Katarina Frostenson om nya boken: Vi kunde inte vara i Sverige längre

Summary: Poeten Katarina Frostensons nya bok har utkommit. Hon berättar för första gången själv om sin syn på anklagelserna mot hennes man och krisen i Svenska Akademien. – Det var ett extremt tillstånd att befinna sig i, säger Katarina Frostenson i en intervju med förlaget.

”K – berättelsen” heter Katarina Frostensons bok där hon berättar om sina upplevelser det första halvåret efter DN:s granskning av hennes man, kulturprofilen Jean-Claude Arnault. 18 kvinnor anklagade mannen för sexuella trakasserier eller övergrepp. Han dömdes senare till två och ett halvt års fängelse för två våldtäkter, begångna 2011. Bokförlaget Polaris har beskrivit berättelsen som en tankebok ”från en tid i landsflykt undan förföljelse och förtal”. Boken är nära 270 sidor lång. Den inleds med att Katarina Frostenson berättar att hon och maken tvingas lämna landet efter att anklagelserna blivit kända. Hon kritiserar DN och granskningen och kallar vissa vittnesmål för ”groteska överdrifter, lögner och förtal”. Katarina Frostenson har tidigare inte uttalat sig öppet om händelserna. Hon skriver nu i boken: ”För ett halvt dygn sen sprang vi, jagade, över Stockholms centrals golv på väg mot tåget som förde oss hit, från flera håll kom skärmar med bilder av den svenska kulturministerns ansikte och hennes ord »Äcklet är gränslöst«. De avsåg bilden av dig.” Hon fortsätter senare: ”Anonyma röster skriker hot på telefonsvararen, att jag ska dra åt helvete, försvinna och dö.” Samtidigt som boken utkommit har Katarina Frostenson ställt upp på en intervju med Polaris förlagschef, Jonas Axelsson. Intervjun har publicerats på bokförlagets Facebook-sida. – Det var ganska ansträngande, det var en ansträngande tid över huvud taget. Att skriva var kopplat till en känsla av att överleva, säger Katarina Frostenson i intervjun. – En person beskrev mitt och min mans liv som ”deras elände”. Jag upplevde det starkt och började fundera på vad ordet betyder och det betyder ju ”landsflykt”, ”främmande land”. Då kom associationerna utifrån det, att befinna sig i en landsflykt. Vi kunde inte vara i Sverige längre med hetsen som var, i synnerhet mot min man men även mot mig. Jag kom också att tänka på alla andra författare som befunnit sig i landsflykt av olika skäl, inte minst de svenska författarna som drivits iväg. Om hur boken är skriven, att det är hennes mest personliga, säger hon: – Det var ett extremt tillstånd att befinna sig i. Det hade säkert gått att skriva en gåtfull historia om det här, men det blev inte min väg. I boken tar hon upp anklagelserna om att hon brutit mot Akademiens sekretessregler, genom att ha spridit namn på Nobelpristagare. Hon skriver: ”Hur försvarar sig man mot sådant som inte har inträffat, mot lögner?” och hävdar senare att en annan ledamot 2008, efter att en misstänkt läcka av pristagen Jean-Marie Gustave Le Clézio, tillrättavisades för oförsiktighet: ”Den ledamoten var inte jag”, skriver Katarina Frostenson. – Det har jag alltid bestridit, det var en del av anklagelseakten mot mig: det kom från en rad anonyma personer som man valde att tro mer på än mig, säger Katarina Frostenson. Hon får frågan om berättelsen kan ses som en typ av motgift. – Ja, här ger jag min bild av flera skeenden som ingår i den här kabalen, ränksmideriet, intrigmakeriet. Jag lägger ut texten kring ett antal händelser som jag hoppas kommer ge en annan bild än den som varit dominerande. Den borde vara det, om man vill se med öppna ögon. – Att ta sig igenom dag för dag när man utsätts för så mycket hat och förtal… det gällde främst min man, men meningen var att även jag skulle tas ner i dyn. Hon pratar även om sin tid utomlands, och hur hon följde nyhetsbevakningen därifrån. – Vi befann oss i ett annat land där man har annat sätt att se på den här typen av händelser, mer skeptiskt, och inte tror på nyhetsförmedlingen på samma sätt. Det är i alla fall min erfarenhet av att vara i stora europeiska länder: det finns inte bara en sanning åt gången, det finns flera sanningar.


Skivrecension: Anna-Lena Laurin driver fram frågan om existensen

Summary: Med en konsert från 2009 och en operamonolog från 2014 är det en lite lugnare Anna-Lena Laurin som presenterar sig, med svärta, skönhet och existentiellt djup.

I förra veckan gjorde Anna-Lena Laurin stor succé i Göteborgs konserthus med uruppförandet av sitt härligt stormande beställningsverk ”Song of the juniper”. Nu släpper hon ett album med ”Konsert för flöjt, stråkar och harpa” från 2009 och operamonologen ”Quests” för sopran och orkester från 2014 - baserad på tankar av Kierkegaard. Och det är en lite lugnare Laurin som här presenterar sig. I det förstnämnda verket dominerar flöjtens wailande röst, med bluesiga glissandon, till en glittrande fond av stråkar och harpa. Smärta och skönhet. I det sistnämnda hörs en sopranstämma gentemot en mångröstade kör av framför allt blåsare som i långa och allt brantare svall driver fram frågan om existensen. Vem som bär ansvaret för ens liv. Bästa spår: ”Quests”  Läs fler musikrecensioner av Martin Nyström, till exempel om hur förunderligt mjukt Alina Ibragimova spelar kammarmusik.


Hanna Eklund: Se människan som sitter framför dig – där är demokratins kärna

Summary: Hur ska demokratin i Europa försvaras från hotet från den totalitära nationalismen? EU-valet är en möjlighet att återupprätta dess grundprinciper: att se den andre och förstå att demokrati är omöjligt utan social jämlikhet mellan individer i vardagslivet, skriver juristen Hanna Eklund.

Vad krävs för att kunna leva ett demokratiskt liv i dagens Europa? Främlingsfientliga och nationalistiska partier har börjat organisera sig för att vinna stort i EU-parlamentsvalet. Deras framfart – Rassemblement National, La Lega, Sverigedemokraterna – beskrivs ofta som ett hot mot Europas demokratiska system. När sådana partier i allt högre grad inleder strategiska samarbeten; arrangerar konferenser, samordnar valkampanjer och bildar nya grupper i EU-parlamentet, upplever många att europeisk demokrati utsätts för ett yttre hot. EU-parlamentsvalet är ett tillfälle att reflektera över vad framtidens europeiska demokrati behöver för att överleva. Vari hotet mot Europas demokratier egentligen består. Men i stället för att stirra oss blinda på totalitärt nationalistiska partiers framfart borde vi rikta blicken inåt. Vad har hänt med demokratins minsta beståndsdel, människan, och hennes möjlighet att vara demokrat? Från en fängelsecell på den italienska ön Ventotene år 1941 skrev Altiero Spinelli och Ernesto Rossi en text om hur ett demokratiskt levnadsätt aldrig mer ska kunna hotas av totalitär nationalism i Europa. Spinelli och Rossi var antifascister och aktiva i den italienska motståndsrörelsen under andra världskriget. Ventotenemanifestet, som texten har kommit att kallas, skrevs på cigarrettpapper och smugglades ut ur fängelsecellen till det italienska fastlandet, där kriget skulle pågå i ytterligare fyra år. ”Vår civilisation är byggd på principen att varje människa är fri i den meningen att hon inte är ett instrument som andra kan använda sig av; varje människa är ett självständigt livscenter.” Så inleds manifestet (i min översättning). Vår civilisation är i kris, skriver Spinelli och Rossi. Nationen, som hade gett Europa en metod för att organisera utbildning, bostäder, handel och sjukhus förvandlades under krigets upptakt till en klaustrofobisk totalitär organism. När den europeiska nationalstaten inte längre kunde eller ville skydda människor mot social ojämlikhet i skuggan av 30-talets ekonomiska kollaps blev den i stället självupptagen. Nationen gick från en metod bland andra för att organisera människor i ett samhälle till en företeelse som ansågs organisk, rentav biologisk. Spinelli och Rossi beskriver hur framför allt den tyska och italienska nationen i sin nya skepnad blev ointresserad av människolivets förutsättningar. Den blev känslig för kritik. Självförhärligande. Missunnsam. Våldsam. Om demokratin aldrig mer ska falla offer för de våldsyttringar som följer när nationen förvandlas till totalitär organism måste två saker hända, enligt Spinelli och Rossi. Vi behöver en europeisk demokratisk union och social jämlikhet. I Ventotenemanifestet blir livsupplevelsen demokratins kärna. En demokrati består av människoliv med möjligheter till goda och jämlika levnadsförutsättningar. Ett livscenter bibehålls i tillgång till bostad, utbildning, återhämtning, omvårdad, arbete, familjeliv. I en demokrati kan människolivet därför aldrig tillåtas att bli ett instrument för nationens, eller det kapitalistiska systemets, framgång. Att känna en emotionell anknytning till ett språk, ett klimat, en smak, en tradition, en familjehistoria som kanske, men bara kanske, alla härrör till en viss nation kan vara en viktig källa till självförståelse och självreflektion. Vad Spinelli och Rossi dock kraftfullt vände sig emot var hur människor har blivit våldsamt påtvingade rollen som tillhörande en viss nationalitet, framför alla andra roller en människa kan tänkas inneha: konstnär, mor, barn, doktor, ingenjör, farfar, arbetslös, älskande... Ett hållbart demokratiskt liv förutsätter att människor har möjlighet att inneha ett obegränsat antal roller. Ett demokratiskt liv blir omöjligt om människor kedjas vid en viss identitet – eller vid fattigdom, underordning och sjukdom. För Spinelli och Rossi blir en europeisk union ett sätt säkerställa en större jämlikhetspolitisk räckvidd. De såg en europeisk union som en garant för bättre levnadsförutsättningar: nya samarbeten, boplatser, arbetstillfällen, fler kreativa idéer och jämnare fördelning av resurser. Ventotenemanifestets författare vill uppmärksamt vårda demokratins minsta beståndsdel. Om inte människan har ett bra vardagsliv, kommer inte demokratin att förbli livskraftig. Vi måste göra detsamma: se människolivets förutsättning som demokratins förutsättning. Ett demokratiskt liv är att kunna se och höra andra. Tio år efter Ventotenemanifestet, sex år efter krigsslutet, publiceras Theodor W Adornos ”Minima Moralia: reflektioner från det skadade livet”. Förintelsens faktum är textens ofrånkomliga utgångspunkt. Den kapitalistiska livsformen är den samtid texten kritiskt gestaltar. Adorno anser att livet är skadat. Han skriver: att tänka på den andre som ett subjekt; motsatsen till distraktion. Demokratin förutsätter ett sådant fokus som Adorno tyckte var sällsynt i sin konsumtionskapitalistiska samtid. Adornos reflekterar över vad som händer i det ögonblick då du ser en annan människa. Den tystnad och stillhet som uppstår runtomkring. Hur uppmärksamhet vid den andres existens blockerar ljud- och synintrycket av försäljningar, renoveringar, bilfärder och rörliga bilder. Att förstärka vår förmåga att ta in andra människors livsförutsättningar är en av det demokratiska systemets mest imponerande funktioner. Men den är bortglömd. Hur återställer vi denna bortglömda funktion i en tid när allt fler upplever att demokratin hotas? Hur blir demokratin återigen en metod genom vilken vi kan se varandra som individer? Möjligen är svaret på den frågan att vi behöver skapa en ny och bättre form av individualism än den vi släpar runt på i våra samtida vardagsliv. I en individualistisk livsstil är vi upptagna av att utvärdera, framhäva eller förställa oss själva. Vem har sagt att det behöver vara så? Samtidens demokrati måste söka fatt i en sådan form av individualism, där vi ser behov, svagheter och styrkor i vår nästa – alltså ser våra medmänniskor som individer. Snarare än en individualism där vi enbart söker den bästa utformningen av vår egen existens. Att leva i en demokrati är att leva med andra människor. Att leva framgångsrikt med andra människor – i en parrelation, i en familj, på en arbetsplats, i en förening, i ett samhälle – kräver en förmåga att se den andre som en individ. Sådan ömsesidig uppmärksamhet är mer än en trevlig gest, det är en demokratisk ansats. Adornos observation om den fokuserade stillheten i stunden vi ser den andra som ett subjekt återfinns i samtida reflektioner kring det demokratiska livet. För den franska filosofen Sandra Laugier är demokratins grundläggande princip att se och höra andra och bli hörd och sedd själv. Demokrati fungerar, eller kanske snarare existerar, så länge det finns en möjlighet för individen att bli hörd av alla andra i samhället. Enligt Laugier fungerar det demokratiska levnadssättet så att i den stund vi upplever att vi inte längre kan bli hörda av demokratiska institutioner blir civil olydnad, proteströrelser, demonstrationer vårt sätt att fortsätta vara demokrater, att fortsätta bli hörda. Civil olydnad är i första hand ett sätt att säkerställa ett demokratiskt levnadsätt, inte ett sätt att obstruera mot samhället. Protestaktioner för att åtgärda vår ekologiska sårbarhet eller minska social ojämlikhet är försök att upprätthålla ett liv i demokrati. Dessa aktioner blir till försök att återfå en röst som kvävts, en förlorad koppling mellan sig själv och alla andra. Dessa aktioner – för miljön, för social rättvisa – blir en påminnelse om att en demokratisk process är hel så länge den är delad av alla som berörs av den. Dessa aktioner blir också en påminnelse om det demokratiska levnadssättets attraktionskraft – vi vill fortsätta våra demokratiska liv, vi vill fortsätta att lyssna till och bli hörda av alla andra. Civil olydnad är stilstudier i hoppfullhet. Om vi, likt Laugier, tar demokratins princip på allvar, måste vi se dem som fortsätter att tala demokratiskt som en tillgång för vår demokrati och inte som ett bångstyrigt problem. Därför är EU-parlamentsvalet, som omgärdas av samtida proteströrelser, ett tillfälle att reflektera över vad framtidens demokrati behöver för att överleva. Att ställa frågan vari hotet mot Europas demokrati egentligen består. Spinelli, som levde betydligt längre än Rossi, och så småningom gav namn till EU-parlamentets byggnad i Bryssel, var aldrig nöjd med den europeiska union han såg växa fram. Han förblev frustrerad över medlemsstater som aldrig ville tillåta en verklig europeisk demokratisk union, aldrig ville tillåta europeisk jämlikhetspolitik att bli effektfull. Spinelli och Rossi ställde frågan vad en människa behöver för att kunna bära en demokrati på sina axlar. Vad behöver demokratins minsta beståndsdel för att kunna föra demokratin in i samtiden? Spinelli och Rossi ger ett svar som verkar enkelt, men ter sig radikalt i dagens politiska klimat. Varje människas livscentrum måste bevaras. En människa som är orolig över att inte kunna få vård om hon är sjuk, ser sina barn gå utan utbildning eller arbete, hur ska hon orka bära en demokrati? Hotet mot demokratin kommer inifrån en individs upplevelse av att ett fullgott liv inte är möjligt. Hotet mot demokratin kommer inifrån en individs övertygelse om att andra människors livsförutsättningar inte rör dem själva. Därför är individen, den du har framför dig, demokratins kärna. Skribenten Hanna Eklund är jurist och doktor i EU-rätt.


Ingen JK-förundersökning av Aftonbladet

Summary: JK startar ingen förundersökning av Aftonbladet, rapporterar SVT. Rysslandsforskaren Martin Kragh anmälde tidningen för förtal tidigare i maj.

Rysslandsforskaren Martin Kragh anmälde Aftonbladet till Justitiekanslern JK för förtal sedan han benämnts som ”ett demokratiskt problem”. – Aftonbladets utpekanden är extremt grova och felaktiga, sade Martin Kragh till DN. Kragh är chef för Rysslandsprogrammet på Utrikespolitiska institutet. JK har nu beslutat att inte starta någon förundersökning, rapporterar SVT.


Aftonbladets litteraturpris till Sami Said

Summary: Författaren Sami Said har tilldelats Aftonbladets litteraturpris 2018 för sin uppmärksammade roman ”Människan är den vackraste staden”.

Förra året var boken nominerad till Augustpriset, i januari i år blev den nominerad till Nordiska rådets litteraturpris och nu har den alltså tilldelats Aftonbladets litteraturpris för 2018. Juryn skriver i sin motivering att Sami Said tilldelas priset eftersom hans bok ”är en sorgsen, drömsk, rolig och brutalt framforsande robinsonad silad genom ett papperslöst medvetande, framförd på en suggestiv och hypermusikalisk prosa”. Läs mer: Sami Said skriver om samhällets marginalmänniskor Sami Said debuterade med den kritikerrosade och prisade romanen ”Väldigt sällan fin” (2012). ”Människan är den vackraste staden” är hans tredje roman. Den handlar om den papperslöse flyktingen San Francisco som har brutit upp från sitt hem i Afrika för att söka lyckan i Europa, men den handlar också om människorna som han möter under sin odyssé. – För mig är det en feel good-roman och San Francisco är en barfotafilosof, säger Sami Said till Aftonbladet. Aftonbladets årliga litteraturpris har delats ut sedan 1957 och ges ”på exklusivt konstnärliga grunder till någon svensk diktare som ännu befinner sig i skapande utveckling”. Bland tidigare pristagare finns Tove Folkesson (2017), Eija Hetekivi Olsson (2016), Jila Mossaed (2015) och Ida Linde (2014). Årets jury har bestått av Carl-Michael Edenborg, Jenny Högström, Åsa Linderborg, Petter Lindgren och Ulrika Stahre.


Nytt namn på Oscar-pris

Summary: CANNES. Oscar-akademins ”priset för bästa icke-engelskspråkiga film” döps om till ”priset för bästa internationella långfilm”.

Vid filmfestivalen i Cannes kommer flera påminnelser om att filmvärlden stretar på med att bli mindre inkrökt. Vid en mottagning på lördagen gjorde den amerikanska Oscar-akademin reklam för en mindre justering: priset för bästa utländska film heter från och med nu ”The international feature film award”, ”Priset för bästa internationella långfilm”. Det rapporterar Hollywood Reporter. Tidigare var det ”best foreign-language award”, ”bästa icke engelskspråkiga film”. Beslutet togs för några veckor sedan. I övrigt är det inga regeländringar. Oscar-akademins ordförande John Bailey var på plats och förklarade: ”’Foreign-language’ får dem att framstå som lite i utkanten”.


Sverige kom sexa i Eurovision song contest – Nederländerna vann

Summary: Det blev Nederländerna som vann Eurovision song contest när tävlingen avgjordes i Israel sent på lördagen svensk tid. Sverige och John Lundvik kom sexa. – Det var den mest spännande omröstningen någonsin, säger en av de svenska låtskrivarna Anderz Wrethov.

Sverige var länge tippat att bli etta eller tvåa för att falla till fyra bland vadslagningsbolagen under lördagen. Nederländerna har toppat de flesta listorna under den senaste veckan och motsvarade också favoritskapet med Duncan Laurence med ”Arcade. Sverige ledde med två poäng efter juryomröstningen. Men det skulle bli Nederländerna och Duncan Laurence med ”Arcade” som vann: – Jag är helt slut men fruktansvärt glad. De kunde inte ha gjort det mer raffinerat, säger den svenske låtskrivaren Joel Sjöö minuterna efter det att hans låt vunnit. – Nu ska vi fira! Anderz Wrethov har också varit med och skrivit Sverige bidrag ”Too late for love”. – Det var den mest spännande omröstningen någonsin, säger han. Och fantastiskt att John och The Mamas fick flest juryröster. Nederländerna fick 492 poäng, Italien 465, Ryssland 369, Schweiz 360, Norge 338 och Sverige 332. Sverige fick sina tolvor från Nederländerna, Estland, Spanien, Irland, Armenien, Australien, Island, Tjeckien, Danmark, Finland. – Jag vågade inte drömma om att vinna den här statyn. Det här är Eurovision Song Contest, allt kan hända, sade Duncan Laurence på presskonferensen efter tävlingen, skriver TT. Han berättade också att han och John Lundvik har bytt telefonnummer för att skriva musik tillsammans. – Om John hade vunnit hade jag varit stolt över honom, sade Duncan Laurence om sin svenske konkurrent och fortsatte: Även om jag hade varit nöjd om John hade vunnit, så är det här mycket bättre. Jag är ledsen John. Nio av den 26 låtarna i finalen var skrivna med hjälp av svenskar. Förutom John Lundviks ”Too late for love” sjöng den svenske sångaren Victor Crone för Estland och kom på nittonde plats. Också Nederländernas (Joel Sjöö), Maltas (Johan Alkenäs och Joacim Persson), Schweizs (Jon Hällgren och Lukas Hällgren), Danmarks (Melanie Wehbe), Estlands (Victor Crone), Cyperns (Alex Papaconstantinou, Teddy Sky, Viktor Svensson, Albin Nedler och Kristoffer Fogelmark), Englands (John Lundvik, Anna-Klara Fohlin och Jonas Thander) och Azerbajdzjans (Joacim Persson) låtar svenskskrivna. Hanna Fahl: Sällan har juryerna och tittarna varit så oense – och omröstningen så spännande


Björn Wiman: Världens största nyhet är inte ett val mellan domedagsbasuner och papptrumpeter

Summary: Rapporteringen om klimatet i svenska medier ökade stort under 2018. Kanske är journalistiken på väg att lära sig att berätta om världens största nyhet, skriver DN:s kulturchef Björn Wiman.

Minns ni rapporten om att en miljon av jordens levande arter hotas av utrotning? Dagen efter att den släpptes i förra veckan fick den brittiske författaren och samhällsdebattören George Monbiot ett utbrott. Han skrev: ”Den största och värsta nyhet som mänskligheten någonsin nåtts av – en kollaps för livet på jorden – avslöjades i går. Bara två brittiska tidningar hade med den på sina förstasidor.” Därefter gick Monbiot på sitt Twitterkonto igenom en rad tidningars framsidor, från tabloiderna till Financial Times. Ingenstans fanns nyheten om det som kallas den sjätte massutrotningen av liv på jorden. Monbiot ställde en provokativ fråga: ”Om du frågar mig ’vilken bransch utgör det största hotet, oljan eller medierna?’ skulle jag svara ’medierna’. Varje dag vilseleder de oss. Varje dag talar de om för oss att en massa sinnesslött irrelevanta saker är viktigare än kollapsen för hela vårt livssystem.” Ligger det något i denna salva? Ja och nej. Om man accepterar premissen att klimatkrisen ihop med massutrotningen är världens största och värsta nyhet – den enda pågående händelse som har potential att både förändra och förstöra hela vår civilisation – finns det förstås en enorm snedfördelning i den mediala offentlighetens sätt att hantera den. Men samtidigt har något hänt. I veckan presenterades den årliga undersökningen från Vi-skogen och medieanalysföretaget Retriever, ”Varmare klimat – iskall nyhet?”, som visar på en stor uppgång i svensk klimatjournalistik det senaste året. Under 2018 rapporterade svenska medier 38 procent mer om klimatet jämfört med året före; i Dagens Nyheter, som toppar listan, skrevs över 2.500 artiklar om klimatet, 64 procent mer än 2017. Ökningen avspeglar givetvis en svängning i hela samhället: miljö, klimat och energi är de tre frågor som väljarna pekat ut som de viktigaste inför EU-valet och i näringslivet anger var fjärde vd klimatet som en av de faktorer som kommer ha störst betydelse framöver. Läs mer: Klimatjournalistiken ökar – DN skriver mest Hur ska journalistiken fortsätta utvecklas i rätt riktning? Klimatfrågan brukar ibland delas upp i tre områden – utsläppsminskningar, klimatanpassning och mänskligt lidande – och en realistisk politik går ut på att bestämma vilket det inbördes förhållandet mellan dessa ska bli: vi måste förhindra så mycket som möjligt av utsläppen, anpassa oss till det vi inte kan förhindra och får lida konsekvenserna av det vi inte kan anpassa oss till. Även en realistisk klimatjournalistik bör alltså följa dessa tre spår. Utsläppsminskningarna, för det första, är klimatkrisens sine qua non: om inte utsläppen minskar kommer anpassningen att bli hopplös och lidandet obeskrivligt. För journalistiken handlar det om att lägga mer fokus på de stora strukturerna och kanske mindre på individens konsumtion – från vegoburgaren till cementfabriken. SVT gjorde nyligen ett förtjänstfullt avslöjande som visade att sjöfarten mellan svenska hamnar står för mer utsläpp än inrikesflyget, och det finns mycket som talar för att definitionen av vad som utgör en ”skandal” kommer att förändras i framtiden; kanske kommer framtidens grävreportrar att granska bensinräkningar i stället för spritnotor. På det andra området, anpassningen till en klimatförändrad värld, råder också nya journalistiska förutsättningar. Den amerikanska journalisten Martha Mendoza berättade nyligen på Grävseminariet i Kalmar om de allt mer apokalyptiska skogsbränderna i Kalifornien, där en hel infrastruktur är på väg att växa fram kring mediernas skogsbrandsbevakning. Det tredje området, slutligen, gäller lidandet. I veckan tilldelades DN:s fotograf Lotta Härdelin välförtjänt Nils Horner-priset för sina bilder av hur människor världen över påverkas av klimatkrisen, men som kollektiv har svenska journalister hittills inte lyckats förklara hur upphettningen av planeten hänger samman med globala samhällsfenomen som flyktingkriser, politiska motsättningar och geopolitiska konflikter. Inte heller har vi lyckats skildra hur klimatkrisen kommer att påverka oss existentiellt, med en möjlig förlust av många av de vardagliga företeelser som gör livet värt att leva också i Sverige. Medier över hela världen är i dag utsatta för hård press. Inte minst klimatfrågan används från högerpopulistiskt håll som tillhygge i ett pågående kulturkrig. Det sägs ibland att medierna som motmedel måste undvika alarmism och bli mer konstruktiva i sin klimatrapportering. Men en korrekt rapportering om världens största nyhet är inte ett val mellan domedagsbasuner och peppande papptrumpeter. Sanningen är att vi befinner oss i en sjätte massutrotning av liv på jorden med en koldioxidhalt i atmosfären som i rekordtakt stigit till den högsta på tre miljoner år. Den verkligheten kan ingen vinkel i världen trolla bort. Kanske är medierna – äntligen – på väg att lära sig hantera den största nyheten i mänsklighetens historia. Det som ligger framför oss är en journalistisk utmaning utan motstycke. Just denna vecka är det svårt att inte tänka på Sven Lindqvists ofta citerade inledningsrader ur boken ”Utrota varenda jävel”: ”Du vet redan tillräckligt. Det gör jag också. Det är inte kunskap vi saknar. Vad som fattas oss är modet att inse vad vi vet och dra slutsatserna.” Texten är en kortad och bearbetad version av ett anförande vid Mediemötet vid Göteborgs universitet i veckan. Läs fler av Björn Wimans krönikor om klimatkrisen – och om boken ”Sent på jorden. 33 tankar om världens största nyhet”.


”Vi svenskar är bra på att göra Eurovision”

Summary: TEL AVIV. De finns där i körer, som producenter, låtskrivare och nervösa fans och föräldrar. Svenskarna sätter som så ofta sitt avtryck när Eurovision song contest avgörs. – Man blir så himla stolt när man ser hur anlitade svenskar är och vilken kompetensnivå vi har, säger Sacha Jean-Baptiste som arbetar med Cypern och Schweiz.

Trots den långa resan är det många svenskar på plats i Tel Aviv. Allt från Christer Björkman, som gör sitt femte år som tävlingsproducent, till Lena Nodin, mamma till Loulou Lamotte som ingår i The Mamas, kören som lyfter det svenska bidraget. – Jag är väldigt stolt över Loulou och det är roligt att se hur bra de här tjejerna har det tillsammans. Själv håller jag mig till att sjunga i duschen men Loulou skriver musik själv, till och med en del låtar på skånska, säger Lena Nodin. I arenan i kväll sitter fler nervösa svenskar. John Lundviks mamma Jane, hennes man Johan och Johns yngre bror Erik har sällskap av Johns sambo Jotta Martidou och hennes bror som alla kallt räknade med att John skulle ta sig till final. De dyra biljetterna, över 3.000 kronor, bidrog till att välja bort semifinalen som de såg hemma i Sverige för att flyga ner till Tel Aviv i torsdags. Men Eurovisionsfebern har de känt under flera veckor: – John har ett så tajt schema och vi har nog inte förstått hur mycket det krävs av dem som ställer upp och tävlar eller hur intresserade alla är av det de gör. Det här är en värld för sig, säger Jane Lundvik. Läs mer: Han vinner Eurovision – om Spotifyspelningar avgör Några som hoppas kunna upprepa förra årets succé är de svenska låtskrivarna Alex Papaconstantinou, Teddy Sky, Viktor Svensson, Albin Nedler och Kristoffer Fogelmark. Då kom några av dem tvåa med Cyperns eldfängda ”Fuego” där sångerskan Eleni Foureira tog Europa med storm. Också i år blir det final. – Vi har försökt att hålla låten varm och repat i de konferenssalar som finns på hotellet. Dansarna har kört sina nummer och sångarna sina. Allt för att alla ska kunna vara så väl förberedda som möjligt och njuta när de väl står på scenen, säger Albin Nedler. Att numret blir så bra som möjligt är det en annan svensk som ser till. Sacha Jean-Baptiste har arbetat som showproducent för Melodifestivalen de två senaste åren och har varit med om att komma tvåa i såväl Kiev som Lissabon. I Tel Aviv har hon haft hand om Cypern och Schweiz nummer. Schweiz har dessutom en svensk dansare och körsångare. – Man blir så himla stolt när man ser hur anlitade svenskar är och vilken kompetensnivå vi har, det är jättehäftigt och jättekul, säger Sacha Jean Baptiste. Läs mer: Christer Björkman: De ska vara nöjda även om de kommer sist Och hon är tydlig med var hon lägger sitt fokus: – Trots alla de stora teamen och alla som jobbar bakom scenen så är det fortfarande en person som står där och sjunger, med sitt ansikte och sitt namn. Man vill bara den människan väl och det är den personen man bryr sig om. Bortser man från Sveriges låt döljer sig femton svenskar bakom åtta av Eurovisionbidragen i år. Lukas Hällgren kom till Tel Aviv i tisdags och tillsammans med sin pappa Jon ligger de bakom Schweiz bidrag. Efter några bidrag till Melodifestivalen blir det första gången i Eurovision. – Det är jättekul att jobba med sin pappa, det är han som har lärt upp mig, så den relationen är speciell. Det är väldigt avslappnat att jobba med någon som står en så nära, säger Lukas Hällgren. Läs mer: John Lundvik: Det känns stort att ha två låtar i finalen En annan av svenskarna är Joacim Persson som tillsammans med Johan Alkenäs har skrivit Maltas bidrag. Dessutom ligger Joacim Persson bakom Azerbajdzjans ”Truth”. Trots att hans musikaliska fokus är ett annat: – Eurovision är kul eftersom det är ganska mycket ståhej runt det och jag gillar att det alltid finns gimmicknummer, det är det som gör det roligt. Men jag är ingen Eurovisionlåtskrivare egentligen. En som återvänder till Israel med många fina minnen är sångerskan Charlotte Perrelli, som vann Eurovision i Jerusalem 1999. Hon och Edward af Sillén ser till att de svenska tv-tittarna får en hjälpande hand. – Jag har sagt till John att fokusera på tre minuter som aldrig mera kommer igen. Gör allt du kan och ha kul. Njut. När man står på Eurovisionscenen gäller det att känna att jag är här, känna kärleken, säger hon. Och så var det Christer Björkman. Den person som de flesta förknippar med Melodifestivalen men sedan fem år också med Eurovision men som nu satsar på att starta American song contest. – Min uppgift här har varit att få 41 olika länders viljor och musikkulturer att fungera tillsammans och att med mitt team lägga ett pussel som handlar om tv-dramaturgi, tempon, färger, effekter, scenografi. Och det är något ashäftigt med att börja kunna det här, säger han. Han tror inte att det blir Eurovision nästa år: – Om allt går som vi har tänkt med American song contest då blir det knappast aktuellt för mig. Ännu högre upp i Eurovisionhierarkin sitter Ola Melzig som är produktionsansvarig för Eurovision och som nu tar steget över Atlanten tillsammans med Christer Björkman. – Det är jättesvårt att göra Eurovision song contest, har man aldrig gjort tävlingen så är det i princip omöjligt. Men vi svenskar är bra på det här.


Claire Messud: Litteratur ska inte vara förklädda politiska budskap

Summary: Claire Messuds hyllade genombrottsroman ”Kejsarens barn” är en berättelse om några New York-bors liv precis före terrorattackerna 2001. Hon tror att presidentvalet 2016 kommer att skildras på ett liknande sätt i litteraturen: hur kunde vi missa att detta var på väg?

Den första tiden efteråt – veckor, kanske månader – undrade hon om det någonsin skulle gå att skriva romaner igen. Medan poesin tycktes ha en alldeles självklar plats, föreföll prosan meningslös. – Och den bok jag hade arbetat på var omöjlig att fortsätta skriva. Claire Messud talar så lågt att hon nästan viskar. Mest beror det på att vi sitter i ett bibliotek, trots att prat faktiskt är tillåtet i kaféet. Tiden före terrorattackerna 2001 hade Claire Messud skrivit på en roman om några unga New York-bor i kreativa yrken – självuppfyllda, lagom framgångsrika och med smått kaotiska kärleksliv. Inför förlossningen av sitt första barn lade hon projektet åt sidan. Flickan var två månader när hon var i New York första gången. – Min man och jag var bjudna på bröllop, Livia valsade runt mellan famnarna. Dagen därpå åkte vi hem. Det var en måndag i början av hösten. Claire Messud Amerikansk författare född 1966, bosatt i Boston, där hon också undervisar i kreativt skrivande på Harvard. Framträder på Internationell Författarscen i Stockholm den 23 maj, i ett samtal lett av Linn Ullmann. Gift med litteraturkritikern James Wood. Två barn, Livia och Lucien. Hundar. Debuterade 1995 med ”When the world was steady” och har därefter skrivit en rad romaner. Flera av dem finns på svenska: ”Kejsarens barn” (i övers. av Marianne Öjerskog, Natur & Kultur), ”Den brinnande flickan” (2017), ”Kvinnan på övervåningen” (2014) och ”Sista livet” (Bonniers, 2000). Så kom tisdagen, den 11 september, och allt förändrades. När Claire Messud trots allt började skriva igen, var det på en helt ny historia. Det blev inte bra. Hon bytte spår igen, men det hjälpte inte. Till slut återvände hon till de blaserade Manhattanfigurerna, men lät attentaten bryta upp deras liv som de kände dem, mot slutet av romanen. Läsarens vetskap om vad som ska komma ger berättelsen en särpräglad ton, med mörkret om hörnet till det triviala. ”Kejsarens barn” publicerades i USA 2006. Romanen blev en bästsäljare och Claire Messuds stora genombrott. Först nu finns den på svenska. Den 23 maj gästar hon Internationell författarscen i Stockholm, för ett samtal med Linn Ullmann. Men nu sitter hon alltså på ett biblioteksfik på Harvard. Hon har sitt arbetsrum i byggnaden, behörighet krävs för att ta sig förbi de tjuriga vakterna. Det finns de som inte visar minsta tecken på igenkänning, viskar hon, trots att hon varit här praktiskt taget varje dag hela året. Legitimation, tack. Vårgrönskan gör parkerna vid universitetet till oaser. Claire Messud har bott i Boston i tjugo år, men har rötter på andra håll: en mor från Kanada, en far född i Frankrike, men uppvuxen i Nordafrika och kring Medelhavet. Claire Messud själv föddes i Connecticut, men växte upp i Australien, Kanada och USA. Hennes man, litteraturkritikern James Wood, är britt. Jag har träffat henne tidigare, första gången för en intervju för fem år sedan då ”Kvinnan på övervåningen” kom på svenska. Hon är en person det är lätt att hålla kontakten med. Messuds röst är mild och mjuk, men inte blyg. Hennes böcker är till synes vardagliga berättelser om relationer, längre skeenden, om det som hotfullt mognar till under ytan. Det kan låta lågmält, men är nog så dramatiskt. I ”Den brinnande flickan” (på svenska 2018) kolliderar flickorna Julia och Cassies komplicerade vänskap med omgivningens förväntningar, styrda av utbildning och klass. Det är också en historia om våld, övergrepp och skuld. Kvinnors drömmar, ambitioner och besvikelser är i Messuds böcker inget sidointresse, utan vad som står i centrum. ”Kejsarens barn” kretsar kring en grupp rätt dryga New York-bor i 30-årsåldern som försöker ta sig uppåt inom pr, journalistik och film. Framgången varierar, liksom deras kärleksliv. När världen förändras framstår månaderna före brottet som från en annan tid. När Claire Messud till slut återvände till texten om dem blev processen annorlunda: – Jag hade kämpat med tonen. Vad jag skrev blev hela tiden mer satiriskt än jag egentligen ville. När jag började om hade jag plötsligt medkänsla med mina romanfigurer. Det blev för mig som att skriva en roman om 1914, om tiden precis innan. Hur man levde, lättsinnigheten och de små visionerna… och så blir allt fullständigt förändrat. Futtigheterna så många fler. ”Kejsarens barn” gör inga anspråk på att förklara dåden, det är så tydligt en berättelse om människor, inte terrorism. – Ja. Människorna försöker inte heller visa något, de bara är. Jag minns en recension där det stod att ”den här romanen hade kunnat utspela sig vilket år som helst”. Det var avsett som kritik, men för de allra flesta var ju större delen av 2001 just vilket år som helst. Hon fortsätter: – I Flauberts ”Hjärtats fostran” finns en scen där huvudpersonen vandrar runt i Paris. Det är mitt under revolutionen 1848 och han ser oroligheter på avstånd, undrar ”vad är det där?” men går vidare för att ha picknick med sin käresta. Han är inte en del av det som sker. Det är så som de flesta av oss lever i historien: vi lever i periferin, medan allt händer omkring oss. Vi talar om vad man kan skriva och när, och hur snabbt ett offer kan ifrågasättas. – Minns du Susan Sontags artikel, den text i The New Yorker hon skrev mycket kort efter attentaten? Hon ifrågasatte USA:s anspråk och avsaknad av självinsikt. Reaktionerna blev enorma, den uppfattades som en skymf. Det hon uttryckte gick inte att säga då. Långt efteråt ser Messud en annan förståelse, inte minst hos unga människor, om USA:s roll i världen. På samma gång tycks det som om Manhattans högutbildade, kreativa flock i dag lever liv som inte skiljer sig radikalt från figurerna i boken. Nu finns färskare trauman. Presidentvalet 2016 och Donald Trump fyller redan hyllmetrar i amerikanska boklådor och bibliotek. De skönlitterära skildringarna är ännu få, men innebörden av valet kommer att sysselsätta amerikanerna under lång tid framöver. – Känslan av att inte ha förstått vad som var på väg var så stark: hur kom det sig att landet har blivit så på djupet delat? Jag tror inte att vi vet det än, inte heller hur djupt det förändrar det här landet. Claire Messud delar oron för den amerikanska demokratins tillstånd, men hon har slutat demonstrera, efter nästan två år av ”konstant panik”. Hon säger att de sociala medierna ger en illusorisk känsla av att något går att göra. Men vad hjälper ytterligare en manifestation? – Jag försöker vara medveten om hur jag själv lever, hur jag kan föregå med gott exempel för min familj och mina studenter. Det är mycket småskaligt. I USA är Claire Messud inte ensam om att undra var ”civics”, samhällskunskap, tog vägen på skolschemat. Ämnet, som tar upp frågor om demokrati och medborgarskapets rättigheter och skyldigheter, var en gång obligatoriskt. Kanske är det dags att återinföra det. – Det är inte heller konstigt att ett land blir polariserat när synen på dess historia och på vem som bor här skiljer sig så. En ung universitetslärare jag talade med berättade att när hon gick i skolan i delstaterna i Södern för 20 år sedan, läste man inga afroamerikanska författare. Inte en enda. Medan man till exempel här i Massachusetts gör enorma ansträngningar för att visa USA:s olikheter och kulturella bredd… Men det är en bubbla? – Ja. En bubbla! Du kan alltså ha två personer som säger att de älskar amerikansk litteratur och menar två vitt skilda saker, kanske utan att vara medvetna om det. Kvällen därpå äter vi middag på en italiensk restaurang i Cambridge. Alla här har ekonomiskt och kulturellt kapital. Claire Messuds make, litteraturkritikern James Wood, ansluter för ett glas vin innan han måste hem för att hjälpa sonen med mat och fotbollsträning. Claire Messud reflekterar över studenterna hon möter, som är så smarta och ambitiösa men inte alltid tycks se den större bilden. De är förtjusta i sina egna anpassade nyhetsflöden, och har inget till övers för papperstidningens nyhetsvärdering. Att alla inte skiljer lika lätt på fakta och konspirationsteorier hade de inte grubblat över. – I ett annat samtal vi hade var det tydligt att många studenter i dag tycker att skönlitteratur ska vara politisk. Det överraskade mig. Litteratur ska inte vara förklädda politiska budskap. Hennes röst är starkare nu, också en nödvändighet för att överrösta sorlet i lokalen. Claire Messud kommer ensam till Sverige. Sist hon var i Stockholm var i december 2017, då med sin man, på inbjudan av Sara Danius att delta i Nobelveckan. Jag träffade paret i vimlet på Nobelbanketten då, som jag bevakade för DN:s räkning. Claire Messud bar grön klänning och hade haft Horace Engdahl till bordet. Svenska Akademien befann sig i kris och några veckor senare skrev James Wood en kommentar i DN där han gick hårt åt Akademien. Nu vill Messud inte gå närmare in på Akademien, men hon beklagar att Sara Danius fick gå. – Nobelpriset som sådant tror jag kommer att överleva och återfå sin glans. Priset är ett slags godkännande, en djup tillförsikt om litteraturens värde i en värld som bryr sig allt mindre om den. Vi som skriver gör det eftersom vi har en passionerad tro på litteraturens och språkets möjligheter: den förblir ett överlägset sätt att kommunicera vad som sker i det mänskliga sinnet, inte bara från en människa till en annan utan över kulturer och sekel. Och: – Som jag brukar säga till mina studenter: internet är en bagatell i jämförelse. Priser som Nobel, Booker och National Book Award är viktiga inte för att det går att tävla i litteratur utan för att de hyllar litteraturen. Därför finns ett värde i att en institution som Svenska Akademien finns och förnyas, menar hon. Efter ett par dygn i Sverige fortsätter Claire Messud till London och Grekland. Hon ska skriva ett resereportage om Thessaloniki (ett skäl att bo på lyxhotell), men också göra research för ett projekt med annan, personlig betydelse. Claire Messud ägnade hela förra hösten åt att läsa sin farfars memoarer, ett 1 500 sidor långt dokument som han tillägnade sina barnbarn, Claire och hennes syster. Farfar var piéd noir, fransman i Algeriet under det franska styret, och några år under 1930- och 40-talen marinattaché i Thessaloniki och Beirut. Han stationerades därefter på ett eskortfartyg mellan Casablanca och Dakar, innan han rekryterades till den franska underrättelsetjänsten med bas i Alger. – Memoarerna omfattar åren 1928 till 1946 och är fullständigt fascinerande, med brev och andra dokument inflikade. Min farfar var en god skribent. Vad hon ska göra av materialet vet hon inte än, men hon redogör raskt och med stor entusiasm för detaljerade historier ur memoarerna, var och en lika historiskt betydelsefull som häpnadsväckande. – Jag pratade med min förläggare om det och sa: här finns minst fyra romaner! Varpå den smått förskräckta förläggaren svarade: du får skriva en. – Vi får väl se. Läs Jesper Högströms recension av ”Kejsarens barn” Läs Ulrika Milles recension av ”Den brinnande flickan” James Wood: ”Ingmar Bergman borde ha fått Nobelpriset”


Filmrecension: ”John Wick 3” är ett enda stort fantasilöst slagsmål

Summary: Keanu Reeves tidigare yrkesmördare får det hett om öronen för tredje gången. ”John Wick 3” är ett enda utdraget slagsmål som bryter mot actionfilmens heligaste regel – upprepa aldrig samma trick två gånger.

Den tredje filmen om före detta yrkesmördaren John Wick är från första rutan till sista en film där hundratals människor jagar Keanu Reeves och slår honom. Direkt efter ”Matrix revolutions” 2003 hade jag velat se den här filmen. Sexton år senare vill jag ha mer än bara en lång film där Keanu Reeves blir ansatt med nävar, dropkicks, knivar, pistoler och bilar. Därmed är jag ur målgruppen för ”John Wick 3” med Keanu Reeves i titelrollen. Den är avsiktligt upplagd som ett i princip kontinuerligt megasuperslagsmål. John Wick, vars fajt med hela världen började när skurkar dödade hans hund i ”John Wick” (2014), har brutit mot en hedersregel som satts upp av ett mystiskt, kultliknande brottslingsnätverk. Han har blivit ”bannlyst”. Alla New Yorks hemliga medlemmar i nätverket, från sushikockar till uteliggare, uppmanas att döda Wick, för ett arvode på 14 miljoner dollar. Wick kan inte gå runt ett hörn utan att överfallas av en svärm av kung fu-experter med stiletter och machetes. ”John Wick 3” framställer det som att mord är New Yorks vanligaste extraknäck, nära nog obligatoriskt. Så i över två timmar ägnar sig Keanu Reeves åt att löpa från fajt till fajt. På slutet kommer en utdragen strid som pågår i bortåt femton minuter. Det ser ut som om regissören, före detta stuntmannen Chad Stahelski, vill sätta någon sorts rekord i mängd närstrid per spelminut. Det kan vara en tanke men Stahelski är helt inne på kvantitet och har inte fantasi nog att inte upprepa sig. Alla lönnmördare tycks ha samma idé: ta på svarta kläder och rusa mot John Wick med en kniv och hoppas på det bästa. Stahelski är som en trollkarl som bryter mot den grundläggande regeln att aldrig låta publiken få se samma trick en gång till. När samma mönster upprepas om och om igen får man farligt bra tillfälle att notera knepen. Man lägger märke till den bråkdel av en sekund då Wicks motståndare stannar upp och väntar in snytingen. Man hinner börja notera hur skurkar som landat på rygg dröjer ett ögonblick med att ta sig upp så att Wick hinner komma i position för att golva dem igen. Man observerar att arkadliknande miljöer med pelare återkommer. Varje gång är John Wick den enda som fattar att man kan gömma sig bakom pelarna. Förföljarna klampar alltid fram mitt i gången och blir totalt överraskade när Wick hoppar fram och börjar vrida armarna av dem. ”John Wick 3” vill vara en värsting till actionfilm. Den blir en actionfilmspoiler. Se mer. Tre andra Keanu Reeves-filmer: ”Bill & Teds galna äventyr” (1989), ”Matrix” (1999), ”Speed” (1994).


Då kommer systerns bok om Josefin Nilsson

Summary: Nästa vår kommer Marie Nilsson Linds bok om systern Josefin Nilsson, vars liv och död nyligen skildrades i SVT-dokumentären ”Älska mig för den jag är”.

I SVT:s mycket omtalade dokumentärfilm ”Älska mig för den jag är” från tidigare i våras, och i en DN-intervju om dokumentären, berättade artisten Josefin Nilssons syster Marie Nilsson Lind att hon skulle färdigställa den bok som Josefin Nilsson påbörjade men aldrig hann slutföra. De båda systrarna var medlemmar i gruppen Ainbusk. Boken kommer att ges ut på det nystartade förlaget Kaunitz-Olsson, avslöjas det nu i ett pressmeddelande från förlaget. ”Älska mig för den jag är” kommer ut den 29 februari 2020, på dagen fyra år efter att Josefin Nilsson gick bort, och beskrivs som ”nyskrivna texter om livet före och efter Josefins död med brev, dagboksanteckningar, rättegångsprotokoll och det manus som Josefin Nilsson arbetade på vid tiden för sin död”. – Josefin var en otroligt älskad artist som betydde väldigt mycket för många. En unik begåvning, med en fantastisk röst och scenpersonlighet. På scenen ägde hon. Men hon var också min lillasyster. Min älskade lillasyster som älskade livet. Som nu blivit en symbol för våldet mot kvinnor. Men hon var mer än bara en symbol. Jag vill visa henne som hon var. Allt hon var. Så att vi ska minnas henne för den hon var när hon levde, säger Marie Nilsson Lind i ett uttalande. Förläggaren Martin Kaunitz säger i samma pressmeddelande: – Det är vackert och sorgligt att se hur Josefin får liv genom Maries ord. Nästan som att hon återuppstår. Hennes röst är så nära. Det känns fint att ge ut boken den 29 februari, det är ju en dag som inte finns egentligen. Som om vi betvingar döden lite grann genom att ge ut Maries bok om Josefin just den dagen.


Skivrecension: René Jacobs hittar en sorgsen Schubert mitt i yran

Summary: René Jacobs inspelning av Schuberts symfonier kommer som något av en uppenbarelse, där han frammanar en ungdomligt vild musik som kastar sig mellan skratt och gråt.

Schuberts kammarmusik och klavermusik har fått många lysande uttolkare från den tidstrogna rörelsen. Sämre har det varit med symfonierna där varken storheter som Nikolaus Harnoncourt eller Marc Minkowski har lyckats särskilt väl. Med sitt musikdramatiska perspektiv på symfoniformen och djupa men också lekfulla förhållande till den wienklassiska stilen kommer därför René Jacobs inspelning som något av en uppenbarelse. Här finns Mozart och Rossini närvarande som referenser i ett fabulöst orkesterspel som kastar sig mellan skratt och gråt. En ungdomligt vild musik, lika andlöst avancerad som provocerande primitivistisk. Och som, enligt Jacobs själv, i den sjätte symfonins final utmynnar i ett stormande karnevalståg som gömmer en liten sorgsen Schubert mitt i yran. Bästa spår: ”Adagio – Allegro”  Läs fler musikrecensioner av Martin Nyström, till exempel om Andris Nelsons identifikation med Sjostakovitj.


Idéhistorikern David Karlsson frias från anklagelserna om förtal

Summary: På onsdagen avslutades rättegången mot idéhistorikern David Karlsson, som åtalats för förtal. Juryn friar honom från alla anklagelser. – Om det här kan bidra till att andra skribenter, författare och journalister inte låter sig skrämmas så är mycket vunnet, säger han till DN.

Göteborgs tingsrätt skriver i ett pressmeddelande att ”juryn besvarat frågorna om författaren har gjort sig skyldig till brott nekande på alla punkter”. Utslaget kan inte överklagas och David Karlsson frias från anklagelserna. – Jag är otroligt lättad. Om det här kan bidra till att andra skribenter, författare och journalister inte låter sig skrämmas så är mycket vunnet. Det är den principiellt viktigaste saken i det här målet, säger David Karlsson. – Det är naturligtvis en lättnad för David. Han har aldrig ansett att han gjort något fel, men även i en sådan situation när man får en anklagelse mot sig som prövas av en domstol så tar det kraft, energi och uppmärksamhet. Han är väldigt glad att boken nu är stängd, säger Allan Stutzinsky, advokat för David Karlsson. Förhandlingen i tryckfrihetsmålet ägde rum inför en jurydomstol bestående av nio medlemmar. Rättegången skulle ha inletts redan i oktober förra året, men har skjutits upp. Målet, som tillkom efter ett enskilt åtal, handlade om huruvida David Karlsson genom att använda orden ”avskedad” och ”rättshaverist” för att beskriva en intervjuperson hade gjort sig skyldig till förtal. Orden användes i en essä David Karlsson skrivit, som ingår i en antologi om tidningen Nya Tiders medverkan på Bokmässan. David Karlsson intervjuade och skrev om prästen Axel W Karlsson, som tidigare var anställd i Svenska kyrkan, och som i texten beskriver sig själv som en ”inspiratör” till idén att tidningen – där han också skrivit – skulle delta på mässan. Axel W Karlsson reagerade på den beskrivning som David Karlsson gjorde över hans tidigare arbetssituation, och menade att den var helt felaktig. Han stämde David Karlsson för förtal och krävde ett skadestånd på 25.000 kronor. ”Axel har felaktigt utmålats som en rättshaverist som misskött sin tjänst som präst så grovt att han blivit avskedad”‚ skrev hans advokat Carl Ridderstråle till DN i september förra året. Carl Ridderstråle skriver i en kommentar efter juryns utslag på onsdagen att det är ett tråkigt besked. – Samtidigt visste Axel hela tiden att tryckfrihetsmål är svårförutsägbara då de avgörs av en jury som består av lekmän. Beslutet att ogilla åtalet har alltså inte fattats av jurister. För att vinna måste man övertyga sex av nio jurymedlemmar om att åtalet ska bifallas. Det har vi inte lyckats med och Axel respekterar givetvis juryns beslut, skriver advokaten. Axel W Karlsson skriver själv i ett uttalande att det trots allt finns en vinning med målet: ”... att full dokumentation över varenda dag av min tjänstgöring under mina trettio år som anställd i Svenska kyrkan visar att jag aldrig någonsin blivit uppsagd, omplacerad eller avskedad i arbetsrättslig mening från någon av de fyra befattningar jag hade i Svenska kyrkan.” David Karlsson har under hela processen bestridit anklagelserna och framfört att det aldrig funnits uppsåt till förtal, även om uppgiften att prästen blivit avskedad ”kan vara formellt felaktig”. Han menar att beskrivningarna varit välgrundade och relevanta, samt att det funnits ett betydande allmänintresse med texten. I en DN-intervju sa David Karlsson att stämningen bör ses i ett större sammanhang: ”Jag är inte ensam om att ha blivit utsatt för den här strategin. Och om jag vinner det här målet hoppas jag att det ska stärka andra som vill granska de här politiska krafterna.”


Israels webbsändning av Eurovision hackades – visade explosioner

Summary: Webbsändningen av Eurovision i Israel hackades och i stället för tävlingen visades i en kort sekvens animerade bilder av explosioner. Det rapporterar Reuters.

Enligt nyhetsbyrån Reuters ska det israeliska tv-bolaget KAN:s webbsändning från den första semifinalen av Eurovision song contest på tisdagen ha avbrutits och i stället visat animerade bilder som föreställde explosioner i Tel Aviv. Avbrottet ska ha varat i några få minuter och bara gällt webbsändningen. Reuters rapporterar att KAN:s vd Eldad Koblenz skyller avbrottet på Hamas: ”Det gjordes ett försök, uppenbarligen från Hamas, att styra vår digitala sändning”, ska han ha sagt till Israels Army Radio. Hamas har inte kommenterat händelsen. Eurovision song contest hålls i år i Israel efter att förra årets tävling vanns av den israeliska artisten Netta. På torsdag hålls semifinal två där Sveriges John Lundvik tävlar, och på lördag är det dags för final. Nathan Shachar: Bakom Eurovision döljer sig en annan kamp


Christer Björkman är med och startar American song contest

Summary: TEL AVIV. Christer Björkman går från Europa till USA. Efter fem år som tävlingsproducent för Eurovision song contest och 18 år med Melodifestivalen är Björkman nu med och startar The American song contest.

Beskedet om att Christer Björkman satsar på USA och en helt nyskapad musiktävling kom klockan 12 svensk tid på onsdagen. – Melodifestivalen och Eurovision har varit en del av mitt liv sedan jag var liten, säger Christer Björkman. – Nu börjar ett nytt kapitel. En fantastisk utmaning och så inspirerande. Björkman har jobbat med svenska Melodifestivalen sedan 2002, men det är sedan tidigare klart att hans sista år som tävlingsproducent blir 2021 när efterträdaren Karin Gunnarsson tar över. Och nu är det alltså klart att Björkman siktar på en ny tv-karriär i USA. Hur det blir med Melodifestivalen 2021 är inte helt klart: – 2020 blir allt som vanligt och kanske också 2021, vi får se hur långt vårt nya projekt har kommit då. Om 2021 påverkas så finns det en plan för den saken, säger Christer Björkman som är den som kommer att arbeta med musiken i det nya programmet. – Det här kan bli mitt sista, stora projekt. Med sig i satsningen har Björkman regissören och tv-producenten Anders Lenhoff, programledaren och producenten Peter Settman och hans bolag Brain Academy och Ola Melzig som är produktionschef för Eurovision. Tillsammans ska de skapa en show som ska täcka alla amerikanska delstater: – Vi vet ännu inte om det blir tävlingar i varje delstat eller om det blir något annat koncept, men det är absolut något vi tittar på, säger Anders Lenhoff som bland annat har producerat ”Expedition: Robinson”, ”Rederiet” och Guldbaggegalan. Anders Lenhoff har också producerat Melodifestivalen vid två tillfällen. – Det började när vi gjorde Eurovision i Kiev 2017 och vi representerar de tre pelare som Eurovision vilar på, säger Anders Lenhoff. – Det finns inget som är mer spännande än Eurovision – nu! Men för ett år sedan började vi förhandla med EBU om en ny idé. För två veckor sedan fick de tre ett exklusivt tillstånd att ta Eurovision till USA. – 2021 eller 2022 startar vi. Vi räknar med att göra något över en säsong och inte över några dagar. Men vi har inte något kontrakt med något tevebolag ännu, säger Anders Lenhoff som inte vill stänga några dörrar när han fick frågan om också andra marknader kan vara aktuella förutom USA. Också Christer Björkmans vän Ola Melzig som är produktionschef för årets Eurovision, och även var det i Lissabon förra året, är med i den nya satsningen. Melzig driver bolaget M&M production management AB och har bland annat producerat Nobelprisutdelningen, The Commonwealth games och utsågs 2017 till årets produktionschef av tidskriften Total Production International. Tillsammans har de tre en mycket lång erfarenhet av att producera musikprogram för tv. – Jag blev indragen i Eurovision år 2000 och detta är mitt femtonde, jag älskar showen, säger Ola Melzig. – Showen är den mest komplicerade i världen, här i Tel Aviv drar vi in tre damer på pinnar på 30 sekunder, beskriver Melzig det som kan hända i Eurovision och anspelar på Australiens bidrag i år. Melzig säger att man kommer att göra den amerikanska varianten lika fantastisk som Eurovision. – Det ska bli lika bra om inte bättre. De tre var under presskonferensen självsäkra och optimistiska att de ska lyckas med showen i USA: – Vi har verkligen kunskapen, den tar vi med oss och vi är nyckeln till att detta ska gå bra, säger Christer Björkman. Kommer det att bli en tävling för professionella musiker eller för amatörer? – Det kan nog bli som Melodifestivalen med en blandning av både nykomlingar och artister som är proffs. Det är det i Eurovision också, säger Christer Björkman som gärna ser att tävlingen grundar sig på USA:s delstater. Är det något ni måste lära er på nytt? – Vi måste lära oss hur den amerikanska marknaden fungerar. Och amerikanarna måste lära sig själen i Eurovisionidén, säger Christer Björkman. – Och vi måste lära oss den amerikanska själen. Det mötet kommer att bli väldigt spännande, säger Anders Lenhoff. Vad blir roligast med det nya projektet? – Skapandeprocessen, säger Christer Björkman. – Det här är en once in a life time-satsning. Det är det mest fantastiska projekt jag hört tals om, säger Anders Lenhoff. Med vid presskonferensen på onsdagen var också Dave Goodman från Europeiska radio- och tv-unionen EBU som äger rättigheterna till Eurovision song contest. – USA är världens största tevemarknad och världens största musikmarknad. Nu tar vi Eurovisionkonceptet dit, säger Dave Goodman. Under årets Eurovision i Tel Aviv har Christer Björkman ansvarat för produktionen av själva tävlingen, vilket var femte gången. I hans jobb ingår att se till så att alla 41 deltagarländerna känner att de har fått de allra bästa förutsättningar de kan få för att göra sina nummer rättvisa. En inte alltid så enkel uppgift. 41 olika viljor och temperament ska ha sina olika åsikter tillgodosedda innan allt är klart. – Dessutom har länderna extremt olika kulturella grunder i hur de ser på smak och hur det ska se ut när man uttrycker sig på ett visst sätt, men det är också det som gör detta så fantastiskt och fascinerande och otroligt lärorikt. Ibland får man bara acceptera att så här vill de att det ska se ut, sa Christer Björkman till DN vid en intervju tidigare i veckan. – Jag börjar till och med få rutin på Eurovision nu, något jag inte tror att någon annan har haft. Det är något ashäftigt i att börja kunna det här, att veta hur olika länder tänker och vad de har för grundinställning. American song contest ska inte förväxlas med The great American song contest som är inne på sitt 21:a år och genomförs i tio olika kategorier, bland annat rock, pop, hip hop och country men också delar ut priser till låtskrivare och textförfattare.


Madonna kan ställa in Eurovision: Inget påskrivet kontrakt

Summary: För över en månad sedan bekräftade Madonnas team att hon skulle uppträda på Eurovision song contest i Tel Aviv under lördagens final. Men fortfarande finns inget påskrivet kontrakt. Det säger arrangerande EBU.

Världsstjärnan Madonna var klar för att uppträda i världens största musikunderhållningsprogram Eurovision song contest under finalen på lördag. Det bekräftade hennes team för flera internationella medier. Men nu, bara dagar före direktsändningen, säger arrangerande European broadcasting union att det ännu inte finns något påskrivet kontrakt. På en presskonferens på måndagskvällen sade EBU:s Eurovisionchef Jon Ola Sand att det fortfarande är oklart om hon kommer att uppträda: – Det är sant att vi, EBU, aldrig har bekräftat Madonna som artist i Eurovision song contest, av den enkla anledningen att vi inte har ett kontrakt med hennes team, sade Jon Ola Sand. Enligt Sand pågår förhandlingar just nu. – Vi är i slutskedet av det, men om det inte finns något påskrivet kontrakt den här veckan kommer hon inte att stå på scenen. Så enkelt är det. Sand beskriver situationen som ”lite märklig”, och menar att Madonnas krav på säkerhetsarrangemangen är en del av problemen i förhandlingarna. – Vi har en artist som skulle vilja vara en del av Eurovision song contest. Vi skulle älska att välkomna henne på scenen. Men för att det ska vara möjligt måste vi ha ett ramverk för säkerheten. Enligt israeliska medier ska Madonna anlända till Tel Aviv på onsdagen. Läs mer: Så säkert är Eurovision i Tel Aviv Nathan Shachar: Bakom Eurovision döljer sig en annan kamp


Regissör mördades – man gripen efter 34 år

Summary: En man från North Carolina greps på torsdagen misstänkt för mordet på regissören Barry Crane i dennes hem i Los Angeles 1985.

Barry Crane var ett välkänt namn i Hollywood på 1960- 70- och 80-talet, känd för sitt arbete med tv-serier som ”Dallas”, ”Mission: Impossible” och ”Hawaii Five-O”. I juli 1985 hittade Cranes städerska honom död med en telefonsladd virad runt halsen, insvept i ett lakan i husets garage. Rättsläkaren bedömde senare att han blivit ihjälslagen med en stor keramikskulptur. Den 52-årige misstänkte mannen kunde knytas till brottet efter att Los Angeles-polisen förra året åter testat DNA från brottsplatsen. Mannen greps av agenter från FBI och på torsdagen åkte poliser från Los Angeles till North Carolina för att förhöra 52-åringen som då ska ha erkänt mordet på regissören, uppger polisen. På fredagen meddelade åklagaren att 52-åringen åtalas för det över 30 år gamla mordet.


Skivrecension: Bob Hund ger sig på hela det kapitalistiska systemet

Summary: På sitt nionde album fortsätter Bob Hund sin omisskännliga vandring mellan skrikande elgitarrer, ettrig klaviatur, fylliga körer och elektroniska instick.

Bob Hunds nionde album går från noll till hundra redan i öppningsspåret. Det inleds med ett furiöst rockriff som, i sällskap av en mer beskedlig vissling, lägger sig som en tjock matta från 90-talet runt rocklyriken som sparkar åt lika många håll som Thomas Öbergs scenperson. ”Vi talade om vädret/världens varmaste kallprat”, sjunger han när han ger sig på hela det kapitalistiska systemet på ett sätt som bara han kan. Det är oförblommerat, rakt, repetitivt, dansant och helt utan åthävor och pretentioner, som bob hund är mest. På ”0 - 100” fortsätter bandet sin omisskännliga vandring mellan skrikande elgitarrer, ettrig klaviatur, fylliga körer och elektroniska instick. Det låter som det brukar på gott och ont, men det är också väldigt roligt som i den svängiga ”Impopulärmusik”. Bästa spår: ”Impopulärmusik”  Läs fler musikrecensioner av Alexandra Sundqvist, till exempel om Vampire Weekends nya album som är fullmatat som två.


Bokrecension: Att få en gullig hund när man ville ha en pytonorm

Summary: Sällan får barn i barnböcker vara något annat än påhittiga, spralliga eller uppbyggliga. Men Annette i ”Valpvarning – Sitt, Pyton!” är arg, missnöjd, besviken – och rolig.

KAPITELBOK ”Valpvarning – Sitt, Pyton!” Anna Ehn och Mia Öström (text), Alex Howes (bild) Opal bokförlag (från 6 år) Redan på omslaget till ”Sitt, Pyton!”, första delen i författarna Anna Ehn och Mia Öströms nya barnboksserie ”Valpvarning”, ser en åt vilket håll det barkar och att det gissningsvis är nedåt i det becksvarta vattnet som illustratören och animatören Alex Howes låtit stänka över pärmens fram- och baksida. På bilden stirrar Anette ilsket på sin obeskrivligt gulliga hundvalp Pyton, som liksom sväller över hela kanoten med sin plufsiga kropp och neonrosa tunga, och hon ska senare konstatera att valpar är både kanotkatastrofer och korvmonster utan hjärna. Bilden är kongenial eftersom den fångar hennes underliggande känsla av att inte riktigt få plats i sitt eget liv. Det är ett liv som numera levs i en ny lägenhet långt bort från de gamla kompisarna, där pappa Serietecknaren stänger dörren om sig och mamma Familjeförsörjaren sällan är hemma. För att underlätta flytten, som Anette inte alls har någon lust att genomföra, köper mamman en hundvalp på Blocket, men hur bedårande hunden än är så är han inte den pytonorm som dottern alltid önskat; ”Gissa om jag blev besviken. Och gissa om hans namn var givet: PYTON”. Till skillnad från Sally, huvudkaraktären i författarduon Ehn och Öströms tidigare kapitelböcker, är Annette varken särskilt påhittig, sprallig eller uppbygglig. De två flickorna är snarare varandras motsatser och är det någonting Anette är så är det arg, missnöjd och besviken – som barn, ja, vuxna, och människor är mest eller åtminstone ibland, men som barnkaraktärer sällan får vara mer än korta stunder för sedan ska de gärna rycka upp sig och leda berättelsen framåt. Det räcker med att slå upp första bästa samtidsroman för vuxna för att få en litterär gestaltning av de lägsta känslorna som ofta tillåts vara ett normaltillstånd, men som i barnlitteraturen är betydligt mer sällsynt hos de icke-myndiga karaktärerna. Den enda som tar sig igenom Anettes deppiga lager av grå pessimism, som Howes förstärker i sina naivistiska, uppbrutna teckningar i tusch, är tonårstjejen Stella – barnvakten som lyckas vara verkligt närvarande i stället för närvarande men frånvarande som de vuxna. Howes skissliknande teckningar ger, i kombination med den vitala formgivningen där ett stycke text exempelvis blir en trappa under Pytons tassar, jag-berättelsen en livsbejakande inramning och en dagboksliknande form. Den är obestridligen Anettes och hon får vara precis som hon är, arg men också rolig och dråplig, och där i ligger bokens verkliga styrka.


Fredrik Strage: Dags för en ny vår med de skandalösa pyromanerna Rammstein

Summary: I nästa vecka släpps Rammsteins nya skiva. De tyska pyromanerna väcker alltid rabalder. Smaklöshet är något av deras signum. Det märks inte minst i sångaren Till Lindemanns diktsamling ”Stilla nätter”.

Nästa fredag ger Rammstein ut sitt nya album. Skivan har än så länge ingen titel. På omslaget syns bara en tändsticka. Bättre skulle man inte kunna sammanfatta dessa perverterade tyska pyromaner som ägnat de senaste 25 åren åt att leka med eldkastare. Rammstein väckte nyligen rabalder med videon till låten ”Deutschland”, en färd genom hemlandets historia från år 16 då en romersk här möter tyska barbarer till en dunkel framtid då nationens hjältinna Germania föder en varg ombord på ett rymdskepp – via Weimarrepubliken, Hindenburgolyckan, Tredje riket, DDR och Baader-Meinhof. Germania spelas av en svart kvinna som i en scen bär SS-uniform medan Rammstein är fångar som avrättas i ett koncentrationsläger. Judiska organisationer har kallat videon en ”trivialisering av Förintelsen” och ”en smaklös exploatering av konstnärlig frihet”. På vilket sätt Förintelsen skulle trivialiseras av Rammsteins historielektion är oklart. ”Deutschland” visar hur nationalism allt som oftast leder till blodbad. Men smaklöshet är förstås något av bandets signum. Det märks inte minst i sångaren Till Lindemanns diktsamling ”Stilla nätter” som just gavs ut på svenska av Vertigo, bokförlaget som gärna botaniserar i den mest tvivelaktiga klassiska litteraturen och sammanställde en antologi med det oöverträffade namnet ”Köttets poesi: könslemmarna i svensk text från Stiernhielm till Almqvist”. Två av översättarna, Carl-Michael Edenborg och Alexandra Nedstam, skriver i förordet om hur de upptäckte Rammstein. Han på löpbandet där han uppslukades av den militaristiska känslan: ”Det var jag och Till Lindemann i vår stridsvagn, juckande i varandras nervsystem, mitt i jordens undergång, som strålande svettiga stjärnor.” Hon framför videon när Rammstein spelades i David Lynchs ”Lost highway”: ”Jag ville inget annat än tutta eld på hela huset och slå mig fram genom lågorna.”  Själv blev jag först besviken på att ”Twin Peaks”-regissören använt så simpel musik i en film. Rammstein lät som en fläskig hårdrocksparodi på mina industrifavoriter Einstürzende Neubauten. Jag blev inte mer positivt inställd när det senare bandets sångare Blixa Bargeld sa att han ville sjunga på kinesiska, eftersom Rammsteins internationella succé fått honom att skämmas över att vara tysk. Blixa Bargeld var en poet, Till Lindemann en muskelknutte vars begåvning inskränkte sig till att tända eld på sig själv. Men nu, 22 år efter första gången jag såg honom brinna (på Hultsfredsfestivalen), läser jag hans diktsamling med överraskande stor behållning. På svenska blir hans rim mustigare och mer depraverade. Inga låttexter finns med, men det är lätt att tänka sig dånande gitarriff bakom suicidala rader som ”ett skott mitt i prick är mitt beslut, som en blomma på min panna hjärnan slagit ut”. Och det var länge sedan nattlivets dragningskraft beskrevs lika vackert som ”när dagen kurar i månens sken, då stiger febern i våra ben”. Sexet är absurt smutsigt, ”i rotvältan på jordens grund, bäddat är för herdestund”, och när ögonglober försvinner upp i kroppsöppningar går tankarna till Georges Batailles skandalklassiker ”Ögats historia”. Misogynin hade dock kunnat dämpas en aning i raderna om oralsex med Marie Antoinettes giljotinerade huvud. Den som inte fått biljett till Rammsteins utsålda spelning på Stockholms stadion den 14 augusti kan trösta sig med den poetiska pyrotekniken i ”Stilla nätter”: ”Själen är en stenhård knopp, som fötts i ett revolverlopp. Ur varje por pyr längtans sång. Om ofärd. Och om undergång.”


Andrev Walden: Därför blir jag provocerad av alla som väljer att inte skaffa barn

Summary: Varför blir jag som förälder provocerad av att folk väljer att inte skaffa barn? Det finns inget enkelt svar. Att bli förälder är att minera sitt liv.

Jag blir provocerad av människor som inte vill ha barn. Det är ingen känsla jag har rätt till men det där normativa trycket som Amina Manzoor (DN 20/4) och Johan Hilton (25/4) tar spjärn emot med de förbjudna orden ”jag vill inte bli förälder” lär inte punkteras förrän normens maskinister medger att orden sticker i öronen och frågar sig varför. Varför blir jag som förälder provocerad av den som väljer bort barn? Det finns rimligen föräldrar som inte alls provoceras av frivillig barnlöshet men när jag vittjar mina kretsar hittar jag ingen som inte medger att de stör sig, men inte heller någon som inbillar sig att hen har rätt att vädra känslan inför den vän, syster eller bror som valt bort barn. En känsla som förmodligen ändå sipprar ut i slarvigt doserade repliker för annars skulle väl människor som Manzoor och Hilton inte höra de där milt förmanande lockropen från ”genspridarvärmen”. Så vad är det som provocerar? Om jag unnar mig ett onödigt uppriktigt svar – ett danskt tonläge – finner jag den frivilliga barnlösheten lite… pervers. Det är något hedonistiskt med människor som väljer ett liv utan barn. Vad gör de egentligen om helgerna i det frivilligt barnlösa hemmet? Äter ostar och spelar rollspel i ett slags tvåsamhetens mancave? Vad är det för böjelser som kräver livslång ostördhet? Förekommer venetianska masker? Det duger naturligtvis inte som svar, det är bara det skamligt tänkta, men vi kanske kan börja där. För det handlar väl om misstänkt njutningslystnad och självupptagenhet? Om frihet. Att bli förälder är en dramatisk byteshandel. Barn kostar frihet. Inte bara för att ansvar och sysslor skenar, att fortplanta sig är också att seriekoppla sitt hjärta. Du ska plötsligt leva resten av ditt liv med två kroppar och den ena kommer du med jämna mellanrum tvingas släppa ur sikte. Nu kan du dö två gånger och det hjälper inte att skaffa fler barn för att liksom sprida riskerna, det betyder bara att sladdhärvan kring ditt hjärta växer. Att bli förälder är att minera sitt liv. Det är klart att det är provocerande när någon får för sig att man bara kan avstå den här byteshandeln. Som om det inte vore värt det. Det är ju ett slags tjuvkoppling av livet. (Är det något som provocerar mig är det människor som tycks förmögna att tjuvkoppla livet, människor som lever i nuet och andas med näsan på ett sätt som ska signalera att de är nöjda med det de har. Eller vuxna som – och nu knyter jag näven och skriver med knogarna – hånglar med varandra i offentliga rum.) Väx upp och tänk på döden! Kanske är det inte avsaknaden av barnens ljus som provocerar, kanske är det frånvaron av föräldraskapets mörker; den beskurna friheten, det dåliga samvetet, arbetsbördan, den kroniska rädslan för att något ska hända ditt barn. Om inget barn ångras i detta mörker, inte en sekund, hur kan barnen då vara något annat än meningen med livet? Eller är det de frivilligt barnlösas ointresse för att lämna ett avtryck som provocerar? Fortplantningen är ju än så länge det närmaste vi kommer att besegra döden och de bara finner sig i att kapa grenen. Tänker de inte på döden? Eller så handlar det inte om döden alls. I skrivande stund passerar en annan tvåbarnsfar ur bekantskapskretsen mitt kafébord och undrar vad den skrivande stunden handlar om. Jag förklarar och han börjar mullra: ”varför ska de komma undan!” Sedan slår han sig ned och vi mullrar tillsammans i nästan två timmar och enas väl till sist om att det enda som inte är provocerande är föräldrar med prick två barn. Ett barn är nästan ännu mer provocerande, vad är det för snål kompromiss? Antingen äter man kakan eller så har man den kvar. Och föräldrar med tre barn och tillhörande belåtenhet över att de liksom orkade bygga färdigt en familj. Det kanske bara är tyngden i de oåterkalleliga val vi som har friheten att välja gör kring barnen som ofrånkomligen förvandlar dem till tysta angrepp. Läs fler artiklar om frivillig barnlöshet: Det ständiga pratet om att skaffa barn ”Jag känner ingen stress, jag vill inte bli förälder” Frivilligt barnlösa känner att de blir ifrågasatta Frivilligt barnlös: ”Jag är inte intresserad av den livsstilen”


1969 – året som fick filmvärlden att skaka från Hollywood till Cannes

Summary: Quentin Tarantinos Cannes-aktuella ”Once upon a time in Hollywood” utspelar sig 1969. Det var också då den franska filmfestivalen inledde sin långa romans med det unga och heta Hollywood. Helena Lindblad blickar tillbaka på ett märkvärdigt årtal som förändrade filmen för alltid.

En majdag för femtio år sedan var två skitiga, långhåriga chopper-åkare dagens snackis på filmfestivalen i Cannes. I sin pårökta regidebut ”Easy rider” åkte Dennis Hopper och Peter Fonda hoj utan hjälmar med en leende Jack Nicholson på en av bönpallarna – till tonerna av Steppenwolfs ”Born to be wild”. Quiz: Vad kan du Quentin Tarantinos rollfigurer? Även om det till sist blev den anarkistiska britten Lindsay Anderson (”If”) som fick åka hem med Guldpalmen, så var det den vildsint utflippade amerikanska roadmovien som satte djupast spår bland festivalbesökarna. En kalejdoskopisk tripp mellan mimälskande hippiekollektiv, lsd-fester och våldsbejakande högernationalister. Bästisarna på duken var knappast lika såta vänner under den numera klassiska filmens tillblivelse. Bakom kulisserna i ”Easy rider” dolde sig en kaosartad inspelning med knark och konflikter mellan Dennis Hopper och Peter Fonda. Det berodde bland annat på att Hopper i den berömda kyrkogårdsscenen från Mardi Gras-firandet i New Orleans lär ha tvingat Fonda till en smärtsam uppgörelse där Fonda pratar med en staty av Jungfru Maria som om det var hans mamma (i verkligheten begick modern självmord när han var barn). Men bilden av Dennis Hopper, Jack Nicholson och Peter Fonda som dansar cancan på strandpromenaden Croisetten med sextiotalshippa kvinnor i pannband och långa hårgardiner utstrålar en smått oemotståndlig succékänsla. Hopper prisades av festivalen som bästa unga regissör, vilket låg helt rätt i tiden. Där och då inledde Cannes filmfestival sin heta romans med det unga, hippa, auteurdrivna Hollywood - vars kärleksbarn heter Quentin Tarantino: ”Han är en son av Cannes”, sade festivalchefen Thierry Frémaux kärleksfullt när det blev klart att ”Once upon a time in Hollywood” skulle få sin världspremiär i festivalpalatset som blickar ut över det blånande Medelhavet. För sextiotalisten Tarantino är kärleken ömsesidig, han älskar både Cannes – och sin barndoms Hollywood. Tjugofem år efter Guldpalmsvinsten med sin andra långfilm, ”Pulp fiction”, är han tillbaka med ett nytt kärleksbrev till filmen som utspelar sig mitt i drömfabrikens geografiska mittpunkt. ”Det är som han har gjort filmen för Cannes” sade den amerikanska branschkännaren och Indiewireskribenten Anne Thompson i podden Screentalk. Siffermagin blir än mer tilltalande om man tittar tillbaka på det år som utgör fond för Tarantinos nostalgitripp. Året 1969 är fem decennier senare fortfarande så tydligt ett av filmhistoriens mest oemotståndliga märkesår – sprängfyllt av nyhetens behag. Ett år som delvis utgör höjdpunkten på den historiska parentes som brukar kallas ”new Hollywood” - en jungfrulig era av lössläppta, personliga och gränsöverskridande regissörer skolade i den europeiska konstfilmens historia. Läs mer: Quentin Tarantino har funnit sin Charles Manson Det är inte konstigt att den vintageälskande film- och musikbesatte Tarantino fastnat för just det dramatiska 1969 när han skildrar en skådespelarduo (Leonardo DiCaprio och Brad Pitt) som harvar sig fram i tv-världen i en desperat önskan om att försöka göra karriär i drömfabriken - samtidigt som Mansonsekten slipar sina knivar. Det var ett lika elektrifierat som skräckartat år för såväl Hollywood som för resten av USA. Å ena sidan månlandningen och den epokgörande Woodstockfestivalen, å andra sidan ett eskalerande krig i Vietnam, enorma protestmarscher i Washington och de skakande sektmorden på Sharon Tate (Roman Polanskis dåvarande hustru) och hennes vänner. Filmiskt är 1969 året när manlig vänskap stod som högst i kurs men kvinnorna ändå fick plats på arenan. Ett år när en västernrulle som ”Butch Cassidy och Sundance Kid” med Paul Newman och Robert Redford kan likna en utflippad fransk nya vågen-film och ändå bli årets största kassakossa. Liksom många av årets filmer står en manlig kompisduo i fokus, men Katharine Ross (Elaine Robinson i ”Mandomsprovet”) är den som skapar spänning som den salta skolfröken Etta Place. Det är också året när Jon Voigt i västernskjorta kommer svingande på en resväska i koskinn i ”Midnight cowboy”. Han är en traumatiserad och mer än lovligt naiv Texasbo som söker lyckan i storstaden och bestämmer sig för att sälja sex till rika Manhattandamer med en optimistisk säljslogan: ”Jag är kanske inte mycket till cowboy, men jag är en riktig jäkla hingst”. Men Voigts rollfigur Joe Buck är hela tiden på ett sluttande plan som slutar i en utkyld rivningskvart tillsammans med Dustin Hoffmans tuberkulossjuke småfifflare ”Ratso” Rizzo. Det är visserligen en nattsvart feel bad-berättelse om en oväntad vänskap, men också den första barnförbjudna historien i Hollywood som vann en Oscar. Scenerna där den desperat uthungrade duon Joe och Ratso bjuds in för att statera som exotiska djur på ett cyniskt konstnärsparty, är än i dag bland det mest hjärtskärande man kan se. Regissören John Schlesinger tog ut svängarna rejält och pepprade sin film med explicita sexscener som skulle varit otänkbara i samma sammanhang bara några år tidigare. Det är kanske främst den rusiga, beroendeframkallande legeringen av frihetsbegär, lekfullhet, populärmusik och stilfull undergångstämning som gör flera av 1969 års filmer på en gång både tidstypiska – och tidlösa. Något som också präglar Tarantinos filmiska berättande när det är som bäst. Bland andra amerikanska blivande klassiker som gjorde 1969 minnesvärt återfinns förstås också den stiliserade och blodigt våldsamma ”Det vilda gänget” – Sam Peckinpahs mest omtalade film som påverkat många yngre filmskapare som Martin Scorsese och Quentin Tarantino. 1969 handlade förstås inte bara olika varianter av vilda västern. Den Gene Kelly-regisserade ”Hello Dolly” med Barbra Streisand och Walter Matthau blev en publikälskling i musikalgenren. Matthau spelar också huvudrollen i den romantiska komedin ”Kaktusblomman” där en ung, blond Goldie Hawn gör entré i filmvärlden. Hawn vann en Oscar för sin roll som älskarinna åt en läkare som är relationsfobiker och som har ljugit ihop hustru och barn. En stram Ingrid Bergman spelar i sin tur läkarens trogna sjuksyster som tvingas med i falskspelet. Woody Allen regidebuterade med den smått surrealistiska ”Ta pengarna och stick!”, en knasig och parodisk mockumentär om en klantig bankrånares liv och leverne där han själv spelar huvudrollen. Betydligt galnare än det mesta som Allen gjort, men rollfiguren bär fröet till den självbiografiskt färgade persona som Allen skulle vidareutveckla i många senare filmer. Sydney Pollack bröt i sin tur av rejält från den mer uppsluppna och frimodiga sextiotalsstämningen i sin svartsynta trettiotalskildring ”När man skjuter hästar så...” med Jane Fonda i en bärande roll. En gastkramande återblick på den ekonomiska krisens amerikanska 30-tal och de så kallade maratondanser som även i verkligheten arrangerades som bisarr och cynisk underhållning. En sorts moderna gladiatorspel där utfattiga och arbetslösa skuttade runt tills benen inte längre bar. Årets amerikanska film som mest påminner om Nasas rymdäventyr på månen – som ägde rum sommaren 1969 – är John Sturges science fiction-drama ”Marooned” med Gregory Peck och Richard Senna som strandsatta astronauter ute i rymden. En film som inte lämnat särskilt stora spår efter sig men som fick ny uppmärksamhet med Alfonso Cuaróns Netflixsuccé ”Roma” där familjens barn i filmen går på bio i Mexiko och jublar åt just ”Marooned”. Det sena sextiotalet var inte mycket för lyckliga slut. Det återstår att se hur det går för Tarantinos nya hjälteduo. Det tycks i alla fall alltid finnas anledningar att återvända till det märkvärdiga filmåret 1969.  Fun facts om filmens 1969 Författaren Mario Puzo släppte romanen ”Gudfadern” som ett par år senare filmatiserades av Francis Ford Coppola och återkommande toppar listorna som världens bästa film. Västernstjärnan John Wayne fick efter fyrtio års karriär sin första Oscar för bästa manliga huvudroll tack vare filmen ”True grit” (en film som bröderna Coen omtolkade 2010). Al Pacino gjorde sin första filmroll i dramakomedin ”Jag, Nathalie” om ett kvinnligt frigörelseprojekt. Paul Mazursky filmdebuterade och gjorde succé med gruppsex-komedin ”Bob & Carol & Ted & Alice” med bland andra Elliott Gould och Nathalie Wood i rollerna. Den afroamerikanske regissören Gordon Parks debuterade med den självbiografiska ”The learning tree” och blev den förste svarte regissören som fick göra långfilmer för stora Hollywoodstudior. Filmen öppnade dörrarna för Parks som två år senare gjorde blackploitationklassikern ”Mitt namn är Shaft”. Porrkomedin ”The stewardesses” blev den mest bästsäljande 3D-filmen tills James Camerons ”Avatar” kom fyrtio senare.


”Game of thrones”-stjärna i Björn Runges nya film

Summary: När Björn Runge gör sin andra engelskspråkiga film beger han sig till 1800-talets London med ”Game of thrones”-stjärnan Emilia Clarke i en huvudroll.

Emilia Clarke ska spela den viktorianska poeten Elizabeth Barrett i den svenske regissören Björn Runges nästa engelskspråkiga film efter ”The wife” med Glenn Close. Den brittiska ”Game of thrones”-stjärnan är mest känd för rollen som Daenerys Targaryen i ”Game of thrones”, men har också spelat i filmer som ”Solo: a star wars story” och ”Terminator: Genisys”. Läs också: Emilia Clarke om ”Game of thrones: Slutet blir episkt” Björn Runges verklighetsbaserade ”Let me count the ways” utspelar sig i 1800-talets London och kretsar kring romansen mellan poeterna Elizabeth Barrett and Robert Browning. Filmen bygger på ett manus av Emmybelönade Paula Milne som bland annat skrivit tv-serier som ”The politician’s husband” med Emily Watson och David Tennant som visades på SVT för några år sedan.


Johan Hilton: Jag är ingen vän av den naiva och ohistoriska postgay-optimismen

Summary: Det senaste året har begreppet ”post-gay” florerat allt oftare. Har inte den ökade acceptansen för homosexuella skapat en ny frihet? Den gör kulturella avtryck, men kan globalt framstå som bortskämd och naiv.

För två veckor sedan skrev jag en krönika om att välja bort barn, om att man inte ens som hbtq-person längre kommer undan folks nyfikna frågor. Texten fick en fin replik av författaren och kritikern Kristofer Folkhammar. Som småbarnsförälder skrev han om hur också icke-heterosexuellt föräldraskap förblir någonting skört (DN 25/4). Ett stycke i Folkhammars text uppehåller jag mig extra vid när jag nu läser om den: ”Tidigare skrämde homofobi och heteronormativitet mig in i en svindlande känsla av ensamhet. Nu grips jag i stället av skräcken att min önskan att bli förälder innebar att jag tvingade in någon annan i den utsattheten.” För den finns såklart där, erfarenheten av att växa upp som hbtq-person. Den genljuder i nuet och färgar uppenbarligen till och med av sig på ansvaret för ett barn: kommer samma utsatthet att drabba även det? Det är en tillståndsbeskrivning som inte minst borde bekymra dem som reflexmässigt avfärdar förståelsen av minoriteters särskilda erfarenheter som uttryck för ”identitetspolitik”. Men också vissa väl optimistiskt lagda segment av gayvärlden. De senaste åren har begreppet ”post-gay” florerat allt oftare inom framför allt bögsamhället. Termen utgår från att ökande acceptans och liberaliserad lagstiftning på ett genomgripande sätt förändrat förutsättningarna för homosexuella. Där man för bara 15, 20 år sedan fortfarande sågs som en avvikelse, juridiskt såväl som normativt, antas man nu vara inbjuden i stugvärmen. Detta skapar, enligt post-gaysen, sexualpolitiska renoveringsbehov. Varför ens odla en underdogidentitet när den inte längre gäller? Eller upprätthålla reservat som gaybarer och Prideparader? Blir då inte utanförskapet något självpåtaget? Varför inte fokusera på likheterna i stället? Måste man göra en så stor grej av allt? Jag är ingen vän av post-gay-analysen – den är ohistorisk och naiv. Samtidigt går det naturligtvis inte att förneka att en ökande acceptans också öppnar för en ny självförståelse, en ny frihet – som i sin tur gör kulturella avtryck. Inte minst inom den anglosaxiska gaydramatiken har slitningen mellan särart och assimilering blivit något av ett favorittema de senaste åren. Där de stora episka bögdramerna på 80- och 90-talen – som Larry Kramers ”The normal heart” och Tony Kushners ”Angels in America” – handlade om aids, homofobi och politiskt motstånd kretsar motsvarigheterna i dag snarare kring frågor som livsstil och det historiska arvet. I Matthew Lopez mastodontpjäs ”The inheritance” riktas följaktligen blicken i hög grad mot bögvärldens sociala skikt och låter dem utgöra fond för en skärpt sedeskildring i dialog med EM Forsters ”Howards end”. I Jordan Seaveys ”Homos or Everyone in America” navigerar ett ungt manligt par bland samtidens motsägelsefulla påbud om monogami och omedelbar behovstillfredsställelse. Medan Tom Stuarts ”After Edward” studerar skammens kvardröjande roll i bögkulturen. Mot bakgrund av Annika Hamruds nyutkomna och skakande reportagebok om det religiösa homohatet i Uganda, ”Fundamentalisterna”, eller att Brunei just nådigt förkunnat att homosexualitet inte längre utgör skäl för dödsstraff, kan den sortens ältanden te sig bagatellartade, för att inte säga bortskämda. Men jag tror att de har sin funktion. Även om betydande delar av hbtq-samhället – inte minst transpersoner och rasifierade – ännu har en lång bit kvar till fullkomlig jämlikhet ställs likväl allt fler av oss hbtq-personer här i västvärlden inför livsstilsdilemman som vi aldrig tidigare ställts inför. Saker som tidigare främst förbehållits människor i en majoritetskultur; familj, äktenskap, ungar. Klart att det skapar existentiella kriser – det är ju nytt. Inför denna assimileringsångest förblir jag ambivalent. Vad Folkhammars replik dock klargör – och det med lågmält eftertryck – är att den tid där någon fortfarande funderar på om hans annorlundaskap kommer att stå i vägen för hans barns trygghet åtminstone inte går att avfärda som post-gay. Läs mer: Det icke-heterosexuella föräldraskapet är skört Läs mer: Det ständiga pratet om att skaffa barn är den breda acceptansens baksida


Domen mot Kulturprofilen står fast

Summary: Högsta domstolen beviljar inte prövningstillstånd för kulturprofilen Jean-Claude Arnault. Våldtäktsdomen på två och ett halvt års fängelse står därmed fast.

Jean-Claude Arnault dömdes i hovrätten till fängelse för två våldtäkter, begångna mot en kvinna i Stockholm år 2011. I slutet av förra året överklagades domen till HD, som på tisdagen meddelade att den inte funnit skäl för att bevilja prövningstillstånd. ”Högsta domstolens beslut innebär att målet inte tas upp till prövning. Hovrättens dom står därmed fast”‚ skriver domstolen i ett pressmeddelande. – Min klient är tacksam och nöjd. Hon finner inga tillräckliga ord för känslan att äntligen få sätta punkt och gå vidare i livet. Även jag är mycket nöjd, skriver målsägandebiträdet Elisabeth Massi Fritz i ett kort uttalande efter beskedet. HD:s avgörande har dragit ut på tiden då domstolen under våren inväntat avgörandet i ett annat våldtäktsmål. I det målet dömdes en jurist för att ha våldtagit en kvinnlig kollega, i DN kallad Tyra. Försvaret i det målet, likväl som i målet mot Jean-Claude Arnault, anklagade dock hovrätten för att ha varit jävig. Avgörande från HD i målet mot juristen kom i slutet av april. Domstolen meddelade då att hovrätten inte kunde anses ha varit jävig. Det beslutet gav, enligt flera experter, tydliga signaler på att inte heller Jean-Claude Arnaults invändning skulle ge resultat. ”För att Högsta domstolen ska pröva ett överklagande av detta slag krävs prövningstillstånd. Prövningstillstånd får meddelas om det är av vikt för ledning av rättstillämpningen att överklagandet prövas av Högsta domstolen”, skriver HD i pressmeddelandet på tisdagen. Kulturprofilen hade tidigare under året, som en del av överklagandet till HD, också presenterat ny motbevisning. Det handlade i huvudsak om ett utlåtande från en medicinsk expert. Anklagelserna mot Jean-Claude Arnault, som länge haft nära kopplingar till Svenska Akademien, framkom första gången i en granskning av DN:s Matilda Gustavsson, publicerad i november 2017. 18 kvinnor berättade då att mannen utsatt dem för sexuella trakasserier eller övergrepp. Minst åtta kvinnor polisanmälde senare mannen, men sju ärenden lades ned då de påstådda händelserna antingen överskridit preskriptionstiden, eller inte bedömdes vara möjliga att bevisa. En utredning, som gällde misstankar om två våldtäkter mot en kvinna i Stockholm, ledde fram till åtal. I september 2018 ställdes Jean-Claude Arnault inför rätta i Stockholms tingsrätt. Domstolen dömde honom på en av två åtalspunkter, för att med våld ha tvingat den målsägande kvinnan att utföra oralsex. Tingsrätten friade honom samtidigt på den andra åtalspunkten, för att vid ett senare tillfälle ha våldtagit kvinnan när hon sov. Domen överklagades till Svea hovrätt, såväl av Jean-Claude Arnault som av åklagaren och den målsägande kvinnan. Hovrätten ändrade domen, och mannen dömdes i december också på den andra åtalspunkten. Straffet bestämdes till två och ett halvt års fängelse, samt ett skadestånd på sammanlagt 215.000 kronor. Anklagelserna som framkom mot Jean-Claude Arnault blev under hösten 2017 startskottet för den kris som skulle skaka om Svenska Akademien. På mindre än ett års tid lämnade sju ledamöter sina stolar, däribland mannens hustru, poeten Katarina Frostenson, som i maj ska släppa en bok om sin syn på händelserna i Akademien. DN har sökt Jean-Claude Arnaults advokat, Björn Hurtig. Målet. Jean-Claude Arnault åtalades i september 2018 för två våldtäkter begångna mot en kvinna i Stockholm år 2011. Han dömdes i tingsrätten på den första åtalspunkten, för att med våld ha tvingat kvinnan att utföra oralsex. Han friades för en del under samma åtalspunkt, där han anklagats för en vaginal våldtäkt. Han friades först i tingsrätten på åtalspunkt två, där han åtalats för att vid ett senare tillfälle ha våldtagit kvinnan när hon sov. Hovrätten ändrade dock bedömningen och mannen dömdes också på den andra åtalspunkten. Åklagaren yrkade på tre års fängelse. Hovrätten dömde Arnault till två och ett halvt års fängelse. Domen överklagades till HD, som den 7 maj 2019 meddelade att prövningstillstånd inte beviljas.


Erland Cullberg-stipendium skapas med miljondonation

Summary: Unga konstnärer får ett nytt konststipendium att hoppas på. 100.000 kronor ska delas ut varje år i den avlidne konstnären Erland Cullbergs namn.

En miljondonation lägger grunden för ett nytt stort konststipendium i konstnären Erland Cullbergs namn. Hans syskon skänker en miljon kronor för att ett pris på 100.000 kronor ska kunna delas ut under åtminstone tio år. Det årliga stipendiet ska gå till unga konstnärer. Förhoppningen är att företag och privatpersoner ska bidra med ytterligare pengar till stipendiet i framtiden. Erland Cullberg (1931–2012) studerade på 1950-talet på Konstakademin för Evert Lundquist. De behöll sedan kontakten livet ut. Det är skälet till att donationen placeras i Evert Lundquists stiftelse. En styrelse med Dan Wolgers, Maria Hall, Olle Granath, Susanna Slöör och Jan Gottfarb ska utse mottagarna av stipendiet. Utöver summan tilldelas den unga konstnären en tre månader lång utställning på Drottningholm med årlig vernissage den 19 maj.