eskilsson och Jessica Dahllöf Ask för en kommentar. Jonna Sima nyheter@dn.se 08-738 10 00


Vem som helst kan bli en stjärna

Summary: I helgen inledde Göteborgs dans & teaterfestival med Gob Squads ”Gob Squads kitchen …”. Föreställningen är uppbyggd av en serie provtagningar som filmas backstage. Det är fullkomligt lysande genomfört, såväl tekniskt som konstnärligt, skriver DN:s Martin Nyström.

”Gob Squads kitchen –you’ve never had it so god” av Gob Squad Scen: Pusterviksteatern Polarisering vad gäller synen på konst och kultur blir i dag allt tydligare. Nyligen illustrerades detta av å ena sidan radiokomikern Anna Mannheimer som i en krönika i Göteborgs-Posten bekände att hon ruttnat på att vara med och göra teveprogrammen själv. Oändligt trött på att påverka, medverka, sms:a och rösta. Och å andra sidan av kulturdebattören Rasmus Malm som för någon vecka sedan i samma tidning försvarade den gör-det-själv-präglade blogg-, fildelning- och remixkulturen – och undrade om inte den upphöjde konstnären nu borde lämna scenen för gott. Och lämna plats för publiken. Det vertikala och hierarkiska i konsten ställs mot det horisontella och icke-hierarkiska. Ingen föreställning kunde sätta denna polarisering i spel på ett häftigare sätt än tysk-brittiska grupppen Gob Squads ”Gob Squads kitchen ...” som inledde Göteborgs dans & teaterfestival i helgen. En festival som med sin presentation av vad som sker inom internationell dans och teater alltid ställt frågan. Vad är scenkonst – just nu ? ”Gob squads kitchen ...” är en rekonstruktion av Andy Warhols experimentfilm från 1965 – en film som i sig själv är en historisk skärningspunkt mellan en vertikal och en horisontell konstsyn. Där den store konstnären iscensätter sin egen funktionslöshet. Vem som helst kan bli en stjärna. Gob Squads föreställning är uppbyggd av en serie provspelningar som filmas backstage – bakom tre stora projektionsdukar. Det börjar också rätt lyckosamt för ensemblen, även om man följer manus lite trevande. Men efterhand börjar de egna initiativen, missuppfattningarna och oenigheterna ta över. Man tar om scener, prövar igen, men det blir bara värre. En efter en lämnar de till slut provtagningarna, går ut framför filmduken och ut bland publiken för att hitta en ersättare till sin vakanta roll. För det visar sig , att vi alla på Pusterviksteatern denna kväll är på audition. Och att när föreställningen når sitt slut kommer alla rollerna vara besatta av folk i publiken. Det är fullkomligt lysande genomfört, såväl tekniskt som konstnärligt. Provocerande, givetvis, och lite nervöst att vara publik. Men samtidigt kommunicerande med ett övermått av ömhet och finkänslighet. Det här är helt i klass med det allra bästa jag sett genom åren på denna festival. För vad Gob Squad vill förmedla stannar inte vid frågan om vad teater är eller hur många citattecken man kan förse en roll med, utan om oss och världen just nu. Om att, med ursinne och humor, demontera en ”rekonstruktion” och förvandla till ett enda pulserande ”här och nu”. Till ett vibrerande sceniskt ”nu” där allt är live. Och allt är möjligt... Eller som Gob Squad själva uttrycker det under föreställningens gång: ”Här är vi nu i början av allting. Från och med nu kommer allting att vara nytt. Människor kommer att se på oss och säga: Det var därför.” Och därmed ger oss chansen att känna att vilka vi än är och var vi än är så är vi alla, alltid, alltings orsak. Även på teatern. En festival om scenkonstens möjligheter kunde inte ha börjat bättre. Martin Nyström martin.nystrom@dn.se Läs mer om den bästa scenen i föreställningen på Martin Nyströms blogg.


Vem som helst kan bli en stjärna

Summary: I helgen inledde Göteborgs dans & teaterfestival med Gob Squads ”Gob Squads kitchen …”. Föreställningen är uppbyggd av en serie provtagningar som filmas backstage. Det är fullkomligt lysande genomfört, såväl tekniskt som konstnärligt, skriver DN:s Martin Nyström. Göteborgs Dans & Teaterfestival

”Gob Squads kitchen –you’ve never had it so god” av Gob Squad Scen: Pusterviksteatern Polarisering vad gäller synen på konst och kultur blir i dag allt tydligare. Nyligen illustrerades detta av å ena sidan radiokomikern Anna Mannheimer som i en krönika i Göteborgs-Posten bekände att hon ruttnat på att vara med och göra teveprogrammen själv. Oändligt trött på att påverka, medverka, sms:a och rösta. Och å andra sidan av kulturdebattören Rasmus Malm som för någon vecka sedan i samma tidning försvarade den gör-det-själv-präglade blogg-, fildelning- och remixkulturen – och undrade om inte den upphöjde konstnären nu borde lämna scenen för gott. Och lämna plats för publiken. Det vertikala och hierarkiska i konsten ställs mot det horisontella och icke-hierarkiska. Ingen föreställning kunde sätta denna polarisering i spel på ett häftigare sätt än tysk-brittiska grupppen Gob Squads ”Gob Squads kitchen ...” som inledde Göteborgs dans & teaterfestival i helgen. En festival som med sin presentation av vad som sker inom internationell dans och teater alltid ställt frågan. Vad är scenkonst – just nu ”Gob squads kitchen ...” är en rekonstruktion av Andy Warhols experimentfilm från 1965 – en film som i sig själv är en historisk skärningspunkt mellan en vertikal och en horisontell konstsyn. Där den store konstnären iscensätter sin egen funktionslöshet. Vem som helst kan bli en stjärna. Gob Squads föreställning är uppbyggd av en serie provspelningar som filmas backstage – bakom tre stora projektionsdukar. Det börjar också rätt lyckosamt för ensemblen, även om man följer manus lite trevande. Men efterhand börjar de egna initiativen, missuppfattningarna och oenigheterna ta över. Man tar om scener, prövar igen, men det blir bara värre. En efter en lämnar de till slut provtagningarna, går ut framför filmduken och ut bland publiken för att hitta en ersättare till sin vakanta roll. För det visar sig , att vi alla på Pusterviksteatern denna kväll är på audition. Och att när föreställningen når sitt slut kommer alla rollerna vara besatta av folk i publiken. Det är fullkomligt lysande genomfört, såväl tekniskt som konstnärligt. Provocerande, givetvis, och lite nervöst att vara publik. Men samtidigt kommunicerande med ett övermått av ömhet och finkänslighet. Det här är helt i klass med det allra bästa jag sett genom åren på denna festival. För vad Gob Squad vill förmedla stannar inte vid frågan om vad teater är eller hur många citattecken man kan förse en roll med, utan om oss och världen just nu. Om att, med ursinne och humor, demontera en ”rekonstruktion” och förvandla till ett enda pulserande ”här och nu”. Till ett vibrerande sceniskt ”nu” där allt är live. Och allt är möjligt... Eller som Gob Squad själva uttrycker det under föreställningens gång: ”Här är vi nu i början av allting. Från och med nu kommer allting att vara nytt. Människor kommer att se på oss och säga: Det var därför.” Och därmed ger oss chansen att känna att vilka vi än är och var vi än är så är vi alla, alltid, alltings orsak. Även på teatern. En festival om scenkonstens möjligheter kunde inte ha börjat bättre. Martin Nyström martin.nystrom@dn.se Läs mer om den bästa scenen i föreställningen på Martin Nyströms blogg.


Slussen nästa efter karriär utomlands

Summary: Arkitekten Mia Hägg var projektledare för Pekings olympiastadion. Nu har hon startat ett eget kontor i Paris. Efter många internationella projekt återvänder hon hem för att tävla om Slussen och Årstafältet i Stockholm.

När svenska arkitekten Mia Hägg jobbade hos Herzog & de Meuron var hon projektledare för OS-arenan i Peking. Sedan flyttade hon till Paris och startade sin egen firma. Efter tio år utomlands jobbar hon nu för första gången i Sverige och tävlar om Slussen tillsammans med arkitekten Jean Nouvel. Hennes franska arkitektfirma Habiter Autrement (HA) följer med i bagaget. - Hösten kommer att gå i nordiska toner och det är jättespännande. Det är viktigt för mig att jobba i Sverige. Hemkomsten är en utmaning och det känns pirrigare än att jobba någon annanstans. Just i dag sitter Mia Hägg i en provencalsk villa i Saint Paul de Vence utanför Nice. Men man ska inte tro att hon är någon lyxlirare, säger hon. Olivlundarna och den blå himlen är bara ögongodis - från Franska Rivieran både jobbar hon och korresponderar med Slussenteamet, som är på plats i Stockholm. - Slussen är en fantastisk utmaning. Den är Stockholms kanske viktigaste förbindelselänk, historiskt, geografiskt och funktionellt. I dag upplevs Slussen som en barriär, som separerar i stället för att förena. Jag kan inte tänka mig en mer strategisk och poetisk plats för att återupptäcka vattnet, himlen och staden och samtidigt knyta samman centrum med förorterna. Kontoret Habiter Autrement utvecklar Slussenförslaget tillsammans med Jean Nouvel, som Mia Hägg också lever med i Paris. - Det är intressant att jobba med Jean i just detta projekt. I och med att han inte är svensk har han ett utifrånperspektiv. Det behövs lokalkännedom men också nya ögon. Efter att ha hoppat av gymnasiet hemma i Umeå jobbade Mia som frilansskribent, bartender, konditoribiträde, städerska och tog studenten på komvux. Allt på samma gång. Sedan, utan att ha en enda Myran-stol i bagaget, förstod hon att det var arkitekt hon skulle bli. Efter Erasmusutbytet i Paris 1997 har hon bara varit i Sverige under korta perioder. Hon fick jobb direkt hos Jean Nouvel där hon stannade i drygt tre år. Efter ett halvår i Tokyo flyttade hon till Basel och arkitektkontoret Herzog & de Meuron. Men snart bar det av igen. - Jag påbörjade projektet med olympiastadion i Peking i januari 2002. Vi vann tävlingen och det behövdes snabbt folk på plats. Jag var projektledare med uppgift att koordinera mellan Basel, ingenjörsfirman Arup i Hongkong och den lokala arkitekten. Samt att förhandla med myndigheter och Olympiska kommittén. - Jag älskar sånt, det var en fantastisk utmaning. Många bollar i luften hela tiden. Och vi lyckades, trots alla ekonomiska och tekniska svårigheter, att bibehålla det ursprungliga konceptet; "fågelboet" som det kallas. Tvekade du inför att ha kinesiska regimen som uppdragsgivare?- I fallet med Olympiastadion tvekade jag inte. Kanske hade det varit annorlunda med en annan typ av beställare och projekt. Ambitionen var att skapa en byggnad som under en långt tid kommer att vara till glädje för Pekingborna och jag ser den som en positiv kraft för förändring och utbyte mellan kulturer. Hur då? - Byggnaden har flytande gränser mellan ute och inne för att främja möten mellan människor. I väst har vi mycket att lära oss av hur kineserna använder publika utrymmen och parker, där de umgås, spelar kort, mahjong och gör gymnastik. Herzog & de Meuron passade Mia Hägg perfekt - 280 anställda med 20 olika nationaliteter. När hon startade Habiter Autrement 2007 ville hon återskapa den internationella stämningen i liten skala. - Gruppdynamiken är för mig det viktigaste och mest stimulerande. Det var en otrolig lättnad för mig när jag äntligen lyckades avsluta mina studier och insåg att arkitektarbetet inte alls handlade om att sitta ensam i timmar framför ritbordet eller datorn. Hur är det att vara svensk i en internationell miljö? - Jag tror att svenskar är ganska lättexporterade. Sverige är ett litet, antiauktoritärt land och vi är tvungna att lära oss minst ett främmande språk. I Frankrike är det mycket svårare för elever att ifrågasätta sina lärare. Arkitektur är ett lagspel liksom fotboll; det handlar om att vara aktiv, ta för sig och passa vidare. Det är bra med Sverige att även tjejer uppmuntras att spela fotboll (skratt). Men Zaha Hadid och Kazuo Seijima är de enda kvinnor som lyckats ta sig in ibland de stora arkitektstjärnorna... - Hos Jean Nouvel jobbade jag i huvudsak med kvinnliga projektledare, nästan alla chefsarkitekter var kvinnor fram till 2000-talet. Hos Herzog & de Meuron hade jag tidigt en chefsposition. Jag har aldrig haft problem att samarbeta med eller finna mig tillrätta i miljöer med män. Ungefär hälften av arkitekterna är kvinnor, även om de flesta projektledarna på båda kontoren i dag är män. Förhoppningsvis blir det ändring i framtiden. Mia Hägg ser sig fortfarande som en nybörjare bland arkitekturens giganter. Men redan i år har HA nyanställt åtta personer och flyttat till ett nytt kontor i en industrilokal i närheten av krogtäta Rue Oberkampf. När kontoret växer tycker hon att det viktigaste är att behålla lekfullheten och ha roligt tillsammans med arbetskamraterna. Och naturligtvis att göra spännande arkitekturprojekt. Kontakten med sin förra arbetsgivare har Mia Hägg kvar. Herzog & de Meuron har utsett Habiter Autrement och det schweiziska kontoret SKA att delta i projektet Ordos 100 i Inre Mongoliet i Kina, med en översiktsplan av den kinesiske konstnären Ai Weiwei och 100 villor ritade av 100 arkitekter från olika håll i världen. - I Ordosvillan är vi intresserade av gåtfullheten mellan mur och hus: var slutar muren och var börjar huset? Det är först när man kommer närmare som man anar den rektangulära huskroppen bakom den halvgenomsläppliga muren. Mellan huskroppen och muren formas fyra gårdar som är orienterade i de fyra väderstrecken och alla har olika teman. Villan är inspirerad av traditionella öst-asiatiska gårdshus, men också av en villa som jag nyligen besökte i Marrakech i Marocko. Mer Sverige blir det också. Inför hösten har kontoret bjudits in till ännu en tävling i Stockholm. Tillsammans med det schweiziska kontoret SKA och de svenska landskapsarkitekterna LOLA ska de utveckla ett förslag om vad som ska hända med Årstafältet. - Årstafältet är en viktig lunga i Stockholm. En nyckelfråga är lyhördheten för dem som redan bor i området. Årstaprojektet är i samma skala som vår nyligen avslutade översiktsplan för Toledo i Spanien. Där var stäppens, la Manchas, vegetation utgångspunkten: en vidsträckt olivlund, cypressalléer och talldungar är basen för det projektet. Årstas grönområde har helt andra förutsättningar. Mia Hägg understryker att hennes kontor i varje projekt betonar vikten av det platsspecifika. - Arkitektur handlar först och främst om generositet, man måste alltid försöka ge mer än man tar när man förändrar en stadsmiljö och skapa förutsättningar för människor att njuta av tillvaron. Att ge mer än man tar är viktigt också i ett ekologiskt perspektiv, vi måste lära oss att hushålla med våra ändliga tillgångar. Namn: Mia Hägg.Ålder: 37 år.Bor: Namn: Mia Hägg. Ålder: 37 år. Bor: Född i Umeå, nu bosatt I Paris. Bakgrund: Började på Chalmers 1991. Erasmusutbyte i Paris på arkitektskolan i Belleville. 1998-2001: Anställd hos Jean Nouvel. 2001: Stipendiat i Tokyo. 2002-2007: Anställd hos Herzog & de Meuron. 2002 började arbetet med Olympiastadion i Peking. Blev associate 2005 och jobbade förutom i Kina även med projekt i USA, Ryssland, Japan och Schweiz. 2007: Startade kontoret Habiter Autrement, franska för "bo annorlunda", med Sandrine Forais. Habiter Autrement: 16 anställda inklusive Mia och Sandrine. Två svenskar, Lina Lagerström och Martin Uppman. Tidigare projekt: Bland annat ett bostadsområde i St Etienne i Frankrike, ett i Havanna på Kuba. Pågående projekt: Fem bostadsprojekt i Bordeaux, Ordos100 i Inre Mongoliet (tillsammans med SKA), tävlar om Slussen i Stockholm (tillsammans med Jean Nouvel). Nya Årstafältet (tillsammans med SKA och LOLA) i Stockholm. En 36 hektar stor detaljplan för 2.000 sociala bostäder i Toledo Spanien.


Unga kannibaler.

Summary: Under 1990-talet debuterade en ny författargeneration i Italien: den tredje vågens avantgardister. De har kapat banden bakåt och utgår hellre från nuet och från popkultur och tv än från höga litterära förebilder.

Italien är sjukt. Sjukdomen går så djupt att det skulle dö om man försökte rycka upp den med rötterna. Det är Europas psykopat. Den dystra diagnosen ställer Lars Norén i sin dagbok strax före det italienska valet 2001, efter att ha konstaterat att ”gangstern” Berlusconi är den givne segraren. Kanske glömmer han att anledningen till att Berlusconi och hans allierade – det federalistiska och främlingsfientliga Lega Nord och det postfascistiska Alleanza Nazionale – kom till makten efter att man ryckt upp en annan sjukdom med rötterna, nämligen den korruption som hade grasserat under 80-talet, Tangentopoli. Efter den omfattande rättsprocessen Mani pulite hade nästan alla etablerade partier och politiker gått upp i rök. Scenen var fri och nya aktörer intog den. Många anser att pest byttes mot kolera. En sak är säker: det italienska 90-talet kommer inte att gå till historien som ett händelsefattigt decennium. Och det gäller även litteraturen. För samtidigt som den politiska kartan ritas om debuterar en högljudd författargeneration som i dag – med några år i backspegeln – allt oftare omnämns som den ”tredje vågen” av avantgardister i den italienska 1900-talslitteraturen. Först ut var förstås futuristerna och surrealisterna på 10- och 20-talen; den andra vågen kom på 60-talet som en sofistikerad motreaktion mot en urvattnad neorealism och så avslutas alltså decenniet med en ny generation författare som återigen utmanar och förnyar litteraturen. Och hur gör de då det? Några av svaren hittar man i studien ”In principio fu Tondelli. Letteratura, merci, televisione nella narrativa degli anni novanta” av litteraturforskaren Elisabetta Mondello. Precis som framgår av titeln är det en författargeneration vars historiska perspektiv i bästa fall sträcker sig tillbaka till 1980-talet; den har nämligen kapat banden till alla sina italienska föregångare utom en, den egensinnige och briljante författaren Pier Vittorio Tondelli (1955–1991). Han avskydde all litteratur som var väluppfostrad, kvasi-intellektuell och förment ”litterär”; den typen av tillrättalagd finlitteratur som älskas av etablissemanget och alltid kniper de prestigefyllda priserna. Den franske författaren Louis-Ferdinand Céline var Tondellis egen husgud och i likhet med honom var han övertygad om att litteraturen i första hand ska tala till känslorna, inte intellektet. En litterär text ska vara så intensiv att den efter två rader har förslavat läsaren. Tondellis metod var att fånga talspråkets ”sound”, eftersom det är den snabbaste genvägen till läsarens känslor. Hans förhållningssätt var utpräglat postmodernt: att blanda högt och lågt – särskilt det senare – och föra in nuet i litteraturen. Tondelli bildade skola, inte bara i abstrakt mening. 1986 tog han initiativ till en novellantologi med namnet ”Under 25”. Antologin bestod av tidigare opublicerade bidrag av unga författare som hade arbetats fram tillsammans med Tondelli i ett slags primitiv form av skrivarskola. Det hann bli tre volymer innan han gick bort i aids 1991. Att hans estetik lever vidare råder det dock inget tvivel om när man läser de unga författare som har kommit fram från och med 90-talet till i dag. Dagens unga prosa är ofta fattig på interpunktion, intellektuella resonemang och intertextuella bugningar och i stället rik på autentiska dialoger, känslobaserade intriger och intermedial korsbefruktning. Paradexemplet heter Silvia Ballestra. Hon debuterade i den sista. Under 25-antologin som kom ut 1990 och blev snabbt en av de mest lovande unga författarna vid sidan av Niccolò Ammaniti. På sätt och vis är hon Italiens svar på Maja Lundgren. En del av hennes noveller är så öppet självbiografiska att man inte behöver använda fantasin för att förstå vilka kulturmakthavare hon syftar på. Men Ballestra fastnar inte i självbespegling: nästa novell kan lika gärna utspela sig i cyberrymden eller varför inte i Paraguay. Hennes främsta inspirationskällor är ungdomsvärlden med tillbehör: popmusiken, kultfilmerna, tv-programmen. Vilket är karaktäristiskt för det tredje avantgardet. Influenserna kommer med andra ord från helt andra kulturella fält än litteraturen. De ständiga hänvisningarna till poplåtar blir till ett slags textuellt soundtrack och verkar vara till för att läsaren ska höra dem i sitt huvud medan hon läser. Formexperimenten går också ut på att skriva filmiskt eller till och med ”televisivt”, som en annan av de färgstarkaste personligheterna, Aldo Nove, kallar det. Hans korta noveller är lika rastlösa som de snuttar man ser när man zappar i det gigantiska italienska tv-utbudet; ja, de till och med avslutas mitt i ett ord. En av Noves mest omtalade novellsamlingar ”Woobinda e altre storie senza lieto fine” (”Woobinda och andra berättelser utan lyckligt slut”, 1996) inleds med den ständigt citerade meningen: ”Jag dödade mina föräldrar eftersom de använde ett sådant fånigt badskum, Pure & Vegetal.” Att den citeras så ofta beror möjligen på att den utgör ett koncentrat av 90-talisternas estetik: det extrema våldet, fixeringen vid prylar och varumärken och det mer eller mindre explicita upproret mot den egna föräldragenerationen. Det sistnämnda syns i en återkommande bitterhet mot en generation som hade allt, men bara lämnade efter sig en kultur i form av hjärndöda reklambudskap och skräp-tv. Samtidigt är det just den kulturen som genomsyrar 90-talisternas texter. När den skandalomsusade novellantologin ”Gioventù cannibale” (”Kannibalisk ungdom”) gavs ut 1996 utbröt moralpanik. Flera av de unga medverkande författarna – däribland Niccolò Ammaniti och Aldo Nove – anklagades för våldsromantik, empatistörning och allmän normupplösning. Novellerna var fyllda av grovt våld, bestialiska mord och kannibaliska scener. Nove försvarade dock sig och sina kolleger genom att påpeka att deras estetiserade våldsskildringar knappast är värre än en helkväll med Berlusconi-tv. Men den samtida italienska litteraturens förhållande till tv är mer komplext än så. Precis som Elisabetta Mondello påpekar är tv en självklar inspirationskälla för 90-talisterna. Programmen inte bara omnämns utan influerar berättandet på alla nivåer. Inte sällan är förhållandet till tv-marknaden symbiotiskt: författarna skriver ”televisiv” skönlitteratur om tv, sedan inbjuds de att medverka i tv-program för att tala om sina böcker, varpå de går hem och skriver om det i nästa bok och så vidare – ett slags medial malström. Televisionen som gemensam plattform för såväl fiktiva som högst verkliga händelser gör den unik, och för ett barn kan det vara sak samma: Aldo Nove minns exempelvis i en novell att den kristdemokratiske ledaren Aldo Moro mördas av Röda brigaderna samma dag som han ser Pippi Långstrumps pappa komma tillbaka i en film på tv. Ambivalent är också förhållandet till konsumtionssamhället. De italienska 90-talsförfattarna ägnar sig – precis som sina generationskamrater i andra länder – åt ett närmast maniskt uppräknande av olika varumärken. Å ena sidan fungerar omnämnandet av kakorna från Mulino Bianco och Invictaryggsäckarna som en rosafärgad lins genom vilken berättarjagen nostalgiskt blickar tillbaka på barndomen (som inte är så väldigt avlägsen). Varumärkena skapar också identifikation och igenkänningseffekt, de ringar in berättarens och den tänkta läsarens gemensamma grupptillhörighet. Å andra sidan är förstås varumärkena ett kritiskt uttryck för och en konsekvens av den nya statsreligionen, vars växande skara anhängare hela tiden kan glädja sig åt nya och påkostade tempel: köpkvarter, stormarknader, outlets. Dessa ”icke-platser” har blivit självklara scener för de händelser och den värld som de italienska 90-talisterna älskar att skildra. Den franske antropologen Marc Augé lanserade begreppet ”icke-plats” 1992, det vill säga samtidigt som den tredje vågen avantgardister debuterar. Augé kallar vår tid för ”supermoderniteten” och menar att den manifesteras i alla relativt nypåfunna, anonyma rum där vi tillbringar allt större del av vår tid, såsom flygplatser, snabbmatsrestauranger och kommersiella centrum. I 90-talisternas prosa träffar man alltså sina kompisar på köpcentrumet Iper, man möter kärleken på en bensinmack och har man otur träffar man sin baneman på Roma Termini. Vad gör då alla dessa författare som var unga debutanter på 90-talet i dag, i det återberlusconiserade Italien? Många av dem har det gått riktigt bra för. Niccolò Ammaniti fick förra året ta emot det prestigefyllda Strega-priset för sin senaste roman ”Come Dio comanda” (2006). Trots att han själv lever gott i det chica Rom-kvarteret Parioli, fortsätter han i den att utforska udda existenser i samhällets marginal. Aldo Nove verkar ha lämnat både kannibalismen och det televisiva skrivandet bakom sig. Hans senaste bok är en diktsamling med titeln ”Maria” (2007) – om ingen mindre än Jungfrun själv. En av Silvia Ballestras romaner har filmatiserats, flera av dem har översatts till olika språk och hennes senaste bok var en rasande uppgörelse med det italienska manssamhället. Samtidigt gror irritationen i den italienska undergroundvärlden mot alla dessa förnöjda och etablerade ex-kannibaler. Några av dem kallar sig för neofuturister och vill i likhet med sina föregångare förändra både litteraturen och världen. Och om Lars Noréns inledande sjukdomsdiagnos stämmer finns det goda möjligheter. I vilket fall är Italien en patient med sällsynt god kulturell motståndskraft. Cecilia Schwartz essa@dn.se Elisabetta Mondello ”In principio fu Tondelli. Letteratura, merci, televisione nella narrativa degli anni novanta” Il Saggiatore, 2007 Cecilia Schwartz är universitetslektor i italienska vid Stockholms universitet


”Delat ledarskap finns inte för mig”

Summary: Vissa säger att Stadsteaterns chef Benny Fredriksson styr med järnhand. Andra klagar på att han saknar konstnärlig profil. Själv vill han nå den breda publiken.

Medan sommar fortfarande råder träffas vi vid det runda bordet i chefsrummet på Stockholms stadsteater, för ett samtal inför teateråret om chefskap och teaterklimat – Benny Fredriksson vill också tala om den kritik han fick tidigare under året. Sedan händer saker. En dryg vecka efter intervjun presenterar Benny Fredriksson sin nya organisation som innebär att han tar bort 38 tjänster och genomför en rad påtagliga förändringar på Stadsteatern, de mest omfattande som gjorts på en svensk teaterinstitution på länge. Bakgrunden är ett kraftigt minskat statsbidrag i kombination med ökade personalkostnader. Men alla är inte övertygade om att Benny Fredriksson går rätt väg. – Det positiva är att facket har accepterat att det måste finns en betydande rörlig del, ett utrymme för att anställa konstnärliga frilansar, skådespelare och regissörer, så att vi har frihet att göra det vi vill på våra scener. Därför tar vi resurser från Lilla scenen och lägger dem, dels på barn- och ungdomsverksamhet, dels på en gästspelsscen som blir billigare än att själva producera de sju pjäser vi skulle haft på Lilla scenen. – Det betyder att vi kan fortsätta att vara en stark teater. Visst gör vi mindre teater i egen produktion, men vi breddar med gästspel och ger publiken en ännu mer mångfasetterad repertoar. – Att däremot plocka bort vår nya scen i Skärholmen och därmed ta något från en publik som inte är röststark i en förort, det tycker jag skulle ha varit fasansfullt. Benny Fredriksson har nu varit konstnärlig chef och vd i nästan sju år på Stockholms stadsteater som firar sin 50-årsdag år 2010. Publikmässigt har det varit en framgångsrik tid. I en framtid skulle många vilja se honom som chef för Stockholmsoperan. När Benny Fredriksson kom till Stadsteatern hade man en publik på 200 000 besökare om året och kostnaderna bara steg. Benny Fredriksson valde att öka produktionen och skapade det han kallar ”en större ekonomisk och konstnärlig riskspridning”. De senaste åren har teatern haft 350 000 besökare om året. Samtidigt, i våras när det blev klart att de statliga anslagen till Stadsteatern skulle fortsätta att minska och en teater som Dramaten hade problem med sin biljettförsäljning, började det talas om en teaterkris i Stockholm. När sedan nyheten kom att filmregissören Colin Nutley och hans stjärnpar från ”Änglagård”, Helena Bergström och Rikard Wolff skulle göra ”Cabaret” på Stadsteatern, då muttrade kulturvärlden om stjärnkult. Bland annat efterlyste DN:s Ingegärd Waaranperä en konstnärlig profil ”utöver smörgåsbordets” hos honom. – Det hon skrev väckte något personligt hos mig, en känsla av att inte få vara med. Det har med min bakgrund att göra. – Min drivkraft handlar väldigt starkt om min uppväxt i Midsommarkransen där kultur, teater och klassisk musik inte var för oss. Där startade det för mig som redan som tolv-trettonåring försökte förstå världen om mig själv. Och det kunde jag, tack vare Stadsteaterns och Dramatens föreställningar och Dagens Nyheter som jag började läsa då. Kulturen och kontakten med teatern gjorde att jag har kunnat överleva och leva det här livet. Min drivkraft har alltid varit att ge dem som inte har tillgång till kulturen en möjlighet, så som det var för mig. – Tillsammans med Stadsteatern har jag tagit tag i stafettpinnen som handlar om det stora kulturpolitiska uppdraget, det som säger att alla är välkomna. Och så upplever en del detta som något hotfullt. Jag trodde jag skulle få kritik, men inte för att vi har utsålt på en föreställning som ”Mordet på Marat”... – Jag är besjälad av att försöka få ett förhållande till den publik som äger vår verksamhet och så blir jag karaktäriserad som entreprenör utan konstnärlig linje. Visst skulle Stadsteatern kunna ta fler konstnärliga risker om man höjde biljettpriserna, men Benny Fredriksson anser att biljettpriserna ska vara så låga att nästan alla kan gå till hans teater – som att en biljett kostar hundra kronor för alla under 26 år. – Jag vill nå den breda publiken med flera slags uppsättningar och berättande. Att försöka hitta den stora episka berättelsen, som ”Krig och fred” i höst, samtidigt som vi försöker hitta nyskriven berättande dramatik. Vi har också gjort moderna klassiker som ”Smutsiga händer” av Sartre och Peter Weiss ”Mordet på Marat ”. På alla de så kallade små och smala scenerna hade vi 90,6 procents beläggning förra året. Benny Fredriksson menar att hans linje är att satsa på en oförutsägbarhet i repertoaren och vara öppen för ett generationsskifte som till exempel ännu inte syns på Dramaten. På Stadsteatern har han satsat på unga regissörer som Tobias Theorell och Farnaz Arbabi. Lika viktigt är att garantera plats för äldre regissörer som Thommy Berggren och Lennart Hjulström, som förresten bägge tidigare arbetade på Dramaten. Men trots att teatern går så bra måste den alltså göra personalnedskärningar. – Senaste årets momsbeslut och alla de pensioner som ska betalas ut till den stora 40-talsgenerationen har gjort det ännu tydligare att vi får starkt minskade statsbidrag. De pengarna, tror jag, får vi inte tillbaka. – Under perioden 2006 till 2008 tog staten bort nästan 14 miljoner från oss. Vi var tvungna att göra något nu. Hur ska du då garantera att Suzanne Osten kan fortsätta att leda Unga Klara, som avantgarde-scen och ledande barn- och ungdomsteater – Jag är den första att säga att vi i Suzanne Osten har en av Sveriges främsta regissörer. Jag menar att man stärker Unga Klara genom att den får en scen till i Skärholmen. Man bör man hålla i minnet att subventionerna för Unga Klara vid Sergels torg är tre gånger så stora per åskådare som i övriga huset och så ska det nog vara. Min absoluta vilja är att hitta en lösning. Jag för ett samtal med Suzanne Osten och jag vill kommunicera direkt med henne och inte via medierna. När både Dramatens och Stadsteaterns chefer kritiseras för enögdhet, så kunde det delade chefskapet framstå som en lösning, det vill säga en ekonomiskt kunnig vd och en konstnärlig ledare. – Jag är alltid livrädd för principen delat ledarskap. Det finns egentligen inte något som heter delat ledarskap för mig. Vd-skapet och teaterchefskapet ska vara samma person, eftersom konsten alltid måste ha sista ordet. Och skall konsten ha sista ordet så ska den ha ansvaret för ekonomin. – Kan man hitta en person som har båda egenskaperna så stärker det konsten. Ja, det finns ju de som säger att du styr teatern med järnhand. – Jag vet att det sägs så, men jag har ju en självbild av att jag är väldigt tydlig. – Jag engagerar väldigt starka konstnärer som Birgitta Egerblad och starka personer på administration och teknik som har ett eget tydligt ansvar. Jag är inte rädd för starka människor. Tidigare har Stadsteatern haft utrymme för olika ensembler eller flera scener med speciell inriktning, det har du tagit bort under din tid. – Både och, skulle jag vilja säga. Men jag har Alexander Mørk-Eidem, som fortsätter att jobba med samma skådespelare, och Thommy Berggren som har sitt gäng. Jag vill låta fria konstellationer arbeta. Å andra sidan, finns det inte en risk då, att du får ett slags elit där vissa grupper får gå före – Jag tycker att det måste finnas olika sätt att arbeta. Om en regissör som Lennart Hjulström vill ha 16 veckor på sig för att repetera ” Mäster Olof ”, då får han det. Medan Alexander Mørk-Eidem vill jobba högst 10 veckor. Det är oerhört viktigt att det får vara på olika sätt, därför tycker många att det är roligt att vara här på teatern. Men nu måste du sparka folk som du hade kunnat behålla om du avstått från gästspelsscenen. – Så skulle man absolut kunna göra. Men det här är ett politisk direktiv som jag tycker är bra och som vi skulle ha genomfört även om vi hade fått mer pengar. Din personal säger att den aldrig jobbat så mycket som nu. Teaterförbundets Anna Carlsson säger att Stadsteatern redan är en slimmad organisation som inte tål fler nedskärningar. – Om vi inte gör detta är risken att vi sitter i en situation där besluten kommer emot oss. I en alltför trängd situation fattar man felaktiga beslut. När alla tåg har gått, som det var på Göteborgs stadsteater 1997, när man inte har någon handlingsfrihet, utan det kommer någon person utifrån och drar upp linjerna. Du verkar må bra av den här arbetsbelastningen, medan delar av personalen säger att de går på knäna redan innan de 38 tjänsterna har tagits bort. – Det värsta som finns är skådespelare som har för lite att göra. Detta finns mycket mindre i dag än när jag tillträdde. Nu tycker jag att huset utstrålar ett väldigt sympatiskt självförtroende från scenen och även bakom scenen. Benny Fredriksson säger samtidigt att sedan han tillträdde har han kraftigt minskat övertiden. Då arbetade man 16 000 övertidstimmar, i dag ligger siffran på 6 000. Även sjuktalen har minskat. – Men det är klart att många jobbar väldigt intensivt och självklart tar jag till mig detta att vissa grupper känner sig hårt pressade. Benny Fredriksson säger att hans stora oro nu rör den statliga kulturpolitiken. – Min grundtanke är att en levande demokrati måste vila på två pelare: utbildningspolitik och kulturpolitik. Jag hoppas innerligt att kulturutredningen hittar nya medel för detta. – Hur ska en framtida kulturpolitik se ut om resurserna minskar – man måste våga fråga: Vem är kulturen till för Min rädsla är att kulturen förlorar sin folkliga förankring. Kulturinstitutionerna, teatrarna, museerna och konserthusen måste öppna sig mycket mer. – Min oro är också att kulturlivet ska sluta sig inåt. Det finns en dragning mot att vilja sluta sig. Det första jag skulle göra om jag fick ett ansvar för någon av de här stora hovteatrarna, Operan eller Dramaten, skulle vara att öppna. Ta bort ekdörrarna! Sätta in glas som gör att människorna som aldrig har varit där inne ser att här måste man gå in. – Där är ju Celsinghuset, som vi delar med Kulturhuset, kongenialt. Man tittar genom glaset och nästa gång går man in. BETTY SKAWONIUS betty.skawonius@dn.se 08-738 21 39 Erfaren teaterman Benny Fredriksson är född 2 juli 1959. Gift med sångerskan Anne Sofie von Otter. Våren 2002 tillträdde han som vd och teaterchef för Stockholms stadsteater. Då hade han sedan 1990 arbetat på teatern som skådespelare, regissör och konstnärlig ledare.


Nya ögon på världen

Summary: För 2 400 år sedan skrev Herodotos om sina reseberättelser i ”Historien” . I Sture Linnérs nya introduktion kallas han den förste globalisten. En utmärkt guide, finner DN:s Anna Hallberg. Böcker

”Herodotos: Den förste globalisten” Sture Linnér Norstedts ” Herodotos Historia” övers. Claes Lindskog, reviderad av Gerhard Bendz och Axel Lindskog Norstedts Hur har ni det med de gamla grekerna Har ni läst Herodotos (484–420 f Kr) ”Historia” Det hade inte den polske reportern Ryszard Kapuscinski heller, när han på femtiotalet begav sig ut på sin första – för den tiden, ytterst märkvärdiga – längre utlandsresa. Med sig i bagaget bar han en märklig bok som tidningens chefredaktör givit honom som reselektyr. Det var Herodotos ”Historia” . Läsningen av Herodotos nyfikna reseberättelser följde Kapuscinski, som avled förra året, genom livet. Från ung student i efterkrigstidens Warszawa, till världsberömd essäist och Nobelpristippad författare. För två år sedan utkom Kapuscinskis lysande rese-essä-reportage-prosabok ”På resa med Herodotos” på svenska. Sedan dess har det pågått en ständig Herodotos-hajp, åtminstone i mitt huvud. Därför ser jag nu min chans, när Norstedts ger ut både Herodotos ”Historia” i pocket och Sture Linnérs introducerande ”Herodotos : Den förste globalisten” . Det visar sig vara ett alldeles ypperligt upplägg. Linnér är en utmärkt guide – pedagogisk, underhållande, generös med sin mångåriga kunskap – så som man bara är, när något ligger en varmt om hjärtat. Apropå kommentarerna i boken skriver han: ”Kan de locka en och annan till att söka sig till Herodotos egen text och underlätta förståelsen av den vore jag lycklig.” Det är Claes Lindskogs gamla översättning från 1920 som ges ut i putsad och reviderad upplaga. Språket löper på fint i Lindskogs version (vad är väl 88 år på svenska, mot de tvåtusenfyrahundra år sedan den skrevs Svindlande att en så uråldrig text fortfarande kan vara rolig att läsa. Men det är den, inte minst för alla noggranna, liksom storögda, beskrivningar av allt vad Herodotos möter på sin resa. Till exempel båtar: ”Nu vill jag berätta vad som av allting föreföll mig märkvärdigast, näst efter själva staden. De farkoster, på vilka man färdas nedför floden till Babylon, är alla runda och gjorda av hudar. Hos armenierna, som bor ovanför assyrierna, gör man nämligen tvärbjälkarna på båten av huggen pil och bekläder sedan dessa utvändigt med vattentäta skinn såsom botten. Men baktill spärrar de inte ut dem till en bakstam, inte heller pressar de samman dem därframme till en för, utan de gör dem runda som en sköld. Sedan fyller de hela farkosten med halm, låter den inta lasten och så driva med floden. Mest för de krukor av palmträd fyllda med vin. Båten styres med två åror och av två män, som står i båten, på så sätt att den ene drar åran till sig, under det att den andre samtidigt stöter den ifrån sig. Båtarna är än stora, än mindre. De största av dem kan bära en last av fem tusen talenter. I varje båt finns åtminstone en åsna, i de större flera. När de nu seglat fram till Babylon och avyttrat sin last, utbjuder de ävenledes allt timret och all halmen i båten till salu. Men skinnen lastar de på åsnorna och far så på landsvägen till Armenien. Ty uppför floden är det alldeles omöjligt att segla på grund av den starka strömmen. Det är därför som de inte gör båtarna av trä utan av hudar. När de nu på sina åsnor kommer tillbaka till Armenien, bygger de sig andra båtar på samma sätt. Så förhåller det sig med deras båtar.” Visst är det ett stycke fantastisk litteratur Annars är det ju för skildringarna av perserkrigen (mellan greker och perser, från det joniska upproret 499 f Kr. till Atens slutliga erövrande av Sestos 478 f Kr. som Herodotos blivit mest känd. Sture Linnér ursäktar sig: ”Jag kan föreställa mig att läsare av boken kommer att invända mot att jag ägnar mindre utrymme åt den del av Herodotos verk som skildrar just de militära operationerna i Grekland och mera åt det etnografisk-geografiska stoffet” . Men det är det som jag uppskattar så mycket hos Linnér: Hur han skriver om Herodotos världsbild, diskuterar hans politiska komplexitet, mångtaliga kvinnoskildringar och resonerar mellan de olika parallellerna till antikens dramatik och epik. Visst redogör han för slagen och de olika arméerna också, men hela tiden i samklang med kulturhistoriska och etnografiska tankebanor. När Jerker Blomqvist skriver om Herodotos ”Historia” i Nationalencyklopedin, lyfter han också fram de etnografiska utsvävningarna, men ser dem då som ett problem: ”Dessa intresseväckande och väl berättade avsnitt har skaffat Herodotos många läsare, men de stör enheten och sammanhanget i verket och gör Herodotos insats som historiker problematisk.” Men kanske är det inte i första hand som renodlad historiker man bör läsa Herodotos Kanske lika gärna som författare, samhällsanalytiker och skönskrivande ”globalist” Vår samtidsherodotos Kapuscinski (som själv bekämpade rigida genreindelningar) sade i en intervju för några år sedan att han såg Herodotos som ”historiens förste reporter” . Uppenbarligen pågår det fortfarande heta interna strider huruvida Herodotos kan gälla som tillförlitlig historiker eller inte, och Linnér ägnar en betydande del av sin bok till att gå Herodotos i försvar. Lyckligtvis tycks det som om Herodotos äntligen har framtiden för sig. Dagens tvärvetenskapliga trend inom humanistisk och samhällsvetenskaplig forskning har öppnat upp för en bättre förståelse av Herodotos verk. ”Uppvärderingen av Herodotos på senare tid hänger samman med det nya sättet att bedöma vad som är politik och följaktligen vad politisk historia bör handla om” , skriver Sture Linnér. Det är väl, för att uttrycka det milt, på tiden. Anna Hallberg anna.hallberg@dn.se


Grattis på 50-årsdagen!

Summary: Hon: Världens mest beundrade trendsättare. Han: En sönderopererad tragedi. Men Madonna och Michael Jackson har ett gemensamt - båda fyller 50 år i sommar.

Det är Oscarsgala 1991 och fotograferna armbågar varandra i njurarna framför den röda mattan. Kaos bryter ut när kvällens huvudattraktioner gör entré tillsammans. De är superstjärnor av en dignitet som är nästan omöjlig för dagens artister att uppnå. Alla vet vilka de är, alla har en åsikt och alla vill plåta dem. Michael Jackson är klädd i vit glitterkavaj, svarta byxor och guldfärgat bälte medan Madonna flirtar ogenerat med Marilyn Monroe-looken i lockligt XL-hår och väl tilltagen vit klänning. Året innan har hon genomfört sin "Blond ambition tour" med de klassiska strutbröstkläderna designade av Jean-Paul Gaultier. Michael Jackson är aktuell med albumet "Dangerous" och har befäst sin status som "King of pop". Madonna och Michael Jackson rör sig vant framför kamerorna och ler proffsigt. De är det perfekta röda mattan-paret. I dag, sjutton år senare, är det nästan omöjligt att tänka sig artisterna sida vid sida. Madonna har på ett imponerande sätt lyckats behålla status och respekt, både som artist och trendsättare. Michael Jacksons anseende har däremot slagits i spillror. Hon har hållit intresset vid liv genom att hela tiden uppfinna sig själv på nytt och gått från bondagebilder i boken "Sex" via flirt med judisk kabbalah till att bli engelsk barnboksskrivande godsägarfru. Han har gift sig med och skilt sig från Elvis Presleys dotter, dragit på sig pedofilanklagelser och opererat sönder sin näsa. Svenska regissören Jonas Åkerlund gjorde för tre år sedan dokumentären "I'm going to tell you a secret" där Madonna framställs som en smart och tuff affärskvinna. Några sådana filmer görs inte om Michael Jackson. Hans liv har blivit som en bilolycka. Djupt tragisk - men ingen kan låta bli att titta. Vem kunde ana den utvecklingen när Michael Jackson fem år gammal, tillsammans med sina syskon, började uppträda med Jackson Five 1963? Soulgruppen fick stora framgångar med låtar som "I'll be there" och "Blame it on the boogie" och han spåddes en framtid med ikonstatus. Som soloartist kom genombrottet 1979 med plattan "Off the wall". Tre år senare släppte Michael Jackson "Thriller" - en av världens mest sålda skivor med låtar som "Billie Jean" och "Beat it". Samma år, 1982, skivdebuterade Madonna. Från början hade hon satsat på en karriär som dansare, men det var sångrösten som gjorde att omgivningen fick upp ögonen för henne. Det verkliga genombrottet kom 1984 med albumet "Like a virgin". Kombinationen av katolsk sexighet, smarta marknadsplaner, provokativa uttalanden och påkostade shower gjorde henne, trots medioker sångröst, till en av världens största stjärnor. Genom åren har Madonna avverkat många olika stilar - men alltid haft full kontroll. Hon beskrivs ibland som något av en "Madame Terror". Det var något som teve-journalisten Stina Lundberg Dabrowski fick känna på när hon på 90-talet fick audiens hos superstjärnan: - Jag blev chockad över hur liten och tunn Madonna var. Hon hade pyttesmå händer och jag stora, men när vi hälsade kramade hon min hand så att det nästan gjorde ont. Det var nog typiskt för henne. Hon ville visa "här är det jag som bestämmer". Alla i teamet runt Madonna verkade jätterädda för henne. Michael Jackson valde en helt annan livsstil. På sin ranch Neverland skapade han ett parallellt universum med eget zoo och nöjesfält. Han hade vita handskar, munskydd och en allt märkligare näsa. En stor skandal briserade 1993. Då anklagades Jackson för sexövergrepp på en tonårspojke. Året efter gjorde han och familjen upp i godo, vilket bara gav ryktena extra näring. 2004 hamnade liknande anklagelser i rätten och rättegången utvecklades till en bisarr cirkus. Domstolsbyggnaden omringades av poliser, journalister och stöttande beundrare från hela världen. DN-skribenten Fredrik Strage var där för att göra research inför sin uppmärksammade reportagebok "Fans". -  Bland dem jag träffade blev det en tävling om vem som var mest övertygad om att Jackson var oskyldig. Den som antydde att han kanske var skyldig blev utfryst. Det var nästan lite Knutbystämning i gänget, minns han. En annan sak som förvånade Strage var att den gemensamma nämnaren bland fansen var att deras idoldyrkan inte grundades i musiken utan i stället handlade om att Jackson länge kämpat för barns rättigheter. -  De såg honom som en oskuldsfull Messiasfigur, en liten sagovarelse som skulle beskyddas. Samtidigt betonade de att han var en ganska vanlig person och försökte hitta det vanliga i det absurda, som att hans bleka ansikte inte berodde på operationer utan på att han hade hudsjukdomen vitiligo. I juni 2005 kom domen där Michael Jackson frikändes på alla punkter. Hans karriär har avstannat, men uppmärksamheten består. Fredrik Strage tror att förklaringen är enkel: -  Michael Jackson har lyckats med det som David Bowie och Marilyn Manson har försökt med, att förvandla sig själv till en utomjording. Personligen är jag väldigt fascinerad av människor som förstör sig själva. Madonna har inte utsatt sig själv för samma behandling, även om vissa har studsat till när de sett paparazzibilder på hennes senigt vältränade kropp. Och den har hon exponerat flitigt i samband med att hennes senaste platta "Hard candy" släpptes tidigare i år. Där poserar Madonna med djup urringning, kors runt halsen och boxarbälte runt midjan. Modejournalisten Susanne Ljung är inte imponerad: - Kvinnor vet redan att de ska piska sina kroppar till perfektion, träna och vara sexiga. Därför är det otroligt tråkigt att Madonna har fallit in i det där. Hon, om någon, har makt och möjlighet att omdefiniera hur en kvinna i den åldern ska vara. Den 16 augusti fyller Madonna 50 år och 13 dagar senare är det Michael Jacksons tur. Ingen lär tacka nej till hennes party - men vem kommer på hans?


Vemodigt och intimt

Summary: Sonic Youth, The National och The Sonics i all ära. Men när Broder Daniels Henrik Berggren går upp och gör ”No time for us” hamnar alla andra band på Way Out West i skymundan, skriver DN:s Mattias Dahlström.

Broder Daniel, The Sonics, Franz Ferdinand, Sonic Youth, The National Scen: Slottsskogen, Göteborg Det är, oj, tretton år sen nu, men jag minns det som i går. En sen kväll, samma dag som vi tog studenten, hamnade två av mina, och varandras, bästa vänner i ett långt utdraget bråk. Anledningen: Broder Daniel. Då framstod bråket inte som så viktigt, jag minns inte ens exakt vad det var de hade så diametralt motsatta åsikter om. Och Göteborgsgruppen, som precis släppt sitt första album, verkade då både kunna explodera och implodera när som helst och vara försvunnen snabbare än Henrik Berggren hann sjunga sina eviga ”yeah, yeah, yeah”. Broder Daniel var redan från allra första början ett band som väckte känslor, fråga mina kompisar, men de kändes för skeva, för konstiga för att kunna nå utanför en inre krets. Men man ska aldrig underskatta en grupp som kan formulera utanförskap så att många förstår det. Broder Daniel sjöng om hur lyckliga människor aldrig fantiserar, de är för nöjda för att drömma om – kräva ska vi inte ens prata om – något bättre. De blev stora. Större än man någonsin hade kunnat tro. Och så står de en kväll i augusti 2008 på en scen i staden de kommer ifrån och sjungit om så många gånger och Henrik Berggren säger ”Vi heter Broder Daniel. Detta är vår sista konsert. Välkomna till den.” Inledningen är inte hundraprocentig. Kanske är BD tagna av stunden – konstigt vore det annars – men inte förrän de hyllar gitarristen Anders Göthberg, som dog i våras, med nyskrivna ”Hold on to your dreams” faller allt på plats och de kan ta publiken igenom alla låtar om grymma städer och fullpackade tunnelbanevagnar som ändå känns tomma. Det är ingen fantastisk konsert, inte ens med BD:s i ärlighetens namn ganska svajiga mått mätt. Mer ett vemodigt, vackert och, trots en publik på åtminstone femton tusen, väldigt intimt avsked. Fast det hände ju saker innan Broder Daniel klev upp på scenen strax före elva på kvällen också. Ganska mycket till och med. Ett återförenat The Sonics, inflytelserika garagerocklegendarer från sextiotalet som antagligen spelade för en större publik nu än de någonsin gjorde när det begav sig, visade sig förvånansvärt pigga och vitala. Kombinationen mellan tajt rytmik och nästan friformsjazzig saxofon skapade en kontrast och en spänning i en genre som annars kör med så raka rör som möjligt. Väldigt länge har ordningen varit att britter snor amerikansk rockmusik och gör den till sin egen. The National är ett av allt fler exempel på att det går att vända upp och ned på den ordningen. De snor tillbaka den brittiska indiepoppen – sångaren Matt Berninger har nästan exakt samma frasering som Tindersticks Stuart Staples – och spelar den med ett rejält brett utrymme mellan benen. Det låter förvånansvärt eget. Tidigare gånger jag sett Franz Ferdinand har det känts som att de hållit på att vänja sig vid den arenarockstatus de nästan omedelbart fick efter genombrottet. Nu är de för första gången helt bekväma med den. Vet precis vilka knappar de ska trycka på, känner av exakt när deras indiedans-riff ska sättas in för att ge så stor effekt som möjligt. Alex Kapranos har dessutom vuxit ut till en riktig estradör. Sonic Youth verkar nästan ha gått i samma skola. Avantgarderockarna håller oväsen och gitarrgnissel på en för en festivalspelning anständig nivå och blandar till och med upp det med ljuden från r’n’b- och hiphophittar från en gammal skraltig bandspelare. Thurston Moore har kvällen till ära klätt sig i The Sonics-t-tröja, gnider gitarren mot scenkanten i ”Daydream nation” och byter sitt instrument mot en kamera med en kameraman. Kim Gordon hänger av sig basen och dansar sig igenom ”Swimsuit issue”. Tror aldrig jag sett dem så öppet publikflörtande och avslappnade tidigare. Men alla de andra artisterna får faktiskt ursäkta. De hamnar oundvikligen ändå i skymundan. För när Henrik Berggren 12 minuter efter midnatt, på väg mot lördagsmorgonen, låter de sista tonerna av sin akustiska version av ”No time for us” klinga ut tystnar ju ett band som det var värt att hamna i slagsmål med sin bäste vän för. Ett av alldeles få. Mattias Dahlström musik@dn.se