Ravel i halsbrytande tempo

Summary: Maurice Ravels två jazzinfluerade pianokonserter introducerar ett särskilt franskt gehör för det amerikanska, som Yuja Wang nu tolkar med närmast aggressiv teknisk briljans.

Klassiskt Maurice Ravel ”Ravel”. Yuja Wang och Tonhalle- Orchester Zürich. (Deutsche Grammophon/Universal) I sin intervjubok ”Truffaut/Hitchcock” från 1967 lyfte den unge franske filmregissören och kritikern François Truffaut fram Alfred Hitchcock på ett sätt som fick filmvärlden att se honom på med helt nya ögon. Inte bara som en av Hollywoods mest framgångsrika thrillerskapare genom tiderna. Utan som en som hade stiliserat och intensifierat filmkonstens rent visuella uttrycksmedel till den grad att den närmast kunde liknas vid musik. Något som Hitchcock glatt håller med om i boken eftersom han alltid hade velat spela på filmpublikens förväntningar likt en musiker på sitt instrument. Och alltid poängterat ”spänningens” betydelse i filmberättandet på ett sätt som påminner om de harmoniska spänningarnas avgörande betydelse i (den tonala) musiken. Det här uttrycket för blicken på Amerika hos den nya franska vågens filmare fick en intressant uppdatering när den franska duon Daft Punk, uttalat inspirerade av Truffauts bok, på sitt överallt hyllade album ”Random access memories” från 2013, ville ”ge livet tillbaka till musiken” genom att återskapa popmusikens ”gyllene era”. Åren kring 1980 i Los Angeles där centralgestalten hette Quincy Jones. En virtuos producent som tog med sig jazzens förlitan på de rent musikaliska uttrycksmedlen in i popen på samma sätt som Hitchcock hade fört med sig stumfilmens fokus på det visuella in i ljudfilmen. Men ska man spåra ursprunget till de två ovannämnda uttrycken för ett särskilt franskt gehör för amerikansk populärkultur får man gå ända tillbaka till 1920-talet – då en hel fransk tonsättargeneration satte örat till jazzens idiom. Inte minst gällde detta Maurice Ravel i de två pianokonserter som han nästan samtidigt komponerade mot slutet av decenniet. Den ena i G-dur och den andra i D-dur ”För vänster hand”, tillägnad pianisten Paul Wittgenstein som var bror till Ludwig, filosofen. Om Ravels musik i allmänhet kan utlösa ett feberaktigt beroende gäller det i synnerhet de här två konserterna. Den förra med sin omkullvältande frenesi och swingbaserade uppåtkänsla. Den senare med sin mörkare och tyngre ton där konflikterna laddas av jazzens typiska motrytmer. Till de mest ikoniska inspelningarna av konserten i G-dur hör den coolt skimrande med Arturo Benedetti Michelangeli (EMI) och den mera eldfängt sprakande med Martha Argerich (DG). När nu den unga kinesiskan Yuja Wang tar sig an båda dessa konserter, under ledning av Tonhalleorkesterns chefdirigent Lionel Bringuier, gör hon det med en närmast aggressiv teknisk briljans. Och i halsbrytande höga tempon som i G-dur-konserten framkallar yrseln av att åka med i någon av Buster Keatons vansinnesfärder på stumfilmsduken. En kaotiskt kokande storstadsatmosfär som blir strömförande på ett mera försjunket sätt i den andra satsen där Ravel nöjer sig med att avläsa staden som genom ett öppet fönster. I konserten för vänster hand framstår inte Yuja Wang lika mycket som ett dödligt höghastighetsvapen, men får ändå fram faran i dess explosiva blandning av bultande frustration och fritt utlopp. Bästa spår: Första satsen i konserten i G-dur Den ena konserten har en omkullvältande frenesi och swingbaserad uppåtkänsla. Den andra en mörkare och tyngre ton där konflikterna laddas av jazzens typiska motrytmer. 1 ”Rhapsody in blue” av George Gershwin Ursprungligen för solopiano och jazzband. Och inspirerad av ett kalejdoskopiskt Amerika med sin kulturella smältgryta och sitt storstadsvansinne. Komponerad på rekordtid under en tågresa mellan Boston och New York 1924. 2 ”En jazzsymfoni” av George Antheil En futuristisk storbandssymfoni som uruppfördes under stort ståhej i London 1927 tillsammans med den amerikanske tonsättarens dadaistiska ”Ballet méchanique” där självspelande pianon, elektriska fläktar och flygplanspropellrar tillhörde instrumentariet. 3 ”Ebony concerto” av Igor Stravinsky Efter att tidigare ha influerats av jazzmusik i verk som ”Historien om en soldat” och ”Ragtime” tog Stravinsky steget fullt ut 1945 när han komponerade denna konsert för klarinettisten och storbandsledaren Woody Herman. Titeln syftar på jazzens afrikanska ursprung. 4 ”All set” av Milton Babbitt Komponerad för pianisten Bill Evans med orkester till en jazzfestival på ett universitet för de fria konsterna i Massachusetts 1957. Och där tonsättaren på ett sällsynt sofistikerat sätt fusionerar sitt abstrakt avantgardistiska tolvtonsspråk med jazzens sensuella harmonik och rytmer. 5 ”Blood on the Floor” av Mark-Anthony Turnage En svit för jazzkvartett och orkester som uruppfördes 1996, med bland andra gitarristen John Scofield och trummisen Peter Erskine i ensemblen. Och som är en furiöst gripande och vacker sorgesång över tonsättarens bror som hade dött av en överdos.


Indisk regissör får nytt miljonpris

Summary: En miljon kronor och ett pris designat av den kinesiske konstnären Ai Weiwei. Det får den indiska regissören Leena Yadav som första mottagare av det nya filmpriset Stockholm impact award.

Stockholm impact award 2015 går till den indiska filmaren Leena Yadav. Hon får priset för sin nya film ”Parched” som hade europeisk premiär på Stockholms filmfestival. Stockholm impact award är ett samarbete mellan Stockholms filmfestival och Stockholms stad med syftet att lyfta fram film som skildrar aktuella samhällsfrågor och inte väjer för brinnande ämnen. Prissumman ett miljon kronor gör det till ett av världens största filmpris. Priset har designats av den kinesiske konstnären Ai Weiwei och avtäcktes under en presskonferens i Stockholms stadshus under onsdagen. Övriga nominerade filmer var ”Det Vita Folket” av Lisa Aschan (Sverige), ”Baba Joon” av Yuval Delshad (Israel), ”Honor Thy Father” av Erik Matti (Filippinerna), ”Mekko” av Sterlin Harjo (USA), ”Tomorrow” av Mélanie Laurent och Cyril Dion (Frankrike) och ”Yo” av Matias Meyer (Mexiko, Kanada, Schweiz, Dominikanska republiken). I juryn för Stockholm impact award sitter Ai Weiwei, regissören Ida Panahandeh, aktuell med filmen ”Nahid”, och Linus Tunström, regissör och chef för Uppsala stadsteater.


Grafikens hus hittar hem i Södertälje

Summary: Grafikens hus återuppstår i Södertälje efter att ha stått utan lokaler sedan branden i Mariefred 2014. ”Det känns fantastiskt skönt att veta var verksamheten ska byggas upp” säger vd:n Nina Beckmann.

När Grafikens hus ladugårdslokal i Mariefred brann ner till grunden 2014 så gick upp emot 8000 konstverk förlorade. En hel verksamhet förlorade sitt hem. Men nu har styrelsen och ledningen för Grafikens Hus beslutat att etablera sig på nytt i Södertälje. – Det känns helt fantastiskt. Väldigt härligt att det äntligen har fattats ett beslut. Vi har varit i en mellantid efter branden. Vi har hittat lösningar med verkstäder och turnéer runt om i hela landet men i det långa loppet känns det fantastiskt skönt att veta var verksamheten ska byggas upp, säger Nina Beckmann, vd Grafikens hus. Efter diskussioner med fyra kommuner föll valet på Södertälje. Dels för att kommunen enligt Nina Beckman satsar stort på kulturpolitiken, och för att kommunen delar hennes syn på konsten som något samhällsutvecklande. – Det ska vara låga trösklar och tillgängligt. Vi kommer satsa jättemycket på pedagogik, för barn och unga och även andra grupper som nyanlända. Verkstaden kommer vara själva hjärtat i verksamheten, det ska bli en mötesplats precis som det var i Mariefred. I verkstaden ska besökarna få arbeta med konstnärligt utforskande. Undersöka vad man göra med grafik och se vad som händer när grafik möter helt andra uttrycksformer. På plats ska det finnas utrustning för olika former av klassiska trycktekniker såsom screentryck och djuptryck. Planer finns också på en högteknologisk avdelning med 3d-skrivare. Vilken lokal Grafikens hus ska husera i är ännu inte helt bestämt, men i dagsläget sneglar de mot den gamla industrifastigheten ”Gjuteriet” som ligger tätt intill Tom tits i Södertälje. – Vi hoppas att vi hittar hem i gjuteriet, men framför allt vet vi att etableringen blir 2016 i Södertälje, säger Nina Beckmann. Grafikens hus är ett museum för samtida grafisk konst som funnits i Mariefred sedan 1996 men som från och med nästa år alltså finns i Södertälje.


”Bron” kan få en fjärde säsong

Summary: Seriens fortsättning står och faller på en person. ”Det hänger ytterst på om Sofia Helin vill vara med”, säger skaparen Hans Rosenfeldt till P4 Kalmar.

Just nu sänder SVT den tredje säsongen av succéserien ”Bron”. Nu öppnar seriens skapare Hans Rosenfeldt upp för en fortsättning. Men bara på ett villkor. – Vi pratar om en säsong fyra, men det är mycket som ska falla på plats innan det är klart. Det kan bli en fjärde säsong, men det hänger ytterst på om Sofia Helin vill vara med. Det skulle inte gå att göra det utan Saga Norén, säger han till P4 Kalmar. De två första säsongerna av serien har sålts till 160 länder. En helt osannolik utveckling som ingen hade räknat med, säger Rosenfeldt och menar att Saga Norén är en av förklaringarna till ”Brons” framgångar. – Hon är en jättestor del av framförallt den utländska succén, säger han till P4 Kalmar. Till DN skriver Sofia Helins agent att de i dagsläget inte kan kommentera en eventuell fortsättning.


”Se Parismötet som ett möte för freden”

Summary: Terrorattentaten i Paris visar bara hur akut klimatfrågan är. Vägra byt samtalsämne och se klimattoppmötet i Paris som en chans att komma ur de fossila bränslenas våldsspiral, uppmanar Naomi Klein.

Naomi Klein besöker Stockholm samma måndag som Riksteaterns klimatlopp Run for your life passerar huvudstaden. Ett par stenkast bort från intervjurummet på Grand Hôtel ska Lena Endre strax springa en delsträcka av det stafettlopp som om två veckor anländer till klimattoppmötet i Paris – en påminnelse om att metaforer ibland kan kollidera med en mer påtaglig verklighet. I fredags natt sprang parisare för sina liv, i bokstavlig mening. Risken är hög att klimattoppmötet Cop21 kan komma att förhindras av terrorattentaten, tror Naomi Klein. – Det har redan pratats om att mötet borde skalas ner på grund förlängt undantagstillstånd. Men det skulle betyda att det civila samhällets möjlighet att uttrycka sig på gatorna inskränks. Inget är farligare än en politiker som likt François Hollande kämpar för sitt politiska liv och samtidigt får ett tillfälle att eskalera ett krig, säger Naomi Klein som är i Stockholm för att prata om sin nya bok ”Det här förändrar allt”. Ett klimattoppmöte som bakbinds efter en chockartad händelse är en nästan perfekt illustration av Naomi Kleins förra bok ”Chockdoktrinen”, som handlade om hur makthavare utnyttjar katastrofer och kriser för att driva igenom marknadsfundamentalistisk politik. Om det finns några människor i världen som kan tänkas glädjas åt förhinder på Cop21 skulle det i så fall vara den ekonomiska elit som exponerades i ”Chockdoktrinen” – åtminstone enligt utgångspunkten i nya bokens undertitel ”kapitalismen kontra klimatet”. – Det kommer att vara väldigt viktigt under de kommande veckorna att klimatrörelsen vägrar att byta samtalsämne. Vi vet att klimatfrågan är en drivkraft i Syrienkonflikten. Torkan i Syrien innan inbördeskriget bröt ut var den värsta i dess historia, säger hon. Naomi Klein framhåller att hon inte är blind för andra konfliktdrivande faktorer, som diktatur och religiös extremism. Eller det ödesdigra beslutet att invadera Irak 2003. – Irakkriget hade med oljan att göra, trots alla förnekelser vid den tiden. Jakten på fossila bränslen är sammanbunden med klimatförändringarna och resultatet av att bränna dem blir ytterligare något som accelererar konflikter. Jag skulle vilja att vi betraktar klimattoppmötet i Paris som en fredskonferens. Varför inte se den som chans att ta itu med den största drivkraften i konflikten, våldsspiralen som det fossila energiberoendet skapar? En av teserna i ”Det här förändrar allt” är att klimatfrågan inte kan anförtros åt näringslivet: självutnämnda gröna kapitalister som Richard Branson och Bill Gates har inte bara misslyckas med att skapa lösningar på klimatkrisen, utan i många fall förvärrat den. Inte heller har utsläppen minskat med hjälp av utsläppshandeln. Vad som enligt Naomi Klein behövs är storskaliga, statliga investeringar i form av ett grönt svar på 1930-talets New deal. Storleksgraden på de åtgärder som krävs för att rädda klimatet kan framstå som förlamande. Men i boken visar Naomi Klein på historiska exempel där folk klarat av stora uppoffringar. Under andra världskriget slöt hela befolkningar upp bakom ransoneringar av mat och bränsle och när den amerikanske presidenten lanserade konceptet victory gardens grävde miljoner amerikaner upp sina gräsmattor för grönsaksodling. Men är det ändå inte skillnad på andra världskrigets mobilisering, där folk kunde enas mot en gemensam och tydlig fiende? – Jo, det är ingen perfekt analogi. En bättre jämförelse är hur folk slöt upp under depressionen och drev fram New deal. Den var resultatet av ett socialt tryck underifrån, och politiska ledare som lyssnade. Finns det över huvud taget någon fiende i klimatfrågan? Eller är klimatkampen i viss mån ett krig mot oss själva? – Frågan är unikt komplicerad eftersom vi alla är delvis medskyldiga. Men det går också att jämföra med kampen mot slaveriet. Folk mobiliserade mot slaveri trots att deras ekonomier var fullständigt inbäddade i det. Samtidigt var människor som hade socker i teet inte lika medskyldiga som plantageägarna som bekämpade abolitionismen. Jag är medskyldig till klimatkrisen eftersom jag just flög till Europa. Men jag är inte lika medskyldig som Exxon, som finansierade klimatförnekelse under 1990-talet och blockerade alla försök till klimatlagstiftning, säger hon och sammanfattar: – Så har vi en fiende? Det tror jag. Att få av oss har rena händer betyder inte att det saknas sidor i den här konflikten. Klimatrörelsen före Köpenhamnsmötet 2009 utgick på sätt och vis från ett samförståndsideal, att det handlar om att hålla händer och utbilda varandra. Jag chockades av hur de fossila energiföretagen bjöds in till Köpenhamnsmötet som ärade gäster och tilläts hålla seminarier om hållbarhet. Samtidigt menar Naomi Klein att det inte räcker med politiska åtgärder för att finna en väg ut ur klimatmörkret. Vi måste även utveckla en ny syn på oss själva, en berättelse som i boken presenteras som ”ömsesidigt beroende i stället för hyperindividualism, reciprocitet i stället för dominans och samarbete i stället för hierarki”. I stället för att behandla jord och människor som resurser att uttömma måste vi förlita oss på resurser som kontinuerligt kan återbildas, Naomi Klein beskriver det som ett regenerativt samhällssystem, ett ideal som växte fram samtidigt som hon försökte få barn. – Jag vill verkligen inte framstå som någon Moder Jord, eftersom det är ett exkluderande ideal. Men jag blev starkt påverkad av mina egna svårigheter att få barn, att jag fick missfall gång på gång. Det satte mig i kontakt med vikten av regeneration som en organiserande princip även för samhället, säger hon. För Naomi Kleins del föll strävandet efter regenerationens princip ut väl. Hennes i dag treårige son har fått följa med till Stockholm och är ute på promenad med sin pappa – alltmedan mamma ger intervjuer på löpande band. Även världen måste bli regenerativ. Det går också att jämföra med kampen mot slaveriet. Folk mobiliserade mot slaveri trots att deras ekonomier var fullständigt inbäddade i det. Naomi Klein är kanadensisk författare, journalist och aktivist, född 1970. Hennes debutbok ”No logo” från 1999 blev en bibel för den globala rättviserörelsen och gjorde henne till en av 00-talets stora rörelseintellektuella. ”No logo” handlar om reklamens och varumärkenas inflytande på människor och blev en väckarklocka vad gäller arbetsvillkoren i låglöneländernas så kallade sweatshoppar – fabriker med låga löner och långa arbetsdagar. Storföretag som Nike, McDonald’s, Shell och Microsoft granskades hårt. Begreppet McJobs lanserades som den tidens benämning på underbetalda arbeten i väst med hög stress, flexibla arbetstider och brist på trygghet. ”Chockdoktrinen” från 2007 skärskådade den marknadsfundamentalism som Naomi Klein härledde till den liberale nationalekonomen Milton Friedman. Enligt Klein ansåg Friedman att liberala reformer enklast kan genomföras när befolkningen i ett samhälle befinner sig i chock. Enligt chockdoktrinen är människor då mer mottagliga för politiska idéer som de annars skulle förkasta. En av de chocker som behandlades i boken var orkanen Katrinas framfart i New Orleans 2005. ”Orkanen Katrina var min väckarklocka i klimatfrågan. Jag såg hur även naturkatastrofer kunde användas som förevändning för chockdoktriner och hur klimatförändringar kan bli en accelerator för andra sociala och ekonomiska problem, som laglöshet, ojämlikhet, rasism. I New Orleans övergavs människor på sina hustak och sköts av medborgargarden för att de inte hörsammade utegångsförbud. I dag har New Orleans det mest privatiserade skolsystemet i hela USA och offentligt ägda bostadshus har ersatts av privata boenden som fattiga, svarta inte har råd med.” ”Det här förändrar allt” utkom på engelska förra året och på svenska i höst, på Ordfront förlag. I kväll den 17 november kl 19 visas dokumentärfilmen ”This changes everything” på Stockholms filmfestival. I anslutningen till visningen på biografen Victoria framträder Naomi Klein i samtal med Kajsa Ekis Ekman. En av de forskare Naomi Klein tagit djupt intryck av under arbetet med ”Det här är förändrar allt” är svenska humanekologen Andreas Malm och hans avhandling ”Fossil capital”. ”Jag lärde mig väldigt mycket av hans forskning om ångmaskinens historia och hur den uttryckligen marknadsfördes som en frigörelse från naturen.” Naomi Kleins make Avi Lewis har regisserat en dokumentärfilm om ockuperade fabriker i Argentina, ”The take” från 2004, som Naomi Klein skrev manus till.


Välkommen hem till Astrid på Dalagatan

Summary: I över sextio år bodde Astrid Lindgren i en fyrarummare på Dalagatan i Stockholm. Nu öppnas hemmet för allmänheten – och det ser fortfarande ut som på Astrids tid.

I dag, på Astrid Lindgrens 108-årsdag, öppnas Astrid Lindgrens gamla hem på Dalagatan 46 för guidade visningar i begränsad omfattning. Man måste förhandsboka, biljetterna kostar hundrafemtio kronor och åldersgränsen är femton år. Varje besöksgrupp blir högst tolv personer. Det är ett författarhem, inget nytt Junibacken där barnen får hoppa i Astrid Lindgrens soffa. – Det är inte meningen att man ska rusa in, ta en selfie och rusa ut igen, understryker Kjell Bohlund, ordförande i Astrid Lindgrensällskapet och tidigare förlagschef på Astrid Lindgrens förlag Rabén & Sjögren. När DN kommer till Dalagatan några dagar före öppningsvisningen stökas det hektiskt. Astrid Lindgrens dotter, Karin Nyman, öppnar dörren med famnen full av vita volanggardiner. Kjell Bohlund balanserar livsfarligt på en stege för att sätta upp de rena gardinerna. Astrid Lindgren bodde på Dalagatan 46 från 1941 till sin död 2002. Familjen Lindgren flyttade från en liten lägenhet på Vulcanusgatan vid S:t Eriksplan mitt under kriget, 1941. I fyrarummaren på Dalagatan, en trappa upp, skulle sjuåriga Karin och femtonårige Lasse äntligen få egna rum. – Ett eget rum: det borde ju ha betytt mycket för mig, funderar Karin Nyman. – Men det minns jag inte alls att det gjorde! Däremot tyckte jag att det var enormt statushöjande att vi nu hade två toaletter – det var ovanligt. Karin Nyman skrattar. Vi sitter i den lilla matsalen precis innanför hallen: matbordet och stolarna står kvar. Här åt familjen middag varje dag när Astrid och hennes man Sture kom hem från sina arbeten, och här fortsatte Astrid, så länge hon kunde, samla barn och barnbarn till middag varje söndag. På fyrtiotalet hade Astrid och Sture sin sängkammare i ett genomgångsrum, med Karins lilla sovrum innanför. Lasse bodde i det större sovrummet ut mot Dalagatan, som Karin fick ta över när Lasse flyttade hemifrån och gifte sig 1950. Karins och Lasses gamla sovrum blev med tiden Astrids arbetsrum, med skrivmaskinen, en gammal manuell Facit Privat. Astrid Lindgren brukade ligga i sängen på förmiddagarna och stenografera sina böcker. Men sedan skrev hon noggrant ut manuskripten på skrivmaskin. – Jag har faktiskt ingen aning om var hon satt och skrev maskin innan jag flyttade hemifrån, säger Karin Nyman och tänker en lång stund. – Det fanns ju ingenstans att ha en arbetsplats, det var ju upptaget överallt. Dessutom satt inte Astrid Lindgren och skrev om kvällarna, inte så länge familjen fanns runt henne. I stället satt familjen och läste, om vintrarna framför den öppna spisen i vardagsrummet, som fortfarande är kantat av bokhyllor och möblerat med mjuka fåtöljer och en soffa. – Då för tiden stod soffan vänd mot öppna spisen. De kalla krigsvintrarna minns jag, hur vi tände brasan och så la vi upp fötterna mot kanten på eldstaden, för att värma oss. – Mamma var ju hemma mycket, det var bara på eftermiddagarna hon var borta. Det var ett lugnt liv. Pappa blev med tiden ordentligt alkoholiserad, men han blev aldrig aggressiv. Han var en godsint människa. Astrids son Lasse blev också alkoholist. Man kan fråga sig om det berodde på uppväxten med styvfadern eller på att Astrid, som bara var arton när hon blev ensamstående mamma, tvingades lämna honom i fosterhem under hans första år. Eller på något helt annat. Lasse dog före Astrid, redan 1986. – Lasse hade ju aldrig i sitt liv någon helt ansvarstagande pappa. Men mamma var mer än hundraprocentigt ansvarstagande! När Sture avled 1952 flyttade Astrid in i det minsta sovrummet. Där står fortfarande enkelsängen med lapptäcke och Stringhyllan med lättillgänglig nattlektyr ovanför. Det är en salig blandning av Knut Hamsun (givetvis på norska), Anna Wahlgrens ”Barnaboken”, Tage Danielsson, Alexander Solsjenitsyn, Frödings dikter, Kierkegaard (på danska) och signaturen Claques (Anna Lisa Wärnlöf, hon med Pellaböckerna) barnbok ”Boken om Agnes”. Självklart står där också Astrids mamma Hannas gamla tummade psalmbok och Astrids konfirmationsbibel. Där finns en gammal Kobratelefon, och under hyllan hänger en liten tavla som ingen vet varifrån den kom och varför den var viktig nog att hänga närmast sängens huvudgärd. Astrids och Stures gamla sängkammare kallas numera för salen, och har på något sätt blivit lite över. I det rummet hamnar mycket som inte har någon annan plats, som ”badkarssängen”, utdragssängen som både Lasse och Karin har sovit i och som är ett litteraturhistoriskt föremål: det var i den Karin låg sjuk och ville höra om Pippi Långstrump. Efter Astrids död var barn och barn överens: hemmet skulle få finnas kvar i befintligt skick. Men vad skulle man egentligen ha det till? – Vi har förlagt en del möten här, och ibland har vi använt lägenheten för familjesammankomster, säger Karin. – Och vi har haft några interna visningar för Astrid Lindgren-sällskapet, lägger Kjell Bohlund till. – Vi har också fått förfrågningar tidigare från researrangörer som velat komma med grupper till Astrid Lindgrens lägenhet, men då har vi sagt nej, säger Kjell Bohlund. Nu, efter moget övervägande, har familjen och Astrid Lindgrensällskapet enats om att det är dags att visa hemmet för allmänheten. – Men det ska inte bli några hetsiga besök när turistbussen står och stampar otåligt utanför. Vi ska hålla kvaliteten. Och det är fortfarande ett familjehem man besöker, inget offentligt museum, säger Kjell Bohlund bestämt. Astrid Lindgren bodde på Dalagatan 46 från 1941 till sin död 2002. Lägenheten är en fyrarummare på första våningen. Barnens sovrum mot Dalagatan blev med tiden Astrids arbetsrum. Hon stenograferade sina manus och skrev ut dem på en manuell skrivmaskin av märket Facit Privat. Lägenheten blir inte ett offentligt museum, det är fortfarande ett författar- och familjehem. Guidade visningar går att boka på www.astridlindgrenshem.se men öppettiderna är begränsade. Till att börja med blir det tre visningar första lördagen varje månad och en visning första måndagskvällen varje månad. Biljetterna måste förhandsbokas och kostar 150 kronor. Åldersgränsen är 15 år.


Thurston Moore och Rome Is Not A Town på Debaser Strand, Stockholm

Summary: Även i sitt nya band förvaltar Thurston Moore sin position mellan alternativrock och avantgardism, men med Sonic Youth var han aldrig så här avslappnad.

I en intervju med Wall Street Journal menade Thurston Moore att Sonic Youth-sagan inte enbart tog slut på grund av hans skilsmässa från Kim Gordon, utan också för att publiken hade ”knäckt koden” och gått vidare med sina vuxenliv. Det mesta blir med tiden slentrian, även relationen till ett noiserockband. Men på senaste soloskivan ”The best day” har den evigt pojkaktige skrammelgitarrhjälten lyckats göra en sällsynt lyckad omstart med sitt nya band: Steve Shelley på trummor, My Bloody Valentines Debbie Googe på bas och James Sedwards på gitarr. Den akustiskt avskalade framtoningen på förra soloplattan ”Demolished thoughts” är som bortblåst till förmån från en dynamiskt sångbar mix mellan snirkliga melodier, repetitiv minimalism och det snärtigt punkvitala i såväl ”Germs burn” som ”The best day”. Det låter visserligen väldigt mycket som just Sonic Youth, men på något sätt är det skönt att Moore inte verkar ta sig själv på riktigt lika stort allvar. I stället släntrar han in på scenen i vit skjorta och knullrufs, fumlar upprepade gånger med notstället och inleder med en helt ny låt – ”Cease fire” – från albumet ”Rock’n’roll consciousness” som kanske kommer ut nästa år. Ett par låtar senare har han lyckats slarva bort sin andra gitarr och fördömer skämtsamt draperierna som omger scenen på Strand. Jag kan faktiskt inte minnas att jag någonsin upplevt en Sonic Youth-konsert som lika underhållande och avslappnad. Samtidigt fortsätter Moore att förvalta positionen mellan alternativrock och avantgardism i det installationsmässiga utforskandet av gitarren. Evighetslånga låtar sticker iväg på oljudsutflykter, men hittar liksom ändå alltid hem till melodibygget igen. Så även i extranumret ”Forevermore”. Förbandet Rome Is Not A Town är i sin tur fyra hipsternördar från Göteborg som förlyssnat sig på just Sonic Youth och gjort hemläxan väldigt bra. Sången kan bli aningen tunn, men över lag låter det imponerande tajt när Kajsa Poidnak, Susanna Brandin, Caroline Kabat och Emma Wättring levererar hypermusikaliskt indiemangel på amerikanska.


Stjärnkoreografen Sasha Waltz sätter upp ”Körper”

Summary: Den tyska koreografen Sasha Waltz har inlett repetitionerna av ”Körper” med Operabaletten. Det är första gången hon låter någon annan än det egna kompaniet dansa hennes mest berömda verk.

Sasha Waltz ”Körper” är något annat än lätta steg och storslagna gester. Dansarnas rörelser är snarare konvulsioner och krampaktiga ryckningar. Pardansen liknar mer en kamp mellan två kroppar. Organ säljs till den som är villig, vatten forsar ur magar och hjärtan bultar utanpå bröstet. ”Körper” är ett verk som utforskar människans lekamen ur flera olika synvinklar. För första gången har Sasha Waltz, en av Europas mest stilbildande koreografer, lämnat ifrån sig en av sina skapelser till en annan ensemble än det egna danskompaniet. Ett beslut som satte henne i en sits hon inte var van vid. – Vanligtvis när jag skapar är det som en kreativ dimma, men nu visste jag exakt vad jag ville säga med mitt verk. Dansarna förstod direkt, säger Sasha Waltz. Dansarna i fråga kommer från Kungliga Baletten som sätter upp ”Körper” i mars nästa år. Under några dagar förra veckan var hon i Stockholm för att rollbesätta och förklara tankarna och temat bakom dansen. Koreografin kan de lära sig relativt snabbt, men dansarna måste begripa varför rörelserna ser ut som de gör, tycker hon. – Det är viktigt för mig att dansarnas egen kreativitet stimuleras. Förstår de var verket kommer ifrån förstår de också varför det framförs på ett speciellt sätt. Vid fem års ålder började Sasha Waltz att dansa. Hon hade mycket energi och föräldrarna ville att hon skulle leka av sig. När hon några år senare började med kontaktimprovisation, en stil där de inblandade leker med en delad kontaktpunkt, ger och tar vikt, lyfter, faller och flyger omkring i rummet, var det som att något föll på plats. – Det var då bestämde jag mig för att satsa på dansen. Innan dess var det bara en aktivitet bland många. Kontaktimprovisationen var en uppenbarelse. Dansen har sedan gått i samma anda och 1993 startade Sasha Waltz och hennes partner Jochen Sandig danskompaniet Sasha Waltz & Guests. På den tiden hade dansen ingen stor plattform i Tyskland, men den har blivit allt större. Fler koreografer skapar nya verk och dansare från hela världen har flyttat till Berlin. Men Waltz tycker att de oberoende scenhusen får för lite stöd i jämförelse med institutionerna. Första uppsättningen av ”Körper” hade premiär redan år 2000. Dansen kretsar kring kroppen och undersöker flera olika teman, bland annat dess olika system; skelettet, nervsystemet, blodomloppet och organen. Verket undersöker också kroppen i förhållande till arkitekturen, dess historia, samt hur vi blir allt bättre på att manipulera den och de etiska problem som vi ställs inför. Upplevelserna som nybliven mamma blev också en inspiration och en form av research till verket. – Vi kvinnor upplever transformeringen och elasticiteten i kroppen. Jag försöker använda den som ett instrument, bland annat genom att låta skelettet låta, säger Waltz och demonstrerar genom att slå armarna mot varandra. Längtan efter livemusik och sång har länge funnits hos Waltz och för drygt tio år sedan tog hon steget till att regissera opera. Senaste uppsättning var ”Tannhäuser” av Richard Wagner på Staatsoper i Berlin. – Jag skapar opera från en koreografs synvinkel. Det är viktigt för mig att göra sångarna och kören mer fysiska med rörelser och koreografi. Hon beskriver musiken och dansen som broder och syster där kören, solisterna och dansarna ska vara som en och samma kropp. I den senaste uppsättningen blandades sång och dans så pass mycket att alla medverkande var med och sjöng. Men de kommande två åren ska koreografen ta en paus från operan och helt ägna sig åt sin första konstform, dansen. Under sina år har hon upptäckt att arbetet med äldre verk blir en sorts självrannsakan. – Du ser ditt eget verk och din egen historia. Nu blickar jag tillbaka till den tiden då jag skapade ”Körper”. Jag måste fråga mig själv: ”Är det här frågor som fortfarande är intressanta?” Utforskandet av kroppen ledde så småningom till att Waltz skapade ytterligare två danser på samma tema. Andra delen ”S” utforskar sexualitet och den avslutande ”Nobody” handlar om det bortanför, som döden och själen. –  I ”Körper” ville jag se på kroppen som en doktor. Jag ville ha en objektiv syn och ingen sexuell eller dömande blick. Sexualitet fick vara i ett eget verk. Det återstår att se om de två uppföljarna sätts upp på Kungliga baletten. Sasha Waltz verkar villig till det, men ännu har inget diskuterats. Senare i år återvänder hon till Stockholm en kort vända, men i januari drar repetitionerna i gång på allvar. Sasha Waltz Född 1963 i Karlsruhe, Tyskland. Började dansa som femåring. Startade sitt danskompani Sasha Waltz & Guests 1993. Kompaniet har nu trettio verk i sin repertoar och turnerar världen runt. Dansen ”Körper” utforskar kroppen och hade urpremiär 2000. Kungliga Baletten sätter upp Waltz ”Körper” i mars nästa år.


New Order på Annexet i Stockholm

Summary: I sin nya inkarnation är New Order ett band som blir bättre ju högre tempo de dunkar in i sina mildmelodiska låtar. Förutom i extranumren, då de i stället hyllar Joy Division.

Till extranumren är det nästan som att de blir ett annat band, ett hyllningsband till Joy Division och dess fallne sångare Ian Curtis. ”Atmosphere” har förvisso alltid låtit som en begravningsmarsch, nu visas en kufisk video där figurer i kåpor med kors på ryggen går i processioner och bär runt stora bilder av honom. På något sätt högtidligt och skojfriskt på samma gång. Efter det kommer ”Love will tear us apart”, gruppens allra mest ikoniska låt, utgiven veckorna efter sångarens självmord. En kavalkad av skivomslag flimrar förbi på skärmarna, både New Orders och Joy Divisions. Sen står det ”Forever Joy Division” rätt länge. Det har varit ett trauma i trettiofem år nu. Joy Division hade svurit att inte fortsätta om en av de fyra lämnade bandet, efter Ian Curtis död tog de in klaviaturspelaren Gillian Gilbert och blev New Order. Efter bara några år hade de blivit en helt annan sorts band, med en ny publik, men historien hängde kvar som en skugga. Huruvida de alls kunde spela Joy Division-låtar var länge en infekterad fråga. Det blir ändå konstigt när det tredje och sista extranumret är ”Blue Monday”, New Orders allra mest ikoniska låt, den som en gång för alla gav dem en helt egen identitet och den första tolvtumssingeln som sålde en miljon. Nu verkar de mer kluvna inför den, sångaren Bernard Sumner är frånvarande under en stor del av låten och basisten Tom Chapman får en särskilt framskjuten position. Läs också: Recension av New Orders skiva ”Music complete” Det är han som är ny nu, efter att originalbasisten Peter Hook lämnades utanför när bandet kom tillbaks för fyra år sen. Han turnerar med ett nytt band och gamla Joy Division- och New Order-låtar, bland annat på Stockholms Kulturfestival i augusti, medan New Order i stället har ett nytt album att turnera på. En bekant jag träffar i publiken hävdar ändå att även dagens New Order är ett coverband, eftersom Peter Hook inte är med. Nya ”Music complete” är dock ett otippat styrkebesked, bandet spelar halva albumet den här kvällen och den retrodiscofärgade ”Plastic” tar rent av en självklar plats bland paradnumren mot slutet av ordinarie set. Den är också typisk på så sätt att det är i de hårdast pumpande numren som New Order i dag fungerar som bäst, från en ”Ceremony” i början där bandet nu kan ståta med tre elgitarrer bredvid varandra till en avslutande ”Temptation” där det bultande högtalarmembranet på videoskärmarna faktiskt återspeglar vilket tryck bandet nu laddar den med. För det var ju i mötet mellan bleknosad indiepop och hård elektronisk dansmusik som New Order hittade sin speciella energi, inte minst manifesterat av hur ”Blue Mondays” trubbiga maskintrummor och studsiga syntbasgång vävdes samman med den mildaste lilla mollmelodi i en lenröstad sång om kärlek som dör. Det där sorgsna och mildmelodiska går igen genom paradnummer som ”True faith”, ”Temptation”, ”Bizarre love triangle”, ”Age of consent”, oavsett hur hårt de nu pulserar. Någon särskilt utåtriktad musik är det sällan fråga om, även om publiken i det utsålda Annexet är entusiastisk, och Bernard Sumner är en bättre frontfigur ju mindre yvigheter han försöker sig på. Videoskärmarna löser en del, men när de visar kompletta musikvideor blir effekten snarare billig än påkostad. Och när bandet vädrar uddaspår som ”Lonesome tonight” och ”Your silent face” blir tempofallet omedelbart. Regeln tycks entydig: ju högre puls, desto bättre blir det. Åtminstone innan det blir extranummer med Joy Division-låtar och allt vänds upp och ner. Fem konstellationer genom åren. 1. Joy Division Den brittiska postpunkens mest betydande band och ett av de första indiebanden av vikt över huvud taget. Bildades 1976 under namnet Warsaw och tog slut 1980 med sångaren Ian Curtis självmord, när singeln ”Love will tear us apart” och albumet ”Closer” var på väg att ges ut. 2. New Order som trio Skakade i sina fundament väljer Joy Divisions tre återstående medlemmar att ändå gå vidare. De tar två av Joy Divisions färskaste låtar och spelar in dem som New Orders debutsingel. Sen ber de kompisen Gillian Gilbert att bli ny medlem på klaviaturer (och ibland gitarr). 3. Den klassiska eran Under 80-talet finner New Order sin form genom att närma sig den elektroniska dansmusiken, inte minst via den legendariska nattklubben The Hacienda i Manchester. Den breda populariteten toppas när de får göra Englands officiella fotbollslåt till VM 1990, ”World in motion”. 4. Första omstarten Under en femårig paus på 90-talet har alla medlemmar olika sidoprojekt, med varierande framgång. 1998 återförenas de och börjar nu även spela Joy Division-låtar. Under pausen har Gillian Gilbert och trummisen Stephen Morris gift sig och blivit föräldrar, hon hoppar av 2001 för att sköta familjen. 5. Andra omstarten Efter en paus på närmare fem år återförenas New Order 2011 utan basisten Peter Hook, däremot blir Gillian Gilberts ersättare Phil Cunningham kvar trots att hon återvänder. Tillsammans med den nya basisten Tom Chapman gör det dagens New Order till en kvintett.


Skratt öppnar upp spjällen till tunga budskap

Summary: Med sin fjärde film anser Helena Bergström att hon har tagit sin regissörsexamen. Nu kan hon berätta historier på det sätt hon vill: starka budskap framburna av skratt.

”En underbar jävla jul” är Helena Bergströms fjärde och senaste film som regissör. En titel som väcker något bitterljuva associationer. Det är inte heller någon genommysig julfilm tänkt att skapa god stämning kring julbordet. – Det jag är stoltast över med filmen är att den har ett extremt viktigt budskap i just den tid vi lever i nu, säger Helena Bergström från ett sobert inrett rum på Grand Hôtel i Stockholm. Det är samma hotell där paret Ulf och Monica, spelade av Robert Gustafsson och Maria Lundqvist, övernattar i filmen. Redan när paret tidigt in i filmen gör entré uppstår en obekväm stämning. Monica försöker slingra sig ur att hon skulle vara rasist i ett samtal med den grekiskättade städaren Militiadis, spelad av Michalis Koutsogiannakis. Maken Ulf hör fadäsen och försöker släta över det hela genom att stoppa en sedel i Militiadis ficka och urskulda hustruns beteende. Något som ger motsatt effekt. – Det är en film där olika typer av människor möts och går i klinch, säger Helena Bergström och illustrerar det med att slå sin knutna högernäve i vänsterhanden. – Men börjar vi bara kommunicera, så börjar toleransen komma också. Det är ingen slump att filmen lyfter många frågor ur dagens samhällsdebatt, såsom regnbågsfamiljer och smygrasism. Ett återkommande tema i Helena Bergströms filmer är rädslan för det främmande. Hon gör inte film bara för att underhålla. – Jag vill påverka. Det är vad jag vill med teater, och det jag vill med film. Att flytta fram positionerna är det som driver mig. Det som inte är enligt normen, det vi inte har försatt i vår bild av hur världen ska se ut. Den här filmen bryter mot många normer och strukturer, och genom skratt öppnar man upp spjällen till tunga budskap. Men det ska inte vara vilka skratt som helst. Det ska vara humor som vidrör igenkännbara, tillika jobbiga situationer. – Ungefär som när man skrattar i kyrkan. Man skrattar fast man inte får, säger Helena Bergström och fortsätter med att ge två exempel ur filmen: – När Inga Landgré (spelar farmorn i filmen) berättar att hon gjort valkompassen och blivit sverigedemokrat, eller när Maria Lundqvist säger att hon inte är rasist. Då är det inte bara skratt, det händer någonting annat också. Får vi säga det här? Får vi göra det här? Det eggar mig som fan, säger Helena Bergström upprymt. Tycker du svenska filmskapare är fega? – Nej, inte fega. Men vi har ett speciellt film- och kulturklimat som jag länge har tjafsat om, säger Helena Bergström och flyttar samtidigt fokus till ett annat ämne. – Man pratar om konstnärlig film. Vad är det andra då? Vi är så snabba i Sverige på att bestämma vad som är fint eller fult. När jag spelar en alkoholiserad, misshandlad kvinna så blir jag Guldbaggenominerad. Det är så, det finns i oss. Helena Bergström vill att hennes filmer ska ses av så många som möjligt. Och att åskådarna blir drabbade. Något hon tycker sig ha lyckats med i och med ”En underbar jävla jul”. – Det är min fjärde film, men för mig är det också min examensfilm, säger Helena Bergström. Varför anser du dig ha tagit examen först nu? – Jag har känt att jag lärt mig hela tiden på vägen. Min första film ”Se upp för dårarna” var väldigt mycket jag. Det fanns väldigt mycket av min energi, men också många nybörjarmisstag. Nu har jag lärt mig tekniken, jag har lärt mig hur jag vill berätta, hur jag ska jobba med skådespelare och vilken typ av film jag vill göra. Det är i det här landet jag vill vara som regissör. Göra filmer med ett enormt starkt budskap och som berättar det med skratt. Jag känner att jag har kontroll över både teknik och budskap nu. Har det varit skrämmande att ta steget till regissör med tanke på att din man är en ganska framgångsrik sådan? – Tvärtom!, säger Helena Bergström bestämt medan hon låter sig fotograferas sittandes på golvet. – Det började redan med Walle Bergendahl som sa till mig under inspelningen av ”Black Jack”: ”Helena, du har inte tänkt regissera?” Då blev jag förnärmad. Jag tänkte att han tyckte jag var en dålig skådespelare, säger Helena Bergström och skrattar. Colin Nutley läser aldrig manuskripten, men ibland ger han synpunkter vid klippningen. – Jag blir först skitförbannad, ”du kan dra åt helvete” säger jag. Sen går jag ut och tänker och det han sagt får landa. Jag är dum i huvudet om jag inte lyssnar på honom, och han är överlycklig över att jag har tagit det här steget. ”En underbar jävla jul” har Helena Bergström inte bara regisserat och skrivit manus till. Hon agerar också själv i filmen. – Det är lite av en ”skämskudderoll”, så då tänkte jag att jag går in och tar den, säger Helena Bergström och menar att filmen vann en del på hennes dubbla roller. – Det blev en crazy stämning som gjorde det extremt avspänt på inspelningsplatsen. Men det är ingenting jag kommer att sätta i system. Vad ser du dig som i dag? – Jag älskar att både kunna vara skådespelare och regissör. Jag har varit en skådespelare som regisserar ibland. Nu ser jag mig som en regissör som spelar ibland. Härnäst ska Helena Bergström bara vara skådespelare, nyligen blev det klart att hon byter scen från Stockholms stadsteater till Dramaten. Hon får en roll i Alexander Mørk-Eidems uppsättning av farsen ”Rampfeber”. – Men hela tiden ligger mitt regiarbete där, för jag jobbar med min nästa film som är en lång process. Helena Bergström. Yrke: Regissör och skådespelare. Ålder: 51 år. Familj: Maken Colin Nutley, 71. Tillsammans har de barnen Molly, 20, och Tim, 18. Aktuell: Som regissör och skådespelare i ”En underbar jävla jul” som har premiär den 13 november. Tidigare: Har hon regisserat ”Se upp för dårarna”, ”Så olika” och ”Julie” samt medverkat som skådespelare i otaliga filmer, tv-program och teateruppsättningar.


Helena Bergström lämnar Stadsteatern

Summary: Helena Bergström återvänder till Dramaten för att medverka i Alexander Mørk-Eidems uppsättning av farsen "Rampfeber". – Det känns extremt lusfyllt att komma tillbaka till mina rötter, säger Helena Bergström.

Kultursverige skakade när det blev offentligt förra året att den hyfsat nyutnämnda teaterchefen Eirik Stubø lämnade Kulturhuset Stadsteatern i Stockholm för posten som ny teaterchef på Dramaten. Han värvade raskt sin Stadsteaterkollega Alexander Mørk-Eidem och nu får de båda sällskap av Helena Bergström, som packat ihop sin loge på Stadsteatern och tagit tjänstledigt. Hon tar dock avstånd från det bitvis höga tonläge som präglat de tidigare nämnda förflyttningarna. – I kulturvärlden uppfattas det gärna som att man "väljer sida". Men jag vill understryka att det inte handlar om någon konflikt. Det här är en lustfylld sak, jag känner mig fri och det ska bli roligt att jobba med Eirik och Alexander. Det betyder inte att jag vänder ryggen åt Stadsteatern, säger Helena Bergström. Hon ska vara med i uppsättningen av Michael Frayns fars "Rampfeber", i regi av Alexander Mørk-Eidem. Vilken roll hon ska spela vill hon inte avslöja. – Men det känns väldigt spännande. Jag startade mitt yrkesliv på Dramaten och när jag nu gick trapporna upp där så mindes jag den tiden och hur jag spelade mot Ernst-Hugo Järegård i "Vd" på lilla scenen. Jag har alltid tänkt att jag ska komma tillbaka och nu är tiden rätt för det.


Världen sedd i ögonvrån

Summary: Hilary Mantels omdebatterade berättelser i ”Mordet på Margaret Thatcher” kommer nu på svenska. Malin Ullgren har läst en både lättsam och oroande samling.

Hilary Mantel ”Mordet på Margaret Thatcher. Berättelser” Övers. Marianne Mattsson Weyler ”Det är en sjuk bok från en sjuk hjärna, som lyfts fram av ett sjukt public serviceföretag”. Så uttryckte sig lord Tebbit, tidigare Torypolitiker, när BBC förra året sände en uppläsning av Hilary Mantels novellsamling ”Mordet på Margaret Thatcher”. Lorden och hans fru blev båda skadade i ett verkligt mordförsök på Thatcher i Brighton 1984. Mordförsök på politiker är sannerligen något djupt obehagligt, och för någon som dessutom skadats vid en sådan händelse kan man knappast förvänta sig ett luftigt resonemang om skillnaden mellan verklighet och fiktion. Däremot är lord Tebbits upprepande av ordet ”sjuk” intressant. Förutom att det är så oerhört aggressivt formulerat om – till skillnad från Margaret Thatcher – en levande människa, så är det också lite sant. Hilary Mantel, vars storverk hittills i författarlivet är den lugnt suggestiva trilogin om Thomas Cromwell och Henrik VIII, har verkligen känsla för det som är sjukt. Trasiga kroppar, febriga tankar, ting som dyker upp där de inte ska vara, som placeras fel. Om lord Tebbit får fatt i något med sin rasande analys av den ”sjuka” novellsamlingen, så är det att Hilary Mantel kan göra stor litteratur av migränblixtens ljussättning av världen. Novellsamlingen består av texter som skrivits under flera decennier och de flesta har publicerats tidigare. Så inte titelnovellen, som avslutar samlingen. ”Mordet på Margaret Thatcher” är alltså en kontrafaktisk historia, som gestaltar 1980-talets hat mot premiärministern. Hilary Mantel använder en typsituation som syns i flera av novellerna: en ensam kvinna får oväntat besök av en man – plötsligt kommer någon in genom dörren som inte borde komma. Kvinnan i Thatchernovellen får oväntat besök av en krypskytt – hennes lägenhet råkar ligga i perfekt skottvinkel. Men hon tar emot skytten med hjälpsamhet. Trots berättelsens våldsamma grundvillkor, finns en nästan förtjusande lätthet i texten, den kvittrar fram en story om hat: om bittra irländska rötter, om ett förakt för Margaret Thatchers kärlek till överklassen. Denna uppmärksammade novell är trivsam i sin historieomskapande brittiska realism, snarare än ”sjuk” i lord Tebbits mening – särskilt som den just handlar om en redan avliden person som dog en naturlig död. Politikermord är förvisso centralt i berättelsen, men den handlar också om hur det brittiska samhället har levt med århundraden av förtryck och hur klasshat är en politisk realitet. Också samlingens inledande berättelse utgår från det oväntade besöket. ”Ursäkta att jag stör” är en självbiografiskt färgad skildring av Mantels tid i Saudiarabien, då hon var medföljande till maken som arbetade där. En dag dyker en pakistansk affärsman upp för att låna telefonen och snart betraktar han sig själv som en välkommen gäst – vilket han inte alls är. Berättelsens laddning är oron i de ovälkomna besöken, i möbler som byter plats om nätterna och i kackerlackorna som rasslar i duschen. Berättarjaget är på en gång isolerad i och invaderad av det främmande landet. Det är ingen väl avrundad novell, snarare en känsla av dagboksblad med vissa litterära inslag. Jag tycker inte om hur den flyter ut i en lös sammanfattning av allmän vantrivsel, med de ovälkomna besöken som ett slags fiktionaliserande utanverk. I novellen ”Komma” kan man känna igen inslag från Mantels uppväxtskildring ”Skuggan av ett liv” som kom på svenska tidigare i år. Två småflickor spionerar på en medelklasskvinna som har ett bebisliknande något i ett bylte. I den korta novellen ryms de skärande nyanserna av motsättningar mellan renlig arbetarklass och fattigare trashankar, liksom båda flickornas främlingskap inför den ordnade borgerliga värld som byltet lever i. Den vuxna berättaren tar kontroll över minnet av små flickors lögner och våldsamhet med hjälp av interpunktion – kommat är det ofärdiga barnet och punkten markerar ett sista möte mellan flickorna som nu blivit vuxna. ”Komma” är en av samlingens starkaste noveller, tillsammans med ”Engelska skolan”, som också den kretsar kring motivet med den manlige inkräktaren. Den ger en fullständigt skoningslös bild av en kvinnlig migrantarbetares tröstlösa villkor i ett tjusigt samtida Notting Hill-hushåll: fullt utrustat med Nespressobryggare och våldtäktsman. En av storheterna i Hilary Mantels författarskap – liksom det är en sorts berättarteknik – är främlingskapet inför världen. Inte ens de enklaste kroppsliga villkor eller simpla yttre skeenden tas för givna, utan förvandlas till oroliga händelser i egen rätt. Att kalla en novellsamling ojämn är egentligen inte särskilt fruktbart; det vore kanske inte alls en novellsamling om varje del höll exakt samma kvalitet, om delarna överhuvudtaget inte kunde skiljas från varandra. Däremot tänker jag om ”Mordet på Margaret Thatcher” att urvalet kunde ha sett annorlunda ut. När Hilary Mantels noveller präglas av det genuint främliggörande, är de som starkast. I de berättelser när världen som främling skildras utan det där uppriktigt undrande perspektivet, blir de betydligt svagare. Inte ens de enklaste kroppsliga villkor eller simpla yttre skeenden tas för givna.


”Mångfaldsfrågan saknas i medieutredningen”

Summary: Medieutredningens egen oberoende expert, Olle Lidbom, är kritisk till att utredningen inte lyfter mångfald. ”Ska media och journalistik vara relevant ska den också vara representativ”, säger han.

I samband med medieutredningens första delbetänkande, som presenterades på torsdagen, luftade medieanalytikern Olle Lidbom sina åsikter om den på bloggen Vassa Eggen. Olle Lidbom ser svagheter med den statliga medieutredningen där han själv är tillsatt som expert. Utredningen leds av Anette Novak och ligger till grund för en ny statlig mediepolitik. En politik som ska klara av att möta framtidens nya förutsättningar för yttrandefrihet, mångfald, massmediers oberoende och tillgänglighet. Olle Lidbom berättar att han är tillfreds med stora delar av utredningens innehåll men skriver att han "saknar en djupare diskussion om mångfald och representation". – Mångfaldsfrågan är bortglömd av mediebranschen i stort, det är bara att titta dig omkring, säger Olle Lidbom när DN ringer upp. – Tittar man på representationen så är det vita medelklassmän som talar med varandra om en mediefråga. Som nu. Det är typiskt för hur medielandskapet ser ut. I ett globalt samhälle med ökad folkvandring så menar Olle Lidbom att det är än viktigare att se på mångfald som något som sträcker sig bortom politik och geografi. Något medieutredningen inte har gjort. Utredningens direktiv att beräkna mångfald baserat på städer kontra landsbygd är missvisande eftersom det ofta är städernas förorter som är vita fläckar på medielandskapets karta, enligt Olle Lidbom. Hur utredningen skulle ha lyft dessa frågor bättre vet han inte, men han vet att det behöver göras. – Ska media och journalistik vara relevant ska den också vara representativ, säger Olle Lidbom.


Säregen och oförfalskad mystik

Summary: Virpi Pahkinens nya solo visar hennes koreografiska snille: att med enastående rörelsematerial och fabulös närvaro förvandla dansen till något mer än bara dans.

Ichos Koreografi och dans: Virpi Pahkinen Musik och slagverk: Mika Takehara. Ljus: Tobias Hallgren. Kostym: Emelie Janrell. Scen: Dansmuseet En figur är hopkrupen med pannan mot golvet, som i en bön. Länge är det enbart de elegant ciselerade fingerrörelserna som uppenbarar vem som uppträder på Dansmuseets ingalunda optimala men hyfsat fungerande ”scen”. Givetvis är det Virpi Pahkinen vars rörelseuniversum i nya soloverket ”Ichos” som alltid är lika säreget pregnant som oförfalskat mystiskt. Först visas dock en, också ny, dansfilm, så ny att den ännu saknar titel, fotad av José Figueroa, av och med Virpi Pahkinen tillsammans med sin återkommande danspartner Oskar Landström. En kort duett filmad i urskog som hämtad ur ”Bland tomtar och troll”. De rör sig mot fonden av en enorm rotvälta där trädets myllrande avbrutna rötter avspeglar sig i rörelsematerialet och, liksom i ”Ichos”, med fokus på fingrar. Pahkinen har gjort flera fina dansfilmer men denna känns abrupt och orytmisk, som ett framstressat hastverk. Filmen skulle vinna mycket på en ny vända i klipprummet. Halvtimmeslånga ”Ichos” är dock ett klassiskt Pahkinensolo, även om samarbetet med slagverkaren Mika Takehara är mindre dynamiskt än sedvanligt. Musiken står vid sidan av, tar sig aldrig in i dansen. Solot är påfallande välbekant, ändå överraskande, vilket delvis är koreografens snille: att genom sitt eklektiskt enastående rörelsematerial och fabulösa närvaro förvandla dansen till något mer än bara dans. Efter mer än två decenniers intensivt skapande fortsätter Pahkinen att utvecklas genom att paradoxalt nog invecklas. Inspirationen från yoga är mindre eller snarast mer fri och innovativ än tidigare. Den största nyheten är frånvaron av Pahkinens sobra hovkostymör Helene Thorsell. I stället har Emelie Janrell skapat en kortskuren, skimrande orangeröd kostym med mer erotiska än sensuella konnotationer. Från den hopkurade positionen på golvet och fingeralfabetets hemlighetsfulla budskap följer en för Pahkinen typisk, organiskt dynamik där kroppen gradvis reser sig, sedan stående stridbart intar scenen för att slutligen öppna upp rörelsen mot vad som finnas ovanför. Vad? Virpi Pahkinen tycks veta och förmedlar det också – till vårt icke-medvetna. ”Ichos” är anslående vacker, men aldrig insmickrande. På men aldrig över gränsen till kitsch. Förtegen, likväl explicit. Om vad man inte kan tala måste man dansa.


Fares Fares gör svensk thriller i Kairo

Summary: Fares Fares spelar huvudrollen i Tarik Salehs nya film på arabiska i Egypten, kan DN avslöja. ”The Nile Hilton incident” är en noir-thriller som utspelar sig strax före den arabiska våren.

I juli 2008 hittades en kvinnlig libanesisk ”Idol”-vinnare med halsen avskuren på ett hotell i Dubai. Mannen som hade beordrat mordet på Suzanne Tamim var en stenrik egyptisk affärsman och politiker som blev rasande över att ha fått nobben på sitt frieri. Efter en uppmärksammad rättegång som sändes i tv under ramadan dömdes han först till döden innan domen mildrades till 15 års fängelse. Händelserna inspirerade den svensk-egyptiska regissören Tarik Saleh (”Tommy”, ”Metropia”) att skriva manuset till ”The Nile Hilton incident”. Idén var bland annat att flytta den svenska thrillermodellen - samhällsmedvetna berättelser i nedstigande led från Bo Widerbergs ”Mannen på taket” och Leif GW Persson-filmatiseringar – till det myllrande kaoset i en av världens äldsta städer. Redan från början specialskrev Saleh huvudrollen Noredin för sin nära vän Fares Fares. I filmen spelar han en plågad poliskommissarie som får ett spektakulärt mordfall på sitt bord. – Noredin är en cynisk rollfigur, inte direkt någon ”Jalla! Jalla!”- eller ”Kopps”-typ, säger Fares Fares och skrattar. Han sitter på produktionsbolaget Atmos kontor på Götgatsbacken i Stockholm och väntar på en dialogcoach som ska drilla honom på den egyptiska dialekten av arabiska. Trots att han fick arabiskan med modersmjölken under barndomen i Libanon, så har han varken spelat på arabiska eller satt sin fot i Egypten. – Språket är den största utmaningen med den här filmen. Enda gången jag pratar arabiska numera är ju med morsan och farsan - och de bor ju i Örebro. Egyptisk arabiska skiljer sig också en hel del från den dialekt jag är van vid, men om jag till och med har lärt mig att spela på danska, så…, ler Fares Fares som bland annat spelat polis i Mikkel Nørgaards danska biosuccé ”Fasandræberne” och kommer att dyka upp som storfamiljsmedlem i Tomas Vinterbergs gruppdynamiska ”Kollektivet” som utspelar sig på 70-talet. Numera är han van att växla mellan språken. Fares senaste svenska filmroll var den pressade underhuggaren Mahmoud i ”Snabba cash 2” (2012) som gav honom en Guldbaggenominering. Sedan dess har han bland annat spelat cynisk CIA-agent på jakt efter Usama bin Ladin i Kathryn Bigelows ”Zero dark thirty”, hänsynslös lönnmördare i Daniel Espinosas ”Safe house” och Sovjetmedborgare i ”Child 44”. Han har också haft en ledande roll som regimkritisk journalist i tv-serien ”Tyrant” som utspelar sig i en påhittad diktaturstat i Mellanöstern. – I ”Zero dark thirty” hade jag några repliker på pashtu och urdu utan att egentligen ha en aning om vad jag sa. Men i ”The Nile Hilton incident” är jag med i varenda ruta och måste verkligen förstå allt vad jag säger. Jag har gått hemma i köket hela hösten och lyssnat på replikerna på arabiska och sedan nött in dem, fras för fras, säger han. I Hollywood har Fares Fares är placerad i ett helt annat fack än de lite ömkliga, jagsvaga och känslosamma figurer som han fick spela i brodern Josef Fares tidigaste komedier. – I USA tappar de hakan när jag berättar att jag började karriären med att göra komedier. I Hollywood klassas jag som ”very dramatic actor”. Och även om jag gjorde ”Jalla! Jalla!” och ”Kopps” så har jag aldrig varit någon Jim Carrey-figur, ler Fares Fares. Som liten såg han mycket på filmer från Egypten vars jättelika filmindustri är arabvärldens svar på Hollywood. Inte minst komedier med den regionala superstjärnan Adel Emam. – Han är nästan som en Gud i den arabiska filmvärlden och har lite samma stil som Billy Crystal. När jag satte upp min allra första pjäs i skolan som 12-åring i Libanon kopierade vi en av hans farser och spelade den för klassen, berättar Fares Fares. ”The Nile Hilton incident” är en internationell produktion med team och skådespelare från olika delar av världen, främst USA och Frankrike som har många skådespelare som pratar arabiska. ”Medan vi faller”-fotografen Pierre Aim har anlitats för att göra Kairo till en av filmens mest karismatiska personligheter. Vissa scener att spelas in i Casablanca och Tyskland. Producenten Kristina Åberg har lyckats sy ihop ett finansiellt lapptäcke på totalt cirka 37 miljoner från bland annat Tyskland, Danmark, europeiska stödfonden Eurimages och Film Väst. Största delen, 11 miljoner kronor, kommer från Svenska Filminstitutet och filmkonsulenten Baker Karim. – Detta är det absolut mest komplicerade - och roligaste – jag har gjort. Att försöka rigga en inspelning i tre olika länder med ett internationellt team har varit som att åka spöktunnel utan att veta vilket spöke som dyker upp härnäst, säger Kristina Åberg som har ett förflutet som SVT-journalist i bland annat Bosnien, Sydafrika, Libanon, Israel och Palestina. – Jag älskar Mellanöstern. Det är verkligen dags att vi gör en film på arabiska. Vi har letat länge efter lämpliga historier i Egypten som vi kan berätta med svensk touch med samhället i bakgrunden. ”The Nile Hilton indicent” utspelar sig just när de gamla maktstrukturerna började rämna, strax innan den arabiska våren bröt ut. Fares Fares polis blir också en guide till Kairo som stad, säger hon. Inspelningen börjar på allvar den 24 november, men Atmo planerar redan för nya drömprojekt i Egypten. – Detta är bara början. Kanske kommer vi även att samproducera egyptisk film. Fast nu ska vi fokusera på den här filmen. Vi siktar på världspremiär på filmfestivalen i Berlin i början av 2017, säger hon. Fares Fares flyger ner nästa vecka för att ansluta sig till regissören Tarik Saleh och delar av teamet som redan är på plats. – Det ska bli väldigt spännande att spela in i Kairo, men annars är det egentligen ingen skillnad på filminspelningar. När man väl trycker på den röda rec-knappen på kameran så känns del precis likadant, säger Fares Fares som erkänner att han längtar efter att göra svensk film igen. – Absolut, men det måste vara rätt projekt. Jag har mer erfarenhet och vågar mer som skådespelare i dag, det är som om jag har växt in mig i min egen kropp. Jag hoppas till exempel att jag kan göra något med Josef igen om ett par år när han är klar med sitt nästa datorspel. Han brukar behöva någon som kan spela en älskvärd rollfigur som kan väcka sympati hos publiken, ler Fares Fares.


Jamie xx på Münchenbryggeriet i Stockholm

Summary: Samtidigt som Jamie xx gör dansmusik att stå ensam och sorgsen mitt i partyt till, så är den så luddig i konturerna att den kan passas ihop med nästan vad som helst.

Det är en så fin överlämning, i all enkelhet. Den svenska dj-duon Mr Tophat & Art Alfie har spelat sitt set, Jamie xx smyger fram och ger dem en kram, sen är det dags för honom att plugga in. Utan någon paus i musiken, utan något hej till publiken, men ändå så vänligt och socialt. Jämför det med världens alla rockband, som behöver en halvtimmes paus för omriggande efter förbandets uppvärmning. Så att publiken får chansen att bli avkyld igen. Och banden behöver aldrig ens befinna sig i samma rum. Sen kan man i och för sig hävda att Jamie xx verkar befinna sig hemma i sitt rum, snarare än på en scen inför ett fullsatt och uppspelt Münchenbryggeri. När han dansar bakom sina skivspelare ser han verkligen ut att vara uppslukad av musiken, och lika avspänd som om ingen såg honom. Läs också: ”Jag försöker lära mig uppskatta att spela själv” Han har sagt att det finns planer på att sätta ihop ett riktigt band att spela solokonserter med, men att han värjer sig för det. Eftersom han då inte bara skulle behöva ta befälet över en helt ny skara musikanter, utan också vara tvungen att ställa sig själv i centrum. Som om det inte var just det han gjorde nu. Det första han gör är att koppla in en hård, rak puls, som en tempohöjning. Men det är inte alls så hans musik är; så fort ”SeeSaw” börjar vira sina olika lager av musik över beatet – likt tunna slöjor i olika färger, märkligt många och hela tiden i svävande rörelse – då backar också den dunkande rytmen tillbaka in i mixen. Till den grad att man kan uppfatta låten som en introvert, trevande ballad, som på något sätt lagts ovanpå och tagit över den pumpande dansmusiken. Den paradoxen går rätt igenom det mesta av Jamie xx:s musik, som i sina finaste stunder kan kännas stillsamt vemodig och nästan ödslig mitt i det pådrivande dansgolvsdunket. ”I go to loud places/to search for someone/to be quiet with” som The xx-kollegan Romy Madley Croft sjunger i extranumret ”Loud places”. Det är lätt att föreställa sig Jamie xx just så ute bland partypublik på klubbar och dansgolv, ensam och lite sorgsen mitt i festyran. Hans debutalbum ”In colour” turnerar den sortens stämningar på det mest betagande vis, en dansmusikskiva så vemodsljuv och nyanserad att den strängt taget inte måste uppfattas som dansmusik alls. I jämförelse med hans popband The xx är det dock en extrovert och tempostark färgchock (vilket understryks av det regnbågsfärgade omslaget bredvid The xx:s stramt svartvita konvolut). Nu visar det sig dock att den dj:ande scenartisten Jamie xx skiljer sig från skivartisten nästan lika mycket som soloartisten Jamie xx från hans band. Läs också: Recension av Jamie xx: ”In colour” Eftersom han också stoppar in så väldigt mycket annan musik i sin mix. Gammal disco och modern house, rootsreggae och doo-wop, frijazzsaxofon och batucadatrummor med visselpipa. Samt några skopor av den mest brutalt basdundrande brittiska dansmusiken, som MC Vapours ”School”. Det enda som gifter sig skarvlöst med Jamies egna låtar är Radioheads ”Everything in its right place” från 2000, som tedde sig så udda och svårgripbar då. Att den var före sin tid är uppenbart. Men det han viker mest tid åt är en version av Timmy Thomas soulklassiker ”Why can’t we be together”, inspelad live i Sydafrika 1979, med en fantastiskt pumpande basgång och ett heltossigt scatsångparti. Mellan detta tar de egna originallåtarna rollen som den mjuka, vänliga normaliteten, som allt annat kan bäddas in i. Med konturer så mjuka och luddiga att de kan passas ihop med nästan vad som helst. I slutändan står man där så varm och omfamnad som om man har fått vara med om en hel världsomsegling utan att någonsin behöva lämna sitt eget rum.


”Biblioteket ska inte säga vad barn ska tycka”

Summary: Många bibliotek sätter etiketter som ”sorgligt”, ”svårt” och ”roligt” på sina böcker. Författaren Åsa Lind tillhör dem som är starkt kritiska. ”Jag som vuxen vill inte bli uppfostrad, varken när jag tittar på konst eller läser böcker. Varför ska barn bli det?”

Att bibliotek delar in skönlitteratur i kategorier som deckare, spänning och lyrik är det knappast någon som reagerar på i dag. På barn- och ungdomssidan är man generösare med benämningar. Där kan man till exempel hitta ämneskategorier som spöken, kompisar eller högläsning. Men på många svenska bibliotek förekommer också mer vaga indelningar bland hyllorna – som ”sorgligt”, ”svårt” eller ”roligt”. Definitioner som barn- och ungdomsboksförfattaren Åsa Lind själv har fått klistrat på sina böcker, och är starkt kritisk till. I en krönika publicerad på Svenska Barnboksakademins hemsida frågar hon bland annat om det verkligen är bibliotekets sak att bestämma vad läsaren ska tycka. – Min och Joanna Hellgrens bok ”Mormors sjal” kategoriseras som ”svår” och ”sorglig”, kanske för att den innehåller död. Samtidigt har den beskrivits som en ”varm bok om vänskap”. Det säger något om hur svårt det är att kategorisera böcker. Åsa Lind menar att begrepp som ”svårt” och ”sorgligt” är värdeomdömen och högst oklara, eftersom ingen vet vad de innebär och eftersom ingen står som avsändare. – Jag tycker att det är förmätet att biblioteket som institution berättar för barn vad de ska tycka om skönlitteraturen de lånar. Jag som vuxen vill inte bli uppfostrad, varken när jag tittar på konst eller läser böcker. Varför ska barn bli det?, säger hon. Hon menar att barnboksindelningarna bara är ett tecken i tiden på en alltmer instrumentell syn på litteratur där man försöker göra enklast möjliga för läsarna genom alltmer specifika etiketter, i stället för att ta hänsyn till böckers komplexitet. – Dessutom är det slappt. Bibliotekarier ska ha kunskap om vilka böcker som ska fungera för läsare. Jacob Åström-Wennbom är barnbibliotekarie på Jakobsbergs bibliotek i Järfälla kommun som använder sig av indelningarna. Han förstår Linds kritik och håller med om att det är värdeladdande ord. – Det är ett försök att underlätta för våra låntagare. Vi har ju barn som kommer till oss och frågar efter just en rolig bok eller en sorglig bok. Kategorisering av litteratur måste vi förhålla oss till – det bygger på ett behov från läsarna. Hade man kunnat dela in konst på samma sätt? – Ja, om man specifikt är på jakt efter tavlor att köpa till sitt hem så kan man tänka sig att liknande kategorier hade kunnat underlätta för köparen. Åsa Lind skriver i sin krönika att ”om man tvunget vill särskilja böcker som man anser gestaltar döden, varför skriver man inte bara döden på lådan”? – Att ha en genre som heter döden kan man absolut ha. Det får vi se över. Åsa Lind tror att många bibliotek använder sig av kategorierna för att försöka skydda barn från vissa ämnen, och nämner debatten kring ungdomsboken ”Kort kjol” som nyligen plockades bort i undervisningen i Hammarö kommun på grund av våldtäktsskildringar. – Men vad är det egentligen vi försöker skydda barn från? Så vitt jag vet har böcker aldrig skadat barn. Barn blir rädda för verkligheten. Det finns en märklig och moraliserande ängslighet och då lägger samhället den ängslan på böcker – eftersom de är enklast att kontrollera. Mona Quick har skrivit boken ”Medieplanering för folkbibliotek: objektivt, subjektivt och provokativt” och föreläser bland annat om hur bibliotek förhåller sig till genreindelningar. Hon hävdar bestämt att alla strategier är bra strategier för att få unga att läsa mer. – Att dela in böcker är ett sätt att inspirera barn – och det finns många exempel på att det fungerar. Fler böcker blir utlånade. Vilken dålig bok som helst är bra för att ge barn ett rikare ordförråd. Hon håller med Åsa Lind om att litteraturen är komplex, men i så fall är all form av kategorisering lika problematisk. – Jag brukar säga lite provokativt till bibliotekarier som inte vill dela in böcker att de i så fall ska avskaffa deckarhyllan också. För det är lika svårt att avgöra vad som är en deckare eller inte. Antingen så delar man in – och får leva med att det inte alltid blir 100 procent korrekt – eller så gör man det inte. Allt annat är hyckleri. Debatten om ”Kort kjol”. Den 19 oktober kom nyheten att Christina Wahldéns ungdomsbok ”Kort kjol”, utgiven 1999, plockas bort från undervisningen i årskurs åtta på skolor i Hammarö kommun i Värmland. Detta efter att föräldrar krävt att boken skulle slopas, då vissa elever mått dåligt av de starka våldtäktsskildringarna i boken. Det drog i gång en debatt om vad som får läsas i skolan och vilka som ska ha inflytande över det. Förlaget Rabén & Sjögren var starkt kritiskt till beslutet och reagerade genom att göra boken tillänglig för gratis nedladdning på sin sajt. På bara två veckor laddades boken ner 3.000 gånger. – Jag tycker att det är ett större problem att det sker våldtäkter än att jag skrivit en bok om det. Man kan inte skydda barn från allt, jag tror att det är bra att ha ett samtal där man tar upp svåra saker, sa Christina Wahldén till DN om beslutet.


Jag hoppas att lyssnaren når ett annat tillstånd

Summary: Det är strålande tider för psykedelisk rock i Sverige just nu. Ett av de nya namnen är Josefin Öhrn + The Liberation. Den 6 november släpper de debutalbumet ”Horse dance”.

Den psykedeliska musikscenen, med sina inslag av kraut- och spacerock, är på uppgång i Sverige. Festivalen Psykjunta lockar publik från hela Sverige och band som Les Big Byrd och Goat har vunnit både kritikernas och publikens hjärta. Nu sluter Josefin Öhrn + The Liberation upp och bär den psykedeliska rockens fana med dem. Med sin hyllade ep ”Diamond waves” och med spelningar i Sverige och i Danmark är de ett av genrens mest lovande namn. På fredag kommer första fullängdaren ”Horse dance” och soundet skiljer sig något från den tidigare ep:n. De flesta har nog hört att Musiksverige sällan har mått så bra som nu. Exempelvis Max Martin och Shellback skriver hit efter hit som slår både i hemlandet och i USA. – ”Diamond waves” är mer stonerrock. ”Horse dance” har fler monotona och krautiga element, fast fortfarande med ett melodiskt tänk, säger Josefin Öhrn, sångare i bandet. Benämningarna för musikstilen kan vara en smula förvirrande. Krautrock, shoegaze, spacerock och psykedelisk rock bär spår av liknande gitarrljudbild där basriffet och beatet är mer repetitivt och instrumenten i högre grad del av en kollektiv helhet än till exempel hårdrock som ofta kännetecknas av gitarrhjältar som river av solon. På Josefin Öhrn + The Liberations album går det att höra influenserna från 70-talets tyska krautrock, men också den mer psykedeliska rocken från 1960-talet. Den mer rymdaktiga, malande musiken som var stor i England på slutet av 80-talet och början av 90-talet gör sig också påmind. Albumet ”Horse dance” är inspelat i Stockholm men mixades av Stuart Matthews i Bristol. Matthews är bland annat känd för att mixat Portisheads skiva ”Third”. – Han var verkligen fantastisk. När han mixade första låten kände jag direkt att han visste vad han gjorde. Jag gillar hans sound. Titeln ”Horse dance” kommer från medicinmannen Black Elk, som en hyllning till de shamanska traditioner och ritualer som kan förflytta en människa mellan olika nivåer av medvetande. Dessa ritualer är ofta repetitiva, i likhet med krautrocken, och de kan båda länkas till en viss form av meditation. – Det har någon effekt det där repetitiva, det kan försätta en i ett visst sinnestillstånd. Jag tror att det är ett annat tillstånd än det vardagliga och logiska som jag hoppas att även lyssnaren kommer att nå. Josefin Öhrn är uppvuxen i Stockholm, men har tillbringat stora delarna av somrarna hos släktingar i Belgien och Paris. Uppväxten i de olika länderna har gett henne en blandning av den nordiska kulturen och den mer katolskt orienterade som finns i Paris och i Sydeuropa. – På ett sätt så har kanske den här rörligheten med resor till nya platser och influenser från flera kulturer blandats med känslan av att man inte riktigt hör hemma någonstans. Att man är en outsider. Som sextonåring började Josefin Öhrn skriva texter och spela gitarr. Fascinationen för det repetitiva har alltid funnits, men direkt efter gymnasiet utforskade hon det genom foto- och videokonst. – Jag hade bland annat en utställning som handlar om det transcendentala och kontrasten till det statiska. Att allt är ständigt i rörelse och också förgängligt. Bakgrunden inom konsten tror Josefin Öhrn har gett henne ett visst sätt att skapa musik. – Det kan hjälpa mig att se färger i musiken och att se dynamiken. Jag tycker att färger och ljud hänger ihop. I tjugoårsåldern jobbade Josefin Öhrn extra i en vinylbutik. Då hade hon spelat in en demo med två låtar. Vinylbutikens ägare hade ett förflutet som trummis i bandet Mouth och han introducerade henne för sin forna bandkamrat Fredrik Joelson. De två utgör nu kärnan i Josefin Öhrn + The Liberation. – Vi har ju liknande eller samma referenser. Vi började skriva ihop och längs med vägen hittade vi vårt sound. När två människor möts och skriver så uppstår något speciellt och eget i det. Samarbetet har redan gett bandet en Grammisnominering som årets nykomling 2015 och de har turnerat runt i Sverige tillsammans med Goat och Les Big Byrd. Till sina spelningar har de också haft ljusshower och visat videokonst av bland annat Nemo Stocklassa Hinders, Josefin Hinders, Christian Salder och David Nord. – Att man står och skapar något tillsammans som ett band är fantastiskt. Kontakten med publiken är också en intensiv och mäktig upplevelse. När man också får det visuella som stimulerar det sinnet blir det en ännu starkare upplevelse, helt klart. I mitten av november väntar en spelning i London, den första utanför Norden. Josefin Öhrn + The Liberation fick en del uppmärksamhet i England med singeln ”Take me beyond” och tidningen Uncut kallade ”Horse dance” för ”en fascinerande debut”. Men ännu är karriären i Storbritannien i sin vagga. Här hemma i Sverige väntar fler spelningar, bland annat i Malmö och Göteborg. I december går bandet in i studion igen för att spela in en ny ep. Född: 1989. Aktuell: med debutalbumet ”Horse dance” som släpps den 6 november. Har sin första spelning i London den 18 november. Nominerades till en Grammis som årets nykomling 2015. Har pluggat konst och riktade främst in sig på foto och video innan musikskapandet tog över. Uppvuxen i Stockholm, men har tillbringat somrarna i bland annat Frankrike och Belgien. Har sina rötter i 60-talets USA. Utmärker sig med mycket reverb och feedback. Något senare kom krautrocken som slog igenom i Tyskland. Krautrockens mer monotona och repetitiva rockbeat kan beskrivas som mer kollektiv där alla instrumenten skapar en massa tillsammans. Några andra svenska band som spelar psykedelisk rock är: Les Big Byrd, Paper, Honeymilk, Goat, Audionom och Silverbullit.


Skådespelare stödjer döende ”Star wars”-fan

Summary: Den cancersjuke Star wars-fantasten Daniel Fleetwood från Texas, USA, hoppas få se Star wars-filmen innan den går upp på biograferna. På Twitter får han nu stöd av flera skådespelare ur filmen.

Den cancersjuke Star wars-fantasten Daniel Fleetwood från Texas, USA, har en sista önskan: att få se den kommande Star wars-filmen ”The force awakens” innan han dör. Filmen har premiär den 18 december i USA men Daniel Fleetwood befarar att han inte kommer leva då. Den 2 september uppskattade hans läkare att han hade en till två månader kvar att leva, rapporterar NBC. På Twitter har därför hans familj startat en kampanj för att Daniel Fleetwood ska få se filmen innan den släpps till allmänheten. Under hashtagen "ForceForDaniel" kampanjar nära och kära för att Walt Disney, studion bakom filmen, ska uppmärksammas på Daniels sista önskan. Responsens har varit överväldigande, berättar Daniels hustru Ashley Fleetwood för NBC. – Även om vi inte får se filmen så betyder det mycket för mig personligen att så många bryr sig. Flera av filmens skådespelare, såväl Mark Hamill, som spelar Luke Skywalker, och Carrie Fisher, filmens ”prinsessan Leia”, har använt hashtagen på Twitter för att visa sitt stöd till Daniels önskan. Walt Disney har ännu inte uttalat sig om huruvida de planerar att ge Daniel Fleetwood en förhandsvisning av filmen.


SVT får kritik för betald reklam på Facebook

Summary: Public service kritiseras för att marknadsföra sig själva i externa kanaler, såsom i sociala medier och på webbsidor. Men SVT:s marknadschef Christer Mellstrand ser inget problem i att avgiftspengar läggs på reklam.

I ett blogginlägg på Nöjesguiden.se riktar tidningens chefredaktör, Jenny Nordlander, på flera punkter kritik mot public service-företagen SR och SVT. En del av kritiken gäller att SVT gör reklam för sitt eget innehåll på externa medier såsom Facebook, och huruvida skattebetalarnas avgiftspengar verkligen ska användas till reklam. Jenny Nordlander tar bland annat upp ett exempel med hur texter från SVT:s nya ungdomssatsning Edit ”boostas” på Facebook, ”alltså sponsras så att de når fler användare”. Marie Grusell, medieforskare på Göteborgs universitet, är inte särskilt förvånad över utvecklingen. – Public service och SVT specifikt har alltid varit väldigt öppna till ett utbyte med Facebook, en del av deras strategi är att vara där publiken finns. Det kan vara ett naturligt steg att förutom dela sitt innehåll också göra reklam för det. Om sen avgiftspengar ska läggas på reklam är en annan sida av myntet som man självklart kan ifrågasätta, säger Marie Grusell. SVT ser själva inga fel i att de marknadsför sin verksamhet i andra kanaler än deras egna. – Vi vill att publiken ska känna till det utbud vi har. Sociala medier når många, även unga vuxna som är en målgrupp som tittar mindre på SVT än exempelvis äldre och därför inte ser våra trailrar. Därför använder vi sociala medier som marknadsföringskanal, menar SVT:s marknadschef Christer Mellstrand. Är det lämpligt att avgiftspengar, som tidigare kallades tv-licens, läggs på reklam? – Det är en självklar del av vårt uppdrag att också göra vårt innehåll känt och tillgängligt för en bred publik. Oftast sker det via våra egna kanaler men en liten del går till extern annonsering. Vi har, jämfört med alla andra mediehus, en liten marknadsföringsbudget för externa medier.


Tv-kände senatorn Thompson död

Den amerikanske tidigare senatorn Fred Thompson som 2008 försökte bli Republikanernas presidentkandidat har avlidit. Men även om den långe Thompson blev invald i senaten 1994 och satt där i nästan tio år är det som skådepelare han blev mest känd. Thompson medverkade i storfilmer som "Jakten på Röd Oktober", "Ingen utväg" och "Days of Thunder". Men många tv-tittare minns framför allt hans roll som New York-åklagaren Arthur Branch i långköraren "I lagens namn" där han medverkade mellan 2002 och 2007. Fred Thompson avled i cancer. Han blev 73 år.


Roman Polanski lämnas inte ut till USA

Summary: Den kände filmregissören Roman Polanski kommer inte att lämnas ut till USA. Det beslutade en polsk domstol på fredagen.

Roman Polanski flydde från USA 1978 efter det att han fällts för att ha haft sex med en minderårig flicka 1977. Sedan dess har USA försökt att få regissören utlämnad men utan att lyckas. Och inte heller den här gången lyckades det. Den polska domstolen som skulle avgöra frågan menade att USA vid flera tillfällen kränkt Polanskis rättigheter. Polanski bor numera i Paris men har också en bostad i Krakow där rättegången inleddes i februari i år. Den i dag 82-årige Polanski har erkänt att han haft sex med en 13-årig flicka i samband med en fotografering i Los Angeles. Regissören, med filmer som ”Rosemary's baby”, ”Chinatown” och ”Pianisten” bakom sig, greps 2009 i Schweiz men släpptes året efter sedan myndigheterna beslutat att inte lämna ut honom till USA. Domstolen i Krakow beslutade på fredagen att inte utlämna Polanski – som hade lämnat landet i ett privatflygplan en timma innan domen avkunnades, skriver Radio Poland.


Skräcken trivs i kortfilmsformat

Summary: Kortkorta skräckfilmer fixar halloweenstämningen på ett par minuter. Nu lanserar Filminstitutet en satsning på nyskapande skräckfilm med max fem minuter långa kortfilmer.

En kvinna släcker ljuset i hallen innan hon ska gå och lägga sig och ser plötsligt en gestalt i mörkret. Hon tänder ljuset och gestalten är borta. Släcker och ser den igen. Uppskrämd tejpar hon fast strömbrytaren i tänt läge och låter bli att släcka sänglampan på nattduksbordet när hon går och lägger sig. Nästa möte blir inte med John Blund… David F Sandbergs virala kortskräckis ”Lights out” är bara två och en halv minut lång, men håller nu på att bli en amerikansk långfilm med samma namn. ”Lights out” är ett exempel – ”Crypt TV:s ”One minute horror” ett annat – på den skräckfilm i kortformat som enligt Svenska filminstitutet börjar bli en internationell trend.  Lagom till halloween lanseras satsningen ”It’s alive”, där Filminstitutet i samarbete med de fyra regionala produktionscentren efterlyser korta skräckfilmsprojekt som överraskar, tar genrefilmen framåt och skrämmer sina tittare. – Skräcken är viktig eftersom den rör runt i våra innersta rädslor. Rädslor för oss själva, för vår omgivning, för det okända, för ond bråd död, för det onaturliga, för otäcka framtidsscenarier. Det är viktigt att vi har kontakt med och talar med våra inre rädslor, säger kortfilmskonsulent Andreas Fock. Filminstitutet har fått kritik för att stödja alltför smala filmer. Är det här ett sätt att hitta större bredd? – Det är ett sätt att markera att vi är intresserade av all typ av film och välkomnar genrefilm. Jag har jobbat som kortfilmskonsulent i två år och saknar generellt den korta genrefilmen. Sedan kan skräckfilm också göra sig så himla utmärkt i det korta formatet. Är det Youtube som bereder vägen för den kortkorta filmen? – Kanske delvis, men inte enbart. Vi vet att det finns bra visningsforum för filmer i den här längden både på nätet, på filmfestivaler och på tv. Tidigare har det annars funnits en tendens att kortfilmen precis som långfilmen sväller i längd, säger Andreas Fock. Resultatet ska bli fem filmer på max fem minuter var. Filminstitutet hoppas på ansökningar från såväl etablerade som nya filmskapare och kommer att fästa stor vikt vid jämställdhet och breddad representation vid bedömningen. – Vi är medvetna om att det här är en genre där de manliga regissörerna känner sig kallade. Vi strävar efter att få in både kvinnliga och manliga regissörer. Så här blir det inte tjejen i kortast kjol som dör först? – Det återstår att se, men jag hoppas vi får se lite andra historier, säger Andreas Fock, som även har en personlig erfarenhet av skräckfilmens välgörande effekter. För två år sedan gick han och såg ”The conjuring” på bio tillsammans med sin gravida fru. Han gillade filmen men ljudeffekterna dundrade på så hög volym att de började oroa sig för bebisen i magen. – Några timmar efter det att vi kom ut ur biosalongen föddes vår dotter. It's alive Preliminär premiär blir september 2016 Filminstitutet gör ”It’s alive” ihop med Filmpool Nord, Filmregion Stockholm-Mälardalen, Film Väst och Film i Skåne. Tillsammans satsar de 1,2 miljoner kronor, vilket kan jämföras med Filminstitutets årliga kortfilmsbudget på cirka 9 miljoner kronor. Satsningen riktar sig till såväl etablerade som nya filmskapare. Ansökningsslussen är öppen till den 1 februari 2016. Vilka projekt som får stöd meddelas den 19 februari och preliminär premiär blir september 2016. Mer information om ansökningar till ”It’s alive” finns på www.filminstitutet.se/itsalive Maskoten till ”It’s alive” är skapad av serietecknaren Kim W Andersson, som bland annat gjort den romantiska skräckserien ”Love hurts”.


Två svenskar fick nordiskt pris

Summary: Två svenskar kunde gå hem lyckliga från Nordiska rådets gala i Reykjavik på tisdag- kvällen. Svante Henryson fick musikpriset och Jakob Wegelius blev första svensk att belönas med barn- och ungdomslitteraturpriset.

2012 prisades filmen ”Play”, men sedan dröjde det tre år innan ett svenskt verk vann igen. I år var det inte bara en, utan två svenskar, som belönades under Nordiska rådets gala i Reykjavik på tisdagskvällen. Jakob Wegelius fick barn- och ungdomslitteraturpriset för romanen ”Mördarens apa” och basisten, cellisten och kompositören Svante Henryson tog hem musikpriset, – Jag var förstås extra glad, men de andra i kommittén var också nöjda med att det blev Svante Henryson som vann. Han komponerar bland annat egen musik, och vi vill att musikern ska vara kreativ och nyskapande, säger Camilla Lundberg, ledamot i musikprisets jury. Musikpriset firar sitt 50-årsjubileum och Svante Henryson vann en omröstning över bland annat mezzosopranen Anne Sofie von Otter och den finländska dragspelskungen Kimmo Pohjonen. Juryn skriver i sin motivering att Henryson är en eftertraktad partner både på jazzestraden och på den klassiska scenen. Jakob Wegelius är den första svensken som vunnit barn- och ungdomslitteraturpriset efter att det infördes 2013. Hans roman ”Mördarens apa” belönades också med Augustpriset 2014 för Årets svenska barn- och ungdomsbok. – Det som tilltalar med ”Mördarens apa” är nog att det är en äventyrsbok för alla åldrar och med en apa som huvudkaraktär. Hon ger en sorts distans. Genom gorillan Sally kan man skildra vuxna människor och deras olika sätt att vara. I och med att hon inte kan tala, göra sin röst hörd, sammanfaller hennes synvinkel med barnets, säger Magnus Öhrn, ledamot i juryn för barn- och ungdomslitteraturpriset. Prissumman för varje vinnare är på 350 000 danska kronor, vilket motsvarar ungefär 440 000 svenska kronor. En summa pengar som kan ge konstutövarna större möjlighet till arbetsro utan att oroa sig för nästa hyra. Magnus Öhrn påpekar också att förhoppningen med det relativt nya barn- och ungdoms-litteraturpriset är att det ska sprida bra litteratur. – Vi har som en förhoppning att fler böcker ska översättas till de övriga nordiska språken, men så har det inte riktigt blivit. Den första finska boken har möjligtvis översatts till danska. Förra årets vinnare kom ut på svenska tidigare i år. ”Mördarens apa” har fått mycket uppmärksamhet ändå, men jag hoppas att det här blir en skjuts för priset, säger Magnus Öhrn. Utöver de två svenskarna fick norrmannen Jon Fosse litteraturpriset för sin roman ”Trilogin: Sömnlösa, Olavs drömmar och Kvällning”. Isländska ”Fúsi” fick filmpriset och Färöarnas satsning på grön el gav dem natur- och miljöpriset. Nordiska rådet. Sverige har fått litteraturpriset 15 gånger Nordiska rådet bildades 1952 som ett samarbete mellan Nordens parlament. De samlas två gånger årligen för att ta gemensamma beslut om lösningar i Norden. Varje år delar rådet ut fem priser som värnar om kultur. Litteraturpriset har delats ut sedan 1962 och är det äldsta priset. Musikpriset kom till 1965 och natur- och miljöpriset 1995. Filmpriset och barn- och ungdomslitteraturpriset skapades 2002, respektive 2013. Värdlandet för prisutdelningen skiftar för varje år. 2014 hölls galan i Sverige. Den gången var prisutdelningen i Stockholms stadshus. De fem priserna har var sin kommitté som bestämmer vinnaren. Prissumman är på 350 000 danska kronor, vilket motsvarar ungefär 440 000 svenska kronor. Tidigare svenska pristagare är bland andra Ruben Östlund för filmen ”Play”. Pernilla August fick priset året före för filmen ”Svinalängorna” och Sara Stridsberg litteraturpriset 2007 för sin roman ”Drömfakulteten”. De fem priserna har varsin kommitté som bestämmer vinnaren. Kommittéernas utformning varierar beroende på pris, men vanligtvis är det åtminstone två ledamöter från Sverige, Norge, Danmark, Finland och Danmark. Sverige har fått litteraturpriset 15 gånger. Först ut var Eyvind Johnson 1962 för ”Hans nådes tid”.


Två svenskar fick nordiska rådets pris

Summary: Två svenskar kunde gå hem lyckliga från Nordiska rådets gala i Reykjavik på tisdagkvällen. Svante Henryson fick musikpriset och Jakob Wegelius blev första svensk att belönas med barn- och ungdomslitteraturpriset.

2012 prisades filmen ”Play”, men sedan dröjde det tre år innan ett svenskt verk vann igen. I år var det inte bara en, utan två svenskar, som belönades under Nordiska rådets gala i Reykjavik på tisdagskvällen. Jakob Wegelius fick barn- och ungdomslitteraturpriset för romanen ”Mördarens apa” och basisten, cellisten och kompositören Svante Henryson tog hem musikpriset, – Jag var förstås extra glad, men de andra i kommittén var också nöjda med att det blev Svante Henryson som vann. Han komponerar bland annat egen musik, och vi vill att musikern ska vara kreativ och nyskapande, säger Camilla Lundberg, ledamot i musikprisets jury. Musikpriset firar sitt 50-årsjubileum och Svante Henryson vann en omröstning över bland annat mezzosopranen Anne Sofie von Otter och den finländska dragspelskungen Kimmo Pohjonen. Juryn skriver i sin motivering att Henryson är en eftertraktad partner både på jazzestraden och på den klassiska scenen. Jakob Wegelius är den första svensken som vunnit barn- och ungdomslitteraturpriset efter att det infördes 2013. Hans roman ”Mördarens apa” belönades också med Augustpriset 2014 för Årets svenska barn- och ungdomsbok. – Det som tilltalar med ”Mördarens apa” är nog att det är en äventyrsbok för alla åldrar och med en apa som huvudkaraktär. Hon ger en sorts distans. Genom gorillan Sally kan man skildra vuxna människor och deras olika sätt att vara. I och med att hon inte kan tala, göra sin röst hörd, sammanfaller hennes synvinkel med barnets, säger Magnus Öhrn, ledamot i juryn för barn- och ungdomslitteraturpriset. Prissumman för varje vinnare är på 350.000 danska kronor, vilket motsvarar ungefär 440.000 svenska kronor. En summa pengar som kan ge konstutövarna större möjlighet till arbetsro utan att oroa sig för nästa hyra. Magnus Öhrn påpekar också att förhoppningen med det relativt nya barn- och ungdoms-litteraturpriset är att det ska sprida bra litteratur. – Vi har som en förhoppning att fler böcker ska översättas till de övriga nordiska språken, men så har det inte riktigt blivit. Den första finska boken har möjligtvis översatts till danska. Förra årets vinnare kom ut på svenska tidigare i år. ”Mördarens apa” har fått mycket uppmärksamhet ändå, men jag hoppas att det här blir en skjuts för priset, säger Magnus Öhrn. Utöver de två svenskarna fick norrmannen Jon Fosse litteraturpriset för sin roman ”Trilogin: Sömnlösa, Olavs drömmar och Kvällning”. Isländska ”Fúsi” fick filmpriset och Färöarnas satsning på grön el gav dem natur- och miljöpriset. Sebastian Folcker Litteratur: Fosses trilogi är både egenartad och trollbindande Även om den internationellt aktade dramatikern Jon Fosse är en pyntad julgran när det gäller priser och jag gärna hade sett den svenske poeten Bruno K Öijer på pallen i år, är det svårt att missunna Fosse detta nordiska litteraturpris. Den här gången som romanförfattare till en knappt 300-sidig märkvärdig, romantrilogi, som börjar i ett dimmigt Bergen. Asle och Alide, som är höggravid, söker någonstans att bo men de blir nekade gång på gång. Norge blir här fond för en mytisk berättelse där perspektiven hela tiden förskjuts. Det finns kristna anspelningar i texterna, men också medeltida, till balladdiktningen, och till 1800-talets romaner. Jon Fosse, som skriver på nynorsk, började på 80-talet som modernistisk romanförfattare till tjocka, omfattande verk. På den tiden var han uttalat kritisk till dramatik, han hatade teater, ska han ha sagt. Men lockades till att skriva pjäser och gjorde det med en så förnyande kraft att han skakade om världsdramatiken. För några år sedan, efter ett allvarligt sammanbrott, slutade han dricka och konverterade till katolicismen. Nu är han tillbaka i prosan, men inte med några väldiga ordkaskader, tvärtom. Han har tagit med sin avskalade stil från dramatiken, dialogen får föra handlingen framåt och han låter läsaren vandra med de diktade gestalterna i en obestämd tid till obestämda platser. Personerna rör sig i en sorts evighet och kommer så nära att de förlorar konturerna. De blir suddiga och upplösta och uppgår i läsaren på ett egenartat och trollbindande sätt. Maria Schottenius Barnlitteratur: När får någon av alla begåvade bilderböcker pris? Augustpristagaren 2014, Jakob Wegelius ”Mördarens apa” (Bonnier Carlsen), fortsätter sitt segertåg när den nu även får Nordiska rådets barn- och ungdomslitterära pris. Det är en ovanlig barnbok nu för tiden, en tjock äventyrsberättelse som har sina rötter i det tidiga nittonhundratalets pojkböcker. Här finns pirater, Lissabons hamnkvarter, indiska maharadjor och annat: den gamla sortens exotiska inslag och ett högt tempo. Men Jakob Wegelius lyckas plantera om sin berättelse i modern mylla, och låter apan Sally Jones vara den tysta, betraktande huvudpersonen i en besynnerlig mördarjakt. Sallys vän, sjömannen Henry Koskela, har blivit falskeligen anklagad för mord, och Sally färdas över haven för att bevisa hans oskuld. Jakob Wegelius fick även Augustpriset 2008 för sin första bok om Sally Jones, bilderboken ”Legenden om Sally Jones”. Jag misstänker att det är något med Jakob Wegelius allvarliga, noggranna tilltal, snarare än själva historien, som appellerar till såväl juryer som till läsare: framför allt ”Mördarens apa” har blivit en mycket älskad och läst bok. Själv hade jag andra favoriter i årets nomineringar, och är lite bekymrad över att barn- och ungdomspriset, som delas ut för tredje gången, fortfarande inte har hunnit fram till alla de oerhört begåvade bilderböcker som ges ut. Men Jakob Wegelius är en läsarfavorit som når fram, i dessa tider av sjunkande lässiffror, vilket givetvis inte har varit ett kriterium för juryn. Det är bara en ovanlig pluspoäng i litterära prissammanhang. Lotta Olsson Musik: Han är lika hemma med hårdrock som klassiskt Nordiska rådets musikpris ges vartannat år till ett verk av en nu levande kompositör och vartannat år till en större eller mindre ensemble. I fjol föll valet på den danske tonsättaren Simon Steen-Andersens “Black box music”, ett verk som fångade komposition, installationskonst, elektronik och performance i en lite ask, men som knappast skulle beredas plats i något stort svenskt konserthus. Nej, musikpristagarna blir sällan några affischnamn, varken medialt eller repertoarmässigt sett. Kanske för att i synnerhet den klassiska musikvärlden har ett förbryllande ointresse för nya intryck och aldrig drabbas av samma slags (Nobel)prishysteri som litteraturen. Man kan se det som en sund befrielse från trendängslighet, men också som en besvärande brist på nyfikenhet. En sådan inställning kan man i alla fall inte anklaga årets musikpristagare, den svenske basisten, cellisten och tonsättaren Svante Henryson, för. Sedan tonåren i Oslofilharmonikerna och turnerandet med hårdrocksgitarristen Yngwie Malmsteen har han kryssat vidare mellan jazz, rock och klassisk musik utan att plana ut i något slags crossovertristess. Han är liksom lika hemma i Anders Hillborgs kammarmusik som i det egna oratoriet “Vidderna inom mig” med text av den samiske multikonstnären Nils-Aslak Valkeapää. Bland övriga nominerade märktes alltifrån mezzosopranen Ann Sophie von Otter till det färöiska doom metal-bandet Hamferð. Det intressanta med Henryson är att han skulle kunna lira sinnesutvidgande barock’n’roll med båda. Johanna Paulsson Film: Isländsk hyllning till kufen utan att exotisera utanförskapet För andra året i rad får en film från den minsta av de nominerade nordiska filmnationerna Nordiska rådets stora filmpris. Dagur Káris melankoliska ”Fúsi” skildrar en omfångsrik man som lever ett litet liv. Han bor kvar hemma hos mamma och älskar omsorgsfulla miniatyrvärldar där han iscensätter slag från andra världskriget. När Fúsi träffar den blomälskande men depressiva Sjöfn tvingas han sakta men säkert göra sitt liv större. ”Fúsi” är, som ofta i just isländsk film, en hyllning till kufen som människotyp – men utan att exotisera eller lustifiera utanförskapet. Juryn har haft mycket melankoli och vemod att välja mellan bland årets nominerade filmer. Svenska ”Gentlemen” är den film som snyggast iscensätter det stora vemodet över den tid som flytt. Men ”Stilla hjärta” går rakast in i hjärtat. Den danska filmen är för övrigt årets överraskning. Bille August har inte bara återvänt hem utan även gjort sin bästa film sedan ”Den goda viljan”. En oväntat intim skildring av en familj som träffas för att ta avsked från en ALS-sjuk mor. Ghita Nørby är, förstås, magnifik i rollen som döende matriark som slåss för rätten till sin egen död. Klassiskt borgerligt men välgörande chosefritt filmberättande. Värt att notera att endast ”Stilla hjärta”, vid sidan av ”Gentlemen” har fått reguljär svensk biopremiär. Vi nordbor älskar varandras tv-serier men tycks dess värre – trots flotta galor som Nordiska rådets filmpris – förbli usla på att se våra grannars filmkonst. Helena Lindblad Nordiska rådet. Sverige har fått litteraturpriset 15 gånger • Nordiska rådet bildades 1952 som ett samarbete mellan Nordens parlament. De samlas två gånger årligen för att ta gemensamma beslut om lösningar i Norden. • Varje år delar rådet ut fem priser som värnar om kultur. Litteraturpriset har delats ut sedan 1962 och är det äldsta priset. Musikpriset kom till 1965 och natur- och miljöpriset 1995. Filmpriset och barn- och ungdomslitteraturpriset skapades 2002, respektive 2013. • Värdlandet för prisutdelningen skiftar för varje år. 2014 hölls galan i Sverige. Den gången var prisutdelningen i Stockholms stadshus. • De fem priserna har var sin kommitté som bestämmer vinnaren. • Prissumman är på 350 000 danska kronor, vilket motsvarar ungefär 440 000 svenska kronor. • Tidigare svenska pristagare är bland andra Ruben Östlund för filmen ”Play”. Pernilla August fick priset året före för filmen ”Svinalängorna” och Sara Stridsberg litteraturpriset 2007 för sin roman ”Drömfakulteten”. • De fem priserna har varsin kommitté som bestämmer vinnaren. Kommittéernas utformning varierar beroende på pris, men vanligtvis är det åtminstone två ledamöter från Sverige, Norge, Danmark, Finland och Danmark. • Sverige har fått litteraturpriset 15 gånger. Först ut var Eyvind Johnson 1962 för ”Hans nådes tid”.