”I Indien bryr sig publiken mer om Shahrukh Khan än Brad Pitt”

Summary: I Indien bryr sig publiken mer om Shahrukh Khan än om Brad Pitt. I år firar Indiens filmindustri hundraårsjubileum – en industri som är mer än bara Bollywood. Filmfredag har träffat affischnamnet Sharmila Tagore som varit indisk storstjärna under det senaste halvseklet.

En vardagskväll i folkhemshögborgen ABF-huset på Sveavägen får plötsligt ett stänk av glamour när Sharmila Tagore sveper in. Sidensarin och sminket sitter perfekt på den kvinna som varit en av indisk films populäraste leading ladies sedan 1959 då hon som 14-åring debuterade i "Apus värld", den tredje delen i Satyajit Rays internationellt kritikerkramade Apu-trilogi. – Det är stor skillnad på att vara 14 i dag jämfört med när jag själv var det, säger Sharmila Tagore som varit en publikmagnet under mer än hälften av den indiska filmens historia. I den nu 68-åriga aktrisens ögon är skillnaden inte till dagens ungdoms fördel. – Vi var avsevärt mycket mognare. Vi läste mängder av böcker, det fanns ju ingen tv. Så jag förstod vad rollen krävde av mig. Den första indiska spelfilmen var "Raja Harishchandra", ett mytologiskt stumfilmsdrama som hade premiär i Bombay den 3 maj 1913. Hundra år senare har staden sedan länge utvecklats till världens största filmfabrik och gett upphov till etiketten Bollywood. – I Sverige och Europa har det ansetts finare att gå på teater eller opera medan filmen främst har vänt sig till ungdomar – som dessutom föredrar Hollywood. Indien är annorlunda. Vår film spelar på känslor som tilltalar en indisk publik, säger Sharmila Tagore. Hon befinner sig i Stockholm med anledning av ett helt annat hundraårsjubileum. 1913 erhöll en indier för första gången ett Nobelpris – Rabindranath Tagore i litteratur. Ja, Sharmila är släkt med nationalskalden: Rabindranath var bror till hennes farfarsfar. Vi träffas för att prata film någon timme innan ABF-husets Z-sal fylls av hundratals fans med rötter i Indien och dess grannländer, ditlockade lika mycket av kvällens föreställning till poetens ära som av den legendariska filmstjärnans närvaro. – I Indien bryr publiken sig mindre om Brad Pitt och mer om Shahrukh Khan och Hrithik Roshan, fortsätter Sharmila Tagore sitt resonemang om filmens särställning i Indien. Hon nämner två av Bollywoods största manliga stjärnor men kunde ha sagt sitt eget namn. Sharmila Tagore har hållit sig kvar i rampljuset sedan sin debut och har konsekvent skapat rubriker. För sina filmroller förstås, men också som den första indiska filmstjärnan som poserade i bikini för ett magasinsomslag (Filmfare, augusti 1966). Och inte minst för sitt giftermål med Mansoor Ali Khan – nawaben av Pataudi. 1971 avskaffade den indiska staten alla furstliga privilegier för landets maharajor, sultaner och nawaber, men Sharmila Tagores stjärnstatus växte ytterligare när det aristokratiska elementet lades till hennes mix av skådespeleri och sex appeal. Men allt började alltså med en roll som oskuldsfull barnbrud i "Apus värld". – Den erfarenheten fick mig verkligen att inse: det är det här jag vill göra, det här är det yrke jag vill ägna mig åt, förklarar hon. Som få andra indiska skådespelare har Sharmila Tagore stått med en fot i två olika läger. Hennes egna ordval är "kommersiell" film å ena sidan och "meningsfull" film å andra sidan. – Det var aldrig något medvetet beslut. Jag har läst manus och valt de roller som tilltalat mig. Traditionellt benämns filmstjärnor i Indien inte som skådespelare. Man talar om "hjältar och "hjältinnor" kontra "skurkar" och "vampar". En av dagens populäraste filmhjältar är Sharmila Tagores son Saif Ali Khan, och även dottern Soha Ali Khan är mitt uppe i en framgångsrik filmkarriär. Hundra år efter den indiska filmens födelse gläds Sharmila Tagore åt att se ett växande utbud vad gäller olika roller, speciellt för kvinnor. – När jag var ung fick man inte visa några negativa drag som hjältinna, det var reserverat för vampar. På senare år har det börjat förändras. Efter 54 år i branschen ångrar Sharmila Tagore inte det yrkesval hon gjorde som 14-åring . – Vad finns det för andra jobb som det här? frågar hon retoriskt. – Film är tredimensionellt – ett totalt uttryck för vad du tänker och känner. Du har ljud, du har bild, du kan gå bakåt i tiden, du kan gå framåt. Det är ett underbart medium. Indisk film större än Hollywood. Sharmila Tagore är född 1944 i Hyderabad, uppvuxen i Calcutta. Filmdebuterade 1959 i "Apus värld", belönad med bland annat brittiska Bafta-priset för bästa film. Den indiska filmen firar 100-årsjubileum. När ljudfilmen anlände på 30-talet blev stora sång- och dansnummer självklara inslag i kommersiell indisk film. På 1970-talet föddes masala-genren där musikinslag kombinerades med action, komedi och romantik, en blandning som förde tankarna till en kryddblandning (masala). Den hindispråkiga filmindustrin i Bombay kallas Bollywood. Men indisk film är inte bara sång och dans, och allt är inte på hindi. Några av de största regionala filmindustrierna är på språk som bengali, tamil och telugu. Bollywood producerar fler filmer än Hollywood, och Indien som helhet producerar fler filmer än något annat land, cirka 1 000 om året. Varje dag lär cirka 14 miljoner indier göra ett biobesök.


”Det är ett stamtänkande som återvänder”

Det svenska språket är under hård press i det tvåspråkiga Finland. På kort tid har två finlandssvenska medieprofiler mordhotats. Båda för att de argumenterat för svenskans ställning. DN har talat med några ledande kulturpersonligheter i landet. Bettina Sågbom - programledare i tv för det svenskspråkiga tv-programmet ”Min morgon” som sänds på Yle - och Paula Salovaara, redaktionschef på Helsingin Sanomat, fick i förra veckan motta mordhot. Avsändaren bakom hotet mot Sågbom krävde att Finskhetens förbund - som vill att den officiella tvåspråkigheten i landet ska avvecklas - ska få gästa hennes program. Paula Salovaara, redaktionschef på Helsingin Sanomat med särskilt ansvar för digitala medier, fick samtidigt flera mejl från en anonym avsändare som klargjorde att hon ”kommer dö direkt” om hon fortsätter att ta svenskan i försvar. Hotet är nu polisanmält. – Det är förstås helt oacceptabelt med hot - i det sista mejlet skickade de bara min hemadress vilket förstås är obehagligt. Men när det gäller den stora språkdiskussionen så måste den föras och man måste höra på alla, betonar hon. – Jag är journalist och har ingen politisk agenda, men jag är själv tvåspråkig och har tvåspråkiga barn och tycker att det är en otrolig rikedom i Finland att vi har två språk. Att skrota det arvet vore hemskt kortsiktigt och dumt. Salovaara menar att den så kallade ”tvångssvenskan” i skolan är grunden för den hätska stämningen. Det är en ordning som väcker mycket agg i delar av det finska samhället och ilskan har nu blivit mer tillåten att uttrycka. – Det är den brännande frågan och politikerna måste bestämma vad som ska göras. Det förs till exempel diskussioner om att införa ”tvångsryska” i skolorna i det östra Finland. Allt det här måste vi diskutera i en riktig och öppen debatt, vi har ju en fungerande demokrati i Finland och en riksdag som ska stifta lagarna, säger Salovaara som inte ser de politiska organisationer som nu argumenterar mot svenskan som den enda förklaringen till att ämnet åter är så laddat. Flera journalister bakom vinterns enormt uppmärksammade tv-serien ”Finland är svenskt” i Yle fick också motta hotfulla meddelanden. Syftet med programmet var att göra finländarna ”medvetna om hur mycket man ärvt från det svenska språket och kulturen”. – Jag skrev om den serien på ledarsidan i min tidning då och det ledde till att jag fick ett mejl där någon ville se till att Auschwitz skulle byggas upp för människor som jag, säger Paula Salovaara. Philip Teir, kulturchef på svenskspråkiga Hufvudstadsbladet, ser paralleller till andra infekterade samhällsdiskussioner. –  Näthatet och de hotfulla mejlen känner vi ju igen från andra inflammerade debatter. Och precis som i de debatterna är det alltid svårt att avgöra hur mycket tyngd man ska ge åt enstaka hatiska inlägg. Men det är viktigt att politiker och journalister säger ifrån, för risken är annars att den här typen av åsikter blir mera rumsrena i offentligheten, poängterar han. Teir ser händelserna som delar i ett större mönster. – Jag tror att speciellt de som vuxit upp i Helsingfors och sett förändringen från femtiotalet framåt upplever att svenska språket marginaliserats. Men samtidigt finns det fortfarande ett livskraftigt finlandssvenskt kulturliv och de negativa attityderna upplever jag inte som särskilt mainstream. Det bevisas också av alla de finskspråkiga som under den senaste veckan kommit till det tvåspråkiga Finlands försvar, understryker han. Också författaren Kjell Westö påminner om frågans historiska laddning och anor. – Det här är en del av en allmän europeisk trend där starka nationalistiska känslor väckts av oro. I Finland var svenskan under många hundra år dominerande - för hundrafemtio år sedan var Helsingfors en stad där den politiska, kulturella och ekonomiska eliten var svenskspråkig. Det ligger i botten för det här, det är ett groll som är mycket gammalt, men det ursäktar förstås ingenting. Varför har det blivit så aggressiva stämningar kring språkfrågan just nu? – Just för det vi bevittnar på många ställen i Europa, till min fasa, är ett slags stamtänkande som återvänder. Människor är rädda för framtiden och det finns också ett misslyckande i EU-projektet bakom det här. Westö gläds dock över att det officiella Finland - däribland statsminister Jyrki Katainen - mycket tydligt stått upp för finlandssvenskarna och tagit avstånd från olika former av rasism och hoten mot Bettina Sågbom och Paula Salovaara. Vad tror du kommer att ske? – Det jag måste sätta min förhoppning till är att de toleranta och fördomsfria finskspråkiga krafterna ska vinna och visa sig vara mycket starkare än de som nu försöker så hat. Jag tror att de som skickar ut de här vidriga mordhoten antagligen är ganska få, men redan när jag växte upp i Helsingfors på 1970-talet fanns det många stadsdelsgäng. Man fick ofta springa om man blev identifierad som svenskspråkig kille. Och på 1930-talet när de sista stora officiella språkstriderna fördes så var det gatuupplopp i Helsingfors centrum. Det här är inget nytt. Jörn Donner, finlandssvensk författare, journalist och politiker, uttrycker dock långt mindre oro. – Då och då förekommer det angrepp på svenskan i Finland eller finlandssvenskan och ibland med rasistiska inslag där man inbillar sig att finlandssvenskar är invandrare på något sätt. Men jag - som betraktar mig som en finne som talar svenska - har inte brytt mig om det där. Nu har det ändå förekommit flera mordhot riktade mot människor som försvarat svenskans plats i Finland. – Jo, men nätet kan man ju utnyttja till vad som helst och avsändarna är alltid svåra att spåra. Jag tror inte att det ligger något allvar bakom sådana hot. Sådant här kommer och går, och ofta går det. Man kan ta det med ro, skulle jag säga. Vad tror du kommer att hända i den här språkfrågan? – Jag är anhängare av tvåspråkiga skolor och jag tror att de finns kvar om tio år, men självfallet också de helt svenska. Det råder ingen risk för något annat, för det finlandssvenska samhället är utomordentligt väl finansierat. Det här är lite att göra en höna av en fjäder - även om hot är mycket obehagliga.


H&M-pengar bakom Nobelcenter

Nästa vecka inleds en arkitekttävling där vinnaren får stå för utformningen av byggnaden där Nobelprisutdelningen är tänkt att hållas i framtiden. I slutet av maj blev det helt klart med två generösa donationer till Nobelcentret som ska byggas bakom Nationalmuseum på Blasieholmen i centrala Stockholm. Skriv ut Öka textstorlek Rätta artikeln Läsarreaktioner  Tipsa via e-post Finansieringen av Nobelcentret i Stockholm är nu säkrad efter stora donationer från bland annat Erling Perssons stiftelse. Nästa vecka inleds en arkitekttävling där vinnaren får stå för utformningen av byggnaden där Nobelprisutdelningen är tänkt att hållas i framtiden. I slutet av maj blev det helt klart med två generösa donationer till Nobelcentret som ska byggas bakom Nationalmuseum på Blasieholmen i centrala Stockholm. Annons: H&M-grundaren Erling Perssons stiftelse samt Knut och Alice Wallenbergs Stiftelse bidrar tillsammans med 800 miljoner kronor. – Vi är naturligtvis väldigt tacksamma för att vi har fått de här donationerna som gör det möjligt för oss att realisera det här. Det är så mycket att vi bedömer att det nu går att driva projektet vidare, säger Lars Heikensten, vd för Nobelstiftelsen Den 14 juni inleds därför arbetet med att utse vem som får utforma Nobelcentret. Sex skandinaviska och sex internationella arkitektkontor har valts ut till tävlingen - bland annat svenska Wingårdhs arkitekter och norska Snøhetta. Våren 2014 ska ett vinnande förslag presenteras. – Vi räknar med att det kommer att bli en av Stockholms allra viktigaste turistattraktioner, säger Lars Heikensten om Nobelcentret. Planen är att centret, förutom ett kraftigt utvidgat Nobelmuseum, bland annat ska rymma konferenssalar och en sal med plats för 1 400 personer där Nobelprisutdelningen kan komma att hållas framöver. – Vi kommer att bygga en sal som är tillräckligt stor för att man ska kunna ha prisceremonin där och min personliga uppfattning är att man bör ha den där. Det är inte ett beslut som vi nödvändigtvis måste ta i dag men vi skapar förutsättningar för detta, säger Lars Heikensten I december 2018 är det sedan tänkt att det 20 000 kvadratmeter stora Nobel Center, som blir det officiella namnet, ska öppna. Den totala kostnaden beräknas till 1,2 miljarder kronor och hela bygget finansieras privat. Stockholms stad bidrar dock med tomten och verksamheten ska få 30 miljoner kronor per år i statsbidrag.


Norska regissörer gör nästa Pirates-film

Summary: Norska Kon-Tiki-regissörerna Joachim Rønning och Espen Sandberg gör nästa Pirates of the Carabbean-film.

Efter förhandlingar mellan Disney och den norska duon är det nu klart att de tillsammans med producenten Jerry Bruckheimer gör ”Pirates of the Carabbean 5”. Filmen har som vanligt Johnny Depp i huvudrollen som kapten Jack Sparrow och premiärdatum är satt till den 10 juli 2015. Inspelningarna är planerade att börja i slutet av året eller i början på nästa, skriver Variety. Joachim Rønning och Espen Sandberg har tidigare regisserat filmen Kon-Tiki, som handlar om en flottfärd över Stillahavet 1947 under ledning av norrmannen Thor Heyerdahl, fick en Oscarsnominering i kategorin ”bästa utländska film”.


Allt du skulle vilja veta om sex på film, men varit för skraj att fråga om …

Summary: Sexscener har blivit vardagsvara i film och tv. Men hur hittar man den rätta känslan under inspelningen? Skådespelarna Helena af Sandeberg och Adam Pålsson, samt några svenska regissörer berättar om hur man får till de allra mest intima scenerna framför kameran.

Vid nyss avhållna filmfestivalen i Cannes var det sällan långt mellan scenerna där skådespelare djärvt kastade sig över varandra. Visste man ingenting annat om ”La vie d’Adèle” (”Blue is the warmest colour”), som vann Guldpalmen, så visste man att den innehöll en lång scen med två älskande kvinnor. I François Ozons ”Jeune & jolie” spelade en fotomodell en sjuttonårig flicka som för spänningens skull provar prostitution. Och i ”L’inconnu du lac”, där män raggade män vid en strand, bjöd på inlevelsefullt oralsex. Film, även svensk, kräver sexscener; sexscener kräver att skådespelare lämnar ut sig – men hur spelar man in sexscener utan att någon känner sig utlämnad? Man ser den komiska sidan av hela företaget. Man är extra tydlig med vem som grabbar vad på vem när och hur. Eller så kanske man förbereder sig inför sado-sexscener genom att se Stig Järrel svinga pekpinnen i 69 år gamla ”Hets”. Det är några taktiktips man får om man harklar sig, ringer upp skådespelare samt regissörer och frågar. Sexscener på film kan få den som tar del av dem att känna en massa saker. En biverkan, vanligen oavsedd, är att scenerna kan få en betraktare att känna sig som en kälkborgare. Inte därför att man sittande i biosalongen eller soffan blygs för att titta, utan därför att man tänker på hur blyg man själv skulle vara i en sådan situation. Tänk vilka bohemer och konstnärssjälar skådespelare och filmare är, skrider till verket som om en scen i sängen inte är annorlunda än en vid busshållplatsen. Allt är ju ändå bara skådespeleri, för dem är säkert en dag då man tar sexscener som vilken jobbdag som helst? Nej. Hur man än bär sig åt kommer man inte ifrån att det är mer delikat att ta sexscener. Själva ansträngningen för att göra det så lite anspänt som möjligt kan framkalla viss spänning. Det berättar Adam Pålsson, Rasmus i tv-serien ”Torka aldrig tårar utan handskar” (2012). – Ofta är det en laddning i rummet. Det blir lite extra tid och producenten eller regissören eller inspelningsledaren är mån om att det ska vara färre personer i rummet, och det är lite avklätt. Så man vet inte om det skapas en stämning. Det är som om man nästan preparerar för att det ska få en laddning. Helena af Sandeberg, som på sistone synts i exempelvis filmen ”Blondie” (2012) och tv-serien ”En pilgrims död” (2013), säger att kontrasten mot en vanlig inspelningsdag kan vara stor: – Annars kan inspelningsplatser vara ganska vilda och oregerliga och gränslösa i hur vi beter oss med varann. Men dom dagarna man gör sexscener är det en helt annan stillhet och respekt, och det är bra. För regissörens del är det något speciellt med att instruera människor att simulera sex. Det ställer särskilda krav på handlaget. – Det finns en potentiell övergreppssituation där, en gräns som man inte vill kliva över, säger Simon Kaijser, regissör till ”Torka aldrig tårar …”. Ordet ”övergrepp” dyker upp i nästan alla samtal om sexscener. Alla är på sin vakt mot det, alla försöker hålla ögonen på gränsen Kaijser nämner. Regissören Jesper Ganslandt tycker att sexscenerna i hans ”Blondie” är ”ganska mesiga”. Men de krävde likafullt från hans sida en särskild ”rakhet”: – När jag stod där kände jag att det var viktigt att vara hyfsat tydlig. Annars skulle någon kunna känna sig sårad eller att … ja, det hade helt enkelt kunna bli stopp på inspelningen om man var lite tveksam. Det kändes som om stämningen krävde det. Regissören måste kämpa ned eventuell blyghet. Hymlande skapar osäkerhet och olust. Kristian Petri ser till att bli mycket tydlig i sina instruktioner, senast till utmanande scener i ”En pilgrims död”. I filmen ”Detaljer” (2003) regisserade han en våldtäktsliknande scen mellan Jonas Karlsson och yngre Ebba Hultkvist, och offrade ljudupptagningen för att kunna vara med och regissera varje rörelse: – Jag pratade hela tiden, som vid en italiensk filminspelning stod jag bredvid kameran och talade om precis hur dom skulle göra. Det gäller att hålla i minnet vad man vill att scenen ska säga. Den kan så att säga överröstas av annat. – Jag tror att det var Susan Sarandon som sa ”Det är väldigt svårt att tävla med sina bröstvårtor om uppmärksamheten”, säger af Sandeberg. Det är olika för olika skådespelare hur känsligt det är med sexscener eller att visa upp sin kropp. Men generellt tycks vara att detta är scener där skådespelare gärna avstår från att improvisera, tack så mycket. Genom att dirigera händelseförloppet detaljerat kan regissören ta på sig uppgiften att ta initiativ. Skådespelarna kommer så mycket det är möjligt undan just den utlämnande delen av skådespeleriet. Små misstag kan göra de medverkande olyckliga. Adam Pålsson minns en scen där han kom åt ett täcke eller något så att motspelaren blottades mer än uppgjort. – Hennes rumpa hade synts. Det var inte med flit utan det råkade bli så. Det var bara det att när det väl hade hänt spelade det ingen roll att jag bad om ursäkt eller att det fanns förklaringar. Det var någonting i förtroendet och i känslan och stämningen i rummet som bröts. Hon blev försiktig och orolig och rädd. En god stämning i rummet kan för den delen också vara ett problem. Maria Nordenberg var producent på både ”En pilgrims död” och ”Torka aldrig tårar utan handskar”. En av hennes viktigaste uppgifter när det kommer till känsliga scener är att komma ihåg att det finns ett ”efter”. – Även professionella skådespelare kan slappna av i kontrollen därför att situationen är bra på plats, man känner dem som är med och så vidare. Men samtidigt vet faktiskt inte skådespelaren exakt ”hur är kameran, vad är det vi ser i bild?” Sedan när man klipper det så kan det förstärkas också. Då gäller det i mitt jobb att verkligen hålla i – ”Vad var det vi ville kommunicera med den här scenen?” Dilemmat är att alla vid inspelningen måste tänka på vad man kan stå för efteråt och ändå inte bli ängsliga och försiktiga. De ska ju föreställa ge sig hän. Ibland kan stämningen vid inspelningstillfället vara långt ifrån den som syns i scenen. I ”En pilgrims död” utvecklar Säpomannen Waltin (Jonas Karlsson) och polisen Eriksson (Helena af Sandeberg) ett sadomasochistiskt förhållande, som slutar i verkligt övervåld. Vid ett tillfälle ägnar de sig åt ett rollspel där han som sträng lärare ska straffa skolflickan Eriksson. Petri, af Sandeberg och Karlsson förberedde sig genom att ingående studera Stig Järrels insats som sataniska läraren ”Caligula” i ”Hets”. Det var kanske inte så klokt, eftersom det sedan var nästan omöjligt att sluta skratta när Karlsson Järrelsvingade linjalen mot af Sandeberg. – Det var ett helvete att ta sig igenom den där scenen, minns Petri. Galghumor kan kännas nödvändig. I scenen där det slutligen spårat ur och Waltin hänsynslöst misshandlat Eriksson, skulle Helena af Sandeberg ligga naken, blodig och bunden i bakgrunden, medan Jonas Karlsson känslokallt satt och tittade på tv. I position och klar för tagning fick af Sandeberg teamet att tappa greppet igen, när hon började tala som för sig själv där nerifrån golvet: ”Kära dagbok, i dag spelade jag in en film med Kristian Petri och Jonas. Det var inte riktigt som jag tänkt mig. Är det här ett bra karriärsteg verkligen?” – Jag blir så att jag bara skämtar, konstant, nästan lite tourettig, för att stå ut, säger af Sandeberg. Det är en taktik, en metod att värna sig, som kan missuppfattas som att hon uppfattar situationen som fullkomligt avspänd. Just vid inspelningen av ”Pilgrim” hakade någon i teamet på och skojade om hennes nakenhet. Det gick inte: – Då blev jag otroligt generad och tvungen att säga ifrån att det går inte. Med koreograferandet som ingår kommer för skådespelare och regissörer arbetet med att göra sexscener i praktiken ganska nära det med att göra actionscener. Ganslandt lägger till att han kan känna inför dessa scener som inför dem där det står i manus att någon ska gråta, det är samma anspänning inför dem. Även om sexscener blivit mer frekventa tycks de ännu långt ifrån att bli något som det är alldeles avspänt att filma. Kanske ska de inte vara det. Adam Pålsson säger att nervositeten kan ge en ”laddning” till scenen. ”Det genanta kan ge väldigt mycket” instämmer Ganslandt. Varför blir då filmare så närgångna i sina gestaltningar av sex, när det är så jobbigt? Det går att göra flyktigare. Den som agerar i en Maria Nordenberg-produktion ska aldrig behöva känna sig pressad att klä av sig, även om rollfiguren har sex: – Det klarar vi ändå. Men det är en utmaning att försöka erbjuda något erotiskt laddat, utan att det halkar över i pornografi, tycks de flesta mena. – Man vill göra det så äkta man kan utan att man dör av skam privat, säger af Sandeberg. Nordenberg beskriver det som att porr är det som är avsett att bara konsumeras, medan hon vill söka scener som producerar, som sätter i gång fantasier och tankar hos publiken. Vilket väl är all konsts strävan. Det stämmer in på Simon Kaijsers beskrivning av de motstridiga känslor han får inför en scen han beundrar, den där Ennis (Heath Ledger) och Jack (Jake Gyllenhaal) första gången har sex i Ang Lees ”Brokeback Mountain” (2005). Den är inte insmickrande: – Jag blir lite provocerad av den. Men samtidigt så finns det något bra med den. Den ska ju säga någonting, inte bara vara lite mjukporr. Det känns nästan våldsamt. Och där är Ang Lee jävligt bra. Han lyckas alltid hitta något i sexscener, i kärleksscener som är liksom lite twisted, något som inte är helt bekvämt. Vilket gör att man får mer än att bara tycka att det är lite kittlande. Såklart: regissörer och skådespelare vill göra sexscener därför att de själva suttit som åskådare inför scener som fastnat i minnet. Många gånger är kanske det mest intressanta, som med ”Brokeback Mountain”, att upptäcka att något som man inte väntat ska vara erotiskt fångar en. Nordenberg nämner en påklädd scen mellan Ralph Fiennes och Kristin Scott Thomas i ”Den engelske patienten” (1996), Ganslandt en annorlunda klippt scen mellan George Clooney och Jennifer Lopez i ”Out of sight” (1998). Helena af Sandeberg minns scenen där Nicole Kidman i ”Eyes wide shut” (1999) bara talar om minnet av en man som en gång på avstånd väckte hennes åtrå. Från lyckade sexscener är det väl den där twisten man minns, inte bröstvårtorna. Som regissören och manusförfattaren Paul Schrader formulerat det: ”Människor vill inte se sex. De vill nästan se sex”. Det är inte alltid så naket som ni tror i sexscener. Det viskas om förekomsten av diskreta sockliknande munderingar för män eller minimala hudfärgade tygstycken för kvinnor. Dessa lösningar förefaller dock vanligare i den amerikanska filmbranschen än i den svenska. Om man frågar efter knep i Sverige får man i stället höra om det dubbla trostricket. Ni känner igen scenen: i stundens hetta slits trosan av, varpå man och kvinna faller över varandra. Räkna med att skådespelerskan då sett till att ha ett andra par trosor under som blir kvar när de avryckta far i väg. Dubbla underkläder kan även komma till pass när någon ska synas dra ner byxorna och gå på toaletten. Grundregel enligt ett proffs: ”Man har underkläder på sig så länge det bara går.”


”Jag har börjat tro på folk”

Summary: När förra skivan släpptes svävade han bland molnen. I dag står Oskar Linnros fast förankrad med kängorna i 700 kilo blomjord. Nio år efter succén med duon Snook är han beredd att offra mycket för att gå i täten för svensk popmusik. Snart kommer andra soloskivan.

Björngårdsgatan, Stockholm. Det är alla hjärtans dag, Oskar Linnros flickvän är bortrest men hon har skickat blomsterbud och ett gulligt sms. Själv har han inte hunnit ordna med någon romantik. – Jag spelade in en ny låt i går, jag tänkte att jag skulle skicka den som present. Men jag tror hon skulle bli sur. Låten heter ”Framtiden e här” och är en sällsynt dyster sång om tvåsamhet när den går på tomgång: Det är ”kyssar utan saliv”, ”hon som handlar / jag som bär”, ”Dina ögon var större förr”, ”tar ett bad till tv:ns brus / utan bubblor utan ljus”. – Den handlar absolut inte om henne, det är bara något jag kom på, försäkrar han. Oskar Linnros spelar upp ytterligare några låtar från sitt kommande, ännu odöpta album från högtalarna i Björn Yttlings studio på Södermalm i Stockholm. Ytlling har jobbat med artister som Lykke Li, Robyn och Marit Bergman och utgör en tredjedel av gruppen Peter Bjorn and John. Här finns allt man föreställer sig av en superproducents lokaler, en dröm för en multibegåvad musiker som Oskar Linnros, men skenet bedrar. Oskar Linnros har hyrt studion enbart för intervjuns skull – skivan är skapad hemma i sovrummet med en bärbar dator som inspelningsutrustning. – Jag sitter och gör musik hemma långt in på natten, öppnar en öl, ska jag städa sedan när ni ska komma och intervjua? Ska jag tänka på vilka böcker som ligger framme? Nä, det kändes bättre såhär. Men det är roligt, min kompis Christian Olsson från Fibes, oh Fibes! sitter här i städskrubben bredvid. Han har inte heller hört de nya låtarna än, jag ska ge honom en mp3:a sedan. Det är ett tag sedan Oskar Linnros pratade sist. För nio år sedan albumdebuterade han och Daniel Adams-Ray som hiphopduon Snook med ”Vi vet inte vart vi ska men vi ska komma dit”, som bland annat innehöll sommarplågan ”Mister cool”. För tre år sedan blev han soloartist och släppte den hjärtknipande skilsmässoskivan ”Vilja bli”, som fick strålande recensioner. ”Låter lika bra strömmande ur ett förfestfönster på en cool adress som ur en bilradio under färden till lantstället, lika bra som sista fem-i-tre-allsångsskrålandet på valfri utomhusklubb som på studentskivan”, skrev DN:s recensent Mattias Dahlström och gav betyget 4. Nu är Marlborocigaretterna – omsjungna i hitsingeln ”Från och med du” – utbytta mot snus från Göteborgs Rapé och det ensamma ”jaget” från ”Vilja bli” har blivit ett ”vi” i de nya låtarna, ”för att ställa folk bakom det jag sjunger”. Vilka är ditt ”vi”? – Det är jag och lyssnarna. Man kan distansera sig från publiken på en skiva där man bara sjunger ”jag” oavbrutet. Jag gjorde det väldigt mycket på förra skivan som jag gillar mycket, men det hudlösa jaget känns gjort nu. – Dels lever jag i en mindre ensam tillvaro nu, men jag tror också att det kommer från att jag faktiskt har börjat tro på folk. Det kan låta superpretentiöst, men det är lätt att tappa tron på sina medmänniskor om man befinner sig mycket på internet, läser löpsedlar eller slår på tv:n. Folk är inte dumma i huvudet, folk är schysta, tycker om bra kultur och är intresserade av bra, djupare grejer. Vad hoppfullt det låter. – Ja! På en låt som heter ”Stormen” sjunger jag: ”Vi kan överrösta stormen i en tid av nonchalans, allt du ser ifrån balkongen är din möjlighet och chans.” Du var ju väldigt öppen på din förra skiva, som handlade mycket om din spruckna relation med Veronica Maggio. Tror du att din nuvarande tjej funderade kring det när ni blev ihop? – Nej, det är inget vi har pratat jättemycket om, men jag tror att hon litar på mig och respekterar min konstnärliga frihet, min sanning. Och det är viktigt att säga att jag eftersträvar att det ska kännas sant, huruvida det verkligen är det eller inte spelar ingen roll. – Jag är beredd att bli missförstådd, att gå in på en hemmafest där några uppfattar mig som en dumpad, deprimerad kille. Det är ett pris jag gärna betalar, det är värt det när man lyckas. Hur kändes det när Veronica släppte sin skiva med ”sin sanning” om er relation? – Det kändes faktiskt lugnt, det var inte mer än rätt. Men jag har aldrig lyssnat igenom den där skivan för jag är inte intresserad av vad mina ex tycker. Men hon hade rätt att berätta sin del av historien? – Absolut, även om jag inte håller med om ett ord när jag går in på Åhléns och hör hennes låt. Vad känner du där på Åhléns? – Äh, jag ser det bara som kommersiell konst där ordet är fritt. Jag behöver inte hålla med, det behöver inte vara sant, det behöver bara bli en bra låt. Och det blev ju skitbra låtar. Hennes också? – Verkligen. Sedan kanske inte jag och min tjej sitter och spelar hennes skiva på repeat. Hon sjunger om hur hon känner när hon hör din låt på vägen in till stan … – Det är svårt att lida fram en text, man måste använda sig av någonting och förstärka det. Jag vet inte vilken låt du pratar om, men för min del så var min låt ”Annie Hall” inte en låt som refererade till den relationen utan bara en låt om att ligga runt av fel anledningar och leta efter en tjej. Veronica sjunger om ”en Woody Allen-tragedi” där i ”Alla mina låtar”. – Då har väl hon missförstått det. Era skivor blev ju en ovanligt kvalitativ musikalisk dokusåpa. Och allting lät sant. – Precis. Och jag har förlikat mig med att jag kommer att få svara på frågor om det. Jag får ta missuppfattningen om att allt alltid är absolut sanning. Independent Studios, Saltsjö-Boo. Oskar Linnros står nyklippt och svartklädd i 700 kilo blomjord, rycker till med armarna och mimar refrängen till sin nya singel: ”Hur dom än vill ta oss ner på jorden, hur dom än vill se oss gå med tunga steg, ska jag göra det fast ingen verkar tro mig, för den enda vägen uppåt nu är ner.” Soundet påminner om amerikansk västkust på 80-talet, med galopperande trummor. Den kommande remixen, en stråkversion, låter nästan exakt lika mycket Fläskkvartetten som Kanye West. Musikvideoregissören Magnus Härdner avbryter inspelningen: ”Gud vad tråkigt, jag somnar! Du ska ju dansa också. Du kan ju inte bara komma in i en badrock.” Oskar Linnros kastar av sig den långa, tunna, svarta skjortan och säger ”vi skiter i den. Det blir jävligt Urban Deli” i en referens till den hippa Söderkrogen samtidigt som han ber om en kratta för att få bort fotavtrycken från blomjorden till nästa tagning. Två soptunnor i den enorma studion pöser över av tomma tiolitersjordsäckar från Plantagen. Bredvid står två enorma trummor som ska användas senare under inspelningsdagen. Oskar Linnros börjar om igen, utför lite rytmisk spasmisk dans i två minuter medan en kamera körs fram och tillbaka på en räls. ”Se aggro ut! Knulla med kameran!”, skriker regissören. Förhoppningen – eller ”illusionen”, som Oskar Linnros kallar det – är att albumet, som ännu inte fått ett namn ska släppas den 19 maj. Men det kan lika gärna bli 1 juni, ”allt hänger på min laptop. Och jag har inte ens valt andrasingel än, trots att deadline passerat.” Visst handlar ”För sent” om Snook? Om att du och Daniel Adams-Ray skulle skaffa likadana tatueringar och ”jag kunde ha satsat en miljon på oss, som tur är var jag pank”? – Jag försöker att göra låtar som går att applicera på lite vad som helst. Men den handlar definitivt om Snook. Hur ser du tillbaka på den tiden i dag? – Att jag har gått vidare som person och låter det förflutna vara vad det var. Det var mäktigt att inte vara så eftertänksam, jag är stolt över att jag har släppt musik som jag inte tycker är bra i dag. Du är stolt över din forna hybris? – Ja, exakt så. Det var härligt att känna så och jag är glad att jag bejakade den känslan. Har du fortfarande samma icke-relation till Daniel som när jag intervjuade dig för tre år sedan? – Ja. Sörjer du det? – Faktiskt inte. Han är som en gammal gymnasiekompis som man inte hörs med längre. Vi hamnade faktiskt på samma nyårsfest förra året. Vi skakar hand, inga konstigheter. Men ni sätter er inte i två timmar och pratar gamla minnen? – Nej, det gör vi verkligen inte och det vill jag inte heller. Har du lyssnat på Daniels skiva? – Det här kommer ingen att tro på, men jag har faktiskt inte det. Jag vill verkligen känna att mina ägg kommer från en frigående höna. Jag vet ju att ni i publiken har hört allting, den skivan och Maggioskivan. Men mitt jobb är ju bara att försöka göra så fritänkande grejer som möjligt, som inte refererar till andra. Jag vill inte konsumera samtida svensk pop eftersom jag tror att det skulle börja påverka mig. Och jag vill gå i bräschen för genren. Men du har väl ändå hört någon låt och märkt att ni hamnade ganska nära varandra rent musikaliskt? – Ja. Och ingen var mer förvånad än jag över det. Men för mig kommer det ner till kronologi, att jag var först. Och vad det innebar för mig var att jag var tvungen att vara ännu mer på tårna, att jag måste jobba ännu hårdare på att låta som mig själv. Men det var jobbigt när han kom, jag kände bara ”fan”. Hur då, ”kunde du inte låta mig ha den här stunden”? – Nej, för att han gjorde något som var bättre än det mesta som görs i Sverige. Det var ju musik som behövdes, eftersom folk ville ha det. Det hade varit en annan grej om han hade släppt något helt värdelöst. I det korta perspektivet har alla duster med sitt eget ego, man vacklar och känner besvikelser från dag till dag. Jag var absolut upprörd över situationen, men jag tänker göra det här tills jag är 65 år, vem är jag att säga vilken musik som får samexistera med min ur det perspektivet? – Men jag gör skillnad på dom som gör sin musik själva och dom som får musik och gör en tolkning, då är man mer en artist. Jag ser mig inte som artist på det sättet, jag ser mig som någon som sitter och tillverkar musik. Jag känner ingen konkurrens från någon som inte gör så. Det är nog mitt sanna svar, som du lyckades få ur mig till slut. Grammisgalan, Cirkus, Djurgården. Oskar Linnros köar till röda mattan-fotografering just bakom Ebbot Lundberg från Soundtrack of our lives. ”Han trampade mig på tån, det gjorde så jävla ont”, säger han en stund senare i logen två trappor upp där han sitter i dunkelt ljus tillsammans med fem svartklädda killar som alldeles strax ska göra Linnros sällskap på scen för att premiärspela hans nya låt ”Hur dom än”. Mando Diao sjunger upp i korridoren utanför och Oskar fingrar på sin ringbrynja – inlånad från SVT:s kostymförråd – som ska hänga runt halsen under framförandet. Han har nyss insett att Loreen, som uppträder senare under galakvällen, kör på samma tema – hon har låtit tillverka en helkroppsringbrynja. Oskar har just besökt hennes loge för att informera om läget men verkar inte ha fått den respons han hoppats på: ”Jag ville bara säga till, men det hade man inget för. Jaja, det är jag som går på först.” Tre minuter före spelningen ångrar han sig och byter ut brynjan mot en scarf med ett silversmycke runt. ”Den gjorde för ont”, förklarar han senare. Oskars trummande är den första musik som hörs under 2013 års Grammisgala och trots att de båda enorma baskaggarna fyllts med 22 Ikeakuddar för att dämpa ljudet studsar det effektivt bland branschkollegorna på Cirkus. Framträdande kontrasterar mot den i övrigt i Spotifygrönt badande galan med sin svart-röda och nästan sakrala estetik. Under den första versen kan man ana viss nervositet men vid andra refrängen släpper allt och Oskar river i ordentligt. Han möts av långa, varma applåder. Tillbaka i logen, Oskar Linnros svär över att silversmycket runt sjalen försvunnit under uppträdandet (”det kostar fem lax och var inte ens mitt, jag har bara lånat det”), men är mest av allt påtagligt lättad. Oskars mamma Meta är på plats, ser stolt ut och skålar med bandet i champagne. Oskar går ut för en cigarett, mamma protesterar: ”Röker du? Men du röker väl ytterst sällan?” Vi står utanför artistingången till Cirkus, som även extraknäcker som rökruta, när en bekant siluett närmar sig. ”Hej hej”, säger Oskar. ”Hej, läget?”, säger Veronica Maggio och glider snabbt förbi och in genom järnporten. Oskar ger mig ett snett leende: ”Du har inte anteckningsblocket med dig nu va?” Googlar du dig själv ibland? – Verkligen inte. När slutade du med det? – Aktivt? Hösten 2010. När skivan kom fick jag en väldigt fin bädd, ett väldigt fint mottagande. Jag hade det nog alldeles för lätt, men jag visste också att om jag går på det så kommer jag att vara helt utan gard när folk slutar vilja att jag ska lyckas. Jag behövde hålla garden uppe till dess att det skulle vända, vilket det så klart gjorde. Vad hände? – Jag var ute och spelade under sommaren 2010. Jag sjöng förjävligt, jag var bakfull och fick alldeles för bra recensioner. På hösten tog jag det mer på allvar, men då kom sågningarna och jag förstod att något hade svängt. Då slutade jag läsa vad folk skrev om mig. En vecka tidigare står vi står på gatan utanför studion. Christian Olsson från Fibes, oh! Fibes – som också var med och skrev ”Från och med du” – parkerar sin bil i snömodden. ”Haha, skojar du? Är Oskar här? Har han hyrt stora studion bara för en intervju? Det går bra nu!” – Om jag inte gjorde musik skulle jag vara lärare, tror jag, säger Oskar. Jag tycker det är fint att jobba i stat, kommun eller landsting. Sverige behöver bra folk i offentliga sektorn. Men det är ju lätt att säga när man själv slipper. Läste du Nike Markelius text i DN Kultur häromveckan, om livet som arbetslös musiker? Tänker du som artist och egenföretagare på framtiden? – Ja, absolut. Min farsa är nybliven pensionär och älskar att hjälpa mig med sånt. Det är oromantiskt, jag slår inte sönder några gitarrer utan placerar pengarna. Ser du dig själv som politisk? – Jag har aldrig fått den frågan och inte reflekterat över det. Men jag är definitivt vardagspolitisk. Mina låtar handlar kanske inte bara om relationer. Men det är ju ett osexigt epitet. Vadå, ”politisk”? – Ja, att vara politisk låter ju inget kul. Det är väl åtminstone bättre än att vara apolitisk. – Jo, det är ju sant. Följer du den svenska partipolitiken? Är du insatt i Centerns kris? – Ja, men jag tänker ju inte blanda in det i min musik. Men när jag turnerade förra gången, kring valet, försökte jag göra min lilla poäng kring SD. Det var ett snack i tre minuter och så ”Fuck SD!”, typ. Men jag fick inte den respons jag trodde. Jag är van vid mellansnack och vet ungefär vilka knappar man kan trycka på, men den knappen gav ibland inget resultat. Det skrämde mig. Tror du att det var många Sverigedemokrater i publiken? – Kanske inte, men det var i alla fall ingen självklarhet att vi kollektivt skulle frysa ute SD. Jag utgick ifrån att om du lyssnar på min musik och går på konserten så är det underförstått att jag tar influenser från en förortsuppväxt och från musik från hela världen. Jag trodde att ”fuck SD” var vår minsta gemensamma nämnare. Men det var inte alltid så. Jag kommer nog att fortsätta att bejaka mitt samhällsengagemang, men jag känner inte något ansvar som offentlig person för demokratin, det är något helt annat än rollen som underhållare. Jag röker gärna på bild och så. Tillbaka på Grammisgalan. Vi står i ett så kallat green room tillsammans med flera av dem som deltar i galan – Tommy Körberg, Feven, Amir Chamdin, Mange Schmidt, Unni Drougge, Olle Ljungström och Timbuktu – och följer galan på en tv-skärm. Linnros går i väg för att hälsa på Maia Hirasawa, som hinner ut på andra sidan en dörr med fönster. Plötsligt står Oskar där och samtalar med Veronica Maggio. De gestikulerar ivrigt och skrattar. Han ser glad ut när han kommer tillbaka. – Det kändes faktiskt skitbra, vi pratade om lite allt möjligt, hon jobbar med några av mina polare nu och så. Det var fint, det känns som att cirkeln har slutits. Fotnot: Artikeln är publicerad i DN söndagen den 24 fabruari. Oskar Linnros Ålder: Fyller 30 år i sommar. Bor: Södermalm i Stockholm. Civilstånd: Flickvän. Syskon: En storasyster. Karriär: Har varit medlem i grupperna Snook och Maskinen. Har producerat åt bland andra Timbuktu, Veronica Maggio, Fibes, oh Fibes! och Petter. Släppte sommaren 2010 solodebuten ”Vilja bli”. Tillbaka under senvåren 2013 med ett ännu odöpt album. Mitt liv i årtal: 1983: Föds den 15 augusti i Sundbyberg utanför Stockholm. 1999: Börjar på Viktor Rydbergs gymnasium där han träffar Daniel ”Big Danne” Adams-Ray. De bildar ett år senare Snook. Namnet kommer sig av att de båda anser sig ha stor näsa. Själv kallar sig Oskar Linnros för Kihlen. 2003: Snook når viss radioframgång med låten ”1990 Nånting” tillsammans med Afasi & Filthy. 2004: Snook släpper skivan ”Vi vet inte vart vi ska men vi ska komma hit”. Singeln ”Mister cool” blir en hit och får P3 Gulds pris för ”Årets låt” 2006: Snook släpper skivan ”Är” som får strålande recensioner. Träffar Veronica Maggio som också gästar på en version av singeln ”Inga problem”. 2007: Är med och grundar bandet Maskinen, som uppmärksammas med låten ”Alla som inte dansar (är våldtäktsmän)”. Hoppar av bandet innan debutskivan hinner släppas. Snook splittras. 2008: Maggios skiva ”Och vinnaren är” – producerad av Oskar Linnros – släpps och slår stort. Paret ställer upp för en intervju med Hanna Fahl i tidningen Novell men gör slut innan tidningen når butikerna. 2010: Solodebuterar i juni med albumet ”Vilja bli”, som säljer platina. Nomineras till sju Grammis men får nöja sig med ”Årets nykomling” sedan Robyn och Håkan Hellström dominerat galan. 2011: Producerar bland annat ”Resten av ditt liv” åt Timbuktu. Omsjungs av exflickvännen Veronica Maggio på hennes skiva ”Satan i gatan”, som når stor framgång. 2013: Gör comeback med singeln ”Hur dom än” som han spelade på Grammisgalan i onsdags. Släpper ny skiva senare i vår. Två röster om Oskar ”För mig som är stöpt och uppvuxen i hiphop känns det häftigt att den kan föda fram så olika människor som Jonas Hassen Khemiri, Oskar Linnros, Ken Ring och Kakan Hermansson. Jag brukar skämtsamt säga att om Oskar och Daniel skulle återförenas så skulle de vara en av Skandinaviens allra största grupper. Det var dit de var på väg innan de splittrades. De är fortfarande unga och jag utesluter inte möjligheten att det kommer att bli så en vacker dag.” Timbuktu, kollega. ”Han var väldigt bestämd som liten pojke, när man hade skalat en banan skulle man sätta ihop den igen så han fick skala den själv. Men som äldre är Oskar en fantastiskt omtänksam person som är väldigt duktig på språk. Jag är själv språklärare och jag tror att han skulle bli en bra lärare. Men jag har nog avskräckt honom eftersom man tjänar så dåligt. Och det verkar ju som att han har en ganska stor talang för musik.” Meta Lindberg-Attlerud, mamma.


Unga författare höjer rösten

Summary: Många unga författare upplever att de inte blir insläppta i den litterära världen. Flera pratar om åldersdiskriminering. Och nu vill de starta en ny, ung sektion inom Sveriges författarförbund.

– Situationen för ungdomar är otroligt svår, med bostadsbrist och arbetslöshet. Unga kulturarbetare är en utsatt grupp och vi behöver verkligen organisera oss. Både för att förändra litteraturvärlden men också i stort för att förändra samhällsklimatet, säger författaren Lyra Ekström Lindbäck, som tillsammans med författaren Elin Bengtsson tagit initiativet till att bilda en ny sektion inom Sveriges författarförbund. Idén uppstod när ett gäng unga författare och översättare träffades på ett fik för att prata om åldersdiskriminering och sexism inom litteraturvärlden. Efter mötet tog de kontakt med Sveriges författarförbund och berättade om sina tankar. – Jag blev jätteglad över att några unga och litterärt intressanta författare hörde av sig till oss. En stor anledning till att jag tog på mig ordförandeskapet är att jag ville få in en ny generation i förbundet, säger Gunnar Ardelius som är den yngsta ordförande Sveriges Författarförbund haft sedan 1800-talet. Alla tre är överens om att det ska vara en jämnare fördelning av resurserna, sett till åldern på de yrkesverksamma författarna, poeterna och översättarna. Juridiskt stöd finns redan för författare som inte är medlemmar i Författarförbundet, men möjligheten till ett ekonomiskt stöd finns inte i nuläget. Det är något som Elin Bengtsson och Lyra Ekström Lindbäck hoppas på att kunna förändra. – Det skapar en situation där unga, skrivande personer inte blir tagna på allvar av samhället och därför har svårt att ta sig själva på allvar, säger Elin Bengtsson. – Jag upplever att det finns en tröghet inom litteraturvärlden. Man vill skapa en liten inhägnad där de unga författarna kan hållas och så kan de äldre författarna komma och titta men utan att vara riktigt intresserade av faktisk demokrati, säger Lyra Ekström Lindbäck. Initiativet till en ny sektion handlar också om att belysa sexism och rasism inom litteraturvärlden, till exempel genom att räkna på hur fördelningen av kön och etnicitet ser ut. Lyra Ekström Lindbäck och Elin Bengtsson menar att det inte bara går att se författare som individer, man måste kunna se strukturella problem också. – Bara en sådan sak som att få reda på att 0,7 procent av förbundets medlemmar är under trettio år ger en rätt bra utgångspunkt för att förändra, säger Lyra Ekström Lindbäck. Gunnar Ardelius poängterar också utbytet som de äldre författarna kan ha av de yngre. För de yngre är känslan av att ingå i ett kollektiv ofta central och en självklarhet, men för de äldre är det inte alltid lika naturligt, då skrivandet i större utsträckning sker i ensamhet. Han menar att det är viktigt att man som författare får känna av den kollektiva kraften som ett förbund kan ge så tidigt som möjligt. – Tanken med att få in en yngre grupp är att kunskapsförmedlingen ska ske åt båda håll. De äldre har massor av erfarenheter att dela med sig av till de yngre också. Målet är att det ska ske på ett icke-hierarkiskt sätt, säger Gunnar Ardelius. – Som ung författare blir man inte sedd för det man redan är, utan för det man är på väg att bli. Man är en ofullständig författare. Det speglas dels i organisationsformerna men också i hur unga personer recenseras, säger Elin Bengtsson. Det är viktigt för förbundet att täcka hela fältet, att ha författare i alla åldrar och med alla möjliga inriktningar. Gunnar Ardelius menar att de unga författarnas initiativ öppnar för saker som de inom förbundet tidigare kanske inte tänkt på. – Erfarenheterna som de yngre författarna har är inte en aktiv del av vår organisation. Det är ju en överlevnadsfråga för författarna i stort. Vi är i en process som är ny för oss. Jag närmar mig det här med ödmjukhet, vi vet inte bäst, säger Gunnar Ardelius. Sveriges författarförbund, SFF, är en facklig organisation för yrkesverksamma författare och översättare. För att bli medlem som författare krävs två utgivna böcker. För översättare krävs det två utgivna översättningar till eller från svenska. SFF har nästan 3000 medlemmar. Sveriges unga författare och översättare är ett nätverk skapat på initiativ av Elin Bengtsson och Lyra Ekström Lindbäck. Mer information finns på deras Facebooksida, ”Sveriges unga författare och översättare”.


C D Wright gör politik av poesi

Summary: Poeten Carolyn D Wright har varit på besök i Sverige och är aktuell med en ny bok, ”Fånge hos mjuka ord”. ”I dikter kan man sätta press på språket”, säger hon till Maria Schottenius.

Vi letar ljus. Fotografen Lars Lindqvist har varit runt i kvarteren och undersökt hur ljuset faller på olika väggar och portar. Så nu går vi, den amerikanska poeten Carolyn D Wright och jag denna varma majmorgon, i hälarna på fotografen som plötsligt pekar på en vägg och säger: här. Det är ungefär som med poesi. Vissa personer ser att det finns ett särskilt ljus där andra inte ser det. C D Wright är i Sverige för andra gången, och i förra veckan ägnade hon en kväll på Forum i Stockholm, där en rad svenska poeter läste hennes dikter. Det är författaren Magnus William-Olsson, som träffade henne i USA, som knutit kontakt och engagerat henne. Och så har poeten Niclas Nilsson tillsammans med C D Wright redigerat en urvalsvolym enbart för den svenska läsekretsen, ”Fånge hos mjuka ord”. Hon har på liknande sätt medverkat till en brittisk urvalsvolym, och en amerikansk. Det blev helt olika böcker. – Jag har varje gång försökt göra en intressant bok på dess egna villkor. Det är oupphörligt intressant att tala med denna vänliga, välformulerade person. Under uppväxten i Arkansas fick man slåss om ordet, berättar hon. ”Alla i familjen var verbala och pratade i munnen på varandra”. Nu är föräldrarna döda och hon reser inte så ofta dit längre. ”Det har blivit så förändrat, så reaktionärt” säger hon. ”Mycket Teaparty.” Nej, hon känner inte igen sig. Nu bor hon tillsammans med sin man, författaren Forrest Gander, norr om New York, i Rhode Island. Deras 26-årige son bor i Brooklyn där han jobbar med skulptur och möbler, och två dagar i veckan skriver och läser han. – Väldigt disciplinerad, säger hon. Vilket hon själv också verkar vara. Jag får snabba, precisa svar på mina frågor. Hon ger intryck av att vara mycket mjuk och sträng på samma gång. Hur tänkte du när du komponerade den svenska volymen? – Boken utgör en stig genom mina verk, 10 titlar plus den jord- och landsbygdsorienterade ”40 watts”. – Här finns tidiga verk som är koncentrerade på relationer och senare som sedan lämnar det personliga. Och så dikter ur senaste samlingen ”Rising, falling, hovering” som kombinerar hemmafronten med krigsfronten i Irak. I USA upplever vi då finanskrisen och följderna av Irakkriget där vi barbariskt skulle bomba våra fiender ”tillbaka till stenåldern”. Det finns mycket politik i din diktning. – Ja, jag måste ha ett ställe där jag kan artikulera det politiska. En del tycker inte man ska ha poesi till det, men jag tycker att man kan använda lyrik till vilka frågor som helst. – Det speciella med dikter är att man där kan sätta press på språket. Tillsammans med fotografen Deborah Luster har hon gjort boken ”One big self” som kombinerar fotografier med texter baserade på samtal med interner på ett fängelse. Även om texterna bygger på intervjuer förvandlar författaren materialet när hon gör det till lyrik. Det inslag av distans som kan finnas i en intervju upphävs. Allt går i ett, integrerat. Liv, dikt, tankar, läsning existerar avståndslöst. Några av dikterna ur ”One big self” innehåller uppräkningar där varje rad börjar med ordet ”räkna”. Exempelvis ”Räkna dina fingrar/ Räkna dina tår/Räkna dina näsborrar/Räkna dina lyckoämnen”. – Allt räknas på ett fängelse, fyra gånger om dagen räknas inventarierna. Räknandet och siffror är viktiga markörer av dagen. Och som fånge är du reducerad till ett nummer. Jag väljer en dikt jag tycker om ur samlingen ”Deepstep come shining”, och ber henne berätta om den. Det finns tillräckligt med tecken.       På bristen på ömhet i världen. Men ändå. Men ändå. Allt man       behöver göra är att fråga. Vem som helst här kan lovprisa en lök.       Var man kan få grillkött malet, draget och hackat. Vilken       tid på dygnet de erfarit kärlekens styng. – Vi gjorde en bilresa till den djupa Södern, Deborah Luster och jag, för att träffa outsider-konstnärer, som genom att gräva och snickra och måla graffiti tillverkade sina egna samhällen. Ett primitivt artisteri, som jag gillar. – Det finns mycket grymhet i Södern, men man kan alltid prata med människor om mat. Luften är ett enda grill-os, alla grillar hela tiden. – Dessutom ligger det ständigt nära till hands att de berättar om sin hjärtesorg. Och, tillägger C D Wright när vi skiljs åt, ”Deepstep come shining” är den enda bok som varit riktigt rolig att skriva. Aktuell med: ”Fånge hos mjuka ord” urvalsvolym av lyrik gjord tillsammans med poeten Niclas Nilsson. C D Wright brukar räknas till Language-poeterna. Familj: Författaren Forrest Gander, som är Sverigeättling, och 26-årig son. Uppvuxen: Arkansas i södra USA. Bor: Rhode Island, i nordöstra USA. Författare hon inspireras av: David Anton, Anne Carson, Forrest Gander, Arthur Sze, Brenda Hillman.


Polisen utreder Bergmanbrev

Summary: Polisen har nu inlett en förundersökning kring breven från Ingmar Bergman som Bukowskis har dragit in från en kommande auktion. Brev som sonen Daniel Bergman uppger är stulna.

Enligt Daniel Bergman har en släkting olovligen kommit över hans mor Käbi Lareteis brevsamling. Den uppges har förvarats i hennes bostad. Breven skulle ha bjudits ut hos Bukowski på tisdag ihop med manusutkast och ett antal fotografier. Nu finns hela samlingen hos Citypolisen i Stockholm. En polisledd förundersökning har inletts vid utredningsroteln. Brottsmisstanken är i dagsläget stöld. – Jag har talat med Daniel Bergman och kommer nu närmast höra ytterligare tre personer i ärendet. När vi är färdiga så överlämnas vår utredning till åklagare som tar beslutet om eventuellt åtal, säger kriminalinspektör Tommy Lövholm som handlägger fallet till DN. Är ni säkra på att breven har stulits? – Det vet vi inte, jag har hittills bara talat med Daniel Bergman som anser att breven är stulna, men innan alla är hörda är det för tidigt att säga något om hur de kan ha lämnat moderns bostad. Det går till exempel inte utesluta att de har varit en gåva till någon. Hela kedjan måste utredas – från hemmet till Bukowskis, betonar Lövholm. På Bukowskis välkomnar man att omständigheterna utreds. Enligt auktionshuset har brevsamlingen lämnats in för försäljning av en välkänd antikhandlare. – Det är en handlare som vi har haft lång en lång relation med och som köpte en förfallen pant. Vi hade inga som helst skäl till att misstro honom, understryker Paulina Sokolow, presschef på Bukowskis. Jan Holmberg, vd för Stiftelsen Ingmar Bergman, menar att pengacirkusen kring Ingmar Bergmans kvarlåtenskap är begriplig med tanke på hans konstnärliga betydelse. – Men det här är också vad som lätt händer när det uppstår en sådan kommersiell marknad i stället för att föremål av det här slaget förvaltas av institutioner. Saker kan till och med stjälas då och etablerade aktörer som Bukowskis kan förlora kontrollen. DN har utan framgång sökt Daniel Bergman.


Harding trivs i rökrutan

Summary: I ”Mitt poetiska liv” berättar Gunnar Harding sin egen historia. Det är en generös och charmerande självbiografi – men också en sorts biografi över den svenska poesin under ett halvt sekel, skriver Åsa Beckman.

”Det finns decennier att bara överleva i”, skrev en gång Karl Vennberg i några berömda diktrader från början av 70-talet. Han plågades av tidens trånga och dogmatiska poesiklimat. ”Upprepa drömmen, din del av drömmen./Upprepa orden i det illegala språket”, fortsatte han och det lät verkligen som en underjordisk uppmaning till andra poeter därute. Håll ut. Ofta tänker jag mig den svenska dikten som ett landskap där olika fronter genom åren svept fram. Ibland har klimatet varit tillåtande, ibland strängare, ibland mer politiskt, ibland mer akademiskt. Men det råder alltid ett klimat i taget och därför finns det alltid några dystra och tilltufsade poeter som spänner upp paraplyet och bara väntar på att den senaste fronten ska dra förbi. Gunnar Harding är en av de poeter som jag tror oftast känt sig brydd över samtidspoesin. I min bokhylla står hans bildrika diktsamlingar intill hans inspirerande tolkningsvolymer: ”Den vrålande parnassen” (om rysk futurism), ”O Paris ” (om Apollinaire och hans tid) och ”Vortex” (om Ezra Pound och hans epok). De har alla varit oumbärliga introduktioner, alltid snyggt formgivna med lekfulla bildelement från de epoker han skrivit om. I dag kommer ”Mitt poetiska liv”, en 500-sidig biografi där Gunnar Harding berättar om sitt liv som poet, redaktör och översättare under nästan sextio år. Boken följer Hardings liv från den tidiga barndomen i en läkarbostad på Beckomberga mentalsjukhus. Hans pappa Gösta Harding var en känd psykiatriker som tidigt tog avstånd från barnaga och förespråkade fri uppfostran. Så småningom lämnar familjen sjukhusområdet, där man hör de intagna skrika om nätterna, och flyttar till en villa i Bromma, där Gunnar Harding växer upp under 40- och 50-talet. I familjen är böcker och litteratur en självklar del av vardagen. Vid middagsbordet kan pappan springa upp och hämta Shakespeare eller Goethe för att läsa upp något citat som han tycker tillför samtalet värdefulla insikter. Gunnar själv är liten och tunn. På fotbollsplanen placeras han i positioner där han gör som minst skada. I stället börjar han rita, måla och skriva berättelser. Och spela musik. Han och kompisen ”Lankan” inreder ett rum i källaren med filmstjärnor på väggarna och en enda jazzplatta. På den tiden anses dixielandjazzen subversiv. När musiker och ett hundratal ungdomar ordnade en Storyville-parad till Höglandstorget 1950 betecknade polisen det som ”upplopp”. I dessa dagar, när Stockholmsförorter som Husby och Fittja brinner, är det en extra rörande bild av ett sömnigt och skyddat Sverige. I boken finns en nyckelscen. Den utspelar sig vid Rökstenen, en sten på skolgården där kvarsittarna och de som ”tjongat” samlas för att röka Glenn. Till den stenen dras den unge Harding. Han känner sig genast bekväm med de lite missanpassade. Det ska bli ett tema genom hans liv: att alltid söka sig till dem som ställer sig lite vid sidan av, vid kanten. Inte helt lättsmält för psykatrikerpappan som har svårare för den fria uppfostran i praktiken: ”Det var ju roligt att du hade skolrekord i nånting”, säger han bistert när sonen får så usla betyg att han inte blir uppflyttad till nästa klass. ”Mitt poetiska liv” är en generös och charmerande biografi, full av minnen, dråpliga anekdoter och tidsbilder. Boken visar en ung man som har lätt att känna sig pressad av hierarkier och auktoritära system, om det så är skolan, militären eller, för den delen, litteraturen. Jag tror att man ska se Gunnar Hardings poetiska valfrändskaper i ljuset av detta. Han dras till poeter och konstnärer som skulle ha trivts runt den där Rökstenen. Blaise Cendrars, Guillaume Apollinaire, Jack Kerouac, Lawrence Ferlinghetti, Allen Ginsberg, Vladimir Majakovskij. De behöver alla drömmar, fantasi och frihet. Om den franske poeten Apollinaire heter det: ”Apollinaire hjälpte mig att frigöra de egenskaper inom mig själv, egenskaper som inte direkt uppmuntrades i tidens svenska kulturklimat.” Det här är verkligen en levande och roande bok. Den blir också en sorts biografi över den svenska poesin under ett halvt sekel. Med personliga motsättningar, debatter, grupperingar, tidskriftsliv, förlagskriser. Här får man i ögonhöjd vara med när Bruno K Öijer kastar ut ett stipendium i småmynt i Stockholms tunnelbana. Eller följa svallvågorna av den poesiartikel som Anders Olsson skrev i DN 1984 som kom att bli en av de mest centrala kritiktexterna i det postmoderna 80-talet. Själv funderar jag under läsningen på vad det är som gör att den svenska litteraturen över lag haft så svårt för den här – skenbart – lättsammare och mer fantasifulla hållningen till konst. Harding menar att det är den visuella poesin som alltid suttit trångt i Sverige. Och det stämmer delvis, men samtidigt finns det ändå en hel del poeter som alltid arbetat visuellt med metaforer och bilder. Jag tror snarare att svaret finns i en artikel som Per Svensson en gång skrev i Expressen efter att DN:s Stefan Jonsson hyllat en roman av Elfriede Jelinek med orden: ”Att läsa ’Glupsk’ är en sann prövning.” Varför kopplar den svenska kritiken alltid ihop plåga och kvalitet? undrade Svensson. Varför väljer vi bort det som är underhållande för att iförda tagelskjortor ägna oss åt ”språkarbete”? Han menade, med en av sina kungstankar, att det är protestantismens längtan efter prövningar som fortsatt rakt in i den svenska modernismen – vår ”sekulariserade statsreligion”. När man läser Hardings memoarer känner man verkligen hur viktigt det är att det också finns en dikt som betonar leken och drömmen och fantasin. På det sättet kan man säga att Gunnar Harding med den här boken gör det igen: breddar och syresätter den svenska poesin.


Bartolis vildhet skakar ”Norma”

Summary: Den unikt kreativa mezzosopranen Cecilia Bartoli har restaurerat Vincenzo Bellinis ”Norma”. Fram träder en lättare, luftigare och mer mänsklig opera.

När man 1951 firade Vincenzo Bellinis 150-årsdag i hans födelsestad Catania på Sicilien tågade orkestern och ensemblen ut ur stadens operahus, Teatro Mássimo, för att på en av stadens stora piazzor ge folket sin Bellini – med Maria Callas i täten, som inför tusentals catanesare sjöng tonsättarens mest älskade aria, ”Casta diva” ur operan ”Norma”. En i dag legendarisk, ja nästan mytisk händelse, eftersom Callas var den som starkast hade bidragit till Bellinis återkomst på operascenerna i modern tid. Och för att hon var grekiska. En identitet som delas av många på ostsidan av Sicilien, där man gärna hänvisar till sitt grekiska arv. Bellini, som växte upp i ett hus som vilar på ruinen av en antik grekisk teater, kom också i ”Norma” att närma sig den grekiska tragedin som kanske ingen annan tonsättare. Ett släktskap som Callas förstärkte ytterligare när hon en bit längre in på 1950-talet gjorde ”Norma” på den världsberömda amfiteatern i Epidauros. Efter Callas följde bland andra Joan Sutherland och Montserrat Caballé, sopraner som alla gav huvudrollen, den galliska prästinnan Norma, en heroisk resning och tyngd i sitt passionerat självuppoffrande öde. När nu den unikt kreativa mezzosopranen Cecilia Bartoli, med musikforskningens hjälp och tidstrogna instrument, har restaurerat ”Norma” och närmat den till hur den ursprungligen klingade (hon har tidigare med lysande resultat gjort samma sak med ”Sömngångerskan”), är det på flera sätt en helt annan ”Norma” som framträder. Lättare, luftigare och mer mänsklig. Men också med en dramatisk impulsivitet som jag aldrig tidigare förknippat den med. Något som gör Giuseppe Verdis och Richard Wagners djupa beundran för detta verk än mer begriplig. På omslagsbilden ser Bartoli ut som tagen direkt ur en neorealistisk film av Luchino Visconti, vars ”La terra trema”, som inte bara utspelar sig strax utanför Catania utan också är oerhört bellinisk med sina långa, svepande tagningar och sin grymma nyckelreplik: ”Det här är ett gott ställe, förutom för den som är galen nog att gå sin egen väg.” Bartolis ”Norma” fångar detta med att skaka sönder det statuariskt upphöjda med en otuktad vildhet, en förgörande sensualism och på sina ställen en direkt råhet. Det är en ”Norma” som återvänt in i själva musiken, in i det rent sinnliga, bortom de moraliska idealen. Att Norma nu sjungs av en mezzo, hennes rival Adalgisa av en sopran (fantastiskt av Sumi Jo) och Pollione av en lyrisk tenor (mycket fint av John Osborn) skapar också en ny intimitet mellan de tre röstregistren. Kontaktytor som än mer försätter dem i positioner där de är i varandras våld. Och där de mest förunderliga utbyten och förvandlingar sker. I synnerhet i de två stora duetterna mellan mezzo och sopran där Bartoli, liksom steg för steg, dras ur sitt mörker och färgas av Jos vitala briljans. Och hennes ”Casta diva” är något för Catania att verkligen drömma om. Bästa spår: ”Scena e cavatina” samt första och andra aktens ”Scena e duetto”. Cecilia Bartoli föddes i Rom år 1966. Bägge föräldrarna var operasångare, modern hennes sångpedagog. Debuterade som nioåring i Rom i Tosca som herdegosse. Utbildad vid Accademia Nazionale di Santa Cecilia i Rom. Solodebut som Rosina i ”Barberaren i Sevilla” vid Romoperan som 19-åring. Röstfack: Koloratur-mezzo-sopran. 1700-talsmusik fram till 1850 är kärnan i hennes repertoar. Den internationella karriären tog fart 1988. Debut på Metropolitan 1996 som Despina i Mozarts ”Così fan tutte”. Hon bor i Schweiz och har Zürichoperan som basscen. Har fått en hel rad priser som Grammy 2001 för ”The Vivaldi Album” och Léonie Sonnings musikpris 2010.


Johan Croneman: Experterna bjöd på en poetisk högtidsstund när Sverige bärgade guldet

Summary: Det blev en svensk hockeyseger med många vackra ord. Tänk bara på Lasse Granqvists geniala drag att mitt i yran läsa upp alla guldmedaljörernas moderklubbar.

Det blev en poesiafton. Svårt att egentligen säga vad det var i just den här meningen som fick mig på så gott humör, men Leif Boork var lite misslynt mot en av de svenska spelarna, jag tror det var Niklas Persson som skickade i väg en vansinnespassning tvärs över egen zon. Och Leif Boork sade, helt lugnt, men så där lite strängt uppfordrande som bara han kan: ”Niklas Persson har en tendens att bli lite överkreativ ibland.” Överkreativ, Leif? Det var väl just ordet. Men rätt snyggt, också. Varför skall man inte krångla till saker i onödan ibland? Jag tycker det är helt nödvändigt. Man måste komprimera och förtäta språket. Leif Boork tyckte på samma förvaltningspoetiska vis att Sverige hade varit väldigt lyckat i sin ”samhandling”. Smaka på den: Sam-hand-ling. Det är också helt naturligt bra. Och hur vackert blev det inte när Lasse Granqvist mitt i yran ville hylla det riktiga hockey-Sverige, hela landet, genom att läsa upp namnen på alla guldmedaljörernas moderklubbar. Och hur poetiskt skönt är inte det ordet, Moderklubb?! Och det kom så oväntat och fint och alla klubbnamn fick bära med sig allt slit och allt jobb och alltings idrottsliga ursprung. Jag hade själv stått ute i Haninge klockan 08.00 på söndagsmorgonen för match med Reymers i Sankt Erikscupen, och det kom en morgontrött, ung kille som dömde och våra motståndare hade frivilliga ledare och tränare och föräldrar, precis som vi, som slet häcken av sig minst fyra dagar i veckan, året om – och nånstans ur den här myriaden av vackra moderföreningar tar sig så småningom några stycken svenska pojkar eller flickor till Globen för att hämta hem lite guld, till allas oförställda glädje. Och när Fredrik Pettersson i en annan tv-intervju i Globen nämnde ordet ”lagidrott”, mindes jag en underskön Pentti Saarikoski-dikt: Hur bär hon sig åt när hon säger älskade låter det som trestegshopp. Och sedan Pär Mårts i studion, med Peter Jihde, och han ville givetvis inte förstöra glädjen genom att prata om de svåra dagarna och de mörka veckorna som han och laget gått igenom – men han verkade faktiskt helt ärlig när han sade att det aldrig känts hopplöst, att han aldrig misströstat, och att han som ledare inte hade behövt göra så mycket, tvärtom. Han sade, om gruppen och sammanhållningen, och indirekt också om spelet, och nu var det det det vackraste som sagts på hela kvällen, nämligen: ”Det gällde för mig att inte förstöra så mycket.” På gränsen till självförintelse kan tyckas, men nej, inte. Jag tror bara att han ville tolka hur det ser ut där inifrån, dit vi aldrig når, kan komma in, hur mycket vi än pratar och analyserar, eller hur många och kloka som än gör det. Vilket osjälviskt sätt att backa ut från bragden och skänka all glans till sina spelare: ”Det gällde för mig att inte förstöra för mycket.” Sedan gick tv-reklamen på, och det första man hörde var Vangelis klassiska soundtrack till den vackra idrottsfilmen ”Triumfens ögonblick”, nu annekterad av ett mobiltelefonföretag – tycker man inte särskilt illa om reklam som är så där utstuderat smart att den slår knorr på sig själv och bara blir till gris och mycket fläsk och ingen känsla alls!? Men inte ens det kunde solka ner den poetiskt vackra kvällen.


Stockholm jazz släpper största namnen

Summary: De största namnen på årets Stockholm jazz festival är kvinnor. Amerikanska sångerskan Cassandra Wilson och trummisen Cindy Blackman Santana.

Nu släpper Stockholm jazz festival de största namnen. Sångerskan Cassandra Wilson, bandledaren Carla Bley och trummisen Cindy Blackman Santana kommer till årets festival. Var och en med sin tydliga profil och så pass betydelsefulla att de, som festivalens vd Lena Åberg konstaterar i ett pressmeddelande, kan betraktas som "stilbildande banbrytare". – De här artisterna är definitivt bland årets största namn. De representerar den bredd vi vill ha på festivalen, säger Lena Åberg. Är det en tillfällighet att alla är kvinnor? – Ja, det har råkat bli kvinnor. Så klart pratar vi om jämställdhetsfrågor, men det har inte styrt. Vi är glatt överraskade att man man i dag kan sätta ihop ett festivalprogram på den här nivån, och att det finns tillräckligt många kvinnor. Grammybelönade Cassandra Wilson ska ge konsert tillsammans med trion Harriet Tubman, döpt efter människorättskämpen med samma namn. Carla Bleys meritlista går tillbaka sex decennier, och hon är är still going strong. I Stockholm sätter hon sig framför pianot i trioform med arbetskamrater hon haft länge, basveteranen Steve Swallow och saxofonisten Andy Sheppard. Cindy Blackman-Santana, gift med gitarristen Carlos Santana, är för det stora flertalet mest känd för sitt hårdslående beat bakom Lennie Kravitz i hans låt "Are you gonna go my way". Youtube-videon fick enorm uppmärksamhet. I Stockholm kommer hennes kvartett att framföra en hyllning till hennes mentor, trumslagaren Tony Williams. Spelplanen för alla tre blir Stockholms konserthus. Det första svenska namnet som är klart för festivalen är sångerskan och kompositören Lina Nyberg. Hon kommer tillsammans med Norrbotten big band och sin egen kvintett att framföra en svit hon komponerat.. Den israeliske basisten Avishai Cohen är sedan tidigare klar för festivalen, som startar den 14 oktober. Det är andra året i rad som Stockholm jazz festival flyttar inomhus efter flera decennier utomhus på Skeppsholmen. Förra året spelade runt 60 band och soloartister med klaviaturspelaren George Duke och basisten Stanley Clarke som två av de huvudakterna. Resten av årets programmet tillkännages i augusti.


Håkan Hellström känner ingen sorg för Cannes

Summary: Cannes. “Ett gott betyg för låtarna”, säger Håkan Hellström om kommande långfilmen “Känn ingen sorg”. Den folkkäre Göteborgsartisten gästar filmfestivalen tillsammans med sitt filmiska alter ego, Adam Lundgren.

– En långfilm är inte direkt något man räknar med när man hittar på en liten trudelutt, skojar Håkan Hellström som tagit med sig solen till den tidigare så regndränkta filmfestivalen i Cannes. I kväll gör han en beachpartyspelning på Filminstitutets femtioårskalas för det svenska filmavtalet. Håkan Hellström, skivaktuell med sitt sjunde album ”Det kommer aldrig va över för mig”, verkar glatt överraskad över att hans sångskatt inspirerat till en film. – Det är verkligen ett gott betyg för låtarna. Det gör mig stolt. Jag har ju alltid varit en storyteller, ända sedan jag fick sitta bredvid Åsa i klassrummet och ljuga ihop historier för henne. Sedan lärde jag mig några ackord på gitarren och så fortsatte jag att ljuga ihop saker och sjunga om mig själv, blanda in drömmar och allt möjligt, säger Håkan Hellström som sitter svartklädd tillsammans med sitt filmiska alter ego, skådespelaren Adam Lundgren på Carltons hotellterrass i hjärtat av Cannes. – Jag bryr mig inte om att skilja mellan verklighet och fiktion, så länge det gör livet roligare och bättre. Kommande filmen ”Känn ingen sorg” är långt ifrån någon biopic över Håkan Hellströms liv, snarare en energidriven och drömsk gestaltning av hans låtar och de ofta färgstarka figurer som passerar revy i sångerna. Men huvudrollen Pål har helt klart vissa drag av den mörklockige Göteborgsartisten som slog igenom för 13 år sedan med ”Känn ingen sorg för mig Göteborg”. – Pål är absolut inte Håkan, men jag har norpat vissa bitar av honom och kryddat rollfiguren med. Framför allt kanske sättet att prata och den där spjuverheten. Men han är ju framför allt resultatet av Håkans låtar i manusform, säger Adam Lundgren som också fått känna på hur det är att bli folkkär efter sin tolkning av Benjamin i serien ”Känn inga tårar” som grep tv-publiken i vintras. Den 27-årige Adam Lundgren är också göteborgare men hade aldrig träffat Håkan Hellström privat innan filminspelningen. Han var inget jättefan men började lyssna på musiken i samband med skivan ”För sent för Edelweiss” som kom för fem år sedan. – Sedan har jag ångrat att jag inte var med från början och sprang på konserterna och såg den där unga, barnsliga energin, säger han. – Ung, ja, ja. inflikar Håkan Hellström lite ironiskt bakom solglasögonen. Jag frågar Adam Lundgren hur han gjorde research för rollen. – Jag sjöng och spelade, ha ha. Jag träffade Håkan och gick igenom låtarna och försökte hitta tonarter som passade mig. Det riktigt nervösa var att sitta i hans kök och spela hans låtar, säger Adam Lundgren som sjunger själv i filmen trots att han inte är någon van sångare. – Nån sade att jag lät lite lik dig, men det har aldrig varit någon ambition, säger Adam Lundgren till Håkan Hellström. Han tillägger att det var skönt inte behöva låta som Hellström. – Han har så jäkla höga tonarter. – Jag tycker du hittade din egen sångröst, den är mycket djupare och har ett vackert vibrato. Det tycker jag var väldigt bra, att du ville göra låtarna helt på ditt eget sätt utan att härma, säger Hellström. För Adam Lundgren är Pål i ”Känn ingen sorg” framför allt, bortom musiken, en udda person som kämpar för att hitta sitt sammanhang trots att han ofta är ”fel”. – That’s my story, det är ju det jag sjunger om och om igen. Det är det mest positiva med filmen tycker jag. Man kan gå sin egen väg och ändå nå dit man vill, säger Håkan Hellström. – Ja, ända till Cannes, ler Adam Lundgren. Långfilmen ”Känn ingen sorg” får svensk biopremiär den 15 juli. Radarparet Måns Mårlind och Björn Stein står för regin och Cilla Jackert har skrivit manus till filmen. Trion har tidigare samarbetat med den kultförklarade tv-serien ”Spung”. Mårlind/Stein ligger också bakom filmer och serier som ”Storm”, ”Snapphanar” och Hollywoodproduktionen ”Underworld: Awakening”.


Summary: ”Ett gott betyg för låtarna”, säger Håkan Hellström om kommande långfilmen ”Känn ingen sorg”. Den folkkäre göteborgsartisten gästar filmfestivalen tillsammans med sitt filmiska alter ego, Adam Lundgren.

– En långfilm är inte direkt något man räknar med när man hittar på en litet trudelutt, skojar Håkan Hellström som tagit med sig solen till den tidigare så regndränkta filmfestivalen I Cannes. På måndag kväll har gör han en beachpartyspelning på Filminstitutets femtioårskalas för det svenska filmavtalet. Håkan Hellström, skivaktuell med sitt sjunde album ”Det kommer aldrig va över för mig”, verkar glatt överraskad över att hans sångskatt inspirerat till en film. – Det är verkligen ett gott betyg för låtarna. Det gör mig stolt. Jag har ju alltid varit en storyteller, ända sedan jag fick sitta bredvid Åsa i klassrummet och ljuga ihop historier för henne. Sedan lärde jag mig några ackord på gitarren och så fortsattte jag att ljuga ihop saker och sjunga om mig själv, blanda in drömmar och allt möjligt, säger Håkan Hellström som sitter svartklädd tillsammans med sitt filmiska alter ego, skådespelaren Adam Lundgren, på Carltons hotellterass i hjärtat av Cannes. – Jag bryr mig inte om att skilja mellan verklighet och fiktion, så länge det gör livet roligare och bättre, säger Hellström. Kommande filmen “Känn ingen sorg” är långt ifrån någon biopic över Håkan Hellströms liv, snarare en energidriven och drömsk gestaltning av hans låtar och de ofta färgstarka figurer som passerar revy i sångerna. Men huvudrollen Pål har helt klart vissa drag av den mörklockige Göteborgsartisten som slog igen för 13 år sedan med ”Känn ingen sorg för mig Göteborg”. – Pål är absolut inte Håkan, men jag har norpat vissa bitar av honom och kryddat rollfiguren med. Framför allt kanske sättet att prata och den där spjuverheten. Men han är ju framför allt resultatet av Håkans låtar i manusform, säger Adam Lundgren som också fått känna på hur det är att bli folkkär efter sin tolkning av Benjamin i serien ”Torka aldrig tårar utan handskar” som grep tv-publiken i vintras. Den 27-årige Adam Lundgren är också göteborgare men hade aldrig träffat Håkan Hellström privat innan filminspelningen. Han var inget jättefan men började lyssna på musiken i samband med skivan ”För sent för Edelweiss” som kom för fem år sedan. – Sedan har jag ångrat att jag inte var med från början och sprang på konserterna och såg den där unga, barnsliga energin, säger han. – Ung, ja, ja. inflikar Håkan Hellström lite ironiskt bakom solglasögonen. Jag frågar Adam Lundgren hur han gjorde research för rollen. – Jag sjöng och spelade, ha ha. Jag träffade Håkan och gick igenom låtarna och försökte hitta tonarter som passade mig. Det riktigt nervösa var att sitta i hans kök och spela hans låtar, säger Adam Lundgren som sjunger själv i filmen trots att han inte är någon van sångare. – Nån sade att jag lät lite lik dig, men det har aldrig varit någon ambition, säger Adam Lundgren till Håkan Hellström. Han tillägger att det var skönt inte behöva låta som Hellström. – Han har så jäkla höga tonarter. – Jag tycker du hittade din egen sångröst, den är mycket djupare och har ett vacker vibrato. Det tycker jag var väldigt bra, att du ville göra låtarna helt på ditt eget sätt utan att härma, säger Hellström. För Adam Lundgren är Pål i ”Känn ingen sorg” framför allt, bortom musiken, en udda person som kämpar för att hitta sitt sammanhang trots att han ofta är ”fel”. – That’s my story, det är ju det jag sjunger om och om igen. Det är det mest positiva med filmen tycker jag. Man kan gå sin egen väg och ändå nå dit man vill, säger Håkan Hellström. – Ja, ända till Cannes, ler Adam Lundgren. Långfilmen ”Känn ingen sorg” Får svensk biopremiär den 15 juli Radarparet Måns Mårlind. står för regin och Cilla Jackert har skrivit manus till filmen. Trion har tidigare samarbetat med den kulturförklarade tv-serien ”Spung”. Mårlind/Stein ligger också bakom filmer och serier som ”Storm”, ”Snapphanar” och Hollywoodproduktionen ”Underworld: Awakening”


Blommor och arkitektur ska lyfta fattiga kvarter

Summary: Den internationella trädgårdsutställningen Igs öppnade nyligen på ny plats i Hamburg. En nyanlagd park på 100 hektar ska locka miljonpublik och förhoppningsvis ge den stukade stadsdelen Wilhelmsburg bättre rykte.

I slutet av april öppnades den internationella trädgårdsutställningen Igs, Internationale gartenschau, i Hamburg. Till skillnad från de tidigare gånger staden varit värd hålls utställningen inte i den centralt belägna parken Planten un Blomen. Årets upplaga har i stället förlagts till Wilhelmsburg, ett fattigt kvarter på en ö i floden Elbe. Med pendeltåg från centralstationen tar resan dit endast tio minuter. Men under färden står det klart att du lämnar stadens välputsade centrum bakom dig. Lagerhallar, bilverkstäder och fabriksområden passeras innan tåget kommer fram till höghusen av modell miljonprogram vid Wilhelmsburgs tågstation. Att många ska göra den korta resan är tanken bakom Igs. Tillsammans med den angränsade arkitekturutställningen IBA 2013 är det en del av en enorm satsning på kvarteret. Staden har gått in med omkring 150 miljoner euro, drygt 1,2 miljarder kronor, för att med experimentell arkitektur och en ovanlig trädgårdsutställning ändra stadsdelens rykte. Fram till oktober visar landskapsarkitekter från hela världen upp sina visioner enligt temat ”Jorden runt på 80 trädgårdar”. Med det vill man visa på jordens olika vegetationer och klimat, men också koppla samman med de boende i Wilhelmsburg som kommer från över 100 länder. Tillsammans bygger de 80 trädgårdarna upp sju olika världar med teman som religion, vatten och kultur. I parken Världens kontinenter är exempelvis steget från för Nordeuropa ovanliga landskap som olivlundar och miniöknar till regionens typiska äppelodlingar inte långt. Den som vill se hela utställningen får dock räkna med att röra på sig en del. Parken breder ut sig på över 100 hektar och innefattar flera stora sjöar. För att hinna upptäcka allt har besökarna hjälp av en monorail som sex meter över marken sakta glider fram över de olika landskapen. Internationella trädgårdsutställningar anordnas vart tionde år i Tyskland och har en lång tradition. Förväntningarna är med andra ord stora och arrangörerna räknar med 2,5 miljoner besökare fram till i höst. – Det har talats och planerats för det här i så många år så nu vill vi komma hit och äntligen se blommorna, säger Hakan Kesgin som betalat inträdet på 21 euro, runt 175 kronor, tillsammans med flickvännen Melanie Deißner och barn. Det höga biljettpriset har lett till mycket kritik, men Hakan och Melanie tror inte att det ska avskräcka besökare. De bor i kvarteret och har stora förhoppningar på politikernas tal om början på förändring. – Vi hoppas verkligen att det ger något för Wilhelmsburg och att det kommer hit mycket folk. Det behövs verkligen en nystart här, säger Melanie Deißner. Nystarten ska bokstavligen växa ur jorden i ett färgsprakande skådespel tack vare de 500 000 blomlökar som planterades förra året. 200 000 av dem har redan slagit ut och resten kommer under sommaren och hösten när Igs visar det bästa ur varje årstid. På en gångbro står besökarna Yoshiko och Tatsuki från Japan och blickar ut över en samling kolonilotter i parken. – Det är så fint här och det är bra att de har lagt stort fokus på hållbarhet. Men mest fascineras jag över koloniträdgårdarna som är en del av utställningen. Sådana finns inte i Japan, säger Yoshiko. Kolonilotterna fanns dock här långt innan Igs och var ett stridsämne i planeringen. – De rev 80 koloniträdgårdar för att anlägga en park. Det är ju bisarrt och nu sitter vi här avskilda från våra vänner, säger Nicole Hentig när hon njuter av solen tillsammans med vänner i det som är kvar av deras koloniförening. – Utställningen är nog bra för Wilhelmsburg men vi känner oss som apor i en bur när alla besökare är här, säger vännen Sandra Rinkas. Vare sig de vill eller inte är deras kolonilotter nu en del av utställningen. ”Mångfald” var ett ledord under planeringen och på det enorma området finns alla former av trädgårdskonst representerade. Från huvudingången sträcker sig en rosenboulevard med 8 000 rosor längs en kanal. Som exempel på urban odling bildar mängder av gröna plastbackar en blommande labyrint. I parken ”Religionens värld” hittas exempel på gravdekoration och fontäner inspirerade av det muslimska palatset Alhambra. Men Igs vill vara mer än en vanlig trädgårdsutställning. Förutom rabatter i sprudlande färger finns också experimentell odling och rena konstprojekt. I lådor upphängda över marken visas hur jordgubbar kan odlas utan att bidra till jorderosion. En konstinstallation med överdimensionerade sugrör i marken ska föra tankarna till risken för översvämningar – ett ständigt närvarande hot för Wilhelmsburg och en anledning till att de som haft råd har valt att lämna ön. I en undersökning nyligen hamnade Wilhelmsburg på sista plats över stadsdelar dit de tillfrågade kunde tänka sig flytta. Samma undersökning satte dock stadsdelen på första plats vad gäller potential. Just det vill Igs ta till vara med satsningar enligt mottot ”Förbättra utan att fördriva”. Med ett sommarprogram bestående av över 5 000 aktiviteter, från musik och dans till poetry slam, hoppas arrangörerna locka fler än de med redan gröna fingrar. Men även efter att vändkorsen vid ingången monterats ned ska parken vara en mötesplats i staden. Stephan Lenzen som ansvarat för generalplanen över området talar om att skapa en ”folkpark”. Bland utställningens anemoner och konstverk hittas därför också flera ovanliga lekplatser, en skatepark i betong och en enorm klättervägg. Om planen lyckas är 2013 året då Hamburg återupptäcker sina södra kvarter. Öppet tills solen går ned Resa hit: Lufthansa och SAS flyger direkt från Arlanda till Hamburg tre gånger om dagen. Tur och retur från 1 400 kronor. Deutsche Bahn har erbjudanden med tågresor mellan Stockholm och Hamburg från 39 euro, drygt 325 kronor, enkel resa. Kan bokas på www.bahn.de. Wilhelmsburg nås lätt med pendeltåg (S-Bahn) från Hamburgs centralstation med linjerna S3 och S31. Enkelbiljett kostar 2,95 euro (25 kronor), dagsbiljett för upp till fem personer 10,40 euro (90 kronor). hvv.de/en/ Bo: Det nyöppnade hotellet Wälderhaus ligger precis bredvid trädgårdsutställningen. Byggnaden med 82 rum är en hyllning till skogen och är till största delen byggd i trä. Dubbelrum från runt 750 kronor natten inklusive frukost. www.waelderhaus.de Trädgårdsutställningen: Öppen dagligen från klockan 9 till solnedgång. Dagsbiljett kostar 21 euro (180 kronor), barn upp till sex år gratis. Studentbiljett kostar 17 euro (145 kronor). Efter kl 18 kan du köpa kvällsbiljett för 9 euro (75 kronor). igs-hamburg.de/en/


Lauryn Hill fick fängelse

Summary: Grammy-vinnaren Lauryn Hill dömdes på måndagen till tre månaders fängelse sedan hon inte betalat en skatteskuld på en miljon dollar.

37-åriga Hill dömdes dessutom till tre månaders husarrest, skriver nyhetsbyrån AP. Lauryn Hill förklarade för juryn att hon hela tiden tänkt att betala skatteskulden men att hon inte klarat av att göra det eftersom hon under en period lämnat musikbranschen. Sångerskans advokat pläderade för att Hill skulle slippa straff och anförde bland annat att hon betalat mer än 970.000 dollar i skatt. Men rätten ville annorlunda och nu måste Hill inställa sig till fängelse den 8 juli.


Läkaren ger Härenstam ”grönt ljus”

Summary: Behandlingen mot cancern har gått bra. Nu har Magnus Härenstam fått grönt ljus för att göra comeback. ”Solen skiner och jag är gladare och piggare än på länge”, säger Magnus Härenstam.

Det var förra sommaren som dråpslaget kom. Magnus Härenstam hade drabbats av cancer i ryggen och höstens planerade fortsättning av showen "Morsning & goodbye" fick ställas in medan den folkkäre underhållaren genomgick en tuff behandling mot sin sjukdom. Men nu har Magnus Härenstam kommit ut på andra sidan. Läkaren som har behandlat Magnus Härenstam har gett grönt ljus. – För varenda dag som går känner jag mig piggare. Min fantastiska läkare har lyckats bromsa cancerns tillväxt. Jag får visserligen fortsätta äta bromsmediciner men det är inget att säga om. Solen skiner och jag är gladare och piggare än på länge, säger Magnus Härenstam, 71, i ett uttalande till TT Spektra. Nu blir det comeback i höst. Den 6 september blir det nypremiär för föreställningen "Morsning & goodbye" på Intiman i Stockholm. Det är en slags stand up-show där Härenstam håller en monolog om konsten att åldras. Föreställningen hade premiär i Göteborg i januari 2012 och tanken var hela tiden att ta den till Stockholm, men sjukdomen kom emellan. Magnus Härenstam har dock hela tiden planerat att sätta upp den igen, när han klarat av cancerbehandlingen. – Jag har legat på nätterna och memorerat texten, för att hålla hjärnan i trim, säger han. Han har dessutom redan klarat av ett improviserat genrep. – För en tid sedan var jag på ett rehabiliteringscentrum i Falköping. Efter en tid kände jag mig så bra att frågade sjukhusledningen om jag fick göra en testshow för patienter och personal. Jag körde en timme och dom gapskrattade, som bara den. Då kände jag att jag måste tillbaka till Intiman, snabbast möjligt, säger Härenstam med ett skratt.


”Jag vill komma åt en instinktiv känsla”

Summary: London. Radioheads Thom Yorke har nyss släppt ett album med den kändistäta gruppen Atoms for Peace. Arbetet med plattan har varit befriande, säger Thom Yorke när DN träffar honom i London.

– Säg inte supergrupp, vädjar Thom Yorke. Radioheads frontman och låtskrivare gillar inte det ordet. Vi sitter i ett par skinnsoffor på ett skivbolagskontor i Notting Hill i London och pratar om Thom Yorkes nya album ”Amok” som han spelat in tillsammans med basisten Flea (Red Hot Chili Peppers), trummisen Joey Waronker (REM och Beck), slagverkaren Mauro Refosco (som turnerat med David Byrne) och Nigel Godrich (Radioheads producent och ”sjätte medlem”). Atoms for Peace heter bandet som inte är en supergrupp. – Nämn en enda bra supergrupp. Det finns inte. Det är bara för att Flea är med som en del säger supergrupp. Det är irriterande. Thom Yorke brukar kallas skygg och allvarstyngd. Men det enda som får honom att bli lite avig under intervjun är det där förbjudna ordet. Annars lägger han gärna ut texten och ler ofta, ibland halvliggande i soffan, ibland sittande rakt upp. Och han talar om hur viktigt det är att ha kul. – En av poängerna med ”Amok” är att arbetet skulle vara roligt, förklarar han. ”Amok” är en sorts fortsättning på Thom Yorkes soloplatta ”The eraser” som kom för ett par år sedan. Bandnamnet Atoms for Peace är också titeln på en av låtarna från ”The eraser”. Yorke ville pröva att spela soloplattans elektroniskt laptoppiga musik med vanliga instrument, och samlade ihop det gäng musiker han länge velat samarbeta med. – När vi spelade ”The eraser”-musiken hände så mycket spännande att vi ville fortsätta. Efter en turné stängde musikerna in sig tre dagar i en studio i Los Angeles. Resultatet var ”överraskande rikt” även om det inte blev några färdiga låtar, säger Thom Yorke. Därefter har framför allt Thom Yorke och Nigel Godrich arbetat vidare, men även de andra har kommit med sina bidrag. Recensenterna har applåderat. I DN skrev Johanna Paulsson om en sofistikerad produkt ”som sömlöst suddar ut gränsen mellan människa och musik”. Atoms for Peace är ett sidoprojekt för Thom Yorke, ett andningshål vid sidan av Radiohead. Arbetet med det nya albumet kallar han till och med ”befriande”. – Jag har spelat ihop med samma musiker i Radiohead i 28 år, sedan jag var 16. Vi är som en familj, även om vi bara skapar musik tillsammans. Jag har knappt spelat ihop med andra musiker under hela den här tiden. Det är närmast ohälsosamt, menar Thom Yorke. Nu, med nya musiker och nya idéer, har han också hittat en annan arbetsmetod. Flera recensenter har spårat en enkelhet i musiken, något Thom Yorke håller med om. – Kanske beror det på att vi arbetat i Los Angeles och stämningen där. Men det handlar också om sättet att arbeta. I vanliga fall kan han ha problem med att lita på sina egna idéer, att tro att de håller, förklarar han. Vilket förstås låter överraskande för att komma från en musiker som tillhört världens rockelit i över 20 år och som sålt över 30 miljoner skivor. – Ja, men så är det. Delvis är det bra, det har gjort oss mer självkritiska i Radiohead, men ibland blir det destruktivt. Med ”Amok” har arbetet varit mer instinktivt. – Jag har alltid beundrat Talking Heads album ”Remain in light”, den direkta poesin i David Byrnes texter och sättet som han sjunger på. Jag sjunger inte alls likadant, men jag skulle vilja komma åt samma instinktiva känsla. Därför har han analyserat mindre den här gången. – Jag är 44 år och har varit professionell musiker i över 20 år. Om jag inte kan lita på mina instinktiva reaktioner nu, när kan jag då göra det? undrar Thom Yorke. Somliga har spårat ett miljö- och klimattema på nya albumet, inte minst gäller det omslaget där Los Angeles tycks svämmas över av en flodvåg. Thom Yorke ler en aning åt resonemanget. – Det är nog lite mer lättsinnigt. Jag gillar helt enkelt serieteckningskänslan i bilden. Fast Thom Yorke pratar gärna länge och ingående om klimatfrågor, ett ämne han är livligt engagerad i. Han smög sig in, med hjälp av en presslegitimation, på klimatkonferensen i Köpenhamn 2009 och blev förfärad över vad han såg. – Alla försökte bara komma undan förpliktelser. Han tänker fortsätta att vara involverad – och har en aktivistkompis i 12-årige sonen Noah som ”kan mer om marinbiologi än vad jag någonsin kommer kunna lära mig”. – Men jag vill inte hamna i en situation där jag blir politiskt utnyttjad, förklarar Thom Yorke och berättar en historia. För några år sedan arbetade han tillsammans med Jordens vänner för att sätta press på den brittiska regeringen att anta ett mål för att minska utsläppen. I ett läge krävde Tony Blair, som då var premiärminister, att få träffa och skaka hand med stjärnan Thom Yorke för att få bilder i pressen – annars hotade regeringen med att bryta kontakten med miljögruppen. Samtidigt var Storbritannien indraget i Irakkriget, ett krig som Yorke var motståndare till. Thom Yorke hade ont i magen flera dagar, säger han. – Till slut sade jag nej, jag kunde inte skaka hand med Blair, inte just då. En sådan situation vill jag aldrig mer försätta mig i. Närmast väntar en turné med Atom for Peace och det nya materialet, till en rad länder i Europa (men inte Sverige), Nordamerika och Japan. Sedan ska det bli ett nytt Radioheadalbum. Thom Yorke har pratat med gitarristen Jonny Greenwood om några idéer, men mer än så vill han inte säga. Greenwood har sagt att arbetet kan börja i höst. Men Thom Yorke vill ha ett längre uppehåll. – Jag har arbetat oavbrutet med Atom for Peace-albumet ända sedan förra årets Radioheadturné. Jag vill ha en längre paus, säger Thom Yorke. Sedan tillägger han: – Fast jag är rätt dålig på att pausa. Thom Yorke är sångare, gitarrist, pianist och låtskrivare i brittiska alternativrockbandet Radiohead. Bandet har spelat ihop sedan skolåren och hette först On a friday. Radiohead hade en tidig framgång med låten ”Creep” 1992. Första albumet var ”Pablo honey” (1993). Bandets popularitet växte med ”The bends” (1995), ”OK computer” (1997). Bandet rörde sig mot mer elektronisk musik på plattor som ”Kid A” (2000) och ”Amnesiac” (2001). Albumet ”In rainbows” (2007) kunde laddas ner från gruppens egen hemsida innan det gavs ut som vanlig cd. Radioheads senaste album är ”The king of limbs” (2011). Yorke är född 1968. Han bor i Oxford. Soloplattan ”The eraser” kom ut 2006. Det aktuella albumet ”Amok”, med Atoms for Peace, släpptes i februari i år.


Fredrik Strage: Slashförfattarna vaskar fram de sexuellt ambivalenta guldkornen

Summary: Nästa vecka har den nya ”Star trek”-filmen premiär och i dess spår kommer många nya noveller om heta möten mellan Kirk och Spock – det var ju de som en gång startade allting.

Aragon och Legolas har gjort det. Harry Potter och Draco har också gjort det, liksom Bill Compton och Eric Northman i ”True blood”, Daryl Dixon och Glenn Rhee i ”The walking dead” samt Don Draper och Pete Campbell i ”Mad men”. Och Justin Bieber har givetvis gjort det med alla medlemmarna i pojkbandet One Direction. Enligt de noveller som publiceras på nätet under beteckningen ”slash” har oerhört många kända män varit intima med varandra. Slash är en homoerotisk subgenre inom fan fiction, de berättelser som fans skriver om sina idoler eller favoritfigurer från filmer och tv-serier. Den uppstod på sjuttiotalet när fans till science fiction-serien ”Star trek” började fantisera om romantiska möten mellan kapten Kirk och mr Spock. Publiken letade efter förstulna blickar och hastiga ömhetsbetygelser mellan de två männen i tv-serien som de spann vidare på i egna berättelser. Historierna fick ofta rubriken ”Kirk/Spock” och /-tecknet gav fenomenet dess namn: slash. När JJ Abrams ”Star trek”-remake hade premiär för fyra år sedan fick slashnovellerna om Kirk och Spock ett uppsving. Att paret spelades av de unga puddingarna Chris Pine och Zachary Quinto (i stället för William Shatner och Leonard Nimoy som var tämligen skröpliga i sin sista gemensamma ”Star trek”-film 1991) fick fansen att knacka frenetiskt på tangentborden. Nästa vecka har JJ Abrams uppföljare ”Star trek: Into darkness” premiär. Det märks på slashsajterna där de homoerotiska historierna väller fram: Spock blir sexuellt utnyttjad av klingonkrigare, Kirk suger på Spocks spetsiga öron, Kirk super ner Spock för att våga berätta om sina känslor, den stilige skurken i nya filmen smyger ombord på rymdskeppet ”Enterprise” för att få sig lite fett på sylen, Kirk beundrar Spocks fasta skinkor och tänker: ”God, that’s a fine ass.” Slash skrivs och läses nästan uteslutande av kvinnor och många akademiska studier har gjorts om berättelserna. Feminister hävdar att de inte går att jämföra med lesbiska inslag i strejt porr. Genom att skriva slash protesterar kvinnor mot de heteronormativa konventioner som styr Hollywood. Samtidigt uttrycker de en önskan om en mjukare manlighet. Bland författarna själva tycks dock den vanligaste anledningen till att de producerar slash vara att det är upphetsande. Vissa filmskapare tar avstånd från slash. George Lucas lär ha blivit upprörd när han råkade läsa en berättelse om hur Darth Vader förgrep sig på Han Solo. ”Star trek” har alltid varit mer tillåtande. Dess skapare Gene Roddenberry använde tidigt serien för att driva en progressiv, vänsterliberal agenda. Att Spock i förra filmen blev ihop med löjtnant Uhura minskade inte fansens fantasier om honom och Kirk. Särskilt inte efter att Zachary Quinto, som spelar den spetsörade halvvulcanen, kom ut ur garderoben. Ett klipp ur nya ”Star trek: Into darkness” visar hur en kvinnlig vetenskapsofficer sätter sig mellan Kirk och Spock, varpå den senare ser ytterst besvärad ut. Slashförfattarna hoppas på fler liknande scener. De är vana vid att vaska fram de sexuellt ambivalenta guldkornen. Efter förra filmen genomförde några av dem ett av historiens mest ambitiösa slashprojekt. De remixade den officiella ljudboken, som lästs in av Zachary Quinto. Åtta timmars högläsning klipptes ner och pusslades ihop till tre minuters ångande gayerotik som avslutas med att Spock viskar ”jag älskar dig”.