Konsertrecension: Varför överväger Cher ens att sluta?

Summary: Inget tyder på att Cher, 73, har sett sina bästa dagar som artist. Och alla som har en gnutta liv kvar i själen förtjänar att någon gång få bevittna henne komma inridande framför sin publik på en robotelefant.

När ljuset faller över Friends Arena och skärmarna börjar visa klipp från Chers sex decennier långa karriär är publiken inte den enda åskådaren. Bakom ridån står även artisten själv, och betraktar sin historia kväll efter kväll. Upplevelsen måste förstås vara surrealistisk. Vem vill egentligen bli påmind om hur länge den levt? ”Jag funderar: ’borde jag verkligen göra det här?’”, har hon själv skrivit på Twitter om de första skälvande sekunderna av avskedsturnén. Borde Cher göra det här? Kan ”Here we go again tour” besvara frågan? Titeln har dubbel betydelse. Å ena sidan syftar den på huvudpersonens ännu relativt aktuella roll som tre år yngre Meryl Streeps morsa i ”Mamma Mia! Here we go again”. Å den andra på Chers vana att reprisera farvälkoncept. Hon har faktiskt redan turnerat för sista gången. Det var för sjutton år sedan, och även om hon alltså påstår nu igen att hon ser slutet av karriären så tyder inget i hennes nya farväl på att hon skulle ha sett sina bästa dagar som artist. Bland prålig dekor, dansare i allt från burleskkostymer till grekiska krigardräkter och ett stort band kan Cher liksom sväva in och ut ur handlingen, hela tiden i nya kläder och spektakulära peruker. En sträng bedömare hade antagligen haft synpunkter på avsaknaden av röd tråd. Där finns onekligen få naturliga beröringspunkter mellan tonsatta mantran, powerballader, Elvis-hyllningar, videoklipp från Oscarsgalor, ABBA-covers, vocoder-disco. Samtidigt, förtjänar inte alla som har så lite som en gnutta liv kvar i själen att någon gång få bevittna Cher, 73 år, komma ridande in framför sin publik på en robotelefant? Spretigheten skänker så mycket glädje att den nästan aldrig stör. Tvärtom blir den ett kvitto på vilken stor artist det är som står på scenen. Endast en verklig mästare kan som Cher kosta på sig att göra bara precis som den vill. När avslutningsnumret ”Believe” fläker sig ut över arenan är frågan absolut inte längre om hon borde göra det här. Utan varför hon ens överväger att sluta. Läs fler av DN:s scenrecensioner här Läs fler recensioner av Sara Martinsson


Albaniens premiärminister kritiserar Akademien: ”Skadar prisets rykte för årtionden framöver”

Summary: Valet av Peter Handke som mottagare av Nobelpriset i litteratur 2019 fortsätter att uppröra på flera fronter. Nu fördömer även Albaniens premiärminister Edi Rama valet: ”Genom att välja Handke har Akademien bara fortsatt minska prisets värde och vadat in i ännu en skandal som kommer skada prisets rykte för årtionden framöver”, skriver han.

Rama är själv konstnär och sedan 2013 premiärminister i Albanien. Han har skrivit en lång text på sajten Politico där han kritiserar Akademiens val. ”Handkes politiska pamfletter är inte litteratur – de är uppmaningar till hat som förstärker fördomar”, skriver Rama och fortsätter: ”Nobelpriset kommer inte göra Handke till en stor författare. Genom att välja den österrikiske författaren har Akademien bara fortsatt minska prisets värde och vadat in i ännu en skandal som kommer skada prisets rykte för årtionden framöver.” Rama är långt ifrån ensam om att kritisera valet. Ända sedan Handke tillkännagavs som mottagare av priset har protesterna varit starka. I Kosovos huvudstad Pristina protesterade demonstranter under måndagen utanför den svenska ambassaden och krävde att Svenska Akademien drar tillbaka Peter Handkes pris. Ron Charles, litteraturkritiker i Washington Post, skriver i sin krönika att ”Akademien tog ett år på sig för att laga priset. Det är fortfarande trasigt” och att det bara är ”ännu ett tondövt tilltag av en grupp svenska snobbar som äger en oproportionerlig och oförtjänt del av världens uppmärksamhet”. Under måndagen tilldelades Sasa Stanisic, tyskspråkig författare med serbisk-bosnisk bakgrund, litteraturpriset German Book Prize för sin roman ”Herkunft” (”Härkomst”), som handlar om familjens flykt från Jugoslavien. Han passade då på att kritisera Handke: ”Jag hade den stora lyckan att kunna fly det som Handke vägrar att beskriva i sina texter”, sa Stanisic, som kom till Tyskland som krigsflykting 14 år gammal. Han lade även till: ”Det är märkligt att framställa verkligheten på ett sätt som bara består av lögner”. I Göteborgs-Posten skrev författaren Johannes Anyuru i måndags en text med rubriken: ”Känner Svenska Akademien ingen skam för de döda?” där han menar att ”Akademien gör sig alltmer irrelevant varje gång de visar sig oförmögna att behandla en global, skrivande offentlighet som bestående av jämlikar och i stället ser den som en pöbel som måste disciplineras.” Även Malte Persson i Expressen är frågande: ”Är inte det som man gärna kallar ’opolitiskt’ i det litterära verket samma hållning som Handke ger uttryck för i gravtalet till Milosevic?” I en intervju med DN kommenterade ständige sekreteraren Mats Malm kritiken: ”Många av reaktionerna stämmer inte överens med den bild vi har av situationen.” Svenska Akademien om kritiken mot Nobelpristagaren: ”Finns olika bilder av Peter Handke”


Zoë Kravitz blir Catwoman i nya Batmanfilmen

Summary: Batman har fått sin Catwoman. Robert Pattinson får spela mot Zoë Kravitz i den kommande nyinspelningen om superhjälten.

I somras blev det känt att Robert Pattinson blir den nye Batman, men mycket mer fick världen inte veta om nästa film om den läderlappsklädde hjälten. Nu rapporterar The Hollywood Reporter att det åtminstone är klart att Pattinson får sällskap av Zoë Kravitz i filmen. Kravitz ska axla rollen som Catwoman, en roll hon gjorde rösten till redan i 2017 års ”The Lego Batman movie”. Zoë Kravitz sågs senast i HBO-serien ”Big little lies”, och kommer i vinter att dyka upp i en tv-serie baserad på Nick Hornbys roman ”High fidelity”. Hon har tidigare även spelat i filmer som ”Mad Max: fury road” och ”Fantastiska vidunder och var man hittar dem”. 30-åriga Kravitz är dotter till sångaren Lenny Kravitz och skådespelaren Lisa Bonet. Tidigare har Catwoman spelats av bland andra Michelle Pfeiffer, Halle Berry och Anne Hathaway på vita duken. Nyheten om Kravitz kommer samtidigt som filmen ”Joker” toppar biolistorna på flera håll i världen. Jokern är en karaktär i samma universum som Batman, men Joaquin Phoenix – som spelar huvudrollen i ”Joker” – lär inte dyka upp i ”The Batman”, som den nya filmen ska heta. Filmen är i stället tänkt att axla manteln från de senaste filmerna med hjälten, där Ben Affleck spelade Batman. Filmen regisseras av Matt Reeves och beräknas få premiär lagom till midsommar 2021.


Bokrecension: Magnifik biografi om universalsnillet Linné

Summary: Idéhistorikern Gunnar Brobergs bok om Carl von Linné är rena bragden. Vilket rikt, lärt och underhållande porträtt. Maria Schottenius läser en ny biografi om en oförglömlig vetenskapsman.

Fackbok Gunnar Broberg ”Mannen som ordnade naturen. En biografi över Carl von Linné” Natur & Kultur, 517 sidor. Jag har haft en starkt upplivande vecka i sällskap med idéhistorikern Gunnar Brobergs magnifika biografi över universalsnillet Carl von Linné, ”Mannen som ordnade naturen”. Titeln är tagen efter den gamla devisen från 1700-talet: ”Gud skapade, Linné ordnade”. Broberg, som är en av världens ledande Linnéforskare, disponerar sina 500 sidor med lätt buren lärdom, humor och berättarglädje. Han går kronologiskt tillväga, ofta blir det minst krångligt så, och har valt att dela in texten i korta kapitel som gör att man studsar fram genom boken. Eftersom Gunnar Broberg, nu 77 år och professor emeritus, har ägnat så stor del av sitt liv åt Linné och rör sig obehindrat i materialet, borde det ha varit knepigt med avgränsningar. Men det känner man inte som läsare. Märkvärdigt nog är inte boken tyngd av brev och citat, utan livas tvärtom upp av detta, eftersom författaren är så suverän på att hantera och presentera sina källor. Jag har både läst och skrattat högt många gånger. Den här boken bör vara en guldgruva för fackfolk, men känns tillgänglig även för oss icke botaniker. Den är trots allt skriven av en idéhistoriker, och det är en helhetsbild av personen Carl von Linné som ges. Det finns ett antal Linnébiografier, och Broberg nämner ett tiotal, men det är framför allt i Thore M Fries tjocka tvåbandsbiografi från 1903 som alla – även Brobergs – linneanska biografier har sin grund. Författaren börjar med att låta Linné presentera sig själv: ”Linneæus war intet stor, intet liten, mager, brunögd. Lätt, hastig, gick fort, giorde all ting promt. Tolte ej sent folk; wart hastig rörd, sensibel, arbetade continuerligt; kunne ej spara sig.” Dessutom berättar han att åt och drack gott men med måtta, aldrig ”där uti yppig” och brydde sig inte så mycket om sin klädsel ”exterieuren”, han tyckte att ”karlen borde pryda kläderna ej vice versa”. Gunnar Broberg spekulerar om eventuella diagnoser Linné kunde tänkas ha, släpper det, men jämför honom lite med ett par andra smålänningar, Astrid Lindgrens Emil eller Karlsson på taket ”som ständigt vill berätta hur bra han är”. Linnés kapacitet var hur som helst extraordinär. Han skrev under sitt liv ett sjuttiotal böcker av olika längd och omfattning, ”Systema naturae” (där 13:e upplagan var 3 000 sidor lång) och närmare 200 akademiska arbeten. Han sov sommartid mellan 22 och 03, enligt sin självbiografi, och vintertid dubbelt så mycket mellan 21 och 07, men så snart han fick en idé ville han skriva ner den och lät sig inte störas av stojande barn, eller gäster, vad som nu fanns omkring honom. Schemat är fullt. ”Jag föreläser 5 timmar dagligen, kl 8 med danskar, kl 10 publice, kl 11 och 12 med ryssar, kl 12 privatim med svenskar”. Det blir ibland för mycket, alla drar i honom och någon gång gnäller han till en vän i ett brev: ”Medan mina kolleger dagligen kan njuta av tillvaron, tillbringar jag dag och natt med utforskandet av ett forskningsfält så vitt att tusentals timmar inte förmår föra arbetet till slut, för att inte nämna det faktum att jag varje dag måste ägna tid åt korrespondens med andra lärde – det hela får mig att åldras i förtid.” I ett annat brev skriver han: ”Hädanefter ska jag sova till klockan åtta”, vilket i det här sammanhanget låter som ett hot mot vetenskapen. I hemmet i Stenbrohult hade hans far Nils Ingemarsson, som ett par år efter sonen Carls födelse blev kyrkoherde (Karl Xll undertecknade fullmakten), anlagt en trädgård. Den var faderns stora nöje ”däruti stod hans hela ro”. Och det var detta trädgårdsintresse som lockade in Linné på hans bana och ”när gossen var olåtlig och på intet annat sätt blidkas kunde töstnade han straxt, så snart man gav honom en blomma i handen”. Gunnar Broberg skriver att ”Linné talade och skrev småländska. Smålandismerna slinker in.” Annars ansåg Linné att latinet skulle vara det vetenskapliga språket. Man kunde inte ”erkänna någon för solid vetenskapsman som inte kan läsa och förstå latin”, och alla disputationer borde genomföras på latin så inga ”kvacksalvare” kunde tränga sig fram till dessa upphöja akademiska positioner. Broberg låter oss följa Linnés karriär, läroåren, utlandsresorna och resorna i Sverige, kampen innan han fick sin första professur och den plats i Uppsalas och Sveriges akademiska liv varifrån han grundande sin världsberömmelse. Han var glad och kvick och ovanligt populär som föreläsare. Linné hade sättet med sig, till skillnad från några av de surmagade kombattanter han i början tvingades strida med. 1700-talets mest kända svenskar i världen var Carl von Linné och Emanuel Swedenborg, de var dessutom släkt, hade vetenskapliga rötter i mineralogin och hade båda, enligt Broberg, ”totala anspråk”. Den ene, Linné, höll till på jorden, medan Swedenborg i varje fall på sina senare år rörde sig i de himmelska sfärerna. Carl von Linné gifte sig 1739 med Sara Elisabeth Moraea från Dalarna och i januari 1741 föddes deras första barn, sonen Carl i Falun. Det har i dagarna kommit en roman om honom, skriven av Carl-Magnus Stolt, ”En odåga i sammet. En roman om Carl von Linné den yngre.” Den bygger bland annat på dokumentärt material som Stolt tagit del av på Linnean Society i London. Det var nog inte lätt för lille Carl, sonen. Han skrivs in vid universitetet vid nio års ålder, och vid femton var det dags för disputation. Men han lär inte ha varit något vidare på latin eller andra språk. ”I barnaskaran dominerade döttrarna”, skriver Broberg och i kapitlet ”Familjeliv: Scener ut ett äktenskap” berättas om de fyra döttrar som föddes – en av dem dog det första året – och de två sönerna, där Johannes bara fick leva tre år. Familjen bodde i det hus som nu är Linnémuseet i Uppsala. Linné hade synpunkter på det mesta, ofta detaljerat. Vad man ska äta och dricka till exempel. Kokt eller rått. Varmt eller kallt. Det bästa för hälsan och botemedel mot bland annat gikt, var smultron. Han hade i unga år också en del affärsidéer. Pärlodling i Fyrisån var en. Han borrade helt enkelt hål i skalet och förde in kalkfragment så att en pärla skulle kunna bildas. Det gick bra. Linné sålde patentet under stort hemlighetsmakeri till Kommerskollegium och kunde på så sätt betala lån för att köpa gården Hammarby utanför Uppsala. Han trodde man skulle kunna dra in pengar till Sverige genom pärlframställning. Linné var med och startade Vetenskapsakademien och även om han var god vän med de allra flesta blev det en brytning med storsamlaren Jonas Bergius, som handlade om ett utlåtande om sojabönan. Till Linnés stora förtret lyckades dessutom bröderna Bergius med en sak som Linne inte klarat; att odla självaste linnean i Botaniska trädgården i Uppsala. Det var emellertid Linné som fick uppdraget att se över de kungliga samlingarna. Fredrik den stores naturvetenskapligt bevandrade syster Lovisa Ulrika var gift med kung Adolf Fredrik och hade intresserat sig för den adlade och världsberömde botanikern. ”Han är mycket underhållande och han har mycket snille, men man får ha överseende med hans sätt, som är lite bondaktigt.” Drottningen ville ha honom boende på Drottningholm, men det avskydde han. Det var dålig luft och han fick tandvärk: ”Jag rys så ofta Drottningholm nämndes…”. Efter Carl von Linnés död sålde familjen samlingen till James Edward Smith i London, där förutom herbariet med cirka 14 000 växter, hans korrespondens finns prydligt katalogiserad och ordnad i ljust bruna pappersfoldrar, bundna av band knutna med rosett. Det var skamset för Sverige att samlingarna inte kunde hållas kvar i landet, men de är väl omhändertagna av Linnean Society i London, där de finns förvarade i skyddande valv i källarplanet. En högtidlig stund i mitt liv var när en person med vita bomullsvantar knöt upp foldern i herbariet och Carl von Linnés egen bleka, pressade linnea låg framför mina ögon. Gunnar Broberg vandrar tätt inpå Linné hela hans livsväg och det är en bragd att ha skapat detta rika porträtt, en bok så kunskapsfylld och på alla sätt underhållande. Och där man får utveckla bekantskapen med den osannolikt kreative Carl von Linné, en lustig, spränglärd och oförglömlig man.


Skivrecension: Richard Dawson sticker en termometer i samtidens röv

Summary: Richard Dawson är en luggsliten bard som stryker runt Brexitland med torgvantar och ostämd gitarr och krafsar ner vad han ser – och han har aldrig varit lika lättillgänglig.

I videon till singeln ”Jogging” springer Richard Dawson kors och tvärs genom hemstaden Newcastle, över broar och ut på fält. I gul munkjacka och till synes planlöst. Den avslutas med att han kommer hem och ger katten grädde. Alldeles vardagligt, nedtonat. I nederkant vecklar samtidigt texten ut sig. Den beskriver en man med ångest som fått betablockerare utskrivna av sin läkare och som ordinerats att börja träna. Dawson sjunger vidare om rasism och hur ingen verkar bry sig längre. Den joggande mannen är ändå en slags seger i det lilla, en vanlig snubbe som försöker övervinna sina rädslor. Rörande, lite komisk och väldigt, väldigt mänsklig. Varenda låt på sångaren och gitarristen Richard Dawsons nya album ”2020” innehåller den sortens berättelser (undantaget den textlösa ”No-one”). Han sticker helt enkelt en termometer i samtidens röv. En luggsliten bard som stryker runt Brexitland med torgvantar och ostämd gitarr och krafsar ner vad han ser. Det har nästan blivit en kliché att kalla låttexter för noveller, men i Dawsons fall är det befogat. Sällan har jag försjunkit så mycket i ett texthäfte. Han sjunger om luggslitna människor som försöker ta sig fram i ett samhälle nära sammanbrottets rand. Det är ingen vacker bild han ger av dagens Storbritannien. Med sin skeva röst som ibland sticker iväg i falsett sjunger han om en pubägare som får lokalen översvämmad, en frånskild pappa som spanar på ufon, en socialsekreterare som inte pallar att gå till jobbet längre. Men här lyser också ett svagt men envist ljus av hopp. Till och med den hemlösa mannen som blir misshandlad i ”Dead dog in an alleyway” utropar ”I am here!” som på rent trots. Vi kämpar, vi överlever och vi ger oss inte. Texterna är fyllda av detaljer och märkesnamn som ger en journalistisk exakthet. I ”Fulfilment centre” rabblar han allt som huvudpersonen ägnar åt att packa i kartonger dagarna igenom: ”Playstations, X-boxes, Nintendo Wiis, microwaves, toasters…” Att kunna skriva en tio minuter lång låt om att slita på Amazons lager är ett mått på Richard Dawsons storhet. Det är svårt att tro med tanke på ovanstående, men Richard Dawson har aldrig varit lika lättillgänglig. Han sjunger några fina poprefränger och spelar nästan rak rock emellanåt. Men snart sticker förstås musiken på Dawsonskt, ostyrigt vis iväg och liknar progressiv heavy metal, symfonisk rock eller mörk tivolimusik. Han spelar i stort sett alla instrument själv. Jag vet egentligen inte om videon i inledningen är inspelad i Newcastle, men allt annat är osannolikt. Det är som om Dawson vuxit upp direkt ur den nordengelska myllan. Han började spela skruvad engelsk folkmusik på akustisk gitarr – själv kallar han det för ”ritual community music” – och hans förra, hyllade album ”Peasant” skildrade ett medeltida rike på gränsen mellan Skottland och England. Jag tänker mig honom som en excentrisk, mörkare efterföljare till Billy Bragg. Alldeles unik. Som ett fan har skrivit på Youtube: ”Det här är ingen bra tid att leva i, men vi har i alla fall Richard”. Bästa spår: ”Civil servant”,”Dead dog in an alleyway”  Läs fler musikrecensioner av Magnus Säll, till exempel om Torkel Rasmussons nya skiva med mästermusikanten Roland Keijser.


Akademiens ständige sekreterare: Sara Danius kommer vara djupt saknad

Summary: Sara Danius lämnade Svenska Akademien efter en förtroendekris. Konflikten var djup. Efter beskedet att Danius avlidit hyllar Nobelstiftelsen hennes ambition att gå till botten med problemen. ”Det är en stark, egensinnig, rolig, orädd, och högt begåvad människa som nu gått förlorad för oss, på tok för tidigt”, skriver ledamoten Peter Englund.

Den 12 april förra året lämnade Sara Danius posten som ständig sekreterare. Stämningen i Akademien var då upprörd och hon mötte motstånd och intern kritik. Andra ledamöter kämpade hårt för att hon skulle vara kvar på posten. Ledamoten Kjell Espmark, som stöttade Sara Danius, säger i ett skriftligt uttalande till DN: – Innan jag lärt känna Sara Danius personligen var jag imponerad av hennes originella infallsvinklar som bland annat öppnade för en ny läsning av mästare som Flaubert och Proust. Som kamrat i Akademien väckte hon respekt för sin vida horisont, sitt skarpsinne och sin integritet, säger Kjell Espmark och fortsätter: – När krisen bröt ut hanterade hon den som sekreterare med mod och beslutsamhet. I det skede när hennes roll som Akademiens taleskvinna sattes i fråga uttalade Peter Englund och jag i media vårt fulla förtroende för henne. Under Saras sena svåra tid har mina tankar åter och åter varit hos henne och jag sörjer nu en fin vän och lysande kollega. Hennes bortgång är en svår förlust för vårt kulturliv. Ledamoten Peter Englund skriver på lördagen på Instagram om beskedet att Sara Danius är död: ”Så har det hänt till slut. Sara är borta. Beskedet är inte oväntat, men sorgen och overklighetskänslan är ändå stor. Vi kom varandra nära genom åren, inte minst när hon kom att efterträda mig på posten som ständig sekreterare. Det är en stark, egensinnig, rolig, orädd, och högt begåvad människa som nu gått förlorad för oss, på tok för tidigt. Jag tänker på de där bokprojekten som vi ofta talade om och som nu kommer att förbli oskrivna. Och jag tänker på hennes familj, hennes systrar, och inte minst hennes son, som nu mist sin mor”, skriver Peter Englund. Den nuvarande ständige sekreteraren Mats Malm var inte ledamot i Akademien när Sara Danius lämnade arbetet i institutionen. Han har dock träffat Sara Danius i flera andra sammanhang och minns arbetet tillsammans med värme. – Hon var en fantastisk forskare och stilist. De gånger som jag hade att göra med henne var det en glädje att samarbeta med henne. Hon kommer att vara djupt saknad, säger Mats Malm till DN. På Akademiens hemsida har ett uttalande publicerats: ”Sara Danius publicerade en lång rad uppburna böcker på olika språk och en mängd artiklar på olika områden. Allt hon gjorde präglades av en sällsynt styrka och lyskraft”, skriver Akademien. Margaretha Söderling var tidigare assistent till Sara Danius vid Svenska Akademien och under de sista åren nära vän med henne. – Jag tänker att världen inte blir sig riktigt lik efter detta. Hon behövdes. Hennes ande och det hon representerade var väldigt betydelsefullt. Jag sörjer en nära vän som har betytt otroligt mycket för mig. Det är mycket, mycket sorgligt. Jag tänker på hennes familj, säger Margaretha Söderling. Hon beskriver också att det fanns en stor förväntan på Sara Danius som person. – Det är en skarp röst för litteraturen som har gått förlorad. En röst som man naturligtvis hoppas ska leva vidare på något annat sätt. Hon var en orädd och modig människa, säger Margaretha Söderling. Sara Danius satt även under flera år som ledamot i Nobelstiftelsens styrelse. Vd Lars Heikensten skriver i ett uttalande på lördagen: ”Jag kommer att minnas Sara Danius som en välformulerad och färgstark person som stod upp för sina åsikter, oavsett motstånd. Under krisen i Svenska Akademien uppskattade jag mycket hennes ambition att gå till botten med problemen. Det är sorgligt att hon har lämnat oss, och det alldeles för tidigt. Mina tankar går till hennes son och familj.” Sara Danius blev den första kvinnan på posten som ständig sekreterare när hon tillträdde år 2015. Hon talade vid flera tillfällen om vikten av att institutionen behövde förnyas, och även att fler kvinnor behövde väljas in som ledamöter. I ett uttalande förra året betonade hon att Akademien är betydelsefull men att det inte betyder att den inte bör förändras: ”Alla traditioner är inte värda att bevara. Oberoende från makten är inte detsamma som att ställa sig över vår tids mest självklara värderingar. Tvärtom har Akademien sin ställning endast genom att tjäna och vinna legitimitet från hela det svenska folket”‚ skrev Sara Danius. Veckan efter att hon lämnat sin stol anordnades en stor manifestation i centrala Stockholm. Tusentals personer samlades på Stortorget i Gamla stan för att där, med knytblusar, manifestera till stöd för Sara Danius. Hon återgick aldrig till arbetet i Akademien efter konflikterna, utan i februari 2019 kom beskedet att hon beviljats utträde. Åsa Beckman: Sverige har mist en modig kvinna


Jane Fonda gripen på klimatdemonstration

Summary: Den amerikanska skådespelaren Jane Fonda har gripits i samband med en protest mot klimatförändringar utanför kongressen i Washington D.C. Inspirationskällan till hennes nyväckta kamp är Greta Thunberg.

– Vi måste agera som om vårt hus står i brand, säger Jane Fonda, och lånar ett citat av den svenska klimataktivisten. Den 81-åriga skådespelaren greps på fredagen tillsammans med 15 studenter när de genomförde en demonstration på trappan till USA:s parlamentsbyggnad Kapitolium i Washington D.C. Händelsen inträffade i samband med att Jane Fonda lanserade sin kampanj ”Fire Drill Fridays”, en civil olydnadsinsats för att öka medvetenheten om miljöutmaningar, skriver CNN. På sociala medier visas bilder på hur Jane Fonda blir bortförd i handfängsel av polisen. Polisen bekräftar att man har gripit aktivisterna: ”I dag har polisen anhållit 16 personer för att olovligt ha demonstrerat utanför den östliga delen av den amerikanska kongressbyggnaden”, säger Eva Malecki, presstalesperson för Kongresspolisen till CNN. Jane Fonda bor i Los Angeles men har tillfälligt flyttat till Washington för att delta i protesterna mot klimatförändringen. Det säger hon i en videoinspelning på sin Facebooksida, där hon också berättar att hon har inspirerats av Greta Thunberg och andra ungas aktivism. – Hon har läst vetenskapliga rapporter om klimatförändringar och insåg att krisen är på väg rakt emot oss, som ett tåg, men konstaterade också att folk inte vidtog några åtgärder. Det traumatiserade henne så att hon slutade äta. Jag hade inte förstått att hon varken åt eller pratade under nästan ett år. Det var verkligen chockerande för mig, sa Fonda nyligen om den svenska 16-åringen i en intervju med The Los Angeles Times. Liksom Greta Thunbergs ”Fridays for Future”-kampanj tänker Jane Fonda demonstrera vid Kongressen varje fredag med sin kampanj för att få regeringen att göra mer för klimatet. Jane Fonda är känd för sin aktivism och har bland annat besökt Sverige i samband med partiets Feministiskt initiativs lansering för att komma in i riksdagen valet 2006.


Sena ”Rapport” försenat en kvart efter avbrottet på SVT

Summary: Eftersom det var ett tekniskt fel när ”Svenska nyheter” skulle starta blev alla program på SVT 1 förskjutna under fredagskvällen. Sena ”Rapport” började en kvart senare.

Klockan 22 på fredagskvällen skulle satirprogrammet ”Svenska nyheter” starta som vanligt på SVT 1. Men i stället möttes tittarna av informationen att det var ett tillfälligt avbrott. – Jag satt själv och väntade på Svenska nyheter, som en besviken tittare, säger Magnus Telander på SVT:s pressjour. Efter en kvart började programmet sändas. Avbrottet orsakades av ett tekniskt fel och det är ännu inte känt vad som hänt. Det finns inget som tyder på påverkan utifrån, enligt pressjouren. Att ”Svenska nyheter” började en kvart sent betyder att alla program på SVT 1 under fredagskvällen blev något förskjutna. – Sena ”Rapport” börjar en kvart senare, säger Magnus Telander. Vanligtvis börjar ”Rapport” kvart över elva, men under fredagskvällen försköts programmet och började först 23.26. Även när ”Go kväll” skulle börja på fredagskvällen var det ett tillfälligt avbrott när programmet skulle starta. Men enligt Magnus Telander var det inte samma typ av fel. – Det var två tekniska problem på samma dag, det var inte bra, säger han.


Esref Okumus: ”Turkiet vill rensa hela syriska Kurdistan från kurder”

Summary: Turkiets president utnyttjar hatet mot kurderna för att befästa sin makt. Han har länge hotat med att invadera syriska Kurdistan. Ingen kan säga att vi inte visste. Världen sviker kurderna igen, skriver Esref Okumus

Åt helvete med president Donald Trump, Nato, EU och hela det internationella samfundet. Det är vad jag känner när jag ser turkiska stridsvagnar rulla förbi jublande folkmassor på väg mot syriska Kurdistan och stridsplanen vräka ner sina första bomber mot kurdiska fästen runt städerna Grespi och Serekani på syrisk mark. Det var just genom gränsövergångarna i dessa två städer som merparten av utländska IS-krigare tog sig in till sitt kalifat i Syrien. Och ut ur Syrien när de utförde sina attentat, bland annat i Paris och Bryssel. När USA inte kunde förmå Turkiet att stänga gränsövergångarna tog kurderna på sig uppdraget att köra ut IS-styrkorna från området. Först då byggde Turkiet en mur längst med gränsen. ”Inte mot IS, utan mot kurderna”, skriver Brett Mcgruk, USA:s tidigare sändebud i kriget mot IS. Han skriver också att IS inte lyckades utföra nya attentat i europeiska huvudstäder sedan kurderna tagit kontrollen över de två gränsövergångarna. Jag är inte förvånad att president Recep Tayyip Erdogan till sist gör exakt det han hotat med i över ett år – att rensa hela syriska Kurdistan från kurder och ersätta dem med sunniaraber, ”områdets rättmätiga urbefolkning”, enligt honom. Jag är inte heller förvånad över att det inte längre finns en enda turkisk tidning eller nyhetskanal som kan ge en saklig bild av vad som pågår på båda sidor av frontlinjerna i det nya kriget. Mina forna landsmän i Turkiet har tvingats vänja sig vid en vardag utan fria medier. Jag minns hur det började, för cirka sju år sedan, när den ena självständiga journalisten efter den andra började försvinna från spalterna och rutorna. Till fängelset, till exilen i utlandet eller till arbetslösheten i bästa fall. Vi kunde alltid läsa en annan reporter, tänkte vi. Sedan försvann hela redaktioner, genom förbud och statlig konfiskering. Vi vande oss vid det också, det fanns alltid en annan tidning att läsa. Trodde vi. Nu är det krig och vi är fullkomligt utlämnade till utländska medier. Men ingen tycks förvånas. Att förlora förmågan att låta sig förvånas måste vara bland det värsta som kan hända ett samhälle. I veckan lyckades Erdogan driva igenom en lag i parlamentet som ger honom fria händer att sätta in trupper i både syriska och irakiska Kurdistan. Samtliga partier, däribland det största oppositionspartiet, socialdemokratiska CHP, röstade för. Bara kurdiska HDP opponerade sig, och nu ska partiledningen ställas inför rätta för det. Båda tidigare partiledarna, ett tiotal parlamentsledamöter, ett 50-tal borgmästare och över 10 000 partimedlemmar sitter redan i fängelse. Det är ett politiskt mirakel att HDP trots detta lyckats ta sig till parlamentet som landets tredje största parti. Hela oppositionen och nästan samtliga medier ställer sig nu i led i det nationalislamistiska korståget mot syriska Kurdistan. Erdogan utnyttjar hatet mot kurderna, det enda som binder samman alla politiska krafter i landet från extremhögern till extremvänstern. Det är hans säkraste kort för att befästa sin makt, som numera är hotad av en usel ekonomi och splittring i det egna partiet. Ett par opinionsundersökningar visar att hans regeringsparti, AKP, inte längre är störst. Något som aldrig inträffat under partiets snart två decennier långa regeringsmakt. Ironiskt nog avslöjades Erdogans planer i Syrien av president Donald Trump under en presskonferens på senaste G20-mötet i Japan i juni. Trump skröt då med att Erdogan hade varit på väg att utrota kurderna (”wipe out kurds”) i Syrien men att han hade lyckats hindra honom. Vad Trump inte berättade är att detta var ett direkt resultat av hans ökända tweet i december förra året, där han skrev till Erdogan: ”jag drar hem, Syrien är ditt”. Det väckte starka protester i hans eget parti och ledde till att hans försvarsminister avgick i protest. Beslutet att dra sig ur Syrien är alltså inget nytt. Men vad som har sagts om Erdogans utrotningsplaner i samtalet mellan de två presidenterna den här gången framgår inte. Det är inte heller klart hur djupt den turkiska ockupationsarmén får tränga in i landet och hur länge den får stanna. Allt vi får veta är att Erdogan inte ska överskrida de gränser som Trump dragit för honom i ljuset av sin ”stora och oöverträffade visdom”. Erdogan å sin sida hotar återigen med att släppa ut de uppemot fyra miljoner syriska flyktingarna i Turkiet om inte västvärlden bidrar till eller åtminstone tiger still om hans pågående folkmordsprojekt i syriska Kurdistan. Med hjälp av detaljerade kartor berättade han i FN:s generalförsamling 24 september om sina planer på att upprätta en så kallad säker zon i syriska Kurdistan för att bygga upp moderna flyktingstäder där, för åtminstone två miljoner sunniarabiska syrier som fått skydd i Turkiet under det åtta år långa kriget. Han krävde också att FN, inte minst dess rika medlemsstater i Europa, ska vara med och bekosta byggandet av de nya flyktingstäderna, när han rensat området från kurderna. Med andra ord kan ingen hävda att man inget visste. Kurderna kommer dock aldrig att sluta förvånas över hur den turkiska staten år efter år kan behålla sin status som medlemskandidat i EU och som en fullvärdig medlem i en lång rad internationella organisationer, däribland Europarådet och Nato, trots att landet dagligen och systematiskt bryter mot deras mest grundläggande principer om demokrati och mänskliga rättigheter.


Svenska Akademien kritiseras för valet av Handke

Summary: Svenska Akademien får hård kritik både i Sverige och i omvärlden för beslutet att tilldela Peter Handke Nobelpriset i litteratur 2019. – Det här är Sverige i dag: En försvarare av krigsbrott får ett Nobelpris, skriver den slovenske filosofen Slavoj Zizek till DN.

Svenska Akademiens val av Peter Handke som Nobelpristagare leder till omfattande internationell kritik. Den slovenske filosofen Slavoj Zizek ser valet av pristagare som en skam för Sverige: ”2014 ville Handke att Nobelpriset skulle läggas ner, och sa att det var en 'falsk kanonisering' av litteraturen. Det faktum att han nu får priset bevisar att han hade rätt”, skriver Slavoj Zizek i ett mejl till DN och fortsätter: ”Det här är Sverige i dag: en försvarare av krigsbrott får ett Nobelpris medan landet deltog fullt ut i karaktärsmordet på vår tids sanna hjälte, Julian Assange. Vår reaktion borde vara: inte Nobelpriset i litteratur till Handke utan Nobels fredspris till Assange”, skriver Slavoj Zizek (trots att Nobels fredspris delas ut i Norge). ”Skandalöst!” skriver Kosovos ambassadör i USA, Vlora Citaku, på Twitter. ”Nobelkommittén beslutar att tilldela Peter Handke – en man som glorifierade Milosevic, även känd som ’Slaktaren på Balkan’, och stödde hans folkmordsregim – årets litteraturpris. Det finns inget nobelt i detta! Det är ett orimligt och skamligt beslut”, fortsätter Vlora Citaku och utvecklar i en annan tweet: ”I en värld full av briljanta författare väljer Nobelkommittén att belöna en spridare av etniskt hat och våld.” Peter Handke får också kritik för att förneka massakern i Srebrenica, ett folkmord i juli 1995 då sammanlagt 8.000 bosniska muslimer dödades av bosnienserbiska styrkor. Det är inte första gången Handkes stöd till Milosevic fördöms. När han 2014 tilldelades det ansedda Ibsenpriset i Oslo möttes han av burop från demonstranter som höll i plakat där det bland annat stod ”folkmordsförnekare”. Samtidigt hyllas valet av Nobelpristagare av serbiska röster. Magasinet Srpska Times beskriver Peter Handke som ”en stor vän av Serbien och det serbiska folket”. ”Den eminenta romanförfattaren/pjäsförfattaren/essäisten hävdar att kroaterna startade kriget genom att marschera in i serbiska byar”, fortsätter magasinet. Jasenko Selimovic, skribent och tidigare chef för Göteborgs stadsteater samt EU-parlamentariker för Liberalerna, är starkt kritisk mot valet av 2019 års Nobelpristagare. – Det är skamligt. Handke har i sina böcker tagit ställning för och försvarat Slobodan Milosevic. Det innebär inte att jag förespråkar att man ska förbjuda Handke, att han inte ska tillåtas att finnas i litterära kretsar. Men att ge honom Nobelpriset, det är att belöna honom för de hemskheter han stöttat. Det är en djupt problematisk del av hans författarskap, och att Akademien inte ser att det är bisarrt, säger Jasenko Selimovic till DN. Slobodan Milosevic var Serbiens president 1989–1997, under de år som Bosnienkriget (1992–1995) ägde rum. Han var också Jugoslaviens president mellan 1997 och 2000, medan Kosovokriget pågick (1998–1999). År 2001 åtalades han för folkmord och brott mot mänskligheten i FN:s krigsförbrytartribunal, men han avled 2006, innan rättegången hann avslutas. Tribunalen kom dock fram till att han och flera andra serbiska ledare brutit mot FN:s folkmordskonvention eftersom man misslyckats med att stoppa folkmordet. På Milosevics begravning 2006 höll Peter Handke ett tal där han beskrev sig som ”nära Jugoslavien, nära Serbien, nära Slobodan Milosevic”. Hur är bilden av Handke i Balkanregionen? – Hans anhängare finns i stort sett bara bland de extrema högernationalisterna. Jag har svårt att tänka mig att ens förläggarna i Serbien tycker att det här är rimligt, säger Selimovic. Även förläggaren och journalisten Svante Weyler kritiserar valet av Handke. – Hans ställningstagande för Serbien och Milosevic är givetvis väldigt problematiskt. Handke besökte Milosevic begravning, och det är ingen kontroversiell åsikt utan en kontroversiell handling. Författare har mycket åsikter och det kan man ha överseende med, men att besöka Milosevic begravning är något annat. I mina ögon borde han inte ens ha varit påtänkt för ett Nobelpris i dag, säger Weyler och fortsätter: – Det är faktiskt oerhört överraskande. Han måste stått på den där listan väldigt länge. Det hade varit rimligare om han fått priset för 10 eller 20 år sedan, men inte i dag. I samband med tillkännagivandet i Börssalen i Gamla stan ställde DN en fråga till akademiledamoten Anders Olsson: Peter Handke har anklagats för att vara politiskt kontroversiell, för att ha förminskat krigsbrott på Balkan och för att ha hållit ett tal vid Slobodan Milosevics grav. Hur ser ni på det? – Det här är ett litterärt pris, det är inget politiskt pris, och det är för hans litterära förtjänster som vi har gett honom det här priset. Det är en enormt stor författare, Peter Handke, med ett mycket stort författarskap bakom sig, och det är helt och hållet det som ska berömmas, sade Anders Olsson. Efter presskonferensen fick DN en enskild intervju med Anders Olsson, där diskussionen om Peter Handke fortsatte. – Vi har naturligtvis diskuterat det kontroversiella, också i en politisk mening, hos Handke, men vi har kommit fram till att det inte kan styra vår diskussion. Det är ett sådant väldigt och stort författarskap, och vi betraktar inte Handke som någon politisk författare. Han tillhör ingen politisk falang eller något parti, det finns inga politiska alternativ i hans värld. Det rör sig om en helt annan typ av vision i hans prosa, säger Anders Olsson till DN.


Filmrecension: Avancerad föryngringskonst i ”Gemini man”

Summary: Ang Lee fortsätter experimentera med filmteknik, denna gång i ett dubbelgångardrama i actiontempo. Även om själva intrigen är måttligt engagerande, så blir ”Gemini man” åtminstone rolig som en metaberättelse om filmstjärnors åldrande.

Ang Lees kamp mot rörelseoskärpa fortsätter. Regissören experimenterade med höghastighetskamera i 2016 års ”Billy Lynn’s long halftime walk”, som floppade i USA och aldrig ens fick svensk biopremiär. I stället för 24 använde filmen 120 bilder per sekund, vilket resulterade i en oöverträffad tydlighet som stack i ögonen. I ”Gemini man” fortsätter Lee att testa publikens tolerans för skärpa – här handlar det knappast om något filmiskt skimmer i traditionell mening. Det gör den första kvarten i filmen till en intressant stilstudie, med några utmärkande tredimensionella kompositioner, inklusive ett krökande höghastighetståg. Kanske är det rent av mer spännande än filmens andra bravurnummer: den datoranimerade föryngringen av Will Smith. I ”Gemini man” spelar han en yrkesmördare i statens tjänst, som utan sin vetskap har blivit klonad och slutligen konfronteras med en yngre version av sig själv. Eftersom filmen har utvecklats i 20 års tid, i väntan på teknologiska framsteg, har den redan blivit omsprungen av Jason Bourne-serien. Men även om själva intrigen knappt är måttligt engagerande, så blir ”Gemini man” åtminstone rolig som en metaberättelse om filmstjärnors åldrande. Skådespelare har i alla tider hotats av nya ansikten och därför tagit till alla möjliga medel och ingrepp för att behålla fräschören. I ”Gemini man” jagas Will Smith i stället av sig själv, i en hälften så gammal upplaga. Tekniken har redan öppnat upp för helt virtuella rollprestationer, från andra sidan graven. Något minnesvärt skådespeleri står väl inte Will Smith den yngre för i ”Gemini man”, men deras samspel är kusligt fascinerande. Den gamla superdödaren berättar att han inte längre klarar av att se sig själv i spegeln, vilket kommer till elegant användning i filmen. Vid deras första möte skymtar han sin kopia i vattenpölar och andra reflekterande ytor, och i backspegeln på motorcykeln innan den blir sönderskjuten. Det är omöjligt att fly från sitt yngre jag, kanske särskilt för filmstjärnor. För Will Smiths del väntar närmast ännu en uppföljare till actionsuccén ”Bad boys” från 1995. Se mer: Tre andra filmer på temat dubbelgångare: ”Dead ringers” (”Dubbelgångare”, 1988), ”The Prestige” (2006), ”Black Swan” (2010). Läs fler filmrecensioner i DN


De får Nobelprisen i litteratur

Summary: Svenska Akademien utsåg på torsdagseftermiddagen två Nobelpristagare i litteratur. 2018 års pris går till Olga Tokarczuk och 2019 års pris tilldelas Peter Handke. – Jag är både lycklig och överrumplad, säger Olga Tokarczuk till DN.

Strax efter klockan 13 slog Mats Malm upp dörrarna till Börssalen och offentliggjorde Nobelpristagarna i litteratur för 2018 och 2019: Olga Tokarczuk och Peter Handke. Enligt Svenska Akademien har båda pristagarna nåtts av beskedet och tackat ja till att ta emot priset. Svenska Akademiens motivering för Olga Tokarczuk lyder: ”För en berättarkonst som med encyklopedisk lust gestaltar gränsöverskridandet som livsform.” Olga Tokarczuk föddes i Polen 1962 och är en av landets främsta författare. Hon är utbildad psykolog som skriver poesi, noveller och romaner. Hon debuterade 1993 med romanen ”Boksökarnas resa” och fick sitt genombrott tre år senare med ”Gammeltida och andra tider”. Hon är även känd för bland annat ”Jakobsböckerna”, en tusen sidor lång roman om en judisk väckelserörelse i 1700-talets Östeuropa. Boken kom 2014 och hade innan årets slut sålt i över 150 000 exemplar. Tokarczuk har vid två tillfällen tilldelats Polens finaste litterära utmärkelse, Nike. År 2018 mottog hon Man Bookers internationella pris för romanen ”Flights”. I ett samtal med DN en halv timme efter tillkännagivandet berättar Tokarczuk att hon satt i en bil i Tyskland när hon mottog beskedet. – Jag nåddes av nyheten när jag körde bilen på motorvägen under min resa genom Tyskland. Och jag var tvungen att stanna och parkera för att ta in alltihop, säger Olga Tokarczuk. Läs mer: DN:s Michael Winiarskis intervju med Olga Tokarczuk 2019 års pristagare är den österrikiska författaren Peter Handke. Han tilldelas priset med motiveringen: ”För ett inflytelserikt författarskap som med stor språkkonst har utforskat periferin och människans konkreta erfarenhet.” Handke föddes 1942 i regionen Kärnten i Österrike och hans debutroman ”Die Hornissen” kom 1966. Han är även känd för böckerna ”Långsam hemkomst” och ”Berättelse om ett liv”. Handke är en kontroversiell författare som bland annat tagit parti för de serbiska nationalisterna i Balkankriget. Och beslutet om att tilldela honom Nobelpriset möttes av kritik kort efter tillkännagivandet. Peter Handke är politiskt kontroversiell – han har bland annat anklagats för att ge stöd till Slobodan Milosevic. Hur ser ni på det? – För oss är det här ett litterärt pris, inte ett politiskt pris, så den frågan är för oss inte riktigt relevant. Vi har naturligtvis diskuterat det kontroversiella, också i en politisk mening, hos Handke, men vi har kommit fram till att det inte kan styra vår diskussion. Det är ett sånt väldigt och stort författarskap, och vi betraktar inte Handke som någon politisk författare. Han tillhör ingen politisk falang eller något parti, det finns inga politiska alternativ i hans värld! Det rör sig om en helt annan typ av vision i hans prosa, säger Anders Olsson. Men i fallet Olga Tokarczuk, säger Anders Olsson, är det annorlunda. – Hon är nog en mer politiskt medveten författare än Handke. Men även där handlar det inte så mycket om politiska ställningstaganden för oss, utan hon är en fantastisk författare i egen rätt. Hon bygger sina verk av ganska unika strukturer, hon är en arkitekt, nästan. Varje verk är unikt, och särskilt några av hennes verk har en enorm konstnärlig kraft, som ”Löparna” eller ”Jakobsböckerna”. De är enastående. Har händelserna inom Svenska Akademien de senaste åren påverkat ert val av 2018 års pristagare, Olga Tokarczuk? – Det tror jag inte. Hela vårt arbete med Nobelpriset har fortgått precis som tidigare, det är ganska oberört av det som hände. Vi har jobbat stenhårt hela tiden med vårt uppdrag att dela ut det här priset, säger Anders Olsson i intervju med DN. Mycket var annorlunda kring tillkännagivandet av litteraturpriset, som ställdes in förra året till följd av kontroverserna inom Svenska Akademien. Nära 140 reportrar, fotografer och tekniker var ackrediterade till presskonferensen, som dock var stängd för allmänheten. En förändring jämfört med tidigare var att öppen frågestund hölls. Tre av de externa sakkunniga i Nobelkommittén fanns också på plats för att svara på frågor: Rebecka Kärde, Mikaela Blomqvist och Henrik Petersen. De ingår i den nio personer stora kommittén som under året varit med lagt fram förslag på kandidater till Akademien, vars ledamöter fattade det slutgiltiga beslut som presenterades på torsdagen. Klockan 11.30 inleddes Akademiens sammanträde i rummet intill Börssalen. Flera av ledamöterna var inte på plats, men hade möjlighet att skicka in sina röster. Efter mötet följde de som inte deltog i presskonferensen tillkännagivandet från bakre delen av salen. Bland dem fanns Horace Engdahl, som i mars meddelade att han skulle lämna Nobelkommittén för att inte ”äventyra litteraturprisets framtid genom att försvåra samarbetet mellan Svenska Akademien och Nobelstiftelsen”. Horace Engdahl skriver senare i mejlkommentar till DN: ”Låt mig i all enkelhet säga, att om Akademien hade bett mig att alldeles på egen hand avgöra vilka som skulle tilldelas 2018 och 2019 års Nobelpris, så skulle jag ha gjort precis samma val som den nya Nobelkommittén.” Att de externa sakkunniga gavs en större plats vid själva tillkännagivandet har varit viktigt både för Akademien och Nobelstiftelsen. Det har beskrivits som ett steg mot ökad transparens. Inte heller på torsdagen kom dock något svar på om Akademien vill fortsätta ta hjälp av externa ledamöter efter att deras uppdragstid går ut nästa år. Nobelstiftelsens vd Lars Heikensten sa i DN-intervju häromdagen att han vill att Akademien fortsätter ta extern hjälp: ”Jag tror att det är klokt även när det gäller litteratur att fortsätta med en ordning av det slaget”, sa Lars Heikensten. Mats Malm, ständig sekreterare i Akademien, kommenterade tidigare i veckan Heikenstens uttalande så här: ”I första hand kommer vi att utvärdera det här året för att se vilka förbättringar vi kan göra inför nästa år, efter det drar vi slutsatser om framtiden.” – Det har gått väldigt smidigt det här arbetet och vi har hela tiden rört oss närmare våra förslag, sa Anders Olsson under presskonferensen.   Den nya Nobelkommittén Den nya Nobelkommittén presenterades först i november 2018 och består efter att Horace Engdahl lämnat sin plats av nio personer: fyra ledamöter i Svenska Akademien och fem externa sakkunniga. Uppdraget sträcker sig över åren 2019 och 2020. Kommittén lägger fram förslag på de två pristagare som Svenska Akademien fattar slutgiltiga beslut om innan pristagarna tillkännages. Ledamöter från Akademien: Anders Olsson (ordförande), Per Wästberg, Kristina Lugn och Jesper Svenbro. Externa sakkunniga: Mikaela Blomqvist, Gun-Britt Sundström, Rebecka Kärde, Kristoffer Leandoer och Henrik Petersen.


Ny utställning på Nordiska museet: ”Arktis är vårt kalla hjärta”

Summary: Isen smälter och vi med den. I en stor utställning uppmärksammar Nordiska museet hur klimatet hotar livet i Arktis, men också hur ett klimatförändrat Arktis förändrar vår identitet.

En lysande, blå spricka – till synes fylld med smältvatten – löper genom golvet i stora hallen och vidare in genom ett jättelikt isberg som klyvs i två delar. Besökarna av den nya utställningen ”Arktis – medan isen smälter” får följa sprickan in genom landisblocket, där allt från träskidor, sälharpuner och isbjörnspälsbyxor till webbkameror, bildspel och konstverk gestaltar människors liv, kultur och historia i det cirkumpolära området. Sprickan symboliserar inte bara klimatförändringarna i Arktis, där temperaturhöjningen går dubbelt så snabbt som i resten av världen. När glaciärer kalvar, isberg rämnar och permafrost tinar påverkar det många fler än de fyra miljoner människor som i dag bor i området. – Det uppstår sprickor i världen och i oss, för isen är en del av oss. För 11.000 år sedan var det is där Stockholm ligger, och genom historien har vi rört oss norrut längs med iskanten, då vi var jägare och följde de stora djuren. Vi har lärt oss saker av isen i generationer och vi har hittat sätt att överleva i kylan, säger utställningsproducenten Matti Shevchenko Sandin. Tre års arbete ligger bakom utställningen, som är en storsatsning för Nordiska museet. När museichefen Sanne Houby-Nielsen tog initiativ till projektet fick hon ofta frågan varför Nordiska museet skulle uppmärksamma just Arktis, berättar hon. – Då fick jag förklara att Sverige är ett arktiskt land, med en samisk kultur som en gång täckte mer än hälften av landets yta. Tidigare har Arktis varit ämne främst för de som är intresserade av polarexpeditioner och isbjörnar, men med klimatförändringarna har området också hamnat i medvetandet för folk på ett helt annat sätt. Nu vet vi att klimatförändringarna i Arktis inte är ett arktiskt problem. Det är vårt problem och vår utmaning, säger Sanne Houby-Nielsen. En tanke med utställningen är att besökarna ska känna en koppling till människorna i Arktis, både de tidigare kulturer som levde med naturen och dagens moderna Arktisbor. 250 kulturhistoriska föremål, främst från museets egna samlingar, visar hur människor höll sig varma, skaffade mat och tog sig fram över isen. – I museivärlden har det varit vanligt att prata om expeditioner till Arktis. Som om det inte har funnits människor där tidigare. Utställningar har kunnat berätta om portvinsdrickande män som tar sig upp till Arktis under stora strapatser och dör under mystiska omständigheter. Vi vill visa att människor har utvecklat sätt att överleva i Arktis sedan flera tusen år, säger Sanne Houby-Nielsen. Bakom utställningen ligger en tvärvetenskaplig forskningssamverkan som möjliggjorts genom ett samarbetsavtal mellan Nordiska museet och Stockholms universitet. Forskningsprojektet har letts av Lotten Gustafsson Reinius, gästprofessor på museet. Också hon tycker att bilden av de arktiska polarexpeditionerna är i behov av uppdatering. – I berättelserna om polarhjältarna får man ofta en känsla av att det handlar om ensamma människor på isen. Men vi vet att de som klarade sig levande hem ofta var de som stötte på folk som bodde i Arktis, och som talade om vad man kunde äta, och lånade ut vantar, eller skyddade dem på olika sätt. Så det är egentligen bara i de här expeditionsberättelserna som den ensamma människan är en överlevare, säger Lotten Gustafsson Reinius. Så hur har människor lyckats överleva i ett av jordens strängaste klimat, med bitande vind, stormande hav och drivande ismassor? Många av utställningens föremål visar på ursprungsfolkens kreativa förmåga att anpassa sig till extrema miljöer. Ett samiskt överlevnadsbälte har en ring med infästa verktyg som kan vara viktiga för att klara sig på fjället, bland annat sax, kåsa och syl. – Man säger där uppe att ”kan du inte sy så dör du”. Du måste alltid ha med dig saker så att du kan laga kläder och utrustning. Ackjan, den samiska släden som du sitter i eller drar grejer med, kunde vara spänd med läder som kunde gå sönder och måste lagas om du inte ville bli kvar ute på vidderna, säger Matti Shevchenko Sandin. En annan sinnrik konstruktion från Sápmi är den multifunktionella skidstaven. Traditionellt användes bara en stav vid skidåkning och i ena änden av staven sitter en vacker skopa i ben som man kan dricka vatten ur. – Det är viktigt att inte bli blöt om fingrarna när det är kallt. Men skopan kan också användas för att gräva upp lavar under snön för att visa renarna var det finns bete. Och bakom skopan, som går att ta av, finns en lång vass pik, som är ett björnspjut, berättar Matti Shevchenko Sandin och skruvar av den snidade benkåsan. När det var som kallast på året var temperaturen på Grönland åtta grader – inomhus. Då passade inuiterna på att klä av sig nakna för att torka sina vildrenspälskläder. Utomhus var då medeltemperaturen minus 33 grader. På utställningen finns en av de lampor som ursprungsfolket använde för att värma upp sina bostäder, som oftare var byggda i sten, trä och torv än de igloos som ofta förknippas med inuiter. – På Grönland samlade man is för att smälta till vatten, och för att smälta vatten behövdes sälfett, och för att få tag på sälfett måste du dra upp en säl om dagen. Man var tvungen att hela tiden tänka framåt, och ständigt vara i rörelse. Den som stod still riskerade att dö, antingen av kyla eller av svält, säger Matti Shevchenko Sandin. I dag har livet i Arktis precis som i andra delar av världen moderniserats och blivit beroende av fossila bränslen. Slädhundarna har bytts ut mot snöskotrar, djurpälsar mot funktionskläder. De filmer som i utställningen speglar nutida arktiska kulturer visar hur nya näringsgrenar samtidigt har uppstått. I Arjeplog har ortsbor kunnat utnyttja sin iskunskap till att erbjuda internationella bilföretag perfekta sjöisbanor för att testa nya bilmodeller under vinterförhållanden. Till Island, där turismen har ökat från 200.000 till två miljoner besökare per år, flyger folk för att bland annat titta på glaciärer som försvinner. Det har skapat många nya jobb, samtidigt som en lokal glaciärguide i en av filmerna frågar sig hur hållbar den ökade turismen är på sikt. Att färgen på utställningens stora isberg växlar från grönt till blått är ingen slump, utan en gestaltning av den uppvärmning som sker. Grön is är hård och fin medan is som smälter får en blå nyans. Inne i stora isblocket kan besökaren höra sprickljud, men också det rytmiska ljudet från ett dunkande hjärta. Matti Shevchenko Sandin hoppas att utställningen ska kännas i kroppen: – Jag tror att vi har börjat förstå hur viktigt Arktis är för oss alla. Vi ser en skönhet i is, kyla och snö, och när den försvinner händer något i oss. Arktis är lite av vårt kalla hjärta. Läs mer: Så överlever du 33 minusgrader ”Arktis – medan isen smälter” Utställningen öppnar den 10 oktober på Nordiska museet. Det är den första utställningen som skildrar människors liv i hela det cirkumpolära området, en av regionerna i världen där klimatförändringarna går snabbast. Utställningen upptar drygt 2.000 kvadratmeter och den centrala delen är gestaltad som ett stort, smältande isberg. Föremål, filmer, bildspel, webbkameror och konst väver samman nutid och dåtid till en berättelse om isens historia och framtid, och vardagen för människorna i Arktis. Totalt visas 250 kulturhistoriska föremål, bland annat pälskläder tillverkade av skinn från isbjörn, brunbjörn, hermelin, säl och fåglar. 10 dokumentärfilmer gör nedslag i de delar av Arktis som ligger i Norden. 450 historiska och nutida foton visas. 25 webbkameror från olika platser i Arktis låter besökarna ta del av vad som händer i hela Arktis just nu. Projektioner mot stora museihallens 20 meter höga takvalv visar en arktisk värld och himmel. Ett treårigt tvärvetenskapligt forskningsprojekt med flera inblandade universitet och museer ligger bakom utställningen. Vintern/våren 2020 utkommer antologin ”Arktiska spår: natur och kultur i rörelse” med vetenskapliga artiklar av olika forskare.  Läs mer: Ny IPCC-rapport: Havet stiger snabbare än väntat Jannike Kihlberg: Det som sker i Arktis stannar inte i Arktis


Externa ledamöter deltar i presentationen av Nobelprisen

Summary: På torsdag klockan 13.00 presenteras två Nobelpristagare i litteratur under nya former. Efter tillkännagivandet kommer tre ledamöter av den externa delen av Nobelkommittén att svara på frågor om prisen. En av dem är DN:s medarbetare Rebecka Kärde.

Mycket är ovanligt kring årets tillkännagivande av Nobelpriset i litteratur, som i år blir dubbelt eftersom fjolårets Nobelpris inte kunde delas ut. Men en sak förblir sig lik: klockan 13.00 öppnar ständige sekreteraren dörren i Stora börssalen. Den nye ständige sekreteraren i Svenska Akademien heter Mats Malm. Han valdes in i sällskapet för mindre än ett år sedan och utsågs till ständig sekreterare den 26 april i år. Mats Malm kommer först att presentera pristagarna innan ett antal ledamöter i Nobelkommittén fortsätter med en presskonferens. – Det jag kan säga är att jag kommer att presentera namn och korta motiveringar först på svenska och sedan på engelska. Sedan lämnar jag över till ett antal av ledamöterna i Nobelkommittén, som är betydligt utförligare och svarar på frågor, skriver Mats Malm i ett mejl till DN. Anders Olsson, Per Wästberg och tre externa ledamöter i Nobelkommittén kommer att ge sin bild av pristagarna efter att Mats Malm har tillkännagivit prisen. Det framgår i en intervju med Anders Olsson på Svenska Akademiens sajt. Enligt Anders Olsson sker inga stora förändringar i prisets ceremoni som följd av det dubbla priset. ”Men detaljerna kring ceremonin är inte klara ännu.” Vilka tre externa ledamöter som kommer att ha världens blickar på sig under torsdagens presskonferens är ännu inte känt. En av de externa ledamöter som kommer att delta i presentationen av pristagarna är DN:s medarbetare Rebecka Kärde. Läs mer: Så har de nya Nobelpristagarna vaskats fram Läs mer: Hård dom utomlands mot Akademien: ”Årets två pris är befläckade”


Bokrecension: Därför började dynamitens fader att vurma för freden

Summary: Ingrid Carlberg fångar både människan, världen och prisen i sin stora biografi om Alfred Nobel. Gunnar Wetterberg läser en bok som rymmer många nya insikter för den som vill begrunda bakgrunden till vetenskapens roligaste vecka.

Sakprosa Ingrid Carlberg ”Nobel. Den gåtfulle Alfred, hans värld och hans pris” Norstedts, 636 sidor Redan med titeln talar Ingrid Carlberg om att boken är mer än bara en biografi över Alfred Nobel (1833-1896). Hon vill också förklara de pris som han instiftades – och därför måste hela hans värld komma med. Det är prisen som är ”gåtan” i titeln, även om hon också tillför mycket ny kunskap om personen Nobel, men varför lägger en stenrik uppfinnare nästan alla sina miljoner på att främja ”mänsklighetens nytta”? ”Nobel” har blivit något mycket mer än en traditionell levnadsteckning. Det har också betydelse för Ingrid Carlbergs metod. Under Alfreds första levnadsår är det ont om källor som belyser hans liv. Då skarvar författaren – i dubbel bemärkelse. Hon skriver om hur det kunde ha varit och hon länkar samman Nobels liv med saker som hände i hans närhet, som han antagligen tog intryck av. Det är spännande. Hela boken igenom spelar familjen en viktig roll. Fadern, Immanuel, är en orolig själ. Han gör konkurs som byggmästare och familjens hus på Långholmen brinner upp på nyårsafton 1832, knappt tio månader före Alfreds födelse. Han blir uppfinnare i stället, men det går inte mycket bättre. År 1837 flyr Immanuel Nobel undan fordringsägarna och gäldstugan till Åbo i storfurstendömet Finland, tar sig till Sankt Petersburg, säljer minor till den ryska flottan och hamnar på grön kvist. På hösten 1842 har han äntligen råd att låta familjen komma över. Alfred och hans överlevande bröder Robert och Ludvig växte upp i skuggan av faderns nya uppslag och äventyr. Tiden i Sankt Petersburg slutade med att han blev ruinerad på nytt och vände tillbaka till Stockholm 1859. Sönerna försökte rädda vad som räddas kunde, men Alfred flyttade över till fadern 1863. Tillsammans började de experimentera med italienaren Ascanio Sobreros upptäckt nitroglycerin, det sprängämne som denne hade fått fram genom att blanda salpetersyra och glycerin. Historien om nitroglycerinet är fascinerande. Med minorna hade Immanuel börjat fundera över sprängämnen. Både i krig och för civila sprängningar använde man det medeltida svartkrutet, men i praktiska experiment visade sig nitroglycerinet långt kraftigare. Det fanns flera problem. Den nya ”sprängoljan” var instabil, den exploderade lätt vid stötar, och kunde också självantända – men däremot var det svårt att få den att smälla när det verkligen var meningen. Alfred Nobels första genombrott var att han letade sig fram till metoder att detonera nitroglycerinet. I juni 1864 sökte han patent på den tändanordning som utvecklades till tändhatten, och som gjorde det möjligt att på allvar ta nitroglycerinet i bruk. Ändå fortsatte de okontrollerade explosionerna, den första vid Heleneborg mitt emot Långholmen 1864, då Alfreds lillebror Emil omkom. Immanuel och Alfred lät bygga en ny fabrik vid Vinterviken, men även där small det ett par gånger, återigen med flera dödsoffer. Han sålde sprängämnet på export, men råkade ut för olyckor både på kontinenten och i USA. Här och var försökte myndigheterna stoppa transporter och produktion, men Alfred fortsatte att söka en lösning. Både gruvägare och tunnelbyggare tryckte på för att få ett mer effektivt sprängmedel än krutet. För att minska risken för stötar och explosioner packade Nobel in flaskorna med sprängolja i sand vid transporter. Plötsligt kom han på att sanden kunde vara lösningen. Han hade försökt låta sågspån suga upp oljan, men det fungerade bättre med kiselgur, den sand som fanns vid den tyska fabriken. Först tänkte han rena fram oljan igen efter transporten, men sedan lyckades han få själva degen att explodera – och dynamiten var född. Nobel tog ut patent 1867 och grundade fabriker. Sankt Gotthardstunneln, som påbörjades 1871, hade knappast varit möjlig utan dynamiten. Alfred drogs in i flera patentstrider men pengarna vällde in, han köpte hus i Paris och San Remo, och i sinom tid blev detta grundplåten till hans förmögenhet. En del av miljonerna tog vägen om Ryssland, där de räddade bröderna Ludvigs och Roberts oljeföretag i Baku, för att sedan yngla av sig när bolaget kom på fötter. Men hur ledde detta till prisen? Frågan fångar läsaren. Prisen i fysik, kemi och fysiologi eller medicin rimmar väl med hans liv i de vetenskapliga genombrottens 1800-tal, men de andra? Med tidigare bortträngt material låter Ingrid Carlberg sökaren Alfred Nobel träda fram. Ända sedan tonåren längtar han efter att bli författare, men vågar ändå inte; livet igenom skriver han högstämd lyrik och idealistisk prosa, men gömmer det allra mesta i byrålådan. Hans andra vånda är önskan att finna en kvinna som kan se honom för den han är. Familjen trycker på om att han borde gifta sig. I februari 1875 annonserar han efter en språkkunnig dam som sekreterare och husföreståndare. Bertha Kinsky från Wien svarar, de brevväxlar, och på höstkanten kommer till honom i Paris. Men hon stannar inte länge – hon vänder tillbaka och gifter sig med sin ungdomskärlek Arthur von Suttner, och engagerar sig sedan i fredsrörelsen. Alfred fortsätter sitt sökande och förälskar sig i den unga Sofie Hess, som han antagligen träffade under första halvåret 1877. Det blev upptakten till en förbindelse som varade livet ut, men med många känslostormar och besvikelser. Det är i sökandet som man anar upprinnelsen till litteratur- och fredsprisen. Ingrid Carlberg har gått igenom Alfreds bibliotek och läsning – han läser och skriver mycket, han har bestämda uppfattningar som speglas i testamentets krav att priset ska gå till den som ”inom litteraturen har producerat det utmärktaste i idealisk rigtning”. Alfred fortsätter också kontakten med Bertha von Suttner, som vädjar till honom om stöd för fredsrörelsen. Det är paradoxalt, med tanke på Immanuels minor och hans egna försök att sälja dynamiten till båda sidor i det fransk-tyska kriget 1870-1871. Alfred räddade sin sinnesfrid med hoppet om ett så förskräckligt vapen att det skulle göra alla krig omöjliga, men bidrog generöst till Berthas projekt. Tankeutbytet med henne inspirerade till fredspriset. Bertha hoppades få det första priset 1901, men hon fick vänta till 1905. Då hade Alfreds brorson Emanuel förklarat för stortingets priskommitté att ett pris till henne nog hade varit Alfreds önskan. Så småningom flödar dokumenten ymnigare och kastar mer ljus över Nobel och hans liv – men överflödet rymmer sina problem. Boken har blivit en bumling på nästan 600 sidor. Turerna kring de ryska minorna, patentstriderna, nitroglycerinet och Sofie Hess återges med många detaljer – som läsare önskar jag ibland att Ingrid Carlberg hade sovrat mer. Men ”Nobel” rymmer många insikter för den som vill begrunda bakgrunden till vetenskapens roligaste vecka, när prisen offentliggörs och vetenskapsjournalisterna har julafton. Alfred Nobel måste glädjas i sin himmel, när han ser hur prisen kommit att symbolisera det bästa i civilisationens landvinningar. Ingrid Carlberg har lagt ned ett imponerande arbete på att fånga honom och hans tankar i en mycket läsvärd bok. Skada bara, att Nobelmuseet redan dröjt alldeles för länge. Där borde boken ha legat på all världens språk.


Konsertrecension: Stråktrion ZPR visade upp mångsidigheten hos violan

Summary: Violasten Lise Berthaud använde sin viola som både soloinstrument, hornsubstitut, duettpartner och lockade till och med fram instrumentets elgitarrkvaliteter, skriver DN:s Johanna Paulsson.

Äntligen viola hade man kunnat sätta som rubrik på säsongens första gig i konsertserien Äntligen måndag. Stråktrion ZPR – violinisten Cecilia Zilliacus, violasten Johanna Persson och cellisten Kati Raitinen – skapar ständigt kammarmusikalisk rotation med inbjudna gästmusiker i olika konstellationer, nyskrivna stycken eller bara sällan spelade verk. Franska Lise Berthaud tog tillfälligt Perssons plats i ett program som visade upp mångsidigheten hos violan. Denna stråkfamiljens altmedlem som länge hade en mer ackompanjerande roll, men som sakta men säkert flyttat fram sina positioner. Här som soloinstrument, hornsubstitut och sist men inte minst duettpartner i Rebecca Clarkes suveräna ”Sonat för viola och piano” från 1919. Clarke var själv altviolinist och blev en av de första kvinnliga professionella orkestermusikerna, men självförtroendet som tonsättare sviktade. Violasonaten är hur som helst ett både komplext och slående kraftfullt verk som med triolmotiv och ett resolut fanfartema låter långt mycket större än sitt ringa duoformat. Särskilt när musiken blev så väl omhändertagen av Berthaud i fint samspel med kvällens gästpianist Johan Ullén. Clarkes vän Frank Bridge var också violast och är som tonsättare mest ihågkommen som Benjamin Brittens stora förebild. Bridges tidiga ”Fantasi för pianokvartett” är samtidigt ett snitsigt stycke musik med snärtig dramatik och en air av impressionistisk magi. Tänk Paul Dukas trollkarlslärling snarare än Debussy. Berthaud framträdde på egen hand i den franska tonsättaren Florentine Mulsants kontrastrika ”Vocalise för soloviola”, ett specialbeställt visitkortsverk med mörka, grova stråk och riff som närmast lockade fram instrumentets elgitarrkvaliteter. Att violan även kan göra jobbet i hornstämman visade Berthaud tillsammans med Zilliacus och Ullén i Brahms berömda ”Horntrio, op 40”. Tonsättaren försåg den själv med alternativa stämmor för såväl viola som cello. Däremellan blev ”Ugrisk dialog för violin och cello” ur Rautavaaras nytonala 1970-talsproduktion ett något udda frasutbyte med ombytta roller. Läs fler av DN:s konsertrecensioner här


Skivrecension: Wilco är mystiskt förtrollande på ”Ode to joy”

Summary: På Wilcos elfte album är det som att Jeff Tweedy har lagt en tung filt över sitt band, det mesta händer under ytan och med extremt små åthävor. Men här finns både en ny riktning och en ny ömhet.

Få band är så gränslöst kapabla till nästan vad som helst som Wilco. Det som började som ett alternativcountryband ur spillrorna av Uncle Tupelo 1995 växte ganska snabbt till ett av världens mest intressanta men samtidigt kommersiellt fungerande konstrockprojekt. ”Ode to joy”, deras elfte album, är en märklig men angenäm upplevelse. Det är som om Jeff Tweedy lagt en tung filt över sig själv och bandet, liksom mufflat både sin låtskrivartalang och bandets utlevelse. Det mesta händer under ytan, och med extremt små åthävor. Låtarna är dämpade, repetitiva och vaga men mystiskt förtrollande. Först zonar man ut och tappar fokus, sedan finner man sig plötsligt mitt i musiken. I centrum finns, som alltid, Tweedys lidande röst och den kollektiva insatsen. Wilco har varit svajiga de senaste åren men här finns en ny riktning och en ny ömhet. Bästa spår: ”Quiet amplifier”, ”An empty corner”  Läs fler musikrecensioner av Po Tidholm, till exempel om överflödet av värme och enkelhet hos Hiss Golden Messenger.


Hård dom utomlands mot Akademien: ”Årets två pris är befläckade”

Summary: Nobelprisets status är ”befläckad” och de dubbla Nobelprisen ”förringar” pristagarna. Domen över Svenska Akademien är hård bland litteraturkritiker och kulturredaktörer i omvärlden. Men flera röster ser en möjlighet till reparation av prisets anseende.

Sedan fjolårets kriser, konflikter och avhopp har lugnet lagt sig över återstoden av Gustav III:s akademi, som återigen har ett beslutsmässigt antal ledamöter. Förra året blev det inget Nobelpris i litteratur. I år ska det i stället bli två pris, som tillkännages på torsdag den 10 oktober. Akademiens kris har varit en stor nyhet även utomlands och i omvärlden råder delade meningar om vad ett Nobelpris i litteratur numera är värt. DN har kontaktat ett tjugotal ledande litteraturkritiker, författare, redaktörer och förläggare, varav hälften har svarat. Ingen av dem ser poängen med att Akademien delar ut dubbla pris 2019: – Jag tycker att de skulle ha lämnat förra året tomt, som ett uttryck för ånger över skandalen, menar Andrew Brown, brittisk journalist, kritiker och redaktör. Förläggaren Christopher MacLehose ser de dubbla Nobelprisen som ”ett trick” medan The Washington Posts litteraturkritiker Ron Charles tycker att de är onödiga. – Den årliga utmärkelsen är ingen amortering. Kommittén förväntas inte kompensera för ett överhoppat år mer än att vi förväntar oss att de ska börja dela ut pris för åren de missade innan priset var instiftat, skriver Ron Charles till DN. Javier Aparicio Maydeu, litteraturkritiker på spanska El País, anser att Akademiens val att dela ut priset två gånger leder till en prestigeförlust: – Två priser på samma gång förringar bägge mottagarna, skriver han. Suvi Ahola, litteraturkritiker och journalist på Helsingin Sanomat, är inne på samma spår: De dubbla prisen blir som två halvor av ett pris. Pengarna från förra årets pris kunde ha använts bättre, menar hon: – Beslutet att ha ett år utan pris skulle ha visat att Akademien har erkänt allvaret i sin kris och försökt hantera den på riktigt. Pengarna som ingick i förra årets pris skulle ha kunnat skänkas till något välgörande ändamål, som utbildning för flickor eller den globala metookampanjen, skriver Suvi Ahola. Praktiskt taget alla svarande bedömer att Nobelprisets status har minskat, åtminstone på kort sikt. Den norska litteraturkritikern Audun Lindholm, chefredaktör på litteraturtidskriften Vagant, beskriver tilliten till Akademien som försvagad, men gör ändå skillnad mellan Akademiens administrativa respektive litterära omdöme. – Att det förekommer intriger och maktkamper inne i en akademi är som det alltid har varit, och Akademiens litterära omdöme har ingenting med ledamöternas moraliska vandel att göra. Med det sagt är det självklart livsviktigt för den inhemska trovärdigheten att ledamöterna inte aktivt bidrar till att ge Akademien dåligt rykte och att de inte beter sig på ett sätt som gör det oattraktivt för landets bästa litteraturkännare att sitta där, skriver han. Också Nicola Lagioia, en av Italiens mest kritikerrosade författare, skiljer mellan de litterära valen och de sexuella skandalerna: – Trots det som har hänt tror jag att Nobelpriset i litteratur fortsätter att vara av stor vikt i Italien. Det är en mycket viktig utmärkelse, förmodligen fortfarande den viktigaste i världen. I Italien har Nobelpriset tidvis kritiserats inte för sexuella skandaler utan för några av dess pristagarval, där politiskt korrekta kriterier verkar ha varit viktigare än estetiska. Som att det skulle vara viktigare att vara en god demokrat än att vara Jorge Luis Borges. Nobelprisets prestige kommer i framtiden att mätas efter dess litterära val, inte de sexuella skandalerna, skriver Nicola Lagioia. Clément Ghys, kulturredaktör på franska Le Mondes veckomagasin M, menar att Nobelprisets status är nedsolkad. Men inte för alltid: – På kort till medellång sikt har händelserna haft en effekt på prestigen för Nobelpriset i litteratur. Årets två Nobelpris är på något sätt befläckade. Men på längre sikt tror jag inte att Nobelprisets status kommer att vara befläckad för evigt. Skandaler har förekommit förut. Litteraturen står ovan sådant, skriver han. Även Suvi Ahola bedömer att Nobelprisets prestige har minskat. Om man förut tänkte sig att Svenska Akademien var en institution med superkrafter framstår den nu som mer mänsklig, tycker hon: – Nobelpriset har blivit som vilket internationellt litteraturpris som helst. Fortfarande viktigt förstås, med dess långa traditioner och en stor prissumma. Jag har arbetat som litteraturkritiker och journalist med litteratur som bevakningsområde i nästan 40 år. I många år tänkte jag att Svenska Akademien har något slags litterära superkrafter, med information och upplysning på en annan nivå än oss andra. Efter att ha varit medlem i ett flertal juryer för litterära priser har det gått upp för mig att Svenska Akademien arbetar på exakt samma sätt som alla juryer. Varje ledamot har olika smak och sina egna favoriter. Det är ett spel där god övertalningsförmåga spelar stor roll, och resultatet är ofta en kompromiss, skriver hon. Det är en avförtrollande syn på Akademien som också delas av New York Review of Books kritiker Tim Parks: – Det är klart galet att förvänta sig att några professorer från ett land ska bestämma vem som är vår tids största författare, som om kultur och språk inte spelade roll i bedömningen. Prisets status härstammar ur en kollektiv önskan att ha ett sådant pris, att kröna en vinnare, inte ur någon särskild begåvning hos domarna, skriver han. Bland de som anser att prisets status har minskat råder däremot delade meningar om varför. Flera litteraturkännare menar att valen av pristagare de senaste åren har varit en större skandal än hanterandet av anklagelserna om sexövergrepp. – Kan du verkligen säga att en institution som ger Bob Dylan Nobelpriset i litteratur har någon prestige kvar? Jag ställer mig frågande inför det. Kommitténs val av litteraturpris verkar pendla planlöst mellan alltför obskyra figurer, för att tillfredställa någon politisk agenda, och vilt populära figurer, för att få positiv uppmärksamhet, säger Christopher MacLehose. Andrew Brown är inne på samma spår och tror inte att det är Akademiens hantering av anklagelserna om sexuella övergrepp som har inneburit den största statusförlusten: – Förmodligen har den varit mindre skadlig än några av pristagarna som har utsetts tidigare: Dylan, Jelinek, Modiano. De vilda pendlingarna mellan det esoteriska och det globalt populära tenderar att göra det mycket svårare för folk att föreställa sig att det finns objektiva kriterier bakom valen, skriver han. – Tyvärr känner många runt om i världen att Nobelpriset i litteratur har förlorat mycket av sin status. Förändringen i anda eller spelregler när priset gick till Bob Dylan bidrar också till att minska dess anseende. Det kan verka som att ledamöterna i Akademien har försökt att uppdatera eller renovera priset, men insatsen framstår som misslyckad, rent av frustrerad, skriver Javier Aparicio Maydeu. Efter kulmen på akademikrisen förra året har Akademien haft som målsättning att återuppbygga förtroendet i omvärlden. I en intervju i DN i lördags menade akademiledamoten Anders Olsson att bara hårt arbete kan reparera skadorna på Akademiens trovärdighet. Han tillade emellertid att ledamöterna inte haft tid att ge så många intervjuer med utländska medier som de kanske hade önskat: – Där är förtroendet fortfarande alldeles för lågt för vårt arbete. Det är väldigt viktigt att vi gör allt vi kan för att återupprätta det förtroendet, sa Anders Olsson i intervjun. Bilden av omvärldens låga förtroende bekräftas i stora drag i DN:s enkät. – Alla organisationer har sina dåliga perioder. Det här är en riktigt dålig period. Men om de under de nästkommande fem åren försöker återuppbygga det rykte de tidigare hade, genom att göra nobla pristagarval, så tror jag att alla kommer att låta det som har hänt under de senaste två tre åren försvinna ur minnet, säger Christopher MacLehose. Också Nicola Lagioia tror att Nobelprisets framtida prestige kommer att mätas efter dess litterära val snarare än de sexuella skandalerna. Ett par röster verkar dock se Akademiens senaste kris som toppen av ett isberg, där djupare strukturella problem döljs under ytan. – Jag tror att det slags ogenerade kulturella elitism som Akademien förkroppsligar är mycket svårare att komma undan med i dag än för 50 år sedan. Det är inget problem som Akademien kan hållas ansvarig för, men det är ett som den kan vara oförmögen att lösa. Och om den inte är en genuin elitinstitution, varför skulle någon bry sig om dess åsikter? frågar sig Andrew Brown. Tim Parks ser hela uppdraget med att utse en Nobelpristagare som i grund och botten omöjligt. – Jag är säker på att de gör sitt jobb ordentligt. De tar det på allvar. De menar väl. Men som många akademiledamöter framhöll när Akademien först fick i uppdrag att administrera priset är det en uppgift som inte någon akademi borde behöva utföra. Det intressanta med Nobelpriset är folks önskan att det ska existera, skriver han. Att upphöja enskilda författare kan verka komiskt, särskilt när det sker genom gamla ceremonier och medaljer, medger Audun Lindholm. Samtidigt anser han att den litterära nyttan av Nobelpriset ändå ursäktar dess föråldrade framtoning: – Vad leder det till om vi genomskådar, förlöjligar och aktivt river ner en sådan institution? Det kommer inte att komma några nya priser med motsvarande status – därtill är ritualerna som omger det alltför starkt förknippade seder och hierarkier som är främmande för dagens samhälle. En förlust av detta pris skulle bli en förlust för litteraturen som helhet. Nobelprisets plats i det offentliga medieutrymmet skulle i stället tas upp av amerikansk underhållningskultur och kapitalstarka techgiganter, understryker Audun Lindholm. Också Javier Aparicio Maydeu framhåller Nobelprisets stora betydelse för bokbranschen. Han tror att de nuvarande problemen kan övervinnas – helt enkelt för att Akademien har hanterat kriser förut. Men vilken väg ska Akademien välja? Hur ska den återuppbygga sitt förtroende? Ska den stå fast vid sin otidsenliga särart, som genuin elitinstitution, eller sträva efter modernisering och samtidsanpassning? I den frågan anas en spricka mellan omvärldens litteraturkännare. Clément Ghys tycker att Svenska Akademien, i likhet med andra stora kulturinstitutioner som Franska Akademien, Academy of Motion Picture i USA eller Filmfestivalen i Cannes, måste förändras i takt med det omgivande samhället: – Personligen försöker jag att aldrig ta dessa institutioner för givna. Vår roll som kulturella kommentatorer är att pressa dem till deras gränser. Vad dessa institutioner producerar är en reflektion av vår tid, så låt oss alla driva dem mot att bli mer inkluderande, mer respektfulla och därmed göra vår tid mer progressiv.


Konsertrecension: Brad Paisley tar inte av sig hatten

Summary: Som miljonsäljande countrystjärna förutsätts man vara republikan, men det ryktas om att Brad Paisley är demokrat, till många fans förtrytelse. Men musikreferenserna är genomamerikanska och Hovet förvandlas till en hockeylada i mellanvästern.

Det mesta under denna konsert är allt för typiskt. Ja, Nashville-artisten i fråga har boots, kortärmad skjorta, hatt och telecaster och sjunger om hur härligt det är att vara snubbe och att han önskar att han vore ölflaskan hon för mot sin mun. Ändå finns det nog skäl till att det är Brad Paisley som står här och inte någon av alla de andra männen som trängs i toppen på Billboards countrylista. Amerikansk musik har påfallande ofta universella kvaliteter som gör den stor och älskad i hela världen. Nästan alla – var som helst på jorden – tycks kunna förstå hiphop, bluegrass, rock och r'n'b. Men det finns undantag: den mest kommersiella radiocountryn funkar sällan ute i världen. Kanske är den för specifikt amerikansk, allt för knuten till oöversättliga eller svårsmälta nationella värderingar, för att slå utanför kretsen av entusiaster. Men Brad Paisley har lyckats, och det är nog ingen slump. För – håll i cowboyhatten nu – det går till och med rykten om att han är demokrat. Han har uttryckt sig positivt om Obama och skämtat om Trump, till många fans ilska. Som miljonsäljande countrystjärna förutsätts man vara republikan. Och är man inte det ska man åtminstone ha vett att hålla tyst om sina åsikter. Inledande låten ”Southern comfort zone” – en rätt vitsig titel måste man säga – är kanske det bästa exemplet på den balansakt Brad Paisley märkligt nog faktiskt lyckas med. För bland alla de metaforer för hur härligt det där sydstatslivet är vill han också berätta att det finns en värld därute där sådana som han – vita helylleamerikaner som äger vapen, kör pickup och går i kyrkan – tillhör en minoritet. En chockerande tanke för en förvånansvärt stor grupp amerikaner. Men som sagt. Det mesta är ändå som förväntat. Han tar inte av sig hatten. Och på duken bakom bandet visas filmer på bilar och fiske, baseball och rymdfärjor, och mängder av andra genomamerikanska referenser. Hovet förvandlas till en hockeylada i mellanvästern. Han ger bort en gitarr, det är ”kiss cam” och manipulativt publikfrieri, det är sentimentalt, supermanligt och bitvis ganska hemskt. De flesta får ändå vad de betalat för, inklusive en väldig massa flyhänta gitarrsolon mot en bakgrund av extremt stabil men fantasilös mitt i vägen-country. Läs fler av DN:s konsertrecensioner här.


Nobelstiftelsens vd: Klokt om Svenska Akademien fortsätter med extern hjälp

Summary: Nobelstiftelsen vill att Svenska Akademien även efter nästa år fortsätter ta hjälp av externa ledamöter i valet av Nobelpristagare i litteratur. Det säger vd Lars Heikensten i en intervju med DN. – Jag tror att det är klokt även när det gäller litteratur att fortsätta med en ordning av det slaget.

Det var en överenskommelse mellan Nobelstiftelsen och Svenska Akademien som låg bakom vårens beslut att litteraturpriset, efter ett års uppehåll, återigen ska delas ut. På torsdag i nästa vecka tillkännages två pristagare. – Vi kom fram till en lösning som vi och Svenska Akademien båda trodde skulle fungera bra och som innebar möjligheter att både återställa förtroendet och få en nystart, säger Lars Heikensten. Enligt Akademien måste de själva arbeta hårdare för att stärka förtroendet internationellt. Hur ser du på det? – När beslutet togs att priset skulle delas ut hade Akademien bestämt sig för att använda en kommitté med externa ledamöter. De hade gjort förändringar i interna regelverk och hanterat de personfrågor som restes i samband med händelserna förra året, säger Lars Heikensten och fortsätter: – Men de lovade också att gå vidare med att öppna upp institutionen och titta över reglerna kring mandatperioder och åldersgränser för att få en modernare organisation. Jag har uppfattat att det arbetet pågår. Det är väldigt bra att de medvetet jobbar med att förbättra sitt förtroende, för jag tror det kommer ta ett tag. Hur skulle du se på att Akademien även efter 2020 tar hjälp av externa sakkunniga i Nobelkommittén? – Alla andra Nobelkommittéer tar hjälp av externa sakkunniga på olika sätt. Det har Svenska Akademien också gjort, då man tagit in utlåtanden från andra håll. Men att adjungera folk till kommittéerna är även det vanligt i de flesta kommittéer. Jag tror att det är klokt även när det gäller litteratur att fortsätta med en ordning av det slaget. Det kan hända att man vill finjustera det här, men jag hoppas att man kommer att fortsätta med det. Hur ser du, så här i efterhand, på beslutet att 2018 års litteraturpris inte ställdes in helt, och att Svenska Akademien delar ut två priser i år? – Den frågan fick överdriven betydelse precis när man tog beslutet. De två priserna delas ut enligt en ny ordning och av en i väldigt hög utsträckning ny Akademi. Det är i allt väsentligt betydelselöst att det ena priset är för 2018 och det andra priset är för 2019. – Vi hade möjlighet att dela ut två priser och världslitteraturen förtjänar att vi tog den möjligheten. Ambitionen med Nobelpriset är att man delar ut ett pris per år. Det är väl trevligt och bra att vi har kunnat fylla det hålet. Alla vet vad som hände under 2018 i alla fall. Jag vet inte om det hade varit särskilt poängrikt för någon egentligen att särskilt markera det. Varför säger man då att ett av dem är 2018 års pris? – Jag tror att det bara är formalia. Det hänger ihop med våra stadgar, att priser hör hemma i enskilda år. Jag tror inte att man kommer att betona det särskilt mycket. Det är i sammanhanget inte viktigt, åtminstone enligt min uppfattning. Det visade sig under krisen i Akademien att information kring pristagare vid flera tillfällen läckt på förhand. Hur viktigt är det att ingen information läcker i år? – Det är alltid viktigt att det inte sker. Och det har blivit särskilt viktigt eftersom det förekommer spel på pristagare, så att folk inte kan utnyttja det här ekonomiskt. Enligt Lars Heikensten har Nobelstiftelsen beslutat att ta fram ett gemensamt regelverk för de prisutdelande institutionerna. Det ska beröra delar som exempelvis sekretess, jäv och riktlinjer kring bisysslor. – Det har tidigare legat på var och en att sköta en sådan ordning. Men nu har vi beslutat att utveckla och ha ett gemensamt regelverk. Det pågår ett sånt arbete, säger Lars Heikensten. När ska det träda i kraft? – Vi har kommit en bra bit på vägen. Någon gång under nästa år, skulle jag tro.


Så har de nya Nobelpristagarna vaskats fram

Summary: På torsdag tillkännages två Nobelpristagare i litteratur. Men kommer de att ta emot priset? – Vi hoppas naturligtvis på det, säger Nobelkommitténs ordförande Anders Olsson till DN. Externa ledamöter har hjälpt till att ta fram förslagen, men redan efter nästa års pris kan upplägget slopas.

5 mars, 2019. Anders Olssons blick flackade en aning när han öppnade porten på Sturegatan och ensam gick ut i ett kylslaget Stockholm. Det var som att han inte riktigt visste åt vilket håll han skulle gå. Styrelsemötet i Nobelstiftelsen hade pågått ett par timmar. Den dåvarande ständige sekreteraren fick det besked han ville ha. Följden av en kompromiss blev att två Nobelpris i litteratur kan delas ut hösten 2019. – Det har varit olika meningar, men det är väldigt bra att vi har kommit till ett resultat efter den här långa tiden, sa Anders Olsson. Han, som sällan sett annat än sammanbiten ut under krismånaderna i Svenska Akademien, började gå i riktning mot Stureplan. Han drog till slut även en aning på smilbanden innan han plötsligt tog sikte på en restaurang och sa att han skulle gå in där. Sju månader har gått sedan den dagen. I dag är Anders Olsson inte längre ständig sekreterare i Akademien. I stället är han ordförande för den nya, omformade Nobelkommitté som nu lagt fram sina förslag på litteraturpristagare. Klockan 13.00 den 10 oktober kommer beskedet om vilka som får 2018 och 2019 års priser. Enligt Anders Olsson har det gått smidigare än han kunnat tro. – Det viktiga är att vi kommit överens. Vi har verkligen diskuterat igenom författarskapen i grunden, säger han i ett telefonsamtal med DN. Kompromissen som gav Svenska Akademien möjlighet att på nytt dela ut litteraturpriset bestod i huvudsak av två delar. Dels en nyordning för Nobelkommittén, där fem externa ledamöter tog plats under två år. Dels beslutet att inga ledamöter som förknippas med krisen under 2018 fick vara med i kommittéarbetet. Den nya Nobelkommittén inledde sitt arbete i februari efter det att nomineringarna till årets priser inkommit. De har träffats vid fem-sex tillfällen, uppger Anders Olsson, för att diskutera sig fram till förslaget på pristagare som Svenska Akademiens ledamöter tar slutgiltigt beslut om. Tror du att Akademien kommer att gå på det förslaget? – Det där vill jag inte alls yttra mig om. Men vi hoppas att det blir så. Det är allt jag kan säga, säger Anders Olsson. Akademien har varit i en långvarig kris. Är ni säkra på att de ni föreslår kommer att vilja ta emot Nobelpriset i litteratur? Anders Olsson skrattar kort innan han svarar: – Vad ska man tro? Vi hoppas naturligtvis på det. Det finns inget annat att göra utan vi jobbar så gott vi kan. Det är bara arbete som räknas här. En central del i Akademiens arbete efter krisen har varit att återuppbygga förtroendet för institutionen i omvärlden. Anders Olsson talar om att man måste kommunicera mer men uppger att man ”inte haft tid att göra så mycket intervjuer med utländska medier”. – Där är förtroendet fortfarande alldeles för lågt för vårt arbete. Det är väldigt viktigt att vi gör allt vi kan för att återupprätta det förtroendet. Kommer ni att höra av er till pristagarna innan beskedet för att säkerställa att de vill ta emot priset? – Jag vill inte gå in på just sådana saker nu. Vi får vänta tills det är dags. När förslaget att ta in externa sakkunniga i Nobelkommittén först lades på bordet (efter ett möte på Gotland sommaren 2018) avfärdades det av flera ledamöter i den då decimerade Svenska Akademien. Den gamla kommittén hade redan den 31 maj det året slagit fast de ”korta listorna” både för 2018 och 2019 års priser, visade ett brev. Och enligt DN:s uppgifter ansåg även flera ledamöter att prisarbetet inte hade något att göra med själva konflikten inom Akademien. Sprickan mellan Akademien och Nobelstiftelsen var under en period djup. Bland annat utredde stiftelsen möjligheten att genom permutation (ändring av villkor i testamente) av Nobels testamente överlåta uppdraget att dela ut litteraturpriset till en annan institution. Allteftersom började dock parterna gå varandra till mötes. I november förra året presenterades de fem externa sakkunniga: litteraturkritikerna Mikaela Blomqvist, Rebecka Kärde och Kristoffer Leandoer, författaren Gun-Britt Sundström och kritikern och frilansande förlagsredaktören Henrik Petersen. När DN söker dem veckorna innan pristagarna tillkännages vill ingen av dem svara på frågor om arbetet. ”Jag tänker att eftersom jag inte får nämna författarna så blir det ganska poänglöst att prata om arbetet. Sådär allmänt är det inte så mycket att säga utöver att vi läst en massa och sen diskuterat det lästa. Men jag är spänd på att se vad ni tycker om författarna vi valt”, skriver Henrik Petersen i ett mejl. ”Vi har inte haft tillträde till Akademiens egna överläggningar utan enbart fört samtal i kommittén”‚ skriver Gun-Britt Sundström per mejl. Så mycket tjänar ledamöterna Den nya Nobelkommittén presenterades först i november 2018 och består efter att Horace Engdahl lämnat av nio personer. Fyra ledamöter i Svenska Akademien och fem externa sakkunniga. Uppdraget sträcker sig under åren 2019 och 2020. Kommittén lägger fram förslag på de två pristagare som Svenska Akademien fattar slutgiltigt beslut om kort innan pristagarna tillkännages den 10 oktober. Ersättningen för att sitta i Nobelkommittén är cirka 10.400 kronor i månaden (Svenska Akademiens årsredovisning, 2018). Akademien står också för resor till och från mötena, uppger ordförande Anders Olsson. Ersättningen för uppdraget som ordförande i Nobelkommittén är cirka 12.100 kronor i månaden (Svenska Akademiens årsredovisning, 2018). Den nya Nobelkommittén valdes på ett tvåårigt mandat. Enligt Anders Olsson är det osäkert om man kommer att fortsätta ta hjälp utifrån. – Det kan vi inte bestämma nu, utan det får vi göra nästa år. Om vi ska fortsätta med en utvidgad kommitté eller återgå till hur det var tidigare, säger han. I våras ifrågasatte författaren Elise Karlsson i en intervju med TT hur Akademien hanterar risken för läckor kring Nobelpriset eftersom de externa ledamöterna bara sitter i två år. Bland annat eftersom de får tillgång till namnlistor. – Det är klart att det är ett problem, men det är det hur man än vrider och vänder på det, säger Anders Olsson, som bekräftar att de externa ledamöterna fått skriva under sekretessavtal. I centrum för Elise Karlssons kritik stod den externa ledamoten Henrik Petersen, på grund av hans koppling till förlaget Modernista. Henrik Petersen uppger att han skrivit under ett sekretessavtal. ”Det ämnar jag inte bryta, varken nu, om två år eller senare”, skriver han i ett mejlsvar och fortsätter: ”Ingen bad mig att sluta på Modernista, men jag tyckte själv att det skulle kännas för stökigt att vara kvar, så de enda uppdrag jag har där nu och för överskådlig tid är ett översättningsarbete (danske Jonas Eikas novellsamling 'Efter solen'), samt redigering av Andreas Lundbergs kommande roman.” Inledningsvis var det tänkt att den nya Nobelkommittén skulle innehålla tio ledamöter. Men de blev enbart nio. Kort efter att Anders Olsson på Sturegatan offentliggjort att litteraturpriset återigen skulle delas ut meddelade Akademien att ledamoten Horace Engdahl ”på eget initiativ lämnar den litterära Nobelkommittén för att inte äventyra litteraturprisets framtid genom att försvåra samarbetet mellan Svenska Akademien och Nobelstiftelsen”. Horace Engdahl skriver i ett mejl, apropå frågan hur han ser på den nya kommittén, att det inte finns ”så mycket att säga just nu”. ”Det är först när allting är klappat och klart med de nya pristagarna som det är möjligt att avge ett omdöme om hur den nya modellen har fungerat”, skriver Horace Engdahl utan att vilja kommentera varför han lämnade kommittén: ”Vad som sedan låg bakom min bedömning att ett sådant steg var påkallat kan jag inte redogöra för utan att bryta mot Akademiens och Nobelstiftelsens sekretessregler.” När Akademien presenterar pristagarna på torsdag blir det första gången som namnen läses upp av den nya ständige sekreteraren Mats Malm. Han är fåordig när DN talar med honom veckorna innan tillkännagivandet. – Det är fullt upp. Det är ett spännande arbete. Det har fungerat väldigt fint med den externa Nobelkommittén. Hur har det varit att ha en större Nobelkommitté än tidigare? – Det är en stor fördel att få fler perspektiv. Akademien har ju tagit in experthjälp utifrån tidigare på olika sätt. Det här är en ny modell vi provar nu, säger Mats Malm. Kommittéordförande Anders Olsson berättar att en utmaning för de externa ledamöterna varit att hinna läsa in sig på författarskap. Framför allt de personer som tidigare varit nominerade, och som akademiledamöter därmed redan har djupare kännedom om. – Arbetet har förändrats så till vida att vi måste träffas lite mer och prata igenom allting noggrant. Så att alla känner sig delaktiga i processen. Det är väldigt viktigt. Jag tror att vi får tänka på det ännu mer framöver, säger Anders Olsson.  Här är de nio ledamöterna i Nobelkommittén • Externa sakkunniga: Kristoffer Leandoer 58 år, författare, översättare och litteraturkritiker i SvD. Han är gift med Sveriges ambassadör i Albanien och boende där sedan tidigare i år. Leandoer debuterade 1987 med diktsamlingen ”Dykarklocka” och har under karriären gett ut ett flertal diktsamlingar och andra böcker. 2017 fick han Karin Gierows pris på 80.000 kronor av Svenska Akademien. I SvD förra året fick han frågan vad han hoppas kunna tillföra till kommittén: ”Gott litterärt omdöme och gott humör. Och en hög grad av diskretion.” Rebecka Kärde 28-åriga Kärde är litteraturkritiker i DN och bosatt i Berlin. Hon skriver även för filmmagasinet FLM. Hon tilldelades i fjol Svenska Akademiens kritikerpris om 100.000 kronor. ”Jag hoppas att Akademien har dubbelkollat hur gammal jag är, så att de inte blir förvånade”, sade Rebecka Kärde när det offentliggjordes att hon blivit ledamot i kommittén, då hon också fick frågan om det var ett halvt steg in i Akademien: ”Det får vi se. Jag vet ännu inte om jag gift in mig i kungafamiljen eller fått jobb i hovstallet.” Henrik Petersen Stockholmsbaserade Petersen är 46 år. Han har länge varit kritiker i HD/Sydsvenskan och arbetat som översättare och redaktör. Han har bland annat översatt Knut Hamsuns ”Svält”. Petersen har jobbat för Modernista och även för bland annat Brombergs förlag. ”Det gick som en rysning upp längs med ryggraden när jag fick frågan”, sa Henrik Petersen när det offentliggjordes att han blir ledamot i kommittén. Han är den enda av de externa sakkunniga som enligt offentliga uppgifter inte blivit prisad eller fått ett stipendium av Svenska Akademien. Gun-Britt Sundström Sundström, 74 år, bor i Stockholm och är mest känd för sina romaner ”Maken” (1976) och ”För Lydia” (1973). Hon har gett ut dryga dussinet böcker och är även verksam som översättare och litteraturkritiker. I en intervju med Vi läser tidigare i år berättade hon om sin tidigare skepsis till Svenska Akademien: ”Jag har tyckt att institutionen är löjlig i sin högtidlighet och att kopplingen till hovet är pinsam. Jag tackade ja när det visade sig att de bara ville ha hjälp med att utse pristagare, men frågan är om en republikan bör delta”. Fick 2009 stipendiet ur Lena Vendelfelts minnesfond på 60.000 kronor, som delas ut av Svenska Akademien. Mikaela Blomqvist Litteratur- och teaterkritikern Blomqvist, 32 år, är bosatt i Göteborg och medarbetare i Göteborgs-Posten och Aftonbladet. Hon fick Svenska Akademiens kritikerpris om 100.000 kronor för 2018. Tidigare i år blev hon porträtterad av nätmagasinet Ozy som i rubriken ställde frågan om hon är den som kan återupprätta förtroendet för litteraturpriset. ”Det här verkar vara ett perfekt jobb. Att få möjlighet att läsa mycket och framför allt att diskutera böckerna med kompetenta människor”, sade Mikaela Blomqvist till magasinet. • Ledamöter från Svenska Akademien: Anders Olsson 70-årig professor i litteraturvetenskap som är ordförande i Nobelkommittén. Var 2018-2019 ständig sekreterare i Svenska Akademien efter att ha efterträtt Sara Danius. Ledamot i Akademien sedan 2008. Per Wästberg Författaren Wästberg, 85 år, har varit ledamot i Svenska Akademien sedan 1997. Var tidigare ordförande i Nobelkommittén. Kristina Lugn Poeten och dramatikern Lugn, 70 år, är ledamot av Svenska Akademien sedan 2006. Var, innan nya inval gjordes, under slutet av 2018 den enda kvinnliga ledamoten i institutionen. Jesper Svenbro Poeten och filologen Jesper Svenbro, 75 år, invaldes 2006 i Svenska Akademien. Röstade för att dåvarande ledamoten Katarina Frostenson skulle uteslutas, men höll sig utanför de offentliga diskussionerna kring Akademien under 2018.  Läs mer om Svenska Akademien