Kylig roll ger karriären en kick

Summary: I morgon börjar den hyllade amerikanska tv-serien ”Mr Robot” sändas i Sverige. En av huvudrollerna spelas av Martin Wallström, som spås bli nästa svensk att göra Hollywoodkarriär.

Martin Wallström hade gjort mängder av provfilmningar för amerikanska projekt hemma framför videokameran utan att det blev något av det. Till förra våren. – Man skickar i väg en film, så hör man ingenting. Man skickar nästa, så hör man ingenting. Sedan skickar man ”Mr Robot”, och så tar det en vecka och så är hela maskineriet i gång, säger Martin Wallström och skrattar. ”Mr Robot” handlar om Elliot, spelad av Rami Malek, som jobbar på ett nätsäkerhetsföretag om dagarna men också är en del av ett hemligt hackarnätverk. Han är besatt av att sätta dit det multinationella företaget E Corp, där Martin Wallströms rollfigur Tyrell jobbar. Elliot är kliniskt deprimerad, har ångest och lider av vanföreställningar. Tyrell är sociopatiskt kylig och lever tillsammans med sin lika manipulativa hustru Joanna (spelad av danska Stephanie Corneliussen). De har många dialoger på svenska och danska – och putsar själva på manuset för att få det att flyta bra. – Först får vi spela igenom scenen på engelska för att repetera, men så fort vi börjar spela på svenska och danska är regissörernas första kommentar alltid: ”It’s fascinating. Fascinating.” De tycker att det finns något lite mystiskt i de skandinaviska språken... Varför ville serieskaparen Sam Esmail att era rollfigurer skulle vara från Skandinavien? – Jag tycker att serien bär spår från Millennium och Lisbeth Salander, hela den världen med stora företag och ensamma hackers. Jag tror att Sam inspirerades lite av den nordiska vågen och ville ha en skurk som inte är amerikan. Serien har fått fantastiska recensioner och första säsongen har fått rekordhögt betyg på kritikersajten Rotten tomatoes. Martin Wallström utsågs till ”Performer of the week” av filmsajten Collider i augusti (Wallström tar skådespeleriet ”till nya nivåer”, skriver sajten). Och framför allt har ”Mr Robot” hyllats för sin ovanligt realistiska och sanna skildring av teknik och hackerkultur. – Allt är på riktigt, inte någon ful flashanimation som visar hur man bryter sig in servern. Det ska vara pixligt, fult och tråkigt, för det är så det är! Jag tror att serien vunnit många trovärdighetspoäng på det. Sedan är den också dramaturgiskt intressant, den är mer än bara ett hackerdrama. I handlingen ekar verkliga händelser – man kan ana inspiration från Occupy Wall Street, Wikileaks och Anonymousrörelsen. Medan första säsongen sändes i USA råkade den också spegla flera nyhetshändelser – det stora hacket av dejtingsajten Ashley Madison till exempel. Och säsongsavslutningen av ”Mr Robot” fick skjutas fram någon vecka eftersom en scen påminde om mordet på två journalister i direktsänd amerikansk tv. – Serien har prickat in mycket, den har satt fingret på något som börjat hända runt omkring oss och som bara kommer att eskalera. Det är en av få amerikanska tv-serier som på riktigt är kritisk mot USA och ifrågasätter: vi tror att vi är fria, men är vi det? Vad gör Tyrell intressant att spela? – Det är en fantastisk rollfigur. Det är lätt att göra en sådan karaktär till enbart en tokpsykopat, maktfullkomlig och galen. Men det jag tyckte var intressant är hans rädsla för att förlora allt, allt är så viktigt, han har klättrat och strävat så länge och spelat ett högt spel. Det fanns något i den rädslan jag kunde känna igen. För nio år sedan dog Martin Wallströms pappa, hastigt och oväntat, berättar han. – För mig var det att förlora hela världen på en sekund. Och det är därifrån Tyrell kommer, den rädslan att mista allt. Mörkret och obehaget är på många sätt roligt att spela, för serien är så välskriven, men det är också roligt att känna att det finns något annat där. Att det blir en andra säsong är redan klart, men Martin Wallström vill inte avslöja om – eller hur mycket – han kommer att vara med. – Det är bara en person i hela världen som vet vad som händer i nästa säsong, och det är Sam! Född 1983 i Uddevalla. Gjorde sin första filmroll som 16-åring i ”Hela härligheten”. Utbildade sig till skådespelare vid Högskolan för scen och musik på Göteborgs universitet i mitten av 2000-talet. Har haft roller i ”Wallander” och ”Johan Falk”-filmerna, spelade en av huvudrollerna i ”I rymden finns inga känslor” 2010 och var med i den tredje ”Snabba cash”-filmen. Wallströms internationella genombrott kom i år med den amerikanska tv-serien ”Mr Robot”. Här spelar Wallström en av huvudrollerna som den sociopatiske strebern Tyrell. I övriga roller syns bland andra Christian Slater, Rami Malek och Portia Doubleday. ”Mr Robot” har svensk premiär i SVT på fredag, den 18 september.


Knapparna som Facebook egentligen behöver

Summary: Facebook har öppnat för alternativa sätt att uttrycka sina känslor. ”Vi vill inte bara bygga en ”ogilla-knapp”, säger Mark Zuckerberg. Nu sprids idéerna i sociala medier om vilka knappar som Facebook också borde införliva.

Sex år efter att Facebook introducerade gilla-funktionen är det snart dags för dess motsats. Enligt Techcrunch var Mark Zuckerberg dock tveksam till benämningen ”ogilla-knapp” under tisdagens frågestund på Facebooks högkvarter i Menlo park, Kalifornien. – Vi vill inte bara bygga en ”ogilla-knapp” eftersom vi inte vill förvandla Facebook till ett forum där användare kan rösta upp eller ner poster. Det är inte den typen av community vi vill skapa, sa Mark Zuckerberg. Vad Facebook snarare kommer att försöka bygga är en funktion som kan uttrycka användarens känslor – de gånger ”gilla-knappen” inte räcker till. – Om du delar något som är sorgligt – antingen om det handlar om aktuella, engagerande ämnen som flyktingkrisen eller en familjemedlem som har gått bort, sa Mark Zuckerberg. När funktionen dyker upp på det sociala nätverket är ännu oklart och även vad den kommer att kallas (enligt Techcrunch är en ”förlåt”-knapp mer passande för ändamålet). I sociala medier sprids nu idéer om alternativa knappar som Facebook också borde införliva i framtiden – vissa mer angelägna än andra.


Här är städerna som arrangerar Melodifestivalen 2016

Summary: Nu är det klart vilka städer som får Melodifestivalen nästa år. Bland annat kommer schlagercirkusen för första gången att göra ett besök i Halmstad.

Melodifestivalen 2016 har extra tyngd – vinnaren kommer som bekant att få representera Sverige på hemmaplan när Eurovision Song Contest avgörs i maj. Och nu börjar också nästa års tävling ta form. SVT har bland annat beslutat i vilka städer som Melodifestivalen ska arrangeras. Den första deltävlingen hålls i Göteborg lördagen den 6 februari och sedan rullar det på med deltävlingar i Malmö, Norrköping och Gävle. Alla de städerna har arrangerat Melodifestivalen minst en gång tidigare, men när det bli dags för Andra chansen den 5 mars gör Halmstad debut som schlagerstad. Finalen hålls sedan, precis som de senaste åren, i Friends arena i Solna den 12 mars. – Att hitta en ny stad är en utmaning varje år, Melodifestivalen är en produktion som växer och växer och därför är det svårt att hitta en stad och en arena som kan erbjuda allt som behövs. Därför är vi extra glada för att vi nu ska till Halmstad, säger Anette Helenius, SVT:s projektledare för Melodifestivalen. Hur går det till när ni utser arrangörsstäder? – Det finns ingen exakt vetenskap utan det är ett samarbete mellan SVT och turnésamordnarna där vi tillsammans tar fram förslag på städer. Vi har önskemål och vi måste också ta hänsyn till andra arrangemang runt om i landet och titta på kapacitet och spridning så att vi varierar oss. Just spridningen i landet är extra viktig i och med public service-uppdraget. – Melodifestivalen åker på turné av en enda anledning och det är att möta publiken. Det har vi gjort de senaste 14 åren och då är det också viktigt att vi lyckas hitta en spridning bland våra städer så att vi inte bara åker till sådana som tidigare har fått uppleva Melodifestivalen, säger Anette Helenius. Vilka artister som ska tävla i Melodifestivalen 2016 kommer att presenteras i november. Vem eller vilka som blir programledare avslöjas under hösten. Städer och datum 6/2 Deltävling 1: Scandinavium, Göteborg. 13/2 Deltävling 2: Malmö arena, Malmö. 20/2 Deltävling 3: Himmelstalundshallen, Norrköping. 27/2 Deltävling 4: Gavlerinken, Gävle. 5/3 Andra chansen: Halmstad arena, Halmstad. 12/3 Final: Friends arena, Solna.


Miljonstöd till landsortsbiografer

Summary: Små biografer på mindre orter ska få stöd för att klara den aviserade momshöjningen på biobiljetter. Redan nästa år ska 25 miljoner kronor delas ut. – Det ska också räcka till att utveckla och starta nya biografer, säger kulturminister Alice Bah Kuhnke (MP).

Regeringen avsätter 25 miljoner från nästa år för att små biografer på mindre orter ska klara den kommande momshöjningen på biobiljetter, uppger TT. – Det ska också räcka till att utveckla och starta nya biografer, säger kulturminister Alice Bah Kuhnke (MP) till nyhetsbyrån. Filmavtalet som reglerat svensk film de senaste 50 åren ska bytas ut mot en ny helstatlig filmpolitik som sjösätts 2017. Den finansieras genom en momshöjning på biobiljetter, från 6 till 25 procent. Hårdast drabbas 50–60 stycken momspliktiga så kallade gröna biografer vars ekonomi redan är ansträngd. Biografägare har varnat för att en biografdöd kan bli följden av den nya politiken, men de 25 miljoner kronorna ska förhindra detta, menar kulturministern. – Ända sedan dag ett har jag varit tydlig med att vi ska säkerställa små biografers möjligheter och nu kommer den satsningen, säger Alice Bah Kuhnke till TT. Folkets hus och parkers chef för filmavdelningen, Gunno Sandahl, har ännu inte hunnit studera förslaget men tycker att det verkar bra. – Det är ytterst viktigt att de små biograferna kompenseras till hundra procent. Att det dessutom blir bidrag till nyetablering av biografer är en fråga vi har drivit, det är positivt att det kommer nu, säger han till DN. Erica Johansson driver biografen Palladium i Arvika, som ingår i gruppen röda biografer, är inte nöjd med förslaget. Hennes biograf är för stor för att få ta del av bidraget men ändå så pass liten att det blir svårt att gå runt när priset på biobiljetten måste höjas för att kompensera den höjda momsen. – Kulturdepartementet har ingen insikt i hur lite det blir kvar för oss att leva på. Vi små privata aktörer hamnar mitt emellan. Det känns bittert, säger hon till DN.


Elton John vill prata homorättigheter med Putin

Summary: En av världens största popstjärnor vill träffa en av världens mäktigaste män. För att tala om diskrimineringen av homosexuella i Ryssland. ”Jag skulle säga till Putin att världen har mycket större problem än homosexuella”, säger Elton John till BBC.

Sir Elton John, adlad av drottningen 1986, har under flera decennier varit en av världens största popstjärnor, och han var en av de första artisterna från väst som uppträdde i Sovjetunionen. Nu, under ett besök i Ukraina, intervjuas han av BBC om läget i Ryssland – vars lag mot ”homosexuell propaganda” kritiserats internationellt. – Jag skulle gärna träffa honom, säger Elton John när BBC undrar om han skulle kunna påverka Rysslands president, Vladimir Putin. – Det kanske inte är realistiskt men då skulle jag ändå ha gjort ett försök. Jag skulle vilja säga ”låt oss ta en kopp te och prata”, även om han skulle skratta åt mig bakom min rygg. Under sitt pågående besök i Ukraina har den öppet homosexuelle Elton John träffat såväl landets president Petro Porosjenko som näringslivsledare, och uppmanat dem att ge starkare stöd till hbtq-personer. Och engelsmannen vet vad han skulle säga till den ryske presidenten, om han fick chansen: – Jag skulle säga att homosexuella människor inte är problemet. Världen står inför mycket större problem än homosexualitet. Låt oss tackla problemen tillsammans men låt oss inte diskriminera. Mannen som under kalla kriget fick en världshit med ”Nikita”, en låt om omöjlig kärlek i skuggan av järnridån, säger till BBC att han har ett gott öga till det ryska folket ända sedan han spelade i Moskva för mer än 35 år sedan. – Jag gillar ryssarna. När jag var där 1979 slogs jag av hur vänliga de var, säger Elton John.


Magnifik roman av giganten Salman Rushdie

Summary: Salman Rushdie har lånat friskt ur sagosamlingen ”Tusen och en natt”. Hans nya roman vågar allt och räds inget. Maria Schottenius läser en överdådig historisk saga där myten och verkligheten flätas in i varandra.

Salman Rushdie ”Two years, eight months and twenty-eight nights” Jonathan Cape Det är nu 26 år sedan Salman Rushdie, som kan titulera sig sir om han vill, fick en dödsdom, en fatwa, efter att ha skrivit boken ”Satansverserna”. Den 14 februari 1989 uttalade ayatolla Khomeini via Radio Teheran, att denna bok var hädisk mot islam och att Salman Rushdie skulle avrättas. Ayatollan utfäste också en belöning till den som mördade författaren, som under ett decennium tvingades gå under jorden. Storbritannien bröt de diplomatiska förbindelserna med Iran och tog inte upp dem igen förrän 1998 när hotet mildrats. Titeln på Salman Rushdies nya roman, ”Two years, eight months and twenty-eight nights”, är ett modernare sätt att säga ”Tusen och en natt”, titeln på den persiska och arabiska sagosamling från 900-talet där den unga Scheherazade natt efter natt berättar historier för den persiske kungen för att få honom att skjuta upp hennes avrättning. Hon fängslar honom med sina berättelser, som hon flätar in i varandra, och efter tusen och en natt bestämmer sig kungen för att gifta sig med henne. Salman Rushdie har vissa yttre likheter med Scheherazade. Han har levt med en dödsdom över sig och han har en sällsam berättarkraft. Det handlar om att berätta för att slippa dö. Samtidigt var det hans sällsamma och bokstavligt talat dödsföraktande berättarförmåga som ledde honom till denna livsfara. Som författare är Salman Rushdie unik i sin bredd, sitt djup och sin outsinliga kreativitet. Hans författarskap vill inte veta av några gränser. I den nya boken, som gavs ut av det brittiska förlaget i torsdags, har han grabbat tag i fantasygenren, och blåst upp den till något i hästväg. Utgångspunkten för romanen är en vid det här laget, år 1195, avpolletterad liberal filosof, Ibn Rushd (var namn Rushdies far tog). Han, som var uttolkare av Aristoteles, har förlorat kampen mot den persiske Ghazali, som reducerat filosofin till en form av Guds makt. Senantikens krock med medeltiden, med andra ord. Det klassiska mot det religiösa. Rushd blir utkastad ur staden, får vara med om att hans böcker bränns och att det nu är Guds lagar som gäller. Men så en dag, för det här är ju också en saga, står det en vacker, ung kvinna framför hans dörr. ”Ungefär sexton somrar.” Ibn Rushd blir tvärförälskad. Han förstår inte riktigt vem det är han fått i huset, och sängen. Dunia är en härlig kvinna: snygg, superintelligent, med en osannolik sexuell aptit. Utan förståelse för hans eviga sovande på nätterna. Under denna tid, de tusen och en nätterna, så har hon hunnit bli gravid tre gånger och fött massor av barn. Jinnerna, som saknar öronsnibbar, är ett särskilt folkslag, deras rike heter Peristan eller Fairyland. Som läsare vet man nu att Dunia är en jinnia, och att hon med Ibn Rushd har skapat en dynasti hälften jinn, hälften människa, som förökar sig på jorden de närmaste 800 åren. Hon går till historien som en stor matriark, upphov till en mängd ättlingar till henne och upplysningsfilosofen. Men samexistensen får ett slut efter 800 år under en storm på Manhattan när sigillet mellan de två världarna bryts och ”The strangenesses” tar sin början. I New York bland pizzabutiker och godisaffärer möter läsaren den jordnäre trädgårdsmästaren Geronimo, som efter stormen märker att fötterna inte längre rör marken. Han blir del av ett krig, en maktkamp mellan de irrationella ”mörka jinnerna” och de rationella, kunskapssökande, människorna med fantasikraft. Fundamentalister mot humanister, alltså. Och hur ska jorden räddas? Finns det en chans? Det här är stommen i den magnifika berättelsen, eller berättelserna, som myllrar och kryllar och förändrar sig. Författaren sätter i scen en hel civilisations bildningsfundament av kultur, vetenskap, filosofi och religion. Och utmanar den med en dimension av fantasy, som inte har respekt för förnuftet. Boken inleds med en Goyateckning (”Los caprichos no. 43”) där en sovande man lutar sig mot ett bord där det står: ”Förnuftets sömn föder fram monster.” Rushdie vågar allt, räds inget. Texten i sig är lätt att läsa, få skriver så elegant och humoristiskt som Rushdie, ett språk som raffinerat rör sig vant i alla besynnerliga sammanhang. Men det är för den skull ingen lättläst bok. Salman Rushdie är en gigant som upplysningsförfattare, det kan man ge honom vid det här laget, och han lägger upp en mångbottnad, överdådig saga med myt och verklighet inflätat i varandra. Han kan tramsa i sin text och bli lite överpedagogisk, men det får han i en roman som denna, med extra allt. Salman Rushdie har själv, ofrivilligt, blivit ”larger than life”, och det gäller verkligen också hans romankonst. Med en klar, auktoritativ berättarröst tar han oss med till magiska, aldrig skådade trakter, för att lära oss förnuft. Det var Salman Rushdie, denne trickster, som fick Svenska Akademien att rasa ihop 1989 efter ett bråk som berörde fatwan. Ett antal personer lämnade sina stolar. Men nu är det andra tider, och Salman Rushdie borde, inte minst efter den här romanen, vara välkommen till Stockholm en vacker decemberdag. Salman Rushdie. Född: Bombay 1947, indisk–brittisk författare. Bakgrund: Salman Rushdies far tog sig namnet Rushdie på grund av sin beundran för den spansk-arabiske filosofen Ibn Rushd, verksam i 1100-talets Córdoba. Ibn Rushd argumenterade på sin tid mot den islamska bokstavstron och fick sina böcker brända. Det är den filosofen som är utgångspunkten i Rushdies nya roman. Fyra andra böcker av Rushdie på svenska ”Midnattsbarnen”, 1983. Salman Rushdies andra roman, som gav honom Bookerpriset 1981 och som etablerade honom i genren magisk realism. ”Satansverserna”, 1989. Det var denna roman som fick ayatolla Khomeni att uttala sin dödsdom, sin fatwa, över författaren. ”Morens sista suck”, 1996. Om en människa som lever dubbelt så fort som andra. ”Joseph Anton”, 2012. En självbiografi om tiden då han levde under jord, ett decennium i skuggan av fatwan.


Svalt mottagande för Daniel Alfredsons ”Go with me”

Summary: Daniel Alfredsons amerikanska hämndthriller ”Go with me” med Anthony Hopkins är en modern western med skandinavisk touch. Venedigfestivalens enda film med svensk regissör hade världspremiär på fredagen.

Skådespelaren och producenten Anthony Hopkins idé att filma Castle Freeman Jr:s bok var ett försök att göra en modern western. ”Go with me” som ett slags variant på temat ”Flickan som lekte med elden" i en laglös skogshåla i nordvästra Kanada. I filmen spelar Julia Stiles en singelkvinna som terroriseras av den lokala psykopaten Blackway, spelad av Ray Liotta. När hon går till sheriffen för att få hjälp, blir det nobben med repliken ”det är inte så det funkar här” och hänvisas istället till Anthony Hopkins åldrande sågverksarbetare för att få hjälp. Tillsammans med en yngre skogshuggare ger de sig ut på jakt efter Blackway. – Vi försökte berätta en rak och spännande historia utan att bli alltför intellektuella eller komplicerade. Inför filmen tittade jag på Clint Eastwood-filmen ”Pale rider”, berättade Daniel Alfredson efter fredagens världspremiär på Venedigs filmfestival. Reaktionerna är frostiga. Branschtidningen Variety kallar filmen för ”uppsvullen och spänningslös” och menar att Anthony Hopkins är ”märkligt stum och frånvarande”. Konkurrenten Hollywood Reporter menar att ”skådespelarna går på autopilot” och klagar på att manuset inte ger Alfredson någon som helst karaktärspsykologi att jobba med. Inte heller Indiewire ger någon nåd: ”trist filmad, spelad som om det vore under vatten, och nästan helt poänglös”. ”Go with me” spelades in i skogsdistriktet British Columbia, cirka fyra timmar norr om Vancouver. En av anledningarna till att Hopkins och de andra producenterna valde att flyga in den svenska regissören var att få en ”skandinavisk känsla”. Med hjälp av danska fotografen Rasmus Videbeak (”A Royal affair”) har Alfredson gett filmen en frostig look i en dov, grå-blå färgskala. – För mig är landskapet som en rollfigur i filmen. I Sverige har vi också mycket skog där man kan gå vilse. När jag kom till British Columbia var det lätt för mig att se hur jag kunde berätta historien och få det att se extravagant ut. Det handlar om var man placerar kameran, säger Daniel Alfredson som bland annat har regisserat ”Varg”, ”Dödsklockan” och ”Skumtimmen”. Det var dock Millennium-filmerna ”Flickan som lekte med elden” och ”Luftslottet som sprängdes” som öppnade pärleporten till Hollywood. Det är inte första gången som Alfredson samarbetat med Hopkins. I det holländsk-brittiska kriminaldramat ”Kidnapping mr Heineken” (2014) spelade Hopkins öl-magnaten Freddy Heineken som kidnappades 1983. – Hopkins är väldigt professionell och lägger sig inte i mitt jobb som regissör, men däremot gillar han att tänka på sin rollfigur långt i förväg. Inför inspelningen började han träna in rollen i veckor före, han är 78 år och behöver ha tid att smälta texten ordentligt. Han ville att filmen skulle ligga nära boken och ville heller inte ändra i det första manuset, berättar Daniel Alfredson.


Arrangör ställer in spelning med nynazistiskt band

Summary: Den nationalsocialistiska gruppen Korrozia Metalla från Ryssland skulle ha uppträtt i Sverige i oktober. Nu ställer arrangörerna in konserten: ”För mycket uppmärksamhet i media blir bara skit”.

Den ryska gruppen Korrozia Metalla verkar inom genren black metal och skulle ha spelat tillsammans med svenska Nifelheim på ”hemlig ort” enligt arrangörens publika event. När gruppen uppträdde i Finland i somras fick gruppen, efter kritik i media, restriktioner om att inte spela låtar som understödde rasism, fascism eller främlingsfientlighet. Korrozia Metalla höll sig dock inte till restriktionerna, och vittnen uppger att publiken gjort rungande nazihälsningar, skriver Gaffa. – Korrozia Metalla är ett metalband med starka rötter i en nynazistisk och ultranationalistisk tradition. De använder sig av flaggor med hakkors, gör ”sieg heil” på scen och hyllar ideologin i sina texter. För mig är det uppenbart att det inte är satir, utan på riktigt, säger en musikjournalist till DN som vill vara anonym. 2001 bokade samma arrangör den ryska gruppen till Sverige, men konserten ställdes in efter påtryckningar. Korrozia Metalla har sedan dess inte spelat i Sverige. När DN söker arrangören – som inte vill uppge sitt namn – vill han först inte prata. En kvart senare meddelar han på telefon att arrangemanget har ställts in. Varför då? – För mycket uppmärksamhet i media blir bara skit. Hur långt hade ni kommit i planeringen? – Vi hade en lokal klar och allting. Det var på västkusten. Men resten förblir en hemlighet. Nifelheim vill inte bli intervjuade, men låter hälsar via en källa att det rör sig om ett missförstånd: ”Vi ställde in vår medverkan när vi fick reda på vilket band vi skulle dela scen med. Vi är inte ett nazistiskt band”.


Hanna Fahl: En författare är sällan sin egen bästa redaktör

Summary: Det är irriterande när författare och regissörer inte kan sluta pilla på sina egna verk. J K Rowling fortsätter att lägga till detaljer i "Harry Potter", precis som George Lucas otaliga gånger ändrat i "Star wars".

Det har varit mycket snack om huruvida det är smakfullt/etiskt/intressant/avskyvärt när andra fortsätter att skriva vidare på en död författares berättelse i samband med David Lagercrantz nyligen utkomna Millenniumuppföljare, men jag är mer intresserad av fenomenet när upphovsmän inte kan hålla tassarna borta från sina egna verk. J K Rowling verkar till exempel närmast tvångsmässig i sin relation till "Harry Potter"-universumet. Den 1 september twittrade hon att Harrys son, James S Potter (som inte är en karaktär i böckerna utan bara nämns i slutet), har börjat skolan och sorterats in i huset Gryffindor. Lord Voldemort uttalas med stumt t, meddelade hon ett par veckor senare. Redan 2007, några månader efter att sista boken kom ut, avslöjade hon att Dumbledore – vars sexuella läggning aldrig nämnts i böckerna – är gay. David Sims skriver om Rowlings ständiga småjusteringar av Pottervärlden i The Atlantic (3/9 2015), och jämför med regissören George Lucas som gjort oändliga omklippningar av sina "Star wars"-filmer (ibland med ganska dramatiska effekter – många fans rasade över att Darth Vader i Bluerayutgåvan av "Jedins återkomst" 2011 plötsligt ropade "Nooo!" i en kritisk scen, vilket öppnar för nya tolkningar av karaktärens motivation). I vissa fall kan man se författarnas och regissörernas efterhandspetande som försök att rätta till något de själva inte hade kontroll över. Ridley Scotts "Blade runner" från 1982 har getts ut i ett halvdussin olika versioner genom åren, och enligt Scott själv är det bara den sista klippningen (2007) han själv haft full kreativ frihet att bestämma över.   Författaren Andrew Ladd argumenterade i New Statesman (18/7 2014) för att förlag borde omfamna filmvärldens "director's cut"-tradition även när det gäller litteratur, och exemplifierar med Anthony Burgess "En apelsin med urverk" som i USA-utgåvan saknar det sista kapitlet. Burgess själv ska ha varit missnöjd med detta, och menade att den amerikanska förläggaren tyckte att slutet var "för Kennedyskt" och ville göra det mer "Nixonskt" nihilistiskt. Ladd vill ifrågasätta antagandet att en författares sista version alltid är den bästa. Men både i fallen Rowling och Lucas verkar det snarare vara frågan om ett tvångssyndromliknande kontrollbehov. Lucas verkar känna sig nödgad att "besvara frågor ingen egentligen hade ställt", som David Sims skriver. Eller kanske: frågor som besvaras bäst i tittarens egen fantasi. Tittare/läsare har de senaste decennierna allt mer börjat hävda sin egen rätt till författare/regissörers fiktiva universum. Fanfictionkulturen har blivit allt mer utbredd och accepterad som kulturyttring, och på internet finns oceaner av amatörberättelser som utspelar sig i både "Harry Potter"-och "Star wars"-världarna. Rowlings och Lucas efterhandsfixande kanske kan ses som en sorts motreaktion. Intressant nog begränsade Rowling möjligheterna för fansen att själva fantisera vidare om Harry Potter-världen i slutet av sista boken. I en utförlig epilog fastställer hon vad som händer under de 19 kommande åren efter att handlingen tar slut – kärleksrelationer, avkomma, yrkesbanor. Men själv kan hon inte låta bli att pilla, som på en sårskorpa som aldrig tillåts läka. Jag föredrar nästan Millenniumvarianten. Sanningen är att en författare sällan är sin egen bästa redaktör – och dessutom är upphovspersonskontrollbehovet så... glädjedödande. "Voldemor", det låter som något en gullig hundvalp kunde heta. Läs fler krönikor Här är alla kultur- och nöjeskrönikor samlade.


Millenniumboken är en miljonsäljare

Summary: David Lagercrantz Millenniumbok är efter två veckor den säljsuccé som Norsteds förlag förväntade sig. Boken har sålts i över 2,5 miljoner exemplar i Sverige och resten av världen.

Den nya Millenniumboken har blivit den säljsuccé som Norstedts förväntade sig. Under sina första två veckor på marknaden har David Lagercrantz bok sålts i 230.000 exemplar i Sverige och 2,3 miljoner exemplar i resten av världen, enligt siffror från Norsteds förlag. Efter att ”Det som inte dödar oss” släpptes den 27 augusti har boken toppat försäljningslistorna i de flesta länder där den har släppts. Den har bland annat varit etta på New York Times topplista i USA, Der Spiegels i Tyskland och etta i Storbritannien, Spanien, de nordiska länderna, Australien, Belgien och Holland, och ett antal länder utöver det.


SVT kapar Eurovisionbudget

Summary: Tv-produktionen av Eurovision Song Contest i Stockholm nästa år ska bli en av 2000-talets billigaste: max 125 miljoner kronor. Satsningen ska inte påverka det övriga programutbudet, hoppas SVT.

När Eurovision Song Contest (ESC) 2013 anordnades i Malmö stannade kostnaden för licensbetalarna på 125 miljoner kronor, vilket kan jämföras med SVT:s totala programbudget på 3,5 miljarder kronor. Nu har SVT bestämt att nästa års Eurovision i Globen ska rymmas inom samma kostnadsram som Malmö 2013. – Vi vet att vi klarar av att göra en storslagen show för den här budgeten, kommenterar Safa Safiyari, tf programdirektör på SVT, på mejl. Normalt offentliggör SVT inte sina produktionsbudgetar, men gjorde det i alla fall för ESC 2013 och går nu även ut med siffrorna för ESC 2016. Pengarna ska enligt Safa Safiyari tas ur SVT:s programbudget, men trots det menar han att det övriga utbudet i SVT inte kommer att påverkas. – Vi klarar den här typen av kostnader genom god planering över flera år. Hur mycket Stockholms stad totalt kommer att spendera på evenemanget är ännu oklart, men som DN Sthlm kunde berätta i måndags har stadsledningskontoret redan intecknat 60 miljoner kronor i årets budget – pengar som huvudsakligen går till arenarenoveringar. Evenemang i Stockholm blir oftast dyrare än i Malmö, på grund av högre kostnader för transporter och säkerhetsåtgärder. Att ESC 2016 ändå klarar att matcha Malmös budget för tv-produktionen beror på att tävlingen kan hållas i Globen i stället för större och dyrare Friends arena. Det förklarar Martin Österdahl, exekutiv producent för ESC 2016. – När vi gjorde Eurovision 2013 kom vi från en period då Eurovision hade varit i Moskva och Baku, där arenorna blev större och större och kostnaderna skenade i väg. Det var inte långsiktigt hållbart. Att göra tv med den typ av punch som går genom rutan är enligt vårt sätt att se det optimalt i en arena av Globens storlek, säger han på telefon. Enligt Martin Österdahl har ingen Eurovisiontävling under hela 2000-talet producerats likabilligt som Malmö 2013 och nu Stockholm 2016, om kostnadsmålet nås. Förra gången ESC hölls i Globen år 2000 kostade produktionen ungefär hälften så mycket, men då handlade det om en sändning. I dag har evenemanget vuxit till två semifinaler och en final. – I Eurovisionsammanhang är det oerhört lite pengar. Vi gör det fortfarande billigare än vad Helsingfors gjorde 2007 och de hade färre sändningar. Att vi klarar det beror på att vi inte behöver börja från noll, utan har etablerade arbetsrelationer med duktiga människor som har gjort det här förut. Melodifestivalen fungerar som en grundplatta, säger han. I Sverige har Eurovision med åren blivit ett samtalsämne på skolgårdarna och en generationsförenande lägereld i barnfamiljerna. Men så är det inte i alla länder. Särskilt inte i öst, där finalerna på grund av tidsskillnaden har en ännu senare sändningstid än i Sverige. Därför kommer SVT att presentera ett förslag för Europeiska radio- och tv-unionen (EBU) att flytta fram sändningstiden en timme, från kl 21 till kl 20. – Särskilt i alla nya länder som har kommit till Eurovision under senare år efter Sovjetblockets fall är det oerhört sent på natten när de här sändningarna börjar dra mot sitt slut. Då blir det svårt för barnen att hålla sig vakna. Om det här ska växa över tid och fortsätta vara världens största tv-sändning i 50 år till måste vi ha en liknande utveckling som den i Sverige: att Eurovision går ner i åldrarna, säger Martin Österdahl. I fredags presenterades den ledningsgrupp på SVT som ska producera ESC. Det arbete som väntar härnäst är att ta fram en övergripande berättelse eller varumärkesplattform som ska förmedlas till tv-tittarna. – Förra gången, i Malmö, pratade vi mycket om Eurovisions ursprung, fokus på mänskliga rättigheter och att överbrygga kulturella skillnader i Europa. Det är minst lika viktigt i dag och 2016 kommer alla människors lika värde att stå i fokus, säger Martin Österdahl men poängterar samtidigt att budskapet inte ska uppfattas som politiskt: – Det är väldigt svårt att argumentera emot att alla människor har lika värde. Det är inte provocerande på något sätt. Måns Zelmerlöfs vinst i Eurovision innebär att Sverige arrangerar tävlingen nästa år. Foto: TT Foton i text: Carl-Johan Söder/SVT, Tomas Carlsson, DN ESC-ekonomi. Prislappen på väg ner efter Baku 2012 När Finland arrangerade tävlingen 2007 kostade det 150 miljoner kronor. I Moskva 2009 hade kostnaden stigit till 285 miljoner, enligt officiella uppgifter, men kan ha varit dubbelt så hög. I Baku i Azerbajdzjan 2012, då Loreen stod som euforisk barfotasegrare, hade tävlingen sprängt alla budgettak. Enligt vissa uppgifter kan slutkostnaden ha blivit tiotals miljarder kronor. Förra året i Köpenhamn beräknas arrangemanget ha kostat omkring 430 miljoner kronor och i år i Wien ska slutnotan ha sjunkit till 190 miljoner kronor. Kostnaderna för ESC 2016 delas mellan Sveriges Television och Stockholms stad. Till tv-produktionens beräknade kostad på 125 miljoner kronor tillkommer kommunens utgifter för arenarenovering, information, fester och Eurovisionby. Men staden kan även få utdelning i form av ökad turism och marknadsföring. Eurovision song contest 2016 arrangeras i Globen den 10-14 maj. Biljetter släpps vid årsskiftet. Första gången ESC arrangerades var i Schweiz 1956. Då deltog bara sju länder, som i gengäld fick framföra två låtar var. ESC-ekonomi. Prislappen på väg ner efter Baku 2012 När Finland arrangerade tävlingen 2007 kostade det 150 miljoner kronor. I Moskva 2009 hade kostnaden stigit till 285 miljoner, enligt officiella uppgifter, men kan ha varit dubbelt så hög. I Baku i Azerbajdzjan 2012, då Loreen stod som euforisk barfotasegrare, hade tävlingen sprängt alla budgettak. Enligt vissa uppgifter kan slutkostnaden ha blivit tiotals miljarder kronor. Förra året i Köpenhamn beräknas arrangemanget ha kostat omkring 430 miljoner kronor och i år i Wien ska slutnotan ha sjunkit till 190 miljoner kronor. Kostnaderna för ESC 2016 delas mellan Sveriges Television och Stockholms stad. Till tv-produktionens beräknade kostad på 125 miljoner kronor tillkommer kommunens utgifter för arenarenovering, information, fester och Eurovisionby. Men staden kan även få utdelning i form av ökad turism och marknadsföring. Eurovision song contest 2016 arrangeras i Globen den 10-14 maj. Biljetter släpps vid årsskiftet. Första gången ESC arrangerades var i Schweiz 1956. Då deltog bara sju länder, som i gengäld fick framföra två låtar var.


Malin Buska prisas för bästa skådespelare i Montreal

Summary: Under en avslutningsceremoni på filmfestivalen i Montreal mottog svenska Malin Buska pris för sina skådespelarinsatser i ”The girl king”.

Svenska skådespelare fortsätter att skörda framgångar utomlands. Nyligen blev Alicia Vikander lovordad av kritiker och publik på Venedigs filmfestival. Rebecca Ferguson har uppmärksammats för sin insats i bioaktuella ”Mission: impossible – rouge nation”. Nu lyfts ännu en svensk skådespelare fram under den pågående filmfestivalen i Montreal: Malin Buska. I natt svensk tid mottog hon pris för ”bästa skådespelerska” i rollen som drottning Kristina i filmen ”The girl king” av Mika Kaurismäki. Priset delades ut under festivalens avslutningsceremoni. Malin Buska är född i Övertorneå och debuterade i Björn Runges ”Happy end” 2010. Hon sågs senast på bio i Jens Östbergs ”Flugparken” och har även spelat gangsterboss i Jens Jonssons ”Snabba cash – livet deluxe”. År 2011 utsågs hon till ”Rising star” av Stockholms filmfestival. I höst och vinter går ”The girl king” upp på biografer i hela Europa.


Författare får höjd ersättning

Summary: Sveriges författare, översättare, tecknare och fotografer ska få bättre betalt för bibliotekens utlån av böcker. Efter en överenskommelse med upphovsmännen fattar regeringen i dag beslut om att höja biblioteksersättningen från 1,45 till 1,60 kronor.

Så sent som för ett par år sedan var biblioteksersättningen hotad i grunden. Litteraturutredningen föreslog en nedmontering av biblioteksersättningssystemet enligt önskemål från dåvarande kulturministern, som efterlyste mer ”öppna och rättvisa bidragssystem”. Förhandlingarna mellan dåvarande regeringen och Sveriges författarförbund, Föreningen Svenska tecknare och Svenska fotografers förbund hade strandat. Men nu är parterna överens. I dag fattar regeringen beslut om en höjning med 7 öre 2016 och 8 öre 2017, vilket i praktiken blir en fördubblad höjning jämfört med den förra regeringens budget. – Sett över tid är det här en av de absolut största höjningarna, säger kultur- och demokratiminister Alice Bah Kuhnke när DN träffar henne mellan två möten på Bibliotek Plattan. – Att vara konstnär, författare eller fotograf är ingen hobbyverksamhet, de behöver ersättning för sitt arbete och måste kunna leva under rimliga förhållanden. Det finns många motorer bakom ett sprudlande konstnärskap, men en av de viktigaste är att kunna äta sig mätt och betala sin hyra, säger hon. Varje gång en bok lånas ut på ett bibliotek får författaren en peng som i år ligger på 1,45 kronor. Ju fler utlån, desto större författarpeng. Men efter att en viss nivå av utlån är uppnådd börjar ersättningen avta för att i stället omfördelas till författare som är mindre lästa. Transfereringen sker genom bland annat stipendier från Sveriges författarfond, där Sveriges författarförbund har styrelsemajoritet. Är det rättvist att ta pengar från populära författare för att ge dem till mindre populära? – Jag tycker att det är en modell som är bra, främst för att parterna själva vill ha det så. De mest utlånade författarna stödjer de som inte får lika många böcker utlånade. Det har fungerat i många år, säger Alice Bah Kuhnke. Inför valet lovade Miljöpartiet att biblioteksersättningen skulle höjas till två kronor. Till det löftet återstår fortfarande 40 öre från den nivå på 1,60 kronor som kommer att vara uppnådd 2017. Kommer du att hålla MP:s vallöfte om två kronor i biblioteksersättning? – Ja, två kronor var Miljöpartiets vallöfte och det hade vi fullt finansierat i den budget som vi gjorde då. Men nu är vi två partier och mycket kan hända. Vi får se, säger hon. Från Författarförbundet hörs muntra toner efter överenskommelsen: – På det stora hela är vi jättenöjda med förhandlingarna. Det här är den största höjningen av biblioteksersättningen på i princip 20 år och det visar att de verkligen vill satsa på litteraturen, författarna och översättarna. Det är bara att hoppas att de inte ser det som en punktinsats, säger förbundsordförande Gunnar Ardelius. Förra året visade en undersökning från TNS Sifo att inkomstskillnaderna bland författare har ökat kraftigt, vilket tolkades som en följd av en bokmarknad som blivit tydligare inriktad på bästsäljare. Bland de skönlitterära författarna är medianinkomsten 45 000 kronor medan medelinkomsten är 203 300 kronor. – Det har blivit en väldig polarisering inom författarskrået under senare år. Det krävs mycket för att bryta den trenden, men det här är åtminstone ett steg i rätt riktning. Författarfonden har en solidarisk grundkonstruktion som har en väldigt stark legitimitet hos författare och översättare, säger Gunnar Ardelius. 157 miljoner kronor år 2017 Biblioteksersättningen utgår sedan 1954 till författare, översättare, tecknare och fotografer när deras böcker lånas ut av biblioteken. 2015 års ersättning ligger på 145 öre per utlånad bok. Ersättningen fördelas av Sveriges författarfond. För 2016 beräknas den totala biblioteksersättningen uppgå till 149 miljoner kronor, vilket är en höjning med drygt 7 miljoner kronor jämfört med 2015. För 2017 ökar biblioteksersättningen med ytterligare 7,8 miljoner kronor (jämfört med 2016). Sedan mitten av 1980-talet slås biblioteksersättningen fast efter årliga förhandlingar mellan upphovsmännen och regeringen, via representanter. En ny förhandlingsordning som träder i kraft i år innebär att förhandlingar ska ske vartannat år. I den ändring av förordningen som trädde i kraft 2015 har tydliggjorts att e-boksutlån inte omfattas av biblioteksersättningen.


”Mamma var den första naturliga filmstjärnan”

Summary: Isabella Rossellini berättar om sin ikoniska mamma i Stig Björkmans ”Jag är Ingrid”. Nästa vecka gästar hon även Stockholm i samband med biopremiären, lagom till 100-årsdagen av Ingrid Bergmans födelse.

Ingrid Bergman sparade allt. Mot slutet av sitt liv visade hon sin dotter Isabella packar av gamla foton, brev och amatörfilmer. När Isabella undrade vad som fick hennes mamma att släpa med sig allt detta på sina färder hit och dit i världen, svarade Ingrid Bergman: ”Jag visste från början att mitt liv skulle bli betydelsefullt”. – Vilket svar, så arrogant! Jag häpnade, säger Isabella Rossellini när hon återberättade episoden på filmfestivalen i Cannes i samband med världspremiären av dokumentären om mamma, ”Jag är Ingrid”. Ingrid Bergmans svar går inte av för hackor. Men det passar in i bilden av henne i dokumentären, regisserad av Stig Björkman. Bergman visste sitt värde och vad hon ville. Hennes barn förekommer mycket i filmen, och kan meddela att de som alla andra fick vänta på sin tur för lite tid med mamma. Producenten David O Selznick tog Ingrid Bergman till Hollywood 1939. Han ville göra en nyinspelning av svenska ”Intermezzo” (1936). Där hade Bergman gjort succé som en ung pianist som har en affär med en äldre gift stjärnviolinist – i Sverige Gösta Ekman d ä, i USA Leslie Howard. – David Selznick sa ”Vi får ändra ditt namn, Bergman är för tyskt” – andra världskriget var nära – ”och kanske ska vi ändra dina ögonbryn”, berättar Rossellini. – Hon svarade ”Aldrig i livet! Jag har en karriär i Sverige” – hon var redan väl etablerad – ”jag heter Ingrid Bergman och så här ser jag ut.” Ingrid Bergman var knappt 24. Selznick hade börjat producera filmer när Bergman gick på lågstadiet, och var nu en av branschens stora, i färd med att avsluta filmen hela världen talade om, ”Borta med vinden”. David O Selznick hörde inte ofta orden ”Aldrig i livet!” från unga skådespelare. Men svenskan hade en poäng: – David Selznick sa ”Aaah – bra idé, ni ska bli den första naturliga skådespelerskan!” På festivalpalatsets utomhusterrass med miljondollaryachterna guppande nedanför spelade Rossellini upp ögonblicket. ”AAAH” sades med en djup inandning, samtidigt som hon spärrade upp ögonen. Isabella Rossellini är själv skådespelerska, har även varit fotomodell, och turnerar ibland med egna soloshower. När hon berättade märktes att hon var van att framträda. Snapshotet från mötet med Selznick var svar på frågan om vad som var hennes mors eget bidrag till filmen: – Så hon fick vara den första naturliga filmstjärnan. Det tycker jag är hennes största bidrag till filmen. Det gjorde också tydligt att kvinnor kan vara vackra och attraktiva och begåvade som de är, utan tricks. Bergmans naturlighet visade sig passa ypperligt i glansfulla Hollywoodproduktioner: ”Dr Jekyll och Mr Hyde” (1941), ”Casablanca” (1942), ”Gasljus” (1944) och ”Notorious!” (1946), för att nämna några. Men hon var inte konventionell. 1949 blev det skandal när Ingrid Bergman under inspelningen av ”Stromboli” i Italien övergav sin man, läkaren Aron Petter Lindström, och deras dotter Pia, för regissören Roberto Rossellini. Bergman hade själv kontaktat Rossellini för att få arbeta med honom, hans neorealistiska filmer, som ”Rom öppen stad” (1945), var något helt annat än den verklighetsflykt hon fick göra i Hollywood. Paret skulle komma att få först sonen Roberto, ett par år senare Isabella och hennes tvillingsyster Isotta. I USA blev Bergman hatobjekt. Inte förrän 1956 kunde hon arbeta där igen. När Isabella var gammal nog att förstå vad som hänt hade stormen bedarrat. – Men det hade sårat mamma, sårat henne djupt. Varje gång det kom på tal märkte jag hur det fortfarande plågade henne. Isabella Rossellini växte upp i Italien. I hennes engelska hörs en liten brytning; den understryker likheten mellan hennes och mammas röst. I Cannes tycktes hon lite uppspelt, glad att få komma till tals. För henne var inte, som för många andra stjärnor i Cannes, mötet med pressen ett nödvändigt ont. Hon ville prata, hon hade ett ärende: – Jag ville att vi (hon och Stig Björkman) skulle framhålla, inte bara min mamma Ingrid Bergman – ja, jag vill ju inte att ni ska glömma henne – utan FILM! Isabella Rossellini har tidigare dokumenterat filmhistoria på personliga sätt. Till sin pappas hundraårsdag 2006 gjorde Rossellini en bok och, ihop med kanadensiska regissören Guy Maddin, en kortfilm, ”My dad is 100 years old”. När hon dyker ner i personliga minnen är det menat att påminna även om ”film som kultur”. – På samma sätt som vi återberättar historier, lyssnar på Beethoven, på samma sätt borde vi tänka på film. Det är inte en produkt där man bara ska se det nya, de stora klassikerna borde ingå i undervisningen i skolorna, de borde vara en del av vårt kulturella arv. Visst uppskattar jag att få hylla mina föräldrar och minnas dem, men jag vill också göra det eftersom de är en del av kulturarvet. Ingrid Bergman visade Isabella alla de där breven och bilderna då de båda visste att hon snart skulle förlora kampen mot cancern. Bergman ville att de skulle bevaras. Isabella förstod att de bar på mer än bara personligt, nostalgiskt värde: – Mamma arbetade först som kontrakterad av Selznick, av hans bolag, och sedan blev hon frilans, så bara i kontrakten finns en fantastisk möjlighet att följa hur industrin utvecklades. Turligt nog var Rossellini vid denna tid gift med Martin Scorsese, passionerat intresserad av filmhistoria och bevarande. Nu finns ett Ingrid Bergman-arkiv vid Wesleyan University i Connecticut, samma universitet som även hyser ett Scorsese-arkiv. – Det var första gången en skådespelare fick ett arkiv där, tidigare har de bara tagit emot regissörers papper. Isabella Rossellinis intresse för filmhistorien har rötter i barndomen: – För mina föräldrar var det en del av uppfostran, de älskade stumfilmer, särskilt pappa, han visade Chaplin och Keaton, vi såg det hela tiden. Dina egna barn, undrade jag, har det varit detsamma för dem? – Ja, så var det för mina barn också. Jag var fascinerad när min dotter var liten, och en gång kom hem efter att ha varit barnvakt åt dottern till en av mina vänner. Den mamman arbetar internationellt som advokat, de ser inte mycket film. Min dotter kom hem och sa ”Kan du tänka dig? Sofia” – så hette flickan – ”hon har aldrig sett en Hitchcock-film!” Hon var riktigt upprörd! Då hon ser sina föräldrars filmer noterar Isabella Rossellini tidens gång. Ingmar Bergmans ”Höstsonaten” (1978) är ”fantastisk, men den ser väldigt gammalmodig ut, med sin mycket manliga syn på yrkeskvinnor”. Tonfiskfångarscenen i ”Stromboli” älskade hon som liten, nu ryggar hon för grymheten, och blir vemodig inför anblicken av överflödet havet bjöd, ”nu är tonfisken i Medelhavet utrotningshotad, att tänka sig att det gått på bara en generation…”. Men mammas speciella utstrålning är konstant genom decennierna, ”en kombination av sårbarhet och styrka”: – Kanske inte i de allra tidigaste filmerna, men nästan genast ser man denna persona, en sårbar men stark kvinna. Ja, det är en beskrivning som passar på flera av Ingrid Bergmans roller. Inte minst den i dag mest kända, Ilsa i ”Casablanca”, en kvinna full av känslor, som hon undertrycker när livet och tiden kräver att hon gör något stort. Filmer i urval: ”Klockan klämtar för dig” (1943, regi Sam Wood), ”Klockorna i S:t Mary” (1945 regi Leo McCarey), ”Jeanne d’Arc” (1948, regi Victor Fleming), ”Stromboli” (1950, regi Roberto Rossellini). Gjorde tre filmer med Alfred Hitchcock: ”Trollbunden” (1945), ”Notorius!” (1946), ”Under Capricorn” (1949), Oscarsbelönad för ”Gasljus” (1944 regi George Cukor), ”Anastasia” (1956 regi Anatole Litvak) och ”Mordet på Orientexpressen” (1974 regi Sidney Lumet). Pappa var fotograf, och Bergman själv var en ivrig smalfilmare, mycket syns i dokumentären. Isabella Rosselini, född 1952, är mest känd för David Lynchs ”Blue Velvet” (1986). Har bland annat spelat snigel i egenproducerade kortfilmssviten ”Green Porno”, om djurs sexliv. Opererades då hon var 13 för en medfödd ryggskada, under den två år långa konvalescensen fick hon privilegiet att ha mamma vid sin sida. Kan i Guy Maddins ”The saddest music in the world” (2003) ses som ägare till bryggeri, stoltserande med lösben av glas fyllda med öl. Odlar biodynamiskt på egen gård på Long Island. Studerar till en magisterexamen i biologi och djurs beteenden. Gillar av mammas filmer särskilt ”Casablanca”, ”Notorious!”, ”Stromboli” och ”Viaggio in Italia” (1954, regi Roberto Rossellini, ej distribuerad i Sverige). Den blå morgonrocken från ”Blue Velvet” finns i mammas arkiv vid Wesleyan University.


En sann sorgebok om det otänkbara

Summary: När Tom Malmquists flickvän är i åttonde månaden insjuknar hon plötsligt i akut leukemi och dör. Dottern Livia tas ut med kejsarsnitt. I en osentimental sorgebok berättar han om tragedin.

År 2009 kom Tom Malmquist ut med diktsamlingen ”Fadersmjölken”. Den handlar om en far som är ensam med sitt nyfödda barn, i en kroppslig gemenskap som även omfattar amning. Då var det ett litterärt grepp, ett försök att som manlig författare närma sig en exklusivt kvinnlig sfär. Tre år senare blev det verklighet. Dagarna efter att Tom Malmquists första barn plockas ut med kejsarsnitt dör flickvännen Karin oväntat i akut leukemi. Hela förloppet utspelar sig på några dagar. Plötsligt sitter Tom med amningströja och matar sin nyfödda dotter Livia med mjölkersättning ur nappflaska. Som i en modern version av Jobs prövningar dör hans egen pappa bara fyra månader senare. ”I varje ögonblick är vi fortfarande vid liv” är Tom Malmquists berättelse om hur hans älskade går bort samtidigt som hans nyfödda kommer till världen. Liv och död går omlott bland respiratorer och katetrar i antiseptisk sjukhusmiljö. Det är en avskalad sorgebok som delvis handlar om de tio år han fick tillsammans med flickvännen, men också om en problematisk relation till fadern och svåra minnen rotade i barndomen. – Jag lämnar ut allt. Och det jag inte lämnar ut har jag inte tagit bort för att det är för privat, utan för att det inte funkar litterärt, säger Tom Malmquist i soffan hemma i lägenheten på Lundagatan i Stockholm. Vi träffas mitt på dagen, medan Livia är på förskolan. Det var här i den här tvårummaren på Södermalm i Stockholm som Karin för tre och ett halvt år sedan fick feber, hosta och lätt andnöd – symptom som vården först skyllde på influensa och sedan graviditeten. Tio år tidigare hade hon varit dödssjuk i samband en blodpropp och en cysta i huvudet, men blodcancern var ändå oväntad eftersom Karin hade blivit friskförklarad. Hela den inledande långa delen av boken är en hårdkokt redogörelse för det dramatiska händelseförloppet på sjukhuset, utan några direkta, redovisade känslor eller reflektioner från berättarjagets sida. Kroppsliga symptom, diagnosförkortningar och inredningsdetaljer registreras med fotografisk skärpa och även emotionell distans. – Det var något jag strävade efter berättartekniskt. Men det var också så jag kände mig. Jag antecknade allt som hände för att kunna berätta för Karin när hon vaknade upp. Men psykologiskt var jag tom. Jag befann mig i ett chockartat tillstånd, säger han. Inspirationen till att göra berättelsen osentimental kommer delvis från en annan stark berättelse, Imre Kertész ”Mannen utan öde”, som är en av författarens favoritböcker. – Den är också väldigt osentimental. Jag gillar Jacques Brel när han sjunger och det är så sentimentalt det kan bli, verkligen fantastiskt, men när det kommer till att berätta om smärtsamma saker tycker jag att det blir bäst av att hålla tillbaka känslorna. De flesta människor som är mänskliga i någon bemärkelse förstår ändå hur det är att vara med om en viss situation, säger han. Skrivarbetet inleddes direkt efter dödsfallet. Från början skulle det bli ett griftetal till Karins begravningsceremoni, men snart växte talet till en bok som har tagit tre år att slutföra medan författarskapet har fått samsas med föräldraskapet. Har arbetet med boken gjort sorgeprocessen lättare? – Det var den första reaktionen vänner och bekanta hade: vad bra att du skriver, det måste vara terapeutiskt. Det provocerade mig faktiskt lite. Dels för att det finns något i ordet terapeutiskt som antyder att det skrivna bara skulle vara ett hjälpmedel, ungefär som en antidepressiv tablett. Dels för att skrivandet för mig innebar att jag gick in i skiten ännu mera. Genom att skriva om Karins död, och sedan också min pappas död, nystades allt upp. Som alltid när man är med om något väldigt tufft drar det upp all annan skit. Jag konfronterades med nästan allt i mitt liv som har varit jobbigt, säger han. Hur har du förändrats av det som hänt? – Jag skulle vilja säga att jag har vuxit mycket som människa genom att skriva boken. Jag är extremt mycket bräckligare, och mer sensibel och ödmjuk. Livet är så skört, och genom att ha varit med om något väldigt jobbigt är det lättare att känna empati för andra. Jag kunde stänga av förut, nu är jag mer filterlös. Jag måste skydda mig mer än innan, säger han och pekar på platt-tv:n bredvid oss, som är kopplad till dvd:n men saknar tv-mottagare. I slutet av boken riktas berättelsen direkt till Karin, och i ett stycke som även citeras på omslagsfliken redogör berättaren för sitt nya sinnestillstånd: ”Jag har gjort mig av med teven, jag har sagt upp prenumerationerna på tidningarna, jag läser böckerna som du har köpt och funderar på understrykningarna som finns på var och varannan sida, jag ögnar bara som hastigast igenom nyheterna från TT i min telefon, knappt det klarar jag längre, jag hör skriken och jag hör mistlurarna, jag kan till och med bli rädd för en mindre skogsbrand tusentals mil bort och börjar genast föreställa mig hur fåglarna förkolnar i uppåtvindarna.” En sorgeprocess är oftast långsam, medan mycket i samtiden ska gå snabbt. Hur har det varit för dig? – Sorgeprocessen tar aldrig slut. Jag fick ganska tidigt höra att det skulle ta ett år, men vissa saker blir bara jobbigare med åren. Just när någon har dött känns alla minnen till den personen väldigt nära, i den katastrof som uppstår. Men ju längre tiden går, desto mer avlägsna blir de. Det är väldigt smärtsamt. Man kan jämföra med skillnaden mellan psykoanalys och kbt. Visst kan kbt funka, men det finns något väldigt symptomatiskt för vårt samhälle med den typen av lösningar där man snabbt ska bli funktionell utifrån en struktur som anses normal. I dag har din dotter hunnit fylla tre. Har tillvaron ändå ljusnat något? – Ja, boken hade inte blivit så positiv om det inte hade varit för Livia. Det går fortfarande upp och ner, men det dröjer längre mellan svackorna: från början var det minut till minut, sedan timme till timme, dag till dag och vecka till vecka, säger han och fortsätter: – Pappa fyller år i dag, och Karin den 26 augusti. Livia föds nästan samtidigt som jag fyller år och Karin dör. Förut tyckte jag att det var tramsigt att fira födelsedagar medan Karin tyckte att det var viktigt. Det berodde på att hon hade varit dödssjuk tidigare. För henne var det viktigt att ha fötts. Och det är lätt att glömma bort när man firar en födelsedag: att man firar att man faktiskt lever. Tom Malmquist. Alla bilder i texten tagna av: Nicklas Thegerström Tom Malmquist Poet med förflutet som hockeyspelare. • Tom Malmquist är poet och debuterade 2007 med diktsamlingen ”Sudden death”, där han skildrar sina erfarenheter från hockeyrinken. Fram till tonåren var han en av Sveriges mest lovande hockeytalanger. • Son till Thomas ”Malmen” Malmquist, en sportjournalist på Expressen som bland annat avslöjade spelskandalen i slutet av 1980- och början av 1990-talet. Uppmärksamheten och dödshoten som följde fick konsekvenser för hela familjen, vilket Tom Malmquist också berättar om i nya boken. • ”I varje ögonblick är vi fortfarande vid liv” är hans första prosabok och utkommer på Natur & Kultur. Titeln är lånad från en mening där sociologen Zygmunt Bauman sammanfattar en bok av Elias Canetti.


Hela världen vill läsa svenska boken som lär barn somna

Summary: En fyra år gammal barnbok toppar plötsligt Amazons bästsäljarlistor i både Storbritannien och USA. Bakom boken ligger svenske Carl-Johan Forssén Ehrlin, som gett ut boken på eget förlag.

Det är ungefär tio år sedan Carl-Johan Forssén Ehrlin fick idén till barnboken ”Kaninen som så gärna ville somna”. Det var under en bilresa. – Helt från det blå kom idén. Jag har gett ut lite kurslitteratur och böcker om personlig utveckling tidigare, men aldrig tänkt på en barnbok, så jag blev själv ganska chockad. Jag började skriva ned idéerna på en gammal servett, säger Carl-Johan Forssén Ehrlin. Det tog åratal att färdigställa boken, men 2011 var den klar och Forssén Ehrlin gav ut den på egen hand, utan något stort förlag i ryggen. Och nu – drygt fyra år senare – är den plötsligt en internationell succé. Boken toppar Amazons försäljningslista i både Storbritannien och USA, före omsusade romaner som Harper Lees ”Go set a watchman”. Helt utan någon stor marknadsföringsbudget. – Jag har jobbat mycket med sociala medier, sedan har ryktet spridit sig från mun till mun. Boken verkar ha hjälpt många familjer, det är coolt, säger Carl-Johan Forssén Ehrlin. Varför har den blivit stor i Storbritannien och USA just nu? – Jag körde lite marknadsföring i England, och det lossnade där. Plötsligt gick den upp på bästsäljarlistan. Nationella tidningar har börjat skriva om den, det ringer reportrar från utlandet – nu på förmiddagen var det ett tv-team från amerikanska NBC News här i huset i Huskvarna och gjorde ett reportage! Allt gick på några dagar. Det är fascinerande, vi lever i en helt ny tid där saker sprids snabbt på sociala medier. Det är helt otroligt. Boken är en godnattsaga, konstruerad för att få barn att somna. Och det verkar fungera – kundrecensionerna på Amazon är lyriska, och vittnar om svårsövda ungar som slocknat efter bara ett par sidor. Carl-Johan Forssén Ehrlin har en bakgrund som beteendevetare och har läst lingvistik, men är ingen expert på barnpsykologi. – Men jag har funderat över hur vi tänker och kommunicerar, och har väl lyckats sätta in det i en kontext där det gör väldigt mycket nytta för hur man får barn att slappna av. Det ligger väldigt mycket eftertanke bakom boken, säger Carl-Johan Forssén Ehrlin. Och de senaste dagarna har stora förlag från hela världen hört av sig. – Jag har blivit bombarderad: förlag, agenter, översättare. Jag har inte hunnit sätta mig ned och fundera över det än. Det är lite kaosartat. Har du blivit rik på boken? – Haha, nej, än så länge har jag inte sett några siffror, så jag vet inte. Men jag hoppas kunna fokusera på att skriva en uppföljare nu. Många föräldrar har hört av sig med förslag på vad de vill ha hjälp med, så kanske försöker jag använda samma tekniker för att skriva om potträning. ”Kaninen som så gärna ville somna”. Carl-Johan Forssén Ehrlin gav ut boken på egna förlaget Ehrlin förlag 2011. Sedan dess har han låtit översätta boken till sju språk. Senaste veckan har boken klättrat på nätbokhandeln Amazons topplistor i USA och Storbritannien, och under måndagen toppade den båda försäljningslistorna.


Publikrekord och sol när DN-konserten fyllde 40 år

Summary: DN-konserten firade sin födelsedag i strålande sol. Över 40 000 besökare med picknickkorgar hade samlats utanför Sjöhistoriska museet i Stockholm. Solisten Helen Sjöholm rörde lyssnarna till tårar och det vackra vädret fick en egen applåd av den rekordstora publiken.

1975 arrangerades den första upplagan av DN-konserten. Inspirationen till evenemanget kom från de klassiska utomhuskonserter som gick att avnjuta i Central Park i New York. Succén var omedelbar och genom åren har publiken strömmat till Sjöhistoriska museets gräsmatta. De senaste åren har antalet besökare snuddat vid 40 000. Men intresset var ovanligt bubblande när DN-konserten under gårdagen fyllde 40, utan ens en antydan till 40-årskris. Flera timmar innan Kungliga Filharmonikerna, under ledning av dirigenten Anna-Maria Helsing, inrättade sig på scenen rådde det en myllrande folkfest på området. Kulturskolan fanns som alltid på plats för ett låta de minsta få utforska instrument. Bleckblåsaren Magnus Andersson berättade för den unga besökaren Stella (som också passat på att låta sig ansiktsmålas) hur det går till att spela trombon. Hon fattade galoppen på ett ögonblick och tutade därefter både glatt och ljudligt. — Det var inte alls svårt. Jag har aldrig spelat trombon förut. Men jag har spelat jättemycket leksakspiano, förklarade den lilla musikfantasten entusiastiskt. Eftermiddagen mjukstartade när DN:s kulturchef Björn Wiman höll ett samtal med kritikern Martin Nyström om dennes nya musikhistoriska bok. Då hade över 40 000 personer samlats i det gröna, vilket var publikrekord. Även i Djurgårdsbrunnsviken var det trångt. Flera båtar hade lagt till strax bakom scenen för att lyssna. När Björn Wiman sedan passade på att hylla det närmast övernaturligt vackra vädret bröt publiken ut i en spontan applåd. Ett tecken så gott som något på hur intensivt efterlängtad solen har varit. På traditionellt svenskt maner menade somliga till och med att det var lite för varmt. Dagens solist Helen Sjöholm gjorde entré i snövit fotsid klänning och sjöng Lasse Tennanders Stockholmshyllning ”Stolta stad” med en sådan ömhet att flera besökare blev blanka i ögonen. Den bitterljuva tolkningen blev också ett fascinerande exempel på musiken kraft. När hon sjöng med sin märkvärdigt klara röst satt hela jättepubliken alldeles tyst. Varför kom du till DN-konserten? Ingrid Claesén med dottern Ariel, Älvsjö – Min mamma berättade att hon skulle hit och då blev jag sugen. Men sedan gillar jag Helen Sjöholm också. Anna och Anna-Karin Ovsiannikov, Märsta – Jag kom för att jag tycker om Helen Sjöholm. Nu ska jag bara njuta tillsammans med min mamma Anna-Karin. Helena Louisedotter, Stockholm – Min kära väninna bjöd in mig och jag litar fullkomligt på hennes goda omdöme. Nu fick vi ju dessutom så underbart väder. Karin Haraldsson, Stockholm – Jag ska umgås med vänner och njuta av vädret, musiken och av Stockholm. Det här blir en härlig dag. Fredrik Rangstedt, Farsta – Jag tänker njuta av musik och ha det trevligt. Vi ska ha picknick med barnen. Dessutom är det ju så vackert här ute.


Colin Trevorrow regisserar nya Star Wars-filmen

Summary: Colin Trevorrow regisserar den nionde Star Wars-filmen. Han har tidigare gjort ”Jurassic World”.

I december släpps ”Star Wars: The Force Awakens” – den första av den nya Star Wars-trilogin – på biograferna. Och 2017 är det dags för del två. Nu avslöjar Lucasfilm vem som kommer att regissera den tredje episoden, som totalt sett är den nionde i ordningen, skriver BBC. Det blir Colin Trevorrow, som tidigare skrivit och regisserat ”Jurassic World”. Dessförinnan har han bara gjort en spelfilm, indiekomedin ”Safety Not Guaranteed”, men Kathleen Kennedy som är ordförande för filmbolaget Lucasfilm menar att han är en otrolig talang. – Colin är någon som jag har varit intresserad av att jobba med ända sedan jag såg ”Safety Not Guaranteed”. Och regissören själv är lika glad över det kommande samarbetet. – Det är en plats vid en lägereld, omgiven av en enastående grupp av berättare, filmmakare, artister och hantverkare, säger han.


Johan Croneman: Norrmännen har onekligen förtjänat den här tv-framgången

Summary: Den norska braksuccén ”Mammon” från 2014 har sedan länge hyllats i England och i Norge snittade de sex avsnitten på nästan 1,3 miljoner tittare. Det är en makalös siffra i ett land med cirka fem miljoner invånare.

Nordic noir har ju blivit ett etablerat begrepp i hela film- och tv-världen. Framförallt danska, sedan svenska, nu också norska produktioner har under senare år närmast tokhyllats internationellt. (Så scandic noir är egentligen ett bättre och kanske sannare uttryck, förlåt Finland.) Wallander, Stieg Larsson, ”Brottet”, ”Bron”, ”Borgen.” Skandinaviska skådespelare, författare och regissörer är hett byte i både England och USA. När SVT1 på söndag kväll klockan 21 premiärvisar den norska braksuccén ”Mammon” från 2014 har sedan länge hyllats i framför allt England (Sverige är ovanligt sena på bollen), i Norge snittade de sex avsnitten på nästan 1,3 miljoner tittare – det är en makalös siffra i ett land som hyser cirka fem totalt. Fox, som framgångsrikt förvandlade ”Brottet” till ”The killing” lade också omedelbart beslag på rättigheterna till ”Mammon”. En andra säsong spelas just nu in i Norge, premiär till årsskiftet. Och norrmännen har onekligen förtjänat en dylik tv-framgång, de har blixtrat till under senare år, senast med ”Frikänd” som SVT sände i våras. ”Mammon” har på samma sätt som i ”Friänd” (och detta var den seriens största förtjänst) en definitivt norsk prägel över det mesta, både när det kommer till naturen, skogen, mystiken, bymentaliteten - och de tjocka norska stickade tröjorna. Men många av deras regissörer och författare har också förstått hur man skickligt och oväntat byter fot och tempo, hur man trappar upp och komplicerar, där så många andra i stället brer ut sig och gärna förklarar allt minst två gånger. Per avsnitt. De har också utbildat en hel räcka med bra fotografer som vet hur de där bilderna skall fångas in och förmedlas. Bilderna till filmens förtexter är till exempel lysande - och väldigt skrämmande. Alla sex gånger! Jag har länge trott på det norska film- och tv-undret – det är nog här nu. Jag har fler invändningar mot ”Mammon”, flera gånger börjar jag nicka till - men då kliver de raskt in och petar in en mäktig överraskning som gör det omöjligt att inte låta sig, om inte trollbindas, så åtminstone återigen sätta sig spikrakt upp i stolen, luta sig fram och lägga örat till för att inte missa något viktigt. Serien är skapad, skriven och regisserad av bröderna Vegard och Gjermund Stenberg Eriksen och det allra bästa i serien är också en komplicerad relation mellan två bröder - och en rätt monstruös pappa, en präst som högaktar sin ene son, men faktiskt avskyr den andre. Det är sådant där som vi egentligen kollektivt inte vill veta något om, eller veta av, men så ofta ändå funderat över: Vem älskar pappa mest...? Jon Øigarden spelar den grävande journalisten Peter Verås som hamnar i ett knivigt moraliskt dilemma när han tipsas om att hans egen bror är inblandad i en mycket komplicerad (och snart dödsbringande) ekonomisk brottslighet. De redaktionella interiörerna med dess ofta cyniska medarbetare tillhör inte ”Mammons” starka sida, över huvud taget är de personliga relationerna snart mer intressanta än själva intrigen (och det finns att jobba på i scenografin), så om du nu inte faller i farstun redan under det första avsnittet så skall du kanske ändå gräva dig in mot de tre första för att bli riktigt upptagen och intresserad. Man får riktig och riklig lön för mödan. Norge har ju alltid haft bra mycket bättre författare än både Sverige och Danmark, men kanske har de ägnat för lite tid åt att skriva för film och tv? Och de har ännu inte riktigt samma klass på sina skådespelare, men ”Mammon” har definitivt några stycken som så småningom kan få ta ett kliv också utanför Skandinaviens gränser. Jag är uppriktigt glad för Norges skull.


Sara Lidman gestaltas gånger fyra

Summary: Det gjordes i Bob Dylan-filmen ”I'm not there” och med Marilyn Monroe i ”Blondiner”. Nu är det författaren Sara Lidmans tur att skildras genom flera olika skådespelare.

2014 blev författaren Sara Lidmans liv och gärning pjäs på Västerbottensteatern. Nu sätter Kulturhuset Stadsteatern upp föreställningen och låter författaren och debattören gestaltas genom skådespelerskorna Claire Wikholm, Angelika Prick, Nadja Mirmiran och Thérèse Svensson. Dramatikern America Vera-Zavala har skrivit manus till ”Sara Sara Sara – starka kvinnor pinkar stående” där besökarna får stifta bekantskap med Saror i skilda åldrar och livsfaser. Allt från nyuppvaknad skribent till trånsjuk älskande. – Jag har försökt få med både hennes skapande och hennes privatliv. Det var viktigt, eftersom livet är sådant. Det är intressant hur hon å ena sidan är efterfrågad och folk intervjuar henne och ställer frågor, men samtidigt kan hon bara tänka: ”Varför ringer han inte?”, säger America Vera-Zavala. Att låta flera skådespelare porträttera samma huvudperson är ett flitigt använt grepp inom teater och film. I Todd Haynes Bob Dylan-epos ”I'm not there” spelade sex olika skådespelare karaktärer baserade på rocklegenden i viktiga perioder av hans liv. Samma sak gjorde Sissela Lindblom 2004 i ”Blondiner”, om den mytomspunna filmstjärnan Marilyn Monroe. I höst ska även den norske författaren Karl Ove Knausgård skildras på detta sätt när ”Min kamp” sätts upp på Kulturhuset Stadsteatern i Stockholm. – I den klassiska monologformen blickar man ju tillbaka på en persons liv, blir efterklok och analyserande. Jag ville i stället att vi skulle vara med och leva med Sara i stället för att analysera henne. Att vara mitt i, i stället för att blicka tillbaka, och att grotta ner oss i vissa punkter som var viktiga för formandet av hennes liv, säger America Vera-Zavala. Olof Hanson har regisserat föreställningen. I hans tolkning av Sara Lidman växlar varje skådespelare mellan alla olika Saror i ett sorts ”associativt flyt”. Det är alltså inte nödvändigtvis alltid de yngre skådespelarna som gestaltar den yngre Sara och vice versa. – På det här sättet kan publiken ta vad den vill av föreställningen. Det blir inte en sanning och det blir mycket intressantare, säger han. Det här greppet används ofta om just verkliga, och ofta levande, personer. Det är lätt att tänka att det bygger på någon sorts ängslighet, en rädsla att inte skildra rättvist. Det tror i alla fall Tiina Rosenberg, professor i teatervetenskap vid Stockholms universitet. – Jo, faktiskt tror jag det. Det är alltid en känslig fråga att gestalta en annan människa. Folk kan ju bli urförbannade bara om de blir fotograferade ur fel vinkel, så därför finns ju alltid en risk med att gestalta en nu levande människa eller någon där familjen fortfarande lever. – Men använder man det här greppet kommer man lite grann ur det geggiga psykoanalytiska, man fokuserar mer på personens arv och lyfter från det intima, säger Tiina Rosenberg. Olof Hanson som har regisserat ”Sara Sara Sara” kände dock ingen sådan rädsla. – Nej, snarare har jag gett upp tanken på att göra Sara Lidman rättvisa. Vi kan bara ge vår bild och göra den så mångfacetterad som möjligt, säger han. Sara Lidman Född: 30 december 1923. Död: 17 juni 2004. Bakgrund: Författare, debattör och agitatör som växte upp på en gård i Missenträsk i Västerbotten. Debuterade och fick sitt genombrott 1953 med "Tjärdalen". Beskrev i sitt författarskap bland annat moderniseringen av norra Sverige genom sin romansvit "Jernbanesviten". Hon engagerade sig också mot bland annat Vietnamkriget och mot atomvapen. Var en av ledamöterna i Samfundet De Nio och tilldelades professorstitel 1999. Aktuell: Pjäsen om Sara Lidman, "Sara Sara Sara – starka kvinnor pinkar stående" har premiär på Lilla Scenen på Kulturhuset Stadsteatern i Stockholm den 15 augusti.


Förlaget slår tillbaka mot ”Millennium”-kritiken

Summary: I tisdagens DN kallade Stieg Larssons barndomsvänner den nya ”Millennium”-boken för ”gravplundring”. Men förlaget Norstedts håller inte med.

I tisdagens DN gick Stieg Larssons barndomsvänner Svante Brandén och Anders Lindblom till hård attack mot den fjärde boken i ”Millennium”-serien, skriven av David Lagercrantz. I debattartikeln kallas utgivningen för ”rena gravplundringen”, och duon menar att ”kommersialiseringen av Stiegs livsverk antar rena cirkusartade former”. Men Eva Gedin, förlagschef på Norstedts, försvarar arbetet kring den fjärde boken. – Det här har vi gjort i tätt samråd med brodern Joakim och fadern Erland Larsson och deras agent. Vi har hittat rätt författare och han har gjort ett fantastiskt jobb, säger Eva Gedin. Sedan den första boken i trilogin publicerades 2005 har intresset för ”Millennium” exploderat, och det har bland annat gjorts Hollywoodfilm och tecknade serier om karaktärerna. – Med tanke på att det har gått tio år sedan vi publicerade den första boken och att det finns massvis av Salanderkopior, så har det varit fantastiskt att gå tillbaka till urhistorien och göra en auktoriserad fortsättningsbok. Författaren Stieg Larsson vid sitt skrivbord på TT:s feature - och bildredaktion vid Kungsholmstorg i Stockholm 1984. Foto: Leif Blom /TT Barndomsvännerna Brandén och Lindblom poängterar i sin debattartikel att Stieg Larsson inte bara var en deckarförfattare utan också hade ett stort samhällsintresse som lever i hans verk. – Om man inte ser de djupare sakerna Stieg Larsson beskriver i samhället, exempelvis utsatta kvinnor och utsatta barn, då har man missat något i hela hans författarskap, säger Anders Lindblom. Eva Gedin säger att samma samhällsengagemang som Stieg Larsson hade är utmärkande för svensk och nordisk kriminallitteratur men att han samtidigt kunde skilja sitt arbete på tidningen Expo från sitt litterära författarskap. – När han skrev i Expo var det väldigt viktigt hur man formulerade varje ord. När han däremot skrev ”Millennium”-trilogin hade han väldigt roligt och han var tydlig med att han var i underhållningsgenren. Stiegs intention var att det här skulle bli en stor framgång, säger Eva Gedin. Att en annan författare har fått fortsätta Stieg Larssons verk med samma rollkaraktärer är en av aspekterna som Svante Brandén och Anders Lindblom inte kan se som moraliskt försvarbart. Men Eva Gedin poängterar att det inte är första gången något liknande sker. – Det finns fler exempel än bara James Bond och Agatha Christie. Att uppmärksamheten blir så stor i det här fallet handlar om att böckerna är en så enorm framgång, och de speciella omständigheterna som rått från början, säger Eva Gedin. Finns det inte ett moraliskt problem med att låta någon ta över en död författares karaktärer? – Absolut, därför är det viktigt att man inte luras utan är väldigt tydlig med varför man gör det här. David Lagercrantz har fått lov att skriva sina egna böcker och vi längtar efter nya historier om Lisbet Salander. Blir det här lyckosamt kommer nya läsare hitta fram till Stieg Larssons böcker, det är en viktig del av förvaltningen av ett författarskap. Tror du att Stieg Larsson skulle ha haft något emot det? – Den frågan tycker jag är obsolet. Om Stieg hade levt, då är jag 100 procent säker på att han hade skrivit många fler böcker i genren. Då hade vi aldrig behövt fundera på det här, säger Eva Gedin. Stieg Larssons arv • Stieg Larsson (1954-2004) var journalist, chefredaktör på tidningen Expo och aktiv i kampen mot högerextremism och rasism. Han avled i november 2004, en kort tid innan första delen i Millenniumtrilogin gavs ut. • I Millenniumtrilogin ingår böckerna ”Män som hatar kvinnor” (2005), ”Flickan som lekte med elden” (2006) och ”Luftslottet som sprängdes” (2007). • Vid årsskiftet 2014/2015 hade böckerna sålts i sammanlagt 80 miljoner exemplar i ett 50-tal länder. • Stieg Larsson levde tillsammans med arkitekten Eva Gabrielsson i 32 år, men paret gifte sig aldrig, vilket gjorde att Stiegs far och bror Erland och Joakim ärvde hans tillgångar. 2009 erbjöd de Eva Gabrielsson 20 miljoner, men hon tackade nej. • För drygt två år sedan fick författaren David Lagercrantz uppdraget att ta över stafettpinnen från Stieg Larsson och skriva den fjärde boken om Lisbeth Salander och Mikael Blomkvist. Millenniumserien • DN:s samlade artiklar om Millenniumserien.


Stockholmarnas egen festival firar tio år

Summary: Stockholms kulturfestival vill vara ett evenemang för lokalbefolkningen. I år arrangeras festivalen för tionde året i rad, och temat är Storbritannien.

2006 arrangerades Kulturfestivalen i Stockholm för första gången. När festligheterna drar i gång i dag, med Storbritannien som tema, firar man alltså 10-årsjubileum. Men det är inget som kommer att uppmärksammas under de sex dagar som festivalen pågår. – Vi är så anspråkslösa att vi tycker att 10 år inte är en särskilt lång tid i en festivals liv, säger den konstnärlige ledaren Claes Karlsson. Värt att notera i sammanhanget är emellertid att Vattenfestivalen inte överlevde i 10 år. Det var ett evenemang som det rådde minst sagt delade meningar kring när det arrangerades under 1990-talet. Turisterna flockades samtidigt som delar av lokalbefolkningen valde att fly stan. – Jag jobbade själv med Vattenfestivalen. Men det stämmer att den fick en del kritik. När vi inledde arbetet med Kulturfestivalen började vi i en annan ände. Vi ville inte stänga av trafiken och vi ville inte ha för mycket kommers och öltält, säger Claes Karlsson. Han påpekar att han förstås blir glad om Kulturfestivalen lockar turister och utomsocknes besökare. Men det övergripande målet är att göra festivalen angelägen för stockholmare. – Ur ett socialt perspektiv så behöver Stockholm den här typen av gemensamma plattformar där folk kan mötas på öppna villkor. Kulturfestivalen är gratis och lättillgänglig. Folkfestaspekten är viktig och vi vill bygga upp detta långsamt, tillsammans med staden och dess invånare. Som folkfest betraktad har Kulturfestivalen i dag flera konkurrenter. Popaganda och Stockholm music and arts är två av de mer kvalificerade. Men Claes Karlsson tycker ändå att Kulturfestivalen har ett tydligt existensberättigande. – Öppenheten är en viktig utgångspunkt. Det finns många andra festivaler som är väldigt bra i sig. Men de är ofta begränsande och i någon mån exkluderande. De inkluderar i varje fall inte alla som vi gör. Det är vårt uppdrag och det är den stora skillnaden. Att veva i gång ett projekt av Kulturfestivalens storlek mitt i hjärtat av Stockholm är en utmaning, inte minst logistiskt, det medger Claes Karlsson. – Stockholm hade länge ett rykte om sig att vara en svår evenemangsstad. Det är klart att man ibland önskar att det fanns fler och större evenemangsytor. Staden är tätt byggd. Det skulle vara lättare att hålla till på ett gärde, fast då skulle vi tappa det inkluderande. Med detta sagt vill jag framhålla att det blivit väldigt mycket lättare att göra saker under de här tio åren. Det är mindre byråkrati och fler samarbeten mellan olika delar av stan. Claes Eriksson säger att detta är en positiv utveckling som Kulturfestivalen delvis har bidragit till. – Ingen rörde sig på Brunkebergstorg innan vi var där. Det var en totalt bortglömd plats. Men vi bet oss fast där och det gick jättebra. Nu bygger man om och förnyar Brunkebergstorg. Det gäller i viss mån även Gustav Adolfs torg. Vi ska vara pionjärer och utveckla platser. Stockholms kulturfestival. Festivalen arrangeras på sju scener i centrala Stockholm mellan den 11 och 16 augusti. Fri entré för samtliga programpunkter. Delar av programmet: ”Play me I’m yours”. Som en del av ett internationellt konstprojekt har britten Luke Jerram ställt ut ett 15-tal pianon, alla försedda med uppmaningen ”play me I’m yours”. ”Dominoes”. 7 000 väldiga dominoblock faller i en vindlande rad genom centrala Stockholm. Magnus Carlson & The Northern Soul Orchestra. Northern soul på svenska med ömsint sångare. Tensta Gospel Choir. Gospelsång med gäster som Kristin Amparo. Long Vehicle Cirkus. Tjeckisk akrobatik på styltor inspirerad av klassisk jazz. Gandini Jugglers. Nio brittiska jonglörer sätter rotation på 80 äpplen och fyra serviser. Sidestepper. Svängig electro-cumbia direkt från Bogotá. A String Selection – Reckless Sleepers. Experimentell konst med sågar, möbler och dansare. Zara Larsson. En av sommarens mest uppmärksammade artister gör en av sina få Sverigespelningar. Bokbord på Drottninggatan. Världens längsta bokjippo fyller 25 år. Sveriges Radios symfoniorkester. Jazz Voice med bland andra Dee Dee Bridgewater. Se hela programmet på kulturfestivalen.stockholm.se


Matilda Gustavsson: Att vara glad på jobbet är en växande klassfråga

Summary: Hånade bilder av livströtta RBF:s sveper förbi. Resting bitch faces. Kristen Stewart, Michelle Obama, Angela Merkel. Otaliga tjejer kan, liksom jag, identifiera sig: jag får ofta höra att jag ser bedrövad ut.

”RBF” betyder ”resting bitch face” och förkortningen tar just nu över internet. Den beskriver de kvinnor - alltid kvinnor - som ser sura ut när de slappnar av: ett fejs vars innehavare inte är i sitt ansikte utan tänker på något annat medan mungiporna drar nedåt och ögonen slappar. Hånade bilder av livströtta RBF:s sveper förbi. Kristen Stewart, Michelle Obama, Angela Merkel. Otaliga tjejer kan, liksom jag, identifiera sig: jag får ofta höra att jag ser bedrövad ut, även när jag inte är det. Text efter text om fenomenet publiceras. Om huruvida vi med RBF får mer eller mindre rynkor. Många bloggare beskriver en lättnad, som om de plötsligt fått en förklarande diagnos: ”det var inte jag som var konstig, det var mitt RBF” (som då folk under en period plötsligt förstod hela sina liv utifrån att de var ”introverta”). Olika psykologer har teorier och jag känner igen mig i den om att RBF kan vara ett försvar, eller bara ofrånkomligt, för oss med mycket ångest. Att ett olyckligt ansikte kanske är olyckligt, och i den tanken finns det nya uttryckets kärna. Världen snurrar runt kvinnors glädje; kvinnors glädje är en arketyp, en musa och Manic Pixie Dream Girl, en så ljus moder att motsatsen är hotande och nästan naturvidrig. Jag minns vuxnas vakande oro över ledsna flickor, tipsen om hur man fixade en kille genom att inte ha ”korslagda armar”. Hörde jag någonsin en man beskrivas som en ”solstråle” eller ”glädjespridare”? Så länge jag kan minnas har jag kämpat för att bli glad och, eftersom att det sällan funkat, åtminstone se glad ut. För allas skull, för att flickors ansikten är projektionsytor. Medan pojkar och mäns lycka eller eufori, den är deras egen. Så framträder någon sorts omvänd logik i att samhället förväntar sig som mest glädje av dem som möter starkast motstånd. Kvinnor ska le och nyanlända invandrare, som ofta bär ett ofattbart tungt bagage, ska dessutom ha en inre känsla av tacksamhet. I Kristina Sandbergs fantastiska sommarprat om sin romankaraktär Maj talade hon om hemmafruns trivselskapande roll: att vara glad var ideologiskt motiverat och ett nav i samhällsbyggandet. I vår tids servicesektor, den marknad som växer snabbast och främst sysselsätter kvinnor men också allt fler unga män, är arbetsbeskrivningen ungefär likadan: man konkurrerar med sin charm och sin varma blick i en expanderande känsloekonomi. Men i den finns också motstånd. Kristina Sandberg beskriver glappet mellan Majs leende och hennes mörka tankar som en revolt. Mannen och barnen kan få alla hennes omsorger och vänliga ord men inte hennes inre. Inte hennes verkliga glädje. Jag tänker på tjejen jag lärde känna på Online, där vi sålde motortidningsprenumerationer. Jag kom sällan över grundlönen, trots att jag läste manualer om hur man bäst betonade kundens namn. Men hon var drottning. När hon sålde var ansiktsdragen en dans, som om det gick små trådar mellan dem och kundens själ och samtidigt, om man var uppmärksam, såg man den i hennes ögon, den lilla leken. High five efteråt. Hon fick högst provision av oss alla, skulle säga upp sig och resa till Indien. Att vara glad på jobbet är en växande klassfråga. Ju surare du kan vara desto troligare att du är en rik konstnär. Jag minns första gången jag tjänade pengar på något som inte krävde ett uns leende (sålde en artikel). Och en gång stod jag ensam på en tågperrong och flabbade (min glädje, när den kommer, är en stor, ofta privat känsla) för att innebörden av den sortens arbete kickade in. Jag måste inte le. Åtminstone kändes det så i stunden. Forever resting bitch face. • Fler kulturkrönikor av Matilda Gustavsson och DN:s andra krönikörer


Lyxliv viktigare än gymmet för Napoleon Solo

Summary: Brittiska hunken Henry Cavill visar en komisk ådra som CIA-agenten Napoleon Solo i Guy Ritchies ”The Man from UNCLE” som har svensk premiär nästa vecka. Och, ja, Cavill drömmer om att få spela James Bond...

Numera 32-åriga Henry Cavill har redan provspelat för rollen som James Bond. Men då var han bara 21 och filmbolaget letade efter vem som skulle göra ”Casino Royale”. – Daniel Craig var redan utsedd till att spela den sedvanliga James Bond. Men de ville förnya rollfiguren och hade också en lista på skådespelare som skulle spela en yngre Bond som ännu inte var torr bakom öronen. Där valdes jag ut. Antingen höll jag inte måttet eller så bestämde sig bolaget för att ta den mer traditionella vägen, berättar Henry Cavill. Hans tonfall är neutralt. Men det är uppenbart att han var fruktansvärt nedslagen då när han jagade roller i USA och Storbritannien i början av karriären. Att få huvudrollen i en jätteproduktion som James Bond måste ha varit en dröm. – I efterhand är jag väldigt glad att Daniel Craig fick rollen. Han har verkligen utvecklat karaktären och jag hade förmodligen inte gjort den tillräckligt bra som 21-åring. Istället för att karriären tog turbofart har Henry Cavill gradvis arbetat sig in i Hollywood. Ett år efter ”Casino Royale” var det premiär för brittiska tv-serien ”The Tudors” där Cavill spelar adelsman i Henrik VIII:s hov. – Tudors gjorde förmodligen att jag blev uppmärksammad i USA och fick chans att prova som Stålmannen. Den filmen förändrade allt. ”The Man of Steel” (2013) var Cavills stora genombrott mot medspelare som Amy Adams, Kevin Costner och Russell Crowe. Uppföljaren ”Batman v Superman” har premiär nästa år och två nya Justice League-filmer är planerade där Henry Cavill åter ska dra på sig sin blå dräkt och röda mantel. Han är i London för att göra reklam för ”The Man from UNCLE”, som har världspremiär nästa vecka. Filmen är brittiska regissören Guy Ritchies nyinspelning av 60-talsserien om agentsamarbete mellan USA och Sovjet i kalla krigets skugga. Henry Cavill spelar CIA-agenten Napoleon Solo. När han möter pressen märks att det är ett tag sedan filmen spelades in. Cavills muskler under den mörkblå långärmade tröjan är stora som Stålmannens, inte som en amerikansk livsnjutare på 1960-talet. – Napoleon Solo är en roll där jag inte behövt förbereda mig särskilt mycket fysiskt. Han gillar ett liv i lyx och går inte till gymmet varje dag eftersom han har viktigare saker för sig, som drinkar och kvinnor, säger Henry Cavill och ler. Lägg till att ”The Man from UNCLE” har biljakter, explosioner och skurkar som vill skaffa sig kontroll över vapen som kan förstöra världen – låter precis som grund-ingredienserna till en Bondfilm. Vill du spela James Bond? – Det beror på manus och vem som är regissör. Producenter lär vara Barbara och Mike (Broccoli och Wilson). Om vi satte oss ner tillsammans i ett rum så är det utgången av det samtalet som avgör om jag tar jobbet. Henry Cavill anser att James Bond är en cool gestalt att skildra, men det finns annat runtomkring som är viktigare. – Är det en regissör jag arbetat med tidigare och då inte gillat vill jag inte spendera elva månader med den personen. Livet är för kort för det. Cavill gör gärna en uppföljare till ”Mannen från UNCLE”. – Men det är upp till bolaget. Är filmen en kommersiell framgång blir det definitivt en fortsättning. I rollistan finns bland andra Hugh Grant och Sveriges nya internationella stjärna Alicia Vikander. Utan att avslöja för mycket har hon en av de mest minnesvärda scenerna när hon hinkar i sig vodka och dansar i pyjamas. I ”The man from UNCLE” är det ännu en gång en britt som spelar amerikan. Senaste åren har ovanligt många britter haft framträdande roller i Hollywoodproduktioner, till exempel som superhjältar. Veteranen Michael Douglas talade nyligen om krisläge för unga amerikanska aktörer. Los Angelesfödda Armie Hammer, som spelar KGB-agenten Illya Kuryakin i ”UNCLE”, har en förklaring till att brittiska skådespelare gör succé. – De tar yrket seriöst. I USA har vi den märkliga kändiskulturen. Människor blir skådespelare för att kunna bli berömda, inte för att vilja agera, berätta en historia eller någon annan genuin drivkraft. Kändisskap är ingen bra utgångspunkt för att bli duktig skådespelare. Och gör folk från andra länder en bättre insats vid provspelningen får de helt enkelt jobbet, säger han. Henry Cavill sitter bredvid, lyssnar och ser ut att hålla med. Han har också startat ett produktionsbolag med en bror och en god vän. – Jag är intresserad av att ha kontroll över hela processen; ställa samman filmen, klippa, marknadsföra den. Jag tror inte jag kan bli regissör, men däremot producent. Då får jag chans att berätta historier som jag tycker är viktiga, säger han. Fakta. Henry Cavill Född 1983 och uppvuxen på ön Jersey i Engelska kanalen. Hoppade av skolan som 17-åring för att spela i filmen ”Greven av Monte Cristo”. Hankade sig fram i mindre roller, till exempel i tv-serierna ”Kommissarie Lynley” och ”Morden i Midsomer”, innan han fick en framträdande roll i ”The Tudors” och sedan huvudrollen i ”Immortals” och ”Man of steel”. ”The Man from UNCLE” är en Nyinspelning av den populära 60-tals serien där Robert Vaughn och David Mc Callum hade huvudrollerna.


Dramatenregissör till Ung scen öst

Summary: Dramaturgen och regissören AnnaLina Hertzberg blir ny konstnärlig ledare för Ung scen öst i Östergötland.

Med erfarenhet från bland annat Dramaten, Stockholms stadsteater, Teater Västernorrland och flera internationella projekt tar AnnaLina Hertzberg nu över som konstnärlig ledare på Ung scen/öst, där hon har verkat som projektledare på scenkonstlaboratoriet under två säsonger. "Jag vill nå ut till alla barn och unga i Östergötland, med musik och rytm, med dokumentära berättelser om hur det östgötska samhället och omvärlden påverkar varandra och genom att skapa nyskrivna klassiker", säger AnnaLina Hertzberg i ett pressmeddelande. AnnaLina Hertzberg är född i Umeå och uppvuxen på Gotland. Tidigare i sommar höll hon i skrivarskolan "Women playwright international" i Kapstaden i Sydafrika. Hon ersätter Malin Axelsson som har blivit ny konstnärlig ledare för Radioteatern.


Elektronisk och naturskön festivalduell

Summary: I helgen är det dags för Norbergfestivalen och Into the valley. Båda festivalerna inriktar sig på elektronisk musik och äger rum i natursköna områden – bara någon timme från varandra. Frågan är om publiken räcker för båda.

De senaste åren har flera festivaler etablerats i Sverige där elektronisk musik breder ut sig i kontrasterande, natursköna omgivningar. Camp cosmic på Gotland, Norbergfestivalen i Västmanland och Into the valley i Dalarna. De två sistnämnda går båda av stapeln i helgen – i samma geografiska område, med en dryg timmes bilavstånd orterna emellan. För Norbergfestivalen är det sextonde året i rad, medan Into the valley har premiär i år. Frågan är då, i dessa tider av olyckskraxande om festivaldöd, om det finns plats för två så snarlika evenemang. – Vi hoppades sälja slut på biljetter men har sålt något mindre än förhoppningarna. Å andra sidan är det få festivaler som säljer slut, särskilt första året, säger Mattias Hedlund, initiativtagare till Into the valley. Han medger att det finns viss konkurrens festivalerna emellan. – När vi bestämde datum ville vi inte krocka med Norberg och trodde att de skulle köra helgen innan. Men det är svårt att skjuta på det när man väl har släppt alla biljetter. Så självklart finns en konkurrens, även om våra målgrupper ser lite olika ut, men jag hoppas att vi inte har stört dem och tagit kunder från dem, säger han. Sara Fors är kassör på Norbergfestivalen. Hon har inte märkt av någon konkurrens. Tvärtom har man i år sålt fler förköpsbiljetter än något annat år, och bara antalet sålda förköpsbiljetter har i år varit fler än totala biljettförsäljningen förra året trots att festivalen då firade femtonårsjubileum. – Även om det på många sätt är liknande musikstilar det handlar om, så rör sig vår festival mer åt det experimentella hållet. Säkert finns en viss överlappning i publik, men snarare känns det roligt att det händer annat också inom samma område i regionen. Att de två festivalerna tar plats inom den snäva geografiska radien är ingen slump, menar Fors. – Jag tror att det handlar jättemycket om miljöerna. Dalhalla, där Into the valley sker, är en helt magiskt vacker plats, och det finns något lockande i kontrasten mellan elektronisk musik och en storslagen, naturskön miljö. Det är lite samma med oss: Norberg är en lantlig miljö med nedlagd industri som är mycket intagande. De här miljöerna finns just i Dalarna- och Västmanlandregionerna, de gamla gruvorterna som dessutom ligger förhållandevis nära mycket annat. Både vår och Into the valleys festivalproduktion utgår från Stockholm så det finns en aspekt i det med kommunikationer, frakt och att det är lättare att få hit artister än till, säg, Norrbotten. Även för Mattias Hedlund var det miljön som blev tungan på vågen i valet av plats. Den naturligt formade amfiteatern Dalhalla är vanligtvis spelplatsen för opera- och teaterföreställningar, och National Geographic rankade den som sjätte bästa konsertarenan i världen. Brittiska The Guardian listade å sin sida Into the valley bland sommarens tio bästa europeiska festivaler, innan den alltså ens gått av stapeln. – Jag hade ingen koll på Dalhalla tidigare, men en av mina anställda visade området för mig. Vi blev båda helt sålda, så anledningen att vi gör det i Dalarna är för att platsen är så sinnessjukt vacker. Och 60 procent av biljetterna vi sålt är till människor i andra länder, säger Mattias Hedlund. Elektroniska festivalerNorbergfestivalen:Festivalen Fakta. Elektroniska festivaler Norbergfestivalen: Festivalen startades 1999 och hålls i det övergivna gruvområdet Mimerlaven i Norberg. Mellan 60 och 120 artister spelar varje år. Festivalen började som ett svensk-danskt samarbete men arrangeras sedan 2012 av svenska föreningen Norbergfestival. Musikaliskt spänner festivalen från elektronisk konstmusik och experimentellt, till techno och dubstep. I år spelar bland andra M.E.S.H., Brada, Caterina Barbieri, Ida Lundén, Groovestreet och Klara Lewis. Festivalen hålls 30 juli–1 augusti. Into the valley: Festivalen hålls för första gången i år, i Dalhalla utanför Rättvik. Dalhalla är en friluftsteater i det nedlagda kalkstensbrottet Draggängarna som sedan 1991 använts som scen för både opera och popkonserter. Med Into the valley vill arrangörerna ta stadspulsen till skogen. Inriktningen är elektronisk dansmusik. Bland artisterna finns Dj Koze, John Talabot, Mount Kimbie, Magda, Baba Stiltz och Eli Verveine. Festivalen hålls 31 juli–1 augusti. Fler dansmusikfestivaler: Norberg och Into the valley är inte de enda festivalerna med inriktning på elektronisk musik och dansmusik i Sverige. Tidigare i sommar har bland annat Summerburst (Stockholm och Göteborg) och Volt (Uppsala) hållits. 21–22 augusti ordnas Dans dakar i  Stockholm och i februari 2016 är det dags för Sónar Stockholm.


Leila Lindholms sommarprat anmäls för reklam

Summary: Leila Lindholms sommarprat har anmälts till granskningsnämnden för att hon i programmet ska ha marknadsfört sitt företag och produkter. ”Manus är skickat och noga granskat av Sveriges radios jurist innan sändning”, svarar Leila Lindholm.

Leila Lindholms debut som sommarpratare i P1 innehöll berättelser om bland annat döden, sexismen i restaurangbranschen – och det egna entreprenörsskapet. Lite väl mycket om det sistnämnda, tyckte somliga. Granskningsnämnden har nu fått in tre anmälningar om otillbörligt gynnande, rapporterar Aftonbladet. I anmälningarna står det bland annat att sommarvärden ska ha marknadsfört sitt företag och produkter flera gånger under programmet och att hon ska ha gjort ”oförskämt mycket reklam både för sina böcker och sina butiker”. Helena Söderman på myndigheten för radio- och tv säger till Aftonbladet att både Sommar i P1 och andra produktioner i bland klarar sig undan fällning för att gynnandet kan vara motiverat av ett underhållnings- eller informationsintresse. Programchefen Bibi Rödöö, känner till anmälningarna och har inga synpunkter på sommarpratet. – Vi visste ju vad hon ville berätta om och hur hon skulle uttrycka det, vi tyckte att det var okej. Så granskningsnämnden får prova det, säger hon. I ett sms till Aftonbladet uppger Leila Lindholm att ”manus är skickat och noga granskat av Sveriges radios jurist innan sändning.”