Torgny Lindgren. I Berlin känner jag mig hemma

Summary: Berlin. Nyligen tog Torgny Lindgren sin Citroën Picasso och körde mot Berlin. Där befinner han sig nu på flykt undan recensionerna av nya romanen ”Klingsor”. Boklördags Sverker Lenas fick följa med till hans favoritplatser. ”Vad jag försöker beskriva i mina böcker är en känsla av främlingskap och hemkänsla. Man är främling om man är hemma, var man än hamnar egentligen. Och man bär sina landskap med sig.”

I hjärtat av Charlottenburg, mittemot Trinitatis-Kirche, ligger restaurangen Thomas Eck. Om det inte vore för att krogen ligger i Berlins svar på Östermalm – Charlottenburg är kanske inte förstahandsvalet av bostadsort för de yngre konstnärssjälar som föredrar rivningskontrakt i Kreuzberg eller Neukölln – skulle man kunna ta den för en sylta. Det är en varm onsdag i april och rödbrusiga herrar dricker lunchpilsner på uteserveringen. Husmanskost bärs ut till humana priser. ”Eye of the tiger” strömmar ur högtalarna. En stilig herre med kal hjässa och skägg, ledig kostym och glasögon med tjocka skalmar stannar till vid entrén och bligar frågande på mig och fotografen. Först känner jag inte igen honom. Allt hår är borta och glasögonen kanske är nya, men visst är det Torgny Lindgren. Vi har stämt möte på hans favoritrestaurang i Berlin, där han tillsammans med sin fru Stina äter lunch eller middag nästan varje dag, ibland både och. För så här är det: Sedan några veckor befinner sig Torgny Lindgren i ångestfylld landsflykt. Hans nya roman ”Klingsor” har nyligen kommit från tryckeriet och nu väntar obönhörligen den kritiska fasen i det litterära kretsloppet: recensionerna. Torgny Lindgren avskyr dem. För att slippa att ens på omvägar råka höra vad recensenterna anser om hans nya alster packade han resväskan redan i slutet av mars och rattade sin Citroën Picasso söderut över Öresundsbron och vidare ner längs Autobahn. Det är den direkta orsaken till att vi träffas i Berlin; om intervjun skulle bli av var det här den måste göras. Den indirekta är att Torgny Lindgren också har ett nära förhållande till staden. Han älskar europeiska metropoler i allmänhet och Berlin i synnerhet – så pass mycket att det är hit han åker för att spendera ”semestern”, som förlaget kallar hans självvalda exil. Till detta kan man lägga att Torgny Lindgren inte brukar vara överdrivet förtjust i att låta sig intervjuas om sina nya böcker (bara ordet intervju får honom att resa ragg: ”vi kan väl ha ett samtal?”) Huvudpersonen Klingsor i nya boken, en västerbottnisk konstnär, vägrar att öppna sin ateljé för journalister och betraktar sin publik som ”ett nödvändigt ont”. Så varför inte göra dygd av nödvändigheten och låta intervjun handla om Torgny Lindgrens Berlin? Före resan ringer jag honom två gånger och frågar om han kan utse några favoritplatser i staden. Reaktionen är avvaktande, milt uttryckt: ”Några sådana platser vet jag inte på rak arm. Jag är gammal och trött, just nu lite sjuk. Har svårt att gå. Huvudsaken är väl att vi ses en stund? Äta lunch ska jag ändå göra.” Tydligare kan väl ett ”nej, tack” knappast uttryckas. Samtidigt låter han lite klurig på rösten. Det sägs ibland vara svårt att veta var man har Torgny Lindgren. Vi tar det som det kommer, svarar jag. Den urbane Torgny Lindgren kan låta ovant för dem som likt jag själv har uppfattat honom som en västerbottnisk bygdeskildrare med större kännedom om hässjestörar och rotvältor än skyltfönster och esplanader. Men det är knappast kusinen från landet som slår sig ner vid ett av borden på Thomas Eck, lägger ifrån sig dagens upplaga av Berliner Zeitung, beställer en dagens lunch med ett glas vatten och småpratar på tyska med servitrisen i blonderad snagg. – Jag tål inte starka drycker så bra längre, jag blir så jävla trött. Dagens är matjes. Det är något helt annat än matjessillen hemma. Den här liknar mer vad vi hemma kallar spicken sill. En rå, salt sill som lagras på träfat och får en alldeles egen smak. Den finns bara här och i Holland, säger Torgny Lindgren och övertygar även oss att beställa samma rätt. Är det en tillfällighet att vi sitter på en restaurang som serverar det tyska svaret på just den spickna sill som Klingsor går och tuggar på medan han sliter med sina stilleben? Vem vet. Att mat är en central del av livet och litteraturen är i vilket fall inget som Torgny Lindgren förnekar. I så fall skulle en av hans mest kända böcker – ”Pölsan” från 2002 – knappast handla om sökandet efter Västerbottens optimala inälvsröra. – Jag har skrivit rätt mycket om mat. Om jag läser en roman och författaren skriver att ”därpå åt man middag”, då blir jag förbannad. Man ska tala om vad de åt. Det är väldigt viktigt, tycker jag. I det där utelämnandet ligger ett förakt för maten och jag blir väldigt sorgsen när jag ser att till exempel Thomas Mann, som jag verkligen högaktar, rätt ofta i sin dagbok bara skriver att han ätit Abendessen utan att tala om vad det är, säger han medan lunchtallrikarna kommer in: två stora sillfiléer med stjärtfenorna intakta, serverade med stekt potatis, lökringar och äppelremoulad. Vad är det man visar förakt för genom att utelämna maten? – Herregud, för det som håller oss upprätta. Det är så ohyggligt grundläggande. Vårt primalskrik är egentligen ett rop efter mat. Det första och det sista också, förmodligen. Det är ingen tillfällighet att det sista kyrkan gör för en människa är att ge henne en bit bröd och en slurk vin, säger han. Maten beskrivs som Klingsors ”mest formfulländade verk”, gissningsvis mer spännande än hans rikliga produktion av stilleben. Klingsors långkok rymmer ingredienser som grisnjure, kalvtunga, bukfläsk med spenar, njurtalg, fiskögon och skallen från en utlevad ko – allt kokat till en grötliknande smet som räcker till två veckors måltider. I den tjockbottnade gjutjärnsgrytan sjuder en hel världsåskådning: ”Särskiljandet av enstaka råvaror, för att inte tala om smaker och dofter, var ett av förfallstecknen i vår samtid, framlyftandet och dyrkandet av enskilda produkter eller grönsaker eller kryddor eller styckningsdelar, se där ett av de första varslen om vårt samhälles undergång!” I Charlottenburg bor makarna Lindgren i en lånad lägenhet på Krumme Strasse. Stadsdelen var den som klarade sig bäst under andra världskrigets flygbombningar: bara 15–20 procent av husen förstördes och många kåkar från 1870- talet står fortfarande kvar. Torgny Lindgrens tidigaste minne av Berlin är från barndomen, då andra världskriget rasade och staden nämndes varje dag på radiosändningarna hemma i Raggsjö. Då ingjöt staden bara fasa. Men när nyheten om Hitlers självmord kablades ut över världen förändrades bilden. – Då blev Berlin plötsligt något annat, det blev staden där Hitler hade haft visheten att försvinna. Nu var det därifrån freden kom. De här motstridiga bilderna av Berlin har jag levat med i 50 år, och gör det fortfarande. När jag är hemma i Sverige längtar jag ofta till Berlin, till gatorna, gallerierna, kyrkorna, museerna, dessa Kneipen, maten. Men efter en tid kommer på något sätt det gamla Berlin tillbaka för mig. Jag är fortfarande kluven, säger han. När han besökte Berlin för första gången, i början av 1960-talet, brukade han ge sig ut på milslånga stadsvandringar. – På grund av min ålder åker vi mest taxi i dag, men jag har verkligen varit en fotgängare. Det är oerhört stimulerande att se människor, att tänka på dem och undra lite över deras liv. Det är vad man gör när man spatserar. Överallt där jag har varit har jag vandrat miltals varje dag. Det har jag gjort i Berlin också. Jag har ett grodperspektiv på mina städer i Europa: Berlin, Wien, München, Edinburgh, London, Milano. Dessutom älskar jag skyltfönster. Milano har de vackraste skyltfönstren i Europa, om man är road av kläder och möbler och sånt. Känner du dig mer som en storstadsmänniska än en landsbygdssjäl? – Ja, det gör jag. När man väl har flyttat från barndomshemmet har man inte längre något hem i världen. Men jag har onekligen känt mig hemma i större städer. Om du hade varit uppvuxen i Berlin och senare flyttat till Västerbotten, skulle du i så fall ha skrivit böcker om Berlin i stället? – Ja, det tror jag. Vad jag försöker beskriva i mina böcker är en känsla av främlingskap och hemkänsla. Man är främling om man är hemma, var man än hamnar egentligen. Och man bär sina landskap med sig. Men att jag, så vitt jag minns, inte har förlagt någon berättelse till en storstad beror på att det är så många andra som gör det. Att skriva en Berlinroman och låta det dofta bageri på morgnarna, ta sin pilsner klockan tolv och allt sånt där, det vore inte svårt alls. Men det är redan gjort. ”Västerbotten är lika typiskt för Torgny Lindgrens författarskap som hans pipa”, löd en träffande formulering i senaste ”Babel”, där Torgny Lindgren framträdde. Men när landsflyktingen efter avslutad sillunch ber att få byta bord till uteserveringen tycks pipan vara lika avlägsen som Västerbotten: – Nu ska jag gå ut och röka en cigarrcigarett, går det för sig? Kvar inne på matbordet vid Torgny Lindgrens plats ligger en kvarglömd, handskriven lapp med tre adresser. Jag tar med den ut till rökbordet. – Jo, här har jag skrivit upp tre av mina favoritställen i Berlin som jag kan rekommendera att besöka. Man riskerar inte att träffa svenskar där, om man säger så, förklarar han. Så motvilligheten inför konceptet ”Torgny Lindgrens Berlin” var kanske lite av ett skådespel trots allt? Innan sightseeingen, som jag får spara till nästa dag, föreslår Torgny Lindgren en gemensam promenad på stan för att uträtta några ärenden och dricka en espresso. På Pestalozzistrasse ber han oss gå in och lukta på en äkta, inrökt Berlinkrog. – Så där luktade krogarna förr i tiden. När jag kliver in där minns jag hur det luktade på KB och Gyldene freden på 1950-talet. Och gamla Prinsen och Tennstopet. Härliga tider. Jag har inte hittat nåt sånt ställe i Stockholm där man kan sitta länge med en långgrogg och en pilsner och prata skit. När vi kommer ut på Wilmersdorfer Strasse är det vår i luften, spirande blad på träden och fullt med folk på gågatan. Inne på ett av Charlottenburgs få bevarade antikvariat växlar han några ord med ägaren. Vi går förbi Mommsenplatz, ett litet torg med ett monument över antikhistorikern Theodor Mommsen, som fick Nobelpriset i litteratur 1902. Nuvarande innehavare av Svenska Akademiens stol nr 9 – just nu befriad från plikten att närvara på akademiens torsdagsmöten – läste honom i sin ungdom. Vid bokhandeln Hugendubel slinker Torgny Lindgren in och tar rulltrappan upp på övervåningen för att hämta ut en beställd bok. Det är ”Der deutsche Goldrausch” av Dirk Laabs, som handlar om hur de ursprungliga ägarna till Östtysklands konfiskerade egendom kunde spåras efter murens fall. – Jag är intresserad av tysk historia och försöker att hela tiden lära mig saker, säger han. Dorotheenstädtischer Friedhof är nummer tre på listan över Torgny Lindgrens favoritplatser i Berlin. På den grönskande kyrkogården vilar här bland andra Hermann Hesse, Kant, Hegel, Bertold Brecht och Helene Weigel, Arnold Zweig, Johannes R Becher, Hans Eisler, Anna Seghers och Christa Wolf. Nästan överhöljd i bladverket från ett träd står en byst av författaren Heinrich Mann. – Jag var ute och hälsade på honom i går. Det känns lite som en plikt att hälsa på alla de där som hörde till fel sida, som var kommunister. De läses inte i Västtyskland, men de ligger där som någon sorts bevis på att även författare kan ha fel ibland, säger Torgny Lindgren, som en gång i tiden var uttalad socialdemokrat men i dag känner störst samhörighet med den liberala traditionen. Den kändistäta kyrkogården kan stå som symbol för Torgny Lindgrens nästan livslånga relation till det tyska kulturarvet. Förvisso avskydde han att läsa tyska som skolbarn och har ett muntert minne av att några klasskamrater arrangerade ett bokbål med den tyska grammatiken som bränsle. Men redan i 18-årsåldern träffade han sin tysktalande hustru Stina, som tillsammans med Hermann Hesse blev hans vägvisare in i de germanska bokskogarna. I dag läser han mer på tyska än på svenska – ”tyskan är fortfarande ett kulturspråk”. Om man från kyrkogården promenerar söderut mot Kreuzberg kommer man så småningom till Anhalter Bahnhof, dit Berlins alla judar tvingades att marschera för att fraktas med godståg mot koncentrationslägren. Strax intill ligger museet Topographie des Terrors, som dokumenterar den hemliga polisens terror under nazismen och är beläget på den plats där Gestapo och SS hade sina högkvarter. Det är nummer två på Torgny Lindgrens lista. – Där finns ett fotografi som jag kan stå i timmar inför. Det är den hemliga polisen i Flensburg som är på utflykt och på fotot står dessa vidriga män, med lustiga hattar på huvudet, och skrattar mot fotografen. Det är ohyggligt gripande, säger Torgny Lindgren. Med tanke på hur stor roll Tyskland tycks spela i Torgny Lindgrens tankevärld kan det tyckas underligt att landet ändå inte har satt fler handfasta spår i författarskapet än den tysk som anländer till en västerbottnisk by i ”Pölsan”. Men då letar man kanske på fel nivå. – Alla mina böcker är tyska ur formsynpunkt. Och alla mina romanfigurer är på sitt sätt tyskar eftersom mina författare har varit Hermann Hesse, Thomas Mann, Heinrich Mann och andra, säger Torgny Lindgren. Men de rester av Berlinmuren som löper utanför Topographie des Terrors påminner i alla fall om hans ”Hummelhonung”, som även tematiskt påstås handla om det delade Tyskland. Rent faktiskt handlar boken om två dödssjuka, trätande bröder i ett västerbottniskt samhälle. Men visst går det att se Öst i den svältande Hadar och Väst i den sockermissbrukande Olof. – I sitt hat bygger de till slut en gräns mellan sig. Och i texten står att om man gräver ett dike bygger man också en vall. Man får material över. Östtyskarna kallade gränsen för den antifascistiska skyddsvallen. För Västtyskland var det något helt annat, en mur som folk försökte ta sig över. ”Hummelhonung” handlar om Tyskland, bekräftar Torgny Lindgren. Tio minuters tunnelbaneresa norrut, vid stationen Gesundbrunnen i gamla arbetarstadsdelen Wedding, ligger Berliner Unterwelten. Det är ett fascinerande museum om det underjordiska Berlin som Torgny Lindgren har skrivit upp i toppen på sin lista. Som besökare får man där följa med på guidade turer, dels i bunkrarna där civilbefolkningen gömde sig under bombningarna av Berlin, dels i de jättelika skyddsrum som byggdes under kalla krigets fruktan för ett nytt kärnvapenkrig. Trots den ofantliga storleken på de senare skyddsrummen skulle bara någon ynka procent av Berlins befolkning ha fått plats. Guiden visar en förslutningsdörr med sju tons tryck som bara kunde öppnas och stängas av en vakt som saknade möjlighet att se människorna som skulle hamna utanför. – Det är en ohygglig upplevelse att komma dit. Man har inte ändrat någonting, det är precis som det var. Några av skyddsrummen ligger alltså i det gamla Östberlin. Så någon gång i april 1945, när de sista bomberna föll över Berlin gick folk ner i Hitlers rike och kom upp i Stalins. Det är en fasansfull tanke, säger Torgny Lindgren. – Varje år när man gräver för att bygga nytt får man upp mellan 100 och 150 ton odetonerad gevärsammunition. Det finns ett undre Berlin som är jävligt obehagligt. Man börjar höra marschkängorna igen. Det är det som gör att jag efter en tid i Berlin ändå börjar längta härifrån, säger Torgny Lindgren innan han tar farväl och med långa, nästan överraskande spänstiga kliv strosar ner längs Krumme Strasse, mot sitt tillfälliga hem och sin tillflyktsort. Ett eget skyddsrum mot litteratkritikens och journalistikens bombmatta. Kanske inbillar jag mig, men nog tycker jag att han håller ett högre promenadtempo än man kan förvänta sig av en taxiburen man som på telefon en vecka tidigare beskrivit sig själv som ”gammal och trött, just nu lite sjuk”. Torgny Lindgren. Född: 1938 i byn Raggsjö i Västerbotten. Aktuell: Med romanen ”Klingsor”. Bor: Prästgård i Tjärstad utanför Rimforsa i Östergötland och lägenhet i Gamla stan. Bakgrund: Arbetade som lärare till mitten av 1970-talet. Var under flera år aktiv inom kommunalpolitiken för Socialdemokraterna. Ledamot i Svenska Akademien sedan 1991 (stol nr 9). Böcker: Bland annat ”Ormens väg på hälleberget” (1982), ”Batseba” (1984), ”Hummelhonung” (1995), ”Pölsan” (2002), ”Dorés bibel” (2005) och ”Norrlands akvavit” (2007). Sa att ”Minnen” (2010) skulle bli hans sista bok. I dag hoppas han skriva en bok till efter ”Klingsor” – kanske om en svensk som upplever Tyskland efter 1989. Intressen: Hängiven tidningsläsare. I Sverige prenumererar han på Östgöta-Correspondenten, DN, SvD och DI. Älskar att köra bil och kör mellan 3 000 och 4 000 mil varje år. Alternativ yrkesbana: Målade mycket i ungdomen, många landskap i Helmer Osslunds anda. I 25-årsåldern förstörde han alla sina konstverk (merparten brändes upp) förutom ”en grej hos var och en av mina döttrar”. Promenadvägen. Torgny Lindgrens Berlin i åtta bilder 1. Berliner Unterwelten 2. Topographie des Terrors 3. Dorotheenstädtischer Friedhof Torgny Lindgrens favoriter. Läs recensionen av ”Klingsor” i måndagens DN Kultur.


Lika angeläget som vackert

Summary: Koreografen Dada Masilo väljer och vrakar respektlöst ur originalet och gör samtida, samhällskritisk dansteater där klassisk balett möter afrikansk dans. Örjan Abrahamsson ser ”Svansjön” och ger den stående ovationer.

Dansens mest emblematiska, och uttjatade, verk ”Svansjön” börjar med slutet, när koreografen Dada Masilo sätter sina sydafrikanska tänder i det ryska originalet i en redan smått geniförklarad nytolkning från 2010 som nu nått Dansens hus. Så spelas dessutom finalen i Tjajkovskijs musik alldeles, befängt för snabbt, liksom för klara av det omgående, när fjorton manliga och kvinnliga dansare, samtliga iklädda tutuer, mer struttar än förtjusande dansar in på scenen. Ironin är uppenbar, lättsam, lekfull. Strax får vi en lika magistral som akademiskt satirisk genomgång/analys av ”Svansjön”, framförd av ensemblens enda vita dansare som på löjligt överdriven överklassengelskan river av originalets fyra akter på max tio minuter. Bra så. Klart! Därmed är grunden lagt för Dada Masilos fusion av klassisk balett och afrikanska dans. Respektlöst väljer och vrakar hon ur originalet för att pejla in vad som intresserar henne. Balettens skönhetsideal, rasmotsättningar, kvinnoförakt, homosexualitet. Så tycks prins Siegfried vara gay, gestaltat i en ömt kärleksfull duett mellan prinsen och av de svarta, manliga svanarna. Den vacklande prinsen, Songezo Mcilizeli, är genomgående kompaniets mest självlysande dansare, vid sidan av den nästan Akram Khan-karismatiska koreografen Dada Masilo som själv gör Odette. Masilos solo är föreställningens absoluta höjdpunkt. Dada Masilos gör samtida, samhällskritisk dansteater, själsligt i samma anda som Pina Bausch, som är en av Masilos viktigast influenser. Den avgörande skillnaden är dock hur Dada Masilo fusionerar den klassiska baletten med sitt dansarv från det svarta Soweto. Minsann en utmaning. Men Masilo lyckas skapa en fascinerande vital tvekamp mellan balettens lugna, uppåtsträvande lätthet och den sydafrikanska dansens jordnära fundament och svindlande intensiva tempo. Det är fantastiskt att skåda, likväl kan jag inte blunda för vissa svagheter. Föreställningen glappar här och där. I ett så välmenande ensembleverk om gemenskap blir det problematiskt när ingen dansar i närheten av Masilos tekniska virtuositet och konstnärliga briljans. Vid sidan av snillet Songezo Mcilizeli, framstår resten av ensemblen lite som epigoner. Så är ofta fallet när en koreografi i så hög grad bygger på koreografens/dansarens egen stil, som hon eller han tålmodigt mejslat fram under decennier. Detta är dock randanmärkningar. Dada Masilos ”Svansjön” är lika angelägen som vacker, och just det slags generöst inbjudande föreställningar som Dansens hus behöver för att locka en ny och större publik. På tre kvällar har drygt 2000 (!) personer sett ”Svansjön” som för en genuin dialog med publiken. Gensvaret är genomgående laddat och omedelbart. Och även jag mig ställer mig upp i publikhavet under ovationerna efter föreställning.


Edgar Reitz på nya strövtåg i sin tyska hembygd

Summary: München. Efter 53 timmar episk krönika över det tyska 1900-talet återvänder ”Heimat”-regissören Edgar Reitz till Hunsrück. Eva af Geijerstam träffade honom i München för att prata om nya filmen ”Det andra Heimat”, som skildrar utvandrarnas tid på 1840-talet.

För tjugo år sedan kom ett brev till regissören Edgar Reitz. En sjuksköterska i Porto Alegre hade sett ett tv-program om tysk film och undrade om han möjligen var släkt med hennes klinikchef Reitz, de var ju så lika? Bakom sig hade han ett långvarigt filmarbete i en av alla de europeiska regioner som ännu är fyllda av berättelser om 150 år av utvandring. Det blev avstampet för Edgar Reitz att än en gång återvända till Hunsrücks kullar och fält, till människorna i Schabbach och den långa resan mot filmen ”Det andra Heimat. Krönika över en längtan”. Vid världspremiären under Venedig-festivalen i höstas möttes den av stående ovationer. Det mycket lokala hade än en gång visat sig vara det mest allmängiltiga. – Jag har alltid drömt om den stora berättelsen, ända sen min ungdom, säger Edgar Reitz, som för något år sedan firade sin åttionde födelsedag. Sedan början av 1960-talet har han varit en del av ”den nya tyska filmen” som burits fram av världsnamn som Werner Herzog, Alexander Kluge, Rainer Werner Fassbinder, Volker Schlöndorff och Margarethe von Trotta. Alla olika varandra men förenade i samma dröm om att förnya den tyska efterkrigsfilmen. Vårsolen skiner över München och Rückmannstrasse 11 där filmfirma Reitz och Reitz har sitt moderna produktionskontor, helt lämpligt vägg i vägg med en biograf. Jag har just avbrutit hans arbete för ett samtal. Han och hans fotograf Gernot Roll lägger sista handen vid en färgjusterad och uppfriskad jubileumsversion av första delen i den episka filmcykel som inte liknar någon annan. För jämnt trettio år sedan hade ”Heimat. Krönika över Tyskland” premiär. Den bestod av elva spelfilmer av varierande längd och berättade om livet i en liten fiktiv by i Hunsrück mellan 1919 – strax efter första världskriget – och ett sista nedslag 1982 i en film kallad ”Fest för de levande och de döda”. ”Heimat” kom att bli en enorm publikframgång över hela världen. Inte minst i Tyskland, där den då sågs av runt 50 miljoner människor. I Sverige visades den på numera nedlagda biografen Bostock. Men Edgar Reitz lade aldrig ner. ”Heimat” som laddade det ideologiskt nedsolkade begreppet med ny innebörd. 1992 följdes den av de tretton filmerna i ”Heimat 2. Krönika över en ungdomstid” och 2004 av ytterligare sex filmer i ”Heimat 3. Krönika över en era”. Efter 53 timmar film, som spände över hela 1900-talets tyska historia, delvis överlappande varandra i den tid och med de människor filmerna skildrar. Med ”Avsked från Schabbach”, som är namnet på den fiktiva by där allting tog sin början, sattes punkt för del 3. Men nu är Edgar Reitz alltså tillbaka i Schabbach med ett långt kliv bakåt i historien, den nära fyra timmar långa ”Det andra Heimat”. Den utspelar sig på 1840-talet, början på den stora utvandringen från Europa till Syd- och Nordamerika, det som dåtidens kritiska röster kallade ”Brasilienböjelsen” eller ”utvandringsepidemin”. I sina historiska förberedelser fann han att den också sammanföll med alfabetiseringen av landsbygden och inte enbart handlade om att missväxt och fattigdom tvingade människor att lämna hus, hem, land. – Men det är verkligen ingen prequel eller sequel, utan tänkt som en helt fristående film för biograferna. Man behöver absolut inte känna till någon av de tidigare, varken personer eller miljö, försäkrar Edgar Reitz. Han tillägnar den sin bror Guido, som vid sin död för sex år sedan befanns vara en utomordentligt begåvad språkforskare med ett jättebibliotek ovanför föräldrarnas urmakarbutik som han en gång övertagit. Jag ber ändå att få återvända till den första ”Heimat”-filmen och dess tydligt personliga estetik och utformning som präglade de flesta filmer Reitz hade gjort ända sedan 60-talet. Hans nyckelord är minne, epik, frihet, intuition – och den oändliga historien. – Man tror gärna att man beskriver en väldig utveckling, att allting skapas ur något dramatiskt, en stor kris, att man genomlever stora dramatiska händelser när man i själva verket bär med sig de viktigaste händelserna ut i livet utan att riktigt veta om det. Nu har jag nått den ålder när jag märker att mina föreställningar alltid har varit desamma. Som bekräftelse samlar Edgar Reitz just nu fyrtio år av sina viktigaste texter om filmens estetik och roll i samhället för utgivning i höst. Han har alltid skrivit böcker om sitt filmarbete och framför oss på bordet ligger dels den nätta filmboken om arbetet med ”Det andra Heimat”, dels en magnifik bilderbok i stort format där det precis som i filmen punktvis glöder av betydelsebärande färg i de vackra nyansrika svartvita bilderna: ljuset genom en slipad agat, glöden från en guldslant, en vägg rappad i himmelsblått. Men det var ändå ett slags skaparkris som ledde fram till ”Heimat”-filmerna. 1979 gjorde Edgar Reitz ”Der Schneider von Ulm” med idén om att bryta sig ut ur den tyska filmens trånga hörn och diskussioner och få en stor bred internationell framgång. Men den lyfte aldrig, denna berättelse i det tidiga 1800-talet om å ena sidan snickaren Berblinger och hans flygdrömmar, å den andra hans jakobinska vän med franska revolutionens paroller i bagaget. Edgar Reitz förlorade allt han satsat i filmen och fick gå från hus och hem. ”Mycket tänkt, ingenting känt”, skrev Der Spiegel i sin svidande kritik. – Det blev den sista filmen i raden med ett renodlat intellektuellt motiv. Konstruktionen att så att säga jämställa drömmen om att flyga med drömmen om frihet genom revolution skulle aldrig göras i dag, säger Edgar Reitz. För honom ledde snickarefilmens haveri fram mot ”Heimat” och sökandet efter en ny självbiografisk form. – Det goda med 60-talet var brottet med traditionerna, viljan att finna nya vägar och vår ständiga intensiva diskussion om konst och samhälle runt kaféborden i München. Nackdelen var att alla inte alltid kunde motivera sina känslor, sin intuition och i en diskussion förklara vad och varför. En del kunde aldrig genomföra sina projekt under den här tiden om de inte uppfyllde detta intellektuella legitimeringsbehov och var i takt med tidsandan som hade politiserat estetiken. För honom själv blev svaret att söka sig ännu längre tillbaka i tiden än 60- och 70-talen och börja på nytt genom att ställa sig frågorna: Varför blev jag filmskapare? Varifrån kommer jag? Vilken betydelse har min familj? Vilken är den historiska bakgrunden till allt jag gör? Spåren ledde till födelsestaden Morbach i Hunsrück, där Edgars pappa var urmakare och hans mamma modist och släkten smeder och bönder sedan fem generationer. Som nittonåring, i början av 50-talet, hade Edgar flyttat till München. Hans syster Heli och tio år yngre bror Guido blev kvar, liksom många andra släktingar och grannar – och Edgars egna minnen av dem. – Till att börja med var ”Heimat” bara min lilla film. Framgången kom som en överraskning. Ingen av oss visste att detta tema var moget. I dag kan jag förklara det bättre, förklaringar söker vi ju alltid i efterhand. Edgar Reitz talar om 80-talet som begynnelsen på globaliseringens eufori, den modernistiska idén om gränslös rörlighet och konsumtion, föreställningen om att allt bara blir bättre, bättre, bättre. Men också en gryende skepsis gentemot moderniteten och den globaliserade lyckan i att bära samma kläder, lyssna till samma musik, äta samma mat över hela världen. Det gäller även i dag. – Människor hade börjat misströsta över det moderna. Man fick känslan av att allt man köpte var förgiftat, säger Edgar Reitz och skrattar till. – Av att allt vad man trodde var, och betraktade som framsteg förde en allt längre bort från de personliga behoven och inte kunde göra en lycklig. I detta ögonblick kom ”Heimat” som en blandning av minnena från en annan tid och sökandet efter nya mänskliga värden. De sociala banden mellan oss, rötterna, frågan om familj fortfarande är ett koncept som kan föra oss vidare i framtiden – redan på 60-talet hade vi ju en väldig debatt om familjens död – och om ”historiens slut”. – Jag tror att ”Heimat” blev en frigörelse för många människor: ”Äntligen tillåts jag leva vidare med mina minnen. De är inte alla falska, det finns de som är sanna, goda eller brukbara.” Minnet är en viktig och värdefull del av vår mänskliga natur och moraliska halt, inte minst genom att de tar hela vårt liv i anspråk, inte bara ögonblicket då de skapas. Om man så vill är ”Heimat” en gåva till de moderna människorna för att de behöver minnet och bör ta det i besittning. Men Edgar Reitz är noggrann med att minnet aldrig får förväxlas med våra åsikter, föreställningar och affekter. Det är inte minnets innebörd. Det vi sett och upplevt, det som vi känslomässigt varit en del av, bilderna inom oss, det minnet är inte något avslutat. De måste alltid tolkas på nytt, bearbetas på nytt. Att leva historielöst, att tro att allt man gör bara handlar om nuet är en illusion. – Om man betraktar dagens människor ser man att många tror sig handla och leva fullständigt individuellt. Det gör de inte. Om säsongen föreskriver en viss färg, så köper man det och tror sig ha fattat ett personligt beslut. Egentligen är man manipulerad av reklamen och så vidare. En konsument är den som dagligen dödar sitt minne. Annars skulle man minnas att samma korkade beslut tog jag ju redan förra säsongen. Han uttrycker också djupaste misstro mot att dagens tv-serier skulle vara vår tids romaner. – Jag har inte sett alla de här som de yngre älskar och tittar på hemma. Formellt är de kanske ett slags filmroman som alltid funnits, men de har fortfarande en novelldramaturgi som inte är romanens. Man dramatiserar varje enskild del. I slutet en cliffhanger. Så förstörs möjligheten till en stor berättelse, som litteraturen alltid rymt. Inget av det jag sett har en verkligt fri konstnärlig form, utan präglas av industrin. Går inte att jämföra med en roman av en stor författare. Där finns ingen Lev Tolstoj, ingen Thomas Mann, ingen Marcel Proust. Min stora litterära förebild har alltid varit Marcel Proust, vars stora upptäckt var att vartenda ögonblick kunde bli början på en roman. Han förstod ögonblicket som både beskriver tidens gång och är dess början och fortsättning. Filmen anser Edgar Ritz noga räknat hittills medfört en enda form, ett slags novellistisk form, som vi kallar spelfilm. När man filmade en stor roman som Tolstojs ”Krig och fred” reducerade man materialet till detta schema och förstörde ett epos hela kraft och dimension. – Jag har inga förebilder i filmen. Det finns de som skriver att de nya amerikanska tv-serierna fortsätter och utvecklar ”Heimat”, men jag tror inte riktigt att man i USA förstår vad jag menar. Det viktigaste meddelandet från Edgar Reitz filmer är vad som sker före och efter en bild, utanför den, säger han och pekar på den vida landskapsbild där emigranternas vagnar fyller den ringlande vägen. – Fiktionen är en egen parallell värld, säger han, där alla berättelser utspelar sig. Dit måste jag överföra alla mina erfarenheter, tankar och minnen. Samtiden och det förgångna i ett. Det finns ingen realism, det finns bara det noggranna iakttagandet, att öppna ögonen och se efter. Kläderna, hyn, händerna, rörelserna, man måste gå tätt intill och se om det är sant också på nära håll. Det är normalt arbete, precis som när man bygger en bro, för att den inte ska rasa samman. Han talar med entusiasm om den digitala svartvita bilden som ett helt nytt skulpturalt, plastiskt och närmast fysiska uttrycksmedel, med sina skarpa kontraster och rika gråskala. – Jag är övertygad om att vi under de kommande åren kommer att se många svartvita filmer, allteftersom filmskapare runt världen upptäcker det. Vi har redan sett ett par av dem: ”Nebraska” till exempel eller den nostalgiska ”The artist”. Den öppnar ett kosmos av nya uttrycksmöjligheter för filmskapandet och framför allt för åskådarna som kommer närmare. Den är inte dekorativ som färgfilmen är i riktning måleriet, utan i riktning skulptur. Människan i rummet, säger han och nyper ännu en gång tag i sin tröja för att riktigt visa på känslan. Även om migration är ett stort tema för vår tid, gjorde Edgar Reitz aldrig ”Det andra Heimat” för att undervisa, vis av erfarenheterna från ”Der Schneider von Ulm”. Han sa sig att detta är vår film, vår historia, vår personliga historia. Ju bättre vi förstår den, desto bättre förstår vi andra. – Alltså: om jag vet hur min egen familj levde för hundra år sedan, vet jag mer om känslorna hos de migranter från alla världens hörn som jag i dag möter på våra gator. Hur känns det inpå huden att lämna sin hembygd för ett främmande land? Efter att ha hört brevet från Gretchen och Gustav om strapatserna i Brasilien behöver man ju bara gå ut på gatan efter filmen och om vi vill förstå dem, måste vi förstå oss själva. För att förstå oss själva måste vi förstå den tid, för inte så länge sedan, då vi själva befann oss i deras situation. Också i Sverige. Det är som om virtualiseringen av världen skapat en motrörelse, en längtan till en plats med större kontakt mellan människor och med naturen. – Problemet är att vi lever i ett högindustrialiserat samhälle som inte utvecklat en organisation för detta taktila, personliga. Arkitekturen är standardiserad, gatutrafiken, kommunikationssystemen, allt har standardiserats och det finns bara få exempel på att människans naturliga behov också speglas i omvärlden. – Detta behov av att åter röra vid världen med sina händer, säger Edgar Reitz och nyper tag i sin tröja. – Har ingen lösning på detta problem. Det finns bara minne och längtan. Nog nu. Det är verkligen ingen prequel eller sequel, utan tänkt som en helt fristående film för biograferna. Man behöver absolut inte känna till någon av de tidigare, varken personer eller miljö. Edgar Reitz om nya ”Det andra Heimat” Född 1932 i Morbach, Hunsrück, Tyskland. Grundande Institut für Filmgestaltung tillsammans med Alexander Kluge 1963. Var också en av drivkrafterna bakom Oberhausenmanifestet 1962 som dödförklarade den gamla tyska filmen. Vann debutpriset i Venedig för ”Mahlzeiten” 1967, men är mest känd för den episka ”Heimat”-sviten, en släktkrönika som speglar Tyskland mellan 1919 och 2000 som omfattar drygt 50 timmar. Serien har gjorts i tre olika delar: ”Heimat” (1984) vävs kring Maria Simon i den fiktiva byn Schabbach och tar avstamp 1919. ”Heimat 2” (1992) handlar om Maria Simons son Hermann som tar studenten i München i början av 1960-talet. ”Heimat 3” (2004) speglar den tyska återföreningen 1989 fram till millennieskiftet. Hermann Simon träffar sin gamla kärlek Clarissa Lichtblau och återvänder till Schabbach.


Om en pojkes väg till friheten

Summary: Edmund White gör homosexualiteten till något självlysande och allmängiltigt i självbiografiska ”En pojkes egen historia”. Det är en roman med underbart bildspråk, fylld med glasklara insikter, skriver Aase Berg.

Är det synd om alla barn? Man kan lätt få det intrycket när man läser självbiografier. Den vuxna berättaren brukar ofta tycka lite synd om sin egen yngre version, som om det vore ett övergrepp att växa upp. Det kanske det är, men samtidigt har det utsatta barnet i självbiografierna med tiden förvandlats till en kliché. Edmund White har verkligen anledning att tycka synd om sig själv som pojke och ung man. Han skulle kunna bränna av alla klichéer som finns. Men det gör han inte. Självbiografin ”En pojkes egen historia”, modern gayklassiker från 1982 i vacker översättning av Thomas Preis, är skriven ur ett annat perspektiv: det erotiska och narcissistiska barnets. Det är en mogen och medveten pojkvärld, om än olik vuxenvärlden. Pojken i Whites biografi vet, precis som de flesta andra barn, att man gör klokt i att hemlighålla sina förbjudna världar. Också de sexuella. Ja, barn är sexuella varelser. De bör få vara det ifred. Bildspråket i romanen är fullkomligt underbart, vindlande och fullt av glasklara insikter. I baksidestexten påstås boken vara en korsning av J D Salinger och Oscar Wilde. Mina associationer går snarare till Georges Bataille och Françoise Sagan. Här gestaltas barn och unga med ett slags övermogen alienation och pragmatism, och framför allt – om det går att tänka sig något sådant – en depraverad naivitet. Det är sorgligt och roligt att följa pojkens klarsynta relation till den oerhört gränslösa och festande mamman. Han är dessutom narcissistisk, inte nödvändigtvis på ett dåligt sätt, och ser sig obekymrat som världens centrum. Han arbetar ytterst medvetet på att utveckla det sociala spelets manipulationskonst. Ju äldre pojken blir, desto mer påverkad blir han av omgivningens krav, och också mer medveten om homosexualitetens skam. Samtidigt som han går till en gravt oetisk och självupptagen psykoanalytiker för att radera ut sin dragning till män, utforskar han sin egen förmåga att styra omgivningen. ”Leende och i besittning av min hemliga makt lyssnade jag till allt.” Detta ger honom rättmätig livslist – han är en jävel på att lura av sin rika pappa fördelar – men gör honom också svekfull. Det går så långt att han anger en älskare. Stefan Ingvarsson lyfter i sitt förord fram speciella signaler ur romanen, som gör en man till en fjolla – hur man synar sina naglar, hur man kastar en boll. Men trots det handlar den här boken inte främst om homosexualitet. Eller snarare: homosexualiteten görs självlysande och allmängiltig. Jag är själv heterosexuell, men känner mig fullkomligt hemma i Whites gestaltning av det asociala begäret. Bögsexet och homoerotiken är snarare ett slags spänningsmotor av total förbjudenhet i det pojkliv som annars mest är halvförbjudet: nästan allt som är intressant för barn är ju på ett eller annat sätt belagt med restriktioner från vuxenvärlden, oftast outtalat och självskrivet. Det är en gränssättning som ständigt måste överskridas. I slutändan är ”En pojkes egen historia” berättelsen om barnets genomskådande av vuxenvärldens smutsigt irrationella normer, och hur man i lönndom och med list kan skapa frihet.


Spindelman i fritt fall ger pirr i magen

Summary: Effekterna är vassare och Spidermans förhållande till sin flickvän fortsätter att engagera. Men finalen i ”The amazing Spiderman 2” blir bara en axelryckning, tycker Fredrik Strage.

”The amazing Spiderman” var inte särskilt amazing. Att nystarta serien endast fem år efter Sam Raimis ”Spiderman 3” kändes provocerande onödigt. Och även om Andrew Garfield levererade som tonårsnördig nätspinnare – och regissören Marc Webb hade ett efternamn som passade projektet – led filmen av tafatta fajter och en erbarmlig ödleskurk. Att uppföljaren är betydligt bättre överraskar ingen som sett många superhjältefilmer. Tvåorna i filmserier om maskerade hämnare brukar överträffa ettorna eftersom bakgrundshistorien är avklarad och såväl hjältar som skurkar tillåts bli mer komplexa. Se bara på ”Superman II”, ”Batman returns”, ”The dark knight”, ”X2” och ”Spiderman 2”. Lika bra som sistnämnda fullträff från 2004 är inte ”The amazing Spiderman 2”. Men förhållandet mellan Spidermans civila alias Peter Parker och flickvännen Gwen Stacy (en romans som övertygade mer än något annat i förra filmen) fortsätter att vara engagerande – vilket kanske beror på att Marc Webb, som låg bakom snyftaren ”(500) Days of summer”, är bra på att skildra kärlek, kanske på att Andrew Garfield och Emma Stone är ett par även på riktigt. Här gör de slut eftersom Peter lovat Gwens far, som dog i ettan, att hon inte ska utsättas för fara i samband med Spidermans aktiviteter. Och det blir vådligt värre när den mobbade programmeraren Max Dillon, spelad av Jamie Foxx, ramlar ner i en tank full av elektriska ålar och förvandlas till den blixtrande energislukaren Electro. Han är tidstypisk superskurk eftersom han bara vill bli sedd och bekräftad. Samtidigt får Peters förmögna barndomsvän Harry Osborne ett psykbryt och blir den diaboliska Green Goblin. Dane DeHaan är perfekt som den unga dandyn som med sina mjuka anletsdrag och isblå ögon verkar ha trillat ut ur tv-serien ”Brideshead revisited”. Nya Green Goblin blir extra gripande eftersom han inte bär grön mask utan drabbas av en hudsjukdom. Även effekterna är vassare än sist. Det pirrar i magen när Spiderman faller fritt så att hans dräkt fladdrar av luftdraget – och i striderna när han ständigt måste fånga fallande betongblock så att de inte träffar folk nere på gatan (i många superhjältefilmer mosas skyskrapor utan att någon verkar komma till skada). 3D:n tillför dock ingenting och Marc Webb överanvänder slow motion tills det känns som om han försöker reboota ”The matrix”. Manuset är inte heller särskilt rappt. Finalens stora chock utannonseras så tidigt att den blir en axelryckning. ”The amazing Spiderman 2” Regi: Marc Webb Manus: Alex Kurtzman, Roberto Orci & Jeff Pinkner. I rollerna: Andrew Garfield, Emma Stone, Jamie Foxx m fl. Längd: 2 tim 22 min (från 11 år).


”Nu vill jag visa vem jag är”

Summary: John Martin Lindström är en av Sveriges mest kända röster. Men få vet hur han ser ut. Nu blir mannen bakom sången på Swedish House Mafias monsterhittar ”Save the world” och ”Don’t you worry child” soloartist.

John Martin Lindströms karriär har utvecklat sig baklänges. Han har redan rest världen över och stått på de största arenascenerna. Att det är han som är rösten på Swedish House Mafias världsetta ”Don’t you worry child” är ingen hemlighet. På Facebook har svensken 99.000 ”likes” från beundrare över hela världen. Men han har alltid hållit sig i bakgrunden, aldrig axlat huvudrollen. Förrän nu. John Martins samarbete med den i dag upplösta dj-trion Swedish House Mafia tog fart för fyra år sedan. Då hade sångaren, med bakgrund i olika indierockband, redan konstruerat ramen till ”Don’t you worry child” tillsammans med Michel Zitron. På önskelistan över producenter stod bland andra Swedish House Mafia. Men att samarbetet till slut blev verklighet är en ren slump. Sebastian Ingrosso hyrde samma studio som låtskrivarduon, påsar slogs samman och snart hade Lindström och Zitron getts i uppdrag att skriva text och melodi till ”Save the world”. Den moderna housemusiken nådde en brytpunkt, där och då. Plötsligt fick sången spelrum. – Vi tyckte att det saknades sorgliga melodier och fina texter i housemusiken. Det känns coolt att vi fick vara med och påverka det, säger John Martin, som i dag delar sin tid mellan Stockholm, Los Angeles och London, där skivbolaget huserar och debutalbumet tar form. Som de svenska dj-stjärnornas egen sångare fick John Martin snart följa med på turné, komplett med fullsatta arenor, drinkbuffé och stress. – Det var omtumlande. Jag gick från att ha spelat med mitt band inför femhundra fulla människor på Obaren, till att stå och sjunga inför tusentals. Han menar att det var skönt att slippa vara frontfigur – något som Axwell, Sebastian Ingrosso och Steve Angello skötte utmärkt på egen hand. Särskilt med tanke på den ”surrealistiska cirkus” han kastades in i. – Hade jag varit frontman hade jag nog tappat fotfästet. Det var fint att turnera med dem. Det har varit en helt fantastisk skola. Jag fick en ”arenautbildning” och blev bekväm i rollen. John Martin har inte bara lånat ut sin röst till Swedish House Mafia. Han sjunger på Aviciis ”Fade into darkness” och gjorde i höstas låten ”Children of the sun” med den brittiska rapparen Tinie Tempah. Dj:s och producenter från hela världen har hört av sig och vill samarbeta, men John Martin vill inte fastna i ”feature-fällan”. – Många artister lånar sina röster till andra artister, alla av olika skäl och på olika sätt. Själv såg jag det som en språngbräda, för att kunna göra det här, säger John Martin och syftar på singeln ”Anywhere for you” och debutalbumet som är beräknat att komma ut till hösten. På skivan är musiken inspirerad av dansmusiken, men sin bakgrund till trots ser John Martin sig inte som en del av det ”svenska houseundret”: – Jag ser mig som sångare, artist och låtskrivare. Min musik är inspirerad av house – jag tycker att det är häftigt att göra musik som är en del av vår tid – men också av rock och 90-talsballader. Jag vill göra inbjudande musik och blir glad när jag ser att både kidsen och min mormors kompis kan få en känsla för den. På debutalbumet samarbetar John Martin med flera artister. De flesta oväntade, enligt sångaren. Själv kommer han att vänta med att låna ut sin röst igen. Solokarriären och inget annat står högst på agendan. – Det var på tiden. Jag hade inte kunnat vänta längre. Mina fans blir fler och fler. Det har ju inte varit helt tydligt vem jag faktiskt jag är. Jag har inte varit frontfigur, inte figurerat i videorna, utan bara varit ett namn och en röst. Nu vill jag visa vem jag är. Artisterna bakom ”feat”. John Martin Lindström gästsjunger i Swedish House Mafias hits ”Save the world” och ”Don’t you worry child”, Sebastian Ingrossos ”Reload” och Aviciis ”Fade into darkness”. Hans första solosingel, ”Anywhere for you”, hörs i radio och släpps officiellt den 31 mars. Debutalbumet kommer i höst. I den elektroniska musikens tidevarv blir det allt vanligare att elektroniska artister lånar röstförmåga från andra artister. Avicii har samarbetat med Aloe Blacc på ”Wake me up” och danska sångerskan MØ på ”Dear boy”. Swedish House Mafia har arbetat med både Coldplay och Pharrell Williams. Elektroniska duon Disclosure lånade Eliza Doolittle till ”You & me” och Mary J. Blige till ”F for you”. Och många är även de både mer eller mindre kända artister som har skapat musik med den franska houseproducenten David Guetta – från Sia till Akon. De gästande artisternas medverkan brukar markeras med tillägsordet feat, en förkortning av engelskans featuring, I popmusikens ungdom var gästspel en undanskymd företeelse. Eric Clapton fick exempelvis inget erkännande för sitt gitarrsolo i Beatles-låten ”While my guitar gently weeps”.


Maria Schottenius: Kroppar kan vara osannolikt uttrycksfulla

Summary: På operan i Berlin lyckas koreografen Sasha Waltz, utan att överarbeta, återuppväcka ett gammalt verk som lätt hade kunnat gå i stå på scenen. Koreografin blåser bort det uppstyltade och pompösa som lurar i ”Tannhäuser”.

Vad kan man begära av en kropp? I kväll är det nypremiär på Richard Wagners vackra, vackra opera ”Tannhäuser” på Kungliga Operan i Stockholm. Ett verk om kroppens lust och själens längtan. Och i lördags hade ”Tannhäuser” premiär på Staatsoper im Schiller Theater i Berlin med Peter Mattei som Wolfram von Eschenbach. Jag var på genrepet och kände att från och med nu kommer det att vara omöjligt att göra något intressant från en operascen, eller teaterscen för den delen, utan att ge koreografin en dominerande roll. I Berlins nya ”Tannhäuser” är det den framstående och nyskapande koreografen Sasha Waltz som regisserar, koreograferar och samarbetar om scenografin. Hon har allt i sin hand. Utom möjligen orkestern, som dirigeras av den charmige maestron Daniel Barenboim. Jag sitter så till att jag har sträng uppsikt över hans flint, som sticker upp ur orkesterdiket. Under den mjuka, svällande ouvertyren till operan hinner det tränga fram en del svettpärlor. Inte bara dansare svettas på scen. Vad vinner man nu på att låta koreografin bli central i en föreställning? Är det verkligen okej att komma dragande med ännu en konstform som inte står i manus eller partitur? Det som händer i Sasha Waltz ”Tannhäuser” är att hon utan att överarbeta, att spöka ut folk i konstiga kläder eller lägga handlingen till en skruvad tidpunkt får en ny snurr på ett gammalt verk som lätt kan gå i stå på scenen. Hon kan behålla elegansen i festscenerna och mäktigheten i pilgrimstågen och kommenterar i stället handlingen genom dansarna. De ormar sig med rumporna i högsta hugg till komik i Venusberget, syndens boning, här formad som en stor tratt. De stör med sina konstiga språng i sångartävlingen även om de viker undan när Peter Mattei, magnifik som Wolfram, glöder och blöder med sin sanslöst vackra röst i operans mest innerliga arior. Dansarna som går främst i pilgrimståget visar med alla sorters åkallande gester att här är det fromhet i kubik. Och i begravningsscenen sörjer de svartklädda i haute couture, med osannolika knixiga rörelser. Koreografin blåser bort det uppstyltade och pompösa som lurar i ”Tannhäuser”. Ger en ljudlös men ändå högljudd replik till operans alla delar. Även om det var länge sedan bastanta operasångare, med klangen inbäddad i omfångsrika kroppshyddor, kunde placeras ut som statyer och sedan stå där mer eller mindre orörliga och sjunga hela kvällen, har det dröjt innan koreograferna flyttat fram sina positioner till frontlinjen inom scenkonsten. Där är de nu. Om två veckor har Mats Ek premiär på sin uppsättning av ”Utvandrarna” på Dramaten. Då är det dags för Rolf Lassgård och Stina Ekblad att berätta om Karl Oskar och Kristina med sina kroppar. I bästa fall oförglömligt, som Etienne Glaser gjorde med sin roll i Eks ”Spöksonaten”, eller Malin Ek i ”Köpmannen i Venedig”. Kroppar kan vara osannolikt uttrycksfulla. Tänk på Charlie Chaplin. Hans kroppsspråk var en provokation så förödande att filmen ”Diktatorn” förbjöds av Hitlerregimen. I Berlin såg jag också Robert Wilsons fenomenala uppsättning av ”Tolvskillingsoperan” på Berthold Brechts egen teater Berliner Ensemble. Tio minuter varade applåderna på premiären. Även här är det koreografin som bär föreställningen och osäkrar den. Förstärker komiken, ironiserar tragiken. Man kan plocka ner auktoritet och självhögtidlighet med en gest, allt som sägs kan man säga emot med en rörelse. Jag börjar längta efter en alternativ koreografi i våra vardagsliv, en som på ett roligt sätt kan få kroppen att prata bredvid mun, sätta saker på spel och ur spel.


Timbuktu gör låt om Palmemordet

Summary: Timbuktu blir alltmer politisk. I dag släpps hans nya låt ”Den svenska skammen”. Där beskriver han ett ”lurat, chockat, skändat” Sverige efter mordet på Olof Palme.

Jason Diakité, mer känd som Timbuktu, fortsätter att vara politisk. I november förra året släpptes Kartellen & Timbuktus låt ”Svarta duvor och vissna liljor”, som väckte stor uppmärksamhet för sitt politiska budskap och för en textrad om att ”dunka Jimmie gul och blå”. Låten polisanmäldes för olaga hot men justitiekanslern beslutade att inte inleda någon förundersökning. Sveriges Radio beslutade att inte spela låten okommenterad med motiveringen att den ”innehåller namngivna politiker med inslag som kan ses som uppmaning till våld”, enligt Sveriges Radios musikchef Pia Kalischer. Bara några veckor efter det tog Jason Diakité emot Fem i tolv-rörelsens pris för sitt arbete mot främlingsfientlighet under en manifestation i Riksdagen, där han höll ett känslofyllt tal som fick stor spridning. Nu släpper Timbuktu en ny singel. I ”Den svenska skammen” skriver han bland annat om mordet på Olof Palme. – Det är väl av personliga skälv mina tidiga politiska minnen är Palmemordet ett av de tydligaste. Och det är väl först många år senare som jag har kunnat analysera vad jag tror att det nationaltraumat har inneburit för oss i det här landet. Kanske var Palmemordet början på en ny era för svensk politik, som lett fram till post-folkhemslandet vi lever i nu, säger Jason Diakité. Låttexten handlar om ”Eva”, som ”blev dumpad, lurad, chockad, skändad och plundrad/detta e storyn om hur Sverige blev”. – Texten är menad som en allegori. Eva är Sverige, helt enkelt. Det är en fiktiv historia, säger Jason Diakité. I låten vill du förena Jimmie Åkesson och Olof Palme i en kram. Hur har du resonerat kring den formuleringen? – Det är på något sätt en bild av Sveriges resa från då till nu. Vad hade vår historia sagt om vår nutid? Därav bilden av den omöjliga omfamningen. Egentligen vill jag bara stimulera lite tankar om var vi är och vart vi är på väg. Timbuktu är långt ifrån den enda svenska artisten som väljer att ha ett politiskt budskap just nu. Robyn, The Knife, Tove Styrke, Linda Pira och Sarah Dawn Finer är några av de 65 artister som medverkar på Feministiskt initiativs valskiva ”Fi 2014” som släpps den 23 april, och i går avslöjades att Kartellen-rapparen Sebbe Stakset ska släppa en ny politisk låt tillsammans med Mikael Wiehe. Svenska artister kommer att vara mer närvarande den här gången än de varit i tidigare valrörelser, tror Timbuktu. – Definitivt. Det har blivit viktigare än på länge att ta ställning och framför allt hiphop-Sverige har sedan länge insett detta och visat vägen för resten av musiksfären i Sverige. ”Den svenska skammen” är den andra låten som Timbuktu släppt från sitt kommande album, som släpps senare i vår. Ur ”Den svenska skammen” … så stanna där i soffan håll er lugna jag vet dom talar med en kluven tunga så verkligt att det inte går att blunda detta är storyn om hur Sverige blev så håll för öronen på era ungar för denna sagan handlar om hur Eva blev dumpad lurad, chockad, skändad och plundrad detta e storyn om hur Sverige blev Eva kommer ihåg det vissa ensamma nätter i köksfönstret o gråter paket med cigaretter rymmer aldrig tillräckligt när allting runtom känns äckligt det som en gång var så mäktigt som rivits upp till confetti ja farligt att känna efter men värre att glugga framåt innerst inne är Evas hjärta mjukare än en mango hon drömmer om att Jimmie Åkesson får träffa Palme så dom kan krama om varann o omfamna skammen … Läs hela texten och lyssna på låten på dn.se


Historien om kompromissernas rike

Summary: Per T Ohlssons skildrar 200 års historia på 550 snabba sidor i ”Svensk politik”. Gunnar Wetterberg sträckläser en handbok som oväntat många kan få glädje av.

De äldsta historieverken i svensk närhet är de medeltida klostrens och kyrkornas annaler, enkla längder med årets eller datumets märkvärdigheter införda. Från det anspråkslösa avstampet har historieskrivningen gått vidare: Saxo och rimkrönikan prydde skelettet med berättelser, Odhner och hans 1800-talskollegor fördjupade och analyserade, Birgitta Odén och Sten Carlsson vidgade perspektivet till socialhistoria. Flera av banden i den nyutkomna Sveriges historia (Norstedts) går ett steg längre och låter kronologin hamna i skymundan. Helheterna blir viktigare än årtalen. Jag tror det kan vara vanskligt för förståelsen. Det fungerar så länge många läsare redan kan kungalängderna, och kan ta till sig de uppslagsrika glidningarna mellan olika aspekter på vad som egentligen hände. Men ytterst är kronologin fortfarande det bästa verktyget vi har för att se samtidigheter och knyta samman berättelser. Därför är Per T Ohlssons ”Svensk politik” ett välkommet tillskott, de senaste 200 åren på 550 snabba sidor, allting i tur och ordning från Gustav IV Adolf till Fredrik Reinfeldt. Det är en handbok, på gott och ont. Per T Ohlsson får med förbluffande mycket, men ofta ganska knapphändigt. En mening om vad som hände, två-tre för att förklara, och sedan vidare till nästa. Det kunde ha blivit en ganska tröttsam katalogaria, men nej: jag sträckläser. Per T Ohlsson är en av landets säkraste politiska skribenter, och det räddar uppräkningen. Kanske borde han ha litat mer till sin penna. För att ge framställningen en röd tråd börjar han boken med kommissarie Anders Gustaf Kempe. Enligt en journalists minnen 35 år senare ska Kempe ha sträckt fram handen och hindrat polismästare Tamm från att beordra attack på rösträttsdemonstrationen den 21 april 1917. Ohlsson undrar vad som kunde ha hänt om inte Kempe hållit igen sin chef – men sedan gör han Kempes hand till sinnebilden för den besinnande eftertanken, och låter den dyka upp i det ena sammanhanget efter det andra, gång på gång igenom de tvåhundra åren. Stilknepet blir tröttande; den återkommande pekpinnen hade inte behövts. I förordet försäkrar Ohlsson att han inte har några vetenskapliga ”pretentioner”. Det är på det hela taget lite väl blygsamt – jag tror många utbildningar kommer att få stor glädje av ”Svensk politik”. I ett avseende är han dock mindre sträng än många historiker. Memoarer och intervjuer med inblandade långt i efterhand är inte oproblematiska. Ohlssons favorit, finansministern J A Gripenstedt på 1850- och 1860-talet, hamnade länge i skymundan för sin regeringschef Louis De Geer, delvis därför att De Geer i ”Minnen” skrivit sin egen historia. Somliga lägger avsiktligt handlingen till rätta, andra minns helt enkelt fel. Haken med handböcker är att de ofta blir starkt beroende av de etablerade framställningarna i äldre avhandlingar, biografier och tidigare översikter. I litteraturförteckningen finns de flesta standardverken om olika episoder. Problemet är att de kan vara överspelade. Björn Molins klassiska ATP-avhandling är – för att ta ett exempel – närsynt inriktad på riksdagsbehandlingen. De politiska historikerna har ofta skyggat för eller bagatelliserat ekonomiska förlopp som de inte riktigt begripit. Det färgar av sig på ”Svensk politik”. Sverige ”drabbades” inte av deflation på 1920-talet: beslutet att återgå till guldmyntfoten och växelkursen före kriget togs med berått mod, och fick ödesdigra konsekvenser för näringslivet och småspararna (lysande skildrat i Birger Sjöbergs ”Kvartetten som sprängdes”). Den framgångsrika ekonomiska politiken under andra världskriget lockade socialdemokratin att detaljreglera kreditmarknaden på 1950- och 1960-talen, vilket gjorde avregleringen på 1980-talet ovanligt brutal – men det kommer nästan helt bort. På 1970-talet hörde Sverige till de länder som hade svårast att hantera världsekonomins frigörelse från guldet, men skogen skyms av alla träden. Och kommunerna saknas nästan helt, trots deras roll som politisk skola och laboratorium för reformer som sedan blir nationella. Men ofta kommer den uppslagsrike politiske skribenten till sin rätt. Jag tycker mycket om analyserna av folkriksdagen, vänsterns försök på 1890-talet att demonstrera rösträtten i praktiken, och av mjölkregleringen, det borgerliga beslutet att ge bondekooperationen ett korporativt monopol. Per T Ohlsson hittar många godbitar i händelsernas skrymslen: den frisinnade C G Ekmans duell med socialdemokraten F V Thorsson om Eskilstuna arbetarekommun 1897, den unge Carl Bildts högtravande installationstal som ny partiledare, och punkteringen av myten om säldödens betydelse för miljöpartiets framgång 1988. För att inte tala om den handfallne Gunnar Sträng vid riksdagens kopiator, när han blev tvungen att sköta den själv efter förlustvalet 1976 – då han själv suttit i regeringen sedan 1945. Att förloppen ibland illustreras med klipp och bilder ur Sydsvenska Dagbladets arkiv gör inte saken sämre: rikspolitiken försiggår inte bara i Stockholm.


En högtflygande magi

Summary: Hayao Miyazaki avslutar sin karriär med en ödesmättad film om ett ansatt Japan under mellankrigstiden. Jane Magnusson fängslas av animationsmästarens gudomliga tvådimensionella landskap.

Lilla Jiro sover och drömmer om att flyga. Men han är närsynt, pilotyrket är utom räckhåll. I stället läser han engelska flygböcker med hjälp av ett lexikon och får upp ögonen för den italienske flygplanskonstruktören Giovanni Caproni. Den sistnämnde besöker Jiros sömn och uppmuntrar honom att ta kärleken till flygandet ännu längre: pilot kan vem som helst bli – att rita flygplan är något mycket större. Tonåringen Jiro beger sig till universitetet för att utbilda sig till flygingenjör och hans långa overkliga resa börjar. Redan innan han når fram, möter han sitt livs kärlek på tåget samt upplever den väldiga Kantojordbävningen som jämnade Tokyo med marken 1923. Den historiska naturkatastrofen ter sig fullständigt skräckinjagande i animerad form, med tågräls som böjs likt nudlar, eldsvådor och efterskalv som känns hela vägen in i biofåtöljen. Den japanska animationsmästaren Hayao Miyazaki avslutar sin karriär med sin kanske vuxnaste och mest verklighetsförankrade film. Genom en ung mans uppväxt, fantasier och kärlek skildrar ”Det blåser upp en vind” ett ansatt Japan under mellankrigstiden. Landet är fattigt, folket är outbildat, världen har sprungit om Japan. Jiro är en av dem som tar på sig ansvaret att hinna ifatt. Miyazaki har tillägnat filmen den tuberkulossjuke författaren Tatsuo Hori och flygplanslegenden Jiro Horikoshi. Huvudpersonen Jiro är en kombination av de båda. Poetisk, drömsk, tekniskt kunnig är Jiro säkerligen också ett porträtt av Miyazaki själv. Jiro tecknar hela tiden, först mjuka fantasifulla flygplansformer inspirerade av makrillben, sedan alltmer flygdugliga realistiska plan och till slut designar han det legendariska A65 ”Zero” – som var Japans starka kort under Stillahavskriget. Att pacifisten Miyazaki tecknar ett hjälteporträtt av denna stridsplanskonstruktör är kanske lite märkligt. Filmen sätter aldrig ner en tung moralisk fot utan lämnar mycket till tittarna. Läser man på om verklighetens Horikoshi förstår man att denne var djupt emot kriget och förfasade sig över Japans dumdristiga attack på Pearl Harbor. Jiro tycker inte om att rita plan som skall bestyckas med bomber och gevär, ”ett plan är en dröm”, säger han, men fortsätter arbeta för krigsmakten trots att det bär emot. Miyazakiälskare kan ta med sig barnen på visningen – mest för Jiros psykedeliska drömmar och alla gudomliga tvådimensionella landskap som Miyazaki målar upp. Och trots krig och elände är ”Det blåser upp en vind” också en kärlekshistoria av ”Borta med vinden”-slag. Ödesmättad, krigskantad och förbestämd. Så är det det där med röken, regnet, vattnen och molnen – ingen kan skildra verklighetens magi som Miyazakis pensel.


Fredrik Strage: Kurt Cobain älskade Pixies – hoppas att han kan höra deras nya i himlen

Summary: Kurt Cobains död för 20 år sedan har beskrivits som Generation X eget Kennedymord. Fredrik Strage var inget Nirvanafan, men han har svårt att motstå kulten kring Cobain.

Dagen efter att Kurt Cobains kropp hittats intervjuade jag den brittiska poptrion Saint Etienne. De uppträdde i svensk tv och hade tejpat fast en lapp på sin gitarr: ”Courtney did it.” Saint Etienne var såvitt jag vet de första som lanserade den konspirationsteorin. De var inte särskilt chockade över att en av världens största rockstjärnor tagit livet av sig. Inte jag heller. Cobain hade gjort flera självmordsförsök och skrivit (den visserligen ironiska) låten ”I hate myself and want to die”. Och att Nirvana splittrades gjorde mig mindre bedrövad än att Pixies, gruppen som Cobain plundrade på idéer och dyrkade så mycket att Courtney kallade honom Pixie Meat, hade lagt av två år tidigare. Cobains självmord beskrevs nyligen i Time Magazine som Generation X eget Kennedymord. Det gav onekligen upphov till lika många konspirationsteorier. Men det var knappast en traumatiserande tragedi, i alla fall inte till en början. I boken ”Killing yourself to live” skriver Chuck Klosterman om hur synen på Cobain sakta förändrades från självupptagen förlorare till Messias. Folk som bara hade lyssnat sporadiskt på Nirvana, och till en början knappt reagerade på hans död, började efter ett tag säga att de lärt sig leva med sorgen. Enligt Klosterman blev Cobains död ”en nyckelhändelse för alla dem som ville att deras ungdomstid skulle ha djup: det var nu möjligt att uppnå trovärdighet genom att sörja retrospektivt.” Det är givetvis inget fel att göra så (jag har sörjt både Ian Curtis och Nico långt efter deras frånfälle). Och kulten kring Cobain är svår att motstå. Han blev nittiotalets unge Werther. Jag har fler böcker och dokumentärer om hans öde än Nirvanaskivor. Trots att jag aldrig varit ett fan pirrade det i magen när fotografen Christian Coinbergh en gång lät mig prova en stickad, orange tröja som tillhört grunge-Jesus. Och häromveckan kunde jag inte sluta stirra på de bleka och deppiga bilder av växthuset där Cobain hittades, som polisen framkallat efter 20 år. Där syns bland annat asken där han förvarade sprutor och heroin, en rosa tändare, ett paket mentolcigarretter av märket Natural American Spirit (inte Camel Lights som boken "Heavier than heaven" påstår att han rökte före sin sorti) och självmordsbrevet som lagts i en blomlåda och genomborrats med en penna. ”När vi är backstage och ljuset släcks och publiken vrålar berör det mig inte på samma sätt som det berörde Freddie Mercury, som verkade älska och njuta av folkmassans kärlek och beundran”, skrev Cobain i sin sista hälsning. Det värsta han kunde tänka sig var att fejka att han hade roligt på scen. ”Var inte en rockstjärna då, ditt jävla arsle”, sa Courtney Love när hon läste upp brevet på minnesstunden. Och vad hade hänt om han valt det alternativet i stället för döden? ”Nevermind” skulle säkert räknas som en klassiker men Nirvana hade knappast fått samma historiska pondus. Och Cobains solokarriär hade kanske gått lika knaggligt som Pixiessångaren Frank Blacks, ända tills han 2014, vid 47 års ålder, tvingats återförena Nirvana och göra en bejublad turné för grånande generation X:are. Han skulle hur som helst ha blivit överlycklig om han fått se Pixies igen. Om tre veckor släpper de sitt första album på 23 år: ”Indie Cindy”, en gullig titel som Cobain hade älskat. Om det finns Spotify i himlen har han en högtidsstund framför sig.


Daniel Sandström blir litterär chef

Summary: Kulturchefen Daniel Sandström lämnar Svenska Dagbladet och blir litterär chef på Albert Bonniers förlag.

Det blev bara drygt ett år som chef för Svenska Dagbladets kulturredaktion för Daniel Sandström. Den tidigare kulturchefen och chefredaktören på Sydsvenskan i Malmö (jämte gitarrist i Lundapopbandet Beagle) återvänder därmed till litteraturen. Han skrev klart sin doktorsavhandling om poeten Kjell Espmark 2002. I sin nya roll ska Daniel Sandström utöver att leda förläggarverksamheten också vara bokförlagets ”röst i det offentliga samtalet”. – Jag ska inte sluta skriva utan fortsätter att driva de många principiella frågor om litteraturen och kulturen som jag tycker är viktiga. Den tiden när förläggaren bara satt på sin kammare och kommunicerade med bokutskick var tionde vecka är förbi. Jag kommer säkert att skriva i många tidningar framöver, också i Svenskan, säger han till DN. Sandström kallar sitt nya jobb som han tillträder den 15 maj för ”oemotståndligt”. Vad gör det oemotståndligt? – Att få jobba med litteratur utifrån en plattform som Albert Bonniers förlag och med det kunnandet och de författarna är en möjlighet att få arbeta med text på ett annat sätt än i journalistikens snabba tempo. Som litteraturvetare och litteraturälskare slits man hela tiden mellan det dagsaktuella i journalistiken och bokvärldens längre cykler. Har du haft sådana fantomsmärtor under dina år i pressen? – Det är klart att om man drabbats av litteraturens virus så behöver man läsa hela tiden och på det sättet så sneglar man hela tiden på litteraturen. Men jag har också haft väldigt roligt på Svenskan och trivts skitbra, det sista jag ville göra var att lämna tidningen, men bra jobberbjudanden är sällan tajmade. SvD står liksom många dagspressföretag inför svåra utmaningar. Har besparingarna och vinstkraven från tidningens norska ägare Schibsted varit för brutala? – De har inte varit en faktor när jag funderat på det här jobbet. Jag tycker att vi har kunnat stå för en väldigt tydlig kulturjournalistik, inte minst med vårt kulturmagasin. En lång rad namnkunniga medarbetare på SvD:s redaktion har ändå precis som du på kort tid valt att lämna företaget, däribland förra chefredaktören Lena K Samuelsson och förre redaktionschefen Martin Jönsson liksom flera kulturmedarbetare. – Det sista man ska göra är att underskatta Svenska Dagbladet, inställningen att göra bra journalistik finns här. Att jag nu hamnar i den raden av namn är en slump. Daniel Sandström konstaterar att ”alla tidningsjobb är tuffa” i dag, men säger att han ändå är mer optimistisk inför dagstidningarnas framtid än för två år sedan. – Jag är helt säker på att det finns något på andra sidan av denna kris och att det också då kommer att handla om kvalitetsjournalistik om man ska överleva. På en marknad som blir alltmer nischad kan man inte späda ut produkten utan måste vara väldigt tydlig med vad man gör. Du har pendlat mellan Lund och Stockholm som kulturchef på SvD, slipper du det i ditt nya jobb? – Jag kommer att kunna jobba i längre cykler nu och får möjlighet att läsa manus hemma. Arbetar man i tidningsbranschen jobbar man i regel i vecko- eller möjligen månadscykler, nu ska jag hitta 10 till 15 boktitlar per år, det är något annat.


Vardagsrealism före Instagram

Summary: Ola Billgrens verk är fotorealistiska snapshots från vardagen, målade långt innan Instagram blev verklighet. På Länsmuseet Gävleborg startar en Billgrenturné med verk från perioden 1963–1976.

Jag träffade Ola Billgren året innan hans för tidiga död 2001. Då hade hans fotorealistiska målning ”Natt” från 1971 precis satt ett miljonrekord, då det dittills högsta auktionspriset för en levande svensk konstnär. Inte så konstigt med tanke på hur älskat och avgudat Billgrens fotorealistiska måleri blev redan från start, på 60-talet. Privatpersoner köpte nästan allt, ofta för sina sista sekiner, och än i dag är dessa psykologiskt laddade vardagsbilder svåra att få loss även till utställningar. Till mig sa Billgren lite ironiskt ”att det alltid finns ett intresse för realism, hur den än ser ut”. Men underströk samtidigt hur besatt han hade arbetat; hantverket var väldigt omständligt och varje bild minutiöst uppbyggd. Så se den Billgrenturné som startat på Länsmuseet Gävleborg som ett sällsynt tillfälle att få uppleva hans begränsade produktion från den fotorealistiska perioden 1963–1976. Här saknas visserligen ”Natt” och utställningen är relativt liten, totalt 28 målningar. Men efter omständigheterna är det stort – mycket har inte visats sedan Moderna museets retrospektiv 1991 och en handfull verk var inte med där heller. Billgren drevs av ”tron på möjligheten att genom måleriet kunna skapa en ny verklighetssyn”. Utställningen fokuserar på hans gestaltningar av hans nära verklighet; hemmet, familjen och vännerna – detta för att visa på paralleller till hur många i dag delar bilder från privatlivet via sociala medier och på så sätt ”skapar” sig själva. Visst har det en viss relevans, särskilt om man tittar på Billgrens spotska självporträtt som öppnar utställningen. Men att jämföra med dagens sociala medier är ändå att spela ner hur extremt medveten och tekniskt skicklig han var som bildmakare. Om Ola Billgren ville visa sig så var det framför allt konstnärligt, som nyskapande fotorealist, det var inte frågan om en ”show-off” i motivvalen. Snarare tvärt om: rummen är ostädade med disk, matrester och obäddade sängar. Människor sover, är bortvända och frånvarande, avkapade eller förvrängda i drastiska bildbeskärningar och vidvinklar. I stället kan man framhäva Billgrens nya aktualitet i relation till den flodvåg av fotobaserat måleri som också utlösts av den digitala teknikens utveckling, med Karin Broos som den främsta representanten i dag. Ola Billgrens var fostrad i en senmodernistisk tradition och på utställningen visas ett ungdomsverk; ”Nostalgiskt fönster” från 1962. Denna finstämda lyrisk-abstrakta målning var uppenbarligen viktig för honom, eftersom den är avbildad i två av hans senare heminteriörer. Rent konkret representerade den slutet på en epok och påföljande målning ett klassiskt fadersuppror, den fotorealistiska ”Interiör”. Än i dag är det en radikal målning med sitt djärvt beskurna rum och konstlösa fokus på skuggan av ett takfönster, öppnat ut mot natten. Här bildas ett ”svart hål” i målningen och på andra sida är en kvinna på väg ut ur bilden, mot något okänt. Billgren var mindre intresserad av den samtida, realistiska popkonsten och mer av fotografin, ”den nya vågen” inom filmen och ”den nya franska romanen”. Husguden var Alain Robbe-Grillet som propagerade för en illusionsfri världsbild och ett osentimental, objektivt seende. Men när jag står där inför detta till synes superrealistiska måleri så slår det mig att det alltid finns minst en liten detalj där Billgren inte kunnat hålla sig och ett friare, mer expressivt måleri bryter fram – det som senare utvecklades till abstraherade ”romantiska” landskap. Här är det oftast koncentrerat till en ljusreflex eller orolig skugga. I den kliniska sjukhusmiljön i ”Korridoren” 1969 är det en brandsläckare (?) i fjärran och en duk i högra kanten där det röda broderiet liksom lättar från underlaget. I ”Interiör i umbra och rött” är förgrunden påtagligt skissartad och en kaskad av röda penseldrag rör upp luften i det stillastående och sobert brunbeiga rummet med ryggtavlan av en läsande kvinna. I två av utställningens moderna klassiker är det montagetekniken som inspirerat: Moderna museets välkända ”A Mediterràneo” och Gävlemuseets egen ”En vän till mig”. Det är ett märkvärdigt filmiskt collage i flera delar, där den nakna kvinnan i vänsterhörnet är hämtad direkt från ett foto av Bill Brandt. Som feminist kan man tycka illa om Billgrens kvinnobilder från denna period – några nakna, men framför allt passivt sittande, sorgsna, rökande och framför allt sovande. Men i detta urval är även de flesta männen stillastående, skymda eller försjunkna, dock oftare med intellektuella markörer. Billgren upplevde själv att han hamnat i en ”antihumanistisk återvändsgränd” och gick från det kyliga registrerandet mot mer intimistiska porträtt i början av 70-talet. Utställningen avslutas med ett självporträtt: en tvivlare med grubblande blick.


Maria Schottenius: Andersons film ger tillbaka drömmen om ett förföriskt Europa

Summary: Nya filmen ”The Grand Budapest Hotel” är inspirerad av författaren Stefan Zweigs bok ”Världen av igår”. Zweig trodde att världen var förlorad när Hitler kom – det är som om Wes Andersons film vill ge honom hoppet åter.

Det är en glad sensation att en 44-åring från Texas kan pricka rätt och skapa nytt i känslan av en förlorad centraleuropeisk värld. Om ni ser Wes Andersons film ”The Grand Budapest Hotel”, vilket jag hoppas, ge akt på eftertexten. Där rullar det fram ett namn som filmaren vill tacka för inspiration: Stefan Zweig. För två år sedan gav det lilla utmärkta förlaget Ersatz ut Stefan Zweigs ”Världen av igår” och fick många – bland annat jag själv och Björn Wiman (DN i går) – att läsa denna bok som länge var en klassiker i de bildade européernas bibliotek, men med åren brädad och bräckt av mer högljudda författare. Boken blev min stora läsupplevelse under sommaren. En för evigt förlorad värld restes mellan dessa pärmar. Författaren Stefan Zweig som föddes i Wien och levde mellan 1881 och 1942 kände alla och kände till allt. I varje fall det man som bildad person måste veta i det centrum som var Europas verkliga hjärta under sekelskiftet. Intellektuella som var födda in i det habsburgska riket, som innefattade Central- och Östeuropa, präglade kulturen under decennier. Att en miserabel gaphals på andra sidan gränsen kunde utgöra ett verkligt hot mot denna ekonomiskt och kulturellt välbeställda klass – där många var judar – var det knappast någon som trodde. Hitlers inflytande underskattades till dess att personer som Stefan Zweig fick se sina böcker brännas på bål, vänner försvinna och själv jagades han bort av nazisterna. Han hade förlorat allt och valde att lämna den här världen 1942 i tron att Hitler skulle segra och det han såg som väsentligt skulle gå under. Det som Wes Anderson nu har gjort i personlig form är att ge Stefan Zweig tillbaka det i tillvaron han värderade högst. Den suveräne skådespelaren Ralph Fiennes, här i sitt livs roll som legendarisk butler på hotell Budapest, får stå för förtrollningen. Det är han som skapar den stora konsten, och den lilla. Det är hans artisteri och magiska touch som gör att alla excentriker som har tid och råd checkar in på just detta hotell. Monsieur Gustave vet exakt vad alla vill ha och behöver. Förför och förtrolla mig. Det är vad hotellets gäster ber honom om. Butlern ger filmens författare, porträttlik Stefan Zweig, stoff till berättelsen. Och verk av de gamla celebriteterna från Wien drar förbi, Freud, Klimt, Schiele ... Ett av Stefan Zweigs starkaste drag är en tro, för att inte säga övertro, på konsten. Det är genom den civilisationen manifesteras och människan är värd att kallas människa. Detta har Wes Anderson plockat upp och förstorat in i patetik och komik och – estetik. När han drar upp tempot, vilket han gör hela tiden – till och med replikerna går på högvarv – är det för att gång på gång berätta hur måleriet, musiken, poesin och kärlekens alla raffinerade konster är det enda som kan hålla barbariet stången. Ja, denna film är en lång underbar övertygelse om att vi här har den dräpande och förintande repliken på barbariet. Varken monsieur Gustave, eller hans adept, lobbypojken Zero, är födda med makt och pengar. De kommer från ingenstans – zero (noll) – för att från grunden lära sig att förvalta det bästa livet kan erbjuda. Skönhet, förfining, elegans. Blommor, champagne, parfym och utsökta bakelser! Och varje gång de fula, brutala soldaterna kommer åker de på en verbal piruett av monsieur Gustave innan han får på truten. Jag brukar tjura över det fantasilösa återbruket av färdiglagad kultur. Autentiska människor blir romangestalter. Bok blir film. Det är verkligen urtrist. Så här ska stafetten gå till. En bok berättar en historia och en film svarar med en helt annan, minst lika enastående, sagolik historia.


Stones spelning slutsåld

Summary: Det var ett extremt tryck när biljetterna till Rolling Stones konsert i Stockholm släpptes. Biljetterna tog slut - på bara en halvtimme.

På fredagsmorgonen släpptes biljetterna till Rolling Stones konsert i Stockholm i sommar. På bara en halvtimme såldes alla biljetter, skriver Aftonbladet.se. – Det gick väldigt fort, säger Kristofer Åkesson på konsertarrangören Live Nation till Aftonbladet. Konserten hålls den första juli i Tele 2 Arena. Biljetterna släpptes klockan nio på fredagsmorgonen och trycket var stort. – Det var ett extremt hårt tryck och det är väldigt många som vill ha biljetter. Vi vill att så många som möjligt som vill se konserten ska få göra det. Men ibland är efterfrågan ännu större, säger Kristofer Åkesson. Kunder hos Tele 2 har haft möjlighet att köpa biljetter i förväg. Men Live Nation tror inte att det blev svårare för andra personer att få tag i biljetter. Exakt hur många biljetter som sålts vill Live Nation inte säga. Men enligt konsertarrangören är det full sättning i arenan, som kan ta emot 30.000 - 40.000 personer.


”Astrid Lindgren lärde mig hur man skriver”

Summary: Litteraturpriset till Astrid Lindgrens minne går i år till en författare som Astrid Lindgren själv lärde att skriva – i ett handfast formulerat refuseringsbrev. ”Hon gav mig alla goda råd jag behövde”, säger Barbro Lindgren till DN.

Nyheten om att Barbro Lindgren är årets Almapristagare nådde henne själv en timme före det officiella tillkännagivandet i går kl 13. Det första hon gjorde var att åka och handla, så att hon skulle kunna vara hemma hela eftermiddagen. När DN når henne på mobiltelefonen sitter hon i köket på sin öländska gård och tar redan emot besök från gratulerande grannar och vänner. Den fasta telefonen ringer i bakgrunden och hunden Mimmi skäller exalterat. Grattis! Hur känns det? – Jomen det är roligt tycker jag. Det känns bra på många sätt. Dels för att det är Astrids pris, jag tyckte om Astrid, och dels för att priset kanske gör att mina mindre kända böcker kommer fram lite mer. Det är också roligt att få mycket pengar, så att man kan bli allmänt generösare, säger hon och skrattar. Ja, vad ska du göra med pengarna? – Jag ska försöka dela med mig så mycket som möjligt och sedan försöka betala min gård, det vore skönt att ha det gjort. Hur firar du priset? – Vi skålar lite och tar det lugnt, jag och grannar och vänner som hörde det i radion. Vi skålar i vitt vin eftersom de ska åka hem sedan och inte törs ta något starkare, säger hon. Astrid Lindgren Memorial Award går till personer och organisationer som verkar i Astrid Lindgrens anda och delades ut första gången 2002. I år är det inte bara första året då priset går till en svensk författare, utan också en författare som bokstavligen talat har följt Astrid Lindgrens detaljerade instruktioner. När Barbro Lindgren skickade in sitt debutmanus ”Mattias sommar” till förlaget 1964 fick hon ett långt brevsvar just från Astrid Lindgren, som även var verksam som förlagsredaktör. Brevet var kritiskt men uppmuntrande: ”När det gäller Er har man en känsla av att Ni verkligen skulle kunna ta ett krafttag och arbeta om boken till något med det rätta stinget i”. – Astrid Lindgren gav mig alla goda råd jag behövde. Hennes brev innehöll allt som man bör veta om man ska kunna skriva en bok. Bygg upp en liten historia i varje kapitel. Ha inte så många huvudpersoner utan låt oss lära känna några få. Och så uppmanade hon mig att ta bort den hjärtligt ointressante Klas-Herman. Så då gjorde jag det. Astrid Lindgren lärde mig hur man skriver en bok, säger Barbro Lindgren. Däremot läste hon inte Astrid Lindgren under barndomen. – Jag hörde talas så mycket om Pippi Långstrump när jag var barn. Alla mina kamrater pratade om boken när den hade kommit ut. Så då tänkte jag att nej, den ska jag inte läsa. Det dröjde ända tills jag blivit stor. Och då tänkte jag att det här var ju humoristiskt! Det hade jag aldrig kunnat tro. Så till slut så, säger hon. Sedan Astrid Lindgrens intensivkurs i kreativt skrivande har det blivit ytterligare ett hundratal titlar. Loranga, Den vilda bebin, Max och Benny är några av hennes säregna och populära karaktärer som återkommit genom författarskapet. Men i dag hoppas hon att priset kan ge en skjuts även åt hennes mindre kända vuxenböcker. – Det skulle jag tycka var roligt. De brukar inte uppmärksammas och det tycker jag är lite synd. Till exempel de senaste här från Öland. En heter ”Även en ihålig nöt vill bli knäckt” och en annan ”Ett nollsummespel”. Mina vuxenböcker är otroligt enkla de också. Jag skriver alltid enkelt faktiskt, jag kan inte komma på några fina ord, säger hon med en underfundig ton som hämtad ur några av hennes berättelser. Flera av Barbro Lindgrens senare böcker har inspirerats av hennes öländska gård i Glömminge – trädgården, grannarna och djuren – bland annat ”Här är den lilla gården” (2013) och ”Dagbok från hönshuset” (2010). – Gården betyder mycket för mig, det är som en liten egen värld där man känner sig fri. Jag sitter och tittar ut genom fönstret just nu och ser gärden långt bort. Och det är skönt, säger hon. Hur tror du att priset kommer att påverka ditt framtida skrivande? – Jag skriver vidare precis som jag brukar och utgår från och knycker ur verkligheten hela tiden. Det blir ingen skillnad. Jag tar det lugnt, fortsätter att skriva och rensa i trädgården. Vilka av dina böcker tror du kommer att stå sig bäst? – Jag tror säkert att de självbiografiska böckerna, ”Sparvel” och ”Jättehemligt”, kommer att stå sig. ”Loranga” verkar också leva vidare. Vad får vi läsa av dig härnäst? – I höst någon gång om jag hinner – ojoj, nu pratar de här i telefonsvararen – kommer en bok som jag har tänkt ska heta ”Varför inte prata så som ett barn?” för det tycker jag egentligen att alla borde göra. Alla bör vara som barn, det är det bästa. Hur intresserar man barn för att läsa böcker? – Det bästa är väl att man läser för barnen när de är små så att de får smak för det. Det behövs egentligen inga bilder eller så, bara att man sitter med dem. Vilken Barbro Lindgrenbok kan du rekommendera för högläsning? – Man kan välja ”Sagan om den lilla farbrorn” om man vill. Eller Vilda bebin-böckerna. Och Benny-böckerna är bra. Men ”Titta Max grav!”, där du tar livet av lilla Max, kanske man får vänta lite med? – Ja fast de brukar förstå den väl även om de är små. Jag tror att vuxna tycker att det är värre med ”Titta Max grav!”. Almajuryns motivering Barbro Lindgren föddes år 1937 och är utbildad vid Konstfack och Konstakademin. Hon debuterade år 1965 med ”Mattias Sommar” som hade en 5-åring i huvudrollen. Sedan dess har hon skrivit för barn – och vuxna – i alla åldrar. Bland hennes klassiker finns böckerna om Max och Den vilda Bebin, skapade ihop med Eva Eriksson, och Loranga, Masarin och Dartanjang – om Masarin, hans pappa Loranga och farfar Dartanjang ute i vedboden. I Sparvel-böckerna berättar hon om sin egen barndom och i ”Jättehemligt”, ”Världshemligt” och ”Bladen brinner” skildras den tidiga tonåren. Barbro skriver också vuxenböcker och, i ”Gröngölingen är på väg”, poesi. År 1997 nominerades hon till Augustpriset för ”Andrejs längtan” och 1998 för ”Nämen Benny”. Under åren har hon tilldelats flera priser, bland annat Astrid Lindgren-priset 1973 och Nils Holgersson-plaketten 1977. I år tilldelas hon ALMA-priset. Dunkers kulturhus i Helsingborg visar fram till den 7 september i år ”Loranga! Loranga! En väldigt stor utställning om Barbro Lindgrens universum”. Alma Litteraturpriset till Astrid Lindgrens minne (Alma) är världens största pris för barn- och ungdomslitteratur. Prissumman är på 5 miljoner kronor och priset administreras av Statens kulturråd. Tidigare pristagare 2003 Christine Nöstlinger och Maurice Sendak. 2004 Lygia Bojunga. 2005 Philip Pullman och Ryoji Arai. 2006 Katherine Paterson. 2007 Banco del Libro. 2008 Sonya Hartnett. 2009 Tamerinstitutet. 2010 Kitty Crowther. 2011 Shaun Tan. 2012 Guus Kuijer. 2013 Isol. Barbro Lindgren är en litterär nydanare. Hon har med språklig djärvhet och psykologisk nyansrikedom förnyat inte bara bilderboken för de allra minsta utan också den absurda prosaberättelsen, den existentiella barndikten och den realistiska ungdomsskildringen. Med absolut gehör gestaltar hon såväl ljusa lyckoögonblick och lekfulla upptåg som livets gåtfullhet och dödens närhet.


Syster i sitt rätta element

Summary: Hon är en av Sveriges hetaste reggaeartister. Vägen dit har kantats av ångest, depression och många motgångar. Nu har turnéaktuella Isabel ”Syster Sol” Sandblom hittat hem – i musiken, i livet – och i Indien.

Om åtta timmar lyfter flygplanet mot Goa i Indien. Några månader om året de senaste tio åren har Isabel Sandblom sökt efter något större – i indiska meditationssalar och tysta yogaretreats. Men den här gången blir resan något annat. Hon har slutat att söka. Istället tänker hon gifta sig och fortsätta med en utbildning i ”sinnets natur” som hon påbörjade för tre år sedan. Isabel Sandblom, mer känd som Syster Sol – reggaeartist, textförfattare och kompositör – gungar i fotostudions fåtölj. Hon kommer direkt från en videoinspelning och är därför hårt sminkad. Hennes mobiltelefon är inpluggad i studions högtalare och reggaeartisten Gappy Ranks spelas i bakgrunden. I januari var Syster Sol nominerad till P3:s Guldmick för årets liveartist (utmärkelsen gick dock till Håkan Hellström), hennes senaste album ”Mellan raderna” släpptes under senhösten och blev på Kingsizegalan 2014 utsedd till årets album inom reggae/dancehall, singlarna ”Full fokus” och ”Throw it on the floor” har gått varma i flera radiokanaler och på dansgolv runt om i landet. På sin senaste skiva sjunger hon: ”du kanske ser mig som en flummig liten hippiebrud men, jag lovar, jag har fullt fokus”. Många av texterna spelar med fördomar om reggaemusiken och dess artisters framtoning, och om fördomar i allmänhet. Texterna har också en tydlig feministisk prägel. När journalisten Marimba Roney tidigare i år skrev en debattartikel i Aftonbladet (17/1), en reaktion på vinterns omdebatterade tv-program ”Fittstim – Min kamp” (SVT), nämnde hon Syster Sol som en av flera unga, svenska artister med feministiskt perspektiv. – Grunden till det utanförskap man kan känna som kvinna har roten i samma kärna som rasism eller ekonomiska klyftor enligt mig. Om jag ser att något är kaotiskt i världen, så som att kvinnor inte värderas lika högt som män, då ser jag det som mitt direkta ansvar som människa att bryta det mönstret i min egen upplevelse. Jag tänker inte vara ett offer för det helt enkelt. Kanske låter det enkelt, men det har verkligen fungerat så för mig. Jag får stånga mig fram ibland men bara genom att jag är exemplet som inte lever efter normen, kan jag förändra. För mig är det enda sättet, säger Isabel Sandblom. Hon är en av initiativtagarna till Femtastic, ett nätverk som arbetar för att skapa scen och utrymme för kvinnliga aktörer inom musikbranschen. – Det började med att jag och artisterna Cleo och Vanessa Marco satte oss ner en solig dag på Södermalm och funderade. Hur kan vi organisera oss kvinnor inom den så kallade urbana scenen för att kunna stötta, peppa och nå ut? Resulatet blev bland annat en låt där jag samlade ihop ett gäng grymma kvinnliga artister för att dels visa på att vi finns, men också för att skapa en samhörighet mellan oss alla. Vi har nu arrangerat klubbar, events och workshops runt om i landet och även utomlands där vi fått otroligt varm respons. Visionen är just att samarbeta och stötta istället för att konkurrera. Det, och att bidra till ett jämställt samhälle, att bryta vanemönster och normer och att ha jävligt kul på vägen. Jag är grymt stolt att få vara med i detta crew och beundrar alla systrar som gör sin grej. Det fetaste man kan göra är ju faktiskt att vara den förändring man vill se, och det är något alla i Femtastic gör. En av mytbilderna som Isabel Sandblom vill motbevisa är idén om att reggae skulle vara en mansdominerad musikkultur. Det stämmer helt enkelt inte, säger hon och nämner förebilder som Lady Saw och Marcia Griffiths – Det är en myt att vi är få kvinnor som håller på med det här, och med Femtastic gör vi det enklare för kvinnor att komma in i gemenskapen. Senast här om dagen fick jag en video med några nya tjejer som gjort en fet reggaelåt. På internationella reggaescenen finns mängder av stora artister som är kvinnor. Första reggael-åten som kom till Europa var en kvinnas, ”My Boy Lollipop” med Millie Small. Vi finns här, men jag tror att bilden av att det inte ska finnas kvinnor inom reggae, och andra musikgenrer för den -delen, har gjort att ingen besvärat sig med att leta. Letar man så är vi hur många som helst – Tifa, Janine, Lady G, Lady Anne, alla de där. När vi träffas är det fortfarande vinter, Isabel har slängt vinterjackan över grannfåtöljen, blottar sina armtatueringar och har en sjal över axlar-na som åker på huvudet när det är dags för fotografering. Att hon om några timmar ska flyga till Goa är ett resultat av hennes uppväxt – en bergochdalbana som först på senare år börjat plana ut. Hon växte upp i Sollentuna, såg sig själv som en enstöring och hade ”i dagens samhälle säkert fått någon bokstavskombination som diagnos”. När föräldrarnas stormiga skilsmässa blåste upp hemma i ”svennevillaområdet” hade Isabel fyllt 11 år. Hon blev deprimerad och rebellisk, låste in sig på skoltoaletten med panikångest och började snart hålla sig borta varje helg – på kompis-ars hemmafester eller ute i kylan med en folkölsburk i handen. Depressionen blev värre med åren, hon var i ständig kontakt med barn- och ungdomspsykiatrin och vid 16-års ålder hade läkar-na börjat skriva ut tunga mediciner till henne. 1999 började Isabel en halvestetisk gymnasie-utbildning på Rudbecksskolan i Sollentuna. Halva schemat fylldes med musik. En räddning för en ångestfylld ungdom? Nej, allt blev värre. – Det var en enorm skola med mycket folk överallt. Jag hittade ingen plats där jag kände mig trygg. Samtidigt som jag utåt sett kunde tyckas vara en social, glad och hård tjej så led jag också av social fobi och tyckte det var svårt att interagera med vänner och lärare. Jag hamnade ofta i bråk med dem. Mina betyg var alltid upp och ned – det berodde på hur jag mådde. Jag ifrågasatte mycket, det tyckte inte lärarna om. Och de ifrågasatte mig när jag ritade på lektionerna, det fick man inte göra, inte heller tugga tuggummi, trots att jag då koncentrerade mig bättre. Skolan var aldrig min grej och jag klarade inte av auktoriteter. Jag förlorade respekten för vuxenvärlden då mina föräldrar skilde sig. Varför sökte du till ett musikgymnasium? – Min bästa vän har alltid varit musiken. Dit har jag flytt när jag inte klarat av omvärlden. Jag började skriva låtar när mina föräldrar skilde sig. Vi hade en begagnad flygel som jag satt och skrev vid. Farsan hade någon idé om att jag skulle bli advokat eller läkare. Han var framgångsrik i sin karriär, mamma också, men samtidigt har de alltid haft sitt småländska arv – de skulle sköta hemmet till perfektion, bara hemlagad mat och så. De blev utbrända. Kompromissen blev i alla fall en halvestetisk utbildning. Jag har egentligen aldrig haft svårt för något ämne, jag kunde skriva när jag var fyra och hade en engelsk dagpappa som hjälpte mig prata flytande engelska redan innan jag började skolan. Jag var faktiskt superintelligent som liten, kunde alla Europas huvudstäder när jag var sex år. Men jag mådde dåligt, så skoltiden blev svår ändå. Den första brytpunkten kom tredje året på gymnasiet. Och den anlände i baktakt. Isabel fick en ny klasskompis som delade intresset för reggae-musik. Hon hette Johanna, spelade bas och sjöng. De två började jamma. – Vi drog ihop ett gäng polare som gillade reggae. Alltid i kompisen Björns föräldrars källare, runt ett biljardbord. Då kände jag för första gången att jag passade in i ett sammanhang, jag kunde umgås utan att behöva snacka och lämna ut mig själv. Och jag hittade en tjejkompis som var som jag. Isabel och den nya kompisen, Johanna Kalén, nördade ned sig i reggaemusik, gick på skivmässor, köpte vinylsinglar, lyssnade sig fram på sjuor och tolvor, och skrev egen musik. Efter student-en 2002 bildade hon reggaebandet ”Livelihood” tillsammans med Johanna, Björn Bonnevier, Hans Gauffin och Martin Bonnevier. Bandet fick ett skivkontrakt och turnerade i hela Sverige. Samtidigt arbetade Isabel på en förskola i veckorna och i en klädbutik på helgerna. Så fort hon hade tillräckligt med pengar flyttade hon hemifrån – och jobbade ”jämt, jämt, jämt”. Hon blev utbränd efter ett år. – Då började allt igen. Jag mådde dåligt, hade kontakt med psykvården, kände mig ensam – alla gamla mönster kom tillbaka. Det fortsatte så under en lång tid, jag varvade slitsamma yrken som personlig assistent och på gruppboende med att göra musik och gå in i väggen, det var så i flera år. Hur förändrades din livsstil sedan du fann reggae-musiken? – Den fick mig att se saker ur ett större perspektiv, jag öppnade mig för mer alternativa svängar, jag sökte i alla metoder eftersom jag upplevde att psykvården svek mig. Yoga, olika hälsokostdieter, mycket indisk filosofi. Jag var trevande och sökande, testade olika gurus. Min mammas polare var sådär spirituell, hon gav mig healing ibland och tipsade om bra hälsokost. Upplevde du något som fungerade? –  När jag väl var där, i det, på ashrams, retreatcenter och yogaläger, då var det helt fantastiskt, jag upptäckte det där lugnet inom mig själv. Men när jag kom hem, då funkade ingenting för mig. Mycket jag testade var väldigt udda och jag var aldrig intresserad av det flummiga, jag ville åt kärnan. Jag minns att jag bad min pappa köpa en bok om buddismen när jag var åtta år gammal, jag har alltid haft existentiella frågor. Och när man mår dåligt kommer frågorna: Varför finns jag här? Vad är meningen med livet egentligen? Varför ska vi leva som vi gör? Jag ville finna svar. Vad är det flummigaste du har upplevt? – Jag var på ett ashram och satt i ett rum med bara ryska tanter som skulle få ut sin ilska, de skrek och grät med ögonbindel på, de rev ned grejer från väggarna och gick bärsärkagång. I mitten av salen satt en indier och guidade alla igenom det. Jag var precis fyllda 20 år och ensam i Indien. Jag tänkte bara: Var fan har jag hamnat? Sedan har det varit en del andra metoder, kosmiska varelser som jag skulle få healing av och så. Men egentligen vill jag inte snacka skit om de metoderna, för den resan har ändå hjälpt mig nå dit jag är i dag. I dag. Det har gått två månader sedan vi träffades i fotostudion. Isabel har gift sig i Goa med sin Oskar – ett ”magiskt bröllop på stranden”, till vilket både indiska mili-tären och ett antal kor anlände för att betrakta. Hon är kvar i Goa när vi pratar, laddar för en vårturné hemma i Sverige men ägnar sig också åt studier i något som kallas ”sinnets natur”. – För tre år sedan hittade jag den här utbildningen, det är konkret och praktiskt, det finns ett stöttessystem som är lätt att anpassa till vardagslivet och jag går utbildningar i Skåne, England och Indien. Jag behöver inte sitta i -lotus och meditera tio timmar om dagen. Den här utbildningen kräver snarare papper och penna. Den är inte knuten till någon religion utan är en gräsrotsrörelse som brinner för global social förändring, och man börjar med sig själv. Då växer en kärna av lugn fram, som är opåverkad av allt som sker runtomkring och som bara är till nytta. Det finns något där som är konstant. Egentligen är det samma som man talar om inom de flesta religioner och filosofier också, att det finns något som är oföränderligt. Sedan finns olika metoder för att leva i detta, i mitt fall handlar det om att ge mig själv korta stunder av det som är konstant, det som är där när man slutar tänka för en stund. Det har funkat skitbra för mig och gjort att jag kan finnas till för andra och göra nytta för världen istället för att vara helt upptagen av att få ”rätt” tankar och känslor hela tiden. Isabel Sandblom fokuserar inte enbart på studier och vila under vinterhalvåret, även om hon tycker det är skönt att släppa artistrollen under sina exilmånader i Indien. – Jag håller på med olika gästinspelningar till andras låtar, bland annat har jag sjungit med irländska reggaeartisten Cian Finn. Jag håller på att styra med en ny musikvideo också, så det händer grejer även här. Varje dag ägnar jag en stund åt att jobba med Syster Sol. Har ångesten släppt nu? – Både ja och nej, jag kan fortfarande uppleva ångest men under de senaste två åren har mitt välmående inte påverkats av det. Jag känner mig så himla stabil nu för tiden vilket är jävligt fett kan jag säga, med min bakgrund. Jag har slutat vara ett offer för mina tankar och känslor kan man säga. Du sjunger om en ”natural high”, vad är det för dig? – Det är nog en sådan där kort stund, när jag får en känsla av samhörighet och delaktighet i något större. Men jag jagar inte kickar längre. Nu för tiden, tack vare allt jag varit med om, känner jag att jag har koll på läget. Jag mår bra. Får man säga så som svensk? Jag känner mig lugn i alla fall. Hur känns det när du sjunger? – Som att jag är i mitt rätta element. Så känns det. Syster Sol Namn: Isabel Sandblom Född: 1983 Uppvuxen: I Sollentuna Bor: I en liten stuga utanför Järna i Sörmland. Familj: Nygift med tatueraren och konstnären Oskar Stjärne. Bakgrund: Startade gruppen Livelihood 2002, släppte första soloalbumet "Dömd att bli bedömd" 2009, senaste skivan "Mellan raderna" blev på årets Kingsizegala utsedd till bästa album inom Reggae/Dancehall. Aktuell: Albumet "Mellan raderna". Sverigeturné med start i Åre den 10 april och avslut den 29 augusti i Uddevalla. Hon spelar även i Stockholm, Hamburger Börs, på hyllningsgalan för Latin Kings den 27 april och medverkar på Emmabodafestivalen den 25 juli.