Peter Englund och Kjell Espmark återvänder till Svenska Akademien

Summary: Ledamöterna Peter Englund och Kjell Espmark har nu beslutat att ”på nytt ta del i det inre arbetet” i Svenska Akademien. Kravet på att Horace Engdahl ska lämna sin stol har släppts. – Läget är sådant att Akademiens bästa måste sättas före de personliga motsättningarna, skriver Peter Englund till DN.

Kjell Espmark och Peter Englund meddelade beslutet i ett uttalande till DN på torsdagen: ”Under hösten har vi medverkat i återuppbyggnaden av Svenska Akademien och deltagit i flera viktiga beslut. Vi har nu nått en punkt där en fortsatt insats i reformarbetet bara kan göras inom Akademien. Vi har därför beslutat att på nytt ta del i det inre arbetet”, skriver Englund och Espmark. Ledamöterna lämnade arbetet inom institutionen den 6 april förra året och har sedan dess inte närvarat vid Svenska Akademiens sammankomster. De har dock under senhösten deltagit i beslutet kring den resolution där Akademien uppmanar Katarina Frostenson att lämna sin stol, samt vid invalen av tre nya ledamöter. – Under hösten gjordes ett antal goda inval och fattades ett antal betydelsefulla beslut. Inte minst den nya stadgekommentaren är ett viktigt steg framåt i moderniseringen, och torde omöjliggöra en upprepning av 2018 års sorgliga debacle, skriver Peter Englund i ett mejl till DN. – Vi vill fortsätta det redan påbörjade arbetet för modernisering och ökad öppenhet. För oss är det också en självklarhet att stadgar och regler, inte minst de som gäller jäv, noga skall respekteras. I detta är vi lyckligtvis inte ensamma. Inte heller i åsikten att ledamöternas främsta plikt skall vara att främja Akademien, dess syften och anseende. Inget annat. I slutet av maj meddelade Englund, Espmark, samt den tidigare ständiga sekreteraren Sara Danius att man var beredda att bistå i återuppbyggnaden av Akademien, men samtidigt ställde man kravet att ledamoten Horace Engdahl skulle lämna sin plats. Peter Englund väljer nu också att kommentera om det kravet har släppts. – Det gjorde vi i praktiken redan i augusti. Läget är sådant att Akademiens bästa måste sättas före de personliga motsättningarna, skriver Peter Englund, som påpekar att mycket arbete återstår: – Akademien står inför ett antal betydelsefulla avgöranden redan tidigt i vår, och jag hoppas kunna bidra till arbetet på att reformera Akademien och återuppbygga det förtroende som är den egentliga grunden för institutionens existens. Men jag hyser inga illusioner. Det kommer att bli ett svårt och långdraget göra. Kjell Espmark säger till DN att han planerar att delta vid Akademiens första sammankomst för våren, den 17 januari. Han kommenterar också varför de båda har släppt kravet på att Horace Engdahl ska avgå och menar att läget nu är annorlunda. – Omsorgen om Akademiens återuppbyggnad måste gå före en enskild person. Och styrkeförhållandena inom Akademien har förändrats på avgörande sätt; enskilda ledamöter kan inte längre dominera. Det har man kunnat notera utifrån hur den starka majoriteten för Frostenson som förelåg i mars har krympt till bara två reservationer när man nu ett halvår senare antog resolutionen att hon ska lämna Akademien, säger Kjell Espmark. Han menar att Akademien har fått ny stabilitet, i och med förändringen ”i opinionen”, samt i och med att tre nya ledamöter valts in. – Och i det nya läget är det möjligt för oss båda (Englund och Espmark, reds anm) att delta i det arbetet. Och det stora reformarbetet som förestår är också nödvändigt. När det gäller reformerna så har jag själv en tydlig bild av hur en förnyad Akademi ska se ut och vet att tankarna i det avseendet delas av flera inom Akademien. Men den visionen ska diskuteras inom Akademien så jag kan inte gå in på enskildheter nu, säger Kjell Espmark. Vad tänker ni kring diskussionerna om Frostenson och den förlikning som pågår? – Vårt ställningstagande att återvända sker separat från det. Ni går tillbaka till arbetet där Horace Engdahl sitter kvar, hur kommer det vara? – Det är ett helt annat läge, där en enskild ledamot inte längre kan dominera. Svenska Akademiens ständige sekreterare Anders Olsson säger till TT att han mottagit beskedet från ledamöterna. – De har bestämt sig för att återvända till Akademien i aktivt arbete från och med den 17, nästa torsdag. Det är naturligtvis väldigt glädjande att de gör det, säger Anders Olsson, som inte är överraskad över beskedet. – De två har ju varit med under hösten i flera viktiga beslut, inte minst i invalen som vi har gjort.


Lars von Trier funderar på en uppföljare till ”Riket”

Summary: Den danska tv-serien ”Riket” från 1994 kan få en fortsättning. Nu har Lars von Trier besökt Rigshospitalet i Köpenhamn för en tänkbar tredje säsong.

Den danske regissören Lars von Trier, vars senaste film ”The house that Jack built” får biopremiär i februari, funderar på en uppföljare till tv-serien ”Riket” från 1994. Serien följdes upp redan 1997 med ”Riket II”, men nu har von Trier tankar på en tredje och avslutande säsong, berättar han för det danska magasinet Euroman. Regissören har bland annat fått en rundvandring på Rigshospitalet i Köpenhamn, där serien utspelar sig, samt tagit sig upp till helikopterplattan som har utsikt mot Sverige. Det är på den platsen som Ernst-Hugo Järegård utbrister sitt berömda ”danskjävlar!" i originalserien. – Att göra en tredje säsong av ”Riket” skulle vara avgjort dumt, eftersom man säkert alltid tänker att de gamla avsnitten är de bästa, säger Lars von Trier till Euroman, men tillägger att det skulle vara en rolig utmaning. ”Riket” var ursprungligen tänkt att innehålla 13 avsnitt, och tidigare omgångar innehöll fyra avsnitt vardera, vilket skulle innebära att fem avsnitt återstår. Lars von Trier har i så fall en stor castingprocess framför sig. När David Lynch häromåret gjorde en uppföljare till sin 90-talsserie ”Twin Peaks” återvände bland andra skådespelaren Kyle MacLachlan. Ernst-Hugo Järegård, som spelade danskhatande överläkaren Stig Helmer i ”Riket”, dog däremot 1998. Sedan dess har också Kirsten Rolffes, Holger Juul Hansen, Otto Brandenburg, Baard Owe och Jens Okking gått ur tiden. Enligt producenterna på von Triers bolag Zentropa finns det i dagsläget inte något produktionsbeslut om en tredje säsong.


Linus Larsson: Vårt enda hopp är att de fossila baronerna inte vet vad de gör

Summary: Norge planerar för 50 år av oljeborrning. Preem bygger raffinaderi för miljarder norr om Lysekil. De påstår att om inte ”vi” gör det kommer ”någon annan” att göra det. Förstår Preem mer eller mindre om våra chanser att bli fossilfria?

I Brofjorden norr om Lysekil glider fartyg förbi vackra klipphällar, lägger till i hamnen och töms. Råolja, ton efter ton, pumpas in i Preems stora raffinaderi och blir till just de drivmedel i princip alla är överens om behöver försvinna. Snabbt måste de bort. En omställning som aldrig tidigare har skådats är vad som krävs. Så Preem bestämde sig för att bygga ut. 15 miljarder kronor ska det kosta. Sedan ska ännu mer olja tas emot, omvandlas och skickas vidare för att eldas upp och släppa ut koldioxid i atmosfären. De direkta utsläppen ska fördubblas från dagens nivå. Utbyggda Preemraff ska bli Sveriges största utsläppskälla av växthusgaser. Från Brofjorden tar det bara en timme med bensinbil till gränsen mot Norge. Där smids det också storslagna planer för en fossilbaserad framtid: Oljefältet Johan Sverdrup visade sig i somras ha mer gas och olja än tidigare känt. – Det kommer producera i 50 år, utropade dåvarande olje- och energiministern Terje Søviknes i en intervju med Sveriges radio. Ytterligare 50 år av norsk olja. 15 miljarder investerade kronor som ska tjänas igen. Ingen snabb omställning, utan mer av samma sak. Om världen håller på att göra sig av med fossila bränslen så glömde någon att berätta det för norska oljeministrar och andra fossilbaroner. Det finns ju positiva signaler. Solenergi byggs ut och blir billigare, även om andelen ännu är försvinnande liten. I Sverige produceras en imponerande andel av elektriciteten fossilfritt. Plötsligt kan ingen biltillverkare stå utan ett elbilsprogram utan att framstå som lite bakom flötet. Men klimatet påverkas inte av hur mycket fossilfri teknik som läggs till, bara av hur mycket fossil förbränning som tas bort. Som någon sa: Klimatdebatten låter som någon som försöker banta genom att dricka fler och fler lightläsk till sina burgare. Det finns inte något scenario där klimatfrågan går åt rätt håll samtidigt som Preem får igen sina pengar och Norge drar in de 900 miljarder norska kronor som Johan Sverdrup-fältet väntas ge. Det är antingen eller. Oljan, kolet och gasen behöver ligga kvar under jord. I slutändan spelar ingenting annat någon roll. En vanlig förhoppning är att teknikutvecklingen ska pressa priset på alternativ energi tills det inte är värt att syssla med fossila bränslen. Norska staten vet så klart detta. Därför betonar man hur billig den nya oljan blir att ta upp, så lönsamheten består även om oljepriset rasar eller andra energislag blir mer konkurrenskraftiga. Preems chefer vet det också. Ändå är de beredda att satsa miljarder på att vi kommer köra på ungefär som vanligt. Att allt prat om omställning mest är för syns skull – en plan vi lajvar att vi menar allvar med, när inget egentligen tyder på en vändning. Jag säger inte att det är så, men vi verkar i alla fall inte ha skickat någon annan signal till fossilindustrin. – Om inte vi gör det så kommer någon annan att göra det, säger Preemraffs vd Peter Abrahamsson till SVT i en uppgiven dödsdans för klimatet. Möjligen har de fel. Kanske är de som filmtillverkande Kodak, som såg fotograferingens digitalisering komma men inte klarade att anpassa sig. Rörelsen för att ta bort investeringar från fossilindustrins företag har redan flyttat stora summor till mindre apokalyptiskt sinnade branscher. Shell har flaggat för att det kan bli ett riktigt problem. Antingen så genomskådar fossilbaronerna omvärldens bluff, eller så vet de inte vad de gör när de bollar sina miljarder. Allt vi kan hoppas på är det senare, att de är på väg rakt in i en återvändsgränd, att de gör dåliga affärer och framstår som historiska förlorare.


Så blir nya ”Veckans brott” – utan GW

Summary: När den nya säsongen av SVT-programmet "Veckans brott" drar i gång ska tomrummet efter experten Leif GW Persson fyllas med en ny expertpanel. – Det blir ett möte mellan olika professioner inom krimvärlden som jag tror kommer att öka kunskapen ännu mer, säger programledaren Camilla Kvartoft.

Först lades programmet ned. Sedan gjorde SVT en helomvändning och på torsdag är "Veckans brott" tillbaka i rutan. Då får Camilla Kvartoft sällskap i studion av en ny expertpanel bestående av Johanna Björkman, advokat och expert inom rättslig bevisning, John Franco, polis i Stockholm, och Christoffer Carlsson, kriminolog och deckarförfattare. – När vi väl bestämde oss för att fortsätta med "Veckans brott" så var det ganska självklart att inte försöka ersätta Leif GW Persson rakt av. Han är så pass unik att det var bättre att i stället skapa någonting nytt, säger Kvartoft. När Leif GW Persson lämnade SVT gick han inte i tv-pension, utan tog i stället med sig programformatet till TV4 och programmet "Brottsjournalen". Den rutinerade profilen höjde även ett varningens finger mot SVT och sade att ett kriminalprogram med fler än en expert blir "rörigt", men det är ingenting som Camilla Kvartoft är orolig för. – Det ska bli ett möte mellan olika professioner inom krimvärlden. Här kommer det att sitta en polis, en jurist och en kriminolog som ger sina olika infallsvinklar på brotten som tas upp i programmet. Det tror jag kommer att öka kunskapen ännu mer, säger hon. I år kommer "Veckans brott" dessutom att fokusera mer på människorna bakom brotten, vad som får vissa personer att bli kriminella och hur de värsta brotten kan förklaras ur ett rättspsykiatriskt perspektiv. Ett återkommande inslag blir därför psykiatrikern Niklas Långström som ska analysera några av de värsta skurkarna i svenska filmer. Nya "Veckans brott" får premiär i SVT1 den 10 januari. Läs också: ”Veckans brott” fortsätter – men utan Leif GW Persson


Dagens skiva: The-Dream satsar på kåtheten och förintar all genans

Summary: Som om han ville ta igen för förlorad tid ger The-Dream ut trippelalbumet ”Ménage à trois: Sextape vol 1, 2, 3” och satsar allt på ett kort: den gränslösa kåtheten.

Artisten, låtskrivaren och producenten Terius ”The-Dream” Nash har ett privatliv som påminner om Ingmar Bergmans. Under de senaste femton åren har han gått igenom två skilsmässor, gift sig tre gånger och fått åtta barn med fyra kvinnor. Samtidigt har han jobbat hårt och skapat hitlåtar som Rihannas ”Umbrella” och Beyoncés ”Single ladies”. Hur han utöver detta har hunnit med en egen solokarriär är imponerande, men säger också något om hur rastlös The-Dream är. Solokarriären har varit lika trasslig som privatlivet. Men tre dagar innan julafton släppte The-Dream sitt sjätte album, ”Ménage à trois: Sextape vol 1, 2, 3”. Som titeln antyder är det ett trippelalbum (totalt fyrtio låtar!) och konceptet är sex av det snuskigare slaget. The-Dream tycks vilja ta igen för förlorad tid – hans fans har de senaste åren frustrerats av ständiga förseningar och kompromisser. Albumet ”Love affair” släpptes aldrig, och av ”Crown jewel” släpptes bara en ep med en handfull av skivans låtar. The-Dream har inte varit en av r&b-scenens framträdande artister sedan 2010-talets gryning. Nu är det skymning och han rusar in för att satsa allt på ett kort: den gränslösa kåtheten. Likt The Magnetic Fields på ett annat trippelalbum, mästerverket ”69 love songs”, vill The-Dream utforska sitt ämne från så många olika vinklar som möjligt. Med över två och en halv timmes musik blir dock kalaset ganska utmattande. Att The-Dream har valt att inte anlita en enda gästartist och sköter produktionen själv tillsammans med den gamle vapendragaren Los da Mystro på nästan alla låtar gör musiken homogen, men också lite enformig. Ändå är dessa tre ”Sextapes” det mest intressanta som The-Dream har släppt sedan skilsmässoalbumet ”1977”. Han väljer nämligen att gå så långt som möjligt från att försöka göra hitlåtar, i stället fokuserar han på att vara öppenhjärtig, för att inte säga självutlämnande. Den mörka och distanslösa libido som tidigare visat sig i enstaka låtar som ”Panties to the side” och ”Fuck my brains out” får nu fritt spelrum, all genans är förintad. Och den överväldigande mängden likartade låtar gör att skivan känns mer designad som en spellista än som ett traditionellt album, mer anpassad för modern musikkonsumtion med andra ord. Men rent konstnärligt har The-Dream inte gjort en skiva för samtidens popklimat, han har gjort en för sovrummet i sitt eget huvud. Såhär personliga och ickeängsliga albumprojekt är r&b-musiken sannerligen inte bortskämd med.   Läs fler musiktexter av Nicholas Ringskog Ferrada-Noli, till exempel om hur hiphopproducenter som Swizz Beats och Mike Will Made-It gör sig själva till varumärken.


Katarina Frostenson har överlämnat sina krav – är ”beredd att ta strid för sin heder”

Summary: Katarina Frostenson har nu inkommit med sina krav till Svenska Akademien. Hon öppnar för att frivilligt lämna institutionen – men kräver ersättning för att kunna försörja sig och fortsätta som lyriker.

Katarina Frostensons krav framkommer i en skrivelse som advokat Per E Samuelson under måndagen lämnat till Svenska Akademien. Där framgår att Frostenson är villig att lämna Akademien frivilligt men att ”det måste ske på sådana villkor att hon kan försörja sig och fortsätta sitt värv som lyriker”. – Hon vill ha en ersättning för utebliven inkomst kan man säga, men inte ett skadestånd för det avtalsbrott som Akademien har begått mot henne, säger advokat Per E Samuelson till TT. Den summa som Frostenson kräver för att lämna framgår inte av den skrivelse som DN tagit del av. Per E Samuelson motiverar det med att förlikningsförhandlingar inte ska ”föras i media”, skriver han i ett mejl till DN. I skrivelsen till Akademien framkommer dock att institutionen tidigare under hösten beslutat att Frostenson ska få ett arvode på knappt 13.000 kronor i månaden tills vidare, samt betalning för ett juridiskt biträde och fortsatt hyresreduktion på sin bostad. Frostenson och hennes advokat anklagar i sin skrivelse Akademien för avtalsbrott, eftersom man anser att institutionen på flera punkter brutit mot de förpliktelser man har gentemot en ledamot. ”Hennes anseende som yrkesmänniska har lidit irreversibel skada”, står det att läsa i dokumentet. ”Att bli behandlad så internt och i media skadar självfallet anseendet även om angreppet är obefogat”, skriver Samuelson till DN. Frostensons advokat uppger i sin skrivelse till Akademien att det sätt som ledamoten behandlats av institutionen sedan november 2017 varit ”alltigenom felaktigt” och menar att hon är ”beredd att ta strid för sin heder”. Att hon trots det öppnar för att lämna institutionen beror, enligt skrivelsen, på att hon är ”mån om att inte ställa sig i vägen för återupprättandet av Akademiens förtroende, även om hon är helt oskyldig till det inträffade”. Per E Samuelson har tidigare sagt till DN att han anser att den kompletterande utredningen ”lider av uppenbara och oursäktliga brister” och att advokatbyrån som utfört utredningen ”drar slutsatser bara utifrån ena partens uppfattning att Frostenson ska uteslutas”. DN var tidigare under måndagen i kontakt med Svenska Akademiens ständige sekreterare Anders Olsson. Han hade då inte fått information om Frostensons förslag, men senare under dagen uttalar han sig för TT: – Det är utmärkt att det kommer in ett förslag. Men det är ingenting som jag kan kommentera i dagsläget. Jag måste tala med advokaterna och ledamöterna om hur man ska se på det först, säger Anders Olsson, och svarar sedan på frågan om när man kan fatta beslut. – Vi måste diskutera det nu i veckan. Men det är viktigt att det förankras i Akademien på ett riktigt sätt. Vi har vårt första ordinarie möte den 17:e, det är inte säkert att vi kan komma till ett beslut innan dess. Annars får vi försöka komma till ett beslut per capsulam, alltså via mejl. Skrivelsen från ledamotens advokat innehåller samtidigt flera nya detaljer kring hur samtalen mellan Anders Olsson och Katarina Frostenson har fortlöpt under hösten. I skrivelsen citeras bland annat ett sms från den 1 september då Olsson (som tidigare under året röstade för att Frostenson inte skulle uteslutas) skrev till Frostenson: ”Vi vet att du blev mycket orättvist behandlad under den gångna vintern och våren. Du borde ha fått juridiskt biträde och fått möjlighet att själv komma till tals”, skrev han enligt skrivelsen. Dessutom citeras ett mejl från den 4 oktober 2018, samma kväll som Akademien röstat igenom den resolution där man uppmanade Frostenson att frivilligt avgå. Mejlet innehåller, förutom information om arvodet till Frostenson, en skrivning där Olsson framhåller att det är tal om ett ”yttersta nödläge där Akademien hotas av sönderfall”. Efter att resolutionen röstats igenom den torsdagskvällen lyckades Svenska Akademien besluta om inval av två nya ledamöter. Anders Olsson har i tidigare intervjuer beskrivit att det var beslutet kring Frostensons framtid som förhindrade institutionen från att ”gå under”.


Författaren Thomas Erikson utsedd till Årets förvillare 2018

Summary: ”Omgiven av idioter” har varit en av de senaste årens mest säljande fackböcker i Sverige. Nu utser föreningen Vetenskap och Folkbildning dess författare Thomas Erikson till Årets förvillare 2018.

Thomas Erikson har enligt Vetenskap och Folkbildning ”lyckats vilseleda en stor del av det svenska folket att tro på ren pseudovetenskap och grova psykologiska förenklingar”. Därför utses han till Årets förvillare 2018, en utmärkelse som föreningen delat ut sedan 1987. Föreningen motiverar sin utmärkelse med att Thomas Erikson ska ha låtit påskina att hans personlighetsteori har gott vetenskapligt stöd och att han besitter kompetens inom psykologiområdet. Teorierna kan i vissa fall ha legat till grund för personalpolitiken på företag: ”Spridningen av Eriksons ”läror” har också skapat en jordmån för mindre nogräknade aktörer att sälja in helt ovetenskapliga personlighetstest av liknande typ till ett stort antal företag och organisationer. Psykologer har under året med bestörtning fått rapporter om att personal runt om i landet utsatts för test baserade på de villoläror Erikson sprider”, skriver Vetenskap och Folkbildning i offentliggörandet. Läs mer: ”I värsta fall kan ’Nyhetsmorgon’ bidra till psykisk ohälsa” ”Omgiven av idioter” delar in människor i röda, gröna, gula eller blå idealtyper, baserat på personlighet. På Hoi Förlags hemsida uppges att boken har en vetenskaplig bakgrund och att den ger ett konkret hjälpmedel för att förstå de viktigaste skillnaderna mellan olika kommunikationsstilar. ”Omgiven av idioter” kom ut 2014 och blev den mest sålda pocketboken i Sverige 2017. Den har sålts till 40 länder och översatts till 19 språk. Sedan dess har Thomas Erikson följt upp boksuccén med ”Omgiven av psykopater” (2017), ”Omgiven av dåliga chefer” (2018) samt ljudboken ”Omgiven av latmaskar” (2018). Magasinet Filter publicerade i somras en uppmärksammad granskning av Thomas Eriksons färgläror. I DN omskrevs nyligen hans bok ”Omgiven av dåliga chefer” av Jonas Mosskin, organisationspsykolog. Vetenskap och Folkbildning delar också ut utmärkelsen Årets folkbildare. I år går utmärkelsen till SVT:s ”Fråga Lund” för att programmet ”med hjälp av forskare och andra experter inom olika ämnesområden på ett lättillgängligt sätt besvarar tittarfrågor kring forskning och vetenskap”.


Teater hängde ut recensents nummer på scen

Summary: Turteatern i Stockholm ber om ursäkt efter att man lämnat ut en kritisk recensents privata telefonnummer från scenen. – Det här ett bottennapp, ett lågvattenmärke, säger Margareta Sörenson, styrelsemedlem i Svenska Teaterkritikers Förening.

Aftonbladets kritiker Cecilia Djurberg kallade Turteaterns föreställning ”Vikingarna på Helgeland” för haveri och outhärdligt internskämt i en sågning. På teaterns sista föreställning på nyårsafton bestämde sig ensemblen för att hämnas. Under en auktion där föremål från föreställningen ropades ut hölls en skylt upp med Djurbergs skyddade nummer. Publiken uppmanades att swisha ”en missnöjd kritiker”, rapporterar SVT:s Kulturnyheterna. Margareta Sörenson, styrelsemedlem i Svenska Teaterkritikers Förening och ordförande i The International Association of Theatre Critics, är starkt kritisk till utspelet: – Det här ett bottennapp, ett lågvattenmärke, att Turteatern gjort detta. Det var verkligen jättedumt, men nu har teatern bett om ursäkt och backar totalt. I det här fallet är det inte två kritiker som är oense om föreställning utan en ensemble som vänder sig mot en enskild kritiker. – Det är väldigt beklagligt. Det finns en förtroendefull relation mellan kritikerkåren och scenkonsten i Skandinavien sedan väldigt länge, man kan utbyta åsikter och tycka olika vilket är bra för både teatern och publiken, understryker Margareta Sörenson. Aftonbladets kulturchef Åsa Linderborg beskriver spridningen av telefonnumret som ett grovt övertramp. – Det är otroligt oprofessionellt att en fri teatergrupp med statlig finansiering använder sitt fria ord för att försöka tysta en kritiker, säger hon till Medievärlden. I en intervju med SVT:s Kulturnyheterna betonar Cecilia Djurberg de särskilda riskerna med att sprida telefonnummer: – Det är ytterst obehagligt att man lämnar ut en journalists telefonnummer i den här verkligheten som vi lever i. Den som gjorde det här har ingen aning om ifall jag har en hotbild emot mig, säger Djurberg. Djurberg liknar även, i en kommentar till Medievärlden, teaterns agerande vid trakasserier som nazister eller andra som försöker tysta journalister använder. Ett agerande som kan leda till att hon utsätts för stalkers. ”Är det där vi är nu? Brunhögermetoder som hämnd för negativ kritik? Behöver jag vara orolig nästa gång jag recenserar Turteatern?”, skriver Cecilia Djurberg vidare på Facebook. Turteaterns konstnärliga ledare Marie Nikazm Bakken ber nu Djurberg om ursäkt i ett mejl till SVT:s Kulturnyheterna: ”Jag inser allvaret med att sprida en journalists telefonnummer inom ramen för föreställningen speciellt då journalister i dag är en alltmer utsatt grupp, och jag är uppriktigt ledsen för mitt misstag.” DN:s Jacob Lundström recenserar ”Vikingarna på Helgeland”


Elin Unnes: Joan Jett exponerade dubbelmoralen kring flickor och sex

Summary: Som 13-åring fick Joan Jett höra att flickor inte spelar rock ’n’ roll – hon lyssnade inte. Elin Unnes skriver om en mästerlig rockgitarrist som nyligen fyllt 60 år.

När Joan Jett var 13 år fick hon en elgitarr i julklapp. Hon hade aldrig spelat gitarr tidigare och satt och malde på låga E-strängen så maniskt att hennes föräldrar till slut skickade henne till en gitarrlärare, bara för att få lite ro. Jett tog med gitarren och en mental bild av sin idol, Suzi Quatro från rockbandet The Pleasure Seekers (som bland annat gjort odödliga ”What a way to die”), och gick till gitarrskolan för att lära sig spela rock 'n' roll. Lektionen gick snabbt, hennes gitarrlärare hade bara ett tips: ”Flickor spelar inte rock ’n’ roll.” Och på det sättet börjar en av rockhistoriens största berättelser. Händelsen inleder dokumentären ”Bad reputation”, som handlar om Joan Jetts rock och leverne. Och det intressanta är egentligen inte gitarrlärarens avighet i sig – folk som är trötta på sina jobb kommer alltid att säga nej till övertända tonåringar. Det intressanta är formuleringen. Han sa inte, som vissa andra, ”Flickor kan inte spela gitarr”. Det här var ju trots allt en gitarrlärare, en skolad man. Förmodligen hade han lyssnat både på Elizabeth Cottens egenartade plockande, Joni Mitchells sofistikerade folkmusikgitarr och Karen Daltons hjärtskärande, tolvsträngade spel. Han sa inte ens ”Flickor spelar inte elgitarr”. Var han det minsta historieintresserad hade han hört Sister Rosetta Tharpes extatiska elgitarr-gospel och kanske till och med Sister Ola Mae Terrells självlärda sydstatstwang. Problemet var rock ’n’ roll, och genrens alla insinuationer: sex, aggressivitet, kulturell rörlighet, saker som sprängs. Eller kanske var han bara lite synsk, och hade på känn att så fort Jett hade lärt sig spela skulle hon använda rocken för att på ett brutalt sätt exponera den djupa, skadliga dubbelmoral som finns kring flickor och sex. Med sig på äventyret hade Jett bandet The Runaways. Första gången jag hörde deras debutskiva satt jag i sängen med benen i kors och hakan i knät. Jag konstaterade (tack vare de praktiska åldersangivelserna på skivans baksida) att de som spelade på skivan var i min egen ålder. Lita Ford var den enda som hunnit fylla 17. Joan Jett ser ungefär ut som en barnversion av Ulrike Meinhof. Kort därefter skaffade jag mig en pin med förkortningen WWJJD – en uppdaterad version på den kristna amerikanska minnesramsan ”What Would Jesus Do?” men med Joan Jett i rollen som Messias. 20 år tidigare, när skivan faktiskt kom ut, var folk mindre hänförda. Bandet möttes av förakt och hån, från publik och press som borde vetat bättre. Verbala attacker övergick i misshandel, vuxna personer i deras närhet gjorde sitt bästa för att stjäla deras pengar och manipulera dem. The Runaways kraschade och brann. Och Joan Jett kunde aldrig mer starta ett band med kvinnliga musiker eftersom de omedelbart skulle bli jämförda med The Runaways. Och eftersom The Runaways föddes under så pass speciella omständigheter, långt innan Joan Jett visste att folk skulle komma att kasta bilbatterier på henne när hon stod på scenen, var risken stor att det nya bandet skulle framstå som lite blekt om nosen. Snipp snapp snut. Och så vidare. Men Joan Jetts liv är så klart ingen snyfthistoria. Hon startade Joan Jett & the Blackhearts, fick monsterhits och verkar, enligt intervjun i ”Bad reputation”, fortfarande kunna unna sig att leva livets glada dagar. I dokumentären blir det också tydligt att hon, framför allt annat, är just en mästerlig rockgitarrist. Hennes bästa låtar är ofta covers, men spelade på ett unikt sätt: rytmiskt, aggressivt, nonchalant. När Jett själv tog rollen som gitarrlärare och gav en snabblektion till Kristen Stewart, som spelade Jett i filmen ”The Runaways”, hade hon också bara ett enda tips: ”Pussy to the fucking wood.” När jag sett klart ”Bad reputation” plockar jag fram The Runaways debutskiva, och skrattar till när jag ögnar igenom låtlistan. Där finns ytterligare ett lager av betydelse, ytterligare ett obstinat skämt, en ytterst intern flaskpost från Jett till den allra första person som misslyckades med att fälla krokben för rockstjärnan hon skulle bli. Den sista låten på första sidan är en cover på en låt av The Velvet Underground. Svårare än så var det inte för flickor att spela ”Rock & roll”. Elin Unnes: Wendy O. Williams blir spöklikt mer levande för varje år


Bokrecension: Gösta Werners liv speglar svensk filmhistoria

Summary: Gösta Werner skrev den första svenska avhandlingen i filmvetenskap, men arbetade också för Nazitysklands filmbolag. I sin bok om honom återupptäcker Emil Stjernholm en kontroversiell pionjär och kastar nytt ljus på svensk filmhistoria, skriver Maaret Koskinen.

Vid disputationerna i filmvetenskap på Stockholms universitet kunde man i årtionden – från 1980-tal till långt in på 00-talet – räkna med att åtminstone en fråga skulle ställas från åhörarna. Gärna med sarkastisk udd, inlindad i skenbart gentlemannamässiga vändningar på omisskännlig lundensiska. Jag vet. Jag var själv en av många som träffades när det en gång begav sig. Frågeställaren själv var lika gentlemannamässig, i oklanderlig kostym, höknäst skarpskuren och med uråldrig, genomborrande blick där han satt långt fram i auditoriet. Och uråldrig var han, Gösta Werner, när han gick bort 2009 vid 101 års ålder, efter ett långt liv i filmens tjänst. Så hann han också med en hel del. Medgrundare av Lunds studenters filmstudio 1929, från mitten av 1930-talet journalist i bland annat Filmjournalen, medgrundare till Filmpublicisternas förening 1937, kontroversiell uppdragstagare för det tyska filmbolaget Ufas svenska filial under andra världskriget, 1945 redaktör för branschtidningen Biografbladet, som under hans ledning förvandlades till ett kvalificerat forum för filmkritik, med Bonniers Litterära Magasin som förebild. Dessutom blev Werner prisbelönt regissör för den numera kanonförklarade experimentfilmen ”Midvinterblot” (1945) tillika långfilmsregissör, men främst en produktiv regissör av beställningsfilm, däribland succén ”Att döda ett barn” (1952) efter Stig Dagermans litterära förlaga – för att sedan i mogen ålder bli den förste att doktorera i det nyetablerade ämnet filmvetenskap 1971 på en avhandling om Mauritz Stillers filmer. För att inte nämna författandet av ett par dussin böcker. Vid närmare eftertanke är det underligt att det dröjt så länge innan någon sett potentialen i att granska detta livsöde ur akademisk synvinkel. Desto mer tacksamt då att Emil Stjernholm disputerat på avhandlingen ”Gösta Werner och filmen som konst och propaganda” (Mediehistoriskt arkiv, Lunds universitet), dessutom på svenska, också det en raritet att vara tacksam över i dessa dagar. Det Stjernholm riktar in sig på är hur Werner varvade teori med praktik, journalistik och forskning med uppdrag i filmindustrin, på ett sätt som med tiden blivit alltmer sällsynt med den tilltagande professionaliseringen av respektive områden. Han var alltså i ordets rätta bemärkelse pionjär och tidig spelare på det filmkulturella fältet. Nu kan Bourdieus fältbegrepp tyckas uttjatat men är i det här fallet välfunnet, eftersom det inte används på ett redan ”färdigbildat” kulturfält, där olika välkända kontrahenter strider om utrymmet. Här används begreppet istället på ett filmens fält i vardande, och hur Werners strategiskt positionerar sig (eller far fram, frestas man säga) inom fältets olika områden: ena stunden samlar han kulturellt kapital inom teori (filmdebatt, skriftställarskap), i den andra inom praktik (produktion, regi mm), kompetenser som – ironiskt men logiskt nog – till slut hamnar i konflikt med varandra. Det Stjernholm visar är att Werner var en nyckelfigur i och för den tid då det svenska filmkulturella fältet formerades och, inte minst, att hans utvecklingskurva både som skribent och filmare säger något om framväxten av filmkulturen i Sverige och dess olika institutioner i stort. Werner används alltså som ett slags prisma för att få syn på samspelet mellan individ och samhälle: hur samtiden, den historiska situation och institutionella praktiker formade honom, medan han i sin tur formade dem. Särskilt vikt läggs på den tidiga filmstudiomiljön i Sverige, en understuderad del av filmvetenskapens förhistoria, vilket Stjernholm med rätta påpekar. Men stort fokus läggs också på det faktum att Werners väg in i filmbranschen gick genom det av nazisterna kontrollerade Ufa, som under andra världskriget bildade en svensk produktionsenhet för journal- och kortfilmer i Stockholm, där Werner kom att arbeta bland annat med lokala inslag till deras journalfilmer. Med fascinerande detaljrikedom utifrån bland annat Werners digra personarkiv, både kring det som sparats och det som på ett misstänkt vis saknas, konstaterar Stjernholm att Werner var en viktig aktör i propagandakriget på svenska filmdukar. Inte oväntat kom detta att prägla bilden av hans filmskapande för lång tid framöver. Inte minst ”Midvinterblot” blev en vattendelare, av somliga anklagad för att sprida nazistiskt tankegods, av andra hyllad den för sitt djärva formspråk. Till de senare hörde författaren Peter Weiss, som även han var experimentfilmare. Samtidigt söker Stjernholm undvika det som av historiker kallats ”presentism”, det vill säga att det förflutna främst förklaras med utgångspunkt i samtida värderingar. Snarare visar han, utan att för den skull ursäkta något, på motsägelserna, paradoxerna och ambivalensen i Werners förhållande till Nazitysklands aktiva kulturpolitik i Sverige. I hög grad tycks det ha handlat om en karriärism och en pragmatism gränsande till opportunism, inte olikt den Zarah Leander anklagats för. I Werners fall fanns dessutom en djupgående esteticism som under modernistisk fana tycks ha ursäktat både det ena och det andra. Betänk hans djupa beundran för rysk, propagandistisk filmkonst och resa till Sovjet och filmbolaget Mosfilm på initiativ av den sovjetiska turistbyrån 1936. Det är en politisk ambivalens som Stjernholm spårar ända tillbaka till Werners medlemskap i en radikal studentklubb i Lund, präglad av konservativ, samhällsbevarande vurm uppblandad med allmänna vänstersympatier (för övrigt plantskola för framstående socialdemokrater som Tage Erlander och Ernst Wigforss). Även när Stjernholm studerar Werner som regissör fokuserar han på kontext snarare än att framhålla honom som bortglömd auteur. Och det är onekligen fascinerande hur Werner orienterade sig i rekordårens Sverige och nu propagerade för välfärdsstaten. För under 1950-talet, då film blev föremål för stort intresse från både statliga myndigheter, privata företag och olika intresseorganisationer, blev Werner en av de flitigaste regissörerna av beställningsfilm. Det var för både storföretag (SJ, Gustavsberg) och ideella organisationer (Rädda Barnen), och talande nog var den kritikerrosade ”Att döda ett barn” en informationsfilm för ett försäkringsbolag. Werner fick alltså, i likhet med numera kanoniserade kolleger i andra länder (Joris Ivens, Dziga Vertov, Robert Flaherty) sitt huvudsakliga konstnärliga utlopp i beställningsfilmen. Emil Stjernholm har åstadkommit en både bred och i allra bästa bemärkelse nördig studie (talande nog är noterna över hundra sidor, rena julafton för kalenderbitare), och har med råge lyckats med sitt uppsåt: att utifrån en kultursociologisk ansats visa hur Gösta Werners livskurva speglar den svenska filmkulturens utveckling från periferi till centrum, från oetablerad till institutionaliserad – och i samma stund kasta ljus på en negligerad svensk filmhistoria bortom spelfilmen. Om skribenten Maaret Koskinen är professor emerita i filmvetenskap och tidigare filmkritiker Dagens Nyheter.


KGB-räd mot vitryska PEN

Summary: Belarusiska PEN i Minsk stormades natten till i går av KGB. Det ökade våldet mot oliktänkande är ett tecken på regeringens desperation, tror man på systerorganisationen i Sverige.

Regimen i Vitryssland med presidenten Alexander Lukasjenko trappar efter valet upp våldet mot den politiska oppositionen. På onsdagkvällen bröt sig den hemliga polisen in hos belarusiska PEN i centrala Minsk efter att först ha stängt av elektriciteten när de vägrades att bli insläppta. Bland annat konfiskerades teknisk utrustning. Tidningen Nasjaniva, som PEN delar lokaler med, fick se sina datorer beslagtagna. Det är okänt hur många de civilklädda poliserna var, men de kunde inte visa någon order om husrannsakan och inte uppge något syfte med operationen. Senare på natten genomfördes en husrannsakan hemma hos PEN:s vice ordförande. PEN i Minsk skickade ett nödrop till sin svenska systerorganisation. – PEN har hållit en låg profil i Vitryssland under presidentvalet och inte anklagats förut av myndigheterna. Därför känns det oroväckande när man nu griper vilt omkring sig mot kulturarbetare och opinionsbildare. Det är fullständigt oacceptabelt, säger svenska PEN:s internationella sekreterare Ola Wallin. ”Det som sker i ett europeiskt land vars huvudstad ligger endast åttio mil från Stockholm leder tankarna till de mörkaste kapitlen i nittonhundratalets historia. Detta måste få kännbara politiska och ekonomiska konsekvenser”, skriver svenska PEN i en protest mot räden mot organisationens lokaler i Minsk. Den tidigare statliga repressionen har bytt taktik efter valet den 19 december. Från att ha varit ekonomisk där personer plötsligt och utan synlig anledning sparkats från sina anställningar har den övergått i rått våld. Under valdagen hindrades tiotusentals upprörda demonstranter som protesterade mot valfusket av kravallpolis från att storma regeringsbyggnaden. Sju hundra greps, däribland den förre PEN-ordförande Vladimir Nekljajev som häktades efter att han misshandlats. – KGB, som hemliga polisen i Vitryssland fortfarande kallas, har gått tillbaka till 1900-talets hårdföra diktaturmetoder. Det är länge sedan en regering gav sig på anhöriga till de gripna, som nu sker. Förmodligen är det ett tecken på desperation, säger Ola Wallin. Svenska PEN startade 1922 PEN finns i 105 länder och är en organisation för försvar av yttrandefrihet och litterärt utbyte länder emellan. Man sysslar inte med partipolitik. International PEN grundades 1921 i London av en grupp författare med Mrs C A Dawson Scott, John Galsworthy, Joseph Conrad, H G Wells och G B Shaw i spetsen. Svenska PEN är en av organisationens äldsta klubbar. Varje år uppmärksammas fängslade författares dag. Sedan 1985 har Svenska PEN årligen utdelat Tucholskypriset eller Tucholskystipendiet till en förtjänt författare som lever i exil eller under hot i sitt land som en följd av det litterära arbete hon eller han har utfört. Wikileaks stödjer Lukasjenka I går rapporterade DN Kultur att Wikileaks talesman i Vitryssland stödjer presidenten Aleksander Lukasjenka, som härskat oinskränkt sedan 1994. Talesmannen, Israel Shamir, hävdade att det finns en vitrysk dossier på flera tusen sidor i Wikileaksdokumenten.


Sverker Lenas: Därför drömmer de rika om att vara Robin Hood

Summary: I julens USA sprider sig givmildheten bland de allra rikaste. Bill Gates och Warren Buffet vill likt Karl-Bertil Jonsson tända ”små tomtebloss av vänlighet”. Samtidigt ökar klyftan mellan dem som har och inte har, skriver Sverker Lenas.

I 35 år har Karl-Bertil Jonsson gjort sin humanitära julvandring i SVT. Men kanske är han särskilt aktuell just i år. När Karl-Bertils fader Tyko får höra sanningen om sonens utflykt i slumkvarteren säger han sig ha närt en kommunist vid sin barm, eftersom varuhusmagnaten ”Tyko Jonsson hörde till dem som tror att alla som frivilligt ger bort någonting är kommunister”. I dag verkar dock många av Tykos klassfränder tänka mer som hans samvetsömme spjuver till son. Fler jetsetkapitalister än Percy Barnevik uppsöker numera det globala samhällets skuggsida för att likt Karl-Bertil tända ”små tomtebloss av vänlighet”. Från julens USA rapporteras att givmildheten sprider sig bland de allra rikaste. Bill Gates och Warren Buffet har startat en rörelse där 50 dollarmiljardärer förbundit sig att använda merparten av sina förmögenheter till välgörande ändamål och har hittills fått med sig bland andra Facebookgrundaren Mark Zuckerberg. Bär superklassen i hemlighet på lika hjältemodiga Robin Hood-drömmar som Karl-Bertil Jonsson? Eller ägnar sig magnatsonen Karl-Bertil bara åt den traditionella välgörenhet som alltid blivit en del av de besuttnas självbild i tider av förråad exploatering? I en kärleksförklaring till ”Karl-Bertil Jonssons julafton” skrev Aftonbladets Åsa Linderborg för ett par år sedan att det svenska folkets mest älskade julsaga trots allt måste betraktas som ”ett välgörenhetsepos”: ”Om Karl-Bertil verkligen menade allvar med sin dröm att efterlikna Robin Hood skulle han i stället för att tjuva paket, ta nyckeln till pappas varuhus och öppna dörrarna på vid gavel: Ta vad ni behöver!”. Jag tycker i och för sig att Karl-Bertil skiljer sig något från den vanliga välgörenhetsmiljardären, eftersom han på paketen till de medellösa önskar God jul från ”en okänd välgörare”. Till skillnad från kapitalisten som hellre skänker gåvor offentligt än betalar skatt i anonymitet har Karl-Bertil uppenbarligen inget emot att verka i det fördolda, och därmed avstå från ett synligt intyg på sin egen humanitära förträfflighet. Men visst blir hans egenmäktiga julklappstransferering ändå verkningslös mot klassamhället. Det enda byrådirektör H K Bergdal förlorar är till exempel ”morbror Arturs tändstickstavla med Bodens fästning”, vilket han också blir hjärtligt glad över. Därmed skulle man kunna se en nutida inkarnation av Karl-Bertil Jonsson i den lika sympatiska som kvasiradikala Barack Obama, som även han brukar bli orättvist beskylld för att vara kommunist. Kanske hade även Obama en gång i tiden Robin Hood-drömmar, vilka tog sig uttryck i viljan att ta pengar från de rika och ge sjukvård åt de fattiga. Men som sittande president har han inte bara misslyckats med sjukvårdsreformen, som mest blev ett stimulanspaket till försäkringsbranschen och privata sjukvårdsaktörer, utan även försummat chansen att låta superklassen betala för sin egen finanskris. På randen till statsfinansiell avgrund accepterade Obama förra veckan en fortsättning på Bush-erans skattelättnader för de allra rikaste, medan de fattiga i gengäld fick ett litet ”tomtebloss av vänlighet”: förlängt understöd till de långtidsarbetslösa. Så ökar avståndet mellan de som har och de som inte har. Välgörenhet blir ena sidan av det mynt vars andra sida är de växande inkomstklyftor som skapade förutsättningarna för finanskrisen. Som bland andra kulturgeografen David Harvey har visat kan kapitalismens pågående konvulsioner förklaras utifrån snedfördelningen av de senaste decenniernas enorma produktivitetsökningar. I stället för att arbetarna fick del av den ökade effektiviteten, i form av höjda löner, lade kapitalägarna beslag på hela överskottet själva genom att plocka ut alltmer hisnande vinster, som sedan erbjöds den arbetande befolkningen i form av gargantuanska lån. Det är dessa krediter som utgör luften i de fastighetsbubblor som nu briserar, i land efter land. Därmed behöver man knappast vara marxist för att se en upptornande konflikt mellan å ena sidan den finanssektor som vill socialisera sina förluster, å andra sidan de regeringar som borde ha ett intresse av att försvara sina väljares frihet. Ekonomen Michael Hudson, som närmast kan beskrivas som en tillväxtorienterad socialdemokrat, menar att de pågående statliga räddningsaktionerna av banker just nu riskerar att skapa en situation där alla utom den rikaste procenten av befolkningen blir bankernas skuldslavar. Han kallar det neofeodalism – en finansialiserad och improduktiv ekonomi där allt överskott går till bankerna. Skillnaden är att neofeodalismens skatteindrivare inte längre kommer på häst med uppdrag frånkungen, utan kör Jaguar och agerar för det internationella bankkapitalet. Är det därför man ska söka skuldkrisens politiska hjälte i Karl-Bertil Jonssons pojkdrömmar om Sherwoodskogen? Medan folkvalda ledare över hela Europa – även socialister – verkar tävla om att bli försten ner i stålbadet förflyttas politikens reella spelplats från parlamentet till gatan: kravaller i Aten och Rom, studentuppror i London, demonstrationer i Dublin och Paris och strejk i Portugal och Spanien. När filmen ”Robin Hood” gick upp på vita duken i våras väckte det viss förvåning att Ridley Scott förlagt berättelsen till tidpunkten innan trikåkungen av Sherwoodskogen blev stråtrövare. Men genom att berätta om stråtrövaren in spe och den storpolitiska bakgrunden till hans öde säger Ridley Scott också något om vår tid. När berättelsen tar vid strider Robin i Kung Lejonhjärtas arme, på hemväg från ett utdraget korståg som har förbrukat de sista slantarna i kungens kista. Det är som desillusionerad krigsveteran han revolterar mot utsugningen av den engelska bondeklassen. Man kan inte låta bli att se de inledande scenerna som en bild för USA:s kreditfinansierade krig i Irak och Afghanistan, en viktig och ofta förbisedd orsak till den skenande statsskuld som det amerikanska folket förr eller senare kommer att behöva betala för, genom skatt eller inflation. ”Robin Hood” aktualiserar den tid som välfärdsmodellens progressiva skattesystem nästan förpassat till glömska, då skatter främst betalades av medellösa. Den extrema återkomsten för denna modell ser man i dag i Lettland, de svenska bankernas dåliga samvete och det internationella finanskapitalets krispolitiska föredöme, där den nyliberala regimen spänt åt svångremmen så hårt att ekonomin krympt med 20 procent. En platt skatt slukar 68 procent av lönen. Bankräntan äter upp det mesta av återstoden. Följden har blivit att över 12 procent av Lettlands befolkning nu arbetar utomlands, för att skicka hem pengar åt sina kvarvarande familjer. Det är denna IMF-designade medicin som nu skrivs ut åt Irland, Grekland och en rad andra skuldkrisande länder i Europa. Mot den bakgrunden kan Ridley Scotts medeltidsepos ses som en illavarslande allegori över den stålbadsvinter som står för dörren. Kanske visar filmen också på politikens begränsningar i en tid då ekonomin krymper. Den gode kung Lejonhjärta skildras som mer sympatisk än den onde prins John, på samma sätt som Obama verkar vara en trevligare prick än Bush, men med en krigs- och krispolitik som slår sönder rikets finanser antyder Scott att även goda härskare gärna tvingar fram svältkurer mot sin befolkning. Obama eller Bush, Blair eller Cameron, Persson eller Reinfeldt – oavsett skillnader i ideologisk framtoning verkar de ha utvecklat samma fader-son-relation till kapitalet som Karl-Bertil Jonsson till pappa Tyko. Visst kan de morska sig mot bankernas årliga julbonusar. Men att stoppa bonusarna? Att beskatta förmögenheterna? Inte vill man riskera att bankchefen blir lika julilsk som Tyko Jonsson. Tills det verkliga fadersupproret infinner sig lär krispolitiken stanna vid en och annan humanitär julvandring. Alltmedan parlamentet flyttar ut på gatan.


Riksdagen fick bilderbok i julklapp

Summary: Riksdagsledamöterna borde tänka mer på barns rättigheter. Med "Alla barns rätt. En bilderbok om barnkonventionen" vill författaren Pernilla Stalfelt öppna för samtal mellan barn och politiker.

– Jag hoppas att alla tar sig tid att läsa, gärna tillsammans med ett barn, säger hon. I år är det 20 år sedan Sverige ratificerade barnkonventionen. Därför ger Rabén & Sjögren tillsammans med författaren Pernilla Stalfelt riksdagen en bok med färgsprakande illustrationer av paragraferna. Tanken är att barnkonventionen alltid ska finnas i riksdagsledamöternas bakhuvud. – Vi har svårt att hinna lyssna på barnen, men böcker kan hjälpa till, säger Pernilla Stalfelt. Förra året var hon med på ett möte mellan barn och politiker i Serbien. Barnen fick berätta vilka problem de såg, och politikerna lyssnade. – Sådana möten är bra och behövs verkligen, även om det kan vara vardagliga problem, säger hon. "Alla barns rätt" riktar sig till 7-9-åringar. Men Pernilla Stalfelt tycker att även politiker utan barn ska bläddra igenom den. Är det svårt att ta till sig bilderna finns hela barnkonventionen i slutet av boken. – Det är mänskliga rättigheter, och de behöver vi alla tänka på. Det finns områden som Sverige skulle kunna bli bättre på, men hon tycker att det är ett bra land för barn. Hon tilltalas av att det finns mycket för barn och vuxna att göra tillsammans. – Vi står på en fantastisk grund och jag hoppas att politikerna vill bevara och utveckla den, säger Pernilla Stalfelt.


Så blev Andy Warhol en lady

Summary: Egentligen var det jag som inspirerade Andy Warhol, inte tvärtom, säger Christopher Makos, vars porträtt av konstnären i peruk nu ställs ut i Stockholm.

När den amerikanske fotografen Christopher Makos störtar in en stund försenad är han överallt samtidigt. Han överöser personalen på Fotografiska med beröm och extrafin choklad från West Village, plockar fram sin kamera och babblar förtjust om det vinterstockholmska ljuset och om en gayvigsel som plötsligt förändrade flygningen över Atlanten. Han har skägg, hatt och fyrkantiga glasögon och bär en beige linnekostym med stort fågel- och grentryck. – You know, det var egentligen Andy som lärde känna mig. Jag var på hans vernissage i mitten av 1970-talet och han hade hört talas om mig och sett mina bilder. Andy frågade om jag inte ville komma och jobba hos honom på The Factory. Jag var där nästan varje dag efter det. Det ledde till ett långt samarbete och vänskap männen emellan. År 1981 bestämde de sig för att göra ett projekt tillsammans. – Det skulle ha en historisk bakgrund, och vi tog avstamp i Man Rays bilder från 1921. Där avbildades konstnären Marcel Duchamp i klänning i serien ”Rrose Sélavy”. I Warholserien, som totalt omfattar nära 350 bilder, porträtteras konstnären i olika stadier av sminkning och peruker som förändrar hans utseende. Och just detta – det föränderliga utseendet – är vad bilderna handlar om. Inte i första hand könsöverskridande eller sexualitet. – Titta. Nyckeln till bilderna ligger i ögonen och händerna, säger Makos och går nära en av de femtio bilder som nu för första gången visas som en enhet. Där är Warhols ögon, verkligen nära, riktade rakt in i kameran. – Många på the Factory ville inte att han skulle göra det här, de trodde att det skulle skada bilden av honom. Christopher Makos, själv tjugo år yngre än Warhol, menar att han lärde sig affärsmässighet av honom, men att Andy Warhol inte var någon konstnärlig inspirationskälla. – Nej, det var nog tvärtom. Sanna Torén Björling sanna.bjorling@dn.se Utställningen ”Lady Warhol” på Fotografiska pågår till och med den 20 mars 2011.


Få lånar böcker i Nacka

Summary: Besökarna är många fler, men de lånar knappt några böcker. Nacka kommuns bibliotek sticker ut från mängden. Nästa år privatiseras de, som DN skrev i går.

Antalet besökare i Nackas folkbibliotek är långt högre än i riket i övrigt. Däremot är utlåningen betydligt magrare jämfört med riksgenomsnittet. Det visar siffror från Kulturrådet och Sveriges biblioteksförening. Så vad gör då det stora antalet besökare på Nackas bibliotek? Miljön är trivsam att sitta och läsa i, läsplatserna är upptagna av studenter när DN besöker Nacka Forums renoverade bibliotek, det finns en lekhörna för barn och kafé. – 2008 byggde vi om för att göra biblioteket så attraktivt som möjligt, och det lyckades! Nu vi har jättemånga besökare, men det svåra är att få folk att låna böcker, säger Kjell Arwe på Nacka Forums bibliotek. Kjell Arwe säger att privatiseringsbeskedet knappast kommer som en chock. – Det är bara en logisk konsekvens av den här idén om en prestationsbaserad budget, som delar in oss i fattiga och rika bibliotek, säger han. Prestationsbaserad budget innebär att ersättningen från kommunen bestäms av antalet besökare, utlåning och öppettider. Kraven har höjts, numera ska lånen stå för hälften av anslaget. Hur gör ni då för att få folk att låna mer? – Vi har tittat jättemycket på hur bokhandlarna gör. Vi har låga bord framme i entrén med böcker som det är tänkt att folk bara ska kunna ta i farten. Och där vi förut hade kopieringsmaskinen har vi nu ett pocketställ. – Förut kostade det 20 kronor att låna en film. Nu lånar vi ut filmer gratis. Och vi har slopat förseningsavgiften genom att göra en deal med låntagaren: Du slipper betala om du i stället lånar fem nya böcker. Om de sedan aldrig läser dem eller lämnar tillbaka dem med en gång, det spelar ingen roll, säger Kjell Arwe. På Nackas enda helt privata bibliotek hittills, Dieselverkstaden, förstår man inte riktigt oron över att biblioteken skulle bli utarmade om de plötsligt fick ett vinstkrav på sig. – Det är ju att fördumma låntagarna. Alla vill faktiskt inte ha lättsmälta deckare. Den mest efterfrågade boken är just nu Sigrid Combüchens ”Spill”. Vi sitter inte och går igenom bokförsäljningslistor. Vi tar in det som är efterfrågat, eller det som vi tycker borde vara det, säger Per Perstrand, som kallar sig ”biblioteksentreprenör” . – Vi vill fånga upp de som inte är vana biblioteksbesökare, som inte kan koderna eller blivit negativt bemötta. Vi fokuserar på kunden. Här är det ingen som hyssjar, man får dricka kaffe och man kan få tag i nya böcker i samma stund de kommer ut, säger Margareta Svanelid. Jenny Johansson jenny.johansson@dn.se fredrik söderling fredrik.soderling@dn.se


New York svänger till ett nytt beat

Summary: Stephen Sondheim och Jay-Z har från två olika håll skrivit det samtida soundtracket till New York. Och nu ger båda två ut självbiografiska böcker. Martin Gelin har läst dem på Manhattan.

Böcker Stephen Sondheim ”Finishing the hat” Knopf Jay-Z ”Decoded” Spiegel & Grau New York har fått en ny signaturmelodi. Det är inte längre Frank Sinatras ”New York, New York” som är det självklara ackompanjemanget när filmkameror zoomar in över Manhattans skyskrapor, utan numera förknippas den här staden mest av allt med ”Empire state of mind” med Jay-Z och Alicia Keys. Det var kanske på tiden. Hiphop har sakta men säkert tagit över New Yorks trottoarer och radiovågor de senaste decennierna. Besökare i New York verkar numera inte riktigt känna att de har anlänt förrän de hör en raplåt. För att ingen ska missa generationsskiftet rappar Jay-Z: ”I’m the new Sinatra”. Det är nog ingen som ifrågasättar det påståendet, men om det finns någon som haft lika stort inflytande över New Yorks soundtrack de senaste decennierna så är det möjligtvis Stephen Sondheim, som skapat stadens mest älskade Broadwaymusikaler. Den här hösten har Sondheim och Jay-Z skrivit var sin bok där de går igenom sina respektive livsverk. Om New Yorks historia skulle skrivas med sånger så skulle de se ut som dessa två böcker. I ”Finishing the hat” samlar Stephen Sondheim tre decenniers sångtexter i en tjock, matig och vacker soffbordsbok. Han berättar utförligt om idéerna och skapelseprocessen bakom sina musikaler – ”West side story”, ”Company”, ”A little night music” (som är löst baserad på Bergmans ”Sommarnattens leende”). Inte helt oväntat visar han sig vara en skicklig författare och en intressant kritiker som generöst delar med sig av åsikter om teater, litteratur, musik, poesi och den konstform som kombinerar allt detta. Hans musikaler hade premiär vid en tid då populära Broadwaylåtar kunde sprida sig till det folkliga medvetandet. ”Send in the clowns”, från ”A little night music”, vann en Grammy (den sista musikallåt som fått priset) och slog igenom långt utanför Broadway. I dag har den spelats in av mer än 500 artister. Sondheim påstår sig inte gilla en enda version (utom möjligen Barbara Streisands) och skriver lite irriterat att det aldrig var meningen att den skulle framföras i andra sammanhang än i en musikal. Dagens Broadwaymusikaler kan verka nostalgiska, men i New York existerar det förflutna och det samtida alltid sida vid sida. Tittar man ordentligt på skyltarna längs Broadway kan man få syn på namnet på butiken, restaurangen eller teatern som låg där för 20 år sedan. Just nu går en fin, lågmäld uppsättning av ”A little night music” på Broadway, och man kan höra Sondheims sånger i pianobarer över hela Manhattan (inte minst nu under högtidssäsongen, då varje hotellbar verkar polera och stämma om sin vita flygel och bjuda in någon lagom avdankad Broadway-sångare för att framföra standards och Sondheimballader på de sena vintereftermiddagarna). Om man tillbringar tillräckligt många år i tillräckligt många stadsdelar i den här staden hör man fortfarande Sondheim lika ofta som man hör Jay-Z. Jay-Z:s bok ”Decoded” är till formen nästan identisk med ”Finishing the hat”. Det är en personlig och självutlämnande berättelse om generationen som gjorde hiphop till masskultur, om att växa upp i Brooklyn på 1980-talet och om låtskrivandets utmaningar. Det verkar som om bokens lyxiga inramning – den är bland annat full av vackra bilder från Jay-Z:s inte så vackra hemkvarter i Brooklyn – liksom sänkt garden på rapparen, får honom att öppna sig och ge sig på ämnen som antingen är för känsliga eller för teoretiska för en poppig raptext. Han skriver att hiphop blev ett sätt att ta itu med känslor som inte gick att diskutera med kompisarna – ”sorg, saknad, rädsla, självförakt”. En populär hobby i hans hemkvarter var att välta sovande heroinister från parkbänkarna, ”på samma sätt som ungar på en bondgård välter kossor”. Hans pappa stack hemifrån när Jay-Z var liten, men lämnade kvar en enorm skivsamling som blev en språngbräda in i musikens värld. I brist på förebilder vände sig Jay-Z till pappas skivor och ”skapade min egen släkt”, genom att välja och vraka i musikhistorien: ”Vi kunde välja vilka förfäder vi ville ha. Rap tog kvarlevorna av ett döende samhälle och skapade något nytt. Våra pappor var borta, oftast för att de bara hade stuckit, men vi tog deras gamla skivor och använde dem för att bygga något eget.” Jay-Z förklarar att en målsättning med ”Decoded” är att få folk att förstå att hiphop är poesi, men frågan är om någon fortfarande behöver övertygas om det (jag skulle inte bli förvånad om det just nu skrivs fler avhandlingar om rappare än om poeter). Hans kärlek till ord verkar alltid ha varit gränslös – det var en råvara som var helt gratis, men som ändå kunde göra dig till kung. Som tonåring kunde Jay-Z:s hjärna plötsligt fyllas av verser och rim, vilket fick honom att rusa in på närmaste bodega och köpa ett par tuggummin så att han fick en brun papperspåse att skriva ner texterna på. Få musikstilar lägger lika stor vikt vid ord, rim och versformer som hiphop. Jay-Z:s minutiöst detaljerade analyser av sina egna rim är mer utförliga än Sondheims. Varje låttext ackompanjeras av ett tjugotal fotnötter. Som rappare är Jay-Z så exakt att han kan bygga en ordvits på att göra ett kommatecken ljudligt: ”I’m not a businessman/ I’m a business, man”. I ”Decoded” får han en chans att förklara alla de slanguttryck och dubbeltydiga ord som fyllt hans låttexter. När han rappar ”When the blocks come out/ I can wake up a small town/ Finish off the block/ Then I make my mall rounds” lyckas han få in två betydelser av ordet ”blocks” – först betyder det ”kokain”, sedan ”kvarter”. Som låtförfattare är Jay-Z och Sondheim överens om att det viktigaste med musik är hur det känns när man lyssnar på den, inte hur texten ser ut på papper. Båda böckerna hade kunnat bli ganska defensiva, ett slags försvarstal till populära sånger som inte alltid ser lika bra ut i skriven form. Men i stället har de båda skapat nyanserade, djupt självkritiska memoarer, där deras respektive mästerverk dissekeras mer detaljerat än någon kritiker lyckats med. Mellan raderna har de dessutom skrivit var sin briljant historik över två fascinerande tidsepoker i New York. Martin Gelin litteratur@dn.se


Johan Croneman: Debattresan

Summary: En grupp korrumperade, obegåvade filmkritiker styr alltså hela svensk films utveckling. Och framtid. Jösses.

Sverige skakades av en djup och genomgripande filmdebatt i förra veckan. Den varade söndag till torsdag, och avslutades med en mäktig diskussion i SVT ”Debatt”. Det var inte många av oss som sov den natten. Jag har skrivit filmkritik i 25 år, nu tvingades jag ifrågasätta fundamentet för nästan tre decenniers verksamhet. Söndag: Författaren och litterturkritikern Ulrika Kärnborg presenterar en teori i en krönika i Aftonbladet. Den går ut på att svensk film särbehandlas av svenska filmkritiker. Hon har ett (!) exempel, eftersom hon nyligen varit på bio och sett en medioker svensk film som enligt henne fått oförtjänt bra kritik, Andreas Öhmans ”I rymden finns inga känslor”. Loja och opportunistiska kritiker, menar Kärnborg, leder till mätta och oinspirerade kreatörer. Om orsakerna till svensk films uselhet har jag hört många teorier genom åren, men att det är kritikerna som ligger bakom var en helt ny en. Låt oss bena ut det en gång till: Eftersom kritiken är värdelös, så görs värdelös film. För att dölja detta faktum höjer de värdelösa kritikerna de värdelösa filmerna till skyarna. En grupp korrumperade, obegåvade filmkritiker (utan koll) styr alltså hela svensk films utveckling. Och framtid. Jösses. Torsdag: Skådespelaren Magnus Krepper tar bladet ifrån mun i en debattartikel på SVT:s hemsida. Han känner sig isolerad, han och de andra begåvningarna: ”Man är väldigt ensam i den här branschen, ensam om att tycka.” (Någon som har hört Krepper tycka till tidigare?) Han håller med Ulrika Kärnborg, riktigt om vad är inte helt glasklart. Magnus Krepper menar nämligen (tvärtom) att nyskapande film dissas hårt, mainstream hyllas. Filmkritikerna ser helt enkelt inte det nyskapande, eftersom de inte har ett tränat öga. Precis som Ulrika Kärnborg saknar han exempel (jag håller med om att det är lättast så); vilket nyskapande har vi missat, vilka fantastiska filmer har vi alla dissat? På bio? I tv? Och vilka skitfilmer får genomgående femmor?! Magnus Krepper menar att särarterna i svensk film och svensk tv, de begåvade regissörerna, de begåvade skådespelarna (Magnus Krepper), stoppas av byråkrater, giriga producenter – och blinda kritiker. Jag måste säga att jag är otroligt intresserad av hur denna konspiration gentemot all filmbegåvning ser ut, liksom jag är av Ulrika Kärnborgs science fiction-teori om att de svenska filmkritikerna styr filmbranschen. (Min teori: Svenska Filmkritikerförbundets nio aktiva medlemmar bestämde sig, på ett hemligt möte hemma hos Mårten Blomkvist, redan 1991 för att ta över hela ruljansen!) Torsdagens ”Debatt” bör ni själva följa på SVT Play, det blir lika klassiskt och banbrytande som 80-talets Studio S om videovåldet. En intellektuell batalj man aldrig kan glömma. Krepper var inte där, vi antar att han satt bunden med munkavle i en skrubb utanför studion.


Krisdrabbade musikaler läggs ner

Summary: Musikalerna ”Chicago” och ”Alice i underlandet” läggs ner. Det krisdrabbade företaget 3 Sagas kan inte rädda de omskrivna produktionerna.

Det stormar kring produktionsbolaget 3 Sagas. Företaget står bakom flera påkostade musikaler och har skapat stora rubriker eftersom det länge varit osäkert om produktionerna kan bli av. Genom att bilda ett nytt bolag räddades föreställningarna "Romeo och Julia" och "Riktiga män". Men nu meddelar 3 Sagas att musikalerna "Chicago" och "Alice i Underlandet" läggs ner. Företaget har skulder på 51,2 miljoner kronor och hotas av konkurs. – Trots goda avsikter och hårt arbete har vi inte lyckats hitta en fungerande lösning för "Chicago" och "Alice". Vi har inte lyckats hitta någon köpare eller finansiär och därför måste vi lägga ner dem, säger Kristjan Kristjansson, vd för 3 Sagas, till TT Spektra. "Chicago" är en av senare års mest framgångsrika musikaler och har blivit en internationell succé. Uppsättningen skulle få premiär på Cirkus i Stockholm den 10 februari, men den påkostade produktionen har kantats av problem. Bland annat hoppade stjärnan Claes Malmberg av när 3 Sagas inte kunde garantera hans lön. "Alice i Underlandet" väckte uppseende eftersom den innebar schlagerstjärnan Amy Diamonds debut som musikalartist. Med start i februari skulle musikalen gå på turné genom Sverige. Runt 7.500 biljetter har sålts till de båda musikalerna. Kristjan Kristjansson säger att de som köpt biljetter kommer att få sina pengar tillbaka. – Vi har tänker återbetala dem genom att återköpa biljetterna, säger han. Kristjan Kristjansson vill inte uttala sig om omständigheterna runt nedläggningen av "Chicago" och "Alice i Underlandet". Hans företag 3 Sagas hotas av konkurs och har ansökt om rekonstruktion. Kristjan Kristjansson kommenterar inte företagets nuvarande situation, men hävdar att nedläggningen av de två musikalerna inte har något samband med 3 Sagas ekonomiska problem. – Jag tror inte att jag borde gå in på det nu. Det viktiga i det här läget är de som har köpt biljetter, säger han. Information angående återköp av biljetter ska publiceras på 3 Sagas hemsida. Fakta/3 Sagas gör miljonförluster Företaget 3 Sagas driver privatteatrarna Göta Lejon, Maximteatern och Skärgårdsteatern Fjäderholmarna i Stockholm. 3 Sagas förhandlar om företagsrekonstruktion i Stockholms tingsrätt. Besked om fordringsägarnas inställning till en rekonstruktion väntas inom kort. Företaget har skulder på runt 51,2 miljoner kronor. Företagets ekonomiska svårigheter började när utländska uppsättningar av musikalerna "Grease" och "Buddy Holly" floppade. Läs mer: Ekonomisk kris hotar musikaler ”Romeo och Julia” räddad undan konkurs


Pens Bernspris kan läggas ner

Summary: Svenska Pen flyttar Bernspriset från Berns. Misstankar om att papperslösa arbetare utnyttjats på anrika Berns Salonger får författarorganisationen att dra i nödbromsen. Nu hotas prisets framtid.

Sedan 1966 har författarorganisationen Svenska Pen delat ut Bernspriset till en välförtjänt Stockholmsskildrare. Förra året gick det till serietecknaren Martin Kellerman, men han kan bli den siste att motta utmärkelsen. Misstankar om att anrika Berns Salonger i Stockholm har anlitat ett bemanningsföretag som kan ha utnyttjat papperslösa arbetare gör att Svenska Pen flyttar prisceremonin. – Vi utreder om flyktingar har utnyttjats via Berns. Pen kan inte ha åsikter om arbetsmarnadskonflikter, men handlar det om flyktingar som blir utnyttjade så närmar det sig vårt arbetsområde och då måste vi vara försiktiga, säger Svenska Pens ordförande Ola Larsmo till TT Spektra. Bernspriset instiftades av poeten Johannes Edfeldt och hans bror Arne Edfedt som drev Berns på 60-talet. Bland pristagarna finns profiler som signaturen Slas, Stig Claesson samt Per Wästberg och Björn Ranelid. – Det är många bra författare som har fått priset och det vore synd om den här opinionsdomen mot Berns leder till att det måste läggas ner. Det finns naturligtvis en risk för det. Vi kan inte vara inblandade i ett sammanhang där flyktingar utnyttjas, säger Ola Larsmo. Yvonne Sörensen Björud är vd för Berns. Hon blir överraskad när hon hör att Bernspriset hotas av nedläggning. – Det vore väldigt tråkigt om priset flyttas från Berns. Det här är ett pris som Berns instiftade för att fira sitt hundraårsjubileum för 50 år sedan. Jag kommer att prata med Pen för att försöka reda ut det här, säger hon. Fförfattaren Lena Kallenberg är 2010 års pristagare. Priset skulle ha delats ut den 12 december, men ceremonin har skjutits upp på obestämd tid. Fakta/Svenska Pen • Svenska Pen grundades 1922 och samarbetar med den internationella organisationen Pen som arbetar för att hjälpa fängslade och förföljda författare över hela världen. • Bernspriset delas ut av Svenska Pen och Berns i samarbete. Prissumman är i år på 20.000 kronor. • Svenska Pen förvaltar den fond som ligger till grund för prispengarna och pristagaren utses av Svenska Pens styrelse. Fakta/Bråket kring Berns • I februari 2009 försatte SAC-Syndikalisterna Berns i blockad. • Fackföreningen hävdar att Berns använt olika bemanningsföretag för att "rensa ut fackligt aktiva" arbetare. Vidare skall ett bemanningsföretag ha anlitat papperlösa flyktingar och hotat dem med utvisning från Sverige för att hindra dem från att kontakta fackorganisationer. • Berns tillstår att asylsökande arbetat på etablissemanget, men hävdar att samtliga haft arbetstillstånd.


Så hjälpte översättarna Vargas Llosa till Nobelpris

Summary: På olika sätt väver Mario Vargas Llosa skickligt in ledtrådar till läsaren i texten. Med en språkförmåga utöver det vanliga har ett par svenska översättare lyckats fångaundertoner och parallellhandlingar.

Årets Nobelpristagare, peruanen Mario Vargas Llosa, erbjuder ett utmärkt material för att undersöka hur litterära studier och översättarstudier överlappar. Den som satt sig in i en författares tekniker ser vilka svårigheter översättaren måste arbeta med, och tvärtom kanske den som studerar översättningar upptäcker berättartekniker som han eller hon inte tidigare observerat. Vargas Llosa erbjuder ett utmärkt material för den här typen av studier, eftersom han är en mycket medveten författare som publicerat romaner under snart femtio år. Han slog igenom 1962, och hans verk började översättas till svenska bara några år senare. Flera olika översättare har arbetat med hans verk, och därför kan man – baserat på översättningarna av hans verk – hävda att det skiftande resultatet inte har att göra med kontrasten mellan det spanska och det svenska språket utan med översättarnas olika sätt att arbeta. Redan i debutromanen ”Staden och hundarna” (1962) använder Vargas Llosa flera av de tekniker som har utmärkt hans författarskap. Han organiserar texten så att läsaren får dra de viktigaste slutsatserna själv. Ett sätt är att använda parallellhandlingar där olika textavsnitt bildar en kontrast. I det här fallet möter läsaren unga pojkar på en militärinternatskola, både på det sätt som de uppträder och talar på skolan och som de beter sig utanför skolan. En annan kontrast upprättas mellan å enda sidan vad de tänker på och drömmer om och å andra sidan vad de gör och säger på skolan. Vargas Llosa är känd för sin skicklighet att fånga gruppspråk. I det här fallet skapas kontraster mellan den jargong, den ”retorik”, som pojkarna använder i olika sammanhang. Sinsemellan använder de ett språk fyllt med våld och könsord, medan det språk de använder till officerarna karaktäriseras av en militär vokabulär. Ytterligare en kontrast är att deras tankar uttrycker tvekan, längtan och ömhet när de tänker på en viss flicka. Något som binder ihop författarens texter, trots kontrasterna, är att han samtidigt arbetar med ledmotiv. ”Staden och hundarna” uppfattades först som ett verk av en arg ung man som berättade om en rå miljö med ett rått språk. Översättaren Jan Sjögren frångår här och var originalet, förmodligen därför att han inte inser hur pass sofistikerad texten är. Han kunde förstås inte veta att det var en blivande Nobelpristagare han översatte. Man kan hitta översättningsfel som gör att texten då och då verkar ologisk. Ett genomgående tema är kritiken av manschauvinismen i skolan, men flera anspelningar på det temat glids förbi i den svenska versionen. Hombre översätts med människa trots att det är ”karl” som avses. Ett annat ledmotiv är att ordet ”dö” dyker upp på spanska också i sammanhang där man väntar sig ”sluta”. Översättaren ändrar texten så att den blir mer ”normal”, men en närmare studie visar att ordet ”dö” har funktionen att anlägga en dov underton till texten som slutar med ett oförklarat dödsfall bland pojkarna. ”Staden och hundarna” är ett sådant fall där en nyöversättning till svenska skulle vara på sin plats. Romanen har sådana kvaliteter att den bland svenska studenter som läser spanska uppfattas som fängslande, trots att de får arbeta hårt med ungdomsjargong och militärtermer. Läsaren brukar inte klaga över latinamerikanska ord i texter som handlar om Latinamerika, men de uppskattar att översättare förenklar något och använder förklarande strategier. Att översättning inte är lätt illustreras av ett exempel från den svenska versionen av ”Det gröna huset”, utgiven på spanska 1965. Översättaren Jens Nordenhök följer en i det stora hela mycket framgångsrik strategi att försiktigt förenkla för att inte utesluta läsaren från en berättad värld som skiljer sig avsevärt från Sverige. Emellertid kan förenklingen gå så långt att viktig information försvinner; i en av de inledande scenerna åker exempelvis en grupp nunnor och soldater till en by där det bor ursprungsbefolkning, för att med våld föra med sig ett antal av de unga flickorna till missionsstationen och där uppfostra och utbilda dem. Berättarrösten uttrycker i sitt ordval sin kritiska inställning till det som sker i kristendomens namn. En av teknikerna är att referera till spanska språket som cristiano och att beteckna de personer i scenen som inte tillhör ursprungsbefolkningen som cristianos. När översättaren använder ett i och för sig riktigt och varierat språk som inte innehåller den här nyansen går en viktig ledtråd till läsaren förlorad. I samma scen används ännu en metod med ett liknande syfte. När nunnorna och soldaterna närmar sig byn ses byborna först på avstånd och sedan allt närmare. Först omtalas de med olika ord som betonar att de är aguarunas, men när berättelsen kommer närmare omtalas de som mannen eller den gamla kvinnan utan att etnisk tillhörighet nämns. Berättaren fungerar som en kamera med zoom som går allt närmare de beskrivna personerna och successivt alltmer betonar deras mänsklighet samtidigt som perspektivet avlägsnar sig från, och tar avstånd från, de personer som vi först följde i scenen. Svenska språket innehåller inte de lokala termer som originalet använder för att referera till byborna och den svenske översättaren har förenklat terminologin, vilket underlättar för läsaren, men zoomeffekten försvinner. Den svenske läsaren förstår utmärkt väl vad som händer i scenen men uppfattar nog inte att berättarrösten markerar sin inställning till skeendet. I ”Bockfesten” från 1999 skildras Trujilloregimen i Dominikanska republiken. Vargas Llosa använder sin vanliga parallellhandling, han fäller in den retoriska nivån i form av politiska slagord och typiska dominikanska uttryck, och han inkluderar huvudpersonernas tankevärld som kontrast till det yttre skeendet. I sin beskrivning av Trujillo som person framhåller han hur noga denne är med sin personliga disciplin, att stiga upp tidigt, göra gymnastik, duscha och alltid ha nypressade kläder, vilket får andra att tro att han inte svettas som vanligt folk. Emellertid förekommer då och då i texten ord som ”spricka upp” och ”krackelera”, vilket förebådar att regimens fasad kommer att rämna. Översättaren Peter Landelius har kvar den informationen till den svenske läsaren. En teknik som Vargas Llosa stegvis har utarbetat är att koncentrera ett historiskt material och filtrera det genom huvudpersonernas medvetande. Texten når oss bland annat som berättarröst, indirekt tal, direkt tal och personens tankar på ett sätt som gör att allt verkar vara en enhet. I ”Paradiset finns om hörnet” berättas parallellt två liv. Flora Tristan var socialistisk och feministisk agitator i Frankrike i mitten av 1800-talet och hennes barnbarn Paul Gauguin blev som bekant målare och inspirerades framför allt av livet på Tahiti ett halvsekel senare. En dominerande berättarteknik är användningen av frågor till huvudpersonerna, frågor som vi inte vet om de kommer från berättaren eller från personen själv. Samtidigt ifrågasätts personens minnen och påståenden, vilket betonar för läsaren att det är en romantext och inte en historisk text. Ett litet prov på hur tekniken fungerar är när Flora minns: ”Ett sådant virrvarr av slump och sammanträffanden som styrde människors öden, inte sant, Florita? Så annorlunda ditt liv skulle ha varit om inte din bordsgranne hade tilltalat dig i den lilla matsalen på pensionatet i Paris: / – Ursäkta, Madame, men jag hörde att värdinnan kallade er Madame Tristán. Heter ni så? Är ni kanske släkt med familjen Tristán i Peru? / Sjökapten Zacharie Chabrié seglade på detta fjärran land, och där i Arequipa hade han lärt känna familjen Tristán, den rikaste och mäktigaste i hela provinsen. En patriciersläkt!” Den här tekniken kombineras med att Vargas Llosa är en språklig mästare som har få likar när det gäller att uttrycka sig på spanska. För översättaren gäller det att behärska alla typer av språkliga register, kunna kombinera dem, hitta precisa uttryck och satskonstruktioner samt att kunna röra sig fritt också över andra språkområden och känna till kulturella referenser också från icke spansktalande länder. Här har Vargas Llosa haft turen att hans nuvarande översättare, Peter Landelius, också har en språklig förmåga utöver det vanliga samt att denne genom sina levnadsomständigheter och intressen känner till samma världar som författaren. Detsamma gällde i betydande utsträckning också Vargas Llosas tidigare översättare Jens Nordenhök. Har goda översättningar spelat roll för att Vargas Llosa nu fått Nobelpriset? Det är en fråga som är svår att besvara, men det är nog inte en djärv gissning att Peter Landelius och Jens Nordenhök kan ha bidragit till beslutet. Inger Enkvist litteratur@dn.se Professor i spanska vid Lunds universitet och författare till bland annat böckerna ”Om litterär översättning från spanska” (1991) och ”Nio latinamerikanska ikoner” (2009).


Summary: På olika sätt väver Mario Vargas Llosa skickligt in ledtrådar till läsaren i texten. Med en språkförmåga utöver det vanliga har ett par svenska översättare lyckats fånga( undertoner och parallellhandlingar.

Årets Nobelpristagare, peruanen Mario Vargas Llosa, erbjuder ett utmärkt material för att undersöka hur litterära studier och översättarstudier överlappar. Den som satt sig in i en författares tekniker ser vilka svårigheter översättaren måste arbeta med, och tvärtom kanske den som studerar översättningar upptäcker berättartekniker som han eller hon inte tidigare observerat. Vargas Llosa erbjuder ett utmärkt material för den här typen av studier, eftersom han är en mycket medveten författare som publicerat romaner under snart femtio år. Han slog igenom 1962, och hans verk började översättas till svenska bara några år senare. Flera olika översättare har arbetat med hans verk, och därför kan man – baserat på översättningarna av hans verk – hävda att det skiftande resultatet inte har att göra med kontrasten mellan det spanska och det svenska språket utan med översättarnas olika sätt att arbeta. Redan i debutromanen ”Staden och hundarna” (1962) använder Vargas Llosa flera av de tekniker som har utmärkt hans författarskap. Han organiserar texten så att läsaren får dra de viktigaste slutsatserna själv. Ett sätt är att använda parallellhandlingar där olika textavsnitt bildar en kontrast. I det här fallet möter läsaren unga pojkar på en militärinternatskola, både på det sätt som de uppträder och talar på skolan och som de beter sig utanför skolan. En annan kontrast upprättas mellan å enda sidan vad de tänker på och drömmer om och å andra sidan vad de gör och säger på skolan. Vargas Llosa är känd för sin skicklighet att fånga gruppspråk. I det här fallet skapas kontraster mellan den jargong, den ”retorik” , som pojkarna använder i olika sammanhang. Sinsemellan använder de ett språk fyllt med våld och könsord, medan det språk de använder till officerarna karaktäriseras av en militär vokabulär. Ytterligare en kontrast är att deras tankar uttrycker tvekan, längtan och ömhet när de tänker på en viss flicka. Något som binder ihop författarens texter, trots kontrasterna, är att han samtidigt arbetar med ledmotiv.” Staden och hundarna” uppfattades först som ett verk av en arg ung man som berättade om en rå miljö med ett rått språk. Översättaren Jan Sjögren frångår här och var originalet, förmodligen därför att han inte inser hur pass sofistikerad texten är. Han kunde förstås inte veta att det var en blivande Nobelpristagare han översatte. Man kan hitta översättningsfel som gör att texten då och då verkar ologisk. Ett genomgående tema är kritiken av manschauvinismen i skolan, men flera anspelningar på det temat glids förbi i den svenska versionen. Hombre översätts med människa trots att det är ”karl” som avses. Ett annat ledmotiv är att ordet ”dö” dyker upp på spanska också i sammanhang där man väntar sig ”sluta” . Översättaren ändrar texten så att den blir mer ”normal” , men en närmare studie visar att ordet ”dö” har funktionen att anlägga en dov underton till texten som slutar med ett oförklarat dödsfall bland pojkarna.” Staden och hundarna” är ett sådant fall där en nyöversättning till svenska skulle vara på sin plats. Romanen har sådana kvaliteter att den bland svenska studenter som läser spanska uppfattas som fängslande, trots att de får arbeta hårt med ungdomsjargong och militärtermer. Läsaren brukar inte klaga över latinamerikanska ord i texter som handlar om Latinamerika, men de uppskattar att översättare förenklar något och använder förklarande strategier. Att översättning inte är lätt illustreras av ett exempel från den svenska versionen av ”Det gröna huset” , utgiven på spanska 1965. Översättaren Jens Nordenhök följer en i det stora hela mycket framgångsrik strategi att försiktigt förenkla för att inte utesluta läsaren från en berättad värld som skiljer sig avsevärt från Sverige. Emellertid kan förenklingen gå så långt att viktig information försvinner; i en av de inledande scenerna åker exempelvis en grupp nunnor och soldater till en by där det bor ursprungsbefolkning, för att med våld föra med sig ett antal av de unga flickorna till missionsstationen och där uppfostra och utbilda dem. Berättarrösten uttrycker i sitt ordval sin kritiska inställning till det som sker i kristendomens namn. En av teknikerna är att referera till spanska språket som cristiano och att beteckna de personer i scenen som inte tillhör ursprungsbefolkningen som cristianos. När översättaren använder ett i och för sig riktigt och varierat språk som inte innehåller den här nyansen går en viktig ledtråd till läsaren förlorad. I samma scen används ännu en metod med ett liknande syfte. När nunnorna och soldaterna närmar sig byn ses byborna först på avstånd och sedan allt närmare. Först omtalas de med olika ord som betonar att de är aguarunas, men när berättelsen kommer närmare omtalas de som mannen eller den gamla kvinnan utan att etnisk tillhörighet nämns. Berättaren fungerar som en kamera med zoom som går allt närmare de beskrivna personerna och successivt alltmer betonar deras mänsklighet samtidigt som perspektivet avlägsnar sig från, och tar avstånd från, de personer som vi först följde i scenen. Svenska språket innehåller inte de lokala termer som originalet använder för att referera till byborna och den svenske översättaren har förenklat terminologin, vilket underlättar för läsaren, men zoomeffekten försvinner. Den svenske läsaren förstår utmärkt väl vad som händer i scenen men uppfattar nog inte att berättarrösten markerar sin inställning till skeendet. I ”Bockfesten” från 1999 skildras Trujilloregimen i Dominikanska republiken. Vargas Llosa använder sin vanliga parallellhandling, han fäller in den retoriska nivån i form av politiska slagord och typiska dominikanska uttryck, och han inkluderar huvudpersonernas tankevärld som kontrast till det yttre skeendet. I sin beskrivning av Trujillo som person framhåller han hur noga denne är med sin personliga disciplin, att stiga upp tidigt, göra gymnastik, duscha och alltid ha nypressade kläder, vilket får andra att tro att han inte svettas som vanligt folk. Emellertid förekommer då och då i texten ord som ”spricka upp” och ”krackelera” , vilket förebådar att regimens fasad kommer att rämna. Översättaren Peter Landelius har kvar den informationen till den svenske läsaren. En teknik som Vargas Llosa stegvis har utarbetat är att koncentrera ett historiskt material och filtrera det genom huvudpersonernas medvetande. Texten når oss bland annat som berättarröst, indirekt tal, direkt tal och personens tankar på ett sätt som gör att allt verkar vara en enhet. I ”Paradiset finns om hörnet” berättas parallellt två liv. Flora Tristan var socialistisk och feministisk agitator i Frankrike i mitten av 1800-talet och hennes barnbarn Paul Gauguin blev som bekant målare och inspirerades framför allt av livet på Tahiti ett halvsekel senare. En dominerande berättarteknik är användningen av frågor till huvudpersonerna, frågor som vi inte vet om de kommer från berättaren eller från personen själv. Samtidigt ifrågasätts personens minnen och påståenden, vilket betonar för läsaren att det är en romantext och inte en historisk text. Ett litet prov på hur tekniken fungerar är när Flora minns: ”Ett sådant virrvarr av slump och sammanträffanden som styrde människors öden, inte sant, Florita Så annorlunda ditt liv skulle ha varit om inte din bordsgranne hade tilltalat dig i den lilla matsalen på pensionatet i Paris: / – Ursäkta, Madame, men jag hörde att värdinnan kallade er Madame Tristán. Heter ni så Är ni kanske släkt med familjen Tristán i Peru / Sjökapten Zacharie Chabrié seglade på detta fjärran land, och där i Arequipa hade han lärt känna familjen Tristán, den rikaste och mäktigaste i hela provinsen. En patriciersläkt!” Den här tekniken kombineras med att Vargas Llosa är en språklig mästare som har få likar när det gäller att uttrycka sig på spanska. För översättaren gäller det att behärska alla typer av språkliga register, kunna kombinera dem, hitta precisa uttryck och satskonstruktioner samt att kunna röra sig fritt också över andra språkområden och känna till kulturella referenser också från icke spansktalande länder. Här har Vargas Llosa haft turen att hans nuvarande översättare, Peter Landelius, också har en språklig förmåga utöver det vanliga samt att denne genom sina levnadsomständigheter och intressen känner till samma världar som författaren. Detsamma gällde i betydande utsträckning också Vargas Llosas tidigare översättare Jens Nordenhök. Har goda översättningar spelat roll för att Vargas Llosa nu fått Nobelpriset Det är en fråga som är svår att besvara, men det är nog inte en djärv gissning att Peter Landelius och Jens Nordenhök kan ha bidragit till beslutet. Inger Enkvist litteratur@dn.se Professor i spanska vid Lunds universitet och författare till bland annat böckerna ”Om litterär översättning från spanska” (1991) och ”Nio latinamerikanska ikoner” (2009).


Barnfilmen får betala censuren

Summary: Från årsskiftet slipper våldsamma skräckfilmer den statliga avgiften för filmcensuren. Då drabbar kostnaden bara filmer för barn.

Den filmdistributör som vill visa ”Mullvadens nya äventyr” på bio för barn måste betala för att filmen ska granskas av filmcensuren. Visar man i stället skräckfilmen ”Saw 3D” slipper man efter nyår avgiften. – Det är en absurd situation. Folkets Bio kommer att visa färre barntillåtna filmer med de här reglerna, säger Rose-Marie Strand, inköpare vid Folkets Bio. Jakob Abrahamsson, på filmdistributören Nonstop, är också kritisk. – I princip avgiftsbelägger du film som riktar sig till en yngre publik. Det gör staten samtidigt som man säger att barnfilm är ett prioriterat område inom filmpolitiken. Censuren av film för vuxna upphör den 1 januari 2011. Tidigare har arbetet med att bedöma film och sätta åldersgränser finansierats med avgifter från distributörerna. De betalar för att få filmerna granskade av Statens biografbyrå, som efter nyår uppgår i Statens medieråd. Tidigare granskades all film. Nu får distributören ett val. Om man frivilligt väljer åldersgränsen ”Från 15 år”, det vill säga barnförbjudet, behöver filmen inte granskas av censuren. Alla avgifter försvinner. De andra åldersgränserna – barntillåten samt tillåten från 7 respektive 11 år – kommer även i fortsättningen att sättas av censuren. Så från nyår är det endast film tillåten för barn under 15 år som beläggs med censuravgift. Tills vidare ligger kostnaden kvar på gamla nivån. I utredningen från 2009 om censurens avskaffande såg det mer halsbrytande ut. Direktivet var att lagändringen inte fick kosta något. Barnfilmen skulle därmed ensam ta kostnaden för censuren, omkring 9 miljoner om året. Avgiften skulle i så fall ha femtondubblats. Det var i praktiken otänkbart. Men under månaderna som gått efter utredningen har ingen på kulturdepartementet lyckats fundera ut hur censuren i fortsättningen ska bekostas. I propositionen som kommer att tas i december förblir det oklart. Staten kommer inte att få full kostnadstäckning för granskningsverksamheten, samtidigt som propositionen vidhåller att det inte är meningen att censuren ska kosta staten någonting. – Vi får väl se vad som sker nu, säger kulturdepartementets Jon Dunås, som varit med och utarbetat förslaget. Under 2011 och 2012 åtminstone kommer det här avgiftssystemet att finnas kvar. Departementet har lagt problemet på hyllan till 2012, då det är tänkt att ett nytt filmavtal ska träda i kraft. Det blir nu inte dyrare i faktiska pengar att visa barnfilm. Men det blir dyrare jämfört med att visa film för vuxna. Departementet menar att det inte har någon betydelse: – Det blir ju ingen förändring för barn- och ungdomsfilmen, säger Dunås. Om man vill lämna in sin film för granskning för att man vill ha en lägre åldersgräns än femton år, då får man betala samma avgifter som tidigare. På filmbolagen ser man dock att det icke barnförbjudna nu får en extra kostnad. – Det gör ju det andra billigare, säger Jakob Abrahamsson. När det gäller barnfilm räknar bolagen extra noga: – Det är tyvärr i ännu högre grad än vuxenfilm antingen en jättesuccé eller något som bara några tusen personer ser, trots att vi lagt ner en massa pengar på till exempel en svensk dubbning. Mårten Blomkvist kultur@dn.se, 08-738 10 00


Performancegrepp på dansfestivalen

Summary: Den späckade dansfestivalen Ice hot( präglas av performance, skriver Örjan( Abrahamsson. Ibland fungerar det inte. DANS Ice hot – Nordic dance platform Scen: Dansens hus, Moderna dansteatern, c/o Stadsteatern

Ridån går upp men middagen är redan över. På Dansens hus stora scen sitter performancedivan Charlotte Engelkes tillsammans med fyrtio tidigare samarbetspartner vid ett långbord, smälter maten, halvsover, fyllesnusar. Så att säga sista måltiden. Innan Engelkes tre timmar långa, rakt igenom improviserade performanceverk ”Curtain call” kunde börja i onsdags kväll. Och därmed inviga Stockholms, rent av Sveriges, bästa dansfestival någonsin: Ice hot – Nordic dance platform. Fyra intensiva dagar med tjugotalet verk från Sverige, Norge, Danmark, Finland och Island, varvat med samtal, möten, mingel. Ett späckat, varierat och vasst program på Dansens hus, Moderna dansteatern och c/o Stadsteatern. I grund och botten handlar dock Ice hot om marknadsföring. Om att visa upp och sälja nordisk dans i omvärlden. För att få ett slags opartisk kvalitetsgaranti har programurvalet byggt på rekommendationer från en oberoende, icke-nordisk jury. En god, antikorrupt idé men givetvis med svagheter. Juryn gillade Cullbergbaletten, Lotta Melin och Agrare, Reich och Szyber, och Gunilla Heilborn. Medan andra svenska kameler inte lyckades passera nålsögat. Som Helena Franzén, Cristina Caprioli, Malin Hellkvist Sellén, Gunilla Witt, Lars Bethke, Eva Ingmarson. Charlotte Engelkes ”Curtain call” deltog utom tävlan. Det är svårt att inte beundra hennes storhetsvansinniga idé – tre timmars improvisation av och med fyrtio dansare, koreografer, performanceartister, musiker. Allt från Su-En, Gud söner, Kenneth Kvarnström, Bo Arenander, Erik Pauser, Sandra Medina samt Petter och Tom, till diverse artistiska supersnillen från tyska Sasha Waltz and guests. Själv tog Engelkes för ovanlighetens skull minimalt utrymme på scenen. ” Curtain call” är galen galaföreställning med överraskande, rent briljanta inslag. Likväl måste man dra en klockren slutsats efter detta smått monstruösa, regilösa improvisationsexperiment: det fungerar inte. Säkert väldigt kul för deltagarna. Mycket mindre kul för publiken. Sammantaget tycks Ice hot bevisa att nordisk dans fortfarande inspireras och präglas, tidvis domineras och begränsas av performance. Ibland känns det som om koreografer slentrianmässigt och småängsligt lånar in performancegrepp i huvudsakligen rörelsebaserade verk. Som om man inte riktigt vågar lita på rörelsens egen kraft. Rent av hoppas framstå som lite smartare och mer samtida med hjälp av konceptuella idéer. Det kan fungera, som i finska Sanna Myllylahtis ”Closer to heaven” , men också framstå som illa maskerad dans, som i danska ”Recoils fuck you buddy” . Till och med i en av festivalens mest dansanta och finaste föreställningar, Ina Christel Johannessens ”Klockan 3 på eftermiddagen” med Carte Blanche – Nordens bästa kompani i dag , återfinns en lång performancelik sekvens som brutalt bryter koreografins flöde. Med Ice hot har Stockholm äntligen fått en riktig dansfestival tack vare det nya, unika samarbetet mellan Nordens fyra viktigaste nutida dansscener. Givetvis ska dock festivalen ambulera mellan länderna. Tyvärr. Ice hot kunde gärna ha fått bosätta sig i Stockholm. Örjan Abrahamsson dans@dn.se


Bandet slösar bort chanserna

Summary: Annika Norlins finstämda nyanser och lågmälda humor drunknar i bandets( svajiga nittiotalsös, skriver Po Tidholm. musik Säkert! Kägelbanan, Stockholm

Ute är det vinter och snart kommer julen, och långfärdsbussarna och flygplanen ska snart fyllas av unga vuxna – precis som de står här och tittar på Säkert! – som vänder hemåt för att fira jul med sina( föräldrar för att sedan, i mellandagarna, kanske ta en promenad på isen eller träffa sina gamla vänner på samma gamla krog i den där småstaden de har lämnat bakom sig. Så fort Annika Norlin, född och uppvuxen i Östersund, berör hemstadsproblematiken i sina sånger är det någon som ropar till spontant av igenkänning. På fackspråk( kallas det ”survivor guilt” , ett psykiskt tillstånd som drabbar dem som klarat sig men tvångsmässigt tvingas ifrågasätta sitt eget välbefinnande. Det är en oöverträffad drivkraft. Men Annika Norlin tycks ha gått miste om den. Sina mest romantiskt skuldtyngda sånger skrev hon när hon bodde i Stockholm. Nu pluggar hon psykologi i Umeå och är norrlänning igen. I höstas kom hennes andra skiva under namnet ”Säkert!” – hennes vuxna skiva. Och nu gör hon en liten miniturné på mindre ställen, till våren blir det en större. Den här spelningen, den första av tre utsålda på Kägelbanan, är en rätt enkel rakt-upp-och-ned-spelning. Precis som alla andra tycker jag väldigt bra om Annika Norlins olika artistprojekt. Det är liksom omöjligt att inte göra det. Jag gillar den lite mer tillrättalagda stilen hon använder som Hello Saferide, och jag har verkligen berörts av det hon gjort som den mer hudnära och dagbokssjungande Säkert!. Så när den här konserten trots allt inte blir så lysande som jag väntat mig är huvudpersonen den sista jag vill skylla på. Möjligen kan hon kritiseras för bristande omdöme. Jag förstår mig inte på bandet. Vi har ju blivit bortskämda på senare år, svenska musiker har blivit så bra, både stilsäkra och tajta. Förut var det liksom antingen eller. Men Annika Norlins band låter som på nittiotalet; svajiga, röriga och utan vidare idé om vad det är man vill uttrycka. Basen hörs knappt, trummisen är rätt okänslig för vad som pågår och inga harmonier tränger igenom, trots att det är två gitarrister, en keyboardist och en violinist på scenen. Det är en konsert full av bortslösade möjligheter. Men som sagt, ingen skugga över huvudpersonen. För så fort det uppstår lite luft kring Norlins röst glimrar det till. När hela bandet öser på på det där missriktade sättet försvinner inte bara låtarnas nyanser utan också Annika Norlins väldigt lågmälda och flyktiga humor och den jämtländska dialekten som gör att hon kan ta ut svängarna utan att någonsin framstå som kletig eller pretentiös (utom möjligen i låten ”Honung” ). När nyanserna inte går fram blir det till och med lite tråkigt ibland. Det är verkligen onödigt. Annika Norlin är bra på melodier, men hennes främsta kvalitet finns i de mångordiga, lätt distanserade texterna. Genom att medvetet skriva yxigt, upprepa sig och rimma illa får hon fram känslorna. Men inramningen måste vara rätt. Måtte bandet repa ordentligt inför vårturnén. Po Tidholm musik@dn.se