Jens Liljestrand: ”Mobergland. Personligt och politiskt i Vilhelm Mobergs utvandrarserie”

Summary: Få böcker har fastnat i det kollektiva minnet så som Vilhelm Mobergs ”Utvandrarna”. I ”Mobergland” undersöker Jens Liljestrand hur den framgångsrika romansviten blev en historisk sanning. DN:s Ola Larsmo har läst.

För ett par år sedan besökte jag Lindstrom, Minnesota. Som många andra på visit i emigrantland kände jag både fascination inför historien i sig och en smula förundran inför den kitsch den svensk-amerikanska historien serverades insvept i. (”Lindstrom bakery – home of the original Swedish doughnut!”) På torget stod Karl Oskar och Kristina staty. Vi åkte också ut till Nya Duvemåla, komplett med astrakanträd, ett tvåvåningshus med den typiska, amerikanska liggande panelen, kanske likt det hus Karl Oskars och Kristinas barn byggde sig. Men huset var flyttat till platsen för några år sedan. På andra sidan vägen låg däremot Glader cemetery, den ursprungliga begravningsplatsen för de tidiga svenska emigranter som kom hit just från Ljuders socken under 1850-talet, med Anders Petter Nilsson Glader och Elin Glader i spetsen. Under hela besöket samma underliga, lite krypande känsla av att befinna sig på gränsen mellan en fiktion – Vilhelm Mobergs romaner – och en historisk verklighet, där romanen sakta trängde undan historien. Jag tror inte att det är möjligt att inte fascineras av Mobergs romansvit. Om man för ett ögonblick händelsevis blivit mätt på de strävsamma Karl Oskar och Kristina är det minst lika intressant att fråga sig hur fyra romaner kan koppla ett sådant grepp om en hel nation som Mobergs böcker gjort. Mobergs emigranter fastnar i det kollektiva minnet i kraft av skildringens tyngd och skärpa – men typiska är de inte. De flesta reste senare, till andra miljöer, till andra öden. När det gäller den historiska bakgrunden tar sig Utvandrarsviten ordentliga friheter, vilket det är helt okej för en roman att göra. För Moberg var det viktigt att skildra själva impulsen att ge sig av och skapa sitt eget liv, inte att för alltid teckna den ”typiska” bilden av den svenska emigranten. Men det var just vad som blev resultatet. Inte minst därför är det spännande att läsa Jens Liljestrands nya avhandling ”Mobergland”, där han tar itu med bakgrunden till det svenska nittonhundratalets mest framgångsrika roman. Snarare än att skjuta in sig på de punkter där Mobergs utvandrare blir otypiska vill Liljestrand undersöka varför det blev så viktigt att se romansviten just som en sanning om ”hur det egentligen var”. En viktig punkt för Liljestrand är att bana vägen för vad man skulle kunna kalla för en nybiografisk läsning. Där mycket litteraturkritik och forskning i spåren av femtiotalets ”nykritik” velat bortse från författarens eget liv, för att just vilja se texten som en värld i sig, vill Liljestrand sätta in Mobergs romaner i ett biografiskt sammanhang. Ett centralt resonemang i avhandlingen handlar om att läsa ”Utvandrarna” som en ”kalla krigs-roman”: På flera av de punkter där Mobergs skildring, som ju byggde på ordentliga efterforskningar, ändå avviker från de historiska förlagorna böjs fiktionen av enligt vissa mönster, in mot det klimat där de skrevs och som avtryck av de hållningar Moberg själv just då intog. Moberg var under kriget en av medlemmarna i den så kallade Tisdagsklubben, utkastet till en svensk motståndsrörelse i händelse av en tysk ockupation. I likhet med många andra upprördes han över samlingsregeringens ”medgörlighet”, liksom över det faktum att flera av de starkaste antinazisterna inom det socialdemokratiska partiet rensades ut vid 1944 års kongress. Just detta tar Liljestrand inte upp – men det är en förklaring till Mobergs starka avsky för efterkrigstidens byråkrati och den tidens sosseparti. Under det decennium då Utvandrarsviten skrivs är Moberg närmast helt okritisk i sin USA-syn och argumenterar för svenskt Natomedlemskap. Under slutet av sitt liv blir han alltmer förbittrad inför krigföringen i Vietnam, vilket Liljestrand visar går igen i hans sista roman ”Förrädarland” (1967). Men läst på det viset blir Utvandrarsviten, utan att förfalla till allegori (Moberg skriver för bra för det) ändå till en spegel av sin tid. Här finns det av Moberg upplevda behovet av att fly från en byråkratisk övermakt till det ”fria Västerlandet” – men också detaljer kritiska till den livsstil som i femtiotalets USA framhävs som höjden av frihet. Ett av Liljestrands exempel handlar om hur Karl Oskars beslut att bygga sin gård långt från samhället avviker från de historiska utvandrarnas sätt att leva. Den plats vid Chisago Lake där romanen utspelar sig urbaniserades tidigt, och emigranterna höll gärna ihop, som emigranter gör. Men Kristinas isolering i hemmet långt från alla sammanhang stämmer bra med det femtiotalets förortsliv som på andra håll framhölls som norm och idyll. Det finns förstås även andra sätt att läsa Mobergs romaner mot deras samtid. En av de saker Liljestrand inte berör, och som jag gärna sett att han tagit upp, är också varför romanerna slog alla försäljningsrekord. De passar in i ett större mönster: i roman efter roman under svenskt nittonhundratal anar man hela tiden en och samma bakgrundmyt – den om Exodus, om utträdet ur fattigdomen, in i det moderna. Hos Moberg får den sin allra tydligaste utformning. Tusentals läsare hade lossnat ur svensk småstad och landsbygd och på flyttlasspolitikens flak svepts in till storstaden där de flesta fick det bättre, om än i förorten och inte vid Chisago Lake – till priset av en rotlöshet och en vag känsla av brutna sammanhang som ingen ny, svartvit tv riktigt kunde överskyla. Men som Liljestrand visar står Mobergs bild av emigranten starkare än någonsin och låter sig också fogas in i helt olika ideologiska sammanhang – desto viktigare, alltså, att diskussionen av hans verk fortsätter.


”Utvandrarna” en spegel av 50-talet

Summary: Få böcker har fastnat i det kollektiva minnet så som Vilhelm Mobergs ”Utvandrarna”. I ”Mobergland” undersöker Jens Liljestrand hur den framgångsrika romansviten blev en historisk sanning.

Böcker Jens Liljestrand ”Mobergland. Personligt och politiskt i Vilhelm Mobergs utvandrarserie” Ordfront För ett par år sedan besökte jag Lindstrom, Minnesota. Som många andra på visit i emigrantland kände jag både fascination inför historien i sig och en smula förundran inför den kitsch den svensk-amerikanska historien serverades insvept i. (”Lindstrom bakery – home of the original Swedish doughnut!”) På torget stod Karl Oskar och Kristina staty. Vi åkte också ut till Nya Duvemåla, komplett med astrakanträd, ett tvåvåningshus med den typiska, amerikanska liggande panelen, kanske likt det hus Karl Oskars och Kristinas barn byggde sig. Men huset var flyttat till platsen för några år sedan. På andra sidan vägen låg däremot Glader cemetery, den ursprungliga begravningsplatsen för de tidiga svenska emigranter som kom hit just från Ljuders socken under 1850-talet, med Anders Petter Nilsson Glader och Elin Glader i spetsen. Under hela besöket samma underliga, lite krypande känsla av att befinna sig på gränsen mellan en fiktion – Vilhelm Mobergs romaner – och en historisk verklighet, där romanen sakta trängde undan historien. Jag tror inte att det är möjligt att inte fascineras av Mobergs romansvit. Om man för ett ögonblick händelsevis blivit mätt på de strävsamma Karl Oskar och Kristina är det minst lika intressant att fråga sig hur fyra romaner kan koppla ett sådant grepp om en hel nation som Mobergs böcker gjort. Mobergs emigranter fastnar i det kollektiva minnet i kraft av skildringens tyngd och skärpa – men typiska är de inte. De flesta reste senare, till andra miljöer, till andra öden. När det gäller den historiska bakgrunden tar sig Utvandrarsviten ordentliga friheter, vilket det är helt okej för en roman att göra. För Moberg var det viktigt att skildra själva impulsen att ge sig av och skapa sitt eget liv, inte att för alltid teckna den ”typiska” bilden av den svenska emigranten. Men det var just vad som blev resultatet. Inte minst därför är det spännande att läsa Jens Liljestrands nya avhandling ”Mobergland”, där han tar itu med bakgrunden till det svenska nittonhundratalets mest framgångsrika roman. Snarare än att skjuta in sig på de punkter där Mobergs utvandrare blir otypiska vill Liljestrand undersöka varför det blev så viktigt att se romansviten just som en sanning om ”hur det egentligen var”. En viktig punkt för Liljestrand är att bana vägen för vad man skulle kunna kalla för en nybiografisk läsning. Där mycket litteraturkritik och forskning i spåren av femtiotalets ”nykritik” velat bortse från författarens eget liv, för att just vilja se texten som en värld i sig, vill Liljestrand sätta in Mobergs romaner i ett biografiskt sammanhang. Ett centralt resonemang i avhandlingen handlar om att läsa ”Utvandrarna” som en ”kalla krigs-roman”: På flera av de punkter där Mobergs skildring, som ju byggde på ordentliga efterforskningar, ändå avviker från de historiska förlagorna böjs fiktionen av enligt vissa mönster, in mot det klimat där de skrevs och som avtryck av de hållningar Moberg själv just då intog. Moberg var under kriget en av medlemmarna i den så kallade Tisdagsklubben, utkastet till en svensk motståndsrörelse i händelse av en tysk ockupation. I likhet med många andra upprördes han över samlingsregeringens ”medgörlighet”, liksom över det faktum att flera av de starkaste antinazisterna inom det socialdemokratiska partiet rensades ut vid 1944 års kongress. Just detta tar Liljestrand inte upp – men det är en förklaring till Mobergs starka avsky för efterkrigstidens byråkrati och den tidens sosseparti. Under det decennium då Utvandrarsviten skrivs är Moberg närmast helt okritisk i sin USA-syn och argumenterar för svenskt Natomedlemskap. Under slutet av sitt liv blir han alltmer förbittrad inför krigföringen i Vietnam, vilket Liljestrand visar går igen i hans sista roman ”Förrädarland” (1967). Men läst på det viset blir Utvandrarsviten, utan att förfalla till allegori (Moberg skriver för bra för det) ändå till en spegel av sin tid. Här finns det av Moberg upplevda behovet av att fly från en byråkratisk övermakt till det ”fria Västerlandet” – men också detaljer kritiska till den livsstil som i femtiotalets USA framhävs som höjden av frihet. Ett av Liljestrands exempel handlar om hur Karl Oskars beslut att bygga sin gård långt från samhället avviker från de historiska utvandrarnas sätt att leva. Den plats vid Chisago Lake där romanen utspelar sig urbaniserades tidigt, och emigranterna höll gärna ihop, som emigranter gör. Men Kristinas isolering i hemmet långt från alla sammanhang stämmer bra med det femtiotalets förortsliv som på andra håll framhölls som norm och idyll. Det finns förstås även andra sätt att läsa Mobergs romaner mot deras samtid. En av de saker Liljestrand inte berör, och som jag gärna sett att han tagit upp, är också varför romanerna slog alla försäljningsrekord. De passar in i ett större mönster: i roman efter roman under svenskt nittonhundratal anar man hela tiden en och samma bakgrundmyt – den om Exodus, om utträdet ur fattigdomen, in i det moderna. Hos Moberg får den sin allra tydligaste utformning. Tusentals läsare hade lossnat ur svensk småstad och landsbygd och på flyttlasspolitikens flak svepts in till storstaden där de flesta fick det bättre, om än i förorten och inte vid Chisago Lake – till priset av en rotlöshet och en vag känsla av brutna sammanhang som ingen ny, svartvit tv riktigt kunde överskyla. Men som Liljestrand visar står Mobergs bild av emigranten starkare än någonsin och låter sig också fogas in i helt olika ideologiska sammanhang – desto viktigare, alltså, att diskussionen av hans verk fortsätter. Ola Larsmo litteratur@dn.se


Största radiohitsen under decenniet som gått

Summary: Stim har presenterat låtarna som spelats mest i svensk radio under 00-talet. I topp ligger låtar inspelade av Céline Dion och Robbie Williams. Men Robyn, med tre låtar på listan, är artisten som radiolyssnarna hört mest under decenniet som gått.

Upphovsrättsorganisationen Stim redovisar både de svenska och internationella låtskrivare vars musik spelats mest i radio under 00-talet. Inga överraskningar direkt, och många av låtarna har fått hänga kvar på radiostationernas spellistor i många, många år. - Listorna visar inte minst att när en låt har bitit sig fast så kan den hänga kvar årtionde efter årtionde. Framför allt den kommersiella radion är väldigt konservativ. Radiojättar som Mix Megapol och Rix FM drar sig för att lägga till ny musik, säger Peo Thyrén som är informatör på Stim. På listan över låtar av internationella låtskrivare finns till och med riktigt gamla örhängen – vad sägs om Don McLeans ”American Pie” från 1971. - ”American Pie” spelades ju in av Madonna 2000 och det är klart att det är därför den har fått ett andra liv. I och med att den spelas i radion breddar den sin publik till fler generationer – både de som är tillräckligt gamla för att minnas att låten var en hit på tidiga sjuttiotalet och de som gillar Madonna uppskattar låten. I viss mån gäller samma sak ”One” med U2 och ”Every breath you take” med the Police. - När det gäller ”One” känner de yngre förmodligen bara till den nyare duetten med Mary J. Blige. Och fragment av Police-låten har hörts i andra låtar – P Diddy har ju gjort en version av "Every Breath ..." som har spelats massor. Men i vår statistik syns bara originalet. På listan över svenska låtskrivare finns tre låtar med Robyn med. Mycket vältajmat eftersom hon igår tog emot Stims pris Stimgitarren Platina. – Att hon är så spelad känns kul och fräscht, säger Peo Thyrén. Det visar på hennes tyngd både som låtskrivare och artist. Är Robyn decenniets största svenska artist? - Ja, spontant ser jag det så. Listan ger ganska tydliga bevis, säger Peo Thyrén. 00-talets största radiohits, svenska låtskrivare 1. "I'm Alive" (Andreas Carlsson, Kristian Lundin) Inspelad av Céline Dion 2. "It's My Life" (Jon Bon Jovi, Richie Sambora, Max Martin) Inspelad av Bon Jovi 3. "Come Along" (Joakim Berg, Peter Svensson) Inspelad av Titiyo 4. "Keep This Fire Burning" (Remee, Ulf Lindström, Johan Ekhé, Robyn Carlsson) Inspelad av Robyn 5. "FF" (Martin Sköld, Sami Sirviö, Markus Mustonen, Joakim Berg, H Mänty, N Danino) Inspelad av Kent 6. "Hos dig är jag underbar" (Patrik Isaksson, Anders Glenmark) Inspelad av Patrik Isaksson 7. "Live Tomorrow" (Laleh Pourkarim) Inspelad av Laleh 8. "Be Mine" (Klas Åhlund, Robyn Carlsson) Inspelad av Robyn 9. "Don't Stop" The Music (Remee, Alexander Kronlund, Ulf Lindström, Johan Ekhé, Robyn Carlsson) Inspelad av Robyn 10. "Curly Sue" (Patrik Frisk, Tomas Wallin, Robert Pettersson, Fredrik Pålsson, Kristoffer Söderström, Mattias Larsson) Inspelad av Takida 00-talets största radiohits, internationella låtskrivare 1. "Feel"(Guy Chambers, Robbie Williams) Inspelad av Robbie Williams 2. "Can't Fight The Moonlight" (Diane Warren) Inspelad av LeAnn Rimes 3. "Every Breath You Take" (Gordon "Sting" Sumner") Inspelad av the Police m fl. 4. "Bad Day" (Daniel Powter) Inspelad av Daniel Powter 5." I Turn To You" (Rick Nowels, Billy Steinberg, Melanie Chisholm) Inspelad av Melanie C 6. "Whenever Wherever" (Gloria Estefan, S. Mebarak, T. Mitchell) Inspelad av Shakira 7. "American Pie" (Don McLean) Inspelad av Madonna 8. "I'm Outta Love" (Sam Watters, Louis Biananiello, Anastacia Newkirk) Inspelad av Anastacia 9. "One" (Paul Hewson, Adam Clayton, Larry Mullen, David Evans) Inspelad av U2 samt U2 & Mary J. Blige m fl. 10. "Can't Get You Outa My Head" (Cathy Dennis, Rob Davis) Inspelad av Kylie Minogue Källa: Stim


Svartbys tomte är inte snäll

Summary: Om illasinnade tomtenissar och naturens hämnd sjunger de ryska hårdrockarna Svartby. Låtskrivaren Giftsvamp skriver på svenska och bandet beskriver sitt sound som svartcore.

Alla som tröttnat på den kommersiella julen och dess varuhustomtar bör låna ett öra till Svartby. Det ryska hårdrockbandet sjunger om illasinnade tomtenissar som i stället för att dela ut julklappar misshandlar människor. ”De får slag på öron, smuts på snåla trynen, strån i ögon, blod ifrån girigt huvud”, vrålar ryssarna. Giftsvamp, som låtskrivaren och keyboardisten i Svartby kallar sig, lärde sig svenska på egen hand eftersom han ville förstå sina favoritband Finntroll och Thyrfing. – Svenska låter coolt, säger Giftsvamp. När jag hör skandinaviska språk tänker jag på svunna tider. Svenskan känns närmare medeltiden. Vissa fans blir irriterade eftersom de inte fattar texterna, men jag tycker inte att det fungerar att skrika på ryska. Svartby bildades i S:t Petersburg för fem år sedan. Förutom Giftsvamp består bandet av gitarristen Lindwurm, trummisen Fenrir och vokalisten Torhall, som först var skeptisk till att sjunga på svenska. Giftsvamp skriver ner texterna med kyrilliska bokstäver för att hjälpa honom. – Jag rättar Torhall om han uttalar något fel, säger Giftsvamp. Svårast är att uttala ”u”, som i ”bastu”. Vi har inte det ljudet på ryska. ”Dvärgars bastu” heter ett av spåren på Svartbys senaste skiva ”Riv, hugg och bit”, ett konceptalbum om sagodvärgar. Stämningen är brutal men komisk – precis som på föregångaren ”Kom i min kittel”, som handlade om häxor, och jul-ep:n ”Tomte”. Inspiration hämtas både från spelet ”World of warcraft” och nordisk mytologi. Giftsvamp säger att han gärna vill skriva låtar om Näcken i framtiden. Däremot undviker han låtar om troll. – Massor av andra band håller på med troll. Jag älskar visserligen troll metal och jag gillar ordet ”troll” så mycket att jag först tänkte kalla mig Trollkarl i stället för Giftsvamp. Men vi vill ha en egen stil. Vi klär oss inte heller i djurhudar som många av de andra banden. En enkel rock’n’roll-look duger för oss. Vissa av era låtar, som ”Skogens ursinne”, handlar om hur naturen utkräver hämnd på människorna. Tänker ni mycket på miljön? – Jag är inte medlem i Greenpeace. Men jag går ofta på skogspromenad och jag hatar att se plastpåsar och annat skräp. Att gå i skogen är en bra medicin mot depressioner. Kände ni till orten Svartbyn i Norrbotten när ni startade ert band? – Nej, vi blev förvånade när vi hittade vårt namn på Google Maps. Det vore roligt att spela i Svartbyn någon gång. Tyvärr är det väldigt dyrt för ryska band att turnera utomlands. I Svartbys musik märks influenser från ockult black metal och mer symfonisk hårdrock. Giftsvamps keyboardspel är också inspirerat av Danny Elfmans pampiga filmmusik. Gruppen beskriver sitt sound som ”svartcore”. – ”Svart” syftar på svart magi, förtydligar Giftsvamp som har en av konstnären Hasse Bredenbergs trollmålningar som bakgrundsbild på sin dator. John Bauer hör också till favoriterna, särskilt hans bilder av tomtar. – Jag gillar berättelserna om tomtar som hämnas när de inte får gröt på julafton. Vi har ett liknande väsen i rysk folklore som kallas ”domovoj”. Det är en liten husande som man måste bjuda på bröd för att han inte ska bli arg. Julstämning med Svartby ”Skogen vaknar/Häxor kräver/Mer kött och blod/Vi ska minnas/För alltid/Slaktens varje ljud” ur ”Skogens ursinne” ”Långt skägg/Mäktiga armar/Dvärgkvinnor är som snubbar” ur ”Snubbar, snubbar” ”I morgon kommer jag ut med min spade/Vi ska gräva upp frusna lik/Jag bär dem under rötterna/Små köttbullar att forma” ur ”Vinterkväll” ”Hela byn bränner vi till askan/Eldens prakt ut ur våra händer föddes” ur ”Julen av vedergällning” ”Var barnen är, ingen vet/Jag ska vara mätt/…/Kom i min kittel du lilla barn” ur ”Kom i min kittel”.


Dansmagiker lockar ny publik

Summary: Klassiska indiska traditioner mötte nutida dans under en stor festival i London nyligen. DN:s danskritiker Örjan Abrahamsson var där, mötte den gudabenådade Akram Khan och hörde dansens framtid sjunga.

London. Förra helgen avslutades den två veckor långa ambitiösa indiska dans- och musikfestivalen Svapnagata. Den hölls på Sadler’s Wells, Londons motsvarighet till Dansens hus i Stockholm. Här dansar regelbundet alla världens stora kompanier. Aldrig tidigare har Sadler’s Wells haft rena musikkonserter på programmet, därtill med världsnamn som Trilok Gurtu, Anoushka Shankar, U Shrinivas. Förklaringen? 2000-talets mest hyllade dansstjärna Akram Khan som lagt hela det imponerande festivalprogrammet tillsammans med vännen, musikern och ständige samarbetspartnern Nitin Sawhney. Svapnagata betyder för övrigt ”drömmande” på sanskrit. Så varför Akram Khan? Den bengaliskbrittiske dansaren/koreografen har mer än någon annan kommit symbolisera det nya, mest innovativa – enligt många det bästa – under 2000-talet inom nutida dans. Akram Khan är dessutom det slags dansmagiker som kan locka ny publik till dansen. Så är han en ovanlig, rent exceptionell, ja, unik scenartist. En gudabenådad dansare med hypervirtuos teknik. Blixtrande och karismatisk som få. Han är sedan barnsben skolad i kathak, en av den indiska dansens klassiska former, med dess karakteristiskt intensiva, rytmiska fotrörelser och sofistikerade finger- och handrörelser, så kallade mudras. Kathak är hans grund men på 90-talet sökte han sig samtidigt vidare, mot nutida dans. Det är just hans fusion av kathak och nutida dans som chockerat, bedårat och hänförd en halv dansvärld, i Europa och Asien. Han slog igenom rejält 2002 med koreografin ”Kaash”. Och de följande ensembleverken ”Ma” (2004) och ”Bahok” (2008) placerade han sig i dansvärldens centrum. Bara för att parallellt arbeta med en vågad, originell trio duetter som inleddes med suveräna ”Zero Degrees” (2005) tillsammans med en annan av 2000-talets viktigaste dansare/koreograf alla kategorier, Sidi Larbi Cherkaoui. De följande duetterna dansandes med två andra ikoner. Balettens största superstjärna Sylvie Guillem och – skådespelerskan Juliette Binoche. Vad var din och Nitins tanke när ni curerade Svapnagata? frågar jag när jag träffar honom under de intensiva repetitionsdagar inför festivalens finalshow ”Confluence”. – Vi ville presentera dels det bästa i musik- och dansväg från Indien. Vi ville ha klassisk skolade artister men som också vågar sig utanför traditionen. Vågar pröva nya samarbeten, säger Akram Khan. Något spännande uppstår när indisk klassisk dans möter nutida dans. Varför? Kanske för att indisk dans har flertusenåriga, därmed oerhört stabila traditioner, de yngsta dansformerna, som kathak och den sällan i väst sedda kuchipudi, uppstod redan på 1500-talet. Akram Khan håller med mig när vi sitter i Sadler’s Wells artistcafé. Jag har intervjuat honom en gång tidigare, för sju år sedan under en dansfestival i Birmingham där han presenterade en briljant förstudie till genombrottsverket ”Kaash”. Han ger ett samstämmigt intryck: styrka och målmedvetenhet, charm och vänlighet. Han är verbal, påfallande självmedveten, likväl ödmjuk. En skillnad dock: i Birmingham lassade han upp ett jätteberg med pommes frites med ketchup. Trettiofem år fyllda äter han nu en nyttig sallad. – För mig handlar det ändå egentligen inte om indisk kultur. Det handlar mer om att ingå i en tradition. Vilken tradition som helst. – Indisk kultur är mycket gammal och vad jag särskilt tycker om med indisk musik och dans är idén, eller snarast filosofin att de två är ett. – Musik och dans är inte åtskiljda som i väst, där dans är dans, musik är musik, teater är teater. – I Indien är dansaren också musiker. Och skådespelare. Och berättare. Att dansa kathak utan musik är omöjligt. ”Kathak är musik” betonar Akram Khan. Faktum är att Akram Khan började sin bana med att spela tabla (trumma). När jag under finalkvällen ser honom improvisera kathak tillsammans med skimrande percussionisten Taalis förstår jag, vad han menar. De talar samma språk: ljud och rörelse. De samtalar, leker, ler, skrattar. Och publiken är extatisk. – Jag tror att den indiska traditionen talar till väst genom att gränserna mellan skenbart disparata konstarter upphävs. – Jag är född i London, mina föräldrar kommer från Bangladesh. Jag lärde mig kathak som barn. I tonåren var jag en gigantisk fan av Michael Jackson. Och hiphop. Alla dessa influenser växer samman organiskt i mig. Men min grund är kathak. Min kropp talar kahtak, säger han. Dans är alltså musik. Båda konstformerna har status som de främsta i Indien. Varför, förstår jag när Shantala Shivalingappa dansar kuchipudi, som fulländat formen men också arbetat med nutida ikonkoreografer som Pina Bausch och Maurice Béjart. Shivalingappa gestaltar hur människan, världen, universum skapas i koreografin ”Shiva Ganga”. För i begynnelsen var dansen, enligt indisk mytologi Världen som uppstår när guden Shiva dansar och de våldsamma rörelserna skapar rytmer. Musik. Kuchipudi kräver hård skolning från barnsben för att bemästras. Att som vuxen försöka lära sig kuchipudi är närmast utsiktslöst. Att som icke-skolad dansa kuchipudi på en scen är rent dumdristiskt. Likväl är det just vad Sidi Larbi Cherkaoui gör under festivalen när han på Sadler’s Wells lilla experimentscen Lilian Baylis dansar duetten ”Play” med Shantala Shivalingappa. Sidi Larbi kastar sig handlöst in i kuchipudins enormt stiliserade formspråk, följer Shivalingappas minsta rörelse, imiterar utan rädsla att göra bort sig. ”Play”, ett work in progress, är både en kamp och en förförelse. De rör sig oerhört tätt, intimt. Levandegör tradition och samtid, rörelse och musik – de båda sjunger samtidigt som de rör sig. Också i ”Play” är dans musik. De två är ett. Är detta dansens framtid? Att återknyta till det förflutnas starka traditioner? Kanske något för svenska koreografer: svensk folkmusik som ju också, självklart, är dans. Nyfiken på tankarna bakom ”Play” ringer jag upp Sidi Larbi. Jo, han håller helt med Akram Khan: dans är musik. Skillnaden är att Sidi Larbi inte behövde Indien för förstå sambandet. Det räckte med Italien. Han upptäckte rösten – sin röst – när han gjorde sin första koreografi år 2000 tillsammans med dansaren, och sångaren, Damien Jalet. – Damien lärde mig italienska folksånger. Senare upptäckte jag den polyfona sången från Korsika. – Samarbetet mellan mig och Shivalingappa bygger just på att utforska hur man kan dansa och sjunga samtidigt. – Det är svårt. Det kräver att du förstår hur du ska andas. Följa flödet. Hur påverkar det koreografin? – Allt blir mjukare. Det kräver oavbruten medvetenhet om andningen. Din egen lika mycket som din danspartners. Men det gör också att man litar mer på kroppen. – I duetten gäller det att hitta en gemensam andning, en gemensam våg. För Sidi Larbi är rösten och kroppen lika viktiga i dag. För honom är det rent av olika sidor av samma mynt. – Sång är en inre rörelse. Osynlig koreografi, säger Sidi Larbi. Han arbetar för tredje gången med skulptören Antony Gormley, som tycks drivas av liknande idéer. – Vi båda betraktar kroppen som volym, inte som ett objekt utan som rymd. Tomhet. Luft. Jag kan inte låta att tänka att detta låter väldigt indiskt. Ett konstnärligt credo och en livsfilosofi som i klassisk indisk tankevärld bottnar i övertygelsen att vårt medvetande och vår kropp bara är prana, fritt översatt: andning. Så dans är musik är rymd är andning är tomhet är medvetande. Liv, om man ska tro Akram Khan, Shantala Shivalingappa, Sidi Larbi Cherkaoui, Antony Gormley. Är detta rent av grunden för 2010-talets dans? Samtidigt – synlig och osynlig koreografi. Örjan Abrahamsson scen@dn.se


Kurragömmalek med plötsliga rytmer

Summary: Pålitliga Kammarensemblen spelar bara samtida musik. På Italienska kulturinstitutet tar de sig an 70-talisten Emanuele Casales sökande efter puls.

Musik Kammarensemblen Verk av Emanuele Casale. Dirigent: Franck Ollu. Scen: Italienska kulturinstitutet, Stockholm. Den som följt Kammarensemblen de senaste åren vet att repertoaren tagit fasta på kontraster. Som i Konserthusets serie ”Poler”, där tonsättare med skilda estetiska synsätt fått drabba samman två och två under högst kontrollerade former. När Kammarensemblen i torsdags på Italienska kulturinstitutet i kanten av Gärdet tog sig an fyra verk av 70-talisten Emanuele Casale handlade det snarare om att eftersträva en kontrapunkt mellan motsättningarna instrument och elektronisk bandstämma. I stället för att bearbeta klangerna elektroniskt under konserten återvänder Casale till en äldre tradition inom den elektroakustiska musiken. Men till skillnad från 60- och 70-talsverken med förgrundsfigurer som Luigi Nono söker Casale en rytm eller puls. I öppningsstycket ”Composizione per quattro” får dirigenten Franck Ollu därför ta hjälp av ett clicktrack genom hörlur för att kunna hålla jämna steg med elektroniken. Ändå är det inte särskilt lätt att stampa takten till Casales musik. Italienaren leker gärna kurragömma med plötsligt uppdykande rytmer som sedan försvinner mellan sopranen Jeanette Bjurlings sångfragment. Ett postmodernt tillstånd med intryck från såväl den franska spektralskolan som techno. Casale kommer från Sicilien, har utmålats som en lysande stjärna i den yngre generationen italienska tonsättare och undervisar i elektronmusik vid Vincenzo Bellini-konservatoriet i Palermo. I ett inledande samtal med trombonisten Ivo Nilson gör han en jämförelse mellan att rita på fri hand och att använda linjal. Betraktar man det så blir bandstämman inte bara ytterligare en medlem i ensemblen utan också någonting att förhålla sig till geometriskt. Vackrast är ändå verket med den poetiska titeln ”Esistere lago, nulla e un tempo” för enbart kammarensemble. Ett stycke från 2007, där klangerna breder ut sig som ringar på vattnet eller likt en gloria av ljud som flyktigt införlivar löpningar och flyglarmsglissandon utan att förlora sin meditativa karaktär. ”Composizione per 5 strumenti” tycks snarare ta avstamp i György Ligetis ”Kammarkonsert”, där varje instrumentalist också är solist. Fast i mindre skala och i omvänd ordning – hos Casale blir stämmornas bryska dialog mer samspelta efter hand. Efter 25 år och över hundra uruppföranden har Kammarensemblen blivit Stockholms ambulerande institution för nutida konstmusik på både gott och ont. För det här är en pålitlig ensemble och spelet precist. Rör det sig om, säg, Elliott Carters strikta modernism fungerar det förträffligt. Annars önskar man ibland att musikerna lät sig smittas en smula tydligare av lekfullheten hos en tonsättare som Casale. Den här gången är det bara slagverkaren Jonny Axelsson som vågar vara lite crazy när han i sin granna skjorta svingar en konservburk på snöre likt en vinande lasso i kvällens sista verk. Stycket ”9” för ensemble och elektronik, där ljuden till en början dyker upp sporadiskt ungefär som när man poppar popcorn. Gesterna blir yvigare efter hand och instrumentariet inkluderar till och med en rostfri skål. Johanna Paulsson musik@dn.se


Jonas Thente:

Summary: Nämn en annan författare som har en sådan bredd? Nej, precis. Edgar Allan Poe är unik.

”Jag hade murat in katten i gra-ven.” ”Här! Det är hans förfärliga hjärta som slår!” ”På sängen låg en halvflytande, vidrig och förruttnad massa.” ”Quoth the raven: ’Nevermore’ ” En av de mer betydelsefulla av årets litterära jubilarer hette Edgar Allan Poe och det är naturligtvis bevingade slutcitat ur hans verk som inleder den här krönikan. Poes är ett märkligt författarskap på många sätt. Det mest underliga är nog att han går hem hos alla. Faktiskt. För svenska, läsovana skolungdomar är han en tröst och räddningsplanka eftersom hans noveller är både fängslande och enkla att begripa sig på. Samtidigt är han en källa till beundran för modernistiska banbrytare som Charles Baudelaire, Jorge Luis Borges och Fjodor Dostojevskij. Han är föremål för miltals av hänförda studier och akademiska texter från hela världen. Och som om inte det var nog räknas han också som anfader till ett par, tre litterära genrer – bland annat deckaren, i och med novellen ”Morden på rue Morgue” 1841. Nämn en annan författare som har en sådan bredd. Nej, precis. Edgar Allan Poe är unik på det sättet. Så var han den perfekte författaren då? Han borde vara det, med tanke på hur publik, kritik och marknad i dag ropar sig varm efter estetiskt teorimedvetna, genusorienterade samtidsskildrare som utifrån en djupt känd politisk övertygelse beskriver sin samtid utan att glömma den historiska kontexten och riktar sig mot såväl den breda majoriteten läsare som den kräsna eliten och är spännande nog att bli storfilmatiserade. Men Edgar Allan Poe var en människa som levde i 1800-talets Fattig-USA större delen av sitt liv, stötte på motgång efter motgång, kämpade mot depressionerna och dränkte det mesta i alkohol när det inte funkade på annat sätt. Liksom så många andra av de författare vi i dag kallar klassiker skrev han förtvivlat för hyran, ockrarna, de allt fåtaligare vänner som ville låna honom pengar. Upphovsrätt var ett mer eller mindre okänt begrepp på den tiden. I en av de bättre biografier över Poe som har publicerats detta jubileumsår – Nigel Barnes: ”A Dream within a Dream. The Life of Edgar Allan Poe” (Peter Owen) – kan vi genom breven följa den alltmer härjade författarens kamp för att hålla sig och sin familj uppe. I ett särskilt rörande brev, från mars 1835, beklagar Poe att han inte kan möta en välvillig hjälpare som bjudit honom på middag för att diskutera möjliga uppdrag: ”Jag kan inte komma av skäl som är ytterligt förödmjukande, nämligen mitt allmänna utseende.” Han hade helt enkelt inga hela kläder och var märkt av svälten. Tio år senare fick han sitt stora genombrott med dikten ”The Raven” och blev en celebritet. Men det varade inte länge och nya tragedier rullade in över Poes liv. 1847 dog hans hustru och två år senare hittades Edgar Allan Poe i blåfrusen feberyra, drogad och rånad på sina kläder på en bakgata i Baltimore. Han avled i sviterna, fyrtio år gammal. Men vad som gjorde Poe till den odödlige författare han i dag är kan vare sig breven eller hans biografi svara på. Man brukar ju tala om ”berättarglädje” som ett utmärkande drag hos bra författare. Min erfarenhet säger mig att det paradoxalt nog är tvärtom och att Poe är ett utmärkt exempel på det. Den där nästan vädjande tonen som finns hos ”goda berättare” – det mustiga och frodiga som ängsligt vill bli omtyckt av publiken och följer dess minsta vink – är helt frånvarande hos Poe. Liksom många andra världsförfattare är han snarare torr, kompromisslös och tycks skriva av tvång snarare än glädje. Trots sina djupt emotionella och spektakulära ämnen förblir han kylig och distanserad. Det är en ton som bär ända in i evigheten. JONAS THENTE jonas.thente@dn.se


Jonas Thente:

Summary: Nämn en annan författare som har en sådan bredd Nej, precis. Edgar Allan Poe är unik.

”Jag hade murat in katten i gra-ven.” ”Här! Det är hans förfärliga hjärta som slår!” ” På sängen låg en halvflytande, vidrig och förruttnad massa.” ” Quoth the raven: ’ Nevermore’ ” En av de mer betydelsefulla av årets litterära jubilarer hette Edgar Allan Poe och det är naturligtvis bevingade slutcitat ur hans verk som inleder den här krönikan. Poes är ett märkligt författarskap på många sätt. Det mest underliga är nog att han går hem hos alla. Faktiskt. För svenska, läsovana skolungdomar är han en tröst och räddningsplanka eftersom hans noveller är både fängslande och enkla att begripa sig på. Samtidigt är han en källa till beundran för modernistiska banbrytare som Charles Baudelaire, Jorge Luis Borges och Fjodor Dostojevskij. Han är föremål för miltals av hänförda studier och akademiska texter från hela världen. Och som om inte det var nog räknas han också som anfader till ett par, tre litterära genrer – bland annat deckaren, i och med novellen ”Morden på rue Morgue” 1841. Nämn en annan författare som har en sådan bredd. Nej, precis. Edgar Allan Poe är unik på det sättet. Så var han den perfekte författaren då Han borde vara det, med tanke på hur publik, kritik och marknad i dag ropar sig varm efter estetiskt teorimedvetna, genusorienterade samtidsskildrare som utifrån en djupt känd politisk övertygelse beskriver sin samtid utan att glömma den historiska kontexten och riktar sig mot såväl den breda majoriteten läsare som den kräsna eliten och är spännande nog att bli storfilmatiserade. Men Edgar Allan Poe var en människa som levde i 1800-talets Fattig-USA större delen av sitt liv, stötte på motgång efter motgång, kämpade mot depressionerna och dränkte det mesta i alkohol när det inte funkade på annat sätt. Liksom så många andra av de författare vi i dag kallar klassiker skrev han förtvivlat för hyran, ockrarna, de allt fåtaligare vänner som ville låna honom pengar. Upphovsrätt var ett mer eller mindre okänt begrepp på den tiden. I en av de bättre biografier över Poe som har publicerats detta jubileumsår – Nigel Barnes: ”A Dream within a Dream. The Life of Edgar Allan Poe” (Peter Owen) – kan vi genom breven följa den alltmer härjade författarens kamp för att hålla sig och sin familj uppe. I ett särskilt rörande brev, från mars 1835, beklagar Poe att han inte kan möta en välvillig hjälpare som bjudit honom på middag för att diskutera möjliga uppdrag: ”Jag kan inte komma av skäl som är ytterligt förödmjukande, nämligen mitt allmänna utseende.” Han hade helt enkelt inga hela kläder och var märkt av svälten. Tio år senare fick han sitt stora genombrott med dikten ”The Raven” och blev en celebritet. Men det varade inte länge och nya tragedier rullade in över Poes liv. 1847 dog hans hustru och två år senare hittades Edgar Allan Poe i blåfrusen feberyra, drogad och rånad på sina kläder på en bakgata i Baltimore. Han avled i sviterna, fyrtio år gammal. Men vad som gjorde Poe till den odödlige författare han i dag är kan vare sig breven eller hans biografi svara på. Man brukar ju tala om ”berättarglädje” som ett utmärkande drag hos bra författare. Min erfarenhet säger mig att det paradoxalt nog är tvärtom och att Poe är ett utmärkt exempel på det. Den där nästan vädjande tonen som finns hos ”goda berättare” – det mustiga och frodiga som ängsligt vill bli omtyckt av publiken och följer dess minsta vink – är helt frånvarande hos Poe. Liksom många andra världsförfattare är han snarare torr, kompromisslös och tycks skriva av tvång snarare än glädje. Trots sina djupt emotionella och spektakulära ämnen förblir han kylig och distanserad. Det är en ton som bär ända in i evigheten. JONAS THENTE jonas.thente@dn.se


De gjorde Vinslöv till kult

Summary: I Jenny Bergmans och Malin Skjölds film ”Plötsligt igen” får vi se vad uppmärksamheten kring deras första film om Vinslöv gjorde med den skånska orten.

En skolklass kliver av Pågatåget på perrongen i skånska Vinslöv. Alla i likadana vinröda ”Holgertröjor” – t-tröjor med Vinslövbon Holger Nilssons ansikte på bröstet. Utflyktens höjdpunkt är en bänk på asfalten intill vägen. ”Tänk att det är den här bänken på riktigt, som Holger och dom satt på” säger en tjej, och verkar uppriktigt berörd. Så inleds ”Plötsligt igen”, Jenny Bergmanns och Malin Skjölds andra dokumentär om Vinslöv. – Den här gången har vi velat berätta något. Första gången var det helt förutsättningslöst, vi bara filmade. Nu är idén att det ska vara en uppföljning om vad som hänt, säger Malin Skjöld. ”Plötsligt i Vinslöv” blev en kultfilm som satte byn på kartan för hela Sverige, ja den hamnade till och med på monopolspelet. Dvd-utgåvan är SVT:s mest sålda dokumentär hittills. Åtta år senare återvände filmmakarna till byn för att gestalta hur filmen påverkat de medverkandes liv och hur de lever i dag. – Vi har fått en del kritik. Framför allt medelklassens kulturelit anser att man inte får visa de här människorna på tv, att det är lyteskomik. Det känns skönt att återkomma och visa att alla vill vara med igen och mår bra, säger Jenny Bergman när DN träffar de båda filmarna i Stockholm. Filmen som följer den skönsjungande fågelälskaren Holger Nilsson, den pedantiske bangolfmästaren Kjell Fredriksson och grillfilosofen Anders Svensson blev något annat än den hembygdsromantiska framställning av Vinslöv många bybor väntat sig. Vissa blev förbannade på filmen som de tyckte ”gjorde ner” orten. Många skämdes över bilden som förmedlades. – Även i Vinslöv finns de som tycker att de i filmen är fånar. Men de som inte gillade första filmen gillar nog den andra bättre. Det är mer handling och struktur i den, den är tillgänglig på ett annat sätt, säger Malin Skjöld. Inför uppföljaren var de noga med att visa andra sidor av de medverkande, för att ge en mer rättvis bild. – Anders hade det lite svårt, han blev retad för att han grillade. Det var aldrig vår avsikt. Men nu mår han jättebra och tyckte att det var kul med andra filmen. När lokalmedierna fick nys om att en uppföljare var på gång hörde de av sig inför inspelningen och ville vara med. – Vi kände att det är en del av ståhejet, så det blev ett naturligt spår i filmen, säger Jenny Bergman. Lokalreportern Bertil Nilsson var en av dem vars nyhetsnäsa drogs till Vinslöv. Han visade sig bli precis vad Malin och Jenny letat efter. – Det behövdes en ny karaktär och det blev Bertil, säger Malin Skjöld. De egensinniga karaktärerna är grunden i filmerna. Allt började med att Jenny och Malin åkte runt i Skåne och gjorde reportage. De bodde en natt i Vinslöv eftersom Malin är uppvuxen där. På pizzerian satt Holger och drack paraplydrinkar. – Holger var den som tog kontakt med oss från början, och pratade om sin papegoja. Och samma sak var det med Anders och Kjell. Det var egentligen inte vi som valde dem, de valde oss, säger Malin Skjöld. – Du var ju van vid de här typerna eftersom du är uppvuxen där. För mig var det nytt, jag tänkte att de här människorna har jag aldrig sett på tv och att det var en väldigt spännande miljö och att man skulle kunna göra något av det, säger Jenny Bergman. Men det handlar inte om någon småstadsexotism. – Jag tror inte att det är landsorten folk är intresserade av. Jag tror de är intresserade av människor som lever vanliga liv och är sig själva, säger Malin Skjöld. Kanske beror filmernas popularitet på en längtan efter det genuina, oförställda. Och kanske är det också det som skrämmer. – Skribenten Johanna Koljonen skrev att man får syn på sig själv när man ser filmen. Och att det kan vara det folk tycker är lite outhärdligt. Det tycker jag var bra sagt. Hur man reagerar på filmen kolliderar kanske med den bild man har av sig själv, säger Jenny Bergman och frågar: – Vem skrattar man åt egentligen? Michaela Möller tv@dn.se ! ”Plötsligt i Vinslöv” SVT 2 söndag 21.00 ! ”Plötsligt igen” SVT 2 onsdag 20.00 Plötsligt fick de en egen fanclub Titlar: ”Plötsligt i Vinslöv”, 2001, ”Plötsligt igen”, 2009. Regi och produktion: Malin Skjöld och Jenny Bergman. De har bägge studerat på Dramatiska institutet och gjort flera filmer, varav en ytterligare tillsammans, ”Hela bilen”. Huvudpersoner: Holger Nilsson, Kjell Fredriksson, Anders Svensson och i tvåan även Bertil Nilsson. Utmärkelser: ”Plötsligt i Vinslöv” var nominerad till Prix Italia 2002, fick Nöjesguidens tv-pris 2001. Fans: Supporterföreningen ”Vinslöv – plötsligt en förening” med 1.700 medlemmar.


Ifpi anmäler fildelare

Summary: Musikbranschens första Ipredanmälan görs mot ”en normal, svensk fildelare”. Han har tillgängliggjort 10 000-tals låtar och film.

Musikbranschen har legat lågt efter Ipredlagens införande den 1 april i år. Men nu kommer deras första anmälan. Musikbolagens branschorganisation Ifpi begär hos Stockholms tingsrätt att få ut identiteten på denne enskilde fildelare. – Han är en förhållandevis aktiv svensk normalfildelare. Från IP-adressen har 50 låtar fildelats, mest handlar det om kända internationella artister. Han har också tillgängliggjort 10 000-tals låtar och även film, säger Magnus Mårtensson, jurist på Ifpi. Är sådana mängder verkligen normalt för en svensk fildelare? – Ja, det är nog snarast i underkant. Det är inte ovanligt med tillgängliggörande av 100 000 låtar. När man går in på Direct Connect-hubb, som i det här anmälda fallet, och ansluter sig har man automatiskt tillgängliggjort en massa låtar. Så den som laddar hem någon film i veckan och delar med sig en och annan låt kan lugnt fortsätta? – Nej, små fildelare kan inte lugnt fortsätta, bestämmelserna gäller dem också, det är lika olagligt att ladda ner en enstaka låt, säger Ifpi:s vd Lars Gustafsson. Med sin anmälan vill Ifpi tvinga internetoperatören att lämna ut den misstänkte fildelarens identitet. Flera fall är på gång, men Ifpi nöjer sig med att för tillfället ta endast det aktuella fallet till domstol. Varför har ni beslutat er för att gå på enskilda användare – en taktik som man lämnade i USA för ett år sedan? – Då gick man verkligen på enskilda personer, som kanske hade enstaka verk. Här handlar det fortfarande om fildelning i stor omfattning. Kommer det att bli hundratals anmälningar i år, som ni lovade när Ipredlagen trädde i kraft? – Om det blir så många kan jag inte säga, men det här är i alla fall den första av många anmälningar. Vad vi lärt oss av film- och ljudboksanmälningarna är att man måste vara noggrann med bevisningen, säger Lars Gustafsson. Att bara göra en enda anmälan är alltså ytterst medvetet från Ifpis sida. Ipredlagstiftningen är relativt oprövad, och Ifpi känner sig för vilken bevisning som behövs. Skälet är också att lagstiftningen nu får prövas på en annan teknisk lösning. Den anmälda personen har använt sig av en nätverket Direct Connecthubbar specialiserade på olika typer av musik, film och spel. På hubben finns ingenting att ladda ner, men den fungerar som en telefonväxel där man kan chatta med varandra och där användarna har möjlighet att ladda ner från varandra. Ljudboksbolagens anmälan gällde en ”toppsajt” till vilken behövs lösenord och användarnamn, filmbolagens anmälan gällde en typ av sökmotor, en torrent-tracker. Fildelningen är på väg mot rekordnivåer, enligt vissa branschbedömare. Netnod som mäter nättrafiken redovisar en all time high, men den kan förutom fildelning bero på sajter som Spotify och tv-kanalernas ”play”-sajter. Fredrik Söderling fredrik.soderling@dn.se 08-738 12 07


En Platon för vår tid

Summary: Nyligen kom sista delen i Jan Stolpes nyöversättning av Platons skrifter. Anders Cullhed gläds över en filosofisk comeback.

Böcker Platon”Skrifter. Bok 6” Övers., förord och noter Jan StolpeAtlantis Platon framstod länge som den ädlaste av filosofer. Det berodde på hans framställning av idéläran: tanken på en uppsättning idéer, begrepp eller former som våra otillräckliga eller ibland rent bedrägliga sinnen inte kommer åt. Vad vi ser med blotta ögat, hävdar Platon ofta, ger oss ingen säker kunskap: en skön man eller kvinna kan bli föremål för vårt begär men inte för vårt vetande. Psykologin var inte hans starka sida. På metafysik var Platon desto bättre. Bortom sköna män och kvinnor fanns det sköna självt, tillgängligt för det filosofiska tänkandet. Eftersom han emellanåt gestaltade sådana insikter i suggestiva myter, kom eftervärlden att dra oerhörda och troligen orimliga växlar på dem. För att tala med tjugofemåringen Franz Michael Franzén som på 1790-talet såg för sig Skönheten med stort S, så ren ”Som i Elyséens flod / Hennes bild för Platos ande stod”. På senare tid har man velat tona ned föreställningen om den elyseiske skönanden Platon. Mest av allt gillade han nog matematik. Poesi var han bevisligen inte förtjust i, mytberättelserna till trots. I dialogen ”Parmenides” kunde han kritiskt nagelfara sin egen idélära. Och modern perspektivism har säkert gjort oss känsligare för flerstämmigheten i hans dialoger. Där blir det ibland svårt att avgöra vem som får sista ordet (själve Sokrates, läromästaren, blir hårt pressad i ”Parmenides”), och tekniken medger stora mått av skämt och ironi. Särskilt två av de (många) frågor som stötts och blötts i 1900-talets Platonforskning aktualiseras av den volym ”Skrifter”, med vilken Jan Stolpe nu avslutar sitt drygt decennielånga projekt att nyöversätta filosofen till svenska. För det första: hur förhöll sig Platon till makten? För det andra: hur förhöll sig Platon till skriften? De bägge frågorna, ska det visa sig, hänger ihop. Det framgår av filosofens brev, som Stolpe tar med i volymen. Flertalet av dem torde visserligen ha skrivits av hans elever i den atenska Akademin. Men det berömda sjunde kan, tror flera forskare, ha flutit ur Platons egen penna, på gamla dar, när han var i sjuttioårsåldern, vid 300-talets mitt före Kristus. Det handlar om hans kontakter med Sicilien, där han upprepade gånger försökt bistå örikets tyranner med visa råd på platsen. Företaget kunde ha utvecklats till en win-win-business. Dionysios II i Syrakusa led av dåligt rykte och behövde polera sin solkiga regim med litet intellektuell fernissa. Platon själv såg antagligen en chans att få förverkliga sin ledande idé: den filosofiskt genomlysta och välordnade statsbildningen, ämnet för hans mest välkända verk, dialogen ”Staten”. Projektet havererade totalt, och Platon försöker nu i brevet – ställt till kretsen kring Dion, ett av offren för det sicilianska traumat – förklara varför. Han gör allt för att få sina läsare att fatta att han inte var någon simpel fursteslickare. Han hyste de bästa avsikter. Han kände ansvaret att övergå från ord till handling. Han svek aldrig Dion utan hölls kvar på ön mot sin vilja. Med mera. Det rör sig förstås om tal i egen sak. Ärendet var ömtåligt. De sicilianska tyrannernas självrådiga manövrer riskerade att undergräva filosofens anseende. Vad var allt tal om Sokrates rätts- och humanitetsidéer värt, om de var så lätta att kompromettera vid Furstens fötter? Brevet är inte alldeles lätt att genomskåda – Stolpe talar med rätta om dess ställvis tunga stil – men betecknar en lika lärorik läxa nu som då, inte bara för dem som själva haft svårt att stå emot inviter från potentater som Fidel, Mao eller general de Gaulle. Men skrev Platon det? Är inte talet om hans penna här ovan hopplöst anakronistiskt? Kanske någon annan, slav eller elev, upptecknade hans ord, eventuellt på diktamen? Det är inte gott att veta när det gäller en filosof som så energiskt kunde ställa sig skeptisk till all skriftlig förmedling. Hans mest kända inlägg i den frågan är dialogen ”Faidros”, ironiskt nog ett litterärt mästerstycke, men också det sjunde brevet bär syn för sägen. Platon hade nämligen drömt om, heter det där, att få den filosofiska insikten eller ”gnistan” att springa över i tyrannen Dionysios medvetande. Metaforen kommer från grekernas sätt att alstra eld. Genom att – med Platons benägna bistånd – ”gnugga” ord, begrepp, bilder och förnimmelser mot varandra, borde despoten ha invigts i filosofins hemligheter. Men vad blev resultatet? Blott skriverier. Det är alltså troligt att Dionysios velat övertyga omvärlden om sina lärda rön i utskick av något slag. Försöket hänger samman med hans politiska agenda – det gällde att slå mynt av samröret med filosofen – och Platon genomskådar det direkt. Han formligen fnyser över tyrannen och alla andra som lämnar ut sina insikter i skrift, värdefulla eller ej, till ”förvrängning och förakt”. Kort sagt: gudagnistan, om den finns där, är dömd att slockna eller åtminstone mattas på simpel papyrus. Skrift är i Dionysios fall skryt och inte sällan ett virrvarr av onödiga och förvillande sidospår som bara skymmer det egentliga ärendet, ”det kortaste man kan tänka sig”. Dylika formuleringar har gett upphov till en hel skolbildning inom modern Platonforskning, med centrum i Tübingen i Tyskland, som hävdar att dialogerna sådana vi känner dem bara är biprodukter av Platons egentliga verksamhet, som var strikt muntlig. Inte nog med det: filosofens sanna doktrin skulle endast ha varit tillgänglig för hans åhörare genom nogsamt övervakad undervisning i en trängre krets av invigda. Dialogerna ger oss inte mer än tillfälliga och kanske ibland – i analogi med det sjunde brevets markeringar – vilseledande spår av detta esoteriska systembygge. Teorin är suggestiv men också diskutabel: en comeback för skönanden, måhända, på skämtarens bekostnad. En sak står klar: den lyckas inte släcka den glöd som envist pyr i det trettiotal dialoger som går under Platons namn. Svenska läsare kan nu, genom Stolpes försorg, åtminstone känna hettan från alfa, beta, gamma och de andra krumelurerna. Anders Cullhed litteratur@dn.se


Självbiografi som politisk strategi

Summary: Barack Obama har gjort det, likaså Thomas Bodström och Pär Nuder. Sarah Palin är den senaste politikern att skriva en självbiografi mitt i karriären. Litteraturvetaren Lisbeth Larsson menar att biografin har blivit en del av den politiska agendan.

Den amerikanska politikern Sarah Palin toppar de amerikanska boklistorna med en halv miljon sålda exemplar av ”Going Rogue”. Hon har gästat Oprah Winfreys talkshow och det ryktas om en comeback i nästa presidentval. I boken gör Sarah Palin, 45, upp med politiska konflikter efter mindre än tre år som Alaskas guvernör. Trots att hon efter boksucéen blivit anklagad för lögn av John McCains kampanjledare fortsätter läsarna att sluka historien som saluförs som autentisk. Självbiografin tycks ha blivit ett strategiskt verktyg i vägen mot makten eller för att hålla sig kvar på toppen. Bokaffärernas hyllor har länge fyllts med historier om politikers och topptjänstemäns liv. Borgarrådet Yngve Larsson skrev på ålderns höst, han var 96, om sitt liv i stadshuset. Ronald Reagan och Margaret Thatcher hade också med råge nått pensionsåldern. Men självbiografierna som tidigare brukade summera ett liv skrivs allt tidigare i karriären och allt längre ner i åldrarna. Barack Obama skrev sin biografi innan han blev vald till amerikansk president, Thomas Bodström berättade sin historia efter två år som justitieminister. Göran Persson summerade direkt efter att han lämnat statsministerposten. Istället för att tillbakalutad i en gungstol blicka tillbaka och göra ett sorts bokslut, har självbiografin blivit till en delrapport. Pär Nuder utkom förra året med ”Stolt men inte nöjd” där han beskriver sin väg från sakkunnig på justitiedepartementet, genom statsrådsberedningen, till finansministerposten. Samma dag som han lämnade uppdraget som socialdemokraternas ekonomisk-politiske talesman, efter en dispyt med Mona Sahlin, ringde flera bokförlag och övertalade honom att skriva en självbiografi. Kan du tala lika fritt nu som om du i slutet av din karriär hade lutad dig tillbaka och summerat? - Ja. Om man läser de biografier som pensionerade politiker har skrivit så är de inte så uppknäppta. Tage Erlander är rätt självcensurerad i sin självbiografi, säger Pär Nuder. Fenomenet att politiker självbiografiskt skildrar sitt yrkesliv när de är mitt uppe i det beskriver litteraturprofessor Lisbeth Larsson som nytt. Hon menar att självbiografin blir till en del av den politiska agendan. Lisbeth Larsson är verksam vid Göteborgs universitet och leder just nu ett forskningsprojekt om biografiska fakta och fiktioner. Hon menar att självbiografins form vandrar hand i hand med historiska förändringar. Vilka förändringar ligger bakom självbiografier skrivna mitt i karriären, som Sarah Palins ”Going Rogue”? - Människosynen håller på att förändras, man söker nya sätt att berätta sin historia. Bloggarna är ett exempel då de skrivs på ett självbiografiskt sätt, säger hon. Ett exempel på en självbiografisk blogg är Carld Bildts ”Alla dessa dagar”. Även om han utelämnar sina innersta känslor så beskriver han hur vardagen ter sig för en svensk utrikesminister. Pär Nuder tycker att fler politiker borde skriva biografier och menar att det är viktigt för förståelsen av politiken. Böckerna blir ett sätt att se bakom besluten och uppleva den politiska vardagen. Själv ser han fram emot att läsa om Tony Blairs tio år vid makten. Hur lång hållbarhet tror du att din bok har? - Halveringstiden på allt blir kortare, det gäller alla boktitlar. Man kan inte se det som att hållbarheten på min bok är kort, den lever ju för evigt på internet, säger Pär Nuder. Lisbeth Larsson håller inte med. - För agendalitteraturen är livstiden kort, då överlever den inte längre än som ett tidsdokument. Ordet biografi härstammar Ordet biografi härstammar från grekiskan och betyder liv och skrift. Dramatikern George Bernard Shaw sa en gång att alla självbiografier är lögner. Snart i din bokhandel: Ebba Lindsö kommer i början av nästa år ut med ”Livet, makten och konsten att våga vara sig själv” där hon beskriver sina två år som vd för svenskt Näringsliv.


Jill Johnson på Vinterträdgården, Grand Hôtel, Stockholm

Summary: Jill Johnsons julshow har en klar Nashvillekänsla i Dolly Partons anda. Men julbordet står i vägen för konserten.

Jill Johnson öppnar med ”Blame it on Christmas”. Hon väver sig fram bland julbordssmaskande gäster och kypare, hela vägen upp till scen där man märker att allt inte är riktigt som vanligt. Så visar hon upp klänningen hon tänkt ha på sig, liten och röd, och klappar sig på sin gravida mage och förklarar hur det gick till. Publiken är vuxen, Johnson behöver inte ge alla detaljerna men ändå: En berättelse om lite söndagssex blir en rätt ovanlig start på en julshow. Sedan kör hon ”Let it snow” och ” Christmas song” och lägger skenheligheten som ofta kantar julen helt på hyllan och sjunger egna låten ”Big bag of money” – om vad hon önskar sig till jul. ”Jills jul på Grand” är mer en konsert än show. Mellansnacket handlar förvisso om den 24 december men efter några inledande julsånger förflyttar vi oss till amerikanska södern och kvällen går inte oväntat i countrymusikens tecken. Det blir mycket Dolly Parton. En härlig duett på ”Islands in the stream” och en fyrstämmig Dolly-medley som är helt magnifik. När större delen av åttamannabandet flyttar till scenens framkant och spelar sittande på barstolar får kvällen en klar Nashvillekänsla. Tankarna ligger långt ifrån den julhets som kommer drabba oss de närmsta veckorna. Enda problemet med Jills jul är att föreställning liksom aldrig når någon riktig klimax. Allsången till ”Jolene” tar aldrig riktigt fart vilket i och för sig kan bero på en skinkstinn publik och Jills egna favoritlåt Linda Ronstadts ”Love is a rose” blir mer rock än skön country. Är det tindrande svulstig ”Oh helga natt”-jul man är ute efter är kanske inte Jills jul att rekommendera. Då finns ju alltid Carola.


Roslund och Hellströms ”Tre sekunder” bästa svenska deckare

Summary: Thrillern ”Tre sekunder” av Anders Roslund & Börge Hellström får Deckarakademins pris för bästa svenska kriminalroman 2009.

På lördagen beslutade Svenska Deckarakademin vilka svenska deckarförfattare och översättare som ska få årets deckarpriser. Och priset som Årets bästa kriminalroman gick till Anders Roslund & Börge Hellström för spänningsromanen ”Tre sekunder”. Motiveringen löd: ”En explosiv tegelsten till roman som tar pulsen på samtiden”. Priset är från och med i år ett diplom tillsammans med ”Den Gyllene Kofoten” – som är en förgylld kofot. Boken är Roslund & Hellströms femte roman kring kriminalkommissarie Ewert Grens. De har en stor läsekrets och böckerna har översatts till sjutton språk och håller på att filmatiseras. "Det hade räckt med att kalla Tre sekunder en alldeles ovanligt lyckad thriller, men i slutet av boken kommer också ett skickligt turnerat avslöjande som vänder upp och ner på allt." Så skrev Lotta Olsson i en recension i Dagens Nyheter om boken tidgare i våras. Bland de nominerade fanns DN:s Ingrid Hedström som skrivit ”Flickorna i Villette” en uppföljare till”Lärarinnan i Villette” som vann Svenska Deckarakademins debutanpris 2008. Andra nominerade var Tove Klackenberg för ”Dömd på förhand”, Veronica von Schenck för ”Kretsen” och Håkan Nesser för ”Maskarna på Carmine Street”. Nesser har vunnit titeln hela tre gånger förut med En helt annan historia (2007), Kvinna med födelsemärke (1996) och Borkmanns punkt (1994). Han har dessutom varit nominerad sex gånger tidigare. Ytterligare en gyllene kofot går till Andrew Taylor för hans roman "Det blödande hjärtat". Motiveringen är: ”En kriminalroman om ondskans olika uttryck, fångade i en tidstrogen beskrivning av förkrigstidens England. Taylors översättare Jan Malmsjö fick, tillsammans med Ulla Danielsson, Deckarakademins pris för berömvärd översättargärning. Deckarakademins debutpris gick till Olle Lönnaeus för "Det som ska sonas". Själva prisutdelningen sker först på vårmötet i maj, eller om det är några utländska pristagare som inte finns på plats är det också möjligt att de får pris först på bok och bibliotek i Göteborg.


Barndomsminnen blir stor show

Summary: Peter Carlsson får rock, nostalgiska betraktelser och buskis till en lysande blandning. Med sin totala scennärvaro är det kanske dags för större utmaningar

Show Peter Carlsson & Blå Grodorna Scen: Scalateatern, Stockholm. När Peter Carlsson – det vandrande bygdespelet från Dalarna – berättar historier är han väldigt specifik. De utspelar sig alltid på en viss plats, och personerna – hur märkliga de än ter sig – är alltid namngivna, verkliga människor. Carlsson utgår ifrån att vi känner trakterna kring Grycksbo lika bra som han och det känns som om han berättar historierna i förtroende. På bara någon minut är vi indragna i hans värld. Det är ett gammalt knep, men Peter Carlsson har förfinat det. Han ser ut som folk, pratar tryggt, brett dalmål och är en alltigenom omhändertagande artist. ”Ett sextonårsjubileum” summerar, vilket namnet antyder, de Blå Grodornas år tillsammans; en kväll med det bästa från de många utsålda Scalaföreställningarna han gjort. Det är samma disparata blandning av gammal rock, visor, nostalgiska betraktelser, buskis och sketcher. När Peter Carlsson berättar, pratar och är personlig är det fullkomligt lysande. Han lyckas göra sina skruvade barndomsminnen till allmängiltiga sanningar för oss alla, hur gamla eller unga vi än må vara. Hans scennärvaro är total, hans tilltal exakt, hans förankring i svensk underhållningstradition är fullständig. I sina bästa stunder är han den felande länken mellan Hasseåtage, Tom Waits och ett bättre bygdespel. Han sjunger Evert Taube med nästan religiös övertygelse. Som rock- och bluessångare är han däremot rätt svag, och hans parafraser på reggae och rap känns pinsamt daterade. Han har inte full koll på valörerna i sitt eget artisteri. För trots sina framgångar är Peter Carlsson faktiskt en oslipad diamant. Det hedrar honom att han odlar sin egen exklusivitet att han gör sina Scalaföreställningar, är ledig mycket och konsekvent tackar nej till Globen, Liseberg eller företagsengagemang som snabbt skulle göra honom till en rik men urvattnad artist. Samtidigt känns det som om det vore dags för en utmaning, i händerna på en regissör skulle han kunna bli riktigt fantastisk. Po Tidholm musik@dn.se


Rättegången mot Winkler skjuts upp

Summary: Slutförhandlingarna i förtalsrättegången mot Svensk Bokhandels chefredaktör Lasse Winkler skjuts upp till 18 december. Detta eftersom en av juryledamöterna blivit sjuk.

På torsdagen var det meningen att de avslutande förhandlingarna i rättegången mot Svensk Bokhandels chefredaktör Lasse Winkler skulle hållas. Men precis när Alexander Schwartz satt sig i vittnesbåset fick han veta att resan från Holland gjorts i onödan eftersom en av jurymedlemmarna blivit sjuk och förhandlingarna därför måste skjutas upp. Förhandlingarna återupptas 18 december med parternas slutpläderingar och de sista vittnesmålen, skriver Svensk Bokhandel.


Radiovänligt om mord

Summary: Som en hämndgudinna slår Rihanna på nya skivan tillbaka mot expojkvännen. Med ny pondus i rösten ger hon sig på de svåraste ämnen och vägrar vara offer.

R ’N’ B Rihanna ”Rated R” (Def Jam/Universal) 3# ”The wait is ova” mässar Rihanna efter det ”Thriller”-inspirerade introt till hennes nya gotiska r ’n’ b-opus ”Rated R”. Och visst har världen väntat. Särskilt på hur expojkvännen Chris Browns globalt uppmärksammade partnermisshandel i februari ska ventileras. Svaret är: i offentlig terapi på gränsen till exorcism. Det är en mycket plågad Rihanna som på ”Rated R” bearbetar det ingen kvinna ska behöva gå igenom, ivrigt påhejad av ett cyniskt skivbolagsteam som ser sin chans att tänja (s)exploateringens gränser till nya rekordnivåer. Omslaget tänder hopp om en Grace Jones för nollnolltalet, men allt förvrids i cd-häftets porriga bildmaterial där en nästan naken Rihanna ena stunden hukar insvept i taggtråd, för att i nästa rulla runt bland nakna Barbiedockor i sexuella poser. Grundreceptet är postapokalyptiska mollverser och radiovänliga refränger som tuffas till med texter om mordbrand och rysk roulett. (Skivan lever också upp till sin titel genom att prydas av Rihannas första varningsetikett för stötande innehåll hittills.) Samtidigt som vi förväntas glädja oss över den nya starka hämndgudinnan som slår tillbaka och vägrar vara offer, ter hon sig mer objektifierad än någonsin. En projektionsduk för alla förlegade fantasier som någonsin formulerats om Den Svarta Kvinnan. Djurisk. Farlig. Ständigt villig. Musikaliskt uttrycks hennes nya ”mogna” image i elgitarrdränkta Slash-samarbeten och rader som ”Come on rude boy (boy), can you get it up, come in rude boy (boy) is you big enough?” (i Beyoncépastischen ”Rude boy” som säkerligen kommer att gå varm på USA:s alla strippklubbar). Men det finns ljuspunkter som gränsar till innerlighet. Skivans mest gripande ögonblick inträffar på den självutlämnande ”Stupid in love” där Rihanna rannsakar sina svårigheter att lämna den destruktiva relationen med Chris Brown, över en drivande pianoslinga signerad stjärnproducentteamet Stargate. Den numera avpolletterade r ’n’ b-prinsen får fler verbala smockor på de våldsamma hämndlåtarna ”Russian roulette”, ”Fire bomb” och ”G4L” (”Gangsta 4 life”) men det hela blandas ut med lite mer ömsint kritik från Justin Timberlakes och Will-i-ams låtskrivarpennor. Så plötsligt kommer skivans Katy Perry-ögonblick i form av ”Te amo”, albumets enda karibiska låt. Här avvisar Rihanna vänligt sin tjejkompis raggningsförsök på dansgolvet, vilket redan lett till bloggdiskussioner om den 21-åriga sångerskans sexuella läggning. Med undantag av skivans olidliga slutspår ”The last song” flödar radiohittarna och såväl fans som kommersiella medier kommer nog att uppleva detta som Rihannas största ögonblick hittills. Framför allt ekar hennes röst av en pondus som känns väldigt fjärran hennes första danspopskivor, och faktiskt matchas av den testosteronstinna rockhiphoppen. Den nya gangster-Rihanna kan hitta på vad som helst, kanske börjar hon till och med rappa på nästa skiva. Men tills vidare nöjer hon sig med att agera Medea-inspirerad Catwoman. På gott och ont. Nanushka Yeaman musik@dn.se Bästa spår: ”Stupid in love”


Fängslande massage

Summary: Thaimassage förknippar man kanske inte med ett fängelse i Bangkok. Men massören Ja är en av fångarna på kvinnofängelset i Chiang Mai som tar emot kunder utifrån.

I Chiang Mai kan du få unik thaimassage. På kvinnofängelset där utbildas vissa av fångarna till massörer och tar emot kunder i en lokal nära anstalten. DN Resor träffade en av dem: 26-åriga Ja, som drömmer om en ny framtid. Skräckskildringarna från thailändska fängelser är många. Tidigare fångar har i intervjuer och böcker berättat om överbefolkade anstalter, misshandel och sexuella övergrepp. Men det finns ljuspunkter. I Chiang Mai, den näst största staden som ligger drygt en timmes flygning norrut från Bangkok, kan utvalda fångar sedan sju år tillbaka utbildas i thaimassage. Ja, en 26-årig kvinna från Bangkok, är en av dem. När hon 2005 dömdes för att ha sålt droger var hon höggravid. Direkt efter förlossningen togs barnet ifrån henne och hon låstes in på tre år och åtta månader. Hon har bara fått träffa sin lilla dotter och sina två äldre barn korta stunder de senaste åren, i fängelsets besöksrum. Nu bor de hos sin mormor. När DN träffar Ja ska hon friges om ungefär månad. – Jag känner mig lite nervös. Jag längtar efter att kunna vara med mina barn varje dag. Men jag har inga konkreta planer på vad jag ska göra när jag kommer ut. Det mörka håret är uppsatt i en fläta. Hon är lågmäld, ger ett sympatiskt intryck och påminner om servitriserna längre ner på gatan. Några vakter cirkulerar i lokalen i sina beige uniformer. Ingen är beväpnad. Flyktrisken är minimal. De fångar som valts ut till massageprogrammet har fläckfritt uppförande och ska, precis som Ja, snart friges. I kvarteret i den gamla delen av Chiang Mai trängs guldbesmyckade buddistiska tempel med tutande tuktukförare och gatuförsäljare som kränger stark grön curry och klibbigt ris i små plastpåsar. Det enda som skvallrar om att det här inte är vilket massageställe som helst är att kvinnofängelset med höga murar och taggtråd ligger på andra sidan gatan. En vanlig dag stiger Ja upp vid sextiden på morgonen och masserar mellan klockan nio och fyra. Oftast är kunderna nyfikna utlänningar som läst om projektet. Kate van der Haar och Greg Mather, båda från Australien, är två av dem: – Först kändes det lite konstigt att bli masserad av någon som sitter inne. Jag funderade hela tiden över vilket brott kvinnan var dömd för. Men ganska snabbt glömde jag bort det och kunde slappna av. Jag gillar idén och hoppas att det kommer att gå bra för dem sedan, säger Kate van der Haar. Fängelsechefen Tiwapa Raksat tror på projektet och pratar länge om vikten av rehabilitering: – Ibland när jag är ute på söndagsmarknaden här i Chiang Mai känner jag igen kvinnor som har suttit här och nu jobbar på riktigt med massage. Det är ett kvitto på att det vi gör fungerar. Ja är försiktigt optimistisk inför framtiden. Hennes gamla umgängeskrets finns på betryggande avstånd i Bangkok och hon har inga skulder från tiden som langare. – Att jag hamnade här var tur i oturen. Det är klart att jag saknar mina barn och har dåligt samvete för att jag missat tre år av deras liv. Samtidigt är jag glad att jag har en utbildning som jag kan använda när jag kommer ut. Nu börjar ett nytt kapitel i livet. Andreas Utterström resebilagan@dn.se


Waits sånger blir små noveller

Summary: Bad Liver & Hans Brustna Hjärtan tolkar Tom Waits sånger på svenska med hysterisk humor och dödskallemaraccas.

Musik Bad Liver & Hans Brustna Hjärtan Scen: Södra teatern, Stockholm. ” Vi brukar aldrig erkänna det, men det är Tom Waits låtar vi spelar, skämtar Leif Jordansson. Ändå kan man faktiskt behöva bli påmind om det ibland. För när Bad Liver & Hans Brustna Hjärtan tar sig an Waits knasiga persongalleri målar de upp egna miljöer färgade av lokala karaktärer, blommiga solstolar, tält och rakare översättningar som ”Svärdfisktrombon” . För 20 år sedan gav de ut skivan ”14 sånger. Tom Waits på svenska” som återutgavs i höstas med fjorton sånger till. Kärntrion har utökats med Lars Ydgren och Arvid Pettersson från klezmerbandet Den Flygande Bokrullen men centralfigurerna är fortfarande Gerhard Hoberstorfer, Leif Jordansson och multiinstrumentalisten Bebe Risenfors. Tillsammans ruskar de liv i udda existenser som Jari Finnen, Eddie Bengtsson och Ricky Falck. Källarsångerna växer ut till små noveller och styrkan ligger i att bandet tagit sig friheter. Som när raden ”Walking Spanish down the hall” blir ”kröp på finska över bron” eller Kristina Lugn-realismen kikar fram med ”I ett hyreshus” . Ofta känns det mer som en föreställning än konsert – komplett med paus, hysterisk humor och dödskallemaracas. Bad Liver & Hans Brustna Hjärtan skapar ett lika skevt klimat av blues, jazz och vaudeville som originalet men utan den där raspigt hesa rösten landar de emellanåt ändå i ett alldagligare uttryck som ligger närmare Lars Winnerbäck än Waits. I synnerhet på övertid med extranumret ”Tid” . Johanna Paulsson musik@dn.se


Vibrerande, tajt och lyhört

Summary: Claire Parsons koreografi är lika fängslande för barn som för vuxna. Zebradans bjuder på underbar dans om porslin, deg och vispar.

Dans ”Vispar du?” Koreografi: Claire Parsons. Dansare: Inger Kolterud, Oskar Frisk, Niklas Valenti. Scen: Zebradans, Stockholm. Som väl alla vet är dans den ultimata scenkonsten – kommunikationen från dansarkropp till publikkropp är lika omedelbar som ocensurerad, gör ingen omväg via medvetande och språk. Därför är avståndet mellan barn- och vuxendans mindre än avståndet mellan barn- och vuxenteater. Därför är en föreställning som koreografen Claire Parsons ”Vispar du?” – skräddarsydd för barn från 4 år – så fängslande för en 44-åring. Som jag, när jag bänkar mig på golvet bland barnen på Zebradans. Bra dans är alltid bra dans. Nej, bra dansare är alltid bra dansare. Inger Kolterud, Oskar Frisk och Niklas Valenti i ”Vispar du?” är bra. Väldigt bra. Niklas Valenti, med rötter i streetdance, är rent suverän i sin vibrerande närvaro. Ett fynd. Handlingen är inte mycket att orda om: det ska bli kalas och de tre kompisarna ska bära porslin, knåda deg, vispa (den kryptiska titeln får sin förklaring). Koreografin och dansarnas fysiska gestaltning är dock en helt annan historia. Smått underbar. Trion är samdansant, tajt, lyhörd. Kommunikationen är omedelbar, direkt, från kropp och kroppar till publikens kroppar. Och jag förbluffas, förförs, reagerar lika hänfört som dagisbarnen. Rentav mer. Precis som när jag såg konstnärskollektivet Melo på Dansens hus förra veckan, påminner ”Vispar du?” mig om… Just det: om varför dans är den ultimata scenkonsten. Örjan Abrahamsson dans@dn.se


När vi litar på andra mår vi bra

Summary: Svenskarna litar ovanligt mycket på varandra, internationellt sett. ”I länder där var och en kan räkna med hjälp av samhället i svåra situationer känner invånarna större tillit – och de mår bättre och lever längre” , säger sociologen och forskaren Mikael Rostila.

Vem kan man lita på Del 9 En artikelserie om att bli sviken – och att våga känna tillit igen. Personer som har upplevt orättfärdigheter och svek och därför tvivlar på sina medmänniskors goda vilja – de mår i allmänhet inte så bra, enligt Mikael Rostilas forskning. – Bland dem är det dubbelt så många som skattar sin egen hälsa som dålig, jämfört med dem som har hög tillit till andra människor, förklarar han. Misstro och ohälsa hänger alltså ihop, liksom tillit och hälsa. Och de villkor människor lever under spelar en viktig roll: – De som lever i ett samhälle med stora orättvisor utvecklar lätt en mörk människosyn. Men de som känner förtroende för staten och välfärdssystemen tenderar att även lita mer på sina medmänniskor – och tilliten är viktig eftersom den förbättrar vår hälsa. Mikael Rostila arbetar på Centrum för forskning om ojämlikhet och hälsa (Chess) vid Stockholms universitet. Han har analyserat nationellt representativa intervjuundersökningar från tjugo länder i Europa, och i den doktorsavhandling han lade fram i fjol visade han att Sverige och Danmark, Finland och Norge hör till de länder där invånarna litar ovanligt mycket på varandra. – De högsta nivåerna av tillit mellan medborgarna finner man i länder där socialdemokrater under lång tid har haft makten och utvecklat ett välfärdssamhälle som bygger på begrepp som rättvisa, jämlikhet och solidariet – alltså den sortens samhälle som vi har haft och delvis har kvar i Sverige, säger han. Mer marknadsliberala länder som Storbritannien och Irland intar en mellanställning i Europa när det gäller tilliten mellan invånarna, enligt Mikael Rostilas analys. Där är alltså invånarna i allmänhet mer misstänksamma mot varandra än i Sverige och övriga Norden. – Det hänger samman med att inkomstklyftorna är större och att staten i mindre grad har lagt sig i vad som sker på marknaden, säger Mikael Rostila. Dessutom används inte skattesystemet lika aktivt för att överföra resurser från de välbärgade till de socialt utsatta och fattiga. I dessa avseenden finns det likheter mellan Storbritannien och USA, påpekar Mikael Rostila. Och där har både umgänget och tilliten mellan invånarna minskat stadigt under efterkrigstiden, det har bland andra den världsberömde statsvetaren Robert Putnam vid Harvarduniversitetet visat vetenskapligt och skrivit om i boken ”Bowling alone” . Den moderne amerikanen träffar sällan sina vänner och deltar i samhällslivet genom datorn och teven – han till och med spelar bowling ensam, påpekar Robert Putnam. Här i Sverige har utvecklingen gått åt andra hållet. När välfärdsstaten mognade under 1970- och 1980-talet umgicks svenskarna mer och mer med sina släktingar och vänner, enligt Mikael Rostilas avhandling. Och under samma period ökade medellivslängden samtidigt som tilliten mellan invånarna förbättrades. Det visar flera studier, bland andra de årliga intervjuundersökningar som har gjorts inom ramen för det internationella forskningssamarbetet World values survey. – Men under 1990-talet när den ekonomiska krisen ledde till kraftiga nedskärningar i den offentliga sektorn – då bröts trenden, då ökade inte längre tilliten mellan svenskarna, den snarast minskade. Man kan ju gissa att det hade med krisen och de ökande inkomstklyftorna att göra. När människor upplever orättvisor och känner sig svikna av samhället blir de också mer misstänksamma mot sina medmänniskor, säger Mikael Rostila. Under de senaste tio åren har den mellanmänskliga tilliten hos svenskarna i stort sett varken ökat eller minskat, enligt den enkätundersökning som Som-institutet (Samhälle opinion massmedia) vid Göteborgs universitet gör varje år. På ungefär samma nivå som Storbritannien när det gäller tilliten mellan invånarna finner man länder som Frankrike, Österrike och Tyskland där kyrkan är stark och familjen av tradition framhålls som samhällets fundament. – Där förväntas samhällets olycksbarn söka hjälp och skydd hos föräldrar, släktingar och vänner, säger Mikael Rostila. Det allmänna griper bara in om familjen helt och hållet har misslyckats med att ge sina medlemmar social och ekonomisk trygghet. Och det är inte alltid positivt att vara så beroende av sina nära och kära – om de brister i sitt stöd kan man lätt känna sig väldigt sviken. Ännu mer misstänksamma mot varandra är invånarna i Grekland, Spanien, Portugal och andra sydeuropeiska länder där marknaden är ännu svagare reglerad och staten i ännu högre grad har lagt över ansvaret för individens välfärd på familjen och vännerna. Även där står kyrkan stark, och de offentliga välfärdssystemen är inte särskilt utvecklade; den som spårar ur socialt eller ekonomiskt och saknar starka band till någorlunda välbärgade släktingar hamnar lätt på samhällets bakgård. Tilliten mellan medborgarna är lika dålig eller ännu sämre i flera av de före detta socialistländerna i Östeuropa, till exempel Ungern, Polen och Slovenien. Människor minns förtryckets och angiveriets dagar, och den marknad som har vuxit fram är i stort sett helt oreglerad. Dessutom är de skattefinansierade skyddsnäten mycket glest vävda. – Inkomstklyftorna är enorma, stora folkgrupper lever i rå fattigdom och korruptionen är ett allvarligt problem. En stor andel av invånarna tvivlar starkt på politikernas vilja att minska gapet mellan rika och fattiga, och många är dessutom väldigt misstänksamma mot sina medmänniskor – var och en får klara sig själv, säger Mikael Rostila. Sverige ligger alltså i topp i Europa när det gäller mellanmänsklig tillit, enligt Mikael Rostilas avhandling. Och ju större tillit hos befolkningen, desto bättre folkhälsa; detta samband har en lång rad forskarlag i världen funnit. Men när Statens folkhälsoinstitut i våras genomförde den årliga nationella folkhälsoenkäten svarade 26 procent av kvinnorna och 27 procent av männen nej på följande fråga: ”Tycker du att man i allmänhet kan lita på de flesta människor” Mest misstänksam verkar befolkningen i Skåne vara, enligt enkäten; var tredje skåning svarade nej på samma fråga. Och den största tilliten tycks västerbottningarna ha; en av fem svarade nej. Det finns forskare som hävdar att det snarast är de människor som lever i modernt individualiserade välfärdssamhällen av nordisk modell som blir ensamma och förlorar sina relationer, sin tillit och sin känsla av ansvar inför släktingar, vänner och medmänniskor – där ska ju samhället ta hand om dem som råkar illa ut. Men de flesta studier på området ger ändå stöd åt Mikael Rostilas tes: att solidaritet genom skattesystemet inom ramen för ett välfärdssamhälle av svenskt snitt leder till mer umgänge, högre tillit och bättre hälsa hos befolkningen. – När samhället griper in och hjälper de arbetslösa och de gamla, de fattiga och de sjuka – då minskar ju belastningen på dessa människors privata nätverk. De behöver inte be om hjälp och kan umgås med släktingar och vänner under positiva former, utan att behöva känna sig underlägsna och beroende, säger Mikael Rostila. Gert Svensson gert.svensson@dn.se 08-738 21 63


Tim Burton intar MoMA

Summary: Filmskaparen och konstnären Tim Burton öppnar en efterlängtad utställning på Museum of Modern Art i New York. Här visas allt från makabra dockor och teckningar till superåttafilmer och Hollywoodproduktioner.

Lagom till julruschen i New York, som i år spås bli en ovanligt dyster historia, har MoMA förvandlats till skräckkabinett. En jättestor himmelsblå plastvarelse svävar vid receptionen och i skulpturparken samsas en nytillkommen, feldimensionerad buxbomshjort med de gamla vanliga verken av Giacometti och Picasso. En trappa ner hittar man snäppet mer burleska och makabra ting: babydockor med nålar i huvudet, polaroider av itusågade kvinnor, missfärgade hjärnor i glasmontrar och kroppsdelar i olika fasoner. I MoMA:s serie med retrospektiver över samtida filmskapare har turen nu kommit till den egensinnige Tim Burton, som lyckats med konststycket att göra goth-estetiken mainstream med filmer som ”Edward Scissorhands” och ”Beetlejuice”. Utställningen är efterlängtad och förväntningarna höga: den förutspås bland annat bli en stor inspirationskälla i New Yorks modevärld. Av tusentals fotografier, teckningar, föremål och målningar har museet valt ut drygt sju hundra som illustrerar Burtons utveckling från alienerad tonåring med konstdrömmar i lilla kaliforniska Burbanks på sextio- och sjuttiotalet till en av Hollywoods i dag mest omhuldade filmregissörer. Parallellt med utställningsarbetet har Tim Burton lagt sista handen vid ”Alice i Underlandet” som har premiär i vår och han dök upp på MoMA:s presskonferens påtagligt sliten: – Det har varit bisarrt att gå igenom det här. En riktig näradödenupplevelse. Men antagligen bra som terapi, säger Tim Burton, – Jag kan bara säga: Tack, MoMA. Ni har förenklat min tillvaro. Betydligt. Utställningen är museets hittills största över en samtida filmare. Curatorerna har gjort räder i Burtons privata arkiv från en snart trettioårig karriär och det mesta ur en filmskapares vardag dras fram i ljuset: nedkrafsade manus i versform på servetter, karaktärstudier av Burtons alla förunderliga figurer, vingliga superåttafilmer från sjuttiotalet, tidiga brev med stavfel till producenter och skådespelare, jämte realiserade och ickerealiserade projekt av alla möjliga och omöjliga slag. Började karriären som 15-åring Regissören, producenten, manusförfattaren och konceptkonstnären Tim Burton är född 1958 i Burbanks, Kalifornien. Han flyttade hemifrån femton år gammal och började arbeta för att själv betala studierna på California Artschool där han studerade animering. Blev på åttiotalet upplockad av Walt Disney Studios där han jobbade i fyra år. Genombrottet kom 1985 med ”Pee-Wees stora äventyr”. Därpå följde succéer som ”Beetlejuice” (1988), ”Batman” (1989), ”Edward Scissorhands” (1990) och ”The nightmare before Christmas” (1993). ”Kalle och chokladfabriken” (2005) och ”Sweeney Todd” (2007). Lever i London med skådespelerskan Helena Bonham Carter och deras två barn. Tim Burtons retrospektiva utställning på Museum of Modern Art i New York pågår till den 26 april 2010. Alla hans filmer visas under hela perioden.


”Jag har aldrig blivit vuxen”

Summary: I nationalskaldsfamiljen Taube var sonen Sven-Bertil Taube den yngste. I sitt umgänge har han också ofta varit junioren. Nu fyller han 75 och trots att åldern börjar ta ut sin rätt känner han sig fortfarande varken vuxen eller märkvärdig.

Sven-Bertil Taube tar emot i en vacker lägenhet på Bastugatan på Söder. Fotograferna Mia och Linda ställer upp honom ute på den lilla balkongen, från vilken man har fri sikt mot Stockholms alla landmärken av betydelse, Globen möjligen undantagen. – Här bodde jag själv för länge sen, det var väl på 60-talet. Nu har min son Jesper lägenheten; när jag kommer över från London brukar jag bo här, berättar Sven-Bertil. Hemma i konstnärsparet Astri och Evert Taubes hem på Grev Turegatan var han lillpojken: 45 år yngre än sin berömde far. – Jag var alltid den yngste, såväl i familjen under uppväxten som i umgängeskretsen. Och det har väl på något sätt kommit att prägla mitt liv. Jag har aldrig blivit riktigt vuxen, tror Sven-Bertil Taube. Många av hans gamla vänner och kolleger är borta, som till exempel Ulf Björlin, Olle Adolphson och Lars Forssell. – Leden tunnas ut, konstaterar han kort. Samtidigt ringer mobilen med en signal som är överraskande bullrig och svängig för att tillhöra en skönsångare som Sven-Bertil Taube. Samtalet gäller kvällens konsert: ”... Jag tänkte ha en rosa skjorta på mig, vad tror du om det ” Nu ska den unge Tauben fylla 75. Det är svårt att se honom som en gammal man, i grunden ser han på något sätt fortfarande lika ungdomlig ut som förr. Men åldern börjar trots allt ta ut sin rätt. Den svåra ögonsjukdom han drabbades av för några år sedan gör livet lite besvärligt. Läsa kan han inte göra längre och spela teater är uteslutet. Men sjunga går fortfarande bra. Liksom att göra filmroller. Hans insats nyligen som Henrik Vanger i ”Män som hatar kvinnor” har lovordats. – Jag hoppas att jag får möjlighet att göra fler filmjobb, säger han. Om han känner sig frustrerad över att inte längre kunna se och jobba som förr så visar han det inte. Sven-Bertil Taube är vid 75 lika vänlig och naturligt förekommande och artig som man kan anta att han var i ungdomen när han arbetade som smörgåsnisse på ”Dollartåget” , ett chartertåg som gick Sverige runt med främst amerikanska turister. – Jag kommer aldrig att bli märkvärdig. Däremot ser jag fortfarande upp till dem som faktiskt var stora och märkvärdiga. Sådana som Holger Löwenadler och Georg Rydeberg, koryféer vars likar inte finns längre, konstaterar SvenBertil. De där två är i någon mening fortfarande mina förebilder. Att Sven-Bertil Taube är en skolad skådespelare med en lång Dramatenkarriär på 1960-talet är det många både yngre och äldre som inte vet eller minns i dag. Oftast förknippas han som framförare av sin fars musik och för roller på film då och då. Men i mer än tio år var först elevskolan och sedan ensemblen på Dramaten hans liv. Med bland andra Erland Josephson och Bibi Andersson som arbetskamrater. – Tidigare i dag gjorde jag ett ärende vid Nybroplan och passerade då min gamla arbetsplats. Och då var det som om tiden inte fanns, som om jag hade bråttom till en repetition och att min mentor Ulf Palme väntade på mig med något manus. Om Sven-Bertil Taube ofta varit den yngste i olika sammanhang så är han klart äldst i sin nuvarande familj. Hustru Mikaela är 25 år yngre och sonen Felix har fyllt 15. Familjen håller honom ung, samtidigt som den gör att han fortfarande behöver jobba en hel del. – Felix satsar hårt på tennis, och för att han ska ha så bra förutsättningar som möjligt att träna får han all skolundervisning av privata informatorer hemma, berättar Sven-Bertil. Även om Sven-Bertil gjorde sin första skiva med pappa Everts sånger redan 1960 var det först på 1970-talet som Sven-Bertil främst började förknippas med faderns musik. Hans förhållande till sin berömde far har ibland beskrivits som lite bittert och komplicerat, men Sven-Bertil tycker att det mesta i den vägen är mediekonstruktioner. – Jag har alltid djupt beundrat min far och gör det fortfarande. Däremot tycker han att det är synd att mor Astri kommit i skuggan av fader Evert. Astri Bergman-Taube var förutom en framstående skulptris även målarinna. – Mot slutet av sitt liv gjorde hon många fina akvareller. Det vore väldigt roligt om även den delen av hennes skapande kunde uppmärksammas. Så nu jobbar jag med ett projekt som går ut på att använda en del av hennes bilder som grund för tryck på kuddar, gardiner och sånt där, berättar Sven-Bertil Taube. – Jag tror och hoppas på att det där kan bli något riktigt bra. Mats Carlsson Lénart familj@dn.se Sven-Bertil Taube Fyller: 75 år den 24 november. Firar: ”Ingen aning än men det blir inget storslaget.” Familj: hustrun Mikaela, 50, och sonen Felix, 15. Från tidigare äktenskap och relationer finns barnen Jesper, 49, Lotta, 44, och Sascha, 30. Bor: Hus i Fulham, London.


Kammarrätten: ”New Moon” får 11-årsgräns

Summary: Kammarrätten beslutade idag att sänka åldergränsen på filmen ”New Moon” till 11 år. Därmed rivs Statens biografbyrås rekommendationer om en 15-årsgräns upp.

Filmbolaget Nordisk film överklagade i början av veckan Statens biografbyrås beslut att sätta 15-årsgräns på andra filmen i Twilightsagan. Domen från kammarrätten kommer på självaste premiärdagen - åldergränsen sänks till 11 år. Det betyder att även barn från sju år kan se filmen på bio i vuxens sällskap. Efter att ha sett filmen bedömer kammarrätten, till skillnad från Statens biografbyrå, att ”New Moon” inte är av sådan karaktär att den orsakar barn psykisk skada. - Vi tycker inte att det var något solklart fall, det har vi ju själva påpekat. Vi har sagt att hade det exempelvis funnits en 13-årsgräns så hade den fått det, men i valet mellan en 11- och en 15-årsgräns tyckte vi att en 15-årsgräns var den självklara, säger Anki Dahlin, direktör vid Statens biografbyrå, till DN.se. Beslutet om att barnförbjuda filmen motiverade man tidigare med att den bland annat innehåller "inslag av ångestfull stämning, ångestskrik, dödshot, våldsamma slagsmål, man med marmorerat ansikte, man får nacken knäckt, livlös kvinna i vatten, människor förvandlas till varulvar", och bedömdes kunna medföra risk för psykisk skada hos barn under 15 år. Men Statens biografbyrå finner sig i kammarrättens dom och kommer inte att avråda de yngre att gå och se filmen. - Nej det kan vi inte göra. Mot bakgrund av att vi också har fått i gång en diskussion om kriterier och annat så accepterar vi ändå kammarrättens beslut och tycker att det är okej, säger Dahlin. "The Twilight Saga: New Moon" "The Twilight Saga: New Moon" - filmklipp läs mer Bloggare skapar Twilight-buzz Andra länders åldersgränser: Norge och Danmark har en åldersgräns på 11 år för "New Moon", medan Storbritannien har valt att sätta gränsen vid 12 år. I Finland, USA, Irland och Schweiz råder en 13-årsgräns. Källa: Statens biografbyrå Kommentar Karolina Ramqvist: Barnförbjuden barnfilm. Olika åldersgränser för pojkar och flickor.


"Miss Kicki" är i skottlinjen i striden om filmbranchens framtid

Summary: ”Miss Kicki”, med Pernilla August i huvudrollen, hör till höstens många svenska kvalitetsfilmer. Men som vill se filmen på storduk får passa på under Stockholms filmfestival. ”Miss Kicki” har ingen inplanerad biopremiär i Sverige. Men när filmen hittar andra vägar att nå ut blir filmbranschens kanske känsligaste fråga – den om visningsfönster – brännhet.

”Miss Kicki” ingår i Svenska filminstitutets Rookiesatsning, där debutfilmare får produktionsstöd utan krav på biodistribution. Charlotta Denward på Svenska filminstitutet berättar att ”Miss Kicki” är en av de filmer som lyckats allra bäst i satsningen, och tycker att det är mycket olyckligt att filmen inte hittat någon distributör. - Rookieprojektet är speciellt eftersom vi uppmuntrar nytänk kring både produktion och lansering av filmen. I vanliga fall kräver vi alltid att de filmer vi stödjer ska ha färdig distribution och följa en traditionell visningsordning där biografen är första visningsfönstret. ”Miss Kickis” första visningsfönster blev i stället tv:n. Via video on demand når filmen publiken hemma i vardagsrummet. Nedladdningstjänsten är ett samarbete mellan Stockholms filmfestival och Telia – en satsning som har mött starka protester från biografägarna. Man menar att biografens ställning som högst på en kvalitetsskala är hotad när filmer visas i andra medier innan de går upp på biograf. Lizette Jonjic från Migma film som producerat ”Miss Kicki” ställer sig helt oförstående till Biografägareförbundets protest. - Att biograferna inte är första visningsfönster för just den här filmen hotar ju knappast deras existens. Visst vill jag helst att ”Miss Kicki” ska få biodistribition, men det är svårt för små kvalitetsfilmer att slå sig fram bland rekordbesökta blockbusters. Lizette Jonjic säger att filmbranschen genomgår en stor förändring där ny teknik gör att publiken blir allt mer van vid att själv välja när den vill se film. - Min uppgift som producent är ju att förvalta filmen på bästa sätt efter rådande filmklimat, säger Lizette Jonjic, och tillägger att hon nästan känner sig road över att hennes lilla produktion har kunnat skapa en sådan hätsk debatt. I nya filmutredningen föreslås att Svenska filminstitutet ska ge produktionsstöd även till filmer som inte är tänkta för bio. Man ska uppmuntra andra idéer hur man kan nå publiken, till exempel genom ett sådant initiativ som filmfestivalens video on demand-tjänst. Charlotta Denward tycker att utredningens förslag rimmar väl med filminstitutets mål att göra svensk film tillgänglig för alla, men vill ändå ge Biografägareförbundet rätt när de talar om biografen som en kvalitetsstämpel. - Kopplingen kvalitet och biograf ställer jag upp på. I framtiden kanske filmerna vi stödjer inte har biokrav, men de har fortfarande kvalitetskrav. Därför kommer de flesta filmerna att gå på biograf innan de visas någon annanstans även framöver, säger Charlotta Denward. Hon menar att frågan om visningsfönster är brännhet över hela västvärlden. - Det handlar om biografens överlevnad som mötesplats och som ett oslagbart sätt att se film. Alla filmälskare värnar om biograferna. Därför stämmer det inte att Svenska filminstitutet eller Stockholms filmfestival försöker motarbeta biograferna eller hota deras ställning. Men med dagens teknik måste vi se andra möjligheter också. ”Miss Kicki” är ”Miss Kicki” är Håkon Lius långfilmsdebut och är inspelad i Taiwan. Filmen visas på Stockholms filmfestival den 21 november och biopremiär i Taiwan den 4 december. I senaste SOM-undersökningen svarade 80 procent av svenskarna att film är bäst på bio.


Beslut om 15-årsgräns överklagas

Summary: Nordisk film väljer att överklaga beslutet att filmen ”New Moon” inte får visas för ungdomar under 15 år. - Filmen vänder sig till unga tjejer och det är konstigt att de inte får ta del av den, säger chefen Pia Grünler.

I överklagandet skriver Nordisk film att barn från 11 år och uppåt visst kan skilja på fantasi och verklighet. Och att biobesökarna redan känner till historien tack vare ”Twilight”-böckerna. Nordisk film menar att faktumet att publiken främst består av unga tjejer förändrar beslutet. - "New Moon" skildrar inget övervåld. Det släpps många filmer, riktade i huvudsak åt unga killar, som får en 11-års gräns. Bara för att filmen vänder sig till tjejer så blir åldersgränsen högre, säger Pia Grünler till DN.se. Men finns det inte en poäng med en åldersgräns? - Jag ifrågasätter inte granskningen, men jag ifrågasätter att man inte är konsekvent. Anki Dahlin är direktör för Statens biografbyrå och hon menar att filmens dova, ångestfyllda och glädjelösa framtoning bidrog till 15-årsgränsen. I USA är den rekommenderade åldergränsen 13 år, varför väljer Sverige då en 15-årsgräns? - Vi har ingen 13-årsgräns i Sverige. Här har vi att välja mellan 11 år och 15 år och då upplevdes ”New Moon” som för skrämmande för en 11-åring, säger Anki Dahlin till DN.se Den här är andra gången Nordisk film överklagar åldersgränsen för ”Twilight”-filmerna. Förra gången, för drygt ett år sedan, valde kammarrätten att gå på Statens biografbyrås linje. Läs mer Bloggare skapar Twilight-buzz Twilightfilmen ”New Moon” får 15-årsgräns SF:s biosajt kraschade när Twilight-biljetter släpptes Vampyrer, kärlek och världssuccé


Majgull Axelsson lämnar Norstedts

Summary: Efter mer än 20 år lämnar författaren Majgull Axelsson Norstedts förlag. Hennes nästa bok kommer ut på Brombergs förlag. – Jag vill arbeta med ett mindre förlag, säger Majgull Axelsson.

Majgull Axelsson har just skrivit kontrakt med Dorotea Bromberg på Brombergs förlag. – Det passar mig mycket bättre att komma ut på ett mindre förlag. Jag har pratat med Dorotea om detta ett tag och nu är det bestämt, säger Majgull Axelsson. Dorotea Bromberg ser framemot samarbetet. -- Jag är mycket glad. Det känns väldigt spännande att få arbeta med Majgull Axelsson. Vi påbörjar våra samtal nu och kommer att ha en kontinuerlig kontakt, säger Dorotea Bromberg. Majgull Axelssons senast utkomna roman, ”Is och vatten, vatten och is”, gavs ut av Norstedts 2008. – Mina två första böcker kom på Tidens förlag i slutat av 80-talet, ”Våra minsta bröder” och ”Rosario är död”. Förlaget blev sedan uppköpt av Rabén & Sjögren. Men de flesta av mina böcker har jag gett ut på Prisma. Det är bara den senaste som haft Norstedts tryckt på bokryggen, även om de övriga förlagen också ingår i samma koncern, förklarar Majgull Axelsson. Majgull Axelsson är inte missnöjd med Norstedts, det vill hon betona. Men hon vill vara i ett mindre sammanhang, på ett mindre förlag. Det har också slumpat sig så att hon de senaste åren fått byta förlagsredaktör vid ett par tillfällen. Senast arbetade Majgull Axelsson med förläggaren Steven Farran-Lee som förra hösten lämnade Norstedts för Albert Bonniers Förlag. – Jag har fått en ny förlagsredaktör på Norstedts, men vi har inte hunnit börja arbeta, säger Majgull Axelsson. Och på Norstedts beklagar Eva Gedin, ansvarig för skönlitteraturen, att Majgull Axelsson lämnar förlaget. -- Vi är jätteledsna över detta, men det finns ingen konflikt bakom. Majgull Axelsson är en högt uppskattad författare och vi har haft ett gott samarbete. Men jag respekterar givetvis att hon vill gå till ett mindre förlag, säger Eva Gedin. Majgull Axelsson skriver på en ny roman. Hon har planerat att den ska ges ut 2011 men det finns en chans att hon blir färdig tidigare. – Jag tar ett par år på mig för att skriva en bok. Den här romanen var trög i starten, men nu har det gått förvånansvärt lätt. Så det finns en chans att romanen kommer redan nästa år. Majgull Axelsson är prisbelönt journalist och författare. Hennes stora genombrott kom med ”Aprilhäxan” 1997. Då fick hon också ta emot det prestigefyllda Augustpriset. ”Aprilhäxan” har sålts för översättning till 23 länder och i Sverige fick romanen utmärkelsen ”Guldpocket” för att ha uppnått gränsen 50.000 sålda pocketböcker. 2002 debuterade Majgull Axelsson som dramatiker med ”LisaLouise” och två år senare nominerades hennes roman ”Den jag aldrig var” till Nordiska rådets litteraturpris.