Fredrik Strage: Knappt någon fnyser längre överlägset åt eurodiscon

Summary: Eurodiscon har postumt blivit den hetaste musikgenren från nittiotalet. Varför blev den mest hjärndöda musiken det officiella soundtracket till ett avantgardistiskt decennium?

1995 skrev Bob Stanley, medlem i den brittiska trion Saint Etienne, en artikel i tidningen Pop där han försvarade en av nittiotalets mest bespottade genrer: eurodiscon. Han menade att den musiken skulle bli historiskt viktigare än exempelvis indierock: ”De fnyser överlägset nu, men om tio år kommer människor som håller sina Elastica- Gene- och Sleeper-skivor nära hjärtat att gladeligen byta allihopa för ett ex av Baby D:s 'Let me be your fantasy'.” Bob Stanleys teori var ett tidigt exempel på ”poptimism”, att kritiker bejakar hyperkommersiell pop för att framstå som vidsynta. Jag har gjort mig skyldig till det otaliga gånger. Ibland leder poptimismen till att man upptäcker intressant musik. Ibland leder den till att man måste våldtäktsduscha efter att ha försökt hitta försonande drag i ”Smurfhits 7”. Hur som helst har eurodisco, eller eurodance som dess anhängare hellre säger, postumt blivit den mest omtalade nittiotalsgenren. Det är svårt att veta om den var bra från början eller om den låter bättre nu eftersom den fått ett nostalgiskt skimmer. Knappt någon fnyser längre överlägset. Eurodiscon dominerar de nostalgiska nittiotalsfestivaler som blivit populära över hela Europa. ”Detta ÄR nittiotalet” säger dessa retrojippon som om andra genrer än eurodisco knappt existerade för 25 år sedan. Den mest hjärndöda musiken blir det officiella soundtracket till ett avantgardistiskt decennium. Den turnerande festivalen We Love The 90's, som arrangeras för femte gången i sommar, blir förvisso lite mer hiphop genom att i år boka Coolio och The Latin Kings (eller vad man nu ska kalla bandet när bröderna Salazar inte är med på scen). Eurodiscon håller annars den nostalgisugna publiken i ett så hårt grepp att den till och med dominerar det snarlika spektaklet We Love The 2000's som i april förväntas fylla Tele2 Arena i Stockholm (och nästan lika stora lokaler i Malmö och Göteborg). Om jag tänker på nollnolltalets musik så tänker jag på garagerock, nu metal, electroclash, grime, dubstep och så kallad hatt & blås-indie à la Håkan Hellström. Festivalen We Love The 2000's tänker på Günther, Da Buzz, Kobojsarna och Brandsta City Släckers. Den senare gruppen är kanske representativ för nollnolltalet, vars musikliv präglades av Melodifestivalens comeback som maktfaktor. Och det vore faktiskt kul att se ryska Tatu (eller vad man nu ska kalla duon när Julia Volkova inte är med på scen). Däremot är det snurrigt att We Love The 2000's väljer Wyclef Jean som huvudartist. Han hade en hit 2006 med Shakiras ”Hips don't lie” men är annars så mycket nittiotal som det går att bli. Bokningarna Bomfunk MC:s (finska eurorappare) och Five (brittisk pojkgrupp) lider av samma kronologiska problem eftersom de gav ut sina mest kända låtar före millennieskiftet. Det som stör mig mest är dock känslan av att retrofestivalerna trivialiserar hela decennier. Konsertarrangörer som får oss att koppla ihop nittiotalet med Rednex ”Cotton eye Joe” eller nollnolltalet med Günthers ”Tenny weeny string bikini” gör musikhistorien en otjänst. Det är plågsamt att tänka på unga som ser festivalaffischerna och kanske googlar Brandsta City Släckers för att få ett hum om vilken musik som deras föräldrar gillade. ”Jaha, mamma och pappa var idioter redan då”, tänker ungarna. Sedan lyssnar de garanterat aldrig mer på något som gjorts före 2010. Om We Love The 90's älskar nittiotalet och We Love The 2000's älskar nollnolltalet så borde den kärleken kunna uttryckas på ett lite mer värdigt vis. Läs fler krönikor och andra texter av Fredrik Strage


Aftonbladets biträdande kulturchef: ”Jag har fått sparken från kulturredaktionen”

Summary: Aftonbladets biträdande kulturchef Martin Aagård kommer inte att fortsätta sin tjänst på kulturredaktionen. Det uppger han själv för DN medan den tillträdande kulturchefen Karin Pettersson inte vill kommentera uppgifterna.

På måndag tillträder Karin Pettersson som ny kulturchef efter att den tidigare kulturchefen Åsa Linderborg slutade i somras. Nu framkommer att biträdande kulturchef Martin Aagård, som under den chefslösa tiden har varit tillförordnad kulturchef, inte får behålla sin tjänst. Det uppger Martin Aagård själv för DN. – Jag har inte fått sparken från Aftonbladet, men jag har fått sparken från Kulturredaktionen. Vad jag kommer att jobba med framöver är inte bestämt än. Vad är skälet till att du inte får jobba kvar på kulturredaktionen? – Karin Pettersson ville rekrytera en ny biträdande kulturchef. Hon tycker att redaktionen är för homogen och har jobbat ihop för länge. Hon vill rekrytera en yngre person med ett annat nätverk, och hon tycker att hennes och min profil är alldeles för lika varandra. Det är vad hon har sagt till mig, säger Martin Aagård. Martin Aagård fick beskedet förra fredagen. Under tisdagseftermiddagen skulle han träffa chefredaktören Lena K Samuelsson för att eventuellt få besked om sin framtid på tidningen. Karin Pettersson vill inte kommentera uppgifterna om att Martin Aagård tvingas sluta. – Jag har ingen kommentar till det, jag börjar på måndag, säger Karin Pettersson till DN. Stämmer det inte att du i samtal med Martin Aagård har gett honom detta besked? – Jag håller på att fundera över hur redaktionen ska fungera och vem som ska göra vad. Kan Martin Aagård alltså få fortsätta som biträdande kulturchef? – Vi är inte klara med det än. Karin Pettersson har tidigare varit politisk chefredaktör Aftonbladet. Innan Karin Pettersson rekryterades till Aftonbladet var hon med och grundade tidskriften Fokus, där hon arbetade som chefredaktör. 2009–2010 var hon kommunikationschef på Socialdemokraterna. Hon är även författare till boken ”Internet är trasigt” (tillsammans med Martin Gelin). Martin Aagård har tidigare bland annat varit kulturredaktör på Arbetarbladet och Dalarnas Tidningar, chefredaktör för Konstnären och vikarierande redaktör för Under Strecket i SvD. Han har också skrivit boken ”Popkulturens död” (tillsammans med Natalia Kazmierska) och är medlem i popbandet Doktor Kosmos. Läs mer: Karin Pettersson ny kulturchef på Aftonbladet Läs mer: Åsa Linderborg slutar som kulturchef på Aftonbladet


Sofia Lenninger: Därför blev jag omöjlig i SD:s Sölvesborg

Summary: SD:s kulturpolitik stärker det som främjar partiets ärenden och försvagar det man inte vill ha. I Sölvesborg fick kultur- och bibliotekschefen Sofia Lenninger lämna sin tjänst. Här skriver hon själv om det omöjliga uppdraget att vara opolitisk tjänsteperson när all kultur plötsligt förvandlas till politik.

Jag hade arbetat med kulturfrågor under sammanlagt 10 år i Sölvesborgs kommun, en liten kommun i västra Blekinge, när jag i slutet av oktober förra året fick lämna min tjänst som kultur- och bibliotekschef. Sett till budgetfördelning kan man inte säga att kulturen i Sölvesborg har haft någon särskilt framträdande plats under min tid här, men kulturlivet har ändå varit livfullt. Små resurser har kompenserats med samverkan och dialog mellan föreningar och kommunala tjänstepersoner. Kulturverksamheten i Sölvesborg är på alla sätt folkligt förankrad, med bibliotek, musikskola, föreningsarrangemang, julmarknad med mera. Denna småskalighet har inte gjort arbetet mindre viktigt för mig. Att arbeta med kulturfrågor i en kommun handlar om att göra det möjligt för så många som möjligt att ta del av och utöva kultur, hitta sina egna vägar att växa som människa och se och ta in världen med någon annans ögon. Ytterst handlar all kultur om friheten att förmedla och ta del av sin egen och andras världsbild. Så himla konstigt är det inte. Och det var det heller inte, fram till 2019 när ett nytt styre kom till makten efter valet 2018, en koalition av SD, M, KD och det lokala SoL-partiet. Detta har hänt Den 24 oktober kom beskedet att Sofia Lenninger slutar som kulturchef i Sölvesborgs kommun efter en ekonomisk uppgörelse. Hon fick ett avgångsvederlag motsvarande 14 månadslöners ersättning på cirka 650.000 kronor Orsaken bakom uppgörelsen var en ”förtroendeklyfta”, menade kommunchefen Lars Ericson. ”Vi har inte samma syn i alla delar och det är en klyfta som tyvärr inte går att överbrygga trots samtal”, sa han i en intervju med DN. Sofia Lenninger har fått stöd av oppositionspolitiker i Sölvesborg, som ifrågasatt varför hon förmåtts att sluta. ”Hon har varit ärlig och det passade inte de ledande politikerna”, har Lars Lamberg (L), gruppledare, sagt till SVT Nyheter Blekinge.  Vad var det då som hände, när jag plötsligt fick gå efter att så länge ha varit en engagerad tjänsteperson i en miljö där det inte är något nytt med stor närhet mellan politik, förvaltning och föreningsliv? Redan vid första fullmäktigemöte stod jag inför ett yrkesetiskt dilemma. Varje kommun ska enligt lag ha en biblioteksplan som beskriver hur man tänker sig svara upp mot bibliotekslagen (2013:801) och som syftar till en likvärdig biblioteksservice i hela Sverige. Under 2018 hade såväl fritids- och kulturnämnd som barn- och utbildningsnämnd antagit en uppdatering av sina delar i en sådan plan. Kvar återstod för fullmäktige att ta ett gemensamt beslut för de båda nämndernas planer. Men det nytillträdda kommunalrådet, Louise Erixon (SD), ville inte ta upp biblioteksplanen till fullmäktige. Kommunalrådet hade framför allt synpunkter på bibliotekets service för personer med andra modersmål än svenska och menade att vi skulle göra så lite som möjligt av vad lagen kräver. Jag ombads göra ändringar, men menade att politikerna själva behövde formulera en analys av hur deras politik förändrade biblioteksplanen. På en direkt fråga om jag i så fall kunde kontrollera om ändringarna höll sig inom lagen, svarade jag ja, eftersom det är min uppgift att se till att planen när den går upp för beslut är laglig. Kommunalrådet fick dessutom lagtext, förarbete till lagen samt en sammanfattning av hur man inom biblioteksväsendet brukar uppfatta vad som förväntas utifrån lagstiftningen. Sofia Lenninger Var fram till oktober 2019 kultur- och bibliotekschef i Sölvesborg. Har tidigare varit verksam som, bland annat, platsledare på Riksantikvarieämbetet, konsult och museipedagog vid Glimmingehus.  Jag försökte agera på ett sätt som gjorde att jag kunde stå fast vid en yrkesmässig hållning, där biblioteken aktivt ska arbeta för att nå alla invånare, men ändå inte sätta mig över ett politiskt styre och hindra beslutsprocessen. Efter att ha läst en artikel som byggde på en intervju med kommunalrådet, där det sades att kulturchefen och kommunalrådet tillsammans skrivit om biblioteksplanen, uttryckte jag till undrande press mina farhågor att politiken avsåg att skjuta mig framför sig när man genomförde sin politik. Med det ville jag få sagt att det visserligen är mitt jobb att få beslutsprocessen att fungera, men att innehållet i ändringarna var helt politiska. Nästa svårhanterliga sits blev samtidskonsten. Jag lät bli att kommentera politikens ambition att styra konstinköp, men på frågor från press korrigerade jag den bild som politiken gett av att kommunala resurser skulle ha lagts på konst som är provocerande. Detta stämmer ju inte. Inget avsiktligt provocerande hade köpts in, hur man än vänder och vrider på begreppet ”provokation”. Att påstå någonting annat hade varit att delta i en osann verklighetsbeskrivning. Andra dilemman för mig som tjänsteperson uppstod utanför offentligheten, i det interna arbetet. Medierna uppmärksammade några punkter i Samstyrets så kallade 220-punktsprogram för hur Sölvesborg ska styras. Men skrivningen om att man nu tänkte säkerställa att bidrag enbart går till föreningar vars verksamhet är ”rotade i sådana normer som format det svenska samhället”, blev för oss tjänstepersoner under fritids- och kulturnämnden problematiska. Vem ska avgöra vad som menas med sådana normer? Räcker inte skrivningarna om krav på en demokratisk och inkluderande verksamhet (som ju redan finns)? Läs mer. Sölvesborgs kulturchef slutar efter oenighet Jag fick också ett par ifrågasättanden från politiken via mejl. Det ena var från kommunalrådet själv som ställde sig frågande till den tjänsteskrivelse jag gjort när biblioteksplanen skulle upp i fritids- och kulturnämnden, detta efter en återremittering där planen skulle prövas mot lagstiftningen. Det andra kom från fritids- och kulturnämndens ordförande och handlade om arabiskspråkig dockteater i barnkulturprogrammet. Ordföranden (SD) frågade efter vem som var ansvarig för bokningen och menade att ett utbud med arabiskspråkig teater inte är i linje med vad Samstyret vill. Jag stod på mig i båda fallen, ändrade inte i min tjänsteskrivelse och ställde inte in eller bortförklarade någon teater. Detta är ett par konkreta exempel där jag hamnat i för mig helt nya situationer i relation till politikerna. Inget av dessa exempel har varit försök att agera i egen politisk sak. Jag har tvärtom försökt införa ett yrkesmässigt tjänstemannaperspektiv i beslut där kommunala resurser till kultur och bibliotek är tänkta att främja bredd och kvalitet. Hitta den gräns för vad man kan använda en tjänsteperson och hens underskrift till. Sannolikt hade min position i Sölvesborg förr eller senare blivit ohållbar ändå. För hur förblir man opolitisk tjänsteperson när plötsligt all kultur i en kommunal förvaltning blir politik? När barnkulturprogram och bibliotekens innehåll blir ifrågasatta utifrån politisk ståndpunkt, samtidigt som konstinköp förväntas filtreras genom politiska program för vad som är bra konst? Sedda i ljuset av SD:s principprogram är detta inga små, lokala frågor för Sölvesborg. Sverigedemokraterna är tydliga med hur högt man värdesätter en kulturell samhållning på nationell grund. Den politiska praktiken i Sölvesborg visar att det är minst lika viktigt att minska möjligheterna för den kultur man inte vill se – som att stärka den kultur som främjar, ja, utgör själva kärnan av det samhälle man själv vill se. Läs mer. SD i Sölvesborg: Begränsa bibliotekens böcker på andra modersmål För att få legitimitet att göra detta använder sig ledande politiker i Sölvesborg av en helt igenom systematisk vi-och-dom-retorik. Två intervjuer från hösten 2019 kan exemplifiera detta, Niklas Svenssons intervju med Louise Erixon och Jimmie Åkesson den 10 oktober på Expressen-TV och Monica Saarinens intervju med Louise Erixon i P1:s Lördagsintervjun den 12 oktober. Här framgår det tydligt hur man länkar samman en viss sorts kultur med en viss sorts människor – en liten klick av självutnämnda experter och proffstyckare, gärna från Stockholm och understödda av mediaeliten. Därefter ställer man den mot en kultur som påstås uppskattas av ”vanligt folk”, en grupp som lämnar och hämtar barn på dagis, åker på semester en gång om året, har ett vanligt kneg och som bor ”här” (Louise Erixons definition av ”vanligt folk” i P1 ). Den första gruppen, den privilegierade eliten, påstås vilja ha utmanande och provocerande konst medan den vanliga Sölvesborginvånaren föredrar en tidlös och klassisk, med förankring i bygden. I Expressen-intervjun gör Louise Erixon och Jimmie Åkesson det även helt klart för tittarna att de själva inte tar del av någon ”finkultur”. Åkesson och Erixon är tvärtom en del av ”folket” och ”lyssnar mest på hårdrock”. I samma intervju kallas journalisternas uppmärksamhet mot vad som händer inom kulturen i Sölvesborg för ”bisarrt drev” och liknas vid ”halmgubbar”. Retoriken är alldeles för sammansatt och skickligt uppbyggd för att vara en slump. Det handlar om att så tvivel i uppfattningen om konstens allmännyttiga värde. Den rådande kulturpolitiken i Sverige beskrivs som ”normupplösande” och ”samhällsupplösande”. Därför ska det te sig naturligt att ifrågasätta om man bör lyssna på och ens lägga offentliga medel på ”en liten skyddad sfär för en viss grupp där man fått sitta och kuckilura lite som man vill” (Expressen). Principen om armlängds avstånd mellan politik och verksamhet är en central och viktig del av svensk förvaltningstradition. I mångt och mycket handlar principen om att upprätthålla en avvägning mellan politiskt inflytande baserat på valresultat och den sak- och yrkeskunskap som finns på olika offentliga områden (sjukvård, skola, omsorg). Inom kulturområdet har det hittills handlat om att skydda centrala demokratiska värden på yttrandefrihetens grunder. För att inte de som sitter på den politiska makten ska kunna använda sin maktposition och utnyttja offentliga medel (skattemedel) till att påverka människors världsbild och bilda politisk opinion, har man inom offentlig kulturverksamhet varit extra noga med att hävda principen om armlängds avstånd mellan politik och kulturutövare. Bakom denna princip finns en koppling till 1930-talets historia då nazister, fascister och kommunister lade stora resurser på att förhärliga den egna maktutövningen och ideologiskt odla sin befolkning till att stödja ”rätt” världsbild och människosyn. För västeuropeiska demokratier har det sedan dess varit viktigt att offentligt finansierad kultur främjar en mångfald av åsikter som kommer till tals sida vid sida. Läs mer. Per Svensson: I SD:s Sverige ska vi alla bo i Sölvesborg Detta är nog så viktigt att komma ihåg för den som funderar över om det är rätt eller inte när politiker går in och styr hur resurser avsatta för kultur i det offentliga ska användas. Förenklingen och den demagogiska uppdelningen mellan elitkultur och folklig kultur är en del av retoriken som används för att rättfärdiga styrningen från mångfald av kulturyttringar till enhet och likriktning. De kan visserligen tas för oinitierade, oerfarna och udda uttalanden från en politiker som nyss kommit till makten, men är faktiskt också bekanta drag som påminner om hur fascister och kommunisterna agerade en gång i tiden. Som tjänsteman och som chef för en offentligt finansierad verksamhet, har man ett långsiktigt ansvar – som sträcker sig över flera mandatperioder – för att inte institutioner som upprätthåller demokratiska principer i vårt samhälle urholkas. Biblioteken är en sådan viktig institution som vidmakthåller och reproducerar vår demokrati. Liksom konstnärlig frihet. Självklart måste politiken gå in och styra hur mycket av våra gemensamma skattepengar som ska gå till kultur, argumentera för att det är mer eller mindre viktigt att tillgängliggöra kultur eller att utveckla ett samhälles kulturella kapital. Men det blir något helt annat när politiken går ner och styr vilken kultur som ska ges resurser eller inte, vems människosyn och vilken världsbild som ska finansieras eller inte finansieras med dina och mina skattemedel.


Justin Bieber uppmanade fans att manipulera lyssningar

Summary: Popstjärnan Justin Bieber möter kritik efter att ha spridit en ”guide” för hur hans fans skulle kunna hjälpa till att manipulera strömningssiffrorna på Spotify för hans nya låt ”Yummy”. Bland annat ombads fansen att sätta låten på repeat på låg volym och spela den över natten, rapporterar flera amerikanska medier.

Uppdatering 16/1 07:53: Artikeln har tillfogats en rättelse. DN har de senaste veckorna rapporterat om problemet med ett manipulerat antal strömningar och följare på nätets musikplattformar, såsom Spotify. Med uppblåsta siffror kan artister och låtar framstå som hetare och mer framgångsrika än de egentligen är. Fler strömningar skulle potentiellt kunna öka artistens royaltyer men också stärka chansen att nå högre platser på musikbranschens topplistor. Nu har Justin Bieber, en av världens mest uppmärksammade popstjärnor, hamnat i fokus för frågan. Detta sedan han på Instagram spridit instruktioner för hur hans fans skulle kunna hjälpa till att på onaturlig väg späda på lyssningssiffrorna för hans låt ”Yummy” (som släpptes den 3 januari) i USA. Inlägget, vars uttalade syfte var att se till att Bieber nådde plats ett på topplistor, har senare raderats, rapporterar flera amerikanska medier – men Bieber har i sociala medier fått kritik för att försöka ”lura systemet”. I ”guiden”, som först publicerades av ett inofficiellt fan-konto, fick följarna bland annat tips att spela låten på repeat på låg volym över natten. De uppmanades även att köpa låten upprepade gånger på både Itunes och artistens hemsida. Dessutom ombads fans utanför USA att använda så kallade VPN-tjänster, för att därigenom få det att framstå som att de befinner sig i landet. Först därefter skulle de, enligt instruktionerna, skapa nya konton på Spotify för att spela upp låten. Den här typen av ”fan-aktivism” för digitala musikplattformar har tidigare kopplats samman med det koreanska popbandet BTS. I fjol uppmärksammads att fansen till bandet skapat Spotifykonton vars inloggningsuppgifter de sedan spridde till fans i andra länder, så att musiken spelades samtidigt världen över från flera olika enheter. Bandet har även organiserat donationskampanjer för att samla pengar och köpa abonnemang på Spotify. Rättelse: I en tidigare version förekom en felaktig uppgift om vem som skapat konton för att spela popbandet BTS. Läs mer Köpta strömningar ett hot mot musikbranschen Hans Spotifykonto kapades – fejkartist fick tusentals spelningar Hiphopstjärna anklagas för fejkade strömningar på Spotify


”Joker” har flest vinstchanser på Oscarsgalan

Summary: ”Joker” tog täten i årets Oscarsrace med 11 nomineringar – tätt följd av ”1917”, ”The Irishman” och ”Once upon a time in Hollywood” (10 vardera). Greta Gerwig blev första kvinna någonsin som nominerats två gånger för bästa film.

Det blev inga stora skrällar när årets Oscarsnomineringar presenterades i ett folktomt Dolby Theatre i Los Angeles på måndagen. Om en knapp månad kommer Hollywoods heligaste kultplats att fyllas med planetens största stjärnor. Ingen lär bli särskilt förvånad om den färska Golden globe-vinnaren Joaquin Phoenix kommer att skratta högst också på Oscarsgalan. Phoenix har haft möjlighet att fila på tacktalet ända sedan Venedigs filmfestival i höstas. Frågan är hur många fler Oscar det blir för Todd Phillips anarkistiska mästerverk? Många menar också att det är skördetid för Tarantinos nostalgitripp ”Once upon a time in Hollywood”. Andra utmanare är Bong Joon-Hos drastiska klasskampsdrama ”Parasit”, Scorseses geriatriska gangsterdrama ”The Irishman” och en annan joker i leken - Hitlersatiriska ”Jojo Rabbit” som vann publikpriset i Toronto (precis som fjolårets Oscarsvinnare ”Green book”). Största utmanaren till årets bästa film är Sam Mendes starka antikrigsdrama ”1917” som slog ner som ett mindre bomb på Golden Globe-galan och tog hem båda tungviktsklasserna för bästa film och bästa regi. Om filmen går hela vägen är det det första krigsdramat som vunnit Oscar på över tio år – sedan dubbeltriumfen för ”The hurt locker” (2009) där också Kathryn Bigelow blev första kvinna att vinna för bästa regi. På papperet har Greta Gerwig chansen att göra om bedriften med sitt feministiska kostymdrama ”Unga kvinnor” som samlat på sig sex nomineringar. Hur det än går på Oscarsgalan den 10 februari har Gerwig redan satt ett nytt filmhistoriskt rekord. Med ”Lady bird” blev hon den första kvinnliga debutanten någonsin att nomineras för bästa film för två år sedan. På måndagen blev hon första kvinna någonsin att nomineras för bästa film två gånger. I övrigt blir det inget märkesår för Oscarsakademins mångfaldsarbete – trots att det i branschen har gjorts försök att vända blad och utropa 20-talet till ett jämställdhetsdecennium. Den två år gamla hashtaggen #OscarsSoWhite lär även den återigen trenda på Twitter. Detta trots att Akademin ansträngt sig för att bredda medlemsbasen med fler kvinnor, fler icke-vita och fler icke-amerikaner. I de fyra skådespelarkategorierna är det endast Cynthia Erivo (”Harriet”) som bryter av mot den vita hegemonin. Om Joaquin Phoenix tar hem spelet med sin Jokerfigur, så ligger också Golden globe-vinnaren Rene Zellweger bra till med sitt suveräna större än filmen-porträtt av Judy Garland i ”Judy” – inte minst i det narcissistiska Hollywood som älskar att hylla sin egen historia. Zellweger lär få konkurrens av Scarlett Johansson som är nominerad både för bästa huvudroll (”Marriage story”) och bästa biroll (”Jojo Rabitt”). Även om birollskampen är lite mer oviss, så är Golden globe-vinnarna Brad Pitt (”Once upon a time…”) och Laura Dern (”Marriage story”) favoriter. Lustigt nog är nomineringarna i kategorin för bästa biroll helt identiska med dem på Golden globe-galan. Men Brad Pitt ska nog inte underskatta gamla stötar som Hopkins, Hanks, samt Pacino och Pesci (som gör sitt livs roll i ”The Irishman”). I en alltmer globaliserad filmvärld blir även Oscarsakademin mer internationell. För ett par år sedan var ”Roma” snubblande nära att kamma hem en Oscar för bästa film. Med sex nomineringar är Guldpalmsvinnaren ”Parasit” en seriös utmanare som med all säkerhet kommer att vinna i klassen bästa internationella film. Värt att notera är också att den sydkoreanska filmen har spelat in över en miljard på biograferna och – tillsammans med ”The irishman” och ”Jojo Rabbit” – är den enda film som samlat på sig nomineringar från samtliga de stora Hollywoodfacken (producenter, regissörer, skådespelare och manusförfattare). Det brukar sägas att den lite mer uppsluppna Golden globe-galan på Beverly Hills hotell brukar fungera som en seismograf inför Oscarsgalan. Men i själva verket är det snarare de olika fackgalorna (som avlöser varandra under den kommande veckan) som brukar förebåda den slutgiltiga utgången på Oscarsgalan. Det beror bland annat på att många av de som röstar också återfinns bland de 8.000 medlemmar som röstar i Oscarsakademin. Detta kan jämföras med Golden globe-galans cirka 100 medlemmar. Vid årets Oscarsgala ska statyetter delas ut i sammanlagt 24 klasser. Den enda vinstchansen med svensk anknytning återfinns i kategorin bästa kortfilmsdokumentär där ”Life overtakes me” (”De apatiska barnen”) är nominerad. Kristine Samuelson har gjort filmen tillsammans med sin make och samarbetspartner John Haptas. Samuelson är professor på Stanforduniversitetet i USA och har gjort en rad prisade dokumentärer. – Det här var, ärligt talat, helt oväntat. När vi började arbetet med filmen var det här inte något vi tänkte på. Vi ville bara göra en bra film, säger John Haptas till DN. Den 40 minuter långa Netflixdokumentären handlar om de svenska apatiska barnen som uppmärksammades först i samband med flyktingvågen i mitten på 10-talet. Samuelson och Haptas har tillbringat lång tid i Sverige där de har följt flera av barnen på nära håll. – Vi är helt independent och gör allt själva, såväl foto som ljud. Vi kommer de här familjerna nära och kan filma hemma hos dem. Vi har tillbringat hundratals timmar med de här familjerna, säger Kristine Samuelson. Oscarsgalan kommer i år att äga rum den 9 februari och visas i TV4 och TV4 Play.   Här är årets Oscarsnomineringar Bästa film: ”Le Mans '66” ”The Irishman” ”Jojo Rabbit” ”Joker” ”Unga kvinnor” ”Marriage story” ”1917” ”Once upon a time in Hollywood” ”Parasit” Bästa regi: Martin Scorsese – ”The Irishman” Todd Phillips – ”Joker” Sam Mendes – ”1917” Quentin Tarantino – ”Once upon a time in Hollywood” Bong Joon-ho – ”Parasit” Bästa kvinnliga huvudroll: Cynthia Erivo – ”Harriet” Scarlett Johansson – ”Marriage story” Saoirse Ronan – ”Unga kvinnor” Charlize Theron – ”Bombshell” Renee Zellweger – ”Judy” Bästa manliga huvudroll: Antonio Banderas – ”Smärta och ära” Leonardo DiCaprio – ”Once upon a time in Hollywood” Adam Driver – ”Marriage story” Joaquin Phoenix - ”Joker” Jonathan Pryce – ”The two popes” Bästa kvinnliga biroll: Kathy Bates – ”Richard Jewell” Laura Dern – ”Marriage story” Scarlett Johansson – ”Jojo Rabbit” Florence Pugh – ”Unga kvinnor” Margot Robbie – ”Bombshell” Bästa manliga biroll: Tom Hanks – ”A beautiful day in the neighbourhood” Anthony Hopkins – ”The two popes” Al Pacino – ”The Irishman” Joe Pesci – ”The Irishman” Brad Pitt – ”Once upon a time in Hollywood” Bästa originalmanus: ”Knives out” ”Marriage story” ”1917” ”Once upon a time in Hollywood” ”Parasit” Bästa manus efter förlaga: ”The Irishman” ”Jojo Rabbit” ”Joker” ”Unga kvinnor” ”The two popes” Bästa långfilmsdokumentär: ”American factory” ”The cave” ”The age of democracy” ”For Sama” ”Honeyland” Bästa internationella film: ”Corpus Christi” (Polen) ”Honeyland” (Nordmakedonien) ”Les miserables” (Frankrike) ”Smärta och ära” (Spanien) ”Parasit” (Sydkorea) Bästa produktionsdesign: ”The Irishman” ”Jojo Rabbit” ”1917” ”Once upon a time in Hollywood” ”Parasit” Bästa filmmusik: ”Joker” ”Unga kvinnor” ”Marriage story” ”1917” ”Star wars: the rise of Skywalker” Bästa originalsång: ”I can't let you throw yourself away” – (Toy Story 4) ”I'm gonna love me again” – (Rocketman) ”I'm standing with you” – (Breakthrough) ”Into the Unknown” – (Frozen II) ”Stand up” – (Harriet) Bästa filmfoto: ”The Irishman” ”Joker” ”The lighthouse” ”1917” ”Once upon a time in Hollywood” Bästa klippning: ”Le Mans '66” ”The Irishman” ”Jojo Rabbit” ”Joker” ”Parasit” Bästa kostym: ”The Irishman” ”Jojo Rabbit” ”Joker” ”Unga kvinnor” ”Once Upon a time in Hollywood” Bästa ljudmixning: ”Ad Astra” ”Le Mans '66” ”Joker” ”1917” ”Once upon a time in Hollywood” Bästa ljudklippning: ”Le Mans '66” ”Joker” ”1917” ”Once upon a time in Hollywood” ”Star Wars: the rise of Skywalker” Bästa visuella effekter: ”Avengers: Endgame” ”The Irishman” ”The Lion King” ”1917” ”Star Wars: The Rise of Skywalker” Bästa kortfilm: ”Brotherhood” ”Nefta football club” ”The neighbours' window” ”Saria” ”A Sister” Bästa animerade långfilm: ”How to train your dragon: The hidden world” ”I lost my body” ”Klaus” ”Missing link” ”Toy story 4” Bästa animerade kortfilm: ”Dcera (Daughter)” ”Hair love” ”Kitbull” ”Memorable” ”Sister” Bästa kortfilmsdokumentär: ”In the absence” ”Learning to skateboard in a war zone (If you're a girl)” ”Life overtakes me” ”St Louis Superman” ”Walk run cha-cha” Bästa smink: ”Bombshell” ”Joker” ”Judy” ”Maleficent: Mistress of evil” ”1917”


Maria Schottenius: Obegripligt att vi säljer bort vår chans att påverka framtiden

Summary: Stockholmarna drog en nitlott när staden sålde ut sitt elnät för 20 år sedan. Nu står Helsingborg på tur att göra samma misstag. Gång på gång gör vi oss dummare och mer maktlösa än vi hade behövt vara.

Har ni också stirrat på er elräkning och undrat över vad som hänt? Varför kostnaden för elnät bara ökar, oavsett förbrukning? Och känt er lurade? I början av 2000-talet sålde Stockholm stad sin andel av Birka Energi till finländska Fortum, som snabbt höjde priserna, eftersatte underhållet och lät cheferna berika sig med cirka en miljard. Mest fick Fortums koncernchef Mikael Lilius med 97 miljoner. Expressens ”Dina pengar” gjorde 2009 en granskning och visade hur stockholmarna genom att sälja ut sin el gjorde dessa finländska direktörer snuskigt rika. Pengar som hade gjort betydligt större nytta i Stockholms skolor och sjukhus. Det är lätt att tjäna pengar när man har privat monopol. Ingen konkurrens. Man kan sätta vilka priser man vill. Låg risk och hög avkastning. Flera av de ansvariga politikerna i Stockholm har ångrat sig, tyckte att de gjorde en usel affär när de sålde ut elen och de 19 miljarderna som kommunen fick (för en del av bolaget som snart var värt 65 miljarder) är puts väck. Stockholmarna blev helt klart blåsta och sedan 2015 äger ett annat bolag, Ellevio, elnätet i Stockholm. Min elräkning i Stockholm är 20 procent högre än den skulle varit om jag hade bott på samma yta i Helsingborg. Där är det kommunens bolag Öresundskraft som äger el- och fjärrvärmenätet för Helsingborgs cirka 150 000 invånare. Vinsten disponeras efter behoven i kommunen. Men nu vill M, L och KD i staden ändra på den saken. De vill sälja Öresundskraft till det för tio år sedan skandalomsusade pensionsbolaget AMF, som har bjudit 12,2 miljarder. Pengarna ska stoppas i en stiftelse, som sköts av kommunen, är det sagt, och AMF har lovat att inte höja priserna på fem år (om de inte har sålt vidare vid det laget). De andra partierna, S, MP, C och V, är emot försäljning. De är fler, men SD avgör. Det partiet är för försäljning, om inte folkomröstningen i dag, söndag, visar ett klart nej och mer än 51 procent av de röstberättigade röstat. Den 26 februari fattas beslutet om försäljningen. I Helsingborg har man fortfarande chansen att fatta ett bättre beslut än vad politikerna gjorde i Stockholm för 20 år sedan. En rådgivande folkomröstning har ordnats och Helsingborgs Dagblad har öppnat för en rejäl diskussion som blåst kuling i Helsingborg under julhelgerna. Debatten håller på att sprida sig uppåt landet och i Aftonbladet (8/1) skriver Ingvar Persson att Energimarknadsinspektionen på regeringens uppdrag driver ”en juridisk kamp för att hindra oskäliga nätavgifter. Att Helsingborgs kommun i det läget skulle sälja sitt energibolag känns så 1990-tal. Det är bara för korkat.” I avregleringens nyliberala yra gjorde många kommuner riktigt dåliga affärer. Borde inte alla dumma utförsäljningar av allmänna nyttigheter förskräcka? Privata skolor som missköts och går i konkurs. Fuskverksamhet av olika slag finansierade med skattepengar. Men det allra viktigaste kring just elen är hur vi medborgare genom utförsäljning förlorar inflytande över hur elverksamheten ska skötas i framtiden. Att inte vi inte kan ställa krav på en privat aktör på det sätt som man kan gentemot stat eller kommun via politisk demokrati. Exempelvis efterfråga fler laddningsstolpar för elbilar, att skynda på utvecklingen till ett fossilfritt samhälle. Vi tappar viktigt ekonomiskt inflytande över klimatomställningen. Den fråga som är vår framtid. I Tyskland jobbar tvärtemot Sverige många kommuner på att köpa tillbaka elbolag som såldes under den nyliberala perioden. Gång på gång gör vi oss dummare och mer maktlösa än vi hade behövt vara. Vi har billigt sålt bort vår chans att påverka. Obegripligt. Uppdatering 2020-01-12 23.48, efter omröstningen i Helsingborg: Nej-sidan vinner stort i Helsingborg. Sent på söndagskvällen visar det preliminära valresultatet en klar seger för nej-sidan i folkomröstningen. Valdeltagande var högt, 50 procent och 96,37 procent av helsingborgarna har röstat nej till en försäljning av Öresundskraft och 3,34 har röstat ja.


Björn Wiman: Hans lögner eldar under klimatkatastrofen i Australien

Summary: Mediemogulen Rupert Murdoch är en av klimatförnekelsens värsta huvudmän. Men det är fler än fossilbaroner och mediemagnater som har tänt den nya världsbranden, skriver Björn Wiman.

Det bistra budskapet framfördes via ombud: ”Låt det inte råda något tvivel om att den tragedi som utspelar sig i Australien har sin grund i klimatförändringarna. Vi måste agera i enlighet med vetenskapen, ställa om den globala arbetskraften till förnybar energi och respektera vår planet som den unika och underbara plats den är. På så sätt har vi alla en framtid.” Orden kom från skådespelaren Russell Crowe – men det var hans kollega Jennifer Aniston som uttalade dem, när hon i hans ställe tackade för Golden globe-utmärkelsen i Los Angeles förra helgen. Själv var Crowe kvar hemma i Australien för att ta hand om sin egendom, som eldhärjats svårt av de bränder som rasar på kontinenten sedan några månader. I Crowes hemstat New South Wales har en av bokhandlarna satt upp en skylt vid ingången: ”Postapokalyptisk fiktion har flyttat till hyllan för aktuella samhällsfrågor.” Ytor stora som Sydkorea har brunnit ner, 2.300 hem har förstörts och så mycket som en miljard djur beräknas ha dött i bränderna. Läs mer: Bränderna rasar i Australien – men detta är bara början Det finns en dold twist i Russell Crowes uttalande på Golden globe-galan. Han prisades för sin roll i den verklighetsbaserade tv-serien ”The loudest voice”, där han gestaltade Roger Ailes, mannen som skapade den konservativa amerikanska tv-kanalen Fox News. Den har med sin starkt tendentiösa nyhetsförmedling blivit en av den organiserade klimatförnekelsens starkaste knutpunkter. Läs mer: David Wallace-Wells: Vår reaktion på bränderna är en moralisk skandal Fox News ägs och startades av den australiske mediemogulen Rupert Murdoch, som också figurerar i ”The loudest voice”. Men Murdochs imperium anses också stå som förlaga till tv-serien ”Succession”, som även den prisades på Golden globe-galan. Om den Murdochliknande mediemagnaten i serien sägs vid ett tillfälle: ”Han kan mycket väl vara den enskilda person som är mest ansvarig för denna planets död. Räknat i det antal människoliv som kommer att gå förlorade till följd av hans fnaskande för klimatförnekarna kan man med fog hävda att han är värre än Hitler.” Så långt fantasin. I verkligheten skrev den amerikanske klimatforskaren Michael E Mann i veckan: ”Om det finns en större skurk på denna jord än Rupert Murdoch skulle jag bra gärna vilja veta vem det är.” Mann syftade bland annat på det faktum att Murdoch genom sitt bolag News Corp även äger en stor del av Australiens mediemarknad, där hans tidningar och tv-kanaler pumpar ut falska nyheter med klimatförnekande budskap. Syftet är att skydda landets konservativa regering och undergräva sambandet mellan klimatförändringarna och de allt längre och allvarligare säsongerna för vildmarksbränder, som den pågående katastrofen är ett exempel på. En av Rupert Murdochs chefer på News Corp kallade i ett läckt mejl nyligen denna desinformativa nyhetsförmedling för ”farlig” och ”oansvarig”. Bland annat har kolumnister och ledarsidor i Murdochs tidningar systematiskt försvarat Australiens klimatskeptiska premiärminister Scott Morrison och hånat dem som kritiserat honom. Den senaste veckan har man bland annat spridit den falska och helt felaktiga nyheten att det skulle vara uppåt 200 pyromaner som ligger bakom bränderna i Australien. Via botar och trollkonton på sociala medier har denna och liknande lögner blivit del i en desinformationskampanj, som fått stor spridning bland annat via den amerikanske presidentens son Donald Trump Jr. För allt detta – och mycket annat som har gått snett i den globala utvecklingen – har Rupert Murdoch ett ansvar. Men saken är dessvärre mer komplicerad än så. Den verkligt svåra frågan är förstås vilka som är de egentliga pyromanerna. Australien kallas ofta för kanariefågeln i gruvan när det gäller klimatförändringarna – det är därifrån de första varslen kommer som förr eller senare kan komma att drabba oss alla. Stora barriärrevet, världens största system av korallrev, är i stort sett redan förlorat och den enorma förödelsen efter de senaste månadernas vildmarksbränder är bara en försmak av kommande klimatbaserade kriser. Det vi ser i Australien är hur framtiden spelas upp i realtid. Ingen annanstans på jorden hörs därför dissonansen mellan verklighet och politik heller tydligare än i Australien. Nationen är världens största kolexportör och ett av de länder som har gjort mest för att sinka och obstruera de internationella klimatförhandlingarna, bland annat senast under FN:s klimattoppmöte i Madrid. Australien släpar inte bara fötterna efter sig – landet sätter effektivt klackarna i marken. Richard Flanagan: Bränderna kan bli klimatkrisens Tjernobyl ”Den största tragedin i dag är den uteblivna insikten om tragedin”, skrev den australiske etikprofessorn Clive Hamilton i sin bok ”Den trotsiga jorden” som kom för några år sedan. Det är inte mindre sant i dag. De flesta väljer alltjämt att vifta bort klimatforskarnas varningar som störande irritationsmoment. Det må ha varit fossilföretagen som uppfann klimatförnekarnas desinformation och mediemoguler som Rupert Murdoch som kolporterade dem, men det finns inget som har tvingat oss medborgare att acceptera lögnerna. ”Tvivlets frön har såtts i bördig jord”, skriver Clive Hamilton. Men bränderna blir svåra att vifta bort i längden. Australiens premiärminister Scott Morrison blev vald tack vare fossilindustrins pengar och Murdochmediernas stöd, men han kan också bli den första politiska ledare som faller på klimatfrågan. Han lär i så fall inte bli den sista. Situationen påminner, som flera har påpekat, om läget i Sovjetunionen i samband med kärnkraftskatastrofen i Tjernobyl, då de styrande avslöjades i sin ömkliga maktlöshet, lögnerna blev ohållbara och verkligheten kom ikapp inte bara dem utan också hela omvärlden. Man hör ibland uppfattningen att Australien får skylla sig självt efter sin dödsföraktande klimatpolitik. Men det är fler än fossilbaroner och mediemoguler som har tänt den nya världsbranden – och ännu fler som kommer att få lida av dess effekter. I dag är vi alla australier. Läs fler av Björn Wimans krönikor om klimatkrisen – och om boken ”Sent på jorden. 33 tankar om världens största nyhet”.


Erik Haag och Lotta Lundgren testar att leva klimatneutralt i ny framtidsserie

Summary: Erik Haag och Lotta Lundgren är tillbaka i tv-rutan. Den 15 januari har ”Rapport från 2050” premiär. Paret testar i SVT-serien på hur vardagslivet kan se ut i ett framtida, klimatneutralt, Sverige.

I Haag och Lundgrens tidigare tv-serie ”Bye bye Sverige” (2017) fick tittarna följa med duon på en tidsresa som följde svenska emigranter under den stora utvandringen till USA. Programledarna har också ätit sig igenom en rad olika epoker i ”Historieätarna” (2012). I nya ”Rapport från 2050” byter Haag och Lundgren fokus, från dåtid till framtid. De undersöker hur det är att leva i ett framtida Sverige som klarat Parisavtalets löfte om nollutsläpp till år 2050. – Det hade varit enklare att göra ett deppigt och sorgligt program om klimathotet. I stället valde vi att skildra hur Sverige kan tänkas se ut efter den klimatomställning vi står inför, förklarar Lotta Lundgren. Men hur ser egentligen vardagslivet ut i en framtid där vi inte förstör vårt klimat? I ett utsläppsneutralt Sverige får varje svensk släppa ut strax under ett ton koldioxid om året. En sänkning med hela nio ton jämfört med dagens nivåer. I serien har den populära tv-duon – precis som i sina tidigare program – tagit hjälp av en rad forskare och experter. Men i ”Rapport från 2050” har det varit lite klurigare än tidigare, påpekar Haag. – När vi exempelvis gjort ett program om 1500-talet så har ju forskarna vetat en hel del om ämnet, men det går liksom inte att säga med säkerhet hur vi kommer att leva i framtiden. Forskarna får i stället berätta vad som kan tänkas ske utifrån det vi vet i dag. Haag beskriver hur det skapades en intressant dynamik i ”Rapport från 2050” eftersom forskarna ibland motsade varandra i synen på människans framtida livsstil och konsumtionsvanor. Deras teorier testades därpå av programledarduon. – Det brukar bli bra när vi använder oss själva som försökskaniner. Vi tar en kula för laget för att se hur det är att leva på ett visst sätt, säger Erik Haag och utvecklar: – Både våra tidigare program om historien och nu om framtiden har gett oss en lite ny bild av vår egen tid. Vi kan se mönster som vi kanske inte sett förut. Exempelvis hur mycket kläder vi köper numera, i snitt ett plagg i veckan. Dessutom eldar vi upp oerhörda mängder kläder som inte blir sålda under reorna. I ”Rapport från 2050” är konsekvenserna av vårt väldiga överflöd tydliga. Erik Haag och Lotta Lundgren hoppas kunna teckna en bild av hur Sverige kan komma att se ut efter klimatomställningen. Ambitionen är att göra det abstrakta mer greppbart. Inte minst för barnen som kommer att leva under den tid som programserien undersöker. – Våra egna barn är med rätta väldigt oroade, men också engagerade, betonar Lotta Lundgren. – Många av dem ser mörkt på framtiden, eller ser ingen alls. Men det här programmet visar att det faktiskt går alldeles utmärkt att leva i ett utsläppsneutralt Sverige. Vilka är de största skillnaderna mellan Sverige år 2020 och ett klimatneutralt Sverige år 2050? – Vi lever då på mindre boyta, äter mer vegetariskt, reser inte lika långt eller lika ofta, framför allt inte med flyg. Vi jobbar betydligt mindre, konsumerar inte slit-och-slängvaror över huvud taget och äger ingen bil om vi bor i stan, slår Erik Haag fast. I programmets första avsnitt undersöks just framtidens resande. Erik Haag och Lotta Lundgren får då veta att Sveriges alla bilar står parkerade under 97 procent av dygnets timmar. Antalet bilar skulle därför kunna minska med 90 procent om samtliga fordon ständigt rullade. För tillfället finns det fem miljoner bilar i landet, utspridda över befolkningen på tio miljoner. År 2050 kan en egen bil potentiellt vara ett privilegium endast för de som bor på landet. Just bilen är samtidigt något som Erik Haag hade haft vissa problem med att klara sig utan. – Det hade varit en stor förändring för mig eftersom jag är så van att ha en bil. Det är som min lilla handväska där jag har allt som behövs. Om jag har tid över kan jag parkera någonstans och kanske sova middag en stund. Jag är liksom uppvuxen i en kultur som hyllar det här med att trampa på gasen och köra i väg ett tag om livet är lite jobbigt. – Så det är svårt för mig att tänka att jag i framtiden med en app ska boka en självkörande bil som hämtar mig. Man bränner inte i väg som i slutscenen av ”Thelma & Louise” direkt. Har ni fått några nya insikter genom att göra det här programmet? – Ja. Jag är inte längre säker på att den livsstil vi har i dag är vägen till lycka. Det här med att du har ett jättestort lån på banken och jobbar och jobbar för att ha råd med utlandsresan och att ständigt kunna köpa nya saker. Jag tror att det är ganska stressande. Alla människor verkar ju helt ärligt inte må toppen i dag, säger Lotta Lundgren och fortsätter: – Vi lever bara som en slags form av konsumenter. Det är knappt hållbart varken på det mänskliga eller personliga planet. Vad kan den som vill leva lite mer hållbart göra redan nu? – Det känns jobbigt att vara programledare och nyfrälst och sedan berätta för resten av befolkningen hur de ska leva, svarar Lotta Lundgren eftertänksamt. – Jag har verkligen inte tillhört de som släpper ut minst eller levt på det rimligaste sättet tidigare. Men jag hoppas att de som tittar på programmet får tips och därefter kan dra sina egna slutsatser. När ni tänker på klimatets framtid, hur föreställer ni er den då? – Vi kan ju se tillbaka på andra stora omställningar som Sverige har varit med om. Hur vi gick från vänster- till högertrafik, från ingen rösträtt till allmän rösträtt. Lag på bilbälten och restriktioner kring rökning. Jag tror att när Sverige bestämmer sig att ställa om för klimatet så har vi goda förutsättningar att klara det på grund av att människor både är intresserade och inställda på att samarbeta, säger Erik Haag. Lotta Lundgren instämmer. – Man märker ju på barnen hur de förändras. De vill inte flyga långa resor och ber om mer och mer vegetarisk mat. De vill heller inte köpa nya kläder. Då får man helt enkelt lösa det på andra sätt. – Och det är ju ganska kul, understryker hon. "Rapport från 2050" Premiär: 15 januari i SVT Programmet sänds i fyra avsnitt och produceras av Nexiko för SVT. Producenter för serien är Karin af Klintberg och Carl Tofft. Erik Haag och Lotta Lundgren har tillsammans tidigare gjort SVT-serierna: ”Landet brunsås”, ”Historieätarna”, ”Tusen år till julafton” (2015 års julkalender) och ”Bye bye Sverige”. Duon var också julvärdar i SVT 2017.


Viktor Sjenderovitj: Den ryska staten är monstruös, men satiren är storslagen

Summary: Viktor Sjenderovitj vet hur man irriterar folk. Inte bara makthavarna i Kreml. Han gör även vanliga ryssar rasande. – En satiriker ska vara tuffast mot sina egna. Inte mot grannarna, säger Sjenderovitj i en DN-intervju. Rysslands mest kända komiker uppträder i Stockholm den 17 januari.

Vi sitter på franskt crêperie i norra Moskva och dricker havtornsté. Platsen är charmfull och trivsam, liksom Viktor Sjenderovitj själv. Det är svårt att tro att mannen som sitter framför mig är känd som en av Rysslands elakaste satiriker. Sjenderovitj är älskvärd på ett sätt som är typiskt för äldre, infödda Moskvabor. Han talar mycket, men är också oerhört uppmärksam på den som ställer frågor. I motsats till många ryska män i hans ålder och position tycker han om att lyssna. – Satir, säger han, kan man bara skriva om sig själv. Det visste redan Jonathan Swift. Sjenderovitj är en av Rysslands mest kända komiker och satiriker. Sin position i offentligheten fick han på 1990-talet, då han var manusförfattare till serien ”Kukly” (Dockor) där huvudrollerna spelades av vaxdockor. Konceptet hade köpts av den franska serien ”Les guignols”. ”Kukly” gjorde narr av beslutsfattarna på bästa sändningstid och var djupt avskydd i Kreml. Men Rysslands första president Boris Jeltsin hade som princip att aldrig röra det fria ordet. Hans efterföljare Vladimir Putin, som kom till makten år 2000, hade andra principer. Redan 2001 lät han det statliga gasbolaget Gazprom ta över NTV, den oberoende tv-kanalen som sände ”Kukly”. Följande år lades showen ned. – Tonen i Kukly på 1990-talet var betydligt mjukare än i dag. Sedan dess har jag blivit hårdare och mer kompromisslös i min satir. Det är naturligt. Det sades att efter Auschwitz kan man inte längre skriva dikter. Jag kan inte skämta som jag gjorde förr efter gisslandramat i Beslan år 2004 (där 385 personer dog), säger Viktor Sjenderovitj. Han drar paralleller till hur en läkare behandlar sin patient. – Läkeprocessen börjar med en diagnos. Denna diagnos kanske inte uppskattas av den sjuka. Men ibland behöver man en örfil för att vakna. Att örfila upp det ryska samhället är Viktor Sjenderovitjs profession sedan decennier tillbaka. Med jämna mellanrum har han ställt till med skandaler. Udden i hans texter är konsekvent riktad dels mot makthavarna, dels mot den ryska allmänhetens käraste mytbildningar. Till dem hör uppfattningen om Sovjetunionens roll i andra världskriget. År 2014 jämförde han i ett blogginlägg på Echo Moskvys hemsida den ryska konståkerskan Julia Lipnitskaja med den tyska kulstötaren Hans Woellke. Lipnitskaja tog hem lagguld åt Ryssland i Sotji-OS 2014, Woellke vann guld i Berlin-OS 1936. – Jag påminde om OS i Berlin 1936 och de tyska idrottssegrarna, att vi vet priset för dem: Andra världskriget. En enorm statlig propagandakampanj släpptes lös mot mig och jag förstod inte varför – jag hade ju skrivit liknande saker förut. Jag fattade det först när Krimannekteringen var ett faktum några månader senare, säger Sjenderovitj. Jag frågar honom varför han ofta återkommer till just den parallell som gör inte bara Kreml, utan även vanliga ryssar rasande: Att jämföra dagens Ryssland med 1930-talets Tyskland. – Det som pågår i dagens Ryssland ska inte jämföras med sovjetsamhället. Det var mycket cyniskt, men då hade man inga illusioner. En mer exakt parallell är Tyskland på 1930-talet, som också karaktäriserades av en stark tro på en illusion, på sin ledare och sin egen överlägsenhet. Det är en väldigt uppriktig tro. Ju uppriktigare, desto farligare, säger Sjenderovitj. Den här sortens paralleller gör folk så rasande att de glömmer vad diskussionen egentligen handlar om. – Och kriget som Ryssland för i Donbass? Är det inte känsligt? Jag tycker att min kompromisslöshet är helt adekvat. Ryssland befinner sig i djupaste dvala vad kriget i Ukraina beträffar. Men det uppfattas inte som en dvala utan som att vi håller på att resa oss. Allt grundar sig på illusioner och det kostar både grannarna och oss själva väldigt mycket. När samhället befinner sig i en viss fas så kan man tala med små bokstäver. Men när väldigt mycket står på spel måste man välja en annan ton, säger Sjenderovitj. I en av sina senaste böcker ”Blokada mozga” eller ”Hjärnblockering” (vars första upplaga makulerades av tryckeriet efter att tryckerichefen hade läst boken) skriver Sjenderovitj en satirisk dikt om det ryska folket. Den heter ”Indianerna” och handlar om ett folk som går med på att förlora sin frihet, sitt land och sin självbestämmanderätt så länge de får värdelösa glaspärlor och eldvatten (det vill säga sprit). ”Aldrig har de tråkigt. Ibland har de Eurovision, ibland krig, ibland olympiska spel, medan resten av världen smider ränker mot dem”, skriver Sjenderovitj. – Jag har tillägnat dikten den ryska emigrantförfattaren Jevgenij Zamjatin. Han var en stor satiriker och en föregångare till Aldous Huxely och George Orwell. Att skriva i den här traditionen är ingenting nytt, och det är heller inte specifikt ryskt. Det är bara det att ryska författare har väldigt mycket material – vi har en stor civilisation, vi har vetenskap, konst, litteratur och kultur, men den politiska utvecklingen stampar på stället. Därför är social rättvisa tyngdpunkten i vår litteratur. Det började redan med Gogol. Den ryska staten är monstruös, men satiren är storslagen. Att skriva nedlåtande om sitt eget folk är tillåtet, enligt Sjenderovitj. Men bara om man talar om sitt eget folk. – Man kan bara använda satir mot sig själv. Satir mot andra är propaganda. Att göra narr av sina grannar är xenofobi. Jag är medborgare i det här landet och jag har rätt att säga mycket tuffa saker om Ryssland. Mer än ni kan säga. Ni hindras av en viss artighetskänsla. Av den här anledningen är Sjenderovitj inte intresserad av att lämna Ryssland. – Jag har blivit inbjuden till att flytta till Ukraina och Israel för att jobba där. Men där är jag en gäst, som saknar rätt att vara tuff. Det kan jag bara vara i mitt eget land. Ibland svarar det egna landet med omfattande smutskastningskampanjer. År 2014 hängdes ett gigantiskt plakat ut över en fasad vid Novyj Arbat, en av Moskvas mest centrala gator, med bilder på bland annat Sjenderovitj, musikern Andrej Makarevitj och författarna Ljudmila Ulitskaja och Dmitrij Bykov. De anklagades för att ta emot pengar från utlandet. Kriget i Ukraina pågick för fullt och alla som hängdes ut på plakatet hade kritiserat den ryska invasionen av Krim. – De ville pressa mig, istället upphöjde de mig. Det är en heder för mig att bli placerad i samma lag som Ulitskaja och de andra, säger Sjenderovitj. Samma år hotades han fysiskt och var undantagsvis tvungen att ta till extra försiktighetsåtgärder. Nu lever han igen som vanligt. – Jag har ingen bil och rör mig till fots på stan utan säkerhetsvakt. Och tro mig – jag får leenden och handskakningar vart jag än går. Det är ytterst sällan jag möter fientlighet. Det är på nätet som trollen kommer flygande och skriver tarvligheter. I början försökte jag föra dialog med dem, sedan förstod jag att de inte är människor utan en funktion. Att bli utsatt för smutskastningskampanjer är ändå ett litet pris att betala, säger Sjenderovitj – åtminstone i historisk jämförelse. – Jag känner många dissidenter som har suttit i läger. Mig försökte makthavarna komma åt via plånboken. Jag tjänar mindre nu eftersom jag inte längre får jobba på tv. Men jag betalar ett lågt pris i jämförelse med många andra. Sjenderovitj är övertygad om att ”Kukly” inte blir historiens sista stora ryska politiska satirshow. – En dag kommer en annan show, som någon annan kommer att göra. Då vet vi att förändringen verkligen har skett. Ryssland kan vara demokrati som vilket annat land som helst. Det kommer att kräva mycket jobb, vi har en hel generation som bara känner till Putin. Men det är bara något som måste göras. Det finns ingen sådan tradition att just vi ska vara odemokratiska. Den 17 januari uppträder Viktor Sjenderovitj på Eric Ericsonhallen i Stockholm. Showen är på ryska och kommer inte att textas. Viktor Sjenderovitj Född: Den 15 augusti 1958 i Moskva (61 år) Bakgrund: Sjenderovitj är utbildad regissör vid Moskva statliga institut för kultur. Mellan 1995 och 2001 var han manusförfattare för den satiriska tv-showen ”Kukly”, ett av de populäraste programmen i Ryssland, på den oberoende kanalen NTV. Han ledde också programmet Itogo på samma kanal. Sjenderovitj har gett ut över 40 böcker och uppträder regelbundet med texter och monologer både i Ryssland och utomlands. Han har också ett eget program, ”Sjenderovitj kak est”, på den oberoende tv-kanalen Dozjd.


David Wallace-Wells: Vår reaktion på bränderna i Australien är en moralisk skandal

Summary: I månader betraktades bränderna i Australien som en skrämmande, men knappast ödesdiger lokal nyhet. David Wallace-Wells befarar att vår empati med klimatkatastrofens globala offer håller på att gå upp i rök.

Just nu, efter ett år då människor äntligen tycks ha vaknat upp och börjat inse det dramatiska hotet från den globala uppvärmningen har en ofattbart fasansfull klimatkatastrof utvecklats under närmare två månaders tid i utkanterna av en hypermodern megastad i den utvecklade världen – och den övriga världen tycktes länge nätt och jämnt bry sig. Bränderna i New South Wales som har pågått sedan i september, har förött mer än 60.000 kvadratkilometer och är fortfarande nästan helt utom kontroll för de frivilliga brandkårsstyrkor som satts in för att hejda dem. Den 12 november utfärdade Sydneyregionen en unik katastrofvarning; det är nu åtta veckor sedan och lågorna kommer nästan säkert att härja ännu i slutet av januari, först då kan riktiga regn börja falla. Bränderna kan förstås pågå längre än så, delvis på grund av de rekordartade värmeböljor som på en gång plågar landet (som egentligen är en hel kontinent, i Australien som helhet låg genomsnittstemperaturen i början av december på 38 grader) och förstör det marina livet i den omgivande oceanen. ”På land är Australiens stigande hetta apokalyptisk”, skrev tidningen Straits Times i Singapore. ”I oceanen är det ännu värre.” Läs mer: David Wallace-Wells: ”Vi har makten att göra något åt klimatkrisen” Den rökmängd som omslutit centrala Sydney har redan tiofalt överskridit de halter som det anses säkert att inandas. Den utlöser brandvarnare inomhus och har tvingat stadens färjetrafik att ställa in turer eftersom båtarna inte kunnat navigera i smogen. Även Melbourne, över 80 mil därifrån, har kvävts av rök, och glaciärerna ända borta på Nya Zeeland har ändrat färg på grund av nedfallet. En tidig rapport om att koalan ”i praktiken utrotats” har visat sig vara felaktig, men en senare undersökning har kommit fram till att 480 miljoner djur dött på grund av bushbränderna. Och eftersom växter innehåller kol som frigörs när det brinner kommer eldsvådorna i New South Wales när de väl slocknat att ha fördubblat Australiens sammanlagda utsläpp av koldioxid under ett år – eller mer ändå. Man kan välja nästan vilken dag som helst från de senaste månaderna och förskräckas över de bilder man fått se, men det var något med flödet i sociala medier på nyårsafton som föreföll mig särskilt illavarslande. Bilderna i sig är redan oroväckande välbekanta, man känner igen dem från skogsbränderna i Kalifornien 2017 och 2018. Men själva reaktionerna på det som nu visats från Australien – och alltså under en period som sträckt sig över månader – är åtminstone för mig nya på ett ganska obehagligt sätt. Bränderna i Kalifornien fångade världens uppmärksamhet, men de i Australien behandlades utanför landet fram till alldeles nyligen som en visserligen skrämmande, men knappast ödesdiger lokal nyhet. Vad beror skillnaden på? Här finns förstås alla de vanliga faktorerna – önskan att titta bort, att inte vilja ta in de mest skrämmande tendenserna i samtiden och vad de förebådar för vår framtid, kortsynta medier som drar sig för att bevaka klimatkatastrofer, åtminstone just som klimatkatastrofer, samt de förnekande krafter som nu tycks ha förkroppsligats av den australiske premiärministern Scott Morrison (som valdes på en kampanj riktad mot klimatengagemang och som glatt tog långsemester i Hawaii medan hans land brann) lika mycket som av Donald Trump eller Jair Bolsonaro. Men ytterligare två förklaringar infinner sig osökt, ingen av dem särskilt uppmuntrande. Den första är att själva varaktigheten i den pågående klimatrysaren gör att vi kan normalisera den trots att den fortsätter att växa – plåga, angripa och skrämma oss. Nästan alla skador i skogsbranden Camp Fire i Paradise, Kalifornien, åstadkoms under loppet av fyra timmar, och den korta tiden kan ha varit lika viktig för vår kollektiva skräck som den hastighet elden spreds med. Om den varat längre, även med samma intensitet, skulle vi kanske ha vant oss även då som vid ett slags katastrofens vita brus, hur svårt det än kan vara att föreställa sig. En sådan hypotes är förstås så mycket mer oroande som klimatförändringarna oundvikligen kommer att sprida just den här sortens fasor under kommande decennier. Läs mer: Björn Wiman: ”David Wallace-Wells bok ”The uninhabitable earth” är suveränt gestaltad” I dag finns det olika sorters naturkatastrofer, som torka, som vi vet kan bestå i månader, eller till och med i åratal, och som trots att de borde påkalla vår uppmärksamhet sällan gör det. Till den kategorin kan man räkna in de översvämningar som drabbade den amerikanska Mellanvästern i våras – de pågick i flera månader på sina håll och förhindrade bönderna från att plantera grödor på 7,5 miljoner hektar. Men att fullt ut fatta en översvämning som just en bestående, månadslång katastrof är en sak, hur otänkbar den än skulle ha förefallit för medelamerikanen för bara fem eller tio år sedan. Att börja se skogsbrandssäsongen som ett ständigt hot är också en skrämmande tillvänjning, även om man i Kalifornien nu gör just det. Men att uppfatta markbränder i sig – som kan spridas i över 100 kilometer i timmen och ge upphov till egna vädersystem med blixtnedslag miltals bort från själva elden och som vållar nya bränder – inte som en plötslig katastrof utan som ett halvt permanent, pågående tillstånd förefaller mig vara en helt ny nivå av tillvänjning. Och ändå är det dit vi nu kommit. Den andra förklaringen är möjligen ännu mer oroande. Om man för sex månader sedan hade sagt mig att en klimatkatastrof som denna skulle drabba en plats som Australien skulle jag kanske inte precis ha väntat mig en heltäckande, global bevakning – att se Sydneys operahus mot en spöklik bakgrund av orange rök ger måhända spektakulära bilder men är ändå inte fullt så lockande för sociala medier som att se Kardashians evakuera sin dal på Instagram – men jag hade väntat mig betydligt mer än det vi hittills sett. Och inte på grund av någon högstämd tilltro till medierna, eller till allmänhetens intresse för uppskakande historier som denna – utan av ett betydligt bistrare skäl: i decennier har vi i USA och Västeuropa ägnat betydligt större uppmärksamhet åt klimatrelaterade olyckor som i begränsad skala drabbat Väst än vi någonsin ägnar dem som så dramatiskt hemsöker Asien och det globala Södern. En så diskriminerande hållning i reaktionerna är moraliskt skandalös, klimatförändringarna drabbar redan i dag utvecklingsländerna på ett sätt som knappast någon i det rika Väst skulle anse acceptabelt – om de bara tillät sig själva att se det. Men det är också en inställning som visat sig djupt inrotad, och jag hade just därför väntat mig att det oerhörda som nu drabbat Australien, en i huvudsak vit, engelskspråkig tidigare koloni, numera del av Första världen om också långt borta, skulle väcka sympati och empati bland miljontals i USA och Europa. Läs mer: Bränderna har chockat invånarna: ”Elden lät som ett godståg” Dessvärre har världens reaktion på bushbränderna visat på det närmast motsatta: inga band av lojalitet, inte ens av stammässig samhörighet, tycks vara starka nog för att vi inte ska bortse från dem om det gör att vi kan uppfatta lidandet på andra håll i världen som försumbart för våra egna liv. Dessa bränder är förstås bara en katastrof, och planeten har många liknande prövningar framför sig. Men det skulle höra till de mest perverst groteska följderna av klimatförändringarna om de kom att göra slut på den här typen av globalt diskriminerande blick – men inte för att ersätta den med en känsla av en allt omfattande humanitet, utan med en ordning där empatins cirklar ständigt krymper.  Översättning från engelska: Lars Linder  David Wallace-Wells David Wallace-Wells är amerikansk journalist och författare med fokus på klimatkatastrofen. Hans bok ”Den obeboeliga jorden” kom ut på svenska hösten 2019 på Albert Bonniers förlag.


Södra teaterns vd: Flytta Zlatanstatyn till Mosebacke

Summary: Zlatanstatyn vid Stadiontorget i Malmö har den senaste tiden vandaliserats gång efter gång. Nu uppmanar Södra teaterns vd Samuel Laulajainen politikerna att flytta statyn till Mosebacketerrassen i Stockholm.

– Det hade varit en stor ära att ge statyn av en av Sveriges största fotbollsspelare ett nytt hem. Vi tror att han hade passat perfekt i vår miljö, säger Samuel Laulajainen i ett pressmeddelande. Statyn av Zlatan Ibrahimovic har förstörts flera gånger. Detta efter att fotbollsikonen – född och uppvuxen i Malmö och tidigare spelare i Malmö FF – köpt in sig i allsvenska konkurrenten Hammarby IF. Tidigare i december vandaliserades statyn och näsan kapades bort. Senast under natten mot söndagen vältes också statyn efter att fötterna sågades av, vilket har lett till att skulptören Peter Lindes verk nu fraktats bort från platsen för reparation. Nu erbjuds Zlatanstatyn ett nytt hem: på Mosebacketerrassen i hjärtat av Södermalm i Stockholm. Där skulle den bli granne med bysten av August Strindberg. – Vi erbjuder ett nytt hem till Zlatanstatyn på anrika Mosebacketerrassen där han kan stå och blicka ut över Stockholm tillsammans med August Strindberg, säger Samuel Laulajainen, vd Södra teatern. Uppmaningen att flytta statyn delades på Södra teaterns Facebooksida på måndagskvällen och har fått en hel del reaktioner. – Med Mosebacketerrassen har vi en unik plats och möjlighet som inte många andra aktörer kan erbjuda. Vi hoppas nu att politikerna i Malmö tycker likadant, så ser vi till att Zlatanstatyn får ett nytt hem, säger Samuel Laulajainen. ”Beslut om placering tas efter februari”, skrev Frida Trollmyr (S), kommunalråd i Malmö för kultur och fritid, till Sportbladet i en kommentar efter att statyn togs bort från Stadiontorget i Malmö. Läs mer: Zlatan vill inte prata om vandaliserade statyn Zlatans magiska spark – första statyidén fick nobben


Johan Croneman: Traditionellt stjärnporträtt om Whitney Houstons tragedi

Summary: Nick Broomfields dokumentär ”Can I be me” (SVT) är förbluffande traditionell. Alla tycks känna sig som hemma i framgången – utom Whitney Houston själv. Det påminner mest om ännu en promotionfilm.

Nick Broomfield (i dag 71 år) var under 80- och 90-talet en av samtidens mest kända och ökända dokumentärfilmare. Hans stil, inte sällan med honom själv i centrum, blev kontroversiell och kritiserad, men också livligt kopierad: Michael Moore och Louis Theroux är två av dem som anses starkt påverkade av Broomfields stil. Inte sällan stod Broomfield mitt i bild med en ljudbom i handen när han skötte sina intervjuer – flera av hans filmer blir en slags metaprodukter och handlar lika mycket om mödan med att göra film som att verkligen göra film. En del av hans dokumentärer är glimrande, som till exempel ”Lily Tomlin”, ”Tracking down Maggie” (om Margaret Thatcher), ”Heidi Fleiss” med flera. Hans musikdokumentärer ”Kurt & Courtney” (1998) och ”Biggie & Tupac” (2002) blev både omdiskuterade och ifrågasatta; hans porträtt av Courtney Love var brutalt och han påstod dessutom att Kurt Cobain mördades och att Courtney Love kan ha varit den som beställde mordet. I går kväll sände SVT hans och österrikaren Rudi Dolezals dokumentär om Whitney Houston, ”Can I be me”, och det är kanske en av Nick Broomfields mest traditionella filmer någonsin. Broomfield och Dolezal berättar Whitney Houstons historia, rakt upp och ner, till sin hjälp har de påstått ”aldrig tidigare visade backstagebilder”, det finns några ögonblick som brinner till – ja förutom Whitney Houstons grymma öde i sig – men de stunderna är sällsynta. Det är visserligen tragiskt från första rutan till den sista, särskilt när det stupar brant utför för Whitney Houston, alla ser men ingen kan, och ingen vill, egentligen på allvar bryta in. Det kan vara rent stötande när man man hör förmögna och framgångsrika människor säga att ”rikedom och berömmelse har aldrig gjort någon lycklig” – när Whitney Houston säger det någonstans i en intervju i mitten av filmen har man inga problem med att tro på henne. Hon pressas hårt och målmedvetet av sina föräldrar, särskilt sin gospelsjungande mamma, och skivbolaget med dess pr-maskineri vill förpacka och lansera henne som en svart popsångerska för en stor vit publik. Och det lyckas över förväntan. Hon säljer mer än 25 miljoner av sitt debutalbum, det börjar snurra rejält, och det slutar aldrig snurra. Alla tycks känna sig som hemma i framgången – utom Whitney Houston. Vem som helst hade blivit förvirrad av bara farten, och Whitney Houston har tidigt använt droger, hon kunde till slut inte leva utan. Världens äldsta, och mest trafikerade, återvändsgränd. Filmen har tidvis fokus på triangeldramat som utvecklas mellan Whitney Houston, hennes vän/assistent/manager Robyn Crawford och äkta mannen/musikern Bobby Brown, men riktigt nära kommer aldrig Broomfield/Dolezal. De letar sig fram till en bekräftelse att Robyn och Whitney hade ett kärleksförhållande under flera årtionden, och att det kunde komma till handgripligheter mellan Robyn och Bobby Brown när de tävlade och konkurrerade om kvinnan de bägge älskade. Men lika ofta tappar filmen detta fokus – snabbt kastar man in ännu en vän, ännu en musiker, ännu en släkting som ska ge sin syn på saken, ge sin version av varför det gick som det gick, berätta sitt mest privata ögonblick med Whitney, världsstjärnan, och peka finger mot några (andra) som varit extra skyldiga till hennes för tidiga död. Det känns mycket sällan som en genuin Nick Broomfieldproduktion, oftare som ett fett beställningsverk till vilket man har serverat och servat Nick Broomfield och Rudi Dolezal med rätt slags bilder – även de aldrig tidigare visade: Det känns riggat, allting, mer promotion än dokumentärfilm, och som sagt, mindre Nick Broomfield än på mycket länge. Läs fler krönikor och andra texter av Johan Croneman


Stellan Skarsgård vann en Golden Globe

Summary: Nattens stora Golden Globe-gala i Los Angeles fick en svensk vinnare. Stellan Skarsgård prisades för sin insats i tv-serien ”Chernobyl”. – Jag skulle kunna tänka mig att vinna fler såna här, säger han efter att ha fått sin statyett.

När nattens glittriga gala inleddes hade två svenskar vinstchans. Och när en av de första kategorierna lästes upp var det ett svenskt namn som ropades ut: Stellan Skarsgård, som vann för sin insats i HBO-succén ”Chernobyl” – en serie som senare även vann pris som bästa miniserie. – Det känns så bra att … att jag skulle kunna tänka mig att vinna fler såna här priser, sade Skarsgård på en presskonferens direkt efter utdelningen. Det känns fantastiskt. Jag hoppas det (festen) håller på ett bra tag till! Skarsgård upprepade med priset sin son Alexander Skarsgårds seger från i fjol. Han fick då en Golden Globe för sin insats i miniserien ”Big little lies”. – Jag följer i min sons fotspår nu. Till slut, sade Skarsgård den äldre. Första svensk att nämnas under galan var dock Greta Thunberg. Den brittiske komikern Ricky Gervais inledde glitterfesten med en uppmaning till alla pristagare: – Om du vinner i kväll, använd inte ditt tacktal som en plattform för att hålla ett politiskt tal. Du är inte i någon som helst position att undervisa allmänheten om någonting. Du vet ingenting om den verkliga världen. De flesta av er tillbringade mindre tid i skolan än vad Greta Thunberg har gjort, sade Gervais, som under sina fyra tidigare tillfällen som värd har delat ut flera rallarsvingar mot Hollywood. Han ville därför att alla stjärnorna som samlats i Beverly Hills hotel skulle slappna av lite. – Låt oss avsluta med en stor smäll, låt oss skratta åt oss själva. Senare under galan hade även svenske låtskrivaren Ilya Salmanzadeh chans på en statyett, då för låten ”Spirit” i filmen ”Lejonkungen”. Svensken fick dock i stället se Elton John och Bernie Taupin ta hem det priset för ”I'm gonna love me again” i filmen ”Rocketman”. På filmsidan blev Quentin Tarantinos ”Once upon a time in Hollywood” en av kvällens stora vinnare. Regissören själv vann pris för bästa manus, medan filmen tog hem priset för bästa komedi eller musikal. Brad Pitt tog hem priset för bästa biroll i samma film. – Jag måste tacka min ”partner in crime”, LDC, sade Pitt och syftade på motspelaren Leonardo DiCaprio. Jag hade inte varit här utan dig. Men jag hade delat med mig av den där flotten, fortsatte Pitt, med en blinkning mot DiCaprio-filmen ”Titanic”. René Zellweger och Awkwafina blev bästa skådespelerska, i drama respektive komediklasen för ”Judy” och ”The farewell”. På herrsidan hette de pristagarna Joaquin Phoenix (”Joker”) och Taron Egerton (”Rocketman”). Största skrällen var kanske att Sam Mendes krigsdrama ”1917” tog hem pris för såväl bästa drama som bästa regissör. Den filmen har nu klättrat upp som en av huvudfavoriterna inför årets Oscarsgala. – Herregud, det var en stor överraskning. Kan jag bara få säga att det inte finns en enda regissör i det här rummet, inte en enda i hela världen, som inte står i skuggan av Martin Scorsese?, sade Mendes i sitt tacktal för bästa regissör, ett tal som gick över till en hyllning till en av hans mednominerade i kategorin. Noah Baumbachs ”Marriage story”, som hade flest nomineringar inför galan, blev därmed den stora förloraren med bara ett pris, till Laura Dern för bästa biroll. Det var också det enda filmpris som Netflix fick under galan. Strömningstjänsten hade även stora vinstförhoppningar för ”The Irishman” och ”The two popes”, som båda gick lottlösa från Beverly Hills hotel. Läs mer: Johan Renck: Allt jag gör från och med nu ska ha en mening


Leonard Cohens ljus kommer in i sprickorna

Summary: Tre år efter sin död är Leonard Cohen aktuell med både nytt album och en stor turnerande utställning. Författaren Klas Östergren åkte till Köpenhamn för att se ”A crack in everything” och slås av en förbisedd sida hos den store artisten – humorn.

Utställning ”A crack in everything” Kunstföreningen GL Strand & Nikolaj Kunsthal, Köpenhamn. Visas t o m 13 april. Bortgångna författares verk hamnar i ett eget limbo. Vissa författarskap kan vederfaras en spontan revival efter ett tag, andra blir föremål för mer överlagda återupplivningsförsök, i form av biografier och återutgivningar av de populäraste titlarna. Leonard Cohens kvarlåtenskap utgör ett undantag från denna tråkiga regel. Tre år efter sin död är han aktuell och närvarande; kanske inte främst som romanförfattare, men som poet och artist, med ett nytt album, och genom en stor utställning, som troligtvis kommer att vandra över världen i åratal framöver. ”A crack in everything” initierades av Musée d'art contemporain de Montréal, öppnade förra året och gick därefter till New York i USA och ska vidare till San Francisco. Dessförinnan finns den att se på närmare håll, i Köpenhamn, fram till i april nästa år. Ett tjugotal verk visas av lika många upphovsmän på Kunstföreningen GL Strand och Nikolaj Kunsthal. Till detta kommer sceniska evenemang, uppläsningar, konserter och filmvisningar som ska pågå hela vintern. Cohens efterlämnade verk behöver knappast några statligt subventionerade insatser för att hållas vid liv. Så vad kan en hedersbevisning tillföra? Förvånansvärt mycket, visar det sig. ”A crack in everything” är ett överraskande intressant spektakel. Den stora utställningen om David Bowie, som gick runt för några år sedan, var full av kläder och parafernalia; här väljer man en annan väg. Minimalisten Cohen lämnade väl inte så mycket pryttlar efter sig. Konstnärer och filmare har på olika sätt inspirerats att göra konst av konst, det vill säga tolkningar av texter, sånger och persona. Bidragen består av installationer och videoverk, en del raka hyllningar, men också collage av intervjuer och konsertupptagningar som man kan ta del av, nersjunken i en saccosäck. Andra bidrag är mer sofistikerade. Som den sydafrikanska Candice Breitz version av ”I’m your man”, albumet från 1988, som på sin tid innebar en framgång som breddade publiken och gjorde artisten mer eller mindre folkkär. Breitz version av albumet, in extenso, framförs av arton herrar, projicerade i naturlig storlek på varsin separat skärm, monterade på parad i ett stort rum, återgivna med våldsam visuell skärpa, i kontrast till den sång de presterar, som man kanske skulle kunna kalla mindre pregnant. Till det yttre är herrarna mycket olika, från skilda sociala sammanhang, men de är alla grånade, over the hill. Ett faktum som väcker ömhet inför deras bemödanden. Det handlar lika mycket om dem som om Cohen. Ett konstnärligt högriskprojekt. Hur lätt hade det inte kunnat slå över i cynisk ironi, eller patetisk överdrift, ett tarvligt utnyttjande av fåfäng ofullkomlighet. Men konstnären har inga sådana baktankar. Hennes infallsvinkel är snarare sociologisk, varje deltagare framställs respektfullt och värdigt, resultatet blir därför sällsamt gripande; en kör av gamla män, som gör lånade ord till sina egna, som i bön, enskild och gemensam; amatörer, i ordets rätta bemärkelse – det vill säga sådana som omfattar det de ägnar sig åt med kärlek, en passion som borde ha vissnat för längesedan – som envist håller fast vid drömmen om att få sina ord besvarade, bara en eller kanske ett par gånger till, innan det är för sent. Kanske kan man uppfatta det som att det aldrig är för sent, eller att den sjungna dikten, den ”rock poetry” som blivit gammal, nu gjort sitt definitiva genombrott på ålderdomshemmen. Ett annat verk som står ut från de övriga är den israeliske Ari Folmans interaktiva ”Depression chamber”. Titeln gör klart att här finns inte heller någon ironi eller annan form av spekulativ distans. Filmaren Folman berättar att han inspirerats av en äldre syster, som i sena tonåren blivit övergiven av en pojkvän och låst in sig på rummet i flera veckor och bakom fördragna gardiner spelat ”Songs of Leonard Cohen” på grammofonen, om och om igen. Medan familjen oroligt vakat över henne på andra sidan dörren. Efter en månad i totalt mörker kom hon ut, blek, mager och utmärglad. Flickan konstaterade kort att hon tänkte studera till läkare. Sagt och gjort. Krisen var över. Genomlevd. Eller genomlyssnad. Verket ”Depression chamber” kan bara upplevas av en person i taget. Man släpps in i ett litet, kolsvart utrymme och tar plats på en bekväm divan. Som i en terapisession. Dörren stängs. I taket ovanför ser man sitt eget ansikte projicerat. Låten ”Famous blue raincoat” spelas. Versfoten är stolpig amfibrack, tempot sederande, pulsen på femtio stavelser i minuten. Och någonting märkligt framträder. I det kompakta mörkret lyser textrader ur sången, från alla håll och kanter, fragment som strax faller sönder, övergår i små stiliserade figurer som rör sig, uppåt, inåt, till ett blickfång där allt samlas till någon sorts amorf skalle. Enskilda bokstäver transformeras till kors, stjärnor, törnekronor, fiskar, spermier, gamla gubbar, kärlekspar, hammare, gitarrer, fioler, blommor, händer, benknotor, med mera. Emblem ur Cohens bildvärld, med spår från primitiva religioner, judiskt och kristet tänkande, zen-buddhism. Strof efter strof övergår i dessa små stiliserade figurer som anhopas i ett kluster och till slut krälar som maskar ur ett kranium svävande i en svart rymd. Även om man hört denna svårmodets och de trassliga kärleksrelationernas anthem tusen gånger så framstår den i detta skick som förunderligt ny. Man befinner sig inne i sången, rent konkret. Det handlar inte om någon visuell illustration av Ordet, tvärtom, snarare då en dekonstruktion. Språket faller sönder, liksom av sig självt. Ord förlorar sin mening, eller får en ny. Tecken byter skepnader, förvandlas till bilder. Eller förångas i små bubblor. Är det kanske depressionens inverkan på språket som Folman försökt åskådliggöra? Fasan och skräcken inför en meningslöshet som kan få en drabbad att söka avskildhet, avgränsning, där man kan ägna sig åt varje andetag för sig, en uppdelning av tiden i sekvenser, som gör det möjligt att beta av den i korta, överblickbara intervall? En kontroll av ett annars övermäktigt kaos? Sångens terapeutiska potential ligger i att dess varaktighet just är angiven, på konvolutet, som här: 5 min och 10 sek. Ett slutet, eget universum. Man går in i det, vet hur länge det pågår. Klarar man av det så kan man upprepa akten, beta av fem minuter och tio sekunder till. Så kan man få dagar att gå. Inte minst nätter. Uppspaltade i delmoment. Det inger det minimum av tillförsikt som kanske behövs för att hålla sig vid liv. Så länge varje moment pågår gör man inget drastiskt. Låten upprättar en magisk sekvens som fogas till en annan och som till slut kan få en kris att bli genomliden. Som i någon sorts sollipsistisk rite de passage. Om det är möjligt att lyssna sig genom en depression, vet jag däremot inte om det är möjligt att läsa sig igenom en. Det är tveksamt. I alla fall går det inte genom att läsa litteratur som försöker vara rolig på fel sätt. Jag har själv suttit sömnlös i min nattstol och kastat ifrån mig böcker av lustigkurrar som Frithiof Nilsson Piraten och Frans G Bengtsson, författare som gjort sig kända för språklig elegans och förmågan att förmedla så kallad berättarglädje. Men det finns nog inget värre än denna berättarglädje när man mår taskigt. Allt är bara stil, falskt och tillgjort. Man vill ha något som låter äkta. Ett par minuters andrum i en depressionskammare. Något som ibland bara en sång kan erbjuda. I nättidskriften Kvartal skriver Ola Wong en artikel med rubriken ”Varför är finkulturen så deppig?” En text som borde väcka rabalder. Wong har varit elektor för Augustpriset, alltså en av de 21 personer som utsett vinnaren av det skönlitterära priset. ”Efter att ha läst de sex böcker som var nominerade kan jag konstatera att den svenska författareliten gör ingen glad.” Det kan förstås innebära ett etikettsbrott när en jurymedlem i efterhand går ut och klargör sin uppfattning om nominerade böcker och författare; man kan också invända mot antagandet att sex titlar som nominerats till ett litterärt pris skulle representera ”svenska författareliten”. Men det är en välkommen sällsynthet att någon sätter fingret på en kulturell konvention som, om den inte plågar författarna, i alla fall kan plåga en och annan läsare. Nämligen den konvention som uttrycks med de superlativ Wong själv anger: ”hudlös, rasande, mörk, ångestfylld, uppgörelse”. Litteratur som kan beskrivas med sådana ord blir särskilt omhuldad i vårt litterära klimat. Det som är fint ”ska också vara allvarligt.” Wong radar upp exempel på kritikers mörkaste klichéer och ställer sig frågan: ”Är det konstigt om läsningen sjunker?” En retorisk fråga. Som dock berör kopplingen mellan konstnärliga konventioner och vissa mentala tillstånd. En omtalad serie teveprogram denna höst heter ”Landet lyckopiller” och kretsar kring det faktum att en av tio svenskar äter antidepressiva läkemedel. Hävdat som något uppseendeväckande. Det betyder dock att nio av tio svenskar inte behöver farmaka för att stå ut. Lika uppseendeväckande det. Programmet kan säkert göra nytta. Lämpligt nog är det en komiker som leder det. Titeln har fått rättmätig kritik. Man tar inte antidepressiva läkemedel för att bli lycklig, utan för att fungera något sånär hyggligt i sin vardag. Jag minns att poeten Lars Forssell blev ursinnig när läkemedlen introducerades på 80-talet och förnumstigt blev kallade just ”lyckopiller”. Det var föraktfullt, ett okunnigt förhånande. Han var öppen med sitt behov och innerligt tacksam att hjälp fanns. Forssell var som bekant en av dem som bröt mot den konventionella distinktionen mellan sådant som anses ”seriöst” och sådant som anses ”lättsamt”. Krasst beskrivet: mellan dikt tryckt i bok och dikt framförd med musik. För en seriös poet kan det alltså verka desavouerande att göra både och. Det sker inte utan risker, en dålig och fåfäng estradör kan göra sina dikter irreparabel skada. Att mindre exhibitionistiska och nog så seriösa författare som läser dåligt kan fördärva sina egna ord är förvisso sant det också. Texter som framförs med en konstlad monotoni kan få en lyssnare att känna sig som gäst på litteraturens begravning. Spikar i kistan, men inte en spricka i locket. Jag vet inte vad som läses och diskuteras på skrivarskolor i dag, men jag tror mig förstå att det inte är böcker av Henry Miller och Jan Wolkers. Eller Sture Dahlström. Författare som för närvarande verkar stendöda bland yngre läsare. Deras förtjänster har beskrivits med lika klichéartade ord som den ”finkulturella” deppigheten: ”frustande vitala, hämningslöst utlevande.” Den en gång så utmanande och upproriska sensualismen kan i dag troligtvis tas för gubbsjuka. Men de är ändå författare som fått läsare att skratta. Vilket också kan sägas om Leonard Cohen. Hans humor är ofta förbisedd. Som Marcel Prousts. Evenemanget i Köpenhamn är nästan helt och hållet ägnat att uppmärksamma sångerna, präglade av den åtrå och det vemod som blivit hans kännetecken, framförda av en åldrad ”ladies man” med sober självironi. Men han skrev också ett par romaner i yngre år, ”Älsklingsleken” och ”Sköna förlorare”, där humorn är mer anarkistisk och otyglad. Böckerna gjorde starkt intryck på unga läsare för femtio år sedan. Står de sig i dag? Har de några utsikter att bli levande klassiker? Jag åker hem från Köpenhamn och gör en omläsning. ”Älsklingsleken” är en ganska konventionell och delvis självbiografisk skildring av uppväxten i en judisk familj i Montreal. Början på Cohens litterära bana som poet. Han förlorade sin far tidigt och skrev som nioåring sin första text med någon sorts förhöjd ambition. Han tog en av faderns flugor, sprättade upp den och sydde in ett meddelande och begravde den i trädgården. En rätt storslagen scen som han ägnar ett par rader. De frispråkiga skildringarna av erotik kan möjligtvis verka pubertala, men har inget obstinat över sig. Cohen tycks aldrig ha behövt begå något föräldrauppror. Modern har beskrivits som excentrisk och levnadsglad, hon förmedlade ett musikaliskt arv med rötter i Östeuropa. Stilen är tämligen rak, men den som är förtrogen med författaren känner igen det tonfall och tilltal som senare skulle bli sånger. ”Sköna förlorare” är något annat, en komplex, vild och utmanande bok, vanvördig, desperat, ett försök att införliva de flesta av de medel som den litterära modernismen tillhandahåller. En bitvis krävande bok. Kanske för att den skrivits i stark sol på Hydra i den grekiska arkipelagen av en författare som självmedicinerat med alkohol och droger. Berättarjaget har befunnit sig i ett triangulärt kärleksdrama mellan två män och en kvinna, där alla legat med alla. Två är nu döda och berättaren ensam kvar, förvirrad och förtvivlad. Han uppges vara en ”gammal forskare”, möjligen antropolog, i färd att skriva om Kateri Tekakwitha, en mohawk som blev kristet helgon på 1600-talet. Sorgen över den döda hustrun överförs till en dyrkan av helgonet. Han säger sig vilja ”knulla ett helgon”, och på något vis komma i kontakt med den energi som utgått från jungfrun. F., den andre manlige partnern, är en gåtfull gestalt, amoralisk och hänsynslös, givetvis genial, en läromästare i kärlekskonst, drabbad av satyriasis, bombman inom separatiströrelsen för ett självständigt Quebec. ”Jag vill att Förenta staterna ska gripas av allvarligt tvivel på sig själv… Jag vill se kyrkan splittrad, se den slåss på båda sidor om bioduken.” Som ung läsare förstod jag det hela som ett försök att få ”balans i tillvarons kaos”. Av en outsider som misstror alla totalitära trossystem. Ett intryck som består. Boken stämplades som övermåttan blasfemisk och provokativ på sin tid, den fick ett kyligt, ibland direkt fördömande mottagande i hemlandet. Den uteblivna framgången gjorde att Cohen ifrågasatte sin framtid som författare. Han övergav prosan och valde den sångburna poesin. Att sammanföra eller snarare införliva den fysiska kärlekens väsen i ett ”spiritual language” har sannolikt gått bättre i sångtexter än i den berättande prosans utförlighet. Den sexualitet som ”Sköna förlorare” uppehåller sig vid kan säkert stå i vägen och verka motbjudande grov och kanske rentav sexistisk för unga läsare i dag. Precis som hos Miller och Wolkers. Den kräver en god vilja hos läsaren som är mindre vanlig i vårt polemiska klimat. Dock, Cohens roman är allt annat än heteronormativ, den är i många avseenden gränsöverskridande och kan säkert bli läst och omtolkad i generationer. Där finns, inte minst, en esprit och språklig humor som kan locka nya läsare. Beskrivningen av en skenande massageapparat är drastisk och absurd. Ett veritabelt slapstick-nummer. Helgonets självspäkelse och underverk beskrivs med en poesi som är lika drastisk, men också omtumlande ömsint. Kasten är tvära mellan högt och lågt. För att det ena förutsätter det andra. Lite synd är det att han övergav prosan. Jag hade förmånen att få ett långt samtal med Cohen en gång, på ett hotellrum i Stockholm. Ämnen fanns att prata om, men jag var mest angelägen om att få veta vilken poesi han tagit intryck av som ung. T S Eliot och franska surrealister kom på tal. Men han verkade inte särskilt intresserad av dem. Bakom ”Sköna förlorare” hade kritiker sett influenser av Swedenborg. ”Well…” Vi kom ingenvart med det. Men desto längre med annat. Han beskrev vikten av arbetsdisciplin, att hålla ordning, åtminstone på sina papper. På bilderna från detta möte ser han mest ut som en skrattande Buddha. Jag minns det också som ett mycket roligt möte, även om jag inte kommer ihåg ett enda skämt. Kanske skrattade han åt rubrikförslaget: ”Kaos är inget för en slarver.” Det är väl helt enkelt så att de poeter och författare som bäst satt ord på depressionens alla faser, och fasor, också är de som har närmast till skratt, eller har uppnått insikten att det inte föreligger någon som helst motsättning mellan skratt och allvar. Precis som i alla stora religioner. Det är i sprickorna ljuset kommer in.  Klas Östergren En av Sveriges främsta författare, född i Stockholm 1955 men sedan länge bosatt på Österlen. Debuterade 1975 med romanen ”Attila”. Fick sitt stora genombrott 1980 med fjärde romanen, ”Gentlemen”. Blev den 27 februari 2014 invald i Svenska Akademien men valde att träda ut den 7 maj 2018. När han lämnade Akademien gjorde han det genom att citera Leonard Cohen: ”I´m leaving the table, I´m out of the game.” Hans senaste roman, ”Hilde”, kom 2019.  Leonard Cohen Sångaren, låtskrivaren och författaren Leonard Cohen föddes 1934 och dog 2016. Slog igenom 1967 med albumet ”Songs of Leonard Cohen”. Har genom åren haft flera stora hits som ”Suzanne”, ”Hallelujah”, ”So long, Marianne” och ”Famous blue raincoat”. Tillbringade åren mellan 1994 och 1999 i ett zenbuddhistiskt kloster. Karriären fick ny fart 2008 då Leonard Cohen började turnera igen. Avled i sömnen 7 november 2016 – en månad efter att han släppt det kritikerhyllade albumet ”You want it darker”.


Asli Erdogan om tiden i fängelse: ”Som att kastas i ett hål”

Summary: Författaren Asli Erdogan släpptes från turkiskt fängelse på torsdagen, villkorligt frigiven under rättegången. Nu säger hon till The Guardian att hon inte kan förstå att hon är fri.

Författaren Asli Erdogan hade suttit fängslad i Turkiet i 132 dagar sedan hon greps i augusti, anklagad för att ha spridit terrorpropaganda genom sitt arbete för den prokurdiska tidningen Özgür Günden. I slutet av november kom uppgifter om att Erdogan skulle släppas inför rättegången den 29 november, eftersom det saknades bevisning i anklagelserna om att hon ”störa landets enighet och integritet”. Men strax därefter kom information om att hon blev kvar i fängelse på grund av anklagelser om att hon var medlem i en terroristorganisation. Den 29 december inleddes rättegången mot Erdogan. Då beslutades att hon skulle bli villkorligt frigiven under rättegången, men att åtalspunkterna mot henne kvarstår – och det finns fortfarande risk att hon döms till livstids fängelse. Asli Erdogan talade själv, enligt The Guardian, med reportrar efter frigivningen. – Jag kan inte förstå det ännu. Jag är i chock. De tar en och kastar en i ett hål. Det är väldigt svårt, det är som jag fortfarande är kvar där inne, sade hon utanför fängelset. På frågan om vad hon saknat mest under tiden i fängelse svarade hon: – Havet... Dans, balett, klassisk musik. Vid rättegångens inledande på torsdagen sade Asli Erdogan i sitt försvarstal inför en fullsatt rättsal att hon skulle ”försvara sig som att lagen existerade”, enligt den turkiska tidningen Hurriyet daily. – Jag är författare, och meningen med min existens är att berätta en historia, fortsatte hon. Asli Erdogan har tidigare skrivit i DN om oroligheterna i samband med kuppförsöket i Turkiet i juni.


Brittisk programledare får kritik för att ha sagt att bara homosexuella äter glass

Summary: Programledaren Richard Hammond sade i ett tv-program att han inte äter glass för att han inte är homosexuell. Nu får uttalandet stark kritik.

I Amazons bilprogram ”The grand tour”, som Richard Hammond programledde tillsammans med Jeremy Clarkson – som fick sparken från sitt jobb på ”Top gear” efter att han slagit en producent i ansiktet – och James May, skojade Clarkson om att man inte skulle kunna äta glass i en bil med vit stolsklädsel. – Det gör ingenting, jag äter inte glass. Det har någonting med att jag är straight att göra, svarade Richard Hammond på skämtet enligt The Independent. Delar av publiken applåderade hans uttalande, vilket fick Jeremy Clarkson att undra: – Varför applåderar ni? Vad menar du, säger du att alla barn är homosexuella? Richard Hammond fortsatte sedan att insistera på att han hade rätt. – Det är inget fel på glass, men en vuxen man som äter glass, det är på det sättet, snarare än på det sättet. Nu får Richard Hammond stark kritik för sitt uttalande. –Det är en pervers värld där ett vardagsnöje som glass blir en anledning till homofobiska gliringar. Att Richard Hammond tror att han behöver förhäva sin heterosexualitet är konstigt. Hans fördomar är illa nog, men publikens applåder gör det hela värre. Det visar att vi fortfarande har en lång väg att gå för att komma bort från trångynt skämtande, säger Peter Tatchell, människorättsaktivist till The Guardian. På Twitter skriver London Pride: ”Ska gå och äta en STOR GAY glass. Vill du ha något Richard Hammond?” Musikern Neil Milan twittrade: ”Homofobi i ett program om bilar, den mest klassiska vita elefanten av patetisk sårad maskulinitet är så jävla tragisk”. Twittraren Chris Mandle refererade till George Michael och skrev: ”Jag önskar att George Michael fortfarande levde så han kunde be Richard Hammond ta sin ömtåliga maskulinitet och stoppa upp den i röven”. Även det brittiska glassmärket Walls gav sig in i diskussionen. ”Det spelar ingen roll vilken smak man gillar mest, glass är för alla”, twittrade de. Richard Hammond har ännu inte sagt någonting om sitt kritiserade uttalande.


Sony ber om ursäkt efter falsk dödförklaring av Britney Spears

Summary: Sony Musics officiella Twitterkonto twittrade ut att Britney Spears dött i en olycka. Nu ber skivbolaget om ursäkt och menar att kontot blivit hackat.

På måndagen twittrade Sony Musics officiella Twitterkonto ut att Britney Spears dött i en olycka. Den korta tweeten avslutades med en gråtande smiley. Strax därefter twittrades budskapet ”RIP Britney Spears” ut även från Bob Dylans officiella Twitterkonto. De falska tweetsen togs snabbt bort från Twitter – och Sony Music bad i ett pressmeddelande om ursäkt till Britney Spears och hennes fans för att man falskeligen dödförklarat popstjärnan, skriver BBC. ”Någon har gjort intrång i vårt twitterkonto. Det har nu åtgärdats”, skriver Sony Music i pressmeddelandet där de också ber om ursäkt. – Jag har inte pratat med någon ännu, men jag är säker på att kontot blivit hackat. Britney mår bra. Det har funnits en del internetclowner genom åren som gjort liknande uttalanden om hennes död, men inte från Sony Musics officiella konto, säger Britney Spears manager Adam Leber till CNN. Den brittiska tidningen Mirror Online publicerade snabbt en artikel om stjärnans död, enligt CNN. Den har nu uppdaterats med information om att Sonys twitterkonto hackats. I december 2014 hackades Sony Pictures nätverk av en grupp som kallade sig ”Guardians of peace”. Då läckte ett stort antal budgetuppgifter, mejl och filmer som ännu inte haft premiär ut på nätet samtidigt som Sony Pictures nätverk låg nere. Hackergruppen krävde då att Sony skulle stoppa filmen ”The interview” om ett försök att döda den nordkoreanske diktatorn Kim Jong Un. Det misstänktes att Nordkorea låg bakom hackerattacken – någonting som bekräftades av FBI, men som den nordkoreanska staten dementerade. En av de uppgifter som spreds efter den tidigare hackerattacken var en mejlkorrespondens som visade att de kvinnliga skådespelarna Jennifer Lawrence och Amy Adams i storfilmen ”American hustle” fick mycket mindre betalt än sina manliga kolleger.


Många vittnar om George Michaels generositet efter hans död

Summary: Han var anonym volontär på ett härbärge för hemlösa, donerade pengar till utsatta barn och dricksade en gång en bartender med 5000 pund. Efter George Michaels död vittnar många om hans stora generositet.

Efter att George Michael avled på juldagen, 53 år gammal, har många världsartister uttryckt sin sorg i sociala medier. Nu kommer också ett stort antal vittnesmål om popstjärnans generositet. Han donerade pengar till både välgörenhetsorganisationer och privatpersoner, ofta anonymt. Det är väl känt att han 1984 var en av de artister som sjöng på ”Do they know its christmas”. Låten samlade in 19 miljoner pund till de som drabbats av svältkatastrofen i Etiopien.Men förutom de publika insamlingarna och projekten stöttade George Michael också välgörenhetsorganisationer och privatpersoner i hemlighet. – Under många år var han en otroligt generös filantrop, som gav pengar till Childline. Men han var bestämd om att inte göra sin generositet känd, ingen utanför organisationen visste hur mycket han har gett till landets mest utsatta barn, säger Esther Rantzen, grundare och chef för välgörenhetsorganisationen Childline till Press Association. Richard Osman, programledare för det brittiska tävlingsprogrammet ”Deal or no deal” skriver på Twitter om ett annat exempel på George Michaels välvilja. ”En kvinna i programmet berättade att hon behövde 15 000 pund för en IVF-behandling (provrörsbefruktning). George Michael ringde upp i hemlighet dagen efter och gav henne 15 000 pund." George Michael gav inkomsterna från flera av sina populäraste låtar till olika välgörenhetsorganisationer. Han var bland annat en stor sponsor av organisationen Terrence Higgins Trust som arbetar för personer med hiv. – Vi är så tacksamma att vara en av de organisationer som fick pengar från hans duett med Elton John ”Don't let the sun go down on me”. Hans donationer bidrog till vår vision om en värld där personer med hiv lever hälsosamma liv fria från fördomar och diskriminering, säger Jane Barron, talesperson för organisationen till The Guardian. Enligt The Guardian stöttade George Michael ett flertal olika ändamål, bland annat Palestina, utsatta barn, hiv-prevention, strejkande gruvarbetare och hemlösa. ”George Michael arbetade anonymt på ett härbärge för hemlösa där jag var volontär. Jag har aldrig sagt det till någon, han bad oss att inte göra det. Det var sådan han var” skriver Emilyne Mondo på Twitter. The Guardians skribent Sali Hughes berättar om hur han en gång dricksade 5 000 pund till en bartender. ”Jag skrev en artikel för åratal sedan om en kändis som jag arbetat med som dricksade en bartender 5000 pund för att hon var en sjuksköterskestudent med skulder. Det var George Michael” skriver hon på Twitter. Enligt The Independent gjorde George Michael en gratisspelning för sjuksköterskor som tack för att de tagit väl hand om hans mor, och 2012 han gav bort ett stort antal konsertbiljetter till sjukvårdspersonal i Österrike efter att de behandlat honom för lunginflammation.