Indien ser rött när Myrdal agiterar

Summary: Jan Myrdal är portad i Indien. Den svenske författaren konspirerar mot staten, påstår inrikesministeriet. Per J Andersson reder ut vad Myrdal sagt och skrivit om maoistgerillan.

I slutet av maj stängdes porten till Österlandet för Jan Myrdal. Med sin nya bok hade han fått Indiens regering att ilskna till. ”Under sitt senaste besök i Indien rådde Myrdal CPI-Maoist (Indiens maoistiska kommunistparti) att skaffa sig stöd från medelklassen genom att fokusera på propaganda mot säkerhetsstyrkorna och sätta ljuset på människorättsfrågor”, sa inrikesministern i indiska överhuset, Raya Sabha. Enligt inrikesministeriet hade Myrdal konspirerat mot staten och borde därför inte få återvända till landet. Inget nytt under solen, tänkte jag. Myrdal har alltid varit persona non grata någonstans. När det begav sig blev han portad från såväl Sovjet som USA. Till sist blev det Indien som bannlyste honom. Ministerns ilska hade alltså sin upprinnelse i reportageboken ”Röd stjärna över Indien” som kom ut på svenska förra året och lanserades stort på Kolkata Book Fair i år – med stort menar jag att den samtidigt gavs ut på sex olika språk: engelska, hindi, bengali, punjabi, tamil och telugu. Boken är ett reportage som blandar långa historiska resonemang om indiska självständighetsrörelsen och marxismen med intervjuer och ögonblicksbilder från en vandring Myrdal gjorde 2010 med maoistiska gerillan i djunglerna i delstaten Chhatisgarh. En gerilla som strider för stamfolkens (adivasiernas) och de oberörbaras (daliternas) rättigheter mot indisk polis och militär i skogarna i östra Indien. Att som författare/journalist vandra med gerillan behöver i sig inte vara otillåtet. Det som fick Indiens regering att reagera var strategiråden till maoisterna om att söka stöd hos landets snabbt växande medelklass. Men Myrdal slog ifrån sig. ”Swedish author Jan Myrdal denies advising Maoists”, löd rubriken i Times of India. Samtidigt hade han redan i sin bok förutsett den officiella indiska reaktionen. Man får debattera det mesta öppet i Indien, bara man inte överskrider ”den osynliga linjen”, skrev Myrdal. Då kan vad som helst hända (fängslande, tortyr), men som utlänning får ”jag antagligen bara mitt visum indraget”. High five, Myrdal! Det är väl just en sådan betydelse i det offentliga samtalet som Jan Myrdal önskat sig ända sedan han inledde sin författarkarriär i tjugoårsåldern. Det fanns en tid då Sverige med sin alliansfria hållning mellan supermakterna och sitt bistånd gavs stor roll i flera tredje världen-länder, däribland Indien. I dag när vi varken har någon Dag Hammarskjöld eller Olof Palme är vi en i mängden av små obetydliga nationer i världens utkant och vi får vara glada åt att Myrdal skapar rabalder i Asien. Myrdals bok om maoistgerillan är torr som fnöske, pamflett för maoismen och full av storslagna historiska resonemang i mästrande tonläge. Business as usual, alltså. Sådana reportageböcker har han skrivit ända sedan han kom ut med Afghanistanboken ”Kulturers korsväg” för 52 år sedan. Redan sommaren 1958 packade Jan Myrdal och Gun Kessle sin klena Citroën 2CV och körde mot Afghanistan. Resan som resulterade i ”Kulturers korsväg” blev också början på en strid ström av böcker från resande svenska författare med ambitionen att rapportera om förtryck och nöd och andra livsformer än de som levdes i det privilegierade Västerlandet. Alla paradigmskiften kräver rejäla tag med sopkvasten. Då, i slutet av femtiotalet, gällde det att göra upp med decennier av alltför blommiga och politiskt naiva reseskildrare. ”Reseromantikern”, skrev Myrdal i förordet till Afghanistanboken, ”döljer folkförakt under vackra ord som landskap, seder och bruk”. Därefter slog han fast att världens kulturer är förvånansvärt lika, att en bonde är en bonde oavsett om han kommer från Dalarna eller Afghanistan. Det är mycket som är svårt att smälta med Myrdal, hans patriarkal-auktoritära stil, hans beundran av Mao, men just den tanken gillar jag: att kulturskillnader bara är en tunn fernissa. Och det känns som om han var tidig med den åsikten. När Myrdal runt 1960 ledsnade på sin föräldragenerations koloniala och etnocentriska attityder skrev svenska medier knappt alls om tredje världen. Fram tonade en ny bild av hur västvärlden trots avkolonialiseringen fortsatte att trycka ner de fattiga såväl politiskt och ekonomiskt som med vapenmakt (Vietnam). ”Plötsligt var sommaren full av lik”, som litteraturkritikern Karl-Erik Lagerlöf formulerade det. När man läser böckerna i dag slås man av hur svårforcerade vissa av dem var. Myrdal skrev stundtals som om han formulerade en statlig utredning. I förordet till ”Rapport från kinesisk by” (1963) förklarar han varför: ”Jag har inte strävat efter att skriva en lättläst Kinaskildring. Jag har strävat att ge ett sådant material som jag själv under mina resor i Asien saknat.” Trots det blev boken om den kinesiska byn en försäljningssuccé och början på en ny trend som tack vare internationella förlagssamarbeten spreds till bland annat Tyskland och USA. Myrdals intervjuer med bybor översattes till över tjugo språk. Rapportboken som genre var född. Att det rådde hajp för realism var inte så konstigt, den var gift med tidsandan. Myrdal och company lyste ju upp i mörkret och gav röst åt människor som tidigare varit osynliga. Sextio- och sjuttiotalens tredje världen-böcker hade sin styrka i analyserna och skildringarna av samhällen, men var kassa på att gestalta enskilda människoöden. Trots att den lilla människan titt som tätt får komma till tals handlar berättelserna sällan om något riktigt personligt. Det som hör till den privata sfären – kärlek, lycka och sorg på ett personligt plan – får vi knappast veta någonting om. I Myrdals värld finns bara stora dyningar, knappast alls några krusningar på ytan. Det känns som om man bevittnade en trailer för en storslagen episk Hollywoodfilm. En film där Myrdal själv spelar en inte helt obetydlig roll. Som när han blir igenkänd av en okänd man i en sovkupé på tåget till indiska Patna: ”Ni är Myrdal, inte sant? Mitt namn är Chowdry.” Jag minns hur imponerad jag blev när jag läste den raden som ung ryggsäcksluffare i Asien i början av åttiotalet. Vilken gigant han är, vår Jan Myrdal, tänkte jag. Scenen där han blir igenkänd på ett indiskt tåg kommer från ”Indien väntar” (1980), boken som han började skriva på redan under sitt första besök i Indien hösten 1958. Skavankerna hade jag som ung läsare stort överseende med, eftersom boken ändå var rik på kunskap och reflektioner som man inte kunde hitta samlade någon annanstans. När jag i dag, 30 år senare, sitter på samma kafé i New Delhi och läser Times of Indias rubriker om vad Myrdal sagt och gjort slås jag av vilken relik han är. Myrdals ideologiska resonemang har gått på replay i 50 år. Samtidigt framstår hans påstående att västerländska medier inte rapporterar om maoistgerillan eftersom kapitalet mutat journalisterna att hålla käften som en ovärdigt åldrad konspirationsteori. Men likväl blir jag som svensk barnsligt stolt när jag slår upp konkurrenten Indian Express och möts av rubriken ”Communists have lost touch with grassroots: Jan Myrdal”. Att den svenska rapportboksvågens pionjär, som i den indiska tidningen beskrivs som ”die-hard Maoist”, vid 84 års ålder åker runt och håller politiska brandtal i Indien känns besynnerligt, nästan bisarrt. Där står han, den allsmäktige författaren, och förklarar för indierna hur det ligger till. Cornelis Vreeswijk var skeptisk redan 1973 när han skrev balladen ”Till Jan Myrdal”: ”Från en förtrollad talarstol/Skjuter en man med knallpulverpistol/Hör hur hans skrämskott ekar/Och intellektet tvekar/För denna harmlöst beväpnade narr/Och Sanningen fattar inte ett barr.” Per J Andersson är författare till flera böcker om Indien, bland annat "Moderna Indien (2006) och "Elefanten som började dansa" (2007).


Nicki Minaj på Annexet

Summary: Nicki Minaj skuttar omkring framför ett myller av videoskärmar, omgiven av sex dansare och skakar stjärt i ett hysteriskt tempo. Den slipade rapparen får mest göra househits, skriver Fredrik Strage som önskar mer glassplitter på sockervadden.

”Tycker ni om att bli piskade?” Förmodligen inte, Nicki. Många av dina fans är fortfarande mer inne på Hello Kitty och My Little Pony. Men mixen av flickrumsfluff och mörkare böjelser är också charmen med Nicki Minaj. Föräldrarna som väntar utanför Annexet tror antagligen att barnens nya idol är en go’ och glad tjej som Hanna Montana, men under de rosa hotpantsen och de blonda perukerna ruvar ett hotfullt kaos. Onika Tanya Maraj, som hon egentligen heter, kommer från Queens och har jämförts med Eminem på grund av sitt vassa flow och sitt sätt att använda många olika personligheter när hon rappar. Roman Zolanski, en rosenrasande bög, är hennes motsvarighet till Eminems psykoalias Slim Shady. Hon använder sig också av alteregon som den pipiga Harajuku Barbie, latinobruden Rosa och helbrägdagöraren Nicki Teresa. Ibland dissar figurerna varandra vilket gör låtarna skojigt schizofrena. Efter otaliga slappa och oengagerade konserter med amerikanska mainstreamrappare är det härligt att se Nicki Minaj bjuda på en maxad show. Hon skuttar omkring framför ett myller av videoskärmar, omgiven av sex dansare, och skakar stjärt i ett hysteriskt tempo (Nicki förnekar bestämt att hon skulle ha plastikopererat sina skinkor större). Ibland avbryter hon de vågade poserna för att bedyra fansen sin kärlek. ”Åh, varför är ni så söta?” kuttrar hon. ”Jag vill bara pussa och krama och nypa er!” Hon låter som en unge som springer efter kaninerna på Lill-Skansen. Att sången är förinspelad tar udden av konserten. Nicki rappar visserligen live men hennes repertoar består numera till största delen av hurtiga poplåtar. Hon låter bäst i ett medley av låtar hon gjort med artister som Drake, Lil Wayne och Ludacris. Basen är smällfet och Nicki spottar konsonanter som en Uzi. Hennes unga publik föredrar dessvärre househitsen – skräddarsydda för att mimas till med hopprep – och efter en timme känns det lite deppigt att en så slipad rappare måste göra tuggummipop för att erövra världen. ”I don’t want to end up losing my soul”, sjunger hon. Det är ingen risk, än så länge, men hon borde strössla mer glassplitter på sockervadden.


Utgivare fälld i HD

Summary: Även Högsta domstolen (HD) fäller tidningen Norra Skånes ansvariga utgivare Mimmi Karlsson-Bernfalk för brott mot tystnadsplikten i tryckfrihetsförordningen.

En uppgiftslämnare till tidningen namngavs mot sin uttryckliga vilja. Karlsson-Bernfalk frikändes i Hässleholms tingsrätt, men fälldes i hovrätten. HD fastställer nu hovrättens dom, vilket innebär att påföljden blir 80 dagsböter. Målet gäller artiklar som fanns i Norra Skåne i april 2008, och som gällde ett medborgargarde i Hässleholm. Personen som tagit initiativ till gardet intervjuades i två artiklar anonymt och kallades för "talesmannen". Sedan fick tidningen reda på att han varit ledande företrädare för ett parti på yttersta högerkanten. Då presenterades han med namn i en tredje artikel i tidningen. Karlsson-Bernfalk har försvarat namnpubliceringen med att den skedde i ett ändrat nyhetsläge. Men HD konstaterar att tryckfrihetsförordningen inte ger utrymme för den typen av avvägningar. "Det är således även i detta senare läge förbjudet att lämna upplysningar som direkt eller indirekt kan röja meddelarens identitet", skriver domstolen. Förutom de 80 dagsböterna döms Karlsson-Bernfalk att betala rättegångskostnader på mer än 100 000 kronor. Mimmi Karlsson-Bernfalk säger att hon inte känner sig speciellt nedslagen av domen, utan snarare eftertänksam. – Jag har ju varit inställd på att det kunde bli vilket utslag som helst. Det har varit ett komplicerat mål och jag har hela tiden velat ha en rättslig prövning upp till högsta instans, så det är bra att det också blivit så, säger hon. Vilka konsekvenser ser du av domen? – Man ska alltid ta lärdom av vad som har hänt. Jag tyckte ju då, när vi tog beslutet att göra den här publiceringen, att jag gjorde rätt. Som utgivare hamnar man i komplicerade situationer och man brukar säga att varje publicering är unik, att man inte kan ta med sig någonting från ett tidigare beslut och applicera det på ett nytt utgivarärende. – Nu har juristerna i HD kommit fram till att mitt beslut juridiskt sett var felaktigt. Och jag har naturligtvis stor respekt för HD:s utslag. Karlsson-Bernfalk är redaktionschef för Skånska Dagbladet samt chefredaktör och ansvarig utgivare för Norra Skåne i samma koncern. Även efter torsdagens dom är hon inställd på att jobba vidare i alla befattningarna. – Jag har hela tiden känt ett starkt stöd från styrelse, företagsledning och kolleger, säger hon


Hotell tar betalt med konst

Summary: På Chelsea Hotel kunde fattiga konstnärer betala med sin konst. Nu kopierar Clarion Hotel i Stockholm konceptet. ”Vi ger hellre bort rum till konstnärer än att de står tomma” säger hotellets pr-ansvariga Tess Mattisson till DN.se.

I november 2011 blev de boende på klassiska Chelsea Hotel i New York tvungna att plocka ner konsten i korridorerna. En del av verken var skänkta till hotellets förre manager, Stanley Bard, som betalning när pengarna tröt. Nu går det inte längre att betala med konst i New York, men på Clarion Hotel i Stockholm går utvecklingen åt motsatt håll. Som ett förmodat pr-knep låter de från och med den 8 juni sina besökare att betala med konst enligt konceptet; ett verk, en natt. – Det var vår vd som tog initiativ till detta eftersom hans far en gång betalade med ett konstverk på Chelsea Hotel. Nu när de har stängt ville vi ta traditionen vidare, säger Tess Mattisson, hotellets pr-ansvariga, till DN.se. Hur bedömer ni vad som är konst? – Vi lägger ingen värdering i vad som är bra konst men verket måste få plats på an A4:a. Så länge vi får ett konstverk i det formatet så får konstnären en natt. Så jag skulle kunna betala med fickludd om jag kallar det konst? – Om du tejpar fast ditt fickludd på en A4 så är du välkommen. Hotellet kommer att börja ta emot konst från och med fredag. Då invigs satsningen med hjälp av pr-byrån Studio total, som är kända för att luras i media. Men enligt Tess Mattisson är upplägget inte ett enbart ett kortsiktigt försök att få uppmärksamhet. – Vi har inte satt någon tidsbegränsning utan det gäller tills vidare. Kanske finns inget intresse alls, eller så rasar det in konstnärer. Oavsett vad är vår förhoppning att fortsätta med det. Kommer en kund med pengar få rum före en kund med konst? – Nej, så länge vi har rum så är konsten värd lika mycket som pengar. Vi ser hellre att vi ger bort rum till konstnärer än att de står tomma. Vad gör ni med konsten efter att ni fått den? – Vi sparar allt vi får in, vad som sedan händer med det får vi se. Eventuellt gör vi ett galleri med verken på vår hemsida. Förhoppningen är att vi om hundra år har ett verk från någon som senare visade sig bli en betydelsefull konstnär.


Frida Uhl var en kvinnlig nomad i männens värld

Summary: August Strindbergs andra hustru, österrikiska Frida Uhl, brukar beskrivas som en intellektuell lycksökerska som ville bli berömd genom sina män. En aktuell bok lyfter fram henne som modig kvinna och skarp skribent.kultur

Vem var hon egentligen, ”österrikiskan”, Strindbergs andra fru? Frida Uhl har i första hand blivit ett namn genom sina relationer med megakändisarna August Strindberg och Frank Wedekind; hon har framställts som en skandalomsusad ”wannabe” som sökte berömmelse genom sina män. Men hon är värd en egen mässa. I en ny bok om Frida Uhl, ”Madame Strindberg – oder die Faszination der Boheme” (Residenz Verlag 2011), har Friedrich Buchmayr skapat en delvis ny bild av denna mångfacetterade kvinna. Författaren har sina rötter i de byar där Strindberg uppehöll sig vid sina besök hos hustruns familj i Oberösterreich. Buchmayr lyfter fram Frida Uhls kvaliteter som essäist och journalist i en tid då endast någon promille av denna yrkeskår bestod av kvinnor. Ibland har Uhl med elaka ögonblinkningar kallats ”författarlexikon”. Nedvärderad blev hon av sina män, inte minst av Strindberg och Wedekind. År 1950 pekade författaren Walter Berendsohn i en artikel på hennes journalistiska verksamhet och 1982 berättade konsthistorikern Richard Cork om de banbrytande insatser hon gjorde som grundare av den första kabarén i London. Nu har Buchmayr med stöd av omfattande källstudier och muntlig tradering av människor med kopplingar till byarna Dornach, Mondsee, Klam och Saxen lyft fram detta tema på ett mer genomlysande sätt. Efter att ha vistats utomlands i klosterskolor återvände Frida Uhl 19 år gammal till sin familj i Villa Uhl, Mondsee, överutbildad, som en tickande hormonbomb med stor aptit och nyfikenhet på livet utanför klostermurarna. Hennes far den mäktige chefredaktören Friedrich Uhl betraktade sina två döttrar som änglar, bestående av själ men utan kropp. På andra kvinnor såg han med annorlunda ögon och hans kvinnoaffärer var talrika, vilket hustrun Marie oftast förteg. Dotterns respekt för fadern var stor och hon ville vara honom till lags, ett krav hon skulle komma att ställa på sig själv även i framtida förhållanden med sina män, ofta till förfång för sig själv och inte heller alltid till gagn för männen. För den åsidosatta mamman kände hon närmast förakt: så skulle hon inte själv bli. Den religiösa Marie Uhl kom att bli djupt missnöjd med dotterns sätt att leva. En bristfällig mor–dotter-relation skulle få sin tragiska uppföljare i Fridas dåliga kontakter med de två egna barnen. Det blev mormor som fick bära huvudansvar för dem under barndomen. Fadern såg till att dottern varje månad fick skriva essäer i Wiener Zeitung och hon njöt av privilegiet att få bli publicerad, i eget namn i motsats till en annan kvinnlig journalist som också bereddes plats i tidningen men under manlig pseudonym. Frida Uhl skickades av pappa Friedrich till München för att bevaka kulturlivet i Tyskland. Han hade förtroende för dotterns kompetens, dessutom såg han henne gärna bosatt på något avstånd: ibland kunde hon vara jobbig att ha i närområde. Utan faderns godkännande reste hon till det mer lockande Berlin. Det som drog mest var magneten Hermann Sudermann. Denne hade med sitt drama ”Die Ehre” år 1889 fått ett glänsande genombrott, hans socialkritiska och naturalistiska anslag tilltalade henne liksom hans person. Hon blev förälskad, oklart om det var författaren eller personen som var objektet, möjligen var det båda. Den företagsamma , läs framfusiga, Frida skickade blommor till den gifte Sudermann och skrev brev till honom som inleddes med ”Käraste”. Samma tillvägagångssätt skulle inom kort gå i repris, men då fokuserat på en ny stjärna från Sverige. Uhl anslöt sig till Tyska författarföreningen i Berlin och skrev ett drama, ”Mädchenehre”, inspirerad av Sudermann. I ett brev till modern berättade hon om en roman, ”Klosterfräulein”, i vilken hon skulle kritisera sin utbildning i klosterskolorna. Boken skulle inte göra reklam för äktenskapet, lovade hon. På plats vid premiären av Sudermanns ”Heimat” den 7 januari 1893 fanns Fräulein Uhl liksom Strindberg, som hon lärt känna genom att bland annat läsa ”Fröken Julie”, vars innehåll och författare hade väckt hennes starka intresse. Efteråt inledde de två ett samtal på initiativ av Uhl. Nya möten följde, oftast efter hennes önskemål. Det förhållande som följde kan kanske bäst med utgångspunkt i Frida Uhl på modern svenska sammanfattas så: Jag älskar dig – typ. Efter några turbulenta månader blev det vigsel på Helgoland den 2 maj. En svår missräkning blev parets resa till England sommaren 1893. Den nygifta fru Strindberg hade grovt missbedömt makens anseende som författare i Dickens hemland. Hon hade också glömt en viss Ibsen, som redan erövrat engelsmännens hjärtan. Vistelsen i London innebar för äktenskapet ”the beginning of the end likväl som the end of the beginning”. Till detta bidrog även Fridas läsning av den på tyska nyutkomna ”En dåres försvarstal”. Så som Siri skulle hon själv en dag kanske beskrivas. Vid Strindbergs besök i Mondsee sensommaren samma år fällde svärmodern denna dom över sin dotter: ”Din hustru är huggormars avföda.” Av en tillfällighet hittade Strindberg i Villa Uhl en essä som frun skrivit. Men hon kunde ju skriva! Något engagerat stöd för denna förmåga fick makan emellertid inte. I stället skickade Strindberg ett barskt brev till henne i London: Han underströk att hon hade honom att tacka för sina framgångar och att han helt på egen hand skapat sina egna. När Frida upptäckte att hon var gravid ville hon mot makens vilja göra abort men efter ingripande av den nio år äldre systern Marie Weyr ångrade hon sig och dottern Kerstin föddes den 26 maj 1894 i Dornach där paret Strindberg funnit en tillflykt hos de välbeställda morföräldrarna Cornelius och Maria Reischl. Några månader senare lämnade Strindberg fru och barn och reste till Paris. Han följdes efter en kort tid av hustrun men hon återvände till Dornach; dottern hade insjuknat. Genom ett uppslitande brev från den svartsjuke Strindberg till sin fru – han var övertygad om att han gjorts till hanrej – sköt han äktenskapet i sank. Någon otrohet med de aktuella och galanta herrarna Langen och Gretor bekräftades aldrig. Siri von Essens bön till Friedrich Uhl att denne skulle betala exmakens obetalda understöd påskyndade relationens kollaps; en annullering – inte skilsmässa – ägde rum i februari 1897. Då hade Strindberg några månader tidigare besökt Saxen och Klam, där han omtalades som en knivbeväpnad kuf, och umgåtts med Kerstin och svärmodern, som han förde samtal med om Swedenborg och religion. Han trodde att hustrun skulle dyka upp men det var en fåfäng förhoppning. Hon befann sig i Tyskland, där hennes ömma känslor och omsorger nu var riktade mot författaren Frank Wedekind, som hon lärt känna i Paris och som var far till deras son Friedrich Max. I enlighet med österrikisk lag fick denne bära efternamnet Strindberg; först som femtonåring fick han veta vem som var hans far. Friedrich Max är mest känd för sin roman ”Under jorden i Berlin”, den första som under andra världskriget skrevs i Tyskland om judeförföljelser. En nyutgåva kom på Bonniers år 2002 på initiativ av Jan Myrdal. Frida Uhl fick med åren svåra personliga problem. Alkohol- och drogmissbruk ledde till pinsamma incidenter. På nyårsdagen 1908 avlossade hon på Hotel Bristol i Wien ett pistolskott. Ingen blev skadad men skandalen tvingade henne att lämna Österrike. Samtidigt som alarmerande rapporter om Strindbergs hälsotillstånd kom tog Frida Uhl vid årsskiftet 1911/12 initiativ till att grunda en kabaré i London. Hon skickade telegram till Blå Tornet: ”Förfärligt orolig, vill hjälpa”. Inget svar kom. I en källarlokal under ett klädvaruhus på Heddon Street i Soho öppnade hon The Cave of the Golden Calf. Till hjälp med inredningen anlitades några unga ”vilda” målare och bildhuggare, för vilka den abstrakta konsten och kubismen var viktiga ledstjärnor. På kort tid blev kabarén berömd och kvinnan bakom verket omtalad som Madame Strindberg. Efter England väntade USA där Uhl höll föredrag om Strindberg och skrev filmmanus. Nu var hon den riktiga fru Strindberg, framhöll hon. Sedan stod Sverige i tur. Det blev osämja med Kerstin om värdefulla brev Strindberg skrivit till sin svärmor och Kerstin. Innehållet i breven som i en del fall genomsyrades av vänliga stämningar visavi Frida hade hållits gömda av Marie Uhl. Men tvisten gällde nu pengar. I förhandlingar med Bonniers om arvodet för memoarboken ”Strindberg och hans andrahustru” kom Uhl med skarpa krav. Uhl var missnöjd med att en ung kvinna, Karin Boye, skulle göra översättningen, det borde vara en man, tyckte hon: ”Hjärnorna hos oss kvinnor sitter inte i huvudet.” Boken blev först positivt mottagen, uppskattande omdömen kom från Knut Hamsun och Thomas Mann men i dag beskylls boken för att i stor utsträckning innehålla efterhandskonstruktioner. Frida Uhl sög musten ur sin omgivning, sin familj, sina kolleger, sina älskare. Ett av hennes egna omdömen om sig själv är talande: ”Jag är alltigenom nomad.” Hon var en modig kvinna som kämpade för att nå positioner i en värld som dominerades av män och hon har gjort avtryck i flera länders kulturliv. Detta är värt att minnas liksom hennes nu av Buchmayr omskrivna betydelse som skribent och kulturell entreprenör. Hon dog ensam och olycklig i Salzburg 1943. Genom äktenskapet mellan Strindberg och Uhl finns sedan 1997 i Saxen det hittills enda och även prisbelönta Strindbergsmuseet utanför Sverige och det inte utan anledning: Här i Oberösterreich fann Strindberg inspiration till både ”Inferno”, ”Till Damaskus” och andra verk.


Nya arenan trolig arrangör nästa år

Summary: Mycket tyder på att det blir Friends arena i Solna som kommer att ta hand om finalen i Eurovision song contest när den äger rum på svensk mark nästa år, 2013. Pengar till arrangemanget är inte ett problem, enligt SVT-chefen Eva Hamilton.

Friends arena i Solna ligger nära till hands att få arrangera finalen i Eurovision song contest den 18 maj nästa år. Arenan, som invigs i oktober, har redan den svenska finalen i Melodifestivalen inbokad. Arenan kan ta tre fyra gånger större publik än Baku Crystal Hall där Loreen sjöng hem segern – upp till 65.000 personer. Dessutom verkar Globen i Stockholm, där arrangemanget hölls år 2000, borträknad eftersom tidpunkten krockar med ishockey-VM. Andra kandidater som kan komma i fråga är Malmö arena respektive Scandinavium i Göteborg där Eurovisionsfinalen hölls 1985. Men Tomas Perslund, vd för Friends arena och på plats i Baku, vill inte ta ut något i förskott när Sverige nu för femte gången får arrangera EM-schlagern. – Det är klart att vi gärna skulle ha arrangemanget hos oss, men vi tar inga initiativ förrän vi får en förfrågan från SVT. Om vi får finalen beror det på ifall vi uppfyller de villkor huvudarrangören, i det här fallet SVT, kommer att ställa. Jag har varit i Baku eftersom Friends ska ha Melodifestivalen nästa år, det är bra att bilda sig en uppfattning om hur stora arrangemang tar sig ut live, säger Thomas Perslund till DN. Den formella gången är att SVT får en förfrågan från EBU, European broadcasting union, om att stå som arrangör 2013. SVT skickar sedan frågan vidare till de tre stora regionerna Stockholm, Göteborg och Malmö. SVT hade dock redan innan Loreens vinst i smyg börjat planera för nästa år, bland annat med ett studiebesök på norska tv-bolaget NRK, som ordnade finalen för två år sedan. Vilka arenor som uppfyller SVT:s krav på säkerhet, tekniska möjligheter och annat, vill vd Eva Hamilton inte gå in på i dag, men hon berättar att arenabeslutet kommer inom kort. Det är nödvändigt eftersom tävlingen tar mycket lång tid att förbereda. – Det handlar om att EBU vill försäkra sig om att vi har kapaciteten att ordna ett sådant här arrangemang, säger Eva Hamilton . Pengarna är inget problem, enligt Hamilton. Kostnaden för den svenska Melodifestivalen har tidigare beräknats till en bit över 100 miljoner kronor. – Någonstans i de trakterna kan det säkert ligga för de europeiska semifinalerna och finalen. Det har varit starkt fokus på hur fruktansvärt dyrt det blir efter Azerbajdzjans propagandaarrangemang. Men jag tror vi kan ordna en riktigt bra tävling på en vettig ekonomisk nivå. Det behöver inte bli så dyrt eftersom vi ligger i framkant och redan har den typ av expertis som krävs, vi behöver inte importera kunskapen, säger Eva Hamilton och menar att Eurovision song contest inte nödvändigtvis måste bli större och mer påkostat för varje år. Pengar till finalen skjuts till av EBU, och arrangemanget är undantaget från förbudet mot sponsring. Licensbetalarna behöver inte oroa sig, försäkrar Eva Hamilton. Inget av SVT:s gängse utbud ska stå tillbaka för att det behövs pengar till tävlingen. Hur mycket av licensmedlen som går till tävlingen vill Eva Hamilton inte avslöja, men enligt en beräkning av tidningen Resumé går 10 miljoner kronor från tv-avgiften till den svenska delen av tävlingen.


Marknaden är en hispig man

Summary: Katrine Kielos har skrivit en bok om ekonomi för alla som inte läser Wall Street Journal till morgonkaffet. Måltavlan i ”Det enda könet” är männen som drivit världen till finansiell kollaps.

Klockan är 09.39 och jag sitter på tunnelbanan och läser den sista meningen i Katrine Kielos nya bok. ”Och det är då du tar av dig skorna – beredd att stanna ett tag”, skriver hon. Som för att stryka under att hon hoppas att man ska se på världen på ett nytt sätt när pärmarna slås ihop. Liksom känna sig för med bara fotsulor. Boken ”Det enda könet” handlar om en lömsk figur som ätit sig in i oss allihop. Hon kallar honom för ”den ekonomiske mannen” och det är han, skulle man kunna säga, som drivit världen till finansiell kollaps och satt hela livet på entreprenad. Eftersom han tycks vara föredömet för dem som håller i trådarna. Klockan 10.10 dyker hon upp i mötesrummet på förlaget. En välklädd revolutionär. – Den ”ekonomiske mannen” är som en västernhjälte utan rädslor, utan känslor. Det är klart att en sådan idé är sexig. För den raderar allt det besvärliga i livet. Och överfört till ekonomin säger den att det är så alla människor fungerar, och att allt i samhället därför går att räkna på och räkna ut. – Problemet är ju bara att den är en fantasi som inte funkar när den möter verkligheten. Ändå framhärdar ekonomerna. Svårt att hänga med? Ingen fara. Katrine Kielos säger att hon skrivit boken för alla som inte sveper i sig Wall Street Journal till espresson. Och styrkan med hennes bok är att hon är en chosefri pedagog. Som dessutom skriver smattrande rappt. – Jag har pluggat på universitet i USA och mitt sätt att skriva kommer nog från den anglosaxiska andan, där det gäller att ”state your thesis, and then defend it”. Fram med det du vill ha sagt, och se till att försvara det! Att hon tills helt nyligen varit anställd som ledarskribent på Aftonbladet, och fortsätter att skriva för kvällstidningen från nya hemstaden London, påverkar nog också hennes stil. Hon börjar alltså med att beskriva ”den ekonomiske mannens” födelse. Visar hur den ekonomiska vetenskapen tidigt blev en spegling av naturvetenskapen. Där Newton talade om gravitationen som får saker att falla mot marken, stavas den ekonomiska ”naturlagen” egennytta. Inga andra mänskliga egenskaper räknas när det gäller hur samhället kan drivas framåt. Bagaren, skriver Kielos i sin bok, bakar aldrig sitt bröd för att mätta andras munnar, utan enbart för att casha in. Människan som en egoistisk maskin, kort sagt. Hon beskriver hur vi förväntas tänka ”vinstmaximerande”, till och med när det handlar om kärlek. Hur den ekonomiska terminologin sipprar in överallt. – Vi säger till exempel att vi måste ”investera i oss själva” för att komma vidare i våra karriärer. Och samtidigt ger vi marknaden alla möjliga mänskliga drag. Läs bara vad som står i tidningarna: marknaden ”reagerade starkt”, den grekiska marknaden ”måste lugnas”. Det är som om vi förnekar vår egen mänsklighet, och ger den till marknaden i stället. Och för att ”lugna” en hispig marknad, menar hon, måste vi som på de gamla gudarnas tid, göra våra offer när den tjurar. Skära ner. Öka inkomstklyftorna några snäpp till. – Om något är provokativt med min bok är det väl att det handlar om nationalekonomins människosyn och vad den får för följder. Men i grunden är detta berättelsen om patriarkatet, säger Katrine Kielos. – Man måste förstå det om man ska kunna göra något åt problemet. Den ”ekonomiske mannen” som styr är en man, därför att han saknar alla de egenskaper som är förment kvinnliga: omtanke, omsorg … Yrken som sägs bygga på den där kvinnliga uppsättningen egenskaper, som i vården, nedvärderas lönemässigt och räknas in bland ”de tärande” i samhället, menar hon. När vi i själva verket skulle ramla ner och dö utan dem. – Att den sortens arbete inte tas med i beräkningarna hindrar oss också från att hitta en hållbar framtida ekonomisk modell. För att skapa en hållbar tillväxt måste vi också räkna med allt som skapar tillväxt. Om vi skulle sätta den mänskliga kroppen i fokus skulle vi få en helt annan ekonomi. Men har inte den där kalla modellen redan fått sig en törn? Tänk till exempel på känslorna som Caremaskandalen framkallade. – Ja, den ekonomiske mannen är den som står där och väger blöjor … Och jag tror att vi faktiskt är på väg in i ett paradigmskifte. Okej. Vi måste uppvärdera omsorgen och inte lägga den i knäet på dollarsugna skojare. Men samtidigt: har inte de ”kalla” pengarna visat sig vara en av världshistoriens viktigaste drivkrafter? – Något blir inte fult bara för att man får bra betalt, säger Katrine Kielos, och börjar prata om Florence Nightingale. Den ikoniska sjuksköterskan drevs inte ”bara” av att rädda människoliv. Hon kämpade också ”hela sitt liv för bra löner inom vården”. Det den ekonomiske mannen inte fattar, menar Kielos, är att strävan efter att ha schysta siffror på lönekontot, och viljan att viga sitt arbetsliv åt att hjälpa andra, kan finnas inom en och samma människa. Klockan är 10.55 och vi tar en promenad på Sveavägen norrut och stannar till vid en väldig byggnad, med stora stenpelare vid den monumentala entrén: Handelshögskolan, där många av landets ekonomer utbildas. – Jag förstår varför du ville gå hit, säger Katrine Kielos, det här är ju en av kyrkorna i den ”ekonomiska religionen”. I sin bok beskriver hon hur läran om ”den ekonomiske mannen” grundläggs redan på utbildningsinstitutioner som den här. Men säger samtidigt att något är på gång. – Tänk på ekonomistudenterna på Harvard, som lämnade föreläsningssalen i protest när finanskrisen visade att modellen som lärs ut inte fungerar, och sa: ge oss något nytt! – Jag tror att studenterna här snart kommer att göra det också. Skribent i Aftonbladet Katrine Kielos, född 1983, bosatt i London, uppvuxen i Lund. Pol. kand. från Uppsala universitet. Skribent i Expressen, sedan 2009 i Aftonbladet. Aktuell med: ”Det enda könet – Varför du är förförd av den ekonomiske mannen och hur det förstör ditt liv och världsekonomin” (Bonniers). Debut med boken ”Våldtäkt och romantik” 2008. ”Egentligen handlar den nya boken om samma sak: kroppen, och den som har makten över den.” Läser själv just nu: ”Världen av i går. En europés minnen”av Stefan Zweig. ”Den ger mig en tydlig bild av Europa före första världskriget. Och så håller jag som alla andra på att ta mig igenom Knausgård.”


”CIA lurade Sverige att agera för Wallenberg”

Summary: CIA spelade i slutet av 70-talet marionetteater med den svenska regeringen. Den amerikanska underrättelsetjänsten fick med falska vittnen Sverige att agera i Raoul Wallenberg-affären. I sin nya bok avslöjar Ingrid Carlberg det storpolitiska spelet bakom kulisserna.

Den amerikanska underrättelseorganisationen CIA agerade i slutet av 1970-talet bakom kulisserna för att få den svenska regeringen att efter 14 års tystnad agera i fallet Raoul Wallenberg. Det var en kampanj styrd från Vita huset. Det förekom falska vittnen och lögner som påstod att Raoul Wallenberg var i livet. Dessa sensationella uppgifter framkommer i författaren och journalisten Ingrid Carlbergs färska bok om Raoul Wallenberg, den svenska diplomaten som framgångsrikt ledde räddningsaktioner av judar i Ungern under andra världskriget (på amerikanernas uppdrag). ”Det står ett rum här och väntar på dig... ” startar med den svenska diplomatens uppväxt och sträcker sig över försvinnandet 1945 ända in i våra dagar. – Sverige hade varit passivt sedan andra halvan av 1960-talet, och bara nya fakta skulle kunna få svenska regeringen att agera för att få klarhet i Wallenbergs försvinnande. Men under 1970-talets sista år väcktes ett plötsligt intresse i USA, och jag blev nyfiken på varför, säger Ingrid Carlberg. Med släktbrev, lagrade UD-telegram och CIA-information började hon blottlägga vad som hänt. Fram till 1977 hade Wallenberg varit uteslutande ett svenskt ärende. Men CIA hade redan på 1950-talet varit intresserat av Wallenbergaffären. Man hade till och med en informatör på svenska UD, avslöjar Ingrid Carlberg i sin bok. Men under Nixon–Brezjnev-åren rådde avspänning mellan Sovjetunionen och USA. Sovjetdissidenter var inte särskilt välkomna i USA. När Jimmy Carter så blev amerikansk president 1977 började ett annorlunda kallt krig ta form. Ett krig för mänskliga rättigheter. För Carter, skriver Carlberg, var ”Raoul Wallenberg det ultimata exemplet på ondskan i Sovjetsystemet. Han var inte bara orättfärdigt fängslad av kommunister. Han var dessutom hjälten från andra världskrigets Budapest, som många amerikanska judar hade att tacka för sina liv.” Nazistjägaren Simon Wiesenthal presenterade samma år ett vittne som påstods ha sett Raoul Wallenberg i ett sovjetiskt fångläger. Vittnet var falskt. Ett gift ungerskt par i Kalifornien drog i gång en kampanj i USA för att få Sverige agera. – Det skulle se ut som en gräsrotskampanj men president Carters närmaste rådgivare, Stuart Eizenstat, var parets vän och han har senare bekräftat för mig att det var den amerikanska regeringen som låg bakom de här försöken att opinionsvägen pressa Sverige att agera. Paret Lantos, som också erkänt sin roll i kampanjen, fick rollen som gräsrötter och Wallenberg hamnade på amerikanska utrikesdepartementets lista över topprioriterade politiska fångar. En politisk sensation eftersom USA på detta sätt beslutat sig för att ”lägga sig i ett av de känsligaste utrikesärendena på den svenska politiska dagordningen”. I flera medier, bland andra Washington Post och tyska ZDF, planterade CIA falska uppgifter av ytterligare ett vittne – även det falskt, vilket ledde till att Wallenberg-affären definitivt internationaliserades. Allt gjordes i syfte att öka de antisovjetiska stämningarna i framför allt Sverige. – När Sverige äntligen skrev sin första diplomatiska protest i ärendet på 14 år kunde USA börja agera på storpolitisk nivå, säger Ingrid Carlberg. Hjulen hade börjat rulla tack vare CIA. Med ens rullade världen politiska elit ut röda mattan för Raoul Wallenbergs familj. De nya uppgifterna kommer förmodligen att väcka uppståndelse, inte minst i den svenska maktens korridorer. – Många kommer nog att bli förvånade. Jag har skildrat det toppolitiska spelet bakom en historisk förändring – internationaliseringen av Wallenbergärendet, säger Ingrid Carlberg som är både förvånad och tacksam över att CIA satte fart på den svenska regeringen. Vem var Raoul Wallenberg? Raoul Wallenberg föddes i Kappsta på Lidingö den 4 augusti 1912. I år är det 100-årsjubileum av hans födelse. Han utbildade sig till arkitekt men han var aldrig verksam i yrket. 1944 sändes han till Budapest för att som svensk diplomat försöka rädda judar undan förintelselägren, bland annat med hjälp av så kallade skyddspass och skyddade hus. Tiotusentals judar uppges ha räddats tack vare Raoul Wallenbergs insatser. Den 17 januari 1945 utfärdades en sovjetisk arresteringsorder för honom. Efter vittnesmål från tyska krigsfångar medger Sovjetunionen att Wallenberg suttit fängslad i Lubjanka. Han uppges ha dött i hjärtinfarkt den 17 juli 1947. Raoul Wallenberg är hedersmedborgare i Budapest, USA, Kanada och Israel. En bronsskulptur i form av Wallenbergs portfölj ska sättas upp på Gustav Adolfs torg i Stockholm i år. Sammanlagt finns det minst 32 monument till Wallenbergs ära runt om i världen.


Fredrik Strage: Rockmuseum borde visa en hårknut, en död kråka och två tandställningar

Summary: Swedish Music Hall of Fame låter fjantigt och att ha det amerikanska museet i Cleveland som förebild är inte särskilt smart. Men med ett nytt namn och rätt föremål kan det bli bra.

Jag älskade Ramonesmuseet i Berlin, Smaklösamuseet i Västergarn (en pytteliten stuga som hyllar det gotländska rockbandet) och memorabiliahörnan på Hard Rock Café i Kuta Beach där man hängt en av Stevie Nicks svarta spetsklänningar (den enda sevärdhet jag minns från Balisemestern). Men jag tvivlar på att Swedish Music Hall of Fame kommer att göra ett lika starkt intryck. Rockmuseet som ska byggas på Djurgården presenterades i veckan. ”Sverige har en stor musiktradition som är viktig att föra vidare”, sa utställningsproducenten Bengt Palmers till DN. ”Många unga vet inte ens vem Tomas Ledin är.” Märkligt nog ledde detta uttalande inte till protester. Om målet med verksamheten är att utsätta barn för ”Släpp hästarna fria” bör man fundera på om inte marken intill Gröna Lund kan användas till något trevligare, exempelvis slutförvaring av kärnavfall. Man kan också fråga sig varför ett museum som ska hylla svensk kultur ges ett engelskt namn. Swedish Music Hall of Fame låter inte som en blivande institution. Det låter fjantigt och företagssponsrat. Som om det spånats fram av samma pr-puckon som kläckte ”Stockholm, Capital of Scandinavia”-kampanjen. Fotografiska museet och Nationalmuseum får inte färre besökare av sina svenska namn – tvärtom. Swedish Music Hall of Fame borde heta något snyggare som Svenska rockmuseet eller ännu hellre (eftersom alla intendenter tycker att obestämd form är the shit) Rockmuseum. Att använda The Rock’n’roll Hall of Fame i Cleveland som förebild är inte heller särskilt smart. Det museet har blivit en symbol för konservatism genom att försumma genrer som hiphop och techno. Swedish Music Hall of Fame bör lyfta fram moderna stilar och visa varför de senaste tolv åren har varit de mest kreativa någonsin i svenskt musikliv. Pyttegenren skweee förtjänar exempelvis en egen monter. Det kan tyckas smalt men Postkodlotteriets kulturstiftelse, som finansierar, har tidigare sponsrat oerhört smala projekt som Clowner utan gränser (vars idé är att skicka clowner till utvecklingsländer där folk fortfarande skrattar åt dem). Själv ser jag gärna en dansworkshop där besökarna lär sig Thåströms spasmer och Robyns ”Call your girlfriend”-kullerbyttor, en barnhörna där de minsta kan få corpsepaint, festliga attraktioner som Tambourine Studios-bankomaten (den slukar sedlar i stället för att dela ut dem), ett terrarium med en autentisk jordholk grävd av svenska reggaemusiker och en deppavdelning som presenterar svenskt svårmod från ”I en sal på lasarettet” via Brända Barn och Stina Nordenstam till Anna von Hausswolffs ”Singing from the grave”. För att värna om det svenska musikarvet bör museet köpa in följande föremål: Håkan Hellströms sjömanskostym, Leila K:s neonperuk, Darins tandställning, Tough Alliances basebollträn, den vita tigern från Kents ”Vapen & ammunition”-omslag (uppstoppad), Army of Lovers tiaror, Ebbots kaftan, Dogges Norra Botkyrka-keps, Neneh Cherrys $-medaljong,Watains grishuvuden, Lykke Lis hårknut, Fevens turban, Cia Bergs tandställning, kaklet från gula gången vid Slussen (för att bygga ett diorama föreställande Noiceomslaget ”Tonårsdrömmar”) och en död kråka i en plastpåse (för att hylla Mayhemtsångaren Dead som inhalerade stanken mellan låtarna).


Kallsvettig paranoia smittar

Summary: I norska thrillern ”Babycall” visar Noomi Rapace att hon gjort sig förtjänt av den globala hajpen. Man sympatiserar med hennes rollfigur Anna även när hennes hönsmammeri tycks leda henne rakt ned i fördärvet.

”Babycall” Regi: Pål Sletaune I rollerna: Noomi Rapace, Kristoffer Joner, Vetle Qvenlind Werring. Längd: 1 tim 36 min (från 15 år). I ”The woman in the fifth”, som hade premiär förra veckan, spelar Ethan Hawke en amerikan i Paris som kämpar för vårdnaden om sitt barn och får ett spektakulärt psykbryt i en thriller inspirerad av Roman Polanskis ”Hyresgästen”. I ”Babycall”, som har premiär den här veckan, spelar Noomi Rapace en svenska i Oslo som kämpar för vårdnaden om sitt barn och får ett spektakulärt psykbryt i en thriller inspirerad av Roman Polanskis ”Repulsion”. ”Babycall” är den bättre av de två filmerna. Den livrädda Anna och hennes åttaårige son, vars far gjort något fruktansvärt mot dem, flyttar in i en lägenhet i en betongförort. Anna drar för gardinerna, vägrar skaffa telefon, vill inte att sonen ska gå i skolan och låter honom inte sova i sitt eget rum förrän hon köpt en babymonitor (”babycall” på norska) så att hon kan höra honom andas. En natt sprakar otäcka skrik ur apparaten, trots att sonen sover sött. Den tycks fånga ljudet från en annan babycall i samma hus. Vad händer hos hennes grannar? Just när man tror att ”Babycall” ska bli en norsk ”Fönstret åt gården” glider den in i ett förrädiskt skymningsland där Anna inte längre litar på vad hon ser och hör. Hennes enda vän är Helge, expediten i elektronikaffären där hon köpte sin babycall. ”Jag är nog en väldigt orolig mor”, säger hon. ”Folk tycker att jag är hysterisk.” ”Det är ju bara för att du tycker så mycket om din son”, säger Helge. ”Babycall” knyter skickligt ihop den oro som alla föräldrar känner med en kallsvettig paranoia. Att filmen lyckas med det beror till stor del på Noomi Rapace som visar att hon förtjänat varje lovord i den globala hajpen. Hennes rädsla smittar av sig. Efter en stund sitter man där med lika uppspärrade ögon och tar lika snabba andetag. Samtidigt är Anna så ömsint mot sonen att man sympatiserar med henne även när hönsmammeriet tycks leda rakt ned i fördärvet. Den tysta och kalla atmosfären påminner om asiatiska rysare som ”A tale of two sisters” och ”Dark water”. Hyreshusets klaustrofobiska korridorer och det grådisiga förortslandskapet flyter ihop med hjältinnans paniska tankevindlingar. Slutet hade dock gärna fått vara mindre skruvat. Regissören Pål Sletaune verkar inte lita på sin egen historia utan ballar ur med en vändning à la regissören M Night Shyamalan (kungen av flippade finaler). Man får gärna justera det i den oundvikliga amerikanska remaken. Då kan man också passa på att designa en bättre filmaffisch. Närbilden av Noomis tårdränkta ansikte gör att ”Babycall” verkar vara en snyftare om fertilitetsbehandlingar – inte en utsökt skräckfilm om schizofreni.


Årets artister i ”Så mycket bättre”

Summary: Sylvia Vrethammar. Det blev den sista pusselbiten i årets upplaga av "Så mycket bättre". Nu bekräftar TV 4 för första gången hela artistlistan.

Spekulationerna har varit omfattande i flera veckor, men först på onsdagen bekräftade TV 4 formellt vilka som ska vara i årets upplaga av "Så mycket bättre". Sylvia Vrethammar blir det sjunde och sista namnet i årets artistlista. Expressen var först med nyheten som nu bekräftas av TV 4. Vrethammar slog igenom som värdinna i tv-programmet "Hylands hörna" för drygt 40 år sedan och hade en stor Europahit med "Eviva Espana". Hon bor sedan många år i Tyskland. 66-åringen blir den äldsta deltagaren i årets omgång. Den yngsta blir Darin, som bara är 24 år trots att det är åtta år sedan han slog igenom i "Idol". Med i årets program blir även Maja Ivarsson, sångerska i The Sounds, och Miss Li, mest känd för duetten "Om du lämnade mig nu" med Lars Winnerbäck. Resterande män på artistlistan är Olle Ljungström, Magnus Uggla och Pugh Rogefeldt. "Jag är mycket stolt och glad över att få presentera detta fantastiska gäng unika artister. Jag är övertygad om att vi både kommer att få se spännande musikaliska möten och personer med en intressant, underhållande och engagerande historia att berätta", säger TV 4:s programchef Fredrik Arefalk i ett pressmeddelande. Programserien spelas in i sommar och visas i TV 4 i höst.


Kronjuvelens kamp mot kameran

Summary: Monica Alis ”Den okända historien” är en alternativ historia om vad som hade hänt prinsessan Diana om hon hade överlevt kraschen i Almatunneln. Tidvis blir det en thriller där jägare och offer byter plats.

Monica Ali, född i Bangladesh och uppvuxen i England, rev med sig en värld av läsare redan med debuten ”Brick lane” (2003). Den nominerades till Bookerpriset och översattes till 30 språk. Förra året kom hennes roman ”I köket” på svenska. Köksmästaren på Hotel Imperial i London, Gabriel Lightfoot, är på väg i en uppåtspiral i karriären när han plötsligt vrids nedåt genom samhällsklasserna till psykisk, social och ekonomisk botten. Där, i ångest och förtvivlan, börjar han sin väg upp igen, mera ödmjuk. Monica Ali vet precis hur hon ska koppla på de litterära spänningsledningarna. ”I köket” är en modern sedelärande berättelse som kan liknas vid Stendhals ”Rött och svart” (1831), där prästen och samhällsklättraren Julien Sorel visar upp det franska samhället i hela dess ruttenhet. Monica Ali väljer 180 år senare en restaurang på ett modernt lyxhotell som spelplats, ett perfekt utsnitt av samhället, från toppen på tinnar och torn i samhället till en avgrund i restaurangkökets lägsta helveteskretsar där de papperslösa håller till. Hennes nya roman ”Den okända historien” är en spektakulär, alternativ historia om vad som hade hänt prinsessan Diana om hon hade överlevt. Kraschen i Alma-tunneln där verklighetens Diana omkom, är nämnd i boken, men där klarar romanhjältinnan sig. I stället försvinner hon på en yacht. Prinsessan i romanen iscensätter med sin handsekreterare Lawrences hjälp sin död för att få slippa det liv som hon inte ville leva, och i stället starta ett nytt i nybyggarlandet USA som ”Lydia”, med hjälp av plastikoperationer, botoxläppar, bruna linser och mörkt färgat hår. I första scenen i boken ska hon firas, hon fyller år, och hennes tjejkompisar, några småstadsvarianter på ”Sex and the city”-kvinnorna, har ordnat ett party. Men Lydia dyker inte upp. Resten av boken nystar upp vad som hände för tio år sedan, vid hennes första försvinnande fram till födelsedagsfesten, när hon plötsligt är försvunnen igen. Monica Ali låter Diana rasa genom samhällsklasserna, från ett liv som kunglig kronjuvel i världens mest påpassade kungahus till en kvinna som jobbar extra på en hundgård i ett litet samhälle. Även om den här romanen är betydligt ytligare än den förra har författaren en bra känsla för hur hon ska behandla detta material där alla göder alla: monarkin, paparazzi-industrin, medierna, politiken, och den både utstötta och dyrkade prinsessan som blir en katalysator som får alla att exponera sina sämsta sidor. Monica Ali håller hårt på principen ”show, don’t tell”, man ska som läsare erfara historien genom händelser, känslor, tankar och språk, inte genom att författaren förklarar. Det gör att vi långsamt får bilden att klarna, ungefär som fotografier i ett vattenbad, före digitaliseringens tid. Fotografier och fotografer är ett känsligt ämne i Dianas, numera Lydias liv. Och det är när en gammal paparazzo, John Grabowski (Grabber), som förr stod och hängde utanför prinsessans slott, Kensington Palace, nu kommer till Lydias nya hemstad Kensington i USA, som historien tar eld. Hur en engelsk prinsessa på rymmen från sitt gamla liv i Kensington kan komma på idén att slå sig ner på en plats vid namn Kensington är lite svårt att förstå. Kanske ville hon ta en risk. Monica Ali håller hela tiden tanken varm, att banden mellan paparazzi och prinsessan är symbiotisk. Att hon känner sig levande genom deras jakt. Prinsessans historia berättas genom hennes sekreterare, som hjälpte henne att planera flykten, som vet det mesta om henne, och som själv är döende i cancer. Han är lojal, men också genomskådande, och menar att hon var tvungen att bryta med sitt gamla liv eftersom hon höll på att förstöra sig själv och sina barn. Han skriver: ”Hennes maniska behov av att bli sedd var en sorts självskadebeteende. Än värre, det skadade hennes barn. Hon visste det. Det var hennes värsta missbruk, för vilket det inte finns någon känd behandling eller något botemedel.” Lawrence och Lydia håller i gång en brevväxling där hon framträder som en ganska tuff, lite omogen kvinna, fast med klara överlevnadsinstinkter. Kungahuset hade varit en svår motståndare. Som frånskild prinsessa var hon dömd att förlora. ”De meddelar mig när jag får ha pojkarna och när jag inte får det. Det är som om de inte vore mina barn, de är kronans ägodelar.” ”Först tog de min titel, nu försöker de ta pojkarna.” Efter tio år under pseudonym har hon nu slutat att vara så försiktig. Hon bryr sig inte längre om att sätta in de bruna linserna och håret orkar hon inte engagera sig i lika mycket när hon spolar hundgården där hon jobbar eller sticker in till väninnan boutique-ägaren Amber med en lunchmacka, som de äter medan det är tomt på kunder i butiken. Hennes stora problem är att hon håller på att bli förälskad i en bra, sympatisk man, Carson. Det är det mest förbjudna. Hon får inte komma någon så nära att hon inte kan ljuga om sitt förflutna och att hon lämnat sina söner. Som ni hör finns det flera berättarlinjer att hålla reda på: Den kärleksfulla, men skoningslösa avklädningsakt av prinsessan i hennes tidigare liv och leverne, som sker genom handsekreterarens dagböcker. Brevväxlingen mellan honom och henne. Och så den rapporterande beskrivningen av det som sker Lydia under veckorna av aktiv romantid. Den tid då fotografen John Grabowski tagit in på det lilla pensionatet bredvid och jägaren och bytet börjar röras i riktning mot varandra. Monica Ali är snitsig thrillerförfattare när hon låter denna jakt ta fart på sidorna. Ibland bryter hon tempot genom att stå blick stilla, som på pass, med siktet inställt. Kameraobjektivet kan förväxlas med ett gevärssikte och vice versa. Jägare och offer byter plats och händelserna dras till sin spets. När det gäller prinsessan Diana: Tror ni att hon dog den 31 augusti 1997 i Almatunneln? Är ni helt säkra?


”Mig äger ingen” filmas - till slut

Summary: Det har varit på gång i fyra år, men nu ska det bli av. Åsa Linderborgs ”Mig äger ingen” blir långfilm. För regi står Kjell-Åke Andersson och manus skrivs av Pia Gradvall.

Åsa Linderborgs hyllade roman "Mig äger ingen" blir långfilm. Till slut. Kjell-Åke Andersson nämndes som regissör för filmen redan för fyra år sedan, men först nu ser projektet ut att bli verklighet. Produktionsbolaget Filmlance har beviljats ett stöd på 9 miljoner kronor från Svenska filminstitutet (SFI) för att göra "Mig äger ingen". Kjell-Åke Andersson har tidigare gjort filmer som "Juloratoriet" och "Vi hade i alla fall tur med vädret - igen". När TT Spektra når regissören är han tystlåten om projektet. – Jag har fått stränga order att inte säga någonting. Men vi kommer förmodligen igång till hösten, säger han. Romanens handling kretsar kring förhållandet mellan en flicka ur 1970-talets arbetarklass och hennes alkoholiserade far. Det är ännu inte klart vilka skådespelare som kommer att synas i "Mig äger ingen". – Vi kommer att kalla till en presskonferens efter sommaren när alla kontrakt är underskrivna och klara, säger filmens producent Francy Suntinger. På SFI:s hemsida står filmen kommer att göras fritt efter Åsa Linderborgs roman. Bolaget har anlitat Pia Gradvall för att skriva manus. Hon skrev tillsammans med Sara Heldt manus till den uppmärksammande SVT-serien "Kronprinsessan". "Mig äger ingen" publicerades 2007 och nominerades till Augustpriset. Åsa Linderborg är historiker, författare och kulturchef på Aftonbladet. Hon har bland annat belönats med ABF:s Litteraturpris (2007) och Ivar Lo-Johanssons personliga pris (2008).


Kungliga Filharmonikerna, Eric Ericsons kammarkör på Konserthuset, Stockholm

Summary: Under våren framförs Mahlers andra symfoni av de tre stora svenska symfoniorkerstrarna.Sakari Oramo och filharmonikerna satsar på luft och ljus. Resultatet blir på flera sätt Oramos finaste insats i Konserthuset.

Man kan inte tävla i musik, sägs det ibland. Men det gäller inte ens inom konstmusiken, där kompositionstävlingar varit vanliga (minns Atterbergs ”Dollarsymfoni”) och där de flesta klaverlejon har tagit sig upp i hierarkierna med prismedaljer som valuta. Mahlers andra symfoni finns på många favoritlistor. Med sin vandring från dödsriket upp till paradiset utgör den halvannan timme långa kompositionen en symfonisk motsvarighet till de stora romaner som tillkom vid samma tid. Under våren framförs den av de tre stora svenska symfoniorkestrarna, vilket inbjuder till en minitävling för ett verk i kolossalformat. Vem ger den mest besjälade tolkningen? För några veckor sedan gav jag Daniel Hardings framförande med Radiosymfonikerna en femma, och frågade om Sakari Oramo och filharmonikerna skulle lyckas överträffa detta. Och det gjorde man, nästan hela vägen. På många sätt var detta Sakari Oramos finaste insats i Konserthuset. Varje frasering var klokt och ofta originellt uttänkt och samtidigt smidigt infogad i elegant struktur. Invändningar som först infann sig, exempelvis vid temponeddragningen i första satsen, kom efterhand av sig då mönstret stod klart. Oramo satsade på luft och ljus, och de lyriska passagerna framhävdes för att mörkret i utbrotten skulle bli desto mer drabbande. Andra satsen var rakt igenom en läckerhet, i synnerhet pizzicato-avsnittet, som blev mer charmerande än någonsin förr. Scherzot var en snabb dans för älvor och demoner, och efter ”Urlicht”-satsen, där Lilli Paasikivis mörka stämma bröt fram som en mörk källåder, blev attackerna i finalen chockerande starka, utan överdrifter. Omsorgen om detaljerna var närmast rörande. Fjärrorkestereffekterna brukar vara drabbande i sig; här fick varje fras sin särskilda mening och en rakt igenom övertygande akustisk framtoning. Och slutstegringen var väl förberedd och storartad. Så varför inte en femma? Förutom lite småskavanker lite slagg i samspelet celli och kontrabasar, ett feltajmat cymbalslag etcetera i ett i övrigt imponerande orkesterspel så uppstod problem i den avslutande kördelen. Tempot var här mer långsamt än gripande, nästan lika långsamt som i Leif Segerstams 90-talsinspelning, utan att bli lika verkningsfullt. Eric Ericsons kör lät utmärkt, men något i mystiken torkade bort då orkesterdetaljerna prickades in, och det kändes just så: som att blicka in i konstnärens penselföring, när det är målningen och inte utförandet som ska fokuseras. När så Anu Komsis sopran inte förgyllde körklangen utan skar sönder den seglade ett litet moln in och skymde sikten mot de elyseiska fälten. Men ändå: det här var en Mahlertvåa att bära med sig, och kanske har några av de avslutande problemen slipats bort till lördagens repris. Gustavo Dudamel får ta fram det bästa inom sig om han ska överträffa detta framförande då verket spelas i Göteborg den femtonde juni.


De vill bryta mot heteronormen i svensk film

Summary: På fredag startar Sveriges största hbtq-filmfestival Cinema Queer. Initiativtagarna Melissa Lindgren och Oscar Eriksson vill med festivalen erbjuda ett alternativ till det heteronormativa bioutbudet i Sverige.

Mellan fem och tio procent av Sveriges befolkning är homosexuell, uppskattar RFSL. Det speglas i så fall inte i det svenska bioutbudet. Därför har Melissa Lindgren och Oscar Eriksson, som tidigare drivit filmklubben Cinema Queer, startat en filmfestival med samma namn som drar i gång nu på fredag. – Filmklubben kändes för liten och vi tror att vi kan sätta större fokus på normbrytande film med hjälp en riktig festival. Sedan tyckte vi även att det behövdes ett sammanhang där filmer inom genren kunde jämföras med varandra, säger Melissa Lindgren. Cinema Queer kommer att visa 16 filmer mellan 11 och 13 maj och blir därmed Sveriges största hbtq-filmfestival. Även om det har funnits festivaler med queerfilm tidigare tycker Melissa Lindgren att den heteronormativa filmen fortfarande tar en alldeles för stor plats i den svenska filmvärlden. – Jag tycker framför allt att det är viktigt att ta fram filmer som faktiskt visar det samhälle som vi lever i, inte det vita heteronormativa samhälle som de flesta filmer skildrar. Sedan är det även viktigt att erbjuda publiken fler identifikationskällor, säger hon. Hur har ni resonerat när ni har valt filmerna? – Det svåra har varit att hitta filmer utanför vårt västerländska samhälle. Det görs många spännande filmer i USA men vi tycker att det är viktigt att visa filmer från andra delar av världen. Bland annat visar vi den första öppet lesbiska filmen från Thailand (”Yes or no”). Har du någon personlig favorit? – ”Yes or no” är en favorit eftersom den behandlar ämnet med humor. Ofta när man ser filmer från länder där homosexualitet inte är accepterat handlar historien mest om problematiken med att komma ut, men det gör inte den här filmen. – En annan spännande film som har världspremiär på festivalen är ”I want your love” av den amerikanske regissören Travis Matthews. Förutom Melissa Lindgren och Oscar Eriksson kommer festivalen att drivas med hjälp av volontärer. Själva har de ingen större förhoppning om att tjäna pengar på arrangemanget, men oavsett hur det går är tanken att festivalen ska bli ett återkommande inslag i filmsverige. – Vi hoppas förstås att alla filmer kommer att visas inför utsålda salonger och att festivalen skapar debatt om hur vi ska kunna bredda bioutbudet permanent. Men oavsett hur det går i år hoppas vi att festivalen ska växa och bli permanent. I så fall blir det även viktigt med seminarier och kringarrangemang för att lyfta frågan vidare, säger Melissa Lindgren. Cinema Queer Filmfestivalen Cinema Queer pågår mellan 11-13 maj på biograferna Zita och Park i Stockholm. Invigningen äger rum fredagen den 11 maj klockan 18:00 på Park. Följande filmer visas: Codependent lesbian space alien seeks same Erotic Fragments Harvets I want youre love Invigningsfest Jeo+Belle La Santa Leave it on the floor Loxoro Mommy is coming Orchids - My intersex adventure The man that got away The wilding Weekend Yes or no? Zucht und ordnung Läs mer på festivalens hemsida.


Malin Ullgren: Det är skuldfyllt att som läsare förlora solidariteten med barnet

Summary: Det är när jag läser Johanna Ekströms självbiografi som jag förstår att jag inte längre läser som ett barn – jag läser som en förälder som värjer sig för kommande anklagelser.

Under ens liv som läsare förändras perspektiven. En av de största perspektivförskjutningarna måste vara när man inte längre är fullständigt lojal med berättelsens barn. När man läser en barndomsskildring och upptäcker att man slås av tankar som: ”Jo, fast nu är det ju inte så enkelt att vara förälder heller.” Två nya böcker, sinsemellan väldigt olika men båda väldigt bra, bekräftar det där skiftet hos mig. Dels sydafrikanska författaren Marlene van Niekerks roman ”Agaat”, dels svenska Johanna Ekströms ”Om man håller sig i solen”. I går var det recensionsdag för Ekströms självbiografiska uppväxtskildring. Hon skriver om hur det var att vara barn i det svenska kulturlivets högadel, kanske 1970- och 80-talens själva kungafamilj: pappa är författaren och akademiledamoten Per Wästberg och mamma är författaren Margareta Ekström. Familjen bodde i ett 1700-talshus i Stockholm och i det patinerade, patologiskt estetiska hemmet inredde man med fyra nyanser av ljusgrått, höll en lättsamt bildad samtalston, samt odlade den gruppnarcissism som man gärna lät speglas i till exempel Månadsjournalen. Det funkade inte att vara barn i den där miljön, eftersom den var så hårt regisserad och eftersom barn ofta går sönder lite grann om de måste delta i föräldrarnas lyckolajv. Kritiken har varit övervägande positiv, även om några har efterlyst en mindre polerad smärta i texten. Jag blev själv väldigt berörd av Ekströms bok, av dess känslomässiga skarpsinne och av det precisa urval av ord hon använder för att försöka få fatt i den formlösa sorgen. Ändå är det när jag läser ”Om man håller sig i solen” som jag förstår att mitt eget perspektivskifte har skett. Jag läser inte längre bara som ett barn, lojal med andra sorgsna barn. Jag läser också som en förälder som värjer sig för kommande anklagelser. Ekström beskriver sin mammas andliga distans, hennes milda frånvaro som gör dottern så ensam. Jag tror att jag förstår ungefär vad en sådan frånvaro gör med barnet; samtidigt vill jag försvara mamman. Längtan efter att få vara i fred kan vara överväldigande. Kommer jag en dag att få höra att jag drog mig undan? Att pendlingen mellan närhet och frånvaro gentemot barnen var så helt på mina, vuxna villkor? Kanske. Och kanske kommer jag då att känna att de har missuppfattat mig. Jag, som älskade dem så – hur kan de vara missnöjda? I Marlene van Niekerks ”Agaat” är det ingen tvekan om på vilket sätt huvudpersonen, den vita lantbrukarhustrun Milla, sviker sin svarta fosterdotter Agaat: tar henne först till sig, stöter henne sedan ifrån sig när hon får ett biologiskt barn. När jag intervjuade van Niekerk häromveckan insisterade hon på att Milla är en bitch. Det är svårt att inte ta författarens omdöme för den oemotsägliga sanningen. Men återigen vill jag försvara mammafiguren: Är inte Milla ett offer för sin tid, eftersom apartheid förstörde de vita medborgarnas sinnen, och eftersom hon är en kuvad kvinna under 1950- och 60-talen? Marlene van Niekerk och jag blev inte eniga där. Det är en märklig, lite skuldfylld känsla att förlora den där benhårda barnsolidariteten som läsare. Det var ju så all stor läsning började; på Madickens sida, på Anne på Grönkullas sida, på Laura Ingalls sida. Men nu: en skärva av förståelse för förövarna, de otillräckliga föräldrarna. Det förändrade läsarperspektivet som en förberedelse för livet på den anklagades bänk.


Brott mot genrens lagar

Summary: I ”Hela havet stormar” ställer Arne Dahl två seriemör- dare på banan i en och samma bok. Nils Schwartz läser en avancerad konspirationsteori under uppbyggnad.

Arne Dahl ”Hela havet stormar” Albert Bonniers förlag Att seriemördare är populära i kriminallitteraturen är inte förvånande. En gärningsman som när som helst kan slå till igen håller spänningen vid liv, om än med aldrig så konstgjord andning. Den typ av seriemördare som uppträder i verkligheten – psykopater som Jeffrey Dahmer eller Ted Bundy, vilka dödar för dödandets skull – är dock mindre vanlig i kriminalromanerna. Där föredrar man seriemördare med rationella motiv. Antingen är mordserien en uppföljning av det första brottet – tänkbara vittnen dödas ett efter ett – eller en noggrant iscensatt hämndplan av en perverterad rättshaverist. Den senare typen är den mest omhuldade av dagens kriminalförfattare. Det brukar dock räcka med en seriemördare per bok. Jag misstänker att Arne Dahl i sin nya roman – den andra om den så kallade Opcop-gruppen – är först i världen med att ställa två seriemördare på banan i en och samma bok. De agerar samtidigt men ovetande om varandra. Vid ett remarkabelt tillfälle möts de dock blick i blick, när deras mordserier korsar varandra och de dödar samma person i samma ögonblick, den ene med kniv, den andre med en giftinjektion. Det är inte det enda slumpmässiga sammanträffandet i ”Hela havet stormar” – romanen är en enda självalstrande slumpgenerator. Och det blir allt tydligare att Arne Dahl använder kriminalgenren mindre som ekorum för brottsrelaterad socialrealism än som bygglekplats för litterära artefakter. Leken med schablongjutna legobitar var synlig redan i böckerna om A-gruppen, men i Opcop-romanerna – där spaningsteamet har graderats upp till kontinentalnivå – är den helt dominerande. Böckerna har mycket riktigt fått titlar som ”Viskningsleken” och ”Hela havet stormar”. Det innebär inte att Dahl inte menar allvar med leken. Den nya romansviten är en avancerad konspirationsteori under pågående uppbyggnad. I den första boken var det framför allt de privata säkerhetsföretagen och bankerna som knöts in i det konspirativa nätverket, i den nya – där några av skurkarna från den första dyker upp igen – är det forskningen och militären. Man kan nog förvänta sig att internet – detta nätverkens nätverk som är det optimala systemet för maktens övervakning av naivt frihetsrusiga medborgare – kommer att lägga ut sina löpsnaror och snubbeltrådar i någon av de kommande böckerna. Världen är i Dahls ögon en plats där en slump aldrig är en slump. Allt står i förbindelse med allt annat i en överordnad maktapparat av ekonomiska, militära, vetenskapliga, tekniska, medicinska, politiska, mediala och sociala kontrollmekanismer. Opcop-gruppen kan avslöja dolda förbindelser och sätta fast enstaka aktörer men aldrig oskadliggöra hela maskineriet. Paul Hjelm och hans kolleger utkämpar samma romantiska strid som Don Quijote, fast i anlopp mot riktiga jättar, inte väderkvarnar. Som världen är konstruerad konstruerar Dahl också den nya romansviten. Utan att genera sig bryter han gång på gång mot deckargenrens oskrivna lag att inte fläta ihop intrigen med hjälp av slumpmässiga sammanträffanden. Här kan två olika seriemördare mörda samma offer i samma ögonblick. Här är inga bifigurer ovidkommande – en receptionist, en fotvandrare, en alkis kan mycket väl visa sig vara centrala byggstenar i det konstfärdiga leksaksslottet. Arne Dahl påminner om en fotbollsspelare som inför sina egna spelregler utan att vilja lämna planen och de publikfyllda läktarna. Hittills har han undgått utvisning, men nu är det dags att ta fram åtminstone det gula kortet. Eller att börja jämföra med namn som Borges, Pynchon, DeLillo. Arne Dahl är pseudonym för Jan Arnald som medarbetar i DN Kultur. Hans nya bok recenseras därför av Expressens litteraturkritiker Nils Schwartz.


Den svenska huliganen inpå livet

Summary: Pella Kågerman och Hugo Liljas kortfilm ”Supportern” ska omvandlas till långfilm nästa år. Producenten Georgie Mathew vill skapa ett autentiskt drama som undersöker den svenska huligankulturens drivkrafter och konsekvenser.

En SL-buss kommer lastad med huliganer. Så börjar den 13 minuter långa kortfilmen ”Supportern”, som bland annat visades i SVT i tisdags. Den korta men laddade filmen börjar när bråket har slutat. Ett gäng adrenalinstinna och möra slagskämpar bussas ut till ett ingenmansland av polisen efter en fotbollsmatch. Den unga Axel (Anastasios Soulis) dumpas i ett ödsligt industriområde tillsammans med några äldre och mer erfarna huliganer. Trots att det inte förekommer något rått våld så fylls scenerna med nervositet, ångest och obehag. ”Supportern” kan ses som en pilotfilm till en kommande långfilm med samma tema. – Vi försökte undersöka hur långt man kan gå i olika scener, hur våldsamt och obehagligt det kan bli utan att visa slagsmål. Det finns mycket drama att hämta i dessa miljöer. Vi ville försätta Anastasios Soulis rollfigur i tre olika situationer där han visar olika versioner av sig själv, förklarar Georgie Mathew på StellaNova film i Stockholm, bolaget som bland annat producerat komedierna ”Sommaren med Göran” och ”En gång i Phuket”. Georgie Mathew fick idén att skildra den svenska huliganismen efter att ha tillbringat mycket tid inom fotbollskulturen. – Om fotboll är ett slags modern religion, så är huliganerna dess extremister. Jag har en del gamla vänner som levt nära huligankulturen. Det är ett socialt fenomen som är både skrämmande och fascinerande och ligger närmare oss än vad vi kanske vill erkänna. Jag är intresserad av vilka mekanismer som styr detta, som filmare har jag ett ansvar att skildra det även om vi kommer att göra en helt fiktiv film i grunden, säger Georgie Mathew som får hjälp av medproducenten Cecilia Forsberg Becker. Tillsammans med filmarna Pella Kågerman och Hugo Lilja har han gjort research i ett par års tid. De har både intervjuat före detta huliganer och personer som fortfarande är aktiva. En av dem som hjälpt till med research är Tommy Deogan som föreläser om anti-våld sedan hans bror Tony blev Sveriges första dödsoffer för huliganismen för tio år sedan. – Mycket i manuset kommer att vara inspirerat av verkliga personers berättelser, säger Mathew. Någon entydig fantombild av den typiska huliganen finns inte, menar han. – Nej, folk blir huliganer av väldigt olika skäl, men ett övergripande motiv är jakten på en identitet, att hitta ett sammanhang, en gemenskap och bekräftelse. Sådana saker är viktigare än lojalitet. Sedan finns det också manlighetsaspekter, våld fascinerar och är ett lättillgängligt uttryckssätt i de här grupperna. Många av de ex-huliganer vi har intervjuat menar att det handlade om gemenskap, en fas i livet som de egentligen inte ångrar, berättar Georgie Mathew. Samtidigt menar han att den svenska huligankulturen skiljer sig ganska mycket från resten av Europa där det på flera håll har blivit ett stort samhällsproblem. – Vi ser en ökad rekrytering i Sverige, men det handlar mest om kompisgäng. Här finns ingen välorganiserad maffiastruktur, som till exempel i Italien och på Balkan där huligankulturen tenderat att mer och mer övergå i ren kriminalitet. I Storbritannien är huliganismen också mer förankrade i ett socialt sammanhang och betyder allt för vissa individer. I Sverige är det än så länge inte på samma blodiga allvar, säger Georgie Mathew. Samtidigt har huliganproblemet blivit en prioriterad fråga även här. För en månad sedan presenterades ett nytt förslag som ska stoppa våldet kring idrottsevenemang. Björn Eriksson, regeringens samordnare mot huliganism, föreslog bland annat ett nationellt register och tillträdesförbud för huliganer. I sommar lär han återkomma med ett förslag om anmälningsplikt, och i mars nästa år kommer en slutrapport. I samma veva är det tänkt att filminspelningen ska dra i gång. Pella Kågerman och Hugo Lilja sitter just nu och skriver på ett långfilmsmanus tillsammans med en manusförfattare. Tanken är att filmen ska kretsa kring en yngre och en äldre huligan vilkas vägar korsas i ett drama som ska kännas autentiskt. – I grund och botten ska det bli en engagerande och gripande långfilm med en grundstory som bygger på igenkänning. Vår ambition är också att skildra den moderna mannen. Det blir en rå film utan att vi för den skull kommer att visa särskilt mycket våld, säger Georgie Mathew. Till skillnad från till exempel Storbritannien så har det knappast gjorts särskilt många svenska filmer med huligantema. Robert Lillhongas lovande debut ”Hata Göteborg!” utspelade sig i huligankretsar, men var snarare en skildring av aggressiv manlig gruppdynamik och fångenskapen i en destruktiv gemenskap. Georgie Mathew säger att han inspirerats av brittiska huliganskildringar som till exempel Alan Davis ”Firman” med Gary Oldman och Philip Davies ”i.d”. – Däremot vill vi absolut inte göra en film som liknar till exempel ”Greenstreet hooligan” eller ”Football factory” – som jag tycker bygger på romantisering av hjälten och ett klimax med ett stort slagsmål i slutet. Ett verkligt slagsmål är över på några sekunder, det finns inga ”Braveheart”-bataljer i verkligheten. Vi vill mer visa konsekvenserna av våldet och de val en man gör, säger Georgie Mathew. Så vilka är konsekvenserna? – Vi är inte färdiga med det än, och vet faktiskt inte. Mer det är mer än bara brutna armar och blåmärken.


Fängslade svenskar sätter pressfrihet på agendan

Summary: Pressfriheten är på agendan som aldrig förr, konstaterar Reportrar utan gränsers ordförande Jesper Bengtsson på Pressfrihetens dag. Skälet är dock tragiskt: tre svenska journalister sitter i fängelse utomlands.

Den 3 maj varje år firas Pressfrihetens dag världen över. En av de organisationer som bidrar till uppmärksamheten är Reportrar utan gränser (RUG) vars svenske ordförande heter Jesper Bengtsson (här kan du chatta med honom). Vad är det mest positiva som hänt under det år som gått sedan Pressfrihetens dag firades förra gången? – Pressfriheten är på dagordningen som aldrig tidigare. Under min tid som ordförande har jag inte varit med om att det varit så mycket diskussion om principerna bakom pressfriheten, varför den är viktig och var gränserna går, säger Jesper Bengtsson till DN.se. – Tyvärr har ju detta en tragisk baksida, skälet är att Martin Schibbye och Johan Persson greps i Etiopien. Därmed har vi tre svenska journalister som sitter fängslade utomlands, inklusive Dawit Isaak. Det torde vara ett dystert och svårslaget Europarekord. Varför ger ni årets Pressfrihetspris till den azeriska journalisten Malahat Nasibova? – Hon har gjort en stor insats för pressfriheten i sitt land med svåra konsekvenser för hennes personliga del. Nasibova är en mycket värdig pristagare. Vi ville också uppmärksamma Azerbajdzjan nu när landet står i Europas fokus eftersom schlagerfestivalen ska hållas där, säger Bengtsson. Azerbajdzjan är ju ett av de länder där Teliasonera fått kritik för sitt samröre med regimen. Hur ser du på den diskussionen? – Det visar ju att det uppstår en stor moralisk konflikt för företag som går in i länder där press- och yttrandefriheten förtrycks. Jag tycker att Teliasonera har hanterat det illa. Journalister i de här länderna är ju rasande. Nu hoppas jag att diskussionen fortsätter, den är långt ifrån färdig, säger Jesper Bengtsson. Vad finns det för hot mot pressfriheten här hemma i Sverige? – Det vi framför allt har tagit upp det senaste året är att fler myndigheter ska få möjlighet att ta del av FRA:s signalspaning. Det är ett hot mot källskyddet, vilket även gäller EU:s datalagringsdirektiv. – Det här är en oroväckande utveckling där principer som tidigare ansetts viktiga luckras upp. Det avgörande är inte varje steg i sig utan den långsiktiga trenden. På fler och fler områden går det att kontrollera och missbruka informationen på internet, säger Bengtsson. Vad hoppas du på när det gäller pressfriheten det kommande året? – Att vi får se de tre fängslade svenska journalisterna i frihet. Dessutom blir det intressant att se om Tunisien, Egypten och Libyen – som förändrats radikalt genom den arabiska våren – lyckas upprätthålla respekten för demokrati och yttrandefrihet.


Kultur-OS blir en maratonfest

Summary: 12 000 evenemang, 25 000 artister, 10 miljoner gratisbiljetter. I går presenterades hela programmet för kulturolympiaden som ackompanjerar sommarens OS i London.

– Det här blir den bredaste kulturhändelsen i vår livstid, sade Ruth Mackenzie, chef för både London 2012-festivalen och kulturolympiaden. De olympiska spelen i slutet av juli och början av augusti är den stora händelsen i London i sommar. Men London har de senaste fyra åren också bjudit på en kulturolympiad – och årets London 2012-festival blir finalen. OS pågår i två och en halv vecka, de efterföljande paralympiska spelen i tio dagar. Men kulturen är mer uthållig. Maratonprogrammet spänner över tolv veckor, från midsommarhelgen den 21 juni till den 9 september, samma dag som de sista paralympiska tävlingarna avgörs. – Arrangemangen omfattar allt från Beethoven till Jay-Z och från Shakespeare till Mike Leigh, sade Storbritanniens kulturminister Jeremy Hunt i går. Och det är inte bara London som är scen för kulturfestens 12 000 evenemang. Upptakten äger rum vid Stirling Castle i Skottland där Gustavo Dudamel dirigerar en symfoniorkester från Venezuela. En höjdpunkt blir Hackney Weekend-festivalen i London med Jay-Z, Rihanna, Florence and the Machine, Jack White, David Guetta och svenska Swedish House Mafia. Uppståndelse lär det också bli kring en opera av Karlheinz Stockhausen där orkestern spelar från fyra helikoptrar som hovrar över publiken. Artister och konstnärer – sammanlagt är det 25 000 – kommer från samtliga 205 länder som deltar i OS . Till många konserter och föreställningar måste publiken köpa biljetter som vanligt. Men det finns också 10 miljoner gratisbiljetter till andra evenemang.


Gert Fylking anmäls för hets mot folkgrupp

Summary: Gert Fylking stöttar MTG:s beslut att stänga av honom från radion sedan han jämfört serber med Anders Behring Breivik. ”De åsikter jag framförde är osanna”, säger han. Nu har radioprofilen JK-anmälts för hets mot folkgrupp.

I går kunde DN berätta att Gert Fylking stängs av från MTG Radio på obestämd tid sedan han i direktsändning jämfört serber med massmördaren Anders Behring Breivik och kallat dem ”dumma i huvudet”. Nu har radioprofilen också anmälts till Justitiekanslern för hets mot folkgrupp av Krister Kronlid, (S), som sitter i kommunstyrelsen och kommunfullmäktige i Uddevalla. – Gert Fylking har gjort sig skyldig till två brott, förtal men också hets mot folkgrupp. Han sitter på en maktposition som han har missbrukat när han väljer att följa vissa extremgruppers strömningar och ge sig på en etnisk minoritet i Sverige. Det är totalt oacceptabelt och vi måste lagföra honom och hans radiokanal för detta. Även Spasoje Marjanovic, jurist och tidigare tolk inom Försvarsmakten, har å föreningen Justitia Pax Veritas vägnar JK-anmält Fylking, som han menar ”inte bara skadat den förtalade och angripna folkgruppen utan också interetniska och interreligiösa relationer i dagens Sverige”. Gert Fylking gick i går återigen ut med en ursäkt, denna gång på Radio 1:s hemsida: ”Uttalandet skedde i direktsändning och utan någon föregående eftertanke från min sida. Jag insåg genast att mitt uttalande blev fel, men när det är direktsändning så finns ingen återvändo.” Den förklaringen godtas inte av Serbiska riksförbundet. – Vi är väldigt tacksamma gentemot MTG och deras beslut att stänga av Gert Fylking, men vi är inte tacksamma mot herr Fylking, som fortsätter att förolämpa vår intelligens. Om han nu insåg att han gjorde fel så hade han ytterligare en halvtimme på sig i direktsändning att rätta sitt uttalande. Det gjorde han dock inte, säger ordförande Nikola Janic. I en intervju med DN instämmer Gert Fylking i kritiken. – Det jag sa blev fel. Jag är inte den personen. Jag kan absolut hålla med om att jag borde ha insett vad jag hade sagt och med det i åtanke skulle jag givetvis ha stannat upp och sagt: ”Det här blev tokigt, det här blev fel.” Sedan i måndags har han varit i radiohuset men inte i sändning. – Jag tycker att det var rätt av dem att stänga av mig. Det enda jag kan säga är att min arbetsgivare MTG har i alla stycken ställt upp på mig och övriga anställda, på ett mycket hedervärt sätt. Jag har mycket annat att göra på MTG, även om jag inte är i sändning. Jag har ett jobb att sköta, säger Gert Fylking. Hur har detta påverkat dig? – Det har tagit mig hårt, naturligtvis. Men det som är sagt är sagt. Jag har ingen möjlighet att ändra det. Krister Kronlid tycker inte att händelsen kan stanna vid en ursäkt. – Gert Fylking ber om ursäkt snarare för att skydda sitt eget anseende, sitt jobb. Jag tror inte för en sekund att han menar allvar med sin ursäkt. Jag har lyssnat på radiosändningen gång på gång och jag hör hur arg och hur föraktfull han är inför de människorna. – Tvärtom måste man nu markera att den svenska diskrimineringslagstiftningen är ingen papperstiger. Man ska inte kunna häva ur sig sådana oförskämdheter och osanningar och komma undan med det. Jag har vågat mig på det lilla experimentet att om du byter ut ordet serber mot judar eller muslimer så skulle det få en helt annan klang och Gert Fylking skulle ha fått sparken samma dag. Det hade varit medial uppmärksamhet av Guds nåde. Nu är det inte så, eftersom det handlar om serber, och man har vant sig i Sverige att serber är lite sämre än andra, lagda åt det hållet och vill kriga och mörda varandra på bestialiska sätt. Man har köpt den bilden och det skrämmer mig oerhört.


Slash vägrar blicka bakåt

Summary: Vart Slash än går spökar Guns N' Roses, men vid rockens Hall of Fame vill gitarristen begrava bandet. Nu blickar han framåt och släpper sitt andra soloalbum, ”Apocalyptic love”.

Han sträcker sig ur fåtöljen för att ta mobiltelefonen. Fingertopparna är garvade och nästan vita mot den ljusbruna handen. Pilotglasögonen är på plats, så klart, liksom hårkrullet och den obligatoriska huvudbonaden. Slash är i Stockholm. Han skrattar två hesa "he" som avslutas med ett: - Oh... det är en gammal vän från högstadiet, någon som jag inte har sett sedan jag var typ 15-16 år. Hon bor i Schweiz och vi skulle ses för att äta middag, så jag skrev så där. "Meeting an old friend for dinner tonight" står det på displayen som visar en skärmdump från Slashs officiella Twitter-konto. Kommentarerna från hans nästan 1,5 miljoner fans var omedelbara och kan sammanfattas med tre bokstäver och ett skiljetecken: "Axl?" – Någon sade att alla trodde att jag skulle träffa Axl, men det är bara för att ingen hänger med. Sannolikheten att jag och Axl skulle ha träffats häromdagen - i Schweiz - är lägre än en på miljonen, säger Slash. Medan gitarristen är i Stockholm för att prata om sitt nya soloalbum "Apocalyptic love" är Axl Rose någon helt annan stans, på turné med Guns N' Roses. Men ändå inte. Där bandets ursprungliga medlemmar dyker upp, där finns också Axl Rose och Guns N' Roses, som en outtalad fråga, ett spöke från det förflutna. – Egentligen frågar folk inte så ofta, men när de gör det så känner jag mig faktiskt lite hemsökt. Jag menar, jag lämnade bandet 96 och ingenting mer kommer att hända, jag begravde det vid Hall of Fame, säger Slash. Galan där Guns N' Roses valdes in i rockens finrum matade musikpressen med rubriker i flera veckor innan själva ceremonin faktiskt hölls. Bara tre av bandets fem originalmedlemmar dök upp och Axl Rose var inte en av dem. Slash var på plats, men han har minst sagt blandade känslor kring händelsen. – Själva galan var en väldigt positiv upplevelse. Vägen dit kändes som en nagel i ögat, den sista tiden innan galan var enormt enerverande. Att bli invald och stå på scen med grabbarna var stort, men morgonen därpå klev jag på ett plan till Europa och så var den saken över, säger han. Under en löst improviserad konsert framförde resterna av det ursprungliga Guns N' Roses klassiska hits som "Sweet child o' mine" och "Mr Brownstone". Bakom mikrofonen stod Myles Kennedy, frontmannen från bandet Alter Bridge som agerat sångare under Slashs soloturnéer. Kennedy sjunger två låtar på Slashs förra soloskiva och det nya albumet har Slash och sångaren skrivit tillsammans. – Under min förra turné fungerade allt perfekt, det är ovanligt att en sån här synergi uppstår mellan musiker som man spelar med, men vi har verkligen en fantastisk kemi. Helt plötsligt trillade en magisk möjlighet ner i mitt knä så jag tänkte att om jag ska göra en skiva till blir det med de här killarna, säger han. Slash ställde helt sonika sitt band i en studio och spelade in samtliga låtar live. Allt, från komp till Slashs halsbrytande solon är inspelade som vore det en livekonsert. – Vi lever i en tid där folk litar så mycket på teknik att de har blivit lata. Det är värdelöst för det suger livet och känslan ur vad ett rockband egentligen är, och det är en handfull personer som lever av varandra och arbetar tillsammans i ögonblicket. Slash Är: Tidigare gitarrist i Guns N' Roses. I dag är han medlem i det vilande bandet Velvet Revolver och soloartist Ålder: 46 år Född: London Bor: Los Angeles Familj: Hustrun Perla och sönerna London och Cash Aktuell: Med sitt andra soloalbum "Apocalyptic love" som släpps i Sverige den 23 maj Live: Slash spelar på Hultsfredsfestivalen som i år hålls 14-16 juni


Hoppfull serie om övergrepp

Summary: Självbiografiskt av en före detta punkbrud. I veckan startar Stockholms internationella seriefestival. En av gästerna är Ulli Lust som skrivit en självbiografisk serieroman om en tågluff som förvandlades till en mardröm.

Ulli Lust är någonting så ovanligt som en serietecknare som började att teckna först i 30-årsåldern. Med rötterna i punkscenen gav hon sig i tonåren ut på en ödesdiger tågluff av Thelma och Louisiska-mått. Nu kommer hennes självbiografiska serieroman ”I dag är sista dagen på resten av ditt liv” på svenska. I den får vi följa 17-åriga Ulli och hennes kompis Edi på tågluff genom Europa. Året är 1984, jeansen är trasiga och håret står på ända. Utan vare sig pengar eller pass korsar duon gränsen mellan Österrike och norra Italien med en fluffig ”fånga dagen”-dröm och varsin sovsäck i bagaget. Resan, som förevigats i en tegelsten ett kvarts sekel senare, förvandlas till en mardröm och en sörja av tiggeri, drogmissbruk och sexuellt utnyttjande. Ändå är det en förvånansvärt osentimental historia som den, i dag, 45-åriga Ulli Lust berättar. – Visst finns det anledningar till att jag väntat så länge med att berätta den här historien. Om jag inte bearbetat den under så lång tid hade jag aldrig kunnat göra det, säger hon. Det gjorde ont i kroppen när jag tecknade – berättelsen rymmer mycket förtvivlan men också en längtan, en längtan efter att leva. Boken kom på tyska 2009 och har vunnit en rad priser på seriefestivaler runt om i Europa. Den har översatts till bland annat franska, spanska, engelska och norska – och spås uppnå samma kultstatus som Marjane Satrapis seriesvit ”Persepolis”. Lagom till Stockholms internationella seriefestival ges den ut på svenska. Till grund för arbetet ligger hennes egna minnesbilder, men också dagboksanteckningar och brevkorrespondens till de oroliga föräldrarna på den österrikiska landsbygden. För Ulli Lust var det viktigt att vara så ärlig som möjligt. – Den bästa litteraturen är autentisk. Jag ville inte försköna någonting eller göra mig själv sötare. Exempelvis skildrar jag en våldtäkt... först tänkte jag utelämna att förövaren var, eller snarare blev, min pojkvän, säger hon på telefon från sitt hem i Berlin. Samtidigt är ”I dag är sista dagen på resten av ditt liv” ingen nattsvart historia. Inte alls. – Jag vill visa att man kan gå sin egen väg, att man inte måste följa regler. Ge lite hopp till människor som vandrar på stigar som inte är upptrampade. Eller som bara försöker överleva. Boken har också en feministisk klangbotten. Under resans gång kämpar den 17-åriga Ulli för att bli sedd som en människa, snarare än som ett kön. Någonting som visar sig särskilt svårt på ön Sicilien där männen stirrar ut henne, var hon än går. – Det är inte kul att vara kvinna i Italien, särskilt inte på Sicilien – där suger det. Kvinnor ses som insekter eller, tja, sexleksaker. Alla stirrar på dina bröst. Visst har det blivit bättre, det italienska samhället har blivit mer progressivt men könsrollerna är fortfarande stereotypa. Maffian är ett stort problem, arvet efter Berlusconisystemet likaså. I dag får en kvinna i alla fall bära byxor, men att säga att hon gillar sex är långt ifrån socialt accepterat. Sedan 1995 bor Ulli Lust i Berlin. Det var också där som hon kom i kontakt med serievärlden och började producera dokumentära serier. Efter otaliga refuseringar från konstskolor i Wien fick hon till slut ett stipendium och började läsa grafisk design och illustration i Berlin. Med sig hade hon sin son. Han föddes när hon var 19 år. – Han har läst boken – och blev faktiskt lättad. Jag hade nog skrämt upp honom lite och sagt att det var en helt galen historia. Han tycker bara att det är coolt att hans mamma varit punkare och gjort knäppa grejer när hon var ung. Samtidigt är det tur att han är vuxen, hade albumet kommit när han var 16 år hade det blivit problem (skratt). – Uppföljaren kommer inte att vara lika rock’n’roll. Den blir lugn- are. Sedan 2005 driver Ulli Lust även Electrocomics, ett välbesökt nätbibliotek med serier från hela världen, som finansieras med hjälp av frivilliga donationer. Bland de svenska tecknarna som publicerats märks Kolbeinn Karlsson, Knut Larsson och Berlinbaserade Lars Sjunnesson. Över lag är hon positiv till den svenska seriescenen – inte minst på grund av det förhållandevis höga antalet kvinnliga utövare. – Jag åker ofta runt på seriefestivaler och vanligtvis är nio av tio tecknare som jag träffar män. På seriefestivalen i Stockholm är det tvärtom. Det hör inte till vanligheterna!, utbrister hon och tillägger: – I Tyskland är den politiska serien inte lika utbredd som i Sverige. Få unga serietecknare kallar sig feminister – det är inte coolt att vara det utan anses ... lite gnälligt. De är rädda för att bli avfärdade så de säger ”jag är absolut inte feminist” – trots att deras livsplan är uttalat feministisk. Är man en 45-årig punkare som jag har man en helt annan utgångspunkt. Ulli Lust Debuterade i 30-årsåldern. Ulli Lust, född 1967 i Wien, bor i Berlin sedan 1995. Aktuell med: ”I dag är sista dagen på resten av ditt liv” (Kolik förlag) som ges ut på svenska i samband med Stockholms internationella seriefestival (tidigare kallad spx), 26–29 april. Ulli Lust gästar också festivalen. Boken finns också översatt till bland annat franska, spanska och engelska. Den har belönats med flertalet internationella priser, i exempelvis Tyskland och Frankrike. Bakgrund: Lust gav ut sin första seriebok ”Airpussy” digitalt och sedermera i bokform i Belgien. Startade sajten Electrocomics.com 2005 – en serieportal, där bland andra svenska Kolbeinn Karlsson och Lars Sjunnesson publicerats. Ulli Lust har också gett ut en rad barnböcker och fanzines i Tyskland.


Moderna museet mister donation efter ”tårtaffären”

Summary: Moderna museet visade dåligt omdöme när de tillät tårtkonstverket i sina lokaler, menar konstnären Elisabeth Ohlson som nu drar in en planerad donation till museet.

– Moderna Museet har bidragit till att sprida ett rasistiskt budskap. En institution måste ha kontroll över sina konstverk, säger Elisabeth Ohlson till SVT:s Kulturnyheterna. Donationen dras in trots att det inte var Moderna museet, utan KRO, som arrangerade söndagens tårtutställning. Men enligt Elisabeth Ohlson visade museet ändå prov på dåligt omdöme eftersom de tillät tårtkonstverket i sina lokaler. Den planerade donationen bestod av verk från Elisabeth Ohlsons ”Ecce Homo”-utställning. – Jag är arg och upprörd och jag har varit arg och upprörd i dagarna tre. Jag var bara ett papper ifrån att donera mina Ecce Homo-bilder, säger Elisabeth Ohlson.


”Maria Stuart” Opera Vega på Teater Pero, Stockholm

Summary: Opera Vega en av få fria grupper som bjuder på opera med skottkärra och gummistövlar. Men kanske har man tagit sig vatten över huvudet med ”Maria Stuart”.

En sak blir tydlig när Opera Vega gör en destillerad version av mötet mellan Elizabeth I och hennes skotska motsvarighet i Donizettis ”Maria Stuart”: Det är skillnad på att verkligen ha makten och att bara vara en symbol för den. Anna Louise Johanssons drottning är helt igenom mask, ett stelnat blyvitt ansikte med en krona av clownrött hår som åker på inför officiella funktioner. Lämnad ensam viftar hon med pistol mot skuggorna, ett offer för härskarens paranoia. Johanna Ringarps Maria Stuart å sin sida är bara en vacker pant i spelet om imperiet, i praktiken oskadliggjord i sitt fängelse. Nojsande kör hon omkring sin fångvaktare i skottkärra, sorterar prydligt ängens alla blommor i de franska färgerna blått, vitt och rött och sjunger för sina gosedjur när dödsdomen närmar sig. Opera Vega hör till de få fria grupper som bjuder på alternativ opera. ”Maria Stuart” är deras tredje projekt, och det finns något sympatiskt över gruppens ambitioner att vrida knappa omständigheter till sin fördel. Har man inte råd med trumpeter får man ta en näverlur, har man inte råd med läder får man ta gummistövlar, och har man inte råd med orkester får det bli piano. Regissören Håkan Starkenberg har också jobbat stramt, och med bara fem sångare på scenen ligger fokus än tydligare på det avgörande drottningmötet. Att de båda också är rivaler om samme man blir närmast en bisak. Siktet i sig är det alltså inget större fel på, men frågan är om ensemblen denna gång inte skjutit sig i foten redan med valet av verk. Det finns trots allt ett ”bel” i bel canto-opera som till stor del utgör genrens berättigande. Det gäller kanske särskilt en tidig 1800-talsopera som ”Maria Stuart” där teknik och trovärdighet går hand i hand. Nu är det tyvärr bara ett par av sångarna som förmår hänga på när Alexander Nordwall vid pianot omväxlande pumpar fram Donizettis långa linjer och umpa-umpa-motor. Det är synd på en uppsättning som i grunden drivs av en kollektiv, stark vilja.


KRO: I ett fritt samhälle måste vi kunna hantera konst som kritiserar

Summary: Konstnären Makode Lindes tårtkonstverk var en del i KRO:s 75-årsfirande. ”I ett fritt samhälle måste vi även kunna hantera konst som kritiserar, ifrågasätter och skaver” säger organisationens riksordförande Karin Willén i ett pressmeddelande.

KRO är de svenska bildkonstnärernas intresseorganisation och den förening som bjöd in ett antal konstnärer, där ibland Makode Linde, till sitt 75-årsfirande. I ett pressmeddelande ifrågasätter organisationen de skarpa reaktionerna från Afrosvenskarnas riksförbund. – Den som har följt Makode Lindes konstnärskap vet att han utgår ifrån rasism, xenofobi och slaveri. I verket Afromantics som tårtkonstverket bygger vidare på sätter Makode nutida västerländska idéer om det afrikanska paradiset, dess trygghet och Det Ljuva Livet i kontrast till verklighetens historia. En verklighet som handlar om slavhandel, apartheid och förtryck säger Karin Willén, riksordförande i KRO och fortsätter: – I Sverige tar vi yttrandefriheten för given. Men yttrandefrihet är något vi alltid kommer vara tvungna att värna och slå vakt om. I ett fritt samhälle måste vi även kunna hantera konst som kritiserar, ifrågasätter och skaver.