Sara Danius möttes av långa applåder

Summary: Den ständiga sekreteraren Sara Danius fick långa applåder i sitt första framträdande – när Nordiska priset skulle delas ut i Börshuset – sedan de senaste avhoppen från Svenska Akademien. Horace Engdahl valde efteråt att som ensam ledamot inte närvara vid minglet i sekreterarrummet.

Onsdagens prisutdelning i Börshuset i Gamla stan – då författaren Agneta Pleijel tilldelades Nordiska priset – samlade redan före klockan 18 flera av Svenska Akademiens ledamöter. Den ständiga sekreteraren Sara Danius gjorde sitt första publika framträdande sedan krisen i Akademien förvärrades genom den senaste veckans händelser, då Peter Englund, Klas Östergren och Kjell Espmark deklarerade att de inte längre skulle delta i arbetet. Samtidigt har Sara Danius roll blivit ifrågasatt av några av de kvarvarande ledamöterna. Men på onsdagens tillställning verkade förtroendet hos åhörarna för den ständiga sekreteraren vara stort. DN:s biträdande kulturchef Åsa Beckman rapporterar om en ”otroligt lång applåd” när Sara Danius ställde sig i talarstolen. När sedan Agneta Pleijel själv i sitt tacktal berörde tillståndet i Svenska Akademien var det med en tydlig slutsats: att motsättningar är naturliga, och att hon hoppas att Akademien ska fortleva. Därefter tackade hon både Sara Danius och hela Svenska Akademien. Efter händelserna i Börshuset gick sällskapet vidare till ett mingel i sekreterarrummet, Sara Danius kontor, dit även alla de närvarande ledamöterna vid Akademien gick – förutom Horace Engdahl. Tidigare under veckan har Horace Engdahl kritiserat Sara Danius ledarskap i mycket skarpa ordalag. ”Sara Danius är den av alla sekreterare sedan 1786 som har lyckats sämst med sin uppgift”, uttryckte han det i Expressen. Sara Danius kommenterade kvällens händelser sedan minglet hade avslutats: – Vi har haft en fantastisk kväll då vi har firat Agneta Pleijels författarskap. Det har varit underbara blommor, stor glädje. Vi har firat litteraturens idé här i kväll. På frågan om det finns förtroende för henne som ständig sekreterare svarade hon inte utan klev in i en väntande taxi. Fortfarande precis inför onsdagens prisutdelning uttrycktes dock tveksamheter kring stödet för Sara Danius. På plats utanför Börshuset strax innan klockan 18 var bland andra Per Wästberg, som innehar stol nummer 12. Efter den senaste tidens kris i Akademien undviker han att ge sitt direkta stöd för den ständiga sekreteraren Sara Danius. Har du förtroende för Sara Danius? – Jag kan inte ge något svar på det. Det här är Agneta Pleijels kväll, säger han till DN. Hur ska ni göra med den kris som har uppstått? – Det får vi se. Mer vill jag inte säga. Även Sture Allén uttalade sig kort på onsdagskvällen. – Jag har förtroende för Akademiens arbete. Det är en institution som har funnits i över 200 år och den står stadigt, säger han. Sture Allén bekräftar dock senare på kvällen på en direkt fråga att han har förtroende för Sara Danius som Svenska Akademiens ständiga sekreterare. – Ja, säger han. Horace Engdahl var också närvarande men ville inte säga något om situationen. Även ledamöterna Anders Olsson, Jesper Svenbro, Kristina Lugn, Bo Ralph och Tomas Riad, var på plats. Strax efter klockan 19 inleddes ceremonin i Börssalen, under ledning av Sara Danius och ledamoten Sara Stridsberg, som skulle hålla tal till pristagaren. När Agneta Pleijel anlände till Börshuset sade hon till journalisterna på plats att hon är tacksam över priset, men att hon inte förväntade sig att det skulle bli ett sånt uppbåd i samband med utdelningen. Vad säger du om stormen i Svenska Akademien? – Det är sånt man får ta. Det är lite som det är, säger hon. – Akademien är jätteviktig men världen är full av förändringar och ingen vet hur det här ska gå. Det enda man kan göra nu är att följa med i det som händer. Vad tycker du att Akademien behöver göra? – Det var en fråga som kräver ett för långt svar för att jag ska kunna ta den här. Nordiska priset är ett av de mest prestigefyllda priserna i Kultursverige och prisbeloppet är 400.000 kronor. Det ska gå enligt stadgarna gå till någon i de nordiska länderna som gjort betydelsefulla insatser inom Akademiens verksamhets- eller intresseområden. Priset instiftades i samband med Svenska Akademiens 200-årsjubileum 1986 och utgår ur en stiftelse som grundas på en donation från Karin och Karl Ragnar Gierow. På Svenska Akademiens hemsida står att den ständiga sekreterare Sara Danius inte skulle komma att ge några kommenterar om den senaste tidens händelser eftersom det är Nordiska priset och Agneta Pleijel som skall stå i strålkastarljuset - inte Svenska Akademien. Tidigare i veckan gick ledamoten Horace Engdahl till starkt angrepp i Expressen mot den ständiga sekreteraren Sara Danius. Han skrev att hon har misslyckats med sin främsta uppgift som han menar är att hålla samman Akademien och att medla mellan stridande läger. Horace Engdahl var en av de åtta ledamöterna som skrivit i Svenska Dagbladet varför de röstat emot en uteslutning av Katarina Frostenson. DN har också talat med två litteraturintresserade kvinnor som för länge sedan har köpt biljetter för att vara med vid prisceremonin. – Det ångrar vi litet nu efter allt som har hänt, säger Kristina Sundén och Christina Björn. De är också kritiska till hur Katarina Frostenson, som är gift med Kulturprofilen, har agerat i situationen. – Det värsta är att Frostenson inte avgår. Det är ryggradslöst att hon inte tar sitt ansvar för det hon har ställt till med, säger de. Läs också: Stina Otterberg: Vi måste tala om Snöflickan Läs också: ”Mitt brev visar att Akademien kände till anklagelserna om övergrepp”


Dagens skiva: Louise Lemón lanserar sig som dödsgospel – utan täckning

Summary: Att lansera Louise Lemóns musik som dödsgospel antyder en tyngd som Barcelona-svenskan inte riktigt har, men hennes musik skrider ändå fram med en storslagen släpighet.

Med tiden har det gotiska blivit mer synonymt med en känsla än en specifik genre. Det förklarar varför även tyngre musikmagasin som tyska Sonic Seducer och svenska hårdrockstidningen Close-Up fastnat för Louise Lemón. Soundet på debut-lp:n ”Purge” skrider ofta fram med en storslagen släpighet som i sina bästa stunder för tankarna till såväl Zola Jesus som Nick Cave. Men att musiken lanseras som dödsgospel antyder en tyngd och destruktiv svärta som den Barcelonabaserade svenskan inte riktigt har täckning för – varken vokalt eller litterärt. Lemón är en mer mainstreamorienterad dystersyster med lite för tomt ekande ord. Både styrkan och svagheten sitter i den souliga rösten som visar sin största begränsning i vackraste pianovraket ”Shipwreck”. Bästa spår: ”Egyptian darkness” Läs fler recensioner av Johanna Paulsson, bland annat om Fever Rays normkritiska fetischflörtar.


Kungen om Svenska Akademien: ”En väldigt tråkig utveckling”

Summary: Kung Carl XVI Gustaf kommenterade på måndagen händelserna inom Svenska Akademien. – Jag är informerad om utvecklingen, det är en väldigt tråkig utveckling som jag hoppas ska kunna lösas, säger han.

Kung Carl XVI Gustaf är Svenska Akademiens höge beskyddare, och ska enligt stadgarna underrättas om viktiga händelser inom institutionen. Han gjorde sitt uttalande på måndagsförmiddagen, utanför Grand Hôtel i Stockholm. – Det är en väldigt viktig institution. Jag är informerad om utvecklingen, det är en väldigt tråkig utveckling som jag hoppas ska kunna lösas. Det pågår ett arbete inom Akademien – de tänker igenom situationen och det kommer nog bli bra det här, sade Kung Carl XVI Gustaf till flera medier. Uttalandet kom dagen efter att Kungen haft ett möte med Akademiens ständiga sekreterare Sara Danius på Drottningholms slott. Han informerades då om händelserna inom Akademien, som skakats av avhoppen från ledamöterna Peter Englund, Kjell Espmark och Klas Östergren. ”De hade ett informativt möte om den nuvarande situationen inom Akademien, och de diskuterade olika lösningar för en positiv utveckling av Akademien”, skrev hovet i ett uttalande efter söndagens möte. Krisen bottnar i de interna slitningar som har uppstått i Akademien som en följd av turerna kring den så kallade Kulturprofilen. Tidigare i våras hölls en omröstning om att utesluta ledamoten Katarina Frostenson, som är gift med mannen, men en majoritet av ledamöterna röstade emot. Svenska kungar har varit hösta beskyddare över Akademien ända sedan den instiftades av Gustav III 1786. Läs DN:s samtliga artiklar om Svenska Akademien och Kulturprofilen.


Bokrecension: Lärd och livfull bok om Hitlers München

Summary: Svante Nordin är professorn som vet hur man berättar en historia. I ”Hitlers München” frilägger han den häxbrygd av radikala idéer som skapade Adolf Hitler. Men det finns en dramaturgisk lucka, skriver Per Svensson.

Svante Nordin ”Hitlers München” Natur & Kultur, 360 sidor Två och ett halvt år efter krigsslutet reste poeten Bertil Malmberg till München. Han berättade om sina intryck i en artikel i Dagens Nyheter den 18 januari 1948. Rubriken var ”Hadesfärd”. Malmberg hade bott i München under mellankrigstiden. Det München han nu återsåg var hans stad. Men de välkända fasaderna var förvandlade till bisarra kulisser, husen berövade allt innanmäte, reducerade till renbrända skelett. Allt liv borta. "Och över ändlösa ruinfält fladdrade ett Wagnermotiv". Ragnarök. Adolf Hitler var besatt av Wagner. Det var också kung Ludwig II av Bayern, den galne operamonarken som lät uppföra sagoslottet Neuschwanstein. Och det är just i skärningspunkten mellan det apokalyptiska och det teatrala som Svante Nordin, professor i idéhistoria, placerar den nationalsocialistiska rörelsens huvudstad, der Hauptstadt der Bewegung. ”München var nationalsocialismens födelseplats”, slår Nordin fast. ”Det var här, inte i Wien, som Hitler blev nationalsocialist. Till en början var han nästan enbart mottagande och receptiv. Han anammade idéer som sjöd i den omedelbara efterkrigstidens München /---/ De var inte enbart politiska, åtminstone inte i den trängre meningen av ordet. Det handlade om en världsåskådning, om en livshållning, om en estetik. Det handlade om Richard Wagner och Bayreuth, det handlade om opera, teater och karnevalsupptåg..." "Hitlers München" skulle, som Svante Nordin mer än antyder i bokens prolog, lika gärna ha kunnat få titeln "Münchens Hitler”. Adolf Hitler var 24 år när han i maj 1913 flyttade till den bayerska huvudstaden med ambitioner att skapa sig en framtid som konstnär. Han livnärde sig på att måla akvareller, var en av tusentals andra existenser med artistiska ambitioner i Münchens marginaler. Världskriget blev hans lycka. Kriget gav småhandlaren som levt ur hand i mun ordnade förhållanden, en plats i tillvaron, järnkors och så småningom ett uppdrag som arméanställd politisk agitator. Det var i den rollen han 1919 kom i kontakt med källarsekten DAP, Tyska arbetarpartiet. Det var inte större än att medlemmarna kunde samsas kring ett stambord. Hitler tog över partiet, gav det ett nytt namn (NSDAP) och gjorde det till en massrörelse. Hur gick det till? Det är den centrala frågan. Svante Nordin närmar sig den genom att lägga en kultur- och idéhistorisk mosaik; han lyfter fram händelser och gestalter som präglade München under det tidiga 1900-talet. Staden var inte bara en sinnebild för småborgerligt ölskummande gemyt utan också en ”häxbrygd" där kulturellt och politiskt radikala rörelser och fenomen sjöd. Svante Nordin tar hjälp av en av stadens många ”bohemiska anarkister”, författaren Erich Mühsam, i en inventering av de typiska gästerna på ett typiskt kafé i bohemstadsdelen Schwabing: "Världsförbättrare, målare, bildhuggare, modeller, dagdrivare, filosofer, religionsstiftare, omstörtare, psykoanalytiker, sexualetiker, arkitekter, konsthandlare, förlupna döttrar ur de högre klasserna, eviga studenter, livströtta och hungriga på livet". Där tänker Nordin sig också Adolf Hitler, sittande i ett hörn med öppna öron och en bakelse. Elden under den kokande grytan var första världskriget och de dramatiska händelser som krigsnederlaget drev fram i Tyskland och München: kejsarrikets sammanbrott, rådsrepubliken i München 1919, krossandet av rådsrepubliken, de högernationella frikårernas terror, Hitlers misslyckade ölkällarkupp 1923, hyperinflationen.... Nordin har med all säkerhet rätt i att kriget, och det kaos som följde på Tysklands nederlag, var en nödvändig förutsättning för hitlerismen. Men var det en tillräcklig förutsättning? Ju mer man tänker på det ju gåtfullare blir Hitlers förvandling från korpral till karismatisk ledare för en nationell rörelse. På några få år förflyttar han sig från anonymiteten till talarstolen i arenor som tar tusentals åhörare. På ett drygt decennium tar han sig från hyresrummen och kasernerna till en stor paradvåning med tjänstefolk på prestigeadressen Prinzregentenplatz. Långt dessförinnan har han blivit en över hela Tyskland känd och omtalad politisk gestalt. Bertil Malmberg är en av Svante Nordins primärkällor. DN-artikeln från 1948 refereras i boken. Man kan också ta del av ett reportage från München som Malmberg 1923 publicerade i Svenska Dagbladet. Han beskrev där Hitlers ”personlighet” som ”utomordentligt fängslande”. Hitler var en ”talare av ovanliga kvaliteter, och ”hans välde över massorna” hade ”ett demoniskt tycke." En annan författare som vid den tiden var verksam i München gjorde en liknande karaktäristik, men i mindre smickrande ordalag. ”Han är lika tvärsäker som den som alltid sett teater från fjärde raden”, sa Bertolt Brecht som hört Hitler tala på Zirkus Krone. Hitler kombinerade bolsjevikernas brutalitet med bohemernas självberusade fantasteri. Adderade apokalyptisk antisemitism, rasbiologi, avsky för demokrati, nationalistisk kitsch, kvasireligiös kult av ”folket” och gjorde av detta politisk teater, dålig sådan om teatergeniet Brecht fick säga sin mening. Svante Nordin påminner om att också en annan världskänd författare med München-anknytning, Thomas Mann, i essän ”Broder Hitler” (1938), beskrivit nazistledaren som en personifierad konstnärsparodi. Djävulen brukar ibland beskrivas som Guds apa. Han försöker härma den verklige skaparen, men förblir en ondskefull karikatyr. Varför jublade tyskarna när deras diktare och tänkare förföljdes och fördrevs av sin apa, av sin mr Hyde? Svante Nordins bok är lika lärd som livfull, vilket inte förvånar den som läst honom tidigare. Detta är en professor som vet hur man berättar en historia. Men det finns ett glapp i berättelsen; en dramaturgisk lucka. Man får aldrig riktigt klart för sig hur Hitler tar språnget ut i rampljuset. Ormens ägg kläcks. Plötsligt, några år in på 20-talet, står han där fix och färdig, den ”fascinerande” och framgångsrike folkförföraren. Men ägget måste ha ruvats. Vilka, eller vad, gjorde det? I Svante Nordins berättelse blir Hitler ett barn av revolutionerna, i första hand den ryska, som i sin tur fötts på första världskrigets slagfält. Det är begäret att schakta undan ruinerna av den borgerliga värld som blir konstanten i Hitlers politiska utveckling. Därför gör Nordin ett stort nummer av ett för några år sedan upptäckt filmklipp från Kurt Eisners begravning vintern 1919. Eisner var en kort tid revolutionär ministerpresident i München. Han var socialist, litteratör, jude och mördades av en högernationalistisk greve. Hitler, då ännu uniformerad soldat, närvarade vid begravningsprocessionen med både en svart sorgbindel och en revolutionär röd bindel kring armen. Nordin tar det som indicium på att Hitlers judehat och våldsamma aversion mot ”vänstern” kom sent, att det var det revolutionära München, inte det antisemitiska förkrigs-Wien som gjorde honom till ”nationalsocialist”. Andra historiker har fäst mindre avseende vid de två armbindlarna. För dem är Hitler snarast en kameleont, med förmåga att anpassa sig till den tillfälliga miljöns färgskalor. Den tyske historikern och journalisten Volker Ullrich, författare till en uppmärksammad Hitlerbiografi, har till exempel framhållit att Hitler under Münchenåren gjorde sig hemmastadd inte bara i ölhallarna utan också i de storborgerliga salongerna (Die Zeit, 14/5 2015). Det är här jag tycker att Svante Nordins framställning blir märkligt förenklad. Han nämner, men liksom i förbifarten, Hitlers förmögna tidiga fans, som Helene Bechstein (flygelfabriken), men ägnar sedan den tunga delen av av sitt förklarande slutkapitel åt den sovjetiska kommunismen. Han påpekar att Hitler genomförde ”sitt maktövertagande i förbund med mer konventionella borgerliga politiker”, men konstaterar samtidigt att dessa politiker blev ”snabbt avpolletterade”. Sant. Men när de behövdes utnyttjades de, och lät sig utnyttjas. Om Hitler var en Lenin så var han en Lenin i lederhosen, inte bara en revolutionär utan också en leverantör av reaktionära fantasier om folkgemenskap, naturgivna auktoriteter och biologisk överlägsenhet som appellerade inte bara till massorna utan också till en nostalgisk aristokrati och en ängslig medelklass. Bokens otäcktaste bild är tagen i en ölhall i München. På väggarna hakkorsfanor. Kring borden ett hav av slipsar och prudentliga damhattar.


Polisen har fått in en anmälan om brott som rör Akademien

Summary: Polisen har fått in en anmälan som har kopplingar till Svenska Akademien. – Det stämmer. Vi har fått in en anmälan under helgen, säger Fredrik Fallström, gruppledare för joursektionen Stockholmspolisen city till DN.

Svenska Akademien har på eget initiativ utretts av advokatbyrån Hammarskiöld & Co gällande ledamöternas kopplingar till den så kallade kulturprofilen och dennes kulturverksamhet, ”Klubben”. Läs mer: Dagarna då Svenska Akademien sprack. Efter utredningen rekommenderade Advokatbyrån Akademien att göra en polisanmälan mot ”Klubben” eftersom verksamheten kan misstänkas ha bedrivits i strid med skattelagstiftning, bokföringslag och kommunala regler för utskänkning. Men Sara Danius uppgav på lördagen till Svenska Dagbladet att Svenska Akademien har beslutat att inte göra någon polisanmälan. Enligt Danius har dock “vem som helst – en ledamot eller en privatperson – rätt att polisanmäla och i viss mån också skyldighet att göra det om man misstänker att brott har begåtts", skriver SvD. Polisen i Stockholm bekräftar nu att det under helgen har kommit in en polisanmälan som rör Svenska Akademien, som Svenska Dagbladet var först att rapportera om. Det säger Fredrik Fallström, vid joursektionen Stockholmspolisen city. – Ärendet är under bearbetning och kommer att gås igenom av en förundersökningsledare imorgon. Innan dess kan Fredrik Fallström inte ange vad det är för brottsrubricering, om det finns några misstänkta gärningsmän eller om anmälan riktas mot ”Klubben”. – Det finns kopplingar till Svenska Akademien, det kan man utläsa. Mer kan jag inte uttala mig om i nuläget, säger han. Vem som står bakom polisanmälan är inte känt. Det var i höstas som DN avslöjade att 18 kvinnor anklagade kulturmannen för sexuella trakasserier och övergrepp. Sedan dess har Svenska Akademien skakats av flera avhopp och konflikter.


Konsertrecension: Märkligt modern Mozart på festivalen ”Måndag hela veckan”

Summary: Trio ZPR har förvandlat vardag till fest med sin kammarmusikserie ”Äntligen måndag” i tio års tid. Under jubileumsfestivalens fjärde kväll var Mozarts klarinettkvintett bäst – framförd med ljuv och innerlig lätthet.

I 90-talskomedin ”Måndag hela veckan” tvingas huvudpersonen återuppleva samma dag om och om igen. Det påminner lite om hur konserthusens säsongsprogram brukar se ut, men slentrianen är på väg att brytas. Kanske beror det delvis på att ensembler som Trio ZPR – Cecilia Zilliacus, Johanna Persson och Kati Raitinen – satt en ära i att inte spela samma verk flera gånger. I tio års tid har de gjort vardag till fest och utvidgat repertoaren för stråktrio med kammarmusikserien ”Äntligen måndag”. Jubileumsfestivalen ”Måndag hela veckan” följer samma principer med en blandning av kända och okända verk, gammalt och nytt samt inbjudna gäster som möjliggör andra konstellationer. Fredagens festivalkonsert började och slutade med musik från andra respektive första Wienskolan. I ena änden Arnold Schönbergs tonalitetstänjande ”Kammarsymfoni nr 1” från 1906 i Anton Weberns avskalade arrangemang för flöjt, klarinett, violin, cello och piano. Ett verk präglat av kollektivistiskt solospel som i det lilla formatet blev närmast påfluget intensivt. Den svenske tonsättaren Erik Peters ”Silent repeat” för flöjt (Anders Jonhäll) och marimba (Daniel Norberg) kunde därefter betraktas som en nutida Schönbergättling. De olika satserna filtrerades genom varandra på så sätt att bara vissa toner hördes i reprisen. Om inte annat intressant i teorin med avslutande mimspel. Efter paus fick den återupptäckta 1800-talsromantikern Amanda Maier-Röntgen ännu en välförtjänt stund i rampljuset med fyra av numera nio stycken för violin och piano. Zilliacus och Christian Ihle Hadland radade vackert upp dessa delikatesser, fyllda av både livliga fantasier och molltonade (folk)melodier. Men läckrast av allt blev ändå Mozarts klarinettkvintett. Inte för att Mozart alltid är Mozart, utan för att spanska Cuarteto Quiroga och klarinettisten Karin Dornbusch framförde musiken med en sådan ljuv och innerlig lätthet att både musikerna och musiken lyfte från stolarna. Sirligt, samspelt och märkligt modernt – så som det anstår en evigt ung trettioplussare från 1700-talets Wien.


Avhopparna till DN: Vi stöder Sara Danius helhjärtat

Summary: De tre ledamöter som lämnat Svenska Akademien – Kjell Espmark, Peter Englund och Klas Östergren – ställer sig på Sara Danius sida i den konflikt som nu råder inom Akademien. De uttrycker sitt stöd för den ständiga sekreteraren i ett gemensamt uttalande i DN, där de vittnar om växande intern kritik mot Sara Danius.

Kjell Espmark, Peter Englund och Klas Östergren meddelade samtliga under fredagen att de lämnar Svenska Akademien. Detta efter en växande spricka inom institutionen som handlar om ett eventuellt uteslutande av den så kallade Kulturprofilens hustru, som är ledamot i Svenska Akademien. I ett gemensamt uttalande till DN säger de tre nu att Sara Danius har utsatts för tilltagande kritik från kvarvarande Akademiledamöter. De uttrycker samtidigt sitt stöd för den ständiga sekreteraren, och sin uppskattning för hur hon hanterat krisen inom Akademien. Läs mer: Klas Östergren, Kjell Espmark och Peter Englund lämnar Svenska Akademien Sara Danius har i en intervju med SvD berättat att hon övervägt att själv sluta som ständig sekreterare, men att hon beslutat sig för att sitta kvar så länge hon orkar och ”jobba för det rätta”. Uttalandet, som är undertecknat av Kjell Espmark, Peter Englund och Klas Östergren, lyder i sin helhet: ”Det har framgått av ett av våra uttalanden att Svenska Akademiens ständiga sekreterare Sara Danius utsatts för en växande intern kritik. Vi vill understryka att hon under hela denna kris agerat med stor integritet och lugn beslutsamhet. Vi vill uttala vårt helhjärtade stöd för henne i denna svåra stund.” Efter DN:s avslöjande i november om att Kulturprofilen anklagas för trakasserier och övergrepp av minst 18 kvinnor har en djup klyfta uppstått i Svenska Akademien. Efter avslöjandet anlitades en advokatbyrå för att utreda institutionens kopplingar till Kulturprofilen och hans kulturverksamhet, ”Klubben”. Läs mer: Journalistiken fick Akademien att spricka inifrån, skriver Björn Wiman Enligt ledamoten Anders Olsson, som uttalade sig för TT, ville fler än de tre avhopparna utesluta den omstridda ledamoten. Anders Olsson har också bekräftat att en omröstning har hållits, där en majoritet av ledamöterna röstade för att hon skulle få sitta kvar. På lördagen sade Sara Danius till SvD att advokatbyrån Hammarskiöld & Co som skött utredningen rekommenderat Svenska Akademien att polisanmäla ”Klubben”, men att Akademien fattat beslut om att inte anmäla. Läs mer: Advokatbyrå uppmanar Akademien att polisanmäla


Advokatbyrån uppmanar Akademien att polisanmäla

Summary: Advokatbyrån rekommenderar Svenska Akademien att polisanmäla ”Klubben”. Men en majoritet av ledamöterna vägrar. Det uppger Sara Danius i en intervju med Svenska Dagbladet.

– Ja, det har blivit stridigheter. Om alldeles för mycket. Men Akademien har nu fattat beslut om att inte anmäla. Samtidigt är det så att vem som helst – en ledamot eller en privatperson – har rätt att polisanmäla och i viss mån också skyldighet att göra det om man misstänker att brott har begåtts. Det räcker med att man tar del av de offentliga handlingar som finns tillgängliga, säger Sara Danius till tidningen. Efter DN:s avslöjande om ”Klubben” och där bland annat 18 kvinnor anklagade den så kallade Kulturprofilen för sexuella övergrepp tillsatte Svenska Akademien en utredning. Advokatbyrån Hammarskiöld & Co skulle kartlägga alla ledamöters interaktion med Kulturprofilen. Under utredningen belade ledamöterna sig själva med munkavle med hänvisning till att allt skulle fram till dess den var klar. Sedan några veckor tillbaka är advokatbyråns arbete färdigt men inte offentliggjort. Konsekvenserna av dess resultat har dock redan fått effekt. På fredagen meddelade tre ledamöter att de nu lämnar Akademien eftersom de enligt uppgifter är missnöjda med besluten som fattats i utredningens kölvatten och omröstningen om ledamoten som är gift med Kulturprofilen skulle uteslutas. Enligt SvD visar utredningen på ett stort antal brister inom Akademien, bland annat konstaterar Advokatbyrån har Akademien gett ekonomiskt stöd till ”Klubben” trots att dess verksamhet kan misstänkas ha bedrivits i strid med skattelagstiftning, bokföringslag och kommunala regler för utskänkning, skriver SvD. Advokatbyrån rekommenderar därför att Svenska Akademien ska polisanmäla ”Klubben”. Men det har majoriteten av ledamöterna alltså motsatt sig, enligt den ständiga sekreteraren Sara Danius. Björn Wiman: Avhoppen är ingenting mindre än en katastrof för Svenska Akademien Akademiledamoten Per Wästberg röstade liksom de tre som lämnat sina stolar – Klas Östergren, Kjell Espmark och Peter Englund – för att utesluta ledamoten alternativt att begränsa dennes möjlighet i Nobelärenden. Men till skillnad från dem väljer Wästberg att sitta kvar. ”Att låtsas som om inget hänt när en ledamot förbrutit sig mot Akademiens kärnparagrafer, det syns mig oetiskt och har nu fått motsatt effekt.”, skriver han i SvD. Per Wästberg kallar advokatutredningen för ”skrämmande läsning” och riktar skarp kritik mot den aktuella ledamoten som han menar har tillfogat Svenska Akademiens anseende stor skada i form av negativ publicitet. Skälet till att han väljer att stanna kvar är för att bidra till att bevara Akademien och dess inflytande, skriver Per Wästberg.


Fler avhopp kan leda till Akademiens kollaps

Summary: Svenska Akademien måste enligt stadgarna bestå av minst 12 ledamöter för att nya ledamöter ska kunna väljas in. Efter dagens hittills tre avhopp är De Aderton bara 13.

Paragraf XII i Svenska Akademiens stadgar slår fast att minst 12 ledamöter måste vara närvarande för att nya ska kunna väljas in: ”Ej må val af nya Ledamöter företagas, utan at til thet minsta Tolf Ledamöter tilstädes äro”. Kerstin Ekman har inte detagit i Akademiens sammankomster på 30 år och i höstas framgick att Lotta Lotass klev av redan 2015. När nu även Klas Östergren, Kjell Espmark och Peter Englund meddelat att de lämnar Akademien återstår bara 13 ledamöter av de ursprungligen 18. En akademiledamot sitter förvisso på livstid och kan inte själv träda ut ur Akademien. Men stadgans formulering om att ledamöterna måste vara ”tillstädes” antyder att de också måste vara närvarande för att inval av en ny ledamot ska kunna ske. Ytterligare två avhopp skulle skapa en historiskt ny situation för det anrika sällskap som har existerat ända sedan 1786. Akademien kan heller inte lösa krisen genom att välja in fler än 18 ledamöter, eftersom redan första paragrafen i stadgan slår fast att 18 är maxgränsen: ”Svenska Academien består af Aderton Ledamöter. Ej må thetta Tal någon tid förökas.”


Kjell Espmark lämnar Svenska Akademien

Summary: Kjell Espmark lämnar Svenska Akademien, skriver han i ett meddelande till DN.

”Integriteten är Svenska Akademiens själva livsnerv. När ledande röster inom Akademien sätter vänskap och andra ovidkommande hänsyn före ansvaret för denna integritet - då kan jag inte längre delta i arbetet”, skriver Kjell Espmark till DN. Beskedet att Kjell Espmark lämnar Akademien kommer kort efter det att författaren Klas Östergren meddelat att han också lämnar arbetat inom Svenska Akademien.


Marduk petas efter nazistanklagelser

Summary: Black metal-bandet Marduk portas från festivalen Stockholm Slaughter efter anklagelser om nazism.

Det svenska black metal-bandet Marduk får inte spela på festivalen Stockholm Slaughter på Fryshuset i Stockholm, skriver flera medier. Orsaken är att två bandmedlemmar pekas ut av tidningen ETC för att ha beställt antisemitiskt propagandamaterial och nazistisk litteratur från nazistiska Nordiska motståndsrörelsen. När Fryshusets ledning nåddes av anklagelserna valde den att porta bandet från festivalen. Norska bandet Taake får heller inte spela, då även de har blivit anklagade för nazism. – Vi beslutade att avboka de båda banden. Som det ser ut nu kommer festivalen äga rum utan Marduk och Taake, i alla fall i våra lokaler, säger Carina Balfe Arbman, kommunikationschef på Fryshuset till ETC. Tidningen säger sig inte ha nått Marduk för en kommentar. Arrangören bakom festivalen hävdar att någon annan måste ha beställt materialet i bandmedlemmarnas namn. Bandet har tidigare anklagats för nazistsympatier för sina texter och skivomslag, men har hela tiden hävdat att det rör sig om ett intresse för historia.


Konsertrecension: Ludovico Einaudis musik är sövande entonig

Summary: Den italienska tonsättaren Ludovico Einaudi har blivit en listklättrare utan motstycke inom samtida klassisk musik, men hans musik är lika likformig och spänningslös som arenahouse.

Ludovico Einaudi kliver in på scen och slår sig ner vid flygeln med ryggen mot publiken. Sedan börjar han extrahera sin pianomusik ur enkla figurer. Femmannabandet fyller i konturerna med slagverk, stråkar, gitarr och sparsmakade elektroniska effekter. Disiga och böljande ljudlandskap som inte skiljer sig märkbart från varandra breder ut sig med sövande enformighet. Från första låten ”Petricor” till extranummer som ”Fuori dal mondo” – musik både för filmer som finns och inte finns. ”Tänk om det hade varit så här på Sigur Rós. Då hade man kanske tyckt att det var bra”, säger snubben bredvid mig till sin kompis och syftar på sittplatserna. Det säger något om både Einaudis musik och hans publik. Den italienske tonsättaren och pianisten är en av den klassiska musikvärldens mest strömmade artister med närmare tre miljoner lyssnare per månad. Senaste albumet ”Elements” blev en listklättrare som lär sakna motstycke inom samtida klassisk musik sedan Henryk Góreckis hit med symfoni nr 3 i början av 1990-talet. Einaudi studerade komposition för avantgardisten Luciano Berio, men valde en annan musikalisk bana. Soundet befinner sig i skarven mellan den nyandliga, kommersiellt framgångsrika konstmusiken och postrocken. Som Radiohead fast utan sång, föreslog någon. Det är en ganska träffande beskrivning, även om Einaudis tonspråk är mer urvattnat och sentimentalt. Till skillnad från många av 2000-talselectronicans ”postklassiker” som Jóhann Jóhannsson är Einaudi mindre intresserad av att skapa musikaliska spänningar och motsättningar. Sättet att bygga upp klimax påminner faktiskt mer om arenahousens strömlinjeformade dramaturgi. Einaudis pianostycken är musikens motsvarighet till coffee table-böcker och rundade bordskanter. En sorts självupptagen skönhet, så finesslöst framförd att han lika gärna kunde ha tryckt ner en knapp på en sequencer. Men för Youtube-generationen och en samtid med guldfiskminne räcker skärmsläckarprojektioner, arpeggion och entoniga melodier för att skapa masshypnos.


Konstrecension: Egensinniga psykologiska kartbilder

Summary: Lap-See Lam och Olle Norås är 2017 års Maria Bonnier Dahlin-stipendiater och ställer nu ut på Bonniers konsthall. Poetiskt och suggestivt, tycker Sara Meidell.

KONST Lap-See Lam och Olle Norås Maria Bonnier Dahlins stiftelses stipendiater 2017 Bonniers konsthall, Stockholm. Visas till och med 29/4 Egentligen ska man undvika att spåra likheter mellan var för sig starka konstnärskap som bara råkar hamna inom samma strålkastarsken – men när det gäller 2017 års Maria Bonnier Dahlin-stipendiater, Lap-See Lam och Olle Norås, är de gemensamma stråken ändå värda att notera. Intresset för mytologi och kartbilder – psykologiska och geografiska – som de har gemensamt, samt hur egensinnigt och på så vitt skilda vis de närmat sig dessa teman. ”Mother's tounge” är titeln på den serie filmverk som utgör en av delarna i den självbiografiska utforskningen i Lap-See Lams utställning. Tidigare presenterat i app-form, en stadsvandring genom Stockholm, har hon låtit publiken ta del av den rumsliga och historiska sfär som nu byggts ut med andra installationer i det rum hon förfogar över på Bonniers konsthall. Den kinesiska restaurangen, i 1970-talets svenska upplaga, blir här en portal genom vilken konstnären, genom att bryta upp såväl arkitektur och tidskronologi, skapar en spegling och en illusion av ett Kina i Sverige, eller om det är tvärtom. Ett barndomslandskap och på samma gång ett framtidsscenario skissas, vibrerande mellan utopin och dystopin, där kulturellt kodade material som neon och jade bidrar till att ladda verken. En politisk indignation skiftar över i det poetiskt associativa. En drömsk skönhet därtill – inte minst i återgivningen av kvinnorösterna som ljuder genom generationer – gör att man lägger Lap-See Lam till listan över konstnärskap att noga följa. Materialens suggestiva magi präglar Olle Norås måleri, som närmast kan beskrivas som skulpturalt. Både rent faktiskt, genom de träskivor på vilka han arbetat med sina gouacher, men också skulpturalt i så mån att han i måleriet bygger in en magnifik djupverkan. På relieferna, men också i verken på papper, leder han pigmenten till motiv och mönster som böljar mellan höghöjdskartor över skogar och berg, undervattensvärldar och organiska processer bortom mänsklighetens kontroll: smittor, mögelangrepp, eller bördig växtlighet? Det krävs absolut gehör för materialet för att kunna leda slumpen i måleriet till sådana precisa effekter. Denna konstnärs kontroll återspeglas på ett raffinerat vis i hur han dompterar oss som besökare: hur vi blir medskapare av ytterligare en dimension av rumslighet när vi rör oss framför verken, ömsom helt nära och ömsom på längre avstånd, för att söka avkoda denna säregna magi. Fruktlöst, förstås, men framför Norås mytiska världar finner vi oss lyckliga i det ovissa.


Skivrecension: Alec Frank-Gemmill introducerar tidig hornmusik

Summary: Redan före Mozart finns en relativt okänd repertoar för horn, som den brittiske hornisten Alec Frank-Gemmill nu introducerar på ett album med Svenska Kammarorkestern.

Ingen har väl skrivit vackrare för horn än Mozart i sina hornkonserter eller effektivare än i operorna där hornet signalerar avstånd och övergivenhet. Men det finns en relativt okänd repertoar innan Mozart som hornisten Alec Frank-Gemmill nu introducerar på ett album tillsammans med Svenska Kammarorkestern. Hornet lanserade först i italiensk och fransk opera på 1600-talet, för att illustrera jaktscener, men fick därefter en självständig musikalisk roll i Tyskland. Bland annat av de båda i Dresden baserade tonsättarna Christoph Förster och JBG Neruda. Det är också deras hornkonserter, bland verk av pappa Mozart, Haydn och Telemann, som överraskar mest. Och som skvallrar om hornklangens kommande viktiga roll för den tyska romantiken. Bästa spår: ”Largo” av Neruda


Kungen om Lill-Babs: ”Vi kommer minnas hennes stora värme och hjärtlighet”

Summary: Kungahuset sörjer att Barbro ”Lill-Babs” Svensson avlidit. Carl XVI Gustaf säger i ett uttalande: ”Vi kommer minnas hennes stora värme och hjärtlighet.”

Uttalandet från Carl XVI Gustaf är publicerad på hovets hemsida med anledning av att Barbro Svensson gått bort, 80 år gammal: ”Barbro 'Lill-Babs' Svensson har i dag lämnat oss. En folkkär artist som många kommer sakna och som med åren blev en nära vän till familjen. Vi kommer minnas hennes stora värme och hjärtlighet”, säger Carl XVI Gustaf. Barbro Svensson blev under sin mångåriga karriär folkkär, och har flera gånger träffat eller uppträtt för kungafamiljen, bland annat i samband med drottning Silvias femtioårsdag. 1994 mottog Barbro Svensson också hans majestät konungens medalj i 8:e storleken i högblått band, för sina "mångåriga uppskattade insatser som artist". Läs alla DN:s artiklar om Barbro ”Lill-Babs” Svensson här.


Lill-Babs kollega i ”Bonusfamiljen”: ”Det var det största människohjärtat som funnits”

Summary: Barbro ”Lill-Babs” Svensson gjorde sin sista roll i SVT-serien ”Bonusfamiljen”. Skådespelaren Marianne Mörck berättar nu om den stora sorgen efter vännens bortgång. – Jag älskade henne så oerhört mycket, säger hon till DN.

På måndagskvällen sändes det sista avsnittet av andra säsongen av ”Bonusfamiljen”. I slutscenerna skildrades bröllopet mellan Barbro Svenssons karaktär, Gugge, och Biggan, spelad av Marianne Mörck. Läs mer: Barbro ”Lill-Babs” Svensson är död Marianne Mörck berättar för DN att hon och Barbro Svensson blivit nära vänner under samarbetet med serien, och att de även umgåtts privat. Senast i februari var Lill-Babs på besök hemma hos Mörck. – Det var det största, största människohjärtat som funnits. Hon var så givmild och varm. Hon körde mig hem på kvällarna och gav mig frukost om morgnarna. Hon brydde sig så mycket om andra människor. Jag älskade henne så oerhört mycket, säger Marianne Mörck. Det var skaparen och regissören Felix Herngren som kom med idén att Lill-Babs skulle provspela för rollen, berättar Moa Herngren, skapare och manusförfattare. – Vi andra var lite förvånade, men hon var helt fantastisk med sin komiska tajming, och hon har verkligen gjort rollen till sin egen och betytt otroligt mycket för hela ”Bonusfamiljen”, både som skådespelare och person. Det har varit en ära och en fröjd att få jobba tillsammans med henne, säger Moa Herngren och fortsätter: – Det kändes som ett fint sista avsnitt, att hon fick ta mycket plats och att kärleken mellan Gugge och Birgitta fick firas. Det är samtidigt väldigt sorgligt, och det blir väldigt tomt utan henne, både som person och i hennes rollkaraktär. Alla våra tankar går till Barbro och hennes anhöriga. Lasse Berghagen: ”En av våra största artister genom tiderna” Marianne Mörck berättar att hon och Barbro Svensson först efter att ett par avsnitt spelats in fick veta att karaktärerna Gugge och Birgitta var ett par. Frågan kom upp efter att Mörck lagt märke till de stora skillnaderna som fanns mellan karaktärernas personlighet och stil. – Jag frågade till slut: ”Vad gör hon egentligen här? Vad har hon för utbyte av min karaktär?” Då fick vi höra att vi var ett par. ”Va?”, sade jag, och Barbro ropade bortifrån rummet: ”Det står inte i mitt kontrakt”, berättar Marianne Mörck. – Det var hälften på skämt, och vi fann varandra i den kärleken också. Vi har stått varandra väldigt nära varandra under de här åren. Det sa bara ”pang-bom” mellan oss, och vi kunde prata om allt. Hon blev den storasyster jag aldrig hade, och jag kommer sakna henne något oerhört, säger Marianne Mörck.


Lasse Berghagen: ”En av våra största artister genom tiderna”

Summary: Lasse Berghagen hyllar sin före detta fru Barbro ”Lill-Babs” Svensson efter hennes bortgång – och berättar att han besökte henne under hennes sista dagar. – Det är en av våra största artister genom tiderna, säger han till DN.

Kort efter att att hennes döttrar på tisdagsförmiddagen bekräftade att Barbro Lill-Babs Svensson har avlidit kommenterar artisten och ex-maken Lasse Berghagen hennes bortgång. Han berättar att han besökte Lill-Babs på sjukhuset under helgen tillsammans med deras gemensamma dotter Malin Berghagen. – Hon sov djupt, och det var ingen kommunikation. Vi satt och pratade med henne och förstod att det skulle hända någonting inom en snar framtid, säger han. Lasse Berghagen var gift med Lill-Babs mellan 1965 och 1968, och efter det har de förblivit goda vänner och kollegor. Han passar också på att berätta om den folkkära artisten Lill-Babs personliga egenskaper. – Det är en av våra största artister genom tiderna. Hon var en oerhört generös person, som älskade sitt yrke och att få sprida väldigt mycket kärlek. Han berättar också att han fortsatte att umgås med Lill-Babs tillsammans med resten av familjen genom åren. – Jag kommer att sakna henne mycket, som mor till vår gemensamma dotter och som en god vän. Vi umgicks ofta inom familjen. Hon kommer att lämna en stor, ljus fläck på planeten Jorden efter sig. Jag kommer alltid minnas henne som ett ljus i mörkret. Läs mer: Kollegan i ”Bonusfamiljen”: ”Det var det största människohjärtat som funnits”


Bokrecension: Sensationell debut om folkmordets vansinne

Summary: I burundiske författaren Gaël Fayes debutroman ”Litet land” får läsaren följa en fantasifull 11-årig pojke i skuggan av folkmordet i Rwanda. Maria Schottenius vill sätta den i händerna på alla.

ROMAN Gaël Faye ”Litet land” Översättning Maria Björkman Norstedts, 195 sidor Romanen är som genre oslagbar om man vill ta in och förstå ett land, en tid och ett skede. Jag kände intensivt på det sättet första gången jag läste den nobelprisbelönade J. M Coetzee när han skrev om Sydafrika. Sedan har det inträffat några gånger. Vissa författare kan öppna ett land och ett sammanhang så att man verkligen upplever det på djupet. Den 36-årige Gaël Faye, uppvuxen i Bujumbura, huvudstad i Burundi, har den förmågan och i debutromanen ”Litet land” (”Petit pays”) låter han läsaren följa en fantasirik, livlig 11-årig pojke, årsbarn med författaren, genom en period där en privilegierad barndom förvandlas till en mardröm i det lilla landet Burundi som i söder gränsar till Rwanda. Romanen omfattar tiden före, under och efter det bestialiska folkmordet på 800.000, framför allt tutsier. Gaël Faye själv flydde under kriget tillsammans med sin familj till Frankrike och bodde i Paris förorter och har nu återvänt med sin egen familj till Burundi. Han är musiker, inspirerad av det kreolska och av hiphop. Med den kraften gör han texten färgstark, svängande och sjungande. Han tvingar läsaren att lyssna, som på kraftfull musik. Boken hörs hela tiden. En riktig hit. Gabriel, eller Gaby, som pojken heter, har en syster, Ana, och liksom författaren en fransk pappa och en rwandisk mamma. Modern i romanen är en vacker tutsikvinna, som flytt sitt land för att bo tillsammans med sin fransman i Burundi. De har tjänstefolk och god ekonomi. Pojken, som går i franska skolan, har ett starkt temperament och det är fint att läsa Maria Björkmans översättning från franskan där hon får fram nyanserna hos denne känslostarka elvaåring, som i allt som händer runt honom också försöker hantera sina föräldrars skilsmässa. Äktenskapet bryter samman, som så mycket i detta gränsland och i denna roman. Gabriel finns också i sin mammas rwandiska släkt, där mormodern – utan föräldrarnas vetskap – ser till att han tillsammans med några andra livrädda pojkar, under ett besök hos henne, blir omskuren i ett lerhus med ett träbord mitt i rummet: ”Sniitt!”. ”Sedan la morbror Sosthèhe våra små snoppspetsar i en tändsticksask som han gav till mormor.” Boken förmedlar humor och en liten pojkes osannolika livskraft trots den fasa som folkmordet i Rwanda innebar. Hans liv är koncentrerat på kamraterna där några, liksom han, tillhör en välbeställd medelklass, andra är barn till deras tjänstefolk. Gaby tvingas manövrera i barnens brutala makthierarkier, och vid ett par avgörande tillfällen helt gå emot sitt samvete. Det gäller en magnifik historia om en stulen cykel. Och i slutet av kriget, en grotesk mordscen utförd av barn. Grupptryck är en förrädisk kraft. Och våldet kräver både offer och förövare. I den lilla skalan blir Gabys unga liv en lektion i över- och underordningens mekanismer där kriget i Rwanda ligger nära både geografiskt och symboliskt. Pojken frågar sin pappa varför folkgrupperna krigar. Det har samma land, och de har samma språk, och samma gud. Så varför krigar de? ”Därför att de inte har likadana näsor.” ”Ett litet land” som låter folkmordets vansinne drabba en familj är en sensationell debut. Ge den till unga människor. Ge den till vem som helst.


Kulturprofilens advokat: ”Min klient förnekar fortfarande i sten”

Summary: Kulturprofilens advokat, Björn Hurtig, tillbakavisar uttalandena som Svenska Akademiens ledamot Kristina Lugn gjorde i franska TF1.

– Hennes kommentar får stå för henne. Min klient förnekar fortfarande i sten det som påstås. Det är det enda jag har att säga, säger Björn Hurtig till DN. Kristina Lugn till TF1: ”Vad han gjorde mot unga tjejer, det är sant” Det var på söndagen som reportaget kring Kulturprofilen och Svenska Akademiens sändes i nyhetsprogrammet ”Sept à huit” i franska TF1. Kanalens team filmade på avstånd ett samtal med Kristina Lugn, som då svarade på frågor kring anklagelserna mot Kulturprofilen. Mannen har under flera år haft nära band till Svenska Akademien. – Det är sant vad de säger om honom. Det är sant. Vad han gjorde mot unga tjejer, det är sant. Men Akademien var inte inblandad i det. Vi är inte inblandade, sade Kristina Lugn till TF1. Kulturprofilens advokat: ”Hela hans liv har slagits i spillror” Kammaråklagare Christina Voigt har tidigare avskrivit sju polisanmälningar mot Kulturprofilen, som nekat till brott. Förundersökning pågår fortfarande i minst ett fall.


Johan Croneman: Effektiv tidsresa tillbaka till mordnatten vi aldrig glömmer

Summary: Det var länge sedan jag trodde att den här från början totalhavererade utredningen kunde få mig allvarligt intresserad av det olösta mordet igen, men det lyckas Mikael Hylin med i sin nya dokumentärserie om Palmemordet.

Det är efter de två första avsnitten av nya dokumentärserien ”Palme, Träsket och mordrättegångarna” (sju delar, i TV3 och Viaplay, börjar nu på torsdag) inte helt lätt att veta åt vilket håll filmaren Mikael Hylin tänker ta oss, men oavsett vilket: Han har skapat lite av en nagelbitare genom att bara låta oss höra vad som till exempel faktiskt sades i de många inspelade vittnesförhören från Sveavägen och natten vi aldrig glömmer. Det här är vad vi vet, helt säkert, säger Mikael Hylin. Och så sätter han på bandspelaren. Och så åker vi tillbaka i tiden. På allvar. Det är väldigt snyggt och effektivt berättat, både i text och i bild. Man trodde knappt att man skulle mäkta med fler mordteorier, och det gör man väl inte heller, men när man nu som sagt igen hör vittnena själva berätta, när man ännu en gång får höra hur både den formella kommunikationen och vardagssnacket (faktiskt) mellan poliser och larmcentral sköttes, när hela dramat ännu en gång spelas upp så att säga inifrån, ja då sträcker man upp sig i soffan, lutar sig fram och spetsar öronen. Det var länge sedan jag trodde att den här från början totalhavererade utredningen kunde få mig allvarligt intresserad av det olösta mordet igen, men det lyckas Hylin med, och det oavsett hans egna konspirationsteorier. Han har tidigare gjort en mycket omdebatterad Palmedokumentär, ”Jag såg mordet på Olof Palme” (SVT, 2006), där han hävdar att Christer Pettersson nog ändå sköt Olof Palme – av misstag. Den känsla Mikael Hylin framför allt lyckas etablera under de två första avsnitten av den nya dokumentärserien är förlamningen. Den kollektiva totalförlamningen. Ett helt land sattes i ett skruvstäd, ingen behöll kylan, ingen enda kunde tänka klart. Ulf Dahlsten, Olof Palmes statssekreterare, var kanske en av de få som tänkte någorlunda klart, och han berättar i filmen om det, inte alls för att framhålla sig själv, han nämner det mer som ett överraskande faktum - intervjun med Ulf Dahlsten är både skrämmande och klargörande, och djupt rörande. Det finns också andra mycket bra intervjuer. Totalförlamning rådde alltså, från den förste ambulansmannen på plats, till landets högsta ledning. Det ledde framför allt till hela förloppets mest katastrofala beslut, att låta länspolismästare Hans Holmér leda utredningen från det så kallade Palmerummet. En av de få riktiga poliser som fick insyn, Ingemar Krusell, säger i filmen om stämningen: ”Palmerummet var som en diskussionsklubb, typ Agatha Christie”. Ett gäng pusseldeckare satt och småpratade om mordet och motiven, den ena förklaringen var väl inte sämre än den andra. Förlamningen hade lett till att fel personer var på fel plats vid fel tillfälle. Det var inte ett lands oskuld som försvann den natten, som det ältades om i åratal, och det var inget ”uppvaknande” och det var ingen ny värld som öppnade sig. Alla fick däremot panik. Och sedan frös vi till is. Har vi lärt oss något…? Fan vet. Jag misstänker att Mikael Hylin fortfarande tror att lösningen på mordet går att finna i det så kallade ”Träsket”, det kriminella Stockholm – och att det bland annat finns poliser som av skilda skäl sopat undan spåren. Det kan vi ju tro vad vi vill om, men de två första avsnitten av Mikael Hylins dokumentär är i allafall lysande. Oavsett teori. En sak till: Fipplandet och klantandet med Lisbet Palmes vittnesmål är fortfarande en gåta. Och hennes eget uppträdande mot polis, åklagare, domstol?! Ingen har lyckas förklara det.


Kristina Lugn om Kulturprofilen: ”Vad han gjorde mot unga tjejer, det är sant”

Summary: Svenska Akademiens ledamot Kristina Lugn uttalar sig för första gången om anklagelserna mot Kulturprofilen. Till den franska tv-kanalen TF1 säger hon att det hela är en ”väldigt sorglig historia”. – Vad han gjorde mot unga tjejer, det är sant, säger Kristina Lugn.

Ledamoten och poeten Kristina Lugn uttalar sig i nyhetsprogrammet ”Sept à huit” som sändes på söndagskvällen i franska TF1. Reportaget handlar om höstens händelser kring Kulturprofilen, som under flertalet år haft nära band till Svenska Akademien. Reportaget spelades in tidigare i år, och kanalens team var då på plats i Stockholm i samband med en av Akademiens sammankomster. Reportern talar med Kristina Lugn i Gamla stan, bland annat utanför restaurangen Den gyldene freden där ledamöterna traditionsenligt äter middag efter sammankomsterna. Kristina Lugn säger först till TF1 att hon inte kan uttala sig om Kulturprofilen. Hon svarar sedan på en uppföljande fråga om huruvida händelserna inte är intressanta: – Jo, det är det. Det är en väldigt sorglig historia. Hur vi blev inblandade, det är under utredning. Jag kan inte säga något om det. Allt jag kan säga är att jag litar på Kulturprofilens hustru, säger Kristina Lugn. TF1: Men du litar inte på Kulturprofilen? – Kanske inte. Jag vet inte, jag vet inte, säger Kristina Lugn på franska. TF1:s reporter träffar senare samma kväll Kristina Lugn på nytt, denna gång utanför restaurangen. Samtalet är filmat på avstånd och Kristina Lugn svarar då på ett par frågor om Kulturprofilen. – Det är sant vad de säger om honom. Det är sant. Vad han gjorde mot unga tjejer, det är sant. Men Akademien var inte inblandad i det. Vi är inte inblandade. TF1: Varför tror du att det är sant? Har du sett något? – Jag menar, det är väldigt känt bland unga författare. Jag kan inte prata. Om jag börjar prata med dig, då kan jag förstöra allting, för mig själv och för alla. Anklagelserna mot Kulturprofilen framkom första gången i en granskning av DN, som publicerades i slutet av november förra året. 18 kvinnor berättade att mannen ska ha utsatt dem för sexuella övergrepp och trakasserier, och flera av händelserna ska ha skett i Akademiens lägenheter i Stockholm och Paris. Svenska Akademien bröt dagarna därpå allt samarbete med den kulturscen, här kallad Klubben, som ägs av Kulturprofilen och hans hustru, som också är akademiledamot. Ständiga sekreteraren Sara Danius sade i ett uttalande att ”ledamöter, ledamöters döttrar, ledamöters hustrur och personal vid Akademiens kansli har utsatts för oönskad intimitet eller opassande behandling” av Kulturprofilen. Advokatbyrån Hammarskiöld & Co har de senaste månaderna, på uppdrag av Svenska Akademien, genomfört en utredning över varje ledamots koppling till Kulturprofilen och Klubben. Utredningen har ännu inte redovisats, och under tiden har ledamöterna i Svenska Akademien fått instruktioner om att inte uttala sig kring händelserna. Kulturprofilen har genom sin advokat Björn Hurtig meddelat att han nekar till samtliga anklagelser som riktats mot honom, även de uppgifter som Svenska Akademien har presenterat. Björn Hurtig har tidigare sagt att mannens liv ”slagits i spillror” till följd av anklagelserna. – Det är svårt att veta vem i Svenska Akademien som påstått det, och oavsett vilket är Svenska Akademien bara ett samlingsnamn. Alla former av oönskade kontakter på det sätt som påstås tillbakavisas av honom. Där nekar han i sten, sade Björn Hurtig i en intervju med DN i februari. Kammaråklagare Christina Voigt leder förundersökningen mot Kulturprofilen. Hon meddelade i mitten av mars att sju anmälningar mot mannen avskrivits, dels eftersom flera fall var preskriberade, dels att det i andra fall inte har gått att bevisa vad som har hänt. Utredningen pågår fortfarande i minst ett fall. DN har sökt Kristina Lugn, Sara Danius, Kulturprofilen och hans advokat utan resultat. Detta har hänt 21/11: 18 kvinnor vittnar i DN om att Kulturprofilen utsatt dem för sexuella trakasserier och övergrepp. 23/11: Kultur- och demokratiminister Alice Bah Kuhnke vill ta tillbaka den kungliga orden som tidigare gått till Kulturprofilen – men det bedöms inte vara möjligt. Akademiledamoten Per Wästberg hade nominerat mannen. 23/11: Svenska Akademien beslutar att bryta allt samarbete med Klubben. En extern utredning om kopplingarna inleds. 28/11: Professor emeritus Claes Sandgren skriver att Horace Engdahl och Peter Englund bör lämna Svenska Akademien. De båda tillbakavisar kravet. 2/12: DN avslöjar att akademiledamöterna Horace Engdahl och Per Wästberg, samt ytterligare fyra personer, föreslagit att Kulturprofilen skulle få statlig konstnärslön. 4/12: DN avslöjar att Kulturprofilen spridit uppgifter om Nobelpristagaren i litteratur. ”Den jäveln”, säger Peter Englund och skyller läckan på mannens hustru som är ledamot. 10/12: Ständiga sekreteraren Sara Danius säger i en intervju med SvD att hon själv blev ”föremål för ett skamligt förslag” från Kulturprofilen. 12/12: Minst åtta kvinnor har polisanmält Kulturprofilen och en åklagarledd förundersökning inleds. 8/3: Kulturprofilens advokat, Björn Hurtig, säger till DN att Kulturprofilen nekar till samtliga anklagelser. 13/3: DN avslöjar att Kulturrådet granskar utbetalningar på sammanlagt 1,3 miljoner till Klubbens inofficiella föreningskonto. 14/3: Delar av förundersökningen mot Kulturprofilen läggs ned, meddelar åklagarmyndigheten. 15/3: Nio tidigare medarbetare uppger för DN att Klubben systematiskt betalade ut svarta löner.


Skivrecension: Shakarchi & Stranéus skildrar Göteborg i vårsol

Summary: På sitt debutalbum flirtar duon Shakarchi & Stranéus med loungegenren och bygger sorglöst lunkande houselåtar med loopar och samplingar om ett Göteborg där vårsolen alltid skiner.

Den underskattade paraplygenren lounge, eller easy listening, handlade från början om att förflytta lyssnaren till en behaglig och bekymmersfri plats, som en djungel eller en paradisö. Göteborgsduon Shakarchi & Stranéus har länge flirtat med den, inte minst genom mästerliga ”Hissmusik”. Med hjälp av loopar och samplingar bygger de sorglöst lunkande houselåtar som för tankarna till The Avalanches eller Handsomeboy Technique. Men här är ”happy place” ett Göteborg där vårsolen alltid skiner. Debutalbumet som tagit sju år att slutföra innehåller flera referenser till platser; Lisebergs lyckohjul, Kungssten möter Kingston och ett kebabhak på Hisingen som får ett drömskt skimmer över sig. Det är poetiskt, personligt och lär garanterat ta plats när musikåret ska sammanfattas. Bästa spår: ”Hammond fireworks”


Svenske Ludwig Göransson gör musik till storfilmen ”Venom”

Summary: Ludwig Göransson gjorde musiken till hyllade ”Black panther”. Och nu är det också klart att han gör musiken till kommande Marvelfilmen ”Venom”, skriver The Wrap.

Ludwig Göransson har, lite under radarn, långsamt blivit ett stort namn i Hollywood. Den svenske producenten och låtskrivaren har gjort musik till amerikanska tv-serier som ”New girl” och ”Community”, och till filmer som ”Last stop Fruitvale Station” och ”We're the Millers”. Just nu är han aktuell som filmmusikkompositör i succéfilmen ”Black panther” – och nu är det också klart att han ska göra musiken till kommande Marvelfilmen ”Venom”‚ enligt källor till The Wrap. Läs mer: Intervju med Ludwig Göransson om ”Black panther” Filmen har premiär i oktober och Tom Hardy spelar huvudrollen som Venom. Ludwig Göransson är också producenten bakom Childish Gambino, Donald Glovers musikalias. Han har också släppt egen musik under namnet Ludovin.


Filmrecension: ”Grace Jones: bloodlight and bami” ger en tragisk bild av åttiotalsikonen

Summary: I dokumentären ”Grace Jones: bloodlight and bami” gör den åldrande åttiotalstjärnan Grace Jones en showig karaokeversion av sig själv.

Få skivomslag har, vid sidan av David Bowies, satt så mycket myror i huvudet på små heteronormativa ungar som Grace Jones åttiotalsplattor. Framför Jean-Paul Goudes kamera och i hans montageteknik verkade toppmodellen/popstjärnan/posören glida över alla givna gränser mellan man/kvinna, människa/docka/best, verklig/overklig, svart/vit. Hon hade några legendariska hits, de flesta skrivna av andra och producerade i samma poserande performanceanda som bilderna. Till skillnad från Bowie var hon framför allt ett visuellt fenomen, en stilikon. I Sophie Fiennes dokumentär ”Grace Jones: Bloodlight and bami” får man en känsla av att den åldrande Jones är fast i åttiotalsskapelsen Jones. Sophie Fiennes: ”Grace Jones liv är ett slags uppror mot kyrkans förtryck” Man borde bli knockad av de inledande sekvenserna från sena liveframträdanden. Fraser som “en naturkraft”, “kompromisslös” och “oefterliknelig” drar genom huvudet som ett tvångsmässigt pressmeddelande. Men amazonen i originell badmössa eller rockring som framför superhiten “Slave to the rhythm” inspirerar mer till ett besök på gymmet än till att plocka fram hennes skivor. Vokalt och musikaliskt är det tomt; som om hon gör en showig karaokeversion av sig själv. Resten av filmen klipps det planlöst mellan handkamerafilmade sekvenser ur hennes rastlösa liv: Med släkten i Jamaica (titelns ”bami” är ett jamaicanskt bröd) där onda minnen av en sadistisk styvfarfar flyter upp men inte känns; gräl om vem som ska betala för presidentsviten på ett hotell i Paris eller med musiker som inte dyker upp till hennes studioinspelning. Man vet inte så noga var man befinner sig eller hur saker hänger ihop tidsmässigt. Jones verkar inte heller ha råkoll på tillvaron. Det blir rörigt. Fiennes, som tidigare har gjort ett par dokumentärer med Slavoj Zizek och Lars von Trier, vill inte göra en stel, informativ hyllningsfilm om Jones. Bra, sådana finns det nog av. Men ska man gå den andra, cinéma vérité-vägen, krävs ännu mer idé och riktning. Under en fotosession med den gamla pojkvännen och fotografen Goude, skymtar en högintressant, möjlig film fram om deras passion och konst. Hur kändes det att bli kallad ”vacker och grotesk” av sitt livs stora kärlek? Hur står sig deras neokubism med drag av negritudism som de skapade tillsammans i dag? Det här är en guldgruva för en analytisk filmare. Men det kanske är Zizek som har gett Fiennes ett sken av intellektualism i de tidigare filmerna. Med en känslosvallande, rastlös och ofta champagnestinn dynamo framför kameran får hon inte kontroll över sitt material. Om hon inte har avsett att göra en tragisk berättelse om en före detta ikon som inte hittar ut ur sin ikonografi, så har hon misslyckats. “Own your power”, svarade Grace Jones nyligen en journalist som frågade henne vad feminism var. Det låter bra, men är kanske den absoluta återvändsgränden. Kraften kommer väl ur musiken, ur konsten, från Gud eller andra människor. Kan man verkligen äga den? Se mer: Tre andra filmer av Sophie Fiennes. ”Lars from 1-10”(1998), ”The perverts guide to cinema” (2006), ”The perverts guide to ideology” (2012). Dokumentär “Grace Jones: bloodlight and bami.” Regi: Sophie Fiennes. Medverkande: Grace Jones, Jean-Paul Goude, Robbie Shakespeare, med flera. Längd: 1 tim, 55 min (barntillåten). Språk: Engelska, franska. 2


Gustaf Skarsgård i filmatiseringen av ”438 dagar”

Summary: Gustaf Skarsgård och Matias Varela får huvudrollerna i filmen om journalisten Martin Schibbye och fotografen Johan Persson som satt fängslade i Etiopien.

Under en arbetsresa i konfliktdrabbade Etiopien fängslades och dömdes journalisten Martin Schibbye och fotografen Johan Persson till 11 års fängelse för terrorism. År 2012 benådades duon och släpptes fria. Året därefter kom boken "438 dagar" som skildrar Schibbye och Perssons historia. Nu blir boken film, med skådespelarna Gustaf Skarsgård och Matias Varela i huvudrollerna som Schibbye och Persson, uppger SF studios i ett pressmeddelande. Regissör blir Jesper Ganslandt och manus skrivs av Peter Birro.


Johan Svedjedal får Eva Bonniers stipendium

Summary: Författaren och mångårige DN-medarbetaren Johan Svedjedal får Stiftelsen Eva Bonniers stipendium för sin bok om Karin Boye.

Johan Svedjedal är författare, professor i litteraturvetenskap och sedan många år medarbetare i DN Kultur. Nu får han Stiftelsen Eva Bonniers 70-årsfonds stipendium på 50.000 kronor för sin bok ”Den nya dagen gryr. Karin Boyes författarliv”. Läs mer: Recension av Johan Svedjedals ”Den nya dagen gryr” I motiveringen står bland annat att Svedjedal synliggör ”en av våra mest lästa och älskade poeter ur ett delvis nytt perspektiv”, och att han skildrar ”både den professionella författaren och den radikala och komplexa kvinnan i sin tid”. Stiftelsen Eva Bonniers 70-årsfond bildades 2015 och var en 70-årsgåva till Eva Bonnier från hennes fem barn. Syftet är att understödja facklitteratur om i första hand kvinnor och den kvinnliga erfarenheten. Det första stipendiet delades ut 2017 och gick till författaren Nina Björk.


Prince hade ”ytterst hög” fentanylhalt i kroppen

Summary: Artisten Prince dog till följd av ”ytterst höga” halter fentanyl i kroppen, enligt den toxikologiska rapporten från obduktionen, uppger nyhetsbyrån AP.

Vid 57 års ålder gick den världsberömda artisten Prince bort till följd av en överdos opioider. Tiden innan sin död tog Prince stora mängder värktabletter, med den kemiska substansen fentanyl som verksam substans, något som blev känt en kort tid efter nyheten om hans bortgång. Läs mer: Enligt släppta dokument – opioider hos Prince när han dog Enligt den toxikologiska rapporten, som nyhetsbyrån AP tagit del av, menar flera experter att Prince hade ”ytterst höga” halter av fentanyl i blodet vid sin död. Enligt expertutlåtanden finns det ingen tvekan om att det var fentanylöverdosen som orsakade bortgången. I rapporten står att fentanylhalten i blodet var 67,8 mikrogram per liter – och att människor har dött av en fentanylhalt på alltifrån 3 till 58 mikrogram per liter. Det samma gäller halterna av fentanyl i levern, som i Princes fall var 450 mikrogram per kilo. Enligt rapporten verkar halter på över 69 mikrogram per kilo ”leda till överdos eller förgiftning med dödlig utgång”. Fentanyl är den kraftigt smärtstillande opiod som i Sverige har utnämnts till en ”dödsdrog” efter att flera personer dött till följd av överdoser.


Jerry Williams är död

Summary: Jerry Williams är död. Han blev 75 år. Under sin mer än 50 år långa karriär hördes den folkkära rocklegendaren på ett trettiotal album och mötte sin publik på otaliga turnéer och krogshower.

”Det är med tungt hjärta och stor sorg som vi måste meddela att Erik Fernström (Jerry Williams), efter en kort tids sjukdom, lämnade oss igår söndag. Våra tankar går till familjen och vi ber om respekt att låta dem sörja i fred”‚ skriver hans arrangörsbolag Blixten & Co i ett pressmeddelande. Williams, egentligen Sven Erik Fernström, växte upp i en arbetarfamilj i en enrummare på Huvudstagatan 14 i Solna. Modern, undersköterska, avled när han var tolv år gammal. Han började som ung att arbeta som rörmokare innan musiklivet och förebilder som Little Richard tog över. Williams fick med sitt band The Violents en stor hit i ”Darling Nelly Grey”, bandet turnerade 1963 som förband till Beatles under de brittiska världsstjärnornas Sverigeturné. I slutet av 1960-talet började Jerry Williams att sjunga en mer soulinfluerad rockmusik och levererade en stor inhemsk hit med ”Keep on” 1969. Tillsammans med sitt band Roadwork sökte han sig under 1970-talet åter till den femtiotalsinspirerade rock'n'rollen han växte upp med och turnerade också med gruppen The Telstars. 1989 gav han ut ”Did I tell you”, som ingick på den Grammisbelönade skivan ”JW” och nådde en än bredare publik. 2013 medverkade Williams på Malena Ernmans album ”I decembertid” och fick med låten ”Counting miracles” sin första Svensktoppsetta. Under Williams mer än femtio år långa artistkarriär släppte han ett drygt trettiotal album. Musikjournalisten och författaren Håkan Lahger har skrivit boken ”Keep on: 1962-2013” om Jerry Williams liv och musik, utgiven 2013, liksom text till en samlingsutgåva om sex cd-skivor. I arbetet har han intervjuat Jerry Williams flera gånger och skriver nu en bok om skivbolaget Sonet, där Jerry Williams under 50 års tid gav ut sina skivor. – Han visade man kan vara en otroligt folkkär artist som samtidigt behåller sin integritet. De gånger han har blivit tillfrågad om sin politiska hemvist har han svarat ganska rakt: Han var kommunist. Samtidigt blev hans musik älskad av raggarna, som hatar kommunister. Det finns så många kontradiktioner i Jerrys liv och artisteri som man bara måste lyfta på hatten för och beundra. Han förenade amerikansk imperialistmusik med en övertygelse om ett kommunistiskt samhällssystem. Många andra människor med den övertygelsen blir väldigt ifrågasatta. Man driver med dem, säger Håkan Lahger. Hur kommer det sig att Jerry Williams ändå blev så respekterad i folkdjupen? – Jag tror att de flesta människor, oavsett vad man tyckte om honom eller hans musik, såg en ärlig kille i honom. En helt vanlig förortskille som inte har ändrat sig en millimeter under hela sitt liv. Det kan man tycka är en svaghet i denna förändringens tid, att han aldrig ändrade på sig, men för honom blev det en styrka, säger Håkan Lahger och förklarar: – Man kunde lita på Jerry Williams. Han kommer in och kör sin bredbenta rockmusik. Han försökte ett tag med soul, och ett tag att sjunga på svenska, men det blev ändå snabba, traditionella Chuck Berry-låtar på tre minuter på engelska som blev hans signatur. Utöver de otaliga skivinspelningarna och långa turnéerna uppträdde Jerry Williams i ett stort antal krogshower, ”Live på Börsen” på Hamburger Börs i Stockholm spelades med start 1989 under flera säsonger, totalt 167 föreställningar. Bland hans andra shower märks ”Live 'n jive” på Hamburger Börs 1999, ”Jerka” på Stora teatern i Göteborg och på Göta Lejon i Stockholm 2002 jämte ”Ringside” på Scalateatern i Stockholm 2005 och på Lorensbergsteatern i Göteborg 2006. Under 2009 och 2010 sågs och hördes han i showen ”Dynamite” på Rondo i Göteborg och på Tyrol i Stockholm. Jerry Williams var även återkommande gäst i Allsång på Skansen. Han medverkade vidare i en rad filmer, som ”G – som i gemenskap” (1983), ”Lilla Jönssonligan och cornflakeskuppen” (1996), ”c/o Segemyhr” (1999) och julkalendern ”Håkan Bråkan” (2003) liksom i musikalen ”Cats” (1987). Williams tilldelades 1985 LO:s kulturstipendium, prydde 1991 ett svenskt frimärke, var värd för Sommar i P1 2009 och tilldelades sin andra Grammis 2010 i kategorin ”Årets hederspris”. I januari 2013 premiärsjöng han i avskedsföreställningen ”Jerry – The farewell show” på Cirkus i Stockholm. Över 100.000 biljetter såldes till showen som turnerade i Sverige under hösten samma år. Thomas Johansson på arrangörsjätten Live Nation är bedrövad över dödsbudet. Hans eget samarbete med Jerry Williams inleddes redan 1969. – Det här är oerhört tragiskt, en stor förlust för underhållnings-Sverige för han var en av våra absolut största underhållare i modern tid. Jerry var med oss från början när vi startade Ema Telstar 1969 (arrangörsbolaget som gick samman med Live Nation 2008) och vi har hållit kontakten sedan dess och gått på hockey tillsammans och pratat musik. Jerry var en från alla synpunkter fantastisk person: hundra procent genuin, hundra procent rak, det var aldrig något konstigt eller skitsnack - dessutom var han en grym farsa, säger Johansson. Vad var hans skatt som artist? – Precis som alla framstående sångare var han en stor, stor, berättare. Tänk till exempel på hur han tog Ted Ströms låt ”Vintersaga” till en helt ny nivå. Men han kunde göra det med rocklåtar också, han gick in och hittade tonen. Det är något väldigt få artister kan göra. Tomas Ledin mötte Jerry Williams 1972 efter att ha varit med i Melodifestivalen. Samma sommar gav de sig ut på en folkparksturné, Ledins första: – Jag kom direkt från gymnasiet i Sandviken och fick jobba med en synnerligen professionell och erfaren artist. Det var helt fantastiskt. Han förstod att jag var en gröngöling och var väldigt schysst, jag kände att han tog som sin uppgift att lära mig hur det gick till på turné, säger Ledin. – Efteråt har jag förstått vilken tur jag hade som fick resa men sådan kille som var så proffsig och dessutom så omtänksam. Det här är väldigt, väldigt, tråkiga nyheter. Musikproducenten och låtskrivaren Ola Håkansson, med ett förflutet i grupper som Ola & the Janglers och Secret Service, skrev låtar till Jerry Williams, men minns mest privatpersonen i dag. De träffades redan 1963, låg på samma skivbolag och har hållit kontakten genom åren som kompisar och bland annat arbetat ihop med krogshowerna på Hamburger Börs. – Han var en av de finaste människor man kunde känna, han var sig själv hela tiden och empatisk jämt, lojal och schysst. Hans framgångar förändrade honom inte på något sätt, han har alltid varit likadan. Han visade att man kan lyckas utan att bara bli självcentrerad, det gjorde han i 55 år som artist, sammanfattar Håkansson. Läs mer: Vänner och kolleger minns Jerry Williams Läs mer: Så sörjs stjärnan i sociala medier Läs mer: ”Han kunde göra alla sorters låter till sina egna”


Teaterrecension: Skuggspel i ny tid när Stig Dagerman uppdateras

Summary: Aldrig mera krig? Kanske kunde man tänka så när Stig Dagerman skrev sin pjäs ”Skuggan av Mart” 1947. I Mattias Anderssons uppdaterade version får pjäsen en annan klang.

Vårt behov av bra teater är omåttligt. Därför är det en stor tröst att vara publik på Backa Teaters och Mattias Anderssons uppsättning ”Skuggorna av Mart” – efter en pjäs av Stig Dagerman. Regissören har tagit sig stora friheter med detta Dagermans politiska slutspel efter andra världskriget. Det gör han med sin begåvnings fulla rätt. Pjäsen är inte någon omdiktning av Dagermans pjäs från 1947. Den står på egna ben med en svärta som är vår tids mörka bidrag till avvecklingen av humanism och etik och ett förspel till de katastrofer som väntar. Under fem år av oförliknelig framgång i svensk 1900-talslitteratur hade Dagerman klätt sin ångest i 40-talets världssmärta och satt sina ord mot maktens. I ”Skuggan av Mart” aktualiserade han beredskapstidens heroism i en hjältemoder som stängt dörren om sin sorg efter sonens död. Dagerman kritiserade tiden som ställde de ”dödas fullkomlighet mot de levande” som en kritiker formulerade det. Om man i dag läser ”Skuggan av Mart” med dess dämpande singularis kan man tänka att pjäsen hör till de tider då man än en gång kunde ropa Aldrig mera krig! I sin envetna fixering vid feghet och hjältemod, modersvåld och frigörelse ter den sig nu rent av lite troskyldig. Men vad Mattias Andersson gör är att radikalisera stycket, vända det inåt och ställa alla till svars. Föreställningens slutbild skulle kunna bli en vädjan men slutar i förvriden kamp med skuggor av beväpnade bakom fronten. Det finns ingen triumf i denna version. På scenen gestaltas vår tids desperation och skuggspelet i fonden förmerar ensemblens sex skådespelare till tecken för ett tillstånd av Alltid flera krig. Det är inte många gånger man får se något så starkt uppfordrande, så genomarbetat i spel och rörelser och så groteskt dråpligt i en familjs lögnfabrik under högtryck. Ove Wolf gör en lärare vars livslögn är en sexuell relation med en elev. Han är en plågad man som tärts inifrån av skuld, förträngning och rädsla. Mot honom spelar Emelie Strömberg den förfördas yngre syster som tvingar latinläraren att se sanningen i vitögat och hotar alla med att dra sitt svärd i en förvirring av det slag som för tankarna till den unge skolmördaren i Trollhättan. Hon gestaltar ett drömspel av onda minnen, blixtsnabb i sina verbala utfall som om hon försöker hinna ikapp sina tankar och hantera sitt inre tryck. Han, läraren, avvaktar och letar efter flyktvägar i ett kontrollerat spel som hotar rämna. Nemanja Stojanovic spelar den yngre brodern till den döde hjälten Mart. Ylva Gallon gör modern till en vampyr som suger livet ur sonen som ligger, halvligger på golv eller stol för att till sist möta familjesituationen och förnedringsritualerna med befriad skrattande galenskap. Kjell Wilhelmsen gestaltar en retarderad medelåldring med klåda och eksem på spaning efter den handling som skulle kunna göra honom till man och mordisk förlorare men då kvitt den fulhet som han ser som sin identitet. Eleftheria Gerofoka spelar en stridsberedd partisan på gränsen till nervsammanbrott. Det stora tomma scenrummet gör rörelserna ödesmättade, rensar dem från allt småspel och distanserar uppsättningen från den ”pjäsighet” som Mattias Andersson länge velat bryta med i sina uppsättningar. Skådespelarna har klätts ner i vardaglighet med lätt karaktärsbärande stuk. På suveränt vis gör han och ensemblen fiktionen dokumentär men gestaltningarna teatralt förhöjda. Som i Ylva Gallons plötsliga utbrott av dans på familjeavgrundens rand. Det här är en stor och vacker triumf för Backa Teater.


Skivrecension: Allan Petterssons symfonier i en ny sorts filtrerat ljus

Summary: När Christian Lindberg och Norrköpingssymfonikerna tolkar Allan Petterssons symfonier får de musiken att expandera rent rumsligt utan att intensiteten går förlorad.

När Allan Pettersson under det symfonifientliga 60-talet tillfrågades om varför han skriver symfonier svarade han: ”Redan när jag var liten tyckte jag om att gå på de stora fälten med tjuvskator. Jag har inte tyckt om att sitta i bersåer”. En replik som tycks ha färgat Christian Lindberg och SON i deras inspelningar av Petterssons samtliga symfonier. När de nu nått fram till den femte (1962) och den sjunde (1967) är det bara att ge sig för hur de får denna makalösa musik att expandera rent rumsligt utan att intensiteten på något sätt går förlorad. Dessutom blir jag alltmer tagen av hur de framkallar ett nytt slags filtrerat ljus hos Pettersson som klangligt länkar honom till en nordisk tradition – som det verkligen sjunger om. Bästa spår: hela albumet


Utredningen klar: Tystnadskultur på Kulturhuset Stadsteatern

Summary: Utredningen på Kulturhuset Stadsteatern visar på en rådande tystnadskultur och rädsla bland vissa medarbetare. Bilden är splittrad av det förda ledarskapet, som vissa ansett som ett måste för att förverkliga kraven. Stockholms stad uppger att tidigare vd Benny Fredriksson kände till att han friats från misstankar om sexuella trakasserier.

Personalen på Kulturhuset Stadsteatern fick tidigare i veckan muntlig information kring enstaka delar av utredningen, vars syfte varit att undersöka arbetsmiljö, ledarskap och styrning av verksamheten. I det första skedet framkom att det inte finns några anklagelser om sexuella trakasserier från någon person i ledningen. Stadsledningskontoret uppgav samtidigt att det skulle dröja innan hela rapporten överlämnades, med hänsyn till den sorg som många känner efter att verksamhetens tidigare vd, Benny Fredriksson, avlidit. Det dröjde dock bara några dagar innan hela rapporten, som gjorts av konsultbolaget PWC, offentliggjordes. – Efter tidigare vd Benny Fredrikssons tragiska bortgång har det varit svårt att fatta beslutet att presentera rapporten om Kulturhuset Stadsteatern. Mitt i sorgen väljer vi ändå att göra det då vi behöver största möjliga transparens för att kunna ta oss vidare, både med att hantera sorgen och med att arbeta vidare med verksamheten, säger Ingela Lindh, vd för Stockholms Stadshus AB, i ett pressmeddelande. Läs mer: Inga anklagelser mot Benny Fredriksson om sextrakasserier En löpande dialog har under utredningens gång förts både med Benny Fredriksson och med Kulturhuset Stadsteaterns nuvarande vd, Sture Carlsson. – Bland annat visste Benny Fredriksson att utredningen friade honom från misstankar om sexuella trakasserier, säger Ingela Lindh. 135 personer har intervjuats i utredningen, betydligt fler än vad som beräknats på förhand, men de enskilda vittnesmålen är konfidentiella. Utredaren slår sammanfattningsvis fast att det finns en splittrad bild – både kring hur medarbetarna uppfattar klimatet inom verksamheten i stort, samt i deras syn på Benny Fredrikssons ledarstil. Utredaren skriver att en del uppfattat Benny Fredrikssons ledarstil som problematisk, medan andra har uppskattat den: ”Den har också varierat från situation till situation och över tid samt att den uppfattats olika i olika delar av organisationen”, skriver stadsledningskontoret i sitt pressmeddelande. De som sett Benny Fredrikssons ledarskap som positivt har bland annat menat att hans insats varit ett måste för att förverkliga den vision som fanns för Kulturhuset Stadsteatern, samt att han varit en omtyckt person. Andra har däremot pekat på att det funnits en kultur styrd av ett hårt, stundtals inkonsekvent, ledarskap med inslag av detaljstyrning, samt att det uppfattats som att den påverkan man kunde ha i ledningsgruppen var ”person- och relationsberoende”. Kulturhuset Stadsteaterns nuvarande ledning kritiserade tidigare i veckan den medierapportering som föranledde att Benny Fredriksson avgick från sin tjänst i december. Även här är bilden splittrad, skriver utredaren: Vissa menar att artiklarna i media gav en rättvisande bild av den dåvarande situationen inom teaterverksamheten, medan andra anser att Benny Fredriksson utsattes för ett ”endimensionellt drev”. Utredaren slår fast att det generellt finns en tystnadskultur på Kulturhuset Stadsteatern och att vissa medarbetare vittnat om att de känt sig rädda – främst på grund av en upplevd risk att deras åsikter, om de framfördes, skulle leda till negativa konsekvenser. I utredningen har kritik också framkommit mot andra chefer inom den konstnärliga verksamheten, som av vissa anses ha en hård ledarstil. Andra problem har också uppmärksammats, däribland att det överlag funnits en otydlig mandatfördelning och styrning av verksamheten, något som dock ska ha förbättrats under det senaste året. Sanna Torén Björling: Ansvaret vilar högre än hos den anklagade Ingela Lindh konstaterar sammanfattningsvis att verksamheten fungerar väl men att det finns rum för förbättringar. – Kulturhuset Stadsteatern är en mycket väl fungerande verksamhet med många erfarna och mycket kompetenta medarbetare inom alla verksamhetsområden. Den bild som framkommer i rapporten kan inte tillåtas skymma detta faktum. För verksamhetens del måste fokus även framöver ligga på uppdraget att sprida kulturens alla konstformer till så många människor som möjligt, säger Ingela Lindh i pressmeddelandet. Utredaren avslutar rapporten med att lägga fram flera rekommendationer på hur situationen på Kulturhuset Stadsteatern kan förbättras, däribland att man behöver en erfaren ledare med bra samarbetsförmåga, att man bör genomföra en översyn av styrningen – och att ledningen motverkar den rådande tystnadskulturen. – Jag har nu fått den här rapporten och jag ser den som en viktig utgångspunkt för de nödvändiga förändringar som vår organisation måste göra, på kort och lång sikt, säger Sture Carlsson, vd på Kulturhuset Stadsteatern, i ett pressmeddelande. Sture Carlsson, vars förordnande har förlängts till årsskiftet, skriver i uttalandet att han inte kommer att kommentera den del av rapporten som rör Benny Fredrikssons tid som chef för Kulturhuset Stadsteatern. – Ingela Lindh har givit mig i uppdrag att gå vidare med utredarnas rekommendationer till förändrad styrning, organisation och arbetsmiljö som underlag. De synpunkterna ska jag naturligtvis ta till mig tillsammans med mina medarbetare och de fackliga organisationerna. Mika Romanus, förbundsdirektör på Teaterförbundet, menar att det är viktigt att underlaget blir en utgångspunkt för hur man ska arbeta vidare med att förbättra arbetsmiljön. – Rapporten ger inte så mycket konkreta rekommendationer, men uppmärksammar delar som varit kända sedan tidigare vad gäller arbetsmiljöproblematiken på Kulturhuset Stadsteatern, säger Mika Romanus. – Det finns en bra dialog mellan det lokala facket och arbetsgivaren, som jag vet anstränger sig för att situationen ska hanteras korrekt och respektfullt. Det är samtidigt viktigt att man arbetar vidare med frågorna som funnits på bordet under en längre tid.


”Ett mål är att lära barn att hylla kvinnorna i sina liv”

Summary: Boken ”Godnattsagor för rebelltjejer” har gjort världssuccé, med en miljon sålda exemplar i mer än 40 länder. Bakom boken står Elena Favilli och Francesca Cavallo, som ville visa unga flickor att både historien och samtiden är full av vanliga kvinnor som gjort ovanliga och extraordinära saker.

Elena Favilli och Francesca Cavallo satt vid köksbordet i Los Angeles och arbetade den dagen då de lanserade sin crowdfundingkampanj. Det var i maj 2016, och målet var att samla in 40.000 dollar för att kunna ge ut en samling berättelser om kvinnor som åstadkommit fantastiska saker. – Redan första dagen förstod vi att det skulle bli stort. Kampanjen fick fart omedelbart, det var uppenbart att det fanns ett stort sug efter de här berättelserna. Det var otroligt spännande, och vi firade konstant i en månad, säger Elena Favilli. De fick in 675.614 dollar genom sin kampanj på Kickstarter, över fem miljoner kronor. Och boken ”Godnattsagor för rebelltjejer” blev en succé. Den innehåller 100 korta berättelser om alla från tennisstjärnan Serena Williams till piloten Amelia Earhart och Malala Yousafzai. Hittills har den getts ut i över 40 länder, och sålt i över en miljon exemplar. – Det är boken jag önskar jag själv haft som barn, säger Elena Favilli. Som liten läste hon klassikerna: ”Pinocchio”, ”Gullivers resor”, ”Djungelboken” och ”Skattkammarön”. Hon älskade äventyren. – Inte förrän i vuxen ålder insåg jag att alla de här berättelserna hade manliga huvudpersoner. Det var en ganska skakande insikt. Ibland undrar jag om saker hade varit annorlunda om några av de där fantastiska äventyren hade haft flickor i stället för pojkar i den ledande rollen. Hemma hos Elena Favilli fanns en historiebok om berömda människor, en samling berättelser med porträtt – ett format väldigt likt det hon och Francesca Cavallo nu skapat i ”Godnattsagor för rebelltjejer”. Hon bläddrade ofta i boken. – Det var bara män där, kanske två eller tre kvinnor – Drotting Elisabet I, Kleopatra. Det vi lär oss i skolan får det att se ut som om historia bara gjorts av män, medan sanningen är att många kvinnor glömts bort totalt. En amerikansk studie som publicerades i Science 2017 visar att flickor redan vid sex års ålder uppfattar pojkar som mer troliga att vara ”väldigt, väldigt smarta”. Vid samma ålder börjar flickorna undvika aktiviteter som sägs vara för ”väldigt, väldigt smarta” barn. Elena Favilli känner till studien, och säger att den är ”häpnadsväckande”. – Sex år är väldigt tidigt att börja tvivla på dig själv så mycket, att börja tro att dina manliga klasskamrater är mer briljanta och intelligenta. Siffror visar tvärtom att flickor i genomsnitt gör bättre ifrån sig i skolan än pojkar, så det strider dessutom mot all evidens. Det säger något om hur skev vår perception är, och hur viktigt det är att förändra narrativet. Kan fiktion göra det? – Berättelser har en oerhörd förmåga att forma bilden av vilka vi tror att vi kan bli. Det är viktigt att erbjuda litteratur med många olika typer av förebilder. Varför valde ni att skriva en bok om verkliga kvinnor, i stället för sagor och fiktion? – Det finns en otrolig styrka i att visa exempel på riktiga kvinnor som gjort extraordinära ting. Här behövs ingen magi, det räcker med talang, studier, hårt arbete. Jag tror att det kan göra stor skillnad för unga läsare att se: en dag kan jag också göra det där. Det var viktigt för oss att inte bara ha med historiska kvinnor i boken, utan också samtida – kvinnorna har alltid funnits där i det förflutna, och de är med oss i nutiden. Ett mål med boken är att lära barn att hylla kvinnorna i sina liv, mödrar, klasskamrater, lärare. De är inte superhjältar, de finns runt omkring oss. Hur resonerade ni kring urvalet i boken? – Vi ville ha med kvinnor från förr och nu, och från alla sorters bakgrunder. Trombonister, kockar, astronauter. Från olika länder. Vi ville vara inkluderande och internationella, det är en väldigt global bok. Varför var er crowdfundingkampanj så framgångsrik, tror du? – Budskapet var enkelt och tillgängligt, och jag tror att passionen och autenticiteten bakom projektet sken igenom – folk såg att vi stod bakom det här helt och fullt, och att vi utkämpat samma strider i våra egna liv. Elena Favilli och Francesca Cavallo kommer båda från Italien, men bor numera i San Francisco och driver företaget Timbuktu Labs som är inriktat på media för barn. Att slå sig in i Silicon Valleys startup-värld var en kamp. – Det var svårt, som det är för alla kvinnor. Bara sju procent av investeringar görs i företag som leds av kvinnor i USA varje år. När vi insåg hur orättvist det är, sade vi till varandra att vi måste göra något åt det. Att låta läsarna vara med och finansiera ett projekt gör också att de per automatik blir engagerade i resultatet. Sedan allra första början har folk kommit med egna idéer och förslag – vissa av dem har kommit med i bokens uppföljare som kom ut nyligen i USA. – Crowdfunding handlar inte bara om att skaffa kapital, utan om att öppna en dialog. I den andra volymen finns många av de kvinnor läsare tipsat om, som vi annars aldrig hade tänkt på, som piloten Lilian Bland, eller Black Mambas som kämpar mot tjuvjakt i Sydafrika. Finns det några nackdelar med crowdfunding, och att läsarna känner att de har rätt att ha synpunkter på allt? – Nej, inte än. Det har bara varit ytterligare en källa till innehåll och återkoppling. Och vi låter aldrig läsarna fatta besluten, det är inte en direktdemokrati! De senaste åren har mycket hänt på jämställdhetsfronten i populärkulturen – inte minst inom film och tv där kvinnliga superhjältar som ”Wonder woman” eller ”Jessica Jones” till slut fått sina egna skildringar och klassiska killgängsfilmer som ”Ghost busters” och ”Ocean's 8” görs i nya versioner med kvinnor i huvudrollerna. – Jag tror att det finns en ny generell medvetenhet om behovet av nya berättelser för nya generationer. Jag tror att boken lyckades fånga en rörelse som är på gång över hela världen, säger Elena Favilli. ”Godnattsagor för rebelltjejer”. Författarna Elena Favilli och Francesca Cavallo driver Timbuktu Labs, ett företag som ger ut medier för barn på olika plattformar. Båda kommer från Italien men bor i USA. 2016 kom den första ”Godnattsagor för rebelltjejer"-boken. Den finansierades genom en crowdfundingkampanj på Kickstarter, som fick in mer än 675.000 dollar (mer än 5 miljoner kronor). Boken består av 100 korta berättelser om kvinnor i historien, och varje berättelse är bildsatt av en kvinnlig illustratör. Bland andra porträtteras Astrid Lindgren, drottning Kleopatra, domaren Ruth Bader Ginsburg och astrofysikern Margherita Hack. En andra volym med 100 nya berättelser kom ut på engelska i februari i år. Den ges ut i svensk översättning i maj. Böckerna har sålts i över en miljon exemplar och översatts till mer än 30 språk.


Susanna Pettersson blir ny chef på Nationalmuseum

Summary: En lång väntan på besked är över: Nationalmuseum har fått sin nya chef och överintendent. Susanna Pettersson tar över institutionen, men börjar sitt arbete bara två månader innan nyöppningen.

Susanna Pettersson kommer närmast från en chefsposition på konstmuseet Ateneum i Helsingfors. Hon tar i augusti över uppdraget som överintendent och chef på Nationalmuseum. – Det är väldigt spännande och jag ser verkligen fram emot att börja arbeta med samlingarna som är så rika och omfattande. Nationalmuseum har Nordens största potential, säger Susanna Pettersson. Läs mer: Kika in i det nästan färdigrenoverade Nationalmuseum Hennes bakgrund finns inom samlingsforskningen, och till presskonferensen på onsdagen tog Susanna Pettersson med sig det äldsta verket hon äger om Nationalmuseum: Samlingskatalogen från 1927, som hennes farfar Lars Pettersson, även han konsthistoriker, inhandlade i Stockholm på 30-talet. – Jag gick igenom många av hans böcker, och han berättade många historier för mig om Stockholm och hans vänner här i staden. Regeringens ambition var att utse en ny museichef före årsskiftet, men utnämningen har dragit ut på tiden. Enligt Alice Bah Kuhnke beror det främst på att rekryteringsprocessen varit omfattande, samt inkluderat ett flertal intervjuer. – Nationalmuseum är juvelen i vår kulturarvskrona och det har varit en stor sak att matcha alla de investeringar vi gör i byggnaden, för samlingarna och i vårt kulturarv med en person som ska leda denna skuta in i framtiden, säger Alice Bah Kuhnke Hon menar att Susanna Petterssons samlade kunskap och erfarenheter stod ut bland kandidaterna: – Hon har en gedigen akademisk bakgrund inom konstvetenskap och museilogi, ett brett internationellt nätverk och goda dokumenterade chefs- och ledaregenskaper. Nationalmuseum, som ligger vid Blasieholmskajen i Stockholm, har varit stängt sedan 2013 på grund av en omfattande renovering. Susanna Pettersson tillträder chefstjänsten i augusti, bara två månader innan portarna till konst- och designsamlingarna ska slås upp, då i ljusare lokaler med fördubblad publikkapacitet. – Det som rör öppningen av Nationalmuseum är färdigt. När jag börjar mitt arbete ska vi omgående fortsätta arbetet inför nästkommande års utställningsprogram, forskningsprojekt och alla andra delar, säger Susanna Pettersson. Läs mer: Nationalmuseum snart tillbaka vid Blasieholmskajen Perioden under renoveringen har kantats av såväl internt gnissel kring ledarskapet som stigande kostnader. Totalkostnaden för renoveringen har uppgått till nära 1,2 miljarder kronor. Museets tidigare chef och överintendent Berndt Arell var tidvis ifrågasatt, fick inte förnyat förtroende och lämnade tjänsten vid årsskiftet. Susanna Pettersson har sedan 2014 varit chef för Ateneum, och har tidigare bland annat innehaft chefspositioner på Finlandsinstitutet i London, Alvar Aalto-museet i Jyväskylä och Helsingfors och vid Finlands Nationalgalleri. Förordnandet sträcker sig fram till 31 juli 2024. Susanna Pettersson påpekar att hennes bästa arbetsår ska vara de i Stockholm: – Varje jobb har sina utmaningar. Jag är nyfiken, glad och litar fullt ut på mina nya kollegor, säger hon.


Författaren till ”Sparvöga” död

Summary: Ann-Charlotte Alverfors har avlidit, 71 år gammal. Hon är bland annat författaren till trilogin ”Sparvöga”

Författaren Ann-Charlotte Alverfors har avlidit, 71 år gammal. Hon var mest känd för sin självbiografiska trilogi ”Sparvöga” (1975), ”Hjärteblodet” (1976) och ”Snabelros” (1977). Trilogin blev även tv-serie 1989 under namnet ”Sparvöga”, och Marie Fredriksson sjöng titelmelodin. Ann-Charlotte Alverfors var född i Eksjö i Småland och debuterade som åttaåring i Ica-Kuriren, där hon skrev en saga om en prinsessa som inte ville gå i skolan. Hennes bibliografi omfattar såväl diktsamlingar som romaner och dramatik, men bara ett fåtal av vardera. Hennes sista bok blev romanen ”Vitnäbb”, som kom ut 2015 och berättade om ett par där kvinnan får cancer. ”Hur hade de kunnat tro att livet skulle vara oföränderligt snällt? Hade de trott på framgången som garant för hälsa och välgång?” De var ju ödets gunstlingar; flyktingen som blivit professor, lungsotsungen som blivit författare.”


Scenrecension: ”Semst” drar oss vid näsan igen

Summary: Semsts nya show handlar inte, som titeln ger vid handen, särskilt mycket om demokrati. Det är klassisk pubkällar-ståupp i tre delar. Men, skriver DN:s Niklas Wahllöf, ”alla tre utmanar våra halvt dolda fördomar och vår obehagliga självbelåtenhet”.

STÅUPP ”SEMST – Demokrati. En populistisk ståupp-föreställning” Medverkande: Branne Pavlovic, Jonatan Unge, Ahmed Berhan. Scen: Intiman, Stockholm. Föreställningslängd: 2 timmar inklusive paus En intervju med en ny ”politisk” ”rörelse” – ja, citattecknen sitter rätt – är ofta som ett långt, saggigt skämt. Ni vet: välmående människor som älskar möten, kallar sig ”initiativ” eller ”alternativ” och med enda politiska riktning att ”traditionell politik passar inte urbana people som oss, va”. Ett namn, medlemmar med varsin uppfälld mäck-laptop (ha Facebook eller något på skärmen, huvudsaken är att äpplet lyser åt andra hållet) och formerna finns där. Inte så mycket annat. Som? Tja, politik? När Semst anno 2018 ger sig ut på ännu en turné verkar de vara inspirerade av just sådana ”politiska” ”rörelser”. På reklamaffischerna står de tre (i år saknas Aron Flam) i klassiska diktatorutstyrslar och blickar mot ett idealistiskt Eden i skyn och så showtiteln: ”Demokrati. En populistisk stand up-föreställning”. Men på scen finns ingenting av det där, inte ett spår, förutom en stor backdrop med namnet. Det som finns är tre ståuppare som under var sin halvtimme kör klassisk pubkällar-ståupp om annat än demokrati. I alla fall inte som sammanhållande ämne. Och trots att säkert många här vet vad en Semst-show brukar handla om, hörs i foajén i pausen små klungor diskutera: ”Men, skulle det inte vara ... ?” Nej, det skulle det inte. De drog oss vid näsan igen. Snopet igen. Det vi kan konstatera är att de mjuka Barbapappa-formerna för det här humorkollektivet, eller vad det kallas, paradoxalt nog är fortsatt skarpa. Alla tre utmanar oss, våra halvt dolda fördomar, töntiga konformism, obehagliga självbelåtenhet. Som Jonatan Unge. Hela hans uppenbarelse är slö, komplett ointresserad av publikfrieri, men det han hasplar ur sig är ofta så begåvat tänkt, och framfört. Synd att ”genialt” är överexploaterat, annars hade man nästan kunnat använda det här. Unge har fattat, eller har det i sig, att om inte ståupp lotsar oss genom stanken av vårt inre för att sedan ta oss ut till en upplysning – oj, vad jag tar i – vad i hela världen ska då göra det? Att skratta sig knallröd åt det jävliga håll man nyss nästan var på väg ned i, är bra för moralen. Han är vild, men subtil. Får ihop det. Som vanligt behandlas sprit och tjack och slapprasism och dåligt föräldraskap – och därmed självinsikt. Någon form av ärende i kväll. Den som kanske har slipats mest under de här åren är dock Branne Pavlovic. Han går hårt åt den i höstas våldtäktsanklagade humorkollegan – möjligen med dennes goda minne, vad vet man – men på ett sätt som faktiskt belyser problemet i stort. Hans tajmning är nu på någon sorts topp. Avslutande Ahmed Berhan har länge varit en snabbtänkt snabbpratare, men när vi nu har skådespelarfacit i hand (stor roll i ”Hjärtat”) ser man minspelet i nytt ljus. När han uttrycker förvåning, som över idén att försvaret – vilket försvar? – ska bringa ordning i den brinnande orten gör sig blåsan påmind. Tyvärr gör sig också förra årets flamsiga avslutning påmind, där det mest skriks i mun på varandra. Sluta, låt oss springa på toa nu. Semsts nya show handlar inte, som titeln ger vid handen, särskilt mycket om demokrati. Det är klassisk pubkällar-ståupp i tre delar. Men, ”alla tre utmanar våra halvt dolda fördomar och vår obehagliga självbelåtenhet”. Läs fler aktuella scenrecensioner här.


Konsertrecension: Anna von Hausswolff lyckas skapa mystik

Summary: Anna von Hausswolff tonsätter människosjälens fördolda krafter, utifrån både nyandlig konstmusik och diabolisk black metal. Men på Berns saknas ändå den där totala besattheten

Anna von Hausswolff blickar ut över den drygt tusenhövdade publiken på ett knökfullt Berns och kallar det ”magiskt”. Att uppnå något som liknar rockstjärnestatus med ett instrument som kyrkorgel är ingen självklarhet. Eller så är det just därför en artist som hon har lyckat omgärda sig med den sortens mystik som tilltalar moderna människor renons på religion. Men kanske handlar det också om att hennes egen framtoning är så befriad från poser. Mellansnacket leveras med en kärleksfull tossighet som står i stark motsats till hennes otämjda sångarjag. Inledningsvis är det dessutom tyst och lite fumligt mellan låtarna. I stället fyller hon musiken med helveteskontraster av bibliska proportioner. Med ett femmannaband i ryggen radar hon upp såväl sakralt spirande psykedelia i ”The truth, the glow, the fall” som repetitiva orgelsekvenser i ”The marble eye”. Särskilt i materialet från senaste skivan ”Dead magic” finns den där dubbelheten mellan det gudomligt upplysta och diaboliskt fasansfulla. Å ena sidan ett närmast nyandligt ljus hon delar med religiösa konstmusikminimalister som Arvo Pärt. Å andra sidan ett hårt, hypnotiskt black metal-mörker i ett epos som ”Ugly and vengeful”. Det dröjer ungefär två tredjedelar in i konserten innan hon lämnar klaviaturen i fonden och flyttar närmare scenkanten. Efter den ”Blade runner”-disiga stämningen i ”Källans återuppståndelse” hänger hon på sig den akustiska gitarren och ger sig ut på en industribluesfrustande vandring i det undermedvetnas dunkla skrymslen med ”The mysterious vanishing of Electra”. När Storbritannien talar om de senaste veckornas extrema snöoväder som ”The beast from the east” träder Göteborgs gotiskt lagda mystiker fram som besten från väster. Anna von Hausswolff längtar inte efter legenderna, hon skapar dem och tonsätter människosjälens fördolda krafter med domedagsdrone och gitarrkrevader. Ändå saknar jag lite av den där totala besattheten och musikaliskt monstruösa skönheten hon uppbringade på Dramatens stora scen häromåret.