Björn Wiman: Barbariet är detsamma – oavsett om man skriver ö eller ø

Summary: I veckan fick Johanna Frid DN:s Kulturpris för sin roman ”Nora eller Brinn Oslo brinn”. Den är en motvikt till de allt grövre stereotyper som präglar relationerna mellan de nordiska länderna, skriver Björn Wiman.

”Sverige kallar danskarna för fascister, och Danmark kallar svenskarna för feminister, vilket i danskarnas ögon är något mycket värre!” Så skriver, med sedvanlig sälta, Suzanne Brøgger i sin essäbok om Norge, ”Norsk omelett”. Och syskongrälet mellan de nordiska grannländerna är inte direkt någon nyhet. 1908 anordnar kulturtidskriften Ord och Bilds redaktör Karl Wåhlin en omröstning bland sina läsare om huruvida man bör fortsätta publicera danska och norska bidrag på originalspråk. Det är en fråga som engagerar läsekretsen, bara tre år efter unionsupplösningen med Norge. En läsare framhåller att det är ”ovärdigt vår bästa skönlitterära tidskrift att tjäna som afstjälpningslår för hvad grannarne ratat” och menar att svenska författare ofta får vänta på att deras bidrag införs: ”Under tiden fullproppades tidskriften af danska blåstrumpor, seltersvattens- och novellfröknar.” Även i andra inlägg återspeglas en gryende nationalistisk glöd: ”Låt den flerfaldigt utdömda skandinavismen en gång för alla falla. Arbeta i stället oförtrutet på att allt svenskt må ännu en gång komma till heders och Sverige såsom förr taga ledningen i Norden”, anbefaller en läsare. Andra förespråkar i stället ett bibehållande av sakernas ordning. ”Skall Ord och Bild helt ut kunna fylla sin svenska kulturuppgift, måste den därför innehålla äfven danska och norska bidrag”, argumenterar en professor i Lund. Omröstningen utmynnar i en kompromiss: tidskriften ska även fortsättningsvis trycka en mindre del danska och norska bidrag och då naturligtvis på originalspråken vilka – som en skribent påpekar – ”ju hvarje bildad svensk förstår”. Verkligen? I Johanna Frids underbara roman ”Nora eller Brinn Oslo brinn” – som i veckan fick DN:s Kulturpris – skildrar huvudpersonen Johanna på ett ställe det ansiktsuttryck som ofta präglar möten mellan skandinavisktalande – ”en stelnande fasa och en ovilja att ge uttryck för att man faktiskt inte förstår”. Att lyssna till danska, säger Johanna, ”var värre än att ha en radio inställd mellan två stationer, mer som att försöka skölja ris i ett för grovt durkslag eller läsa i kaffesump.” Just därför bestämmer hon sig för att lära sig språket. Och mer än så. Danska utgör en väsentlig del av både romanens stil och innehåll. ”Multilingualism”, som det kallas i vetenskapliga sammanhang, är något som funnits i litteraturen sedan begynnelsen. Aristoteles talade om ”barbarismer”, medan språkpurister genom århundradena sett språkblandningen som ett hot mot nationella, enhetliga ideal. I dagens globaliserade värld prisas den snarare för sina gränsöverskridande effekter i skapandet av en ny ”världslitteratur”. Också i verkligheten finns det skäl att följa Johanna Frids brobyggande exempel. Inte minst eftersom det kärvänliga käbblandet mellan de nordiska grannländerna är på väg att utvecklas till något allvarligare än en ytlig språkförbistring. I den danska debatten har Sverige länge skildrats som en mentalt förslavad åsiktsdiktatur, vars befolkning är besatt av genusfrågor, flyktingkramande och politisk korrekthet. De senaste åren har denna syn även nått Norge, där uttrycket svenske tilstander – ”det svenska tillståndet” – används som skällsord för att beskriva en okontrollerad invandring och en påföljande ödeläggelse av folkhemmet. Till slut äter sig dessa stereotyper också in i relationerna mellan enskilda människor. I Johanna Frids roman växer svartsjukan mot den norska tjejen Nora till en komplexfylld projektion av ett självgott land med mycket olja och en huvudstad som heter ”Arsle”. Under ett av Johannas gräl med den danska pojkvännen Emil drar han svenskkortet: ”Hold nu op. Er det her noget fucking feministhalløj du har gang i?” Mycket tyder dock på att det finns värre saker i världen än både ”svenske tilstander” och ”fucking feministhalløj”. Inför riksdagsvalet i höstas försökte den danske författaren Carsten Jensen i en serie DN-artiklar förklara vad Sverige har att lära av Danmark på djupet. Jensen varnade för hur Danmark i flera decennier har fungerat som laboratorium för den högerpopulism som nu stormar fram i Europa, och där invandringen alltid anförs som en avgörande faktor. Han varnade för ett förråat klimat där ett extremistparti med väljarpotential på omkring 20 procent med tiden kan tvinga in alla partier och hela den offentliga debatten i trångsynthet och halvrasistisk retorik, på grund av ett opportunistiskt medlöperi från medier och mittenpartier. Läs mer: Danmark ska placera utvisningsdömda på öde ö Efter Jensens artiklar har man kunnat bevittna ytterligare exempel på hur den offentliga debatten successivt förråas och polariseras när ett högerextremt parti ges politiskt inflytande i ett land – steg för steg förflyttas gränserna för vad som är möjligt att säga och göra. I slutet av förra året presenterade den danska regeringen och stödpartiet Dansk folkeparti en rad åtgärder som skulle minska invandringen till landet – ett av dem var att skicka flyktingar som begår brott till ett särskilt center på en obebodd ö utanför Själland. Förslaget illustrerades av Dansk folkeparti med en animerad propagandafilm, där en man i muslimsk huvudbonad och kaftan färdas i en båt till en öde ö. Så ser det ut när de verkliga ”barbarismerna” äter sig in i de nordiska språken och tankarna – oavsett om man skriver ö eller ø. Läs fler av Björn Wimans krönikor – om klimatkrisen och boken ”Sent på jorden. 33 tankar om världens största nyhet”.


Dagens skiva: Ariana Grande vågar se på sina känslor med klar blick

Summary: Ariana Grande har brutit mönstret för kvinnliga artister i popmusikens kommersiella centrum. Med ”Thank u, next” har hon både gjort sitt starkaste album hittills och hittat sig själv.

Ariana Grandes karriär följde till en början samma mönster som andra kvinnliga artister i den kommersiella popmusikens absoluta centrum gjort före henne, exempelvis Britney Spears och Miley Cyrus. Hon slog igenom som barnstjärna på tv, hon släppte ett debutalbum med romantiska poplåtar, hon följde upp med ännu större hits men justerade gradvis sin image till att bli mindre sockersöt och mer tuff och sexig. Hon gjorde låtar med stökiga rappare och började smyga in svordomar i sina texter, hon var en extremt offentlig person som dyrkades av sina fans men fick ett par miniskandaler i skvallerpressen. Samtidigt arbetade hon i ett bisarrt högt tempo och tog det aldrig lugnt. Hade karriären fortsatt att följa det klassiska mönstret skulle Ariana Grande tids nog få ett sammanbrott och flippa ur totalt. Och sedan bli en konstig artist som alienerade den stora massan, varpå underhållningsbranschen diskret skulle vända strålkastarljuset mot en ny ung kvinna att exploatera. I stället hände något oväntat: precis efter att Ariana Grande gett en konsert i Manchester i maj 2017 exploderade en bomb på arenan. Tjugotvå personer dog och hundratals skadades, de flesta var barn och unga. Hur Ariana Grande orkade organisera en stödkonsert för terrorattentatets offer bara ett par veckor senare är svårt att begripa, liksom hur hon orkade fortsätta och slutföra världsturnén med ytterligare fyrtiotre konserter. Efteråt var hon helt tom, gick in i en depression och plågades av återkommande ångestattacker. Hon spelade in en skiva, ”Sweetener” som släpptes i fjol, där hennes psykiska ohälsa stundtals fick ta plats (i ”Breathin” och ”Goodnight n go”) men som framför allt präglades av distans, känslomässig kyla och professionalism. Hon samarbetade med Pharrell Williams på många låtar på den skivan, och i hans pseudocoola sound kunde hon fly från smärtan. Samtidigt flydde Grande in i en ny kärleksrelation, och suddade ut gränsen mellan konstverk och konstnär när hon döpte en låt på skivan till ”Pete Davidson”, namnet på den nya pojkvännen. Hon blev ihop med honom en månad efter att hon gjort slut med sitt livs kärlek, rapparen Mac Miller, vars missbruk blev för mycket för deras förhållande. I höstas dog han av en överdos. En månad senare gjorde Ariana Grande slut med Davidson. Läs mer Ariana Grande i bråk med Grammygalan: ”Ljuger om mig” Om ”Sweetener” var ljudet av Ariana Grande som desperat famlade i mörkret är ”Thank u, next” ljudet av en artist som har landat och vågar se på sina känslor och erfarenheter med klar blick. Pharrell Williams är tack och lov ute ur bilden, istället har hon samarbetat med pålitliga Max Martin, Ilya Salmanzadeh och Tommy ”TBHits” Brown samt några nya fräscha namn. De klär Grandes texter – de starkaste och mest personliga som hon har skrivit – i musik som accentuerar känslorna och samtidigt låter hittig. I stället för att sjunga om blind förälskelse sjunger Grande om att behovet av att vara ensam (”NASA”), att destruktivt projicera en drömbild hos en partner som man knappt har hunnit lära känna (”In my head”), att ha dåligt samvete för att man inte kommit över sitt ex (”Ghostin”), att göra slut på ett odramatiskt sätt (”Bloodline”) och att hitta inre frid som singel (titellåten). Hon gör också låtar som är vanliga bland manliga rappare men mindre vanliga bland kvinnliga popartister – hon skryter lyckligt om hur framgångsrik hon blivit (”7 rings”) och föreslår att personen som hon är attraherad av ska strunta i sin flickvän och ha ett one night stand med henne istället (”Break up with your girlfriend, I’m bored”). Det känns inte som en påklistrad image utan som ärliga tankar. Allra ärligast känns dock ”Fake smile”, en av de tydligaste låtar om att må skit som någonsin har gjorts av en kommersiell popartist. Med ”Thank u, next” har Ariana Grande gjort sitt starkaste album hittills. Hon är inte längre en Mariah Carey-kopia som på sin första skiva, hon är inte längre en ängsligt utstuderad ”bad girl” som på de efterföljande, hon är inte längre halvt frånkopplad som på ”Sweetener”. Hon har hittat sig själv. Bästa spår: ”Fake smile” Läs fler musikrecensioner av Nicholas Ringskog Ferrada-Noli, till exempel om hur 21 Savage sänker garden till den grad att han vågar rappa om sin mamma.


Casey Affleck: ”Min film är inte en respons på metoo-anklagelserna”

Summary: Berlin. Casey Affleck gästar Berlin med sitt postapokalyptiska familjedrama om en pappa som försöker skydda sin dotter i en värld där resten av den kvinnliga befolkningen har slagits ut av en farsot. I samband med världspremiären för ”Light of my life” fick Oscarsstjärnan också svara på frågor om metoo.

Apokalyps var årets huvudtema på Göteborgs filmfestival som avslutades i helgen. Trenden fortsatte i Berlin på fredagens världspremiär för Casey Afflecks postapokalyptiska familjedrama som bland annat jämförts med filmer som ”The road”, ”Children of men” och nyligen bioaktuella ”Leave no trace”. Affleck har både skrivit och regisserat filmen. “Light of my life” kretsar kring en pappa som till varje pris försöker skydda sin dotter i en postapokalyptisk värld där den kvinnliga befolkningen har slagits ut av en farsot. I Berlin menar vissa att filmen har ett underliggande feministiskt budskap som syftar till att stärka kvinnans ställning i världen. – Hmm, jag är inte expert på vad som definierar en feministisk film, svarade en lite överraskad Casey Affleck som mötte världspressen med ett gråsprängt jazzskägg. – Min avsikt var att berätta om en förälder och ett barn utan några direkta politiska budskap. Men visst, filmen slutar ju med att Anna berättar sin egen version av samma historia hon hörde i början av filmen. Hon definierar sig själv genom sin egen berättelser. Eller vad säger du Anna? säger Casey Affleck och vänder sig till sin unga medspelare: – Ja absolut. För mig handlar filmen om att kvinnor har en avgörande roll att spela i världen, säger Anna Pniowsky som även spelat i skräckfilmen ”He's out there” och tv-komedin ”PEN15”. För två år sedan vann Casey Affleck både Golden Globe och Oscar för sin roll i ”Manchester by the sea”. På fjolårets Oscarsgala uteblev Affleck som prisutdelare efter att ha pekats ut under metoo- och timesup-upproret i Hollywood. Casey Affleck anklagades framför allt för sexuella trakasserier i samband med inspelningen av mockumentären ”I’m still here” med Joaquin Phoenix 2010. I höstas bröt Affleck tystnaden, erkände att han betett sig ”oprofessionellt” och att han lärt sig en läxa. På presskonferensen i Berlin kom frågan upp om nya filmen kunde ses som ett svar på metoo-debatten. – Nej, jag skrev och spelade in filmen innan detta blev en stor del av det offentliga samtalet. Filmen handlar om saker som ligger mig varmt om hjärtat och är inte någon respons till det som pågick i vår kultur. Men visst, som alla andra har jag rannsakat mig själv och försökt analysera vilken roll jag har spelat i det hela. Även om man ser sig själv som en av “the good guys” så går det förstås alltid att göra saker bättre, säger Casey Affleck.  ”Light of my life” är hans första spelfilm som regissör. I Berlin visas även spelfilmsdebuter i regi av Hollywoodkollegor som Jonah Hill som kommer med skejtardramat ”Mid 90s” och Chiwitel Ejifors ”The boy who harnessed the wind”, som bygger på boken om en malawisk tonårspojke som gav hela sin by elektricitet genom att konstruera ett vindkraftverk av skrot. ”Light of my life” började med att Casey Affleck skrev ner samtal som han hade haft med sina söner. – Från början var det tänkt som ett far-son-drama, men när de bad om att få slippa hamna i en film, så ändrade jag rollfiguren till en dotter. Jag baserade Annas rollfigur på mina tre ljuvliga brorsdöttrar, säger regissören som är bror till Ben Affleck. Från början såldes filmen in som en skräckfilm med science fiction-inslag. – Jag älskar sci-fi och apokalyptiska filmer. I mellanstadiet var jag besatt av ”Mad Max: road warrior” och jag tycker att det är underhållande med filmer som ”World of Z”. Men min film utvecklade sig mer och mer till ett renodlat drama. Det brukar sluta med att man gör det som man har inom sig, säger Casey Affleck som också har spelat i filmer som ”Mordet på Jesse James av ynkryggen Robert Ford” och ”Gone, baby gone” Både som regissör och skådespelare är han motvillig till att teoretisera för mycket om vad han håller på med. – Jag har hört för många av mina kollegor som lägger ut texten om varför de gjorde si och så under inspelningen, men oftast är det bara påhitt och efterhandskonstruktioner, haha. Så jag är inte beredd att säga att det alltid finns en klar idé med varje scen, ler han. Att det plötsligt kommer en våg av filmer som liknar varandra skyller han också på tillfälligheter och slump. – Allt går i cykler. Ett år kommer det plötsligt tio västernfilmer, ett annat år ska filmerna handla om meteorer som krockar med jorden. Men, visst, apokalyptiska filmer tenderar att komma tillbaka, säger han och lanserar en egen teori. – Genren ger oss möjlighet att föreställa oss hur livet skulle vara om man skulle sopa bort hela civilisationen och gå tillbaka till det ursprungliga då allt blir sparsmakat och metaforiskt. När man isolerar en relation mellan två människor blir allt plötsligt ”I väntan på Godot“. Den dramatiska insatsen höjs ordentligt – alla smågräl blir på liv och död. Läs mer: ”The kindness of strangers” öppnade Berlin Läs mer: Rekordmånga kvinnliga Guldbjörnskandidater


Bokrecension: I ”Dunkel skog” går Nicole Krauss vilse med flit

Summary: I Nicole Krauss första roman på sju år löper två sökares resor till Israel parallellt. DN:s Maria Schottenius läser en elegant roman som bränner samman fakta och fiktion.

Roman Nicole Krauss ”Dunkel skog” Övers. Inger Johansson Brombergs, 317 sidor Nicole Krauss, född 1974, har haft stora framgångar med sina tidigare romaner, framför allt ”Kärlekens historia” som kom på svenska 2005. Efter romanen ”Det stora huset” dröjde det sju år innan nya ”Dunkel skog” kom ut. Titeln kommer från Dantes ”Den gudomliga komedin”: den ofta citerade strofen som i Ingvar Björkesons översättning lyder: ”Till mitten hunnen på vår levnads vandring / hade jag i en dunkel skog gått vilse / och irrat bort mig från den rätta vägen”. Bokrecension: Nicole Krauss ”Det stora huset” Med tanke på att den kvinnliga huvudpersonen i boken har samma förnamn som författaren, och en liknande livssituation – frånskild med två söner – känns Nicoles resa till Israel för att bota sin skrivkramp som ett autofiktivt berättargrepp. Romanens Nicole reser alltså från hemmet i Brooklyn till Tel Aviv. Där kommer hon i kontakt med en äldre universitetslärare i litteratur och före detta Mossadagent. Han vill henne något – hon förstår till en början inte vad – men han börjar uppta allt mer av hennes tid. Snart är hon insnärjd i ett Kafka-projekt som handlar om att ”skriva det verkliga slutet” på Franz Kafkas liv. Den israeliske mannen ringer, kräver att hon ska följa med till platser som har med Kafka att göra. Nicole slussas steg för steg, utan egen överblick eller vilja, alltmer in i Kafka-gestalten. Den andre huvudpersonen är en advokat, Jules Epstein, som också han lämnat sin familj i New York och rest till Israel. Han och Nicole träffas aldrig i romanen: deras berättelser löper parallellt i olika kapitel. Bägge huvudpersoner har familj i Israel, men är uppvuxna i USA. Epstein är en förmögen äldre man som skänkt bort saker ”med samma frenesi som han en gång skaffat dem”. På museerna är de glada för donationerna, men barnen ser förvandlingen hos en far som beter sig obegripligt. Det autentiska tränger in överallt i denna roman, händelser och namn, kända israeliska och amerikanska författare och politiker ger sig tillkänna. Överallt små fragment som bränner samman fakta och fiktion. Trots att romanen är tung av undertext kan Krauss vara ovanligt tydlig och skarp stilistiskt, till exempel när hon beskriver hur det är för Epstein att skiljas. ”Någonting behövde gå sönder, och han kände att det gjorde det då, kände hur sköra ben ett efter ett knäcktes under hans fingrar /…/ Så lätt, så skört var äktenskapet.” Läs mer: 10 böcker att se fram emot under våren 2019 Nicole Krauss laborerar med begrepp som tid och ensamhet, exil och judisk mystik och identitet. Både Epstein och Nicole reser alltså ”hem” till Israel. Båda hoppas på en förvandling. En själens vandring. Epstein, som gjort sig av med alla ägodelar, försvinner. Det enda spåret efter honom är en portfölj som polisen finner i öknen. Men Nicole kommer tillbaka. När hon ser sitt eget hem får hon en genomgripande mystisk upplevelse av att möta sig själv. ”Genom vardagsrumsfönstret såg jag mina barn sitta på golvet böjda över ett spel. De såg mig inte. Och för ett ögonblick såg jag inte mig själv jag heller, där jag satt i en fåtölj i ett hörn och redan var där.” Scenen korresponderar med författarens tolkning av Guds befallning till Abraham, att han skulle bryta upp från födelselandet och gå till Kanaan. Hon tror att meningen med detta är att ”Abraham skulle gå ut ur sig själv för att bereda plats för det som Gud hade ämnat honom att vara”. Läs mer: På kollisionskurs med Krauss Känslan av att mitt i livet ha gått vilse och ha tappat orienteringen är genomgående i denna roman. Den berättar om människor som inte kan se klart, inte riktigt vet vad de gör eller varför. Mycket är – säkert avsiktligt – oklart och förvirrande även i gestaltningen. Dante och Kafka ger texten en grundstämning. Trots att det är mer fråga om konstruktion än illusion finns det något som får mig att irra vidare och upptäcka en bok med humor och många raffinerade och eleganta passager.


Fredrik Strage: Totos hit ”Africa” dånar i Namibias tysta ökenlandskap

Summary: Totos åttiotalshit ”Africa” har fått nytt liv i Namibias öken. Konstnären Max Siedentopf har gjort en uppmärksammad installation inspirerad av låten. En fin hyllning eller bara tramsigt? Känslor väcker den hur som helst.

Någonstans i Namibias öken höjer sig sju vita pelare ur sanden. På dem står sex högtalare plus en mp3-spelare som drivs med solceller och spelar Totos ”Africa” om och om igen. Öknen i sydvästra Afrika är 55 miljoner år gammal. ”Förhoppningsvis kommer låten att spelas lika länge”, säger den namibisk-tyske konstnären Max Siedentopf som ligger bakom installationen. Han vill inte avslöja exakt var i öknen som högtalarna är placerade, utan säger till CNN att det är en skatt som bara de mest hängivna Toto-fansen kan hitta. Konstverket, som fått namnet ”Toto forever”, har uppmärksammats över hela världen. Vissa tycker att det är en fin hyllning till åttiotalshitten som på tiotalet fått en renässans. Andra anser att det är tramsigt eftersom den exotiserande låten inte har ett dugg med det verkliga Afrika att göra (när CBS spelade den i ett nyhetsinslag om Nelson Mandelas begravning sa Toto själva att det hade varit mer passande med sydafrikansk musik). För mig är Max Siedentopfs installation framför allt melankolisk. Totos optimistiska låt om att välsigna regnen i Afrika spelas långt ute i den stekheta öknen – utan att någon hör, utan att någon ser. Snart kommer vinden att blåsa sand över solcellerna. Titeln ”Toto forever” är antagligen lika övermodig som raden ”Beskåda mina verk, ni mäktiga, och förtvivla”, som det står på den sönderslagna kungastatyn som ligger begravd i öknen i Percy Shelleys dikt ”Ozymandias”. Mänsklighetens futtighet kan inte illustreras tydligare. I fjol framkallade ”Africa” ett annat slags vemod i ett Youtubeklipp där låten spelas i ett övergivet köpcentrum. ”Empty mall”-remixer har blivit populära de senaste åren, i takt med att USA:s shopping mall-kultur dör ut på grund av näthandel. Genom att filtrera bort basen, höja mellanfrekvenserna och lägga på ett eko får man musiken att låta som om den spelas genom billiga högtalare i en stor och tom lokal. En bild av en ödelagd shopping mall, ackompanjerad av en åttiotalshit som ekar långt bortifrån, får amerikaner, som tillbringat stora delar av sin barndom på dessa platser, att känna ett hugg i bröstet. ”Längtan och tröst, utsträckt genom tomhet”, skriver Jia Tolentino i The New Yorker om ”empty mall”-videon med Totos ”Africa”, som visats 2,2 miljoner gånger. Hon uppmärksammar liknande remixer som filtrerar ljudet så att lyssnaren tror sig vara inne på en klubbtoalett, utanför en arena där det pågår en konsert eller i en bil när det regnar. Tolentino tror att vi längtar efter musikupplevelser som distraheras av omgivningen. När alla låtar är tillgängliga när som helst, och var som helst, minns vi med värme hur det var att höra musik genom den stängda dörren till våra äldre syskons rum. ”Att höra en låt som man älskar när den spelas någon annanstans är både isolerande och uppmuntrande”, skriver hon. ”Man känner sig ensam och omhändertagen samtidigt.” ”Empty mall”-klippen blickar bakåt mot den flyktiga glädje som människor kände när de shoppade och roade sig på dessa platser – och framåt mot konsumtionssamhällets kollaps. I kommentarfältet under ”Africa” uttrycks både nostalgi och depression: ”Det här framkallar en förunderlig familjaritet, följd av en akut sorg.” ”Det måste vara så här det känns att dö.” De tomma konsumtionstemplen och högtalarna i sanden (som kallats ”Totohenge”) blir monument över vår dömda civilisation. De påminner också om att det förr så bespottade Toto var ganska briljanta. Som en lyssnare uttrycker det på Youtube: ”Tänk att den här låten är så bra att de döpte en hel kontinent efter den.” Läs fler krönikor av Fredrik Strage, till exempel om när han inte var lika övertygad om Michael Jacksons godhet som många fans var


Filmrecension: Karga ”Cold pursuit” ett komiskt hämnardrama

Summary: Liam Neeson tar på sig Stellan Skarsgårds gamla polarjacka i den amerikanska versionen av norska ”En iskall jävel”. Ett flyktigt men underhållande hämnardrama där den sammanbitne Neeson lockar till skratt.

I en underbar scen i Ricky Gervais humorserie ”Life’s too short” deklarerar Liam Neeson gravallvarligt att han vill satsa på ståuppkomik eftersom han är en sådan ”funny guy” för att sedan bomma varenda skämt med sin bottenlösa humorlöshet. Man kan väl inte direkt säga att Liam Neeson gjort sig känd för sina komiska roller men kanske är ”Cold pursuit” den idealiska mjukstarten för en begynnande humorkarriär. Filmen bygger på den norska förlagan ”En iskall jävel” (”Kraftidioten”, 2014) av regissören Hans Petter Moland och inleds med ett citat av Oscar Wilde som genast sätter tonen: ”En del sprider glädje var de än går, andra när de går.” Sedan börjar liken staplas på varandra i denna karga thriller som kombinerar vidunderliga vinterlandskap med en morbid humor som påminner om bröderna Coens ”Fargo” (1996). Stellan Skarsgård spelade huvudrollen i den norska versionen men här är det alltså Liam Neeson som är plogföraren Nels vars son dör av en överdos. När det så småningom visar sig att sonen blivit mördad av ett kriminellt gäng bestämmer Nels sig för att hämnas och går snabbt från att vara årets medborgare till att bli en mördarmaskin som målmedvetet tar sig genom den undre världens näringskedja. Läs mer: Liam Neeson tillbakavisar rasismanklagelser – pressevenemang ställdes in För ovanlighetens skull har samma regissör som gjorde originalet städslats för att göra den amerikanska remaken. Att döma av resultatet måste Hans Petter Moland ha varit rätt så nöjd med sitt första utkast. Filmerna är nästan kusligt lika, det är egentligen bara de nordnorska landskapen som bytts ut mot Klippiga bergen och skurkarnas härkomst som förändrats. I övrigt matchar de flesta bilder, repliker och skådespelares rörelser förlagan till den milda grad att det ibland känns som om man drabbats av cineastisk déjà vu. Neeson har till och med samma svarta polarjacka på sig som Skarsgård. Men det finns fortfarande något förföriskt med den där blandningen av vackra snölandskap och en humor mörkare än en tidig vintermorgon i Korpilombolo. Och för att lätta lite på trycket har filmen fyllts med små skrattventiler i form av gnisslande bårhusbritsar och skurkar med löjeväckande namn som Jultomten. Det som dock gått förlorat under resan över Atlanten är något av den egensinniga känsla som fanns i originalet där alla de roliga sidokaraktärerna, både fumliga poliser och smågangstrar på strikt lchf-diet, fick ta precis lagom stort utrymme i berättelsen medan det här är lite mer obalanserat. Sidointrigen om den unga ambitiösa polisen tar till exempel alldeles för stor plats utan att riktigt leda någonstans. Ett ännu större dilemma, som redan fanns i originalmanuset, är dock bristen på etablering av pappans och sonens relation. Hade den fått större utrymme hade ett drama och en djupare förståelse för faderns våldsamma reaktion kunnat växa fram parallellt med det dråpliga hämnartemat. Nu blir det i stället en flyktig men i stunden rätt så underhållande film vars främsta behållning är att äntligen se den sammanbitne Liam Neeson få locka till skratt. Se mer. Tre andra filmer och tv-serier där samma regissör fått göra såväl original som en amerikansk remake: ”Funny Games” (1997, 2007) av Michael Haneke, norska ”Skam” och ”Skam Austin” (2015, 2018) av Julie Andem och ”The Grudge”-filmerna (2002, 2004) av Takashi Shimizu. Läs fler filmrecensioner i DN här


Bokrecension: Haggans vrede drabbar med full kraft

Summary: Aase Bergs ”Haggan” kan läsas som en vilt svingade stridsskrift mot patriarkatet. Vass, rasande rolig och skimrande. Jenny Aschenbrenner läser en roman som bara är för mycket och just därför kanske så träffsäker.

Roman Aase Berg ”Haggan” Albert Bonniers förlag, 287 sidor Vem är Haggan? Hon är vreden, hon är den skoningslösa, hon är den dumpade älskarinnan och hämndens gudinna. Aase Berg har skrivit en rasande, rolig, glimtvis skört skimrande men mestadels vilt svingande stridsskrift till roman, oavsett om där står saker som har hänt i författarens liv eller inte. Det är ingen avkomma till Carina Rydbergs ”Den högsta kasten” på det sättet, heller ingen konfrontativ spottloska i namngivna kulturmäns ansikten så som Maja Lundgrens ”Myggor och tigrar”, men den bär släktskap. En både mer intensivt känd, språkligt vass och teoretiskt mer tänkt spottloska i inte bara kulturmäns utan i hela den dumma, dumma på patriarkatet vilande tvåsamhetsdrömmens ansikte. Det handlar alltså om en kvinna som hamnat i rollen som älskarinna åt en (olyckligt) gift kulturman ur de övre skikten. Berg kallar henne Thelma, när hon fortfarande är under passionens påverkan, jag när hon står på andra sidan sveket och iklär sig Haggans pansar. Hon rör sig mellan de två lägena boken igenom. Redan från start finns Haggan med, men ändå, också mitt i det oresonliga raseriet, kan hon fiska upp glimrande minnen ur deras kärlekshistoria. Thelmas och Viktors. Hon som aldrig, aldrig skulle bli en älskarinna, den losigaste av alla losiga kvinnopositioner i könsmaktsordningen men som ändå trillade dit eftersom hans kärlek var så äkta. Vilket inte ens Haggan tvivlar på, det är just den orimliga paradoxen som eldar under hennes vrede: att han faktiskt älskade varje molekyl av hennes existens på djupet men ändå valde att krypa tillbaka in i tryggheten som liknar döden. In i det högborgerliga äktenskapet komplett med tjusiga fasader och stum förljugenhet. Berättelsen är densamma som vi hört tusentals gånger. Kvinnan som offrar allt för kärleken (hon lämnar sin man som hon delar både barn och gård och hästar med). Mannen som fegar ur och lämnar henne med skammen, hon som var ett löfte om frihet och ett annat liv. Just därför vill jag ändå att även Aase Berg berättar den. Att den berättas just så här sårigt, sårat och argt och samtidigt mellan de oresonliga, ibland tjatigt ältande tiraderna, vila i en ögonblicksbild av det vackraste och sköra. Aase Berg skriver nära den sorts lyriska essä som växt till en liten boom med amerikanska författare som Maggie Nelson, Kate Zambreno och Melissa Broder. Associativt med samtidskulturen som en arkipelag av referenspunkter, vidöppet inför vart texten tar tanken och sträng i sitt utforskande. Men med särpräglat Aase Bergskt sinne för det språk som krossar och omformar, en intensitet i ordmassorna som väller som ur en galnings mun, men är knivskarpa i sin exakthet. Äktenskapshustrun kallar hon Viktors fru och alla som hon, kvinnor som med skuld och tystnad binder män till sig och långsamt förtvinar med dem i likstela äktenskap. ”Så uppfostras män och kvinnor i patriarkatet: små darrande nakenhundar i knät på varandra, skälvande av kärlek och hat.” Så kan det låta i boken som blivit full av hundöron och understrykningar av precisa och vassa formuleringar: ”I längden ville han bara suga ut mig för att sondmata det luftkippande äktenskapet”. ”Haggan” är träffsäker och skamlöst självupptagen, ibland klossig, ofta för mycket. Orättvis mot män, alla män, på det där bittra sättet som kvinnor lärt sig att de aldrig får vara om de ska behålla sin stolthet. Men just flödet av känslor och tankar som liksom fermenterat sig svällande och illaluktande under tätt slutande lock är det härliga med boken. Aase Bergs tänker jag, slåss och minns, inte minst slåss Haggan med minnena, med svårigheten i att behålla minnet av Viktor och kärleken så som den var utan att ljuga den ful för att det är så den känns efter sveket. Hon varvar minnesarbetet med reflektion och med agitation och så kompromisslös är hennes uppgörelse med det heterosexuella äktenskapet att jag kommer mig på att snegla på min man över frukostbordet och undra – är jag bara lurad? Finns det inget sätt att leva heterosexuellt i denna värld utan att dum som ett spån frivilligt gå rakt in i kvinnofällan? Jodå, som hagga menar Aase Berg och gör gängtecknet genom att kombinera ett fuck off-finger med ett djävulstecken så att händerna bildar ett H. Redan i diktsamlingen ”Hacker” från 2015, som hon själv refererar till i ”Haggan”, påbörjas motståndsstrategin. Ingen kan ensam brotta ned systemet utifrån, man måste hacka sönder det inifrån, som ett datavirus. Aase Berg medarbetar i DN Kultur. Hennes roman recenseras därför av Jenny Aschenbrenner, kritiker i Svenska Dagbladet. Läs mer: Haggpartiet skulle kunna utmana incelmännens nazipartier


Liam Neeson ångerfull efter planer på rasistisk hämndaktion

Summary: Skådespelaren Liam Neeson är i blåsväder efter att ha berättat för brittiska tidningen Independent om sina planer på en rasistisk hämndaktion. Efter att en närstående blivit våldtagen gick han omkring på gatorna med batong och vilja att döda en ”svart jävel”. – Det är förfärligt. Men jag lärde mig en läxa, till slut tänkte jag: ”Vad fan gör du?”, säger Neeson.

Det var i samband med en pressträff för nya filmen ”Cold pursuit” som Liam Neeson berättade om sin reaktion. Enligt Independent, som gjorde intervjun för tre veckor sedan, ska skådespelaren tillagt att han känner stor skam över det tidigare ”usla” beteendet. Planerna på den rasistiska hämndaktionen ska han ha fått för många år sedan, efter att en närstående kvinna till honom blivit utsatt för våldtäkt. Kvinnan ska ha berättat att gärningsmannen var svart och Liam Neeson bestämde sig då för att ge sig ut på gatorna: – Jag gick omkring med en batong och hoppades att någon skulle närma sig. Jag skäms för att säga det här, och jag gjorde det kanske i en vecka – med förhoppningen att en ”svart jävel” (enligt tidningen gör Neeson citattecken i luften) skulle komma ut från en pub och ge sig på mig för någonting, du fattar? Så att jag kunde döda honom, säger Liam Neeson i intervjun, enligt Independent. Enligt skådespelaren delar han med sig av historien för att beskriva sin rollkaraktärs starka behov av hämnd i filmen ”Cold pursuit”. För Liam Neeson själv ska det ha tagit drygt en vecka efter att han påbörjade sitt beteende innan han förstod vidden av sina egna handlingar. Skådespelaren uppger att han känner stor ånger och betonar att han aldrig slog någon. – Det var hemskt, hemskt, när jag tänker tillbaka, att jag gjorde det här. Och jag har aldrig erkänt det, och nu säger jag det till en journalist. Gud förbjude, säger Liam Neeson till Independent, och tillägger: – Det är förfärligt. Men jag lärde mig en läxa av det, när jag till slut tänkte: ”Vad fan gör du?” Uttalandet från Liam Neeson har mötts av kraftiga reaktioner. Cornell L Craig, som leder utbildningarna för mångfaldsfrågor vid universitetet Pace, frågar sig i tv-kanalen NBC om Liam Neeson hade reagerat på samma sätt om det varit en vit man som anklagades för våldtäkt. – Jag tvivlar på att han hade reagerat på samma sätt. Jag tvivlar på att han skulle attackera vilken vit man som helst som han såg, säger Cornell L Craig till NBC. Samtidigt har reportern som gjorde intervjun med skådespelaren, Clémence Michallon, berättat mer om arbetsprocessen. På Twitter skriver hon att texten genomgått en rigorös redaktörsprocess. Hon berättar även att Neeson i slutet av intervjun bett henne att vara ”väldigt försiktig” om tidningen bestämde sig för att återge historien.


Johanna Frid är DN:s Kulturpristagare: ”Det känns festligt och storslaget”

Summary: Med stilistisk finess har Johanna Frid grävt i de mörkaste av själens utrymmen. För hyllade romandebuten ”Nora eller Brinn Oslo brinn” tilldelas hon DN:s Kulturpris 2019. ”Festligt och storslaget”, säger författaren som nu vill utforska sin relation till familjen.

Under måndagskvällen, på en restaurang i centrala Stockholm, presenterade DN:s kulturchef Björn Wiman årets Kulturpristagare. – Johanna Frids roman är en bok att förälska sig i, varken mer eller mindre, sade han. Det är också en bok som binder ihop Sverige, Danmark och Norge på ett oemotståndligt sätt. Johanna Frid steg fram till applåder och mottog Eva Langes skulptur ”Lilla regnet”. På frågan om vilka reaktioner boken, som till stor del handlar om huvudpersonens brinnande svartsjuka, har framkallat hos omvärlden, svarade hon: – Jag har faktiskt fått en del reaktioner. Det finns många svartsjuka människor där ute … Sedan, med en allvarligare ton, gav hon en förklaring till hur det kom sig att hon skrev om ett sådant tabubelagt ämne: – Fördelen med att vara oetablerad är just att man saknar krav på sig utifrån, man har bara bara krav på sig inifrån. DN träffade Johanna Frid i ett snöklätt Stockholm tidigare under måndagen. Hon har nyligen flyttat hem igen, till staden hon växte upp i men också flydde ifrån. – Vi hade en klaustrofobisk relation, Stockholm och jag. Jag kunde bli äcklad av vissa platser som jag varit på många gånger. Det var så välbekant att det stack i ögonen, säger Johanna Frid. – Och redan nu, efter att ha bott här två veckor, känns det tidlöst. Jag och en vän var på väg till en trettioårsfest häromdagen och gick förbi kvarteren där vi växte upp samtidigt som det enorma snövädret drog in. Det var ett starkt hugg, en känsla av att befinna sig i en Hjalmar Söderberg-roman. Johanna Frid Född: 1988 i Stockholm. Bor: Stockholm, flyttade tillbaka från Köpenhamn i början av januari. Aktuell med: Får DN:s Kulturpris 2019 för debutromanen ”Nora eller Brinn Oslo brinn” (Ellerströms) som gavs ut i november 2018. Motiveringen: ”Om du står i ett hål, sluta gräv”, lyder ett råd till berättarjaget i ”Nora eller Brinn Oslo brinn”. Johanna Frid har i stället fortsatt gräva i de mörkaste av känslor och kroppsliga tillstånd. Att hon dessutom gjort det med stilistisk finess och dråplig humor gör hennes roman till årets mest glädjande grävjobb. Läs mer: ”Jag var så orolig för att såra någon” Hon beskriver det som sentimentalt och ambivalent att vara tillbaka. Men det är här Johanna Frid vill vara: hon var färdig med Köpenhamn, dit hon, likt huvudpersonen i hennes autofiktiva roman ”Nora eller Brinn Oslo brinn”, flyttade för en kärleksrelation och en masterexamen. Orsakerna är flera: den där relationen tog slut efter ett halvår. Hon var trött på att vara inneboende i ett uselt litet rum hemma hos en buddhistisk kvinna som brände rökelse, inte spolade på toaletten och alltid höll på med olika projekt med avloppsrören. Men framför allt vill Johanna Frid ha en bas. Och hon vill skriva på heltid. – Jag har aldrig haft råd att köpa en lägenhet, bara pluggat och jobbat. Nu finns plötsligt möjlighet att adoptera en gammal hund, ta promenader och skriva. Det är så jävla fett. Din roman har hyllats stort – hade du förväntat dig det mottagandet? – Nej, jag trodde den skulle bemötas med äckel. Det finns något fult med att skriva om sig själv och sina egna känslor. Dessutom är svartsjuka ingen fin känsla. Jag var orolig för att recensionerna skulle vara fokuserade på självupptagenheten, att de skulle säga: ”inte en till författare som bara tragglar på”. Det blev inte så. – Jag blev överraskad men också stärkt av att ha väckt något hos läsaren. Att det i den partikulära berättelsen finns något allmängiltigt som slagit an något hos mottagaren. Vad betyder det för dig att få DN:s Kulturpris? – Det är festligt och storslaget. Framför allt betyder det mer skrivtid. Och någon typ av acceptans, ett tecken på att bli accepterad och bekräftad av en specifik kultursfär. Skrivandet har Johanna Frid haft med sig från barndomen i Bagarmossen. Modern som arbetat som psykolog och mormodern som var litteraturvetare var kreativa personer som läste, skrev och målade. s Kulturpris Har delats ut sedan 2007. Fem kandidater i fem genrer – film, konst. scenkonst, litteratur och musik – nomineras av DN:s kritiker. Pristagaren utses därefter av Kulturredaktionen. Han eller hon får 50 000 kronor och Eva Langes skulptur ”Lilla regnet”. Läs mer: DN:s recension av ”Nora eller Brinn Oslo brinn” Johanna Frid har alltid skrivit mycket, bland annat i digitala dagböcker när internet fortfarande var i sin linda, men tänkte aldrig på att hon skulle bli författare. – Det var aldrig med som en dröm eller en bild av hur jag ville leva mitt liv. Men det råkade bli så att jag fick möjligheten och det är fantastiskt, säger hon. Hon svarar eftertänksamt, utan större gester. Bjuder på snus och berättar att hon, efter att ha borrat i tabubelagd svartsjuka, kommit en bra bit på väg med nästa projekt: i boken som bär arbetsnamnet ”Stora spökboken” undersöker hon dynamiken i de syskon- och föräldrarelationer som formar en familj. Johanna Frid har själv tre syskon: ett tvillingbrödrapar som är fyra år yngre och en halvsyster som är 12 år. – Syskonrelationerna förändras så mycket över tid. Som barn var jag inte alls intresserad av mina yngre bröder. Det var ett helvete: de bara sprang omkring, skrek och lyssnade på punk. – Men i vuxen ålder har vi fått en väldigt stark och nära relation, och de betyder jättemycket för mig. Samtidigt kan det snabbt övergå i att jag vill säga: ”Häll käften, din idiot.” Det är så intressant med de kontrasterna. Johanna Frid berättar att många har försökt ge råd om hur man ska bete sig mot ett syskon som är betydligt yngre. – De säger att det enda jag kan göra för min lillasyster är att ”vara den allra bästa storasystern i hela världen”. Men hur är man det? Och vad innebär det? Det finns många klyschor kring syskonrelationer, men inte så många ordentliga samtal. – Det finns en gemensam förälder, vilket skapar ett starkt band. En kraft som förenar. Samtidigt pågår en motsatt rörelse bortåt för att slå sig fri. Sedan blir man plötsligt äldre och vill forma något tillsammans igen. Men på vilka sätt ska man då vara en familj? Det är starka, svåra och känslosamma krafter. På sätt och vis blir också nästa bok en fristående fortsättning på ”Nora eller Brinn Oslo brinn”, menar Johanna Frid. För även om hon i dag ser debutromanen som ett verk som är fristående från henne själv lever vissa ”förbjudna” beteenden vidare. Det finns vissa Instagramkonton hon kollar på ibland, inklusive det konto som tillhör den person som i romanen går under namnet Nora. Tänker du på hur familjerelationer också kan påverka hur man i vuxen ålder hanterar en kärleksrelation? – Ja, det är intressant vad som händer när man vuxit upp i en familj och sedan ska forma andra relationer i vuxen ålder. Vad det är som påverkar, blir avgörande – och inte minst vad man är märkt av. Svartsjuka kan väl vara en sådan sak – att man är rädd för att människor bara ska försvinna? – Det tror jag. Därför blir nästa bok lite som en fortsättning på samma tema, men med en annan ingång. ”Nora”-boken handlade mycket om andra familjer. Den här handlar mer om den egna familjen, skriven från ett inifrånperspektiv.


Dagens skiva: Eric Palmqwist hittar sin egen röst på svenska

Summary: Äntligen debuterar Eric Palmqwist i eget namn och på svenska, utan att låta som om han vill vara amerikan, med riktigt bra popmusik om resan ut ur ett långt missbruk.

Jag har uppskattat bandet EP's Trailer Park genom åren, men språket har stått i vägen. Sångaren Eric Palmqwist har liksom framstått som någon som egentligen ville vara amerikan, snarare än en svensk låtskrivare i egen rätt. Men nu, nästan tjugo år efter första skivan, debuterar han äntligen i eget namn på svenska. Och så bra det blev. Han ligger ganska nära Ulf Sturesons uttryck och påminner ibland om en tidig Di Leva eller Olle Ljungström, men framför allt tycks han trygg i sig själv. Han har en egen röst. Enligt egen utsago är texterna skriva just under resan ut ur ett långt missbruk, som en inre dialog mellan en jobbig snubbe på uppåttjack och människan som förtvivlat vill byta liv. Det är fint, starkt och inte sällan rätt rörande. Dessutom - och det är verkligen inget att fnysa åt - bitvis riktigt bra popmusik. Bästa spår: ”Ibland måste man ta en omväg för att hitta hem”  Läs fler musikrecensioner av Po Tidholm, till exempel om hur Willy Vlautin blev ännu bättre i The Delines.


Bråk kring kommande film om David Bowies ”Ziggy Stardust”

Summary: David Bowies son tänker inte tillåta att den kommande filmen ”Stardust” innehåller faderns musik. Filmens producent meddelar nu att han aldrig planerat att använda Bowies musik.

Bowies son Duncan Jones säger att filmteamet varken har tillstånd att använda faderns musik eller konsertklipp. På Twitter skriver han att det ”är upp till publiken” om den vill se en biopic utan musik eller ha de anhörigas tillstånd”. Producenten Paul Van Carter bakom filmprojektet betonar dock i Entertainment Weekly att filmen inte är ett porträtt av David Bowie. I stället beskriver han den som en skildring av ”en vändpunkt i Davids liv” vid tiden för dennes album "The rise and fall of Ziggy Stardust and the Spiders from Mars” som gavs ut i juni 1972. Filmen är dock inte avhängig originalmusiken. Den fokuserar enligt Van Carter i stället på hur Bowie utvecklade sitt alter ego Ziggy, inte hitlåtarna. – Vi informerades om att de anhöriga inte tänkte ge oss tillåtelse att använda musiken, vilken de aldrig gör. Men vi kommer inte använda någon Bowiemusik, det var vi klara över hela tiden. Duncan Jones, själv regissör, uppmanar samtidigt författaren Neil Gaiman (känd för sin tecknade serie ”The Sandman”, utgiven 1988 till 1996) och regissören Peter Ramsey (”Spider-Man: Into the Spider-Verse”) att göra en film om David Bowie. Om de beslutar sig för det så kommer han att uppmana alla sina anhöriga att bidra till ett sådant projekt. – Överväg detta, skriver Jones på Twitter till Ramsey, jag tror att du skulle kunna skapa något lika säreget som du just åstadkom med ”Spider-Man: Into the Spider-Verse”. Den kommande ”Stardust” ska regisseras av Gabriel Range med den brittiske artisten och skådespelaren Johnny Flynn i rollen som Bowie. Flynn, född 1983, har medverkat i ett tjugotal filmer, däribland i ”Genius” som en ung Albert Einstein. Han är vidare frontman i det inte särskilt kända folkrockbandet Johnny Flynn & The Sussex Wit som släppt två album, det senaste utgivet 2010.


Efter regelbrottet – Wiktoria diskas inte från Melodifestivalen

Summary: Wiktoria gick till final i Melodifestivalen i helgen. Men trots att det är mot reglerna släpptes hennes låt Spotify. ”Det har blivit ett tekniskt fel”, säger Nellie Sörman på Sony Music. SVT utreder just nu vad som hänt. Efter ett möte under måndagskvällen stod det klart att SVT inte kommer att diska henne.

Finalisterna i Melodifestivalen får inte släppas på skiva eller på Spotify förrän alla finallåtarna är klara – då riskerar man att diskas. Trots det släpptes Wiktorias låt ”Not with me” på Spotify. När DN når Wiktorias skivbolagsrepresentant Nellie Sörman på Sony Music säger hon att det handlar om ett ”tekniskt fel”. – Det har uppstått ett tekniskt fel och låten har släppts av misstag. Vi jobbar just nu på alla möjliga sätt för att få ner den så snabbt som möjligt och är i kontakt med Spotify. Vilken typ av tekniskt fel? – Låten har gått upp för release även om vi inte satt den som det, det har blivit något fel. I en kort kommentar från SVT sa Melodifestivalens tävlingsproducent Christer Björkman: ”Vi håller på att utreda vad som hänt.” Strax före klockan 15.30 på måndagseftermiddagen, en knapp halvtimme efter att DN varit i kontakt med Sony, var låten borttagen från Spotify. Och vid 19.30-tiden stod det klart att Wiktoria inte diskas. ”Efter samtal med Sony Music anser vi att det inte funnits någon avsikt att sprida låten på Spotify. Vi anser inte att skadan är sådan att vi behöver vidta någon åtgärd”, skriver Anette Helenius, projektledare för Melodifestivalen på SVT. På Spotifysidan för låten stod att den släppts på strömningstjänsten den 2 februari, men enligt Nellie Sörman på Sony Music stämmer inte det. I ett mejl till DN skriver hon: ”Att Wiktorias låt kom ut på Spotify i ca 2h är såklart jätteolyckligt. Sony agerade direkt när vi fick vetskap om detta. Vi vet inte vad det exakt beror på hos oss i dagsläget utan felsöker fortfarande internt. Med direkthjälp av Spotifykontotet i New York som agerade blixtsnabbt fick vi ner låten ner ganska omgående. Vi vet inte exakt hur många som har hunnit lyssna på låten men med tanke på den korta tiden den hann vara uppe så handlar det om väldigt få.” Senast ett bidrag diskades i Melodifestivalen var 2016. Då gällde det Anna Books låt ”Himmel för två”, som under en annan titel varit med i Moldaviens uttagning till Eurovision song contest två år tidigare. Anna Book fick framföra låten utom tävlan i programmet. Läs mer: Diskningarna har en lång historia i Melodifestivalen


Trine Dyrholm festivalprisad i Göteborg

Summary: Danska Trine Dyrholm prisades när Göteborgs filmfestival hade avslutningsgala på lördagskvällen.

Årets stora filmfestival i Göteborg gick i danska färger. Trine Dyrholm, senast Guldbaggenominerad för sin briljanta roll som ett av Mikael Persbrandts alter egon i ”X & Y”, vann på lördagskvällen Göteborgs filmfestivals sprillans nya skådespelarpris Dragon award best acting. Det är en av filmvärldens få könsneutrala utmärkelser till skådespelare. Dyrholm prisades för sin roll i danska ”Queen of hearts” (”Dronningen”), ett intrikat familjedrama som utspelar sig Köpenhamns övre medelklass. Filmens regissör May El-Thouky blev i sin tur en miljon kronor rikare på kuppen eftersom ”Queen of hearts” även drakbelönades med världens största filmpris, Dragon award best Nordic film. Samma film vann även festivalens publikpris under årets galaceremoni. Några svenskar, Magnus Krepper och Gustav Lindh som också har bärande roller i filmen, fick dock chans att sola sig i den danska glansen. Bland övriga utmärkelser som delades ut under lördagskvällens gala märks kritikerpriset, Fipresci, som även det hamnade i Danmark: Tuva Novotny prisades för sin omtalade danska långfilmsdebut ”Blind spot”. Det europeiska Eurimagespriset Audentia gick i år till Mia Engberg för ”Lucky one”. Årets bästa nordiska dokumentär blev Anna Eborns ”Transnistra”. Debutantpriset som utdelas i Ingmar Bergmans namn gick i år till argentinska ”A family submerged” av Mariá Alché. Tidigare i veckan mottog den internationellt kände danske skådespelaren Mads Mikkelsen, aktuell med överlevnadsdramat ”Arctic”, årets hederspris på festivalen. Läs DN:s intervju med Mads Mikkelsen. Göteborgs filmfestival Den 42:a upplagan av Göteborgs filmfestival, nordens största filmfest, pågår till och med söndag den 4 januari.


Marika Carlsson leder Melodifestivalen: ”Rädd att få blackout”

Summary: Komikern Marika Carlsson är en av årets fyra programledare för Melodifestivalen. ”Mest rädd är jag att få en blackout och sabba allt”, säger hon inför premiären.

Popartisten Eric Saade, radioprofilen och komikern Kodjo Akolor, artisten och schlagerveteranen Sarah Dawn Finer och komikern Marika Carlsson – det är kvartetten som leder årets upplaga av Melodifestivalen. De fyra har karvat ut varsin roll – och för Marika Carlsson blev det ”den äldsta”. – Jag har insett att i denna kvartett är jag åldringen. Jag är inte bara äldst till siffran, utan också i det att jag inte hänger med när ungdomarna pratar om olika saker på internet. Jag bara: nej, jag har precis installerat Whatsapp, det är min nivå. Finns det någon fördel med att vara åldringen? – Har man inte så bra koll på vad som händer utanför ens egen trygga bubbla, så lever man rätt oskuldsfullt i sin egen värld! Kommer du att testa dina gränser på nåt sätt som programledare? – Jag tycker att jag gör det hela tiden, bara genom att programleda Melodifestivalen testar jag mina gränser! Jag är utanför min comfort zone när det gäller sång, dans, rörelse, kameror, ljud, ljus, stor publik... Vilken enskild sekund är du mest nervös för i lördagens program? – Det känns som att hela programmet är en enda sekund! Jag är mest nervös för att få någon superblackout, både dansmässigt och talmässigt, och sabba allt. Det finns inget annat tv-program i Sverige som folk tycker så mycket om. Är du redo att fronta det? – Det märker vi! Men jag tror det. Folk har tyckt mycket om saker jag gjort tidigare också, så jag är luttrad. Hellre att folk är engagerade och tycker, än att de inte tycker något alls. Under sommarens ”Diggiloo”-turné fick Marika Carlsson publiken att ropa ”Marika for Mello” i en kampanj för att hon skulle få vara med och tävla – men den drömmen har hon släppt nu. – Nej, jag har insett mina begränsningar! Det kommer icke hända, och det är både för allmänhetens och mitt eget bästa. Hade jag haft en bra sångröst på riktigt, hade jag velat vara med! Melodifestivalen 2019 Programledare för årets Melodifestival är popartisten Eric Saade, radioprofilen och komikern Kodjo Akolor, artisten och schlagerveteranen Sarah Dawn Finer och komikern Marika Carlsson. De fyra deltävlingarna äger rum i Göteborg 2/2, Malmö 9/2, Leksand 16/2 och Lidköping 23/2. Andra chansen hålls i Nyköping 2/3 och finalen i Friends arena i Solna 9/3. Vinnaren representerar Sverige i Eurovision song contest i Tel Aviv, Israel, i maj.


Övergreppsanklagelserna som kan bli världsstjärnans fall

Summary: R Kellys snart trettioåriga karriär har kantats av världshits och utmärkelser. Men samtidigt har uppgifter om sexuellt utnyttjande av minderåriga, en ”sexsekt” och kvinnor som hålls inlåsta spridits sedan 1990-talet. Den nya dokumentären ”Vi överlevde R Kelly” har fått skivbolag, artister och fans att vända sig emot honom. Kommer det att bli slutet på hans karriär? Det här är berättelsen om R Kellys liv i rampljuset och anklagelserna om övergrepp som under lång tid följt stjärnan.

– Jag skulle aldrig ha introducerat dem för varandra. R’n’b-sångaren Sparkle sitter på en stol och berättar om hur hon presenterade sin tonåriga brorsdotter för världsartisten R Kelly. Hon gråter när hon förklarar hur hon trodde att han, som tidigare hjälpt henne att släppa sin första skiva, också skulle kunna hjälpa hennes unga släkting som drömde om en egen sångkarriär. Men så blev det inte. Enligt Sparkle utnyttjade R Kelly brorsdottern sexuellt från det att hon var 13 år. Sparkle är en av många som vittnar i den nya dokumentärserien ”Vi överlevde R Kelly”, som på engelska heter ”Surviving R Kelly”, som producerats av bland andra Dream Hampton för tv-nätverket Lifetime. – Att sitta med varje överlevare var en maratonupplevelse. Det var timmar på timmar i en studio, där vi satt ansikte mot ansikte, har Hampton berättat för The New Yorker om arbetet med dokumentären. En efter en vittnar kvinnor om hur R Kelly förgripit sig på dem, de säger att de lurats in i hans värld med löftet om att få hjälp att starta sina musikkarriärer. Decennier av påstådda övergrepp tas upp i serien – och utsatta kvinnor och deras anhöriga, artister och familjemedlemmar till R Kelly berättar med egna ord om vad de menar att de varit med om och artistens liv. När dokumentärserien kom ut i början på januari tog det inte lång tid innan två miljoner människor sett de sex timmarna av vittnesmål mot den världsberömda r’n’b-stjärnan. Men de första anklagelserna mot R Kelly kom långt tidigare – redan på 1990-talet. Artisten har själv hela tiden nekat till att ha begått några övergrepp. Och hans karriär har blomstrat. Många av hans fans har stått kvar vid hans sida och skivbolaget har fortsatt att stå bakom honom. Tills nu, när marken verkar krackelera under världsstjärnan efter decennier på toppen. Den 8 januari 1967 föddes Robert Kelly. Han växte upp i södra Chicago tillsammans med sin ensamstående mamma och tre syskon. Hans mamma, som R Kelly stod väldigt nära som barn, tog med sig barnen till en baptistkyrka varje söndag, och R Kelly började sjunga i kyrkokör som åttaåring. ”En blyg, introvert och ibland feminin pojke som ofta vände sig till sin mamma för skydd när hans två bröder retade och hånade honom”, beskrevs han i en artikel i Chicago Sun-Times 2002. Delvis var det R Kellys känslighet som gjorde att hans mamma försökte få honom att börja på den prestigefulla skolan Kenwood Academy i Chicago. Som 16-åring bytte han dit. Även om det inte gick så bra för honom i skolan var det här hans musikaliska talang verkligen började lysa igenom. Hans musiklärare Lena McLin, som R Kelly beskrivit som en ”andra mamma”, var den som såg hans begåvning, och fick honom att uppträda mer och mer. – Första dagen jag mötte henne sa McLin till mig att ”du kommer bli en av de största sångarna, låtskrivarna och artisterna i historien”. Jag trodde hon var galen, har R Kelly sagt i en intervju med Chicago Sun-Times. Men R Kellys barndom kantades också av övergrepp. I sin självbiografi ”Soulacoaster”, som kom ut 2012, beskriver R Kelly hur han från att han var åtta år och under flera år av sin barndom blev sexuellt utnyttjad av en kvinnlig bekant till familjen – enligt honom själv var boken första gången då han berättade för någon om vad han varit med om. I en intervju med tidningen GQ 2012 berättar R Kelly om övergreppen, hur han dolde dem långt inom sig för att han ”inte ville att de skulle vara en del av hans bagage” och hur han har förlåtit den som utnyttjade honom. Han säger att han nu ser att det som hände måste ha orsakats av något som hänt längre tillbaka i tiden. – Jag såg det lite som att, jag vet inte, det var en generationsförbannelse så att säga: något som gick i familjen. Inte något som började med vad hon gjorde mot mig. Musikläraren Lena McLin berättar i ”Vi överlevde R Kelly” om hur imponerad hon var av R Kelly, men hur hon också oroade sig för honom. – Jag var imponerad och häpen eftersom han var ett musikaliskt geni. Han pratade inte om hur det var hemma, men man visste hur det var eftersom det kom fram i musiken. Barn uttrycker vad de är rädda för eller vad de älskar, vad som finns runt dem. Han var väldigt, väldigt aggressiv. Efter att R Kelly hoppat av skolan började han sjunga i tunnelbanan, och vid ett av hans framträdanden blev han upptäckt av en manager på ett skivbolag. Hans debutalbum ”Born into the 90’s” sålde i en miljon exemplar efter att det släpptes 1992. Men det var med nästa skiva som R Kelly fick sitt stora genombrott – ”12 Play”, som kom 1993, sålde i över fem miljoner exemplar. Vad gäller hans professionella karriär kan man säga att ”resten är historia”. Sedan början av 1990-talet har han blivit ett namn som är känt över hela världen, han har spelat på OS-invigningar och stått för den prestigefulla pausunderhållningen i Super Bowl, och vunnit tre Grammys och otaliga andra utmärkelser. R Kelly ligger bakom världshits som ”Ignition – Remix”, ”The world's greatest” och ”I believe I can fly”. Han skrev låten ”You are not alone” till Michael Jackson och har gjort duetter med världsartister som Celine Dion och Lady Gaga. 2004 gjorde han skivan ”Unfinished Business” tillsammans med rapparen Jay-Z. Men redan tidigt i karriären kom också anklagelserna om att R Kelly utnyttjade unga tjejer sexuellt, något han alltid nekat till. – Jag sa ofta till Robert att han inte skulle träffa unga kvinnor. Så pratade jag alltid med honom. Han hade ingenting runt dem att göra. De var för unga för honom. Och de var så sårbara, berättar Lena McLin om R Kelly i dokumentären. 1994 började R Kelly arbeta med 14-åriga sångerskan Aaliyah, och skrev hennes hitsingel ”Age ain’t nothing but a number”. Men många frågade sig om den 27-årige Kelly och Aaliyah hade mer än bara ett vänskapligt förhållande. Ryktena fick fog när tidskriften Vibe kunde publicera ett äktenskapsbevis som visade att de båda hade gift sig under en turné. Aaliyah var då bara 15 år men på äktenskapsbeviset angavs hennes ålder som 18 år, eftersom det var olagligt att gifta sig med en minderårig. När Aaliyahs föräldrar fick reda på giftermålet annullerades det snabbt, bland annat på grund av den fejkade åldern. Aaliyahs enda kommentarer kring äktenskapet var att det inte var sant. – När människor frågar mig säger jag ”tro inte på den där röran”. Vi står varandra nära och människor uppfattade det fel, sade hon till Chicago Sun-Times 1994. I en förlikning betalade R Kelly en symbolisk summa på 100 dollar till Aaliyah mot att hon lovade att i framtiden inte ta frågan vidare rättsligt på grund av ”känslomässigt trauma orsakat av någon aspekt av hennes professionella eller personliga relation med Robert”. Varken R Kelly eller Aaliyah pratade därefter mer om äktenskapet, Aaliyah dog i en flygkrasch när hon var 22 år gammal. Det dröjde sex år innan tidningarna åter rapporterade om anklagelser mot R Kelly om övergrepp på unga flickor. Då var det musikjournalisten Jim DeRogatis, som i Chicago Sun-Times publicerade en längre artikel där flera kvinnor anklagade R Kelly för att ha utnyttjat dem när de var minderåriga. I artikeln skrev han bland annat om en stämningsansökan mot R Kelly, där en person hävdade att R Kelly hade sex med henne när hon bara var 15 år. När målet avgjordes fick flickan, som då var myndig, 250.000 dollar i en uppgörelse som också förhindrade henne från att prata om målet i fortsättningen. I samma artikel uttalade sig även andra kvinnor om att de blivit utnyttjade av sångaren. Mellan 1996 och 2002 stämdes R Kelly tre gånger av olika kvinnor. En av dem menade att han ”utnyttjat henne som sitt personliga sexobjekt”. Målet avgjordes utan rättegång, och kvinnan fick en okänd summa pengar av artisten. En annan kvinna hävdade i en stämningsansökan att R Kelly tvingat henne till en abort när hon var minderårig, och en tredje att han utan hennes vetskap videofilmat när de hade sex. Enligt Jim DeRogatis finns det minst tolv stämningar från kvinnor mot R Kelly, och DeRogatis, som följt R Kelly under många år, menar att det säkert finns flera fall som aldrig lett till någon stämning. 2002 åtalades R Kelly för barnpornografibrott i Chicago, efter att en sexfilm, som enligt åtalet visade världsstjärnan när han hade sex med en 14-årig flicka, skickats till journalisten Jim DeRogatis, som därefter gick till polisen. ”Sexuella rovdjur är en samhällsplåga. Det här åtalet borde skicka ut en tydlig signal om att olovliga handlingar med minderåriga barn inte kommer att tolereras i samhället,” skrev statsåklagare Richard A. Devine när åtalet offentliggjordes. Det tog sex år innan fallet avgjordes – och då friades R Kelly. Det gick inte att bevisa att flickan i filmen var minderårig. Åklagaren kunde inte heller bevisa att det var R Kelly som deltog i videon. I en intervju 2016 kommenterade R Kelly den friande domen. På frågan om det är han i filmen svarade han: – På grund av mina jurister kan jag fortfarande inte ha den typen av konversationer. Det är de råd jag fått från mina jurister. För det kan komma tillbaka och hemsöka mig. Saker kan komma upp igen och då skulle allt börja om. Jag måste skydda mig själv, säger han i intervjun. R Kelly åtalades även i Florida efter att man hittat filmer på vad som såg ut som honom med en minderårig flicka, men åtalet lades ner. Samtidigt blomstrade R Kellys karriär. Under tiden mellan att han åtalades och att fallet om barnpornografibrott avgjordes spelade han in ytterligare en skiva och vann flera utmärkelser. I juli 2017 släppte Buzzfeed ett längre reportage, som också skrivits av Jim DeRogatis, om flera påstådda övergrepp mot unga tjejer. R Kelly anklagades för att driva en ”sexsekt” där han höll kvinnor och flickor inlåsta i rum i sin studio, och kontrollerade deras rörelser. Som tidigare nekade R Kelly till anklagelserna. Inför en konsert i Atlanta i augusti samma år fick lobbyisten Kenyette Tisha Barnes nog av vad hon tyckte var en flathet kring övergreppsanklagelserna mot R Kelly. Tillsammans med en vän grundade hon kampanjen ”#MuteRKelly”, ”Tysta R Kelly”. De argumenterade hos myndigheterna för att konserten skulle stoppas, och vädjade till radiokanaler i Atlanta att sluta spela R Kellys musik. Och kampanjen fick gehör hos politikerna i Fulton County, som försökte stoppa konserten. – Mitt mål är inte att säga att Kelly är skyldig till något brott, men min roll som folkvald är att tala utifrån en moralisk ståndpunkt. Som den högsta folkvalda politikern vill jag ge våra väljare en röst, sade John Eaves, ordförande för Fulton Countys styrande organ, på en presskonferens. De kunde dock inte att stoppa konserten, eftersom den anordnades av ett privat företag. Men kampanjens arbete fick snart uppmärksamhet runtom i USA. R Kellys konserter i New Orleans, Dallas, Los Angeles och Baton Rouge ställdes in. – När vi inte lyckades stoppa konserten i Atlanta började vi i stället att organisera en demonstration mot konserten, berättar Kenyette Tisha Barnes för DN. Samtidigt bad John Eaves distriktsåklagaren att öppna en utredning på grund av anklagelserna som kom fram i Buzzfeeds reportage och bevis som hittats när den lokala polisen utrett ärendet. Kenyette Tisha Barnes säger att hon själv var ett fan av R Kelly på 1990-talet. – Alla de här ryktena fanns på 90-talet, men människor ignorerade dem. Mycket av det arbete jag gjort har handlat om att motverka sexuellt våld mot ungdomar och därför blev det viktigt för mig att engagera mig på grund av den potentiella risken som ett sådant här beteende är för unga, säger hon. Men även om det fanns en bubblande proteströrelse mot världsstjärnan var det först i januari 2019, med den sex avsnitt långa dokumentärserien, som kritiken fick faktiskt genomslag. Flera artister som tidigare arbetat med R Kelly har nu tagit avstånd från honom. Lady Gaga bad om ursäkt för sitt samarbete med honom på låten ”Do what you want”, där de bland annat sjunger ”gör vad du vill med min kropp”. Hon har nu tagit bort låten från Itunes. ”De anklagelser jag hört mot R Kelly är helt fruktansvärda och oförsvarbara. Jag är ledsen, både för mitt dåliga omdöme när jag var yngre och för att jag inte sagt något tidigare,” twittrade Lady Gaga strax efter att dokumentärserien haft premiär. Även Celine Dion, som 1998 gjorde låten ”I'm your angel” tillsammans med R Kelly, har nu tagit bort låten från strömningstjänster. Rapparen Common sade i en intervju med TMZ att han var ledsen att han varit en del i att släta över anklagelserna mot R Kelly. – Vi har misslyckats som samhälle, för vi visste om att de här sakerna hände, och i stället för att säga ”låt oss försöka lösa den här situationen och fria de här unga kvinnorna och stoppa det som pågår”, sa vi typ ”vi dansar till musiken”. Jag är också skyldig själv, eftersom jag inte stannade upp och sade något, sade han till TMZ. John Legend var en av få artister som ställde upp i dokumentärserien och talade öppet om anklagelserna mot hans musikerkollega. Han skrev på Twitter att det var ett enkelt val: ”Till alla som säger hur modig jag är för att jag var med i dokumentären: jag känner inte att jag riskerade någonting. Jag tror på de här kvinnorna och skiter fullständigt i att skydda en som flera gånger har våldtagit barn.” Efter dokumentärserien har R Kellys skivbolag Sony Music, som tidigare stått bakom artisten, valt att avsluta samarbetet med honom. Strömningstjänsten Spotify valde redan förra året att ta bort R Kellys låtar från tjänstens egna spellistor – men strax därefter lade man tillbaka honom efter att ha fått kritik för att försöka agera moralpolis. Efter dokumentären valde strömningstjänsten efter protester att införa en funktion som ger lyssnaren möjlighet att blockera artister som de inte vill höra. De anklagelser som förs fram av ett antal kvinnor i dokumentärserien, och som sträcker sig över tre decennier, har även fått rättskipande myndigheter att agera. Åklagare i Chicago och Atlanta har startat nya utredningar. Vid en presskonferens i januari bad Chicagos åklagare Kimberley M. Foxx vittnen och offer att träda fram och prata med polisen. – Vi kan inte skipa rättvisa utan er, sade hon. Men varför är det först nu som stjärnor och skivbolag tar avstånd, och polisen i flera delstater agerar? Och varför har inte anklagelserna mot R Kelly fått större genomslag tidigare? – Det är en kombination av makt, inflytande, kändisskap och tyvärr också rasism. En olycklig rest av rasismen är att särskilt svarta kvinnor inte blir trodda när de berättar om sexuella övergrepp, säger Kenyette Tisha Barnes, grundaren till #MuteRKelly. Forskare på Georgetown-universitetets institution för fattigdom och ojämlikhet har studerat skillnaderna mellan hur man ser på vita och svarta ungdomar. I deras enkätstudie från 2017, med över 300 svarande amerikaner, framkommer en föreställning om att svarta flickor är mindre skyddsvärda och mindre oskuldsfulla än vita flickor i samma ålder. Forskarna kallar det ”adultification” – och i en artikel i Washington Post kopplar man samman detta med varför kvinnorna som anklagade R Kelly ofta inte blivit trodda. – Det vår forskning indikerar är att svarta flickor möter större skepticism från människor som har makt över deras liv, än andra offer för sexuellt våld, säger Rebecca Epstein, chef för institutionen till Washington Post. Kenyette Tisha Barnes tror att ytterligare en anledning kan vara att de som säger sig ha utsatts inte är relaterbara för stora delar av befolkningen. – Vi ser dem som karikatyrer, och vi gör massa antaganden om deras uppförande. I mångas ögon är de inga bra vittnen, men i slutändan är de bara flickor. Tyvärr ser vi svarta flickor som kognitivt, känslomässigt och sexuellt mer brådmogna än sina vita jämnåriga även om det inte finns några skillnader i deras utveckling – det är kulturellt betingat. Och därför ses de inte som lika skyddsvärda, säger hon. Chance the Rapper, som också bett om ursäkt för sitt samarbete med R Kelly, säger i dokumentärserien att han tidigare såg R Kelly som ett ”offer” för anklagelserna mot honom. – Kanske brydde jag mig inte för att jag inte värdesatte historierna från de som anklagade honom eftersom de var svarta kvinnor. Han fortsätter: – Jag gjorde ett misstag och är glad att kvinnorna nu får en röst, och jag kan växa och förstå hur jag borde positionera mig och hur jag borde ha positionerat mig när jag fick möjligheten. Jim DeRogatis, journalisten som granskat R Kelly, menar att det finns många orsaker till att övergreppen kunnat fortsätta. – Rättssystemet har misslyckats. Jag tycker att journalistiken misslyckats, jag tycker att underhållningsindustrin misslyckats, och jag tycker fansen misslyckats om de vet om denna påstådda behandling av kvinnor, säger han till Vox. Han har tidigare också sagt att en anledning till att R Kelly har kommit lindrigt undan är just på grund av vilka han utsatte. – Han (påstås) ha gått på svarta flickor från innerstaden. Den vita världen, med några undantag, har skitit i det, sade han till magasinet Vulture 2015. Kenyette Tisha Barnes tror att #metoo-rörelsen inte uppmärksammade R Kelly i så hög grad under hösten 2017 delvis för att han setts som en förebild bland afroamerikaner. – Han är en ikon bland svarta och bilden av en svart man som det gått bra för. Han passar inte in i mallen av de som begår övergrepp inom #metoo, säger hon. Samma sak säger kulturkritikern Jamilah Lemieux i ”Vi överlevde R. Kelly”. Hon menar att det finns en tendens att se anklagelser mot kända svarta män som en del av en rasistisk konspiration. – När någon som R Kelly hamnar i knipa finns det en första instinkt att skydda honom från systemet. Att skydda Kelly och hans möjlighet att göra musik och underhålla sina fans betydde mer än vad han gjorde mot unga svarta flickor privat. Men diskussionen om huruvida man kan lyssna på R Kelly trots anklagelserna har dock funnits bland musikkritiker. Efter att Spotify tog bort hans låtar från sina spellistor 2017 skrev DN:s Greta Thurfjell om hur hon tänkte kring att lyssna på hans musik: ”Som vanligt tvingas man tänka tanken om att skilja på verk och person. Och som vanligt kommer man fram till att det förvisso går, och måste få gå – men att det helt enkelt inte är särskilt roligt att höra ’Ignition (Remix)’ längre, ” skrev hon. I en artikel i Vulture 2015 ställer sig reportern frågan om det är ”okej att lyssna på R Kelly” och intervjuar flera fans och artisten själv. R Kelly har hela tiden nekat till alla anklagelser och han har inte dömts för något sexbrott. I en intervju med GQ 2016 menade han att de som anklagat honom för sexuella övergrepp bara försökte utnyttja honom. Reportern frågar om alla som anklagat honom ljuger och R Kelly svarar: – Ja, alla. Och det var inte många. Det var inte som att det var tonvis med människor. Men de människorna ljög helt klart. Absolut. Flera medlemmar i hans team har också kallat vittnesmålen som framkommit i dokumentärserien för lögner. R Kellys advokat Steve Greenberg sade i en intervju med AP i januari att anklagelserna var falska. – Anklagelserna är inte sanna eftersom han aldrig medvetet hade sex med någon minderårig kvinna, han tvingade aldrig någon att göra något, han höll aldrig någon fången och han utnyttjade aldrig någon, säger Steve Greenberg. Att dokumentärserien har skapat ett nytt momentum för kritiken mot R Kelly är många överens om. ”Det enda som är säkert just nu är att ’Vi överlevde R Kelly’ har hällt bensin på en decennier gammal eld, som fått fyr på nya anklagelser, möjliga brottsmål och ett stort raseri, allt under en vecka,” skriver Vulture. Flera pr-experter säger till tidskriften att detta mycket väl skulle kunna vara slutet på R Kellys karriär. Och Kenyette Tisha Barnes, grundaren till ”MuteRKelly” tror att det blir svårt för honom att komma tillbaka. – Han har varit i medierna i decennier och lyckats hålla kvar sin karriär. Han har aldrig i sitt liv upplevt en sådan här pr-smäll, och jag tror inte han kommer att återhämta sig. I dag har R Kellys konserter blivit synonyma med protester. Och jag tror inte att han kan blomstra i en sådan miljö säger hon. Hon säger att det faktum att anklagelserna nu fått ny uppmärksamhet gör att det känns som att hennes arbete haft betydelse. – Jag är överväldigad, och försiktigt positiv efter att underhållare som tidigare stöttat R Kelly nu har ändrat sig. Dream Hampton, producenten bakom ”Vi överlevde R Kelly” säger till The New Yorker att hon hoppas att de flickor och kvinnor som vittnat om övergrepp får rättvisa. – De får definiera hur den rättvisan ser ut. De kommer aldrig få tillbaka det de förlorade under de här viktiga åren av deras liv, säger hon. Dokumentären "Vi överlevde R Kelly" finns att se på SVT Play.


Greta Thurfjell: Kanske öppnar ”Sex education” för porr på Netflix?

Summary: I den underbara tv-serien ”Sex education” startar två unga en sexklinik för sina skolkamrater. Sexscenerna känns helt autentiska. Vilket kanske talar för att Netflix skulle kunna bana väg för nya och reglerade porrproduktioner?

Det finns en underbar ny tv-serie in town och den heter ”Sex education”. Jag vet att det bara är några år sedan ”Glee” tog slut, men var snälla och föreställ er ett ”Glee” för tvåtusen-nästan-tjugotalet, som utspelar sig i en sorts amerikaniserad version av Wales (och inte innehåller fullt lika många smäktande, överproducerade sångnummer). I Netflix första stora tv-premiär i år startar den lite bortkomna, bokstavligen oskuldsfulla Otis och den Virginia Woolf-läsande, slutshameade, rosahåriga Maeve en sex-och-samlevnadsklinik för sina high school-kamrater – Maeve för att hon behöver pengarna, Otis för att hans mamma (Gillian Anderson!) råkar vara sexterapeut och för att han inte vågar säga nej till Maeve. De ger råd – låt vara med varierande framgång – åt en mobbande alfahane som överdoserat viagra, åt ett lesbiskt par som misslyckas med varenda ställning de testar, åt en tjej som inte vet vad hon ska säga när hennes nya kille frågar vad hon gillar i sängen. Läs mer: Här är vårens alla tv-serier Eftersom Netflix är Netflix innehåller ”Sex education” en och annan explicit sexscen. Det har skrivits en del om sexscenerna i brittiska tidningar, eftersom de är inspelade med en så kallad ”intimitetskoordinator” på plats – en yrkesroll som populariserades efter att otaliga skådespelare under metoorörelsen talade ut om sexuella trakasserier, utsatta situationer och otrygga arbetsförhållanden på film- och tv-inspelningar. Intimitetskoordinatorns jobb är att se till att alla inblandade på förhand känner till vad som ska hända i en scen och att ingen känner sig tvingad att gå över sina egna eller någon annans gränser. Den tillhandahåller hudfärgade underkläder och kuddar för att i största möjliga mån skilja skådespelarnas kroppar åt och avbryter raskt en scen om någon skulle, säg, råka få stånd. Det märks faktiskt i tv-serien i fråga. Främst därför att de minutiöst koreograferade sexscenerna paradoxalt nog känns helt autentiska, som om skådespelarna kan slappna av inuti regelverket och just därför på ett trovärdigt sätt ägna sig åt skådespeleri. En knapp månad innan ”Sex education” hade premiär beslutade bloggplattformen Tumblr att förbjuda porr. Eller, förlåt, jag menar ”vuxet innehåll, inklusive explicit sexuellt innehåll och nakenhet (med vissa undantag)”, som de själva uttryckte saken. I Sverige gick detta nästintill obemärkt förbi eftersom Tumblr – för några år sedan en sorts fristad för marginaliserade unga, inte helt olika karaktärerna i ni-vet-vilken-tv-serie – inte längre är särskilt trendigt, men i USA väckte det en hel del uppmärksamhet. Tumblr själva lanserade nyheten som en del av ”ett bättre, mer positivt Tumblr”. Det var inte det enda ställe på internet där det gick att hitta nästan vilken obskyr sorts porr som helst, men kanske var det det mest inkluderande – i själva formen fanns en sorts gemenskap inbyggd, eftersom Tumblr bygger på återanvänt och vidareskickat material. Mycket var hemgjort, tecknat, indieproducerat. Men nu när Tumblr kastat in handduken slår det mig att Netflix kanske, efter succén med ”Sex education”, skulle kunna ge sig in i porrbranschen. För det första skulle deras intimitetskoordinatorer – och ett visst mått av renommé och ekonomiska muskler – kunna bana väg för en mer reglerad porrfilmsproduktion än den som de stora gratissajterna främjar. Och tänk bara på alla porrfilmsparodier de, eftersom de redan äger rättigheterna, skulle kunna iscensätta! Med titlar som ”Unbreakable Kimmy Schmidt”, ”The punisher” och ”Bird box” behöver de inte ens komma på nya namn. Dessutom har de ju redan ett så i sammanhanget praktiskt x i sitt företagsnamn. Läs fler texter av Greta Thurfjell, till exempel om den befriande lesbiskheten i ”The favourite”.


Konsertrecension: Lil Mosey bottnar inte i sin partydekadens

Summary: Sjuttonårige Lil Mosey följer trenden i dagens kommersiella hiphop: melodiös rap, klyschiga texter, playback och uppmaningar till publiken om att röja. Men när publiken gör det blir han sur.

Rapparen Lil Mosey har nyss fyllt sjutton och är i allra högsta grad ett barn av sin tid. Han mumlar som Lil Yachty (textraden ”wanna ride around with my clique, baby?” uttalas ”wa wa wa wa wa wa click bay”), han använder samma adlibs som Migos och hans melodier doftar starkt av Post Malone. Det är just melodierna som är i fokus i Lil Moseys rap – texterna är bara en serie textrader som passar in i det rytmiska flödet. Det påminner om hur ABBA skrev sina låtar: Benny Anderssons ståtliga melodier kom först, sedan hällde Björn Ulvaeus i kärlekslyrik som passade tonerna. Kommersiell amerikansk hiphop i dag förhåller sig nämligen till textmässiga klichéer på samma sätt som kommersiella poplåtar gjorde runt 1960. Skillnaden är ämnet för texterna: då var det romantisk kärlek som gällde, nu är det materialistisk rikedom, att göra en klassresa uppåt, att undvika kärleksrelationer som riskerar att bli besvärliga samt att identifiera vänner och fiender. Men principen är densamma nu som då: det är soundet och melodierna som gör att en låt sticker ut, texten är sekundär. Lil Moseys ”Burberry headband”, från debutalbumet ”Northsbest” som släpptes i höstas, använder till och med samma legendariska ackordföljd som hördes i majoriteten av alla hitsinglar i slutet av 1950-talet. Hans beats, oftast producerade av Royce David, består endast av tydliga ackord och snärtiga rytmer – några melodislingor behövs inte, för Lil Moseys rap är tillräckligt melodiös i sig. Likt många andra unga amerikanska rappare kör Lil Mosey playback hela konserten. Han håller i en mikrofon och mimar till sina egna låtar som om han spelade in en musikvideo. Det han använder sin röst till är att uppmana publiken – som är mycket ung, åldersgränsen för konserten är tretton år och medelåldern är inte mycket över – att göra moshpits, dansa loss och balla ur. För säkerhets skull spelar han några stökiga XXXTentacion-hits för att skapa rätt stämning. Men Lil Mosey bottnar inte i dekadensen. När folk väl röjer loss och en mugg med öl flyger i luften skvätter lite öl på artisten uppe på scenen, vilket gör honom mycket förnärmad. Han hotar med att avsluta konserten om det händer igen. En biffig vakt får sitta bredvid scenen i nästföljande låt så att ingen ska våga något fuffens. Lil Mosey framstår som en brat som vill ha fest men inte är så avslappnad som han vill ge intryck av. Som liveartist är han långt ifrån lika mysig som på skiva. Läs fler musikrecensioner av Nicholas Ringskog Ferrada-Noli, till exempel om hur grimestjärnan Skepta har blivit mainstream igen.


Fredrik Strage: Jag var inte lika övertygad om Michael Jacksons godhet som många fans

Summary: Filmen ”Leaving Neverland” har fått skandalerna runt Michael Jackson att flamma upp på nytt. Fredrik Strage minns rättegången i Kalifornien 2005 när Jackson frikändes för sexuella övergrepp mot barn.

I min bokhylla står en gummianka. När jag tittar på den ekar en röst genom huvudet: ”No duck butter! No duck butter!” Anksmör är vad Michael Jackson påstods ha kallat sperma enligt åtalet mot honom för sexuella övergrepp 2005. Jag fick ankan av Diane Hansen, författare till boken ”Those are my private parts” som lär barn att stoppa tafsande vuxna. Vi träffades utanför domstolen i Santa Maria i Kalifornien. Hon var där för att informera om sexbrott och dela ut ankor som hon förvarade i en röd kärra. Jag var där för att skriva om fansen som försvarade Michael Jackson. Några av dem sparkade på Dianes ankvagn när hon ropade ”no duck butter”. Bland beundrarna fanns många som inte bara betraktade The King of Pop som ett moraliskt föredöme, utan som en reinkarnerad Kristus. Jag var inte lika övertygad om Jacksons godhet. Men efter att ha sett dokumentären ”Living with Michael Jackson” tänkte jag ändå att han var Peter Pan snarare än pedofil. Utanför domstolen var det lätt att dras med av fansens entusiasm. De sjöng ”You are not alone”, balladen som R Kelly skrivit åt Michael Jackson. De viftade med skyltar som sa ”Smooth but not a criminal” och ”Saviour of the world's lost children”. De jublade när Michael Jackson anlände och gjorde V-tecken mot oss. ”Han liknar Oscar Wilde”, tänkte jag när jag såg hans långa svarta hår och guldbroderade sammetskostym. Jag kunde inte släppa tanken på att rättegången kanske var lika fördomsfull som när 1800-talsförfattaren dömdes till fängelse för homosexualitet. Juryn friade Michael Jackson. Och efter hans död 2009 föll pedofilanklagelserna i glömska medan hans popularitet ökade (under tiotalet har Jackson toppat Forbes lista över de mest framgångsrika avlidna artisterna). Filmen ”Leaving Neverland” har fått skandalen att flamma upp på nytt. 36-årige Wade Robson och 40-årige James Safechuck, som träffade Michael Jackson när de var åtta respektive fem år gamla, berättar hur de blev sexuellt utnyttjade av sin idol vid hundratals tillfällen. Enligt dokumentären var Neverland utrustat med hemliga sovrum så att Michael Jackson kunde ta en snabbis när han ville. Genom att vinna föräldrarnas förtroende och sedan manövrera ut dem – samtidigt som han sa till pojkarna att de absolut inte fick skvallra – kunde han, enligt filmen, förgripa sig på barn efter barn efter barn. När de nådde puberteten tröttade Michael Jackson och bytte bästis. Jacksons familj kallar ”Leaving Neverland” en ”offentlig lynchning”. Och Jacksons supportrar påpekar att både Wade Robson och James Safechuck vittnade i rättegången 2005 och sa att Michael aldrig utsatt dem för något olämpligt (Safechuck sa samma sak till polisen redan 1993, strax innan den 12-årige Jordy Chandlers föräldrar drog tillbaka sin stämning i utbyte mot 25 miljoner dollar). Filmen hävdar att Robson och Safechuck blev så traumatiserade, att de inte kunde erkänna för sig själva att de blivit utnyttjade förrän de fått psykiska besvär som vuxna – och själva blivit föräldrar. Oavsett om duon lyckas stämma familjen Jackson lär den nya filmen påverka bilden av världens genom tiderna största popstjärna. Kommer han att rensas bort från Spotifys spellistor likt R Kelly? Blir #MuteMichael en lika populär hashtag som #MuteRKelly? Eller kan vi fortsätta uppskatta hans fulländade musik, ungefär som när vi lyssnar på antisemiten Richard Wagner eller mördaren Phil Spector? Det blir nog lättare för oss som bara betraktat Michael Jackson som en underhållare – inte som världens frälsare.  Här kan du läsa fler krönikor av Fredrik Strage, bland annat om hur han har väntat på år 2019 ända sedan han såg ”Brade runner”.


Brittisk dramadrottning besatt av att skriva för kvinnor

Summary: Göteborg. Efter de populära polisserierna ”Happy valley” och ”Scott & Bailey” är hon aktuell med det lesbiska kostymdramat ”Gentleman Jack” på HBO. Sally Wainwright förklarar varför hon är uppfylld av att skriva för kvinnor.

– Jag har alltid velat skriva komplexa roller för kvinnor, ända sedan jag såg serien ”Rock follies” på sjuttiotalet. Det var en uppenbarelse. Det var första gången jag såg kvinnor som fick svära och bete sig dåligt, berättar den brittiska dramadrottningen Sally Wainwright på blixtvisit i Göteborg för att inspirera den nordiska tv-världen under filmfestivalens branschdagar. Med polisserier som ”Scott & Bailey” och ”Happy valley” har hon skapat realistiska småstadsdramer från norra England med kvinnor i centrum. Även Wainwrights lite mer lättsamma relationsdrama ”Vår stora kärlek”, som liksom de övriga sänts av SVT, har fått mycket publik uppskattning för sin vardagsnära skildring av kärlek på livets höst. – Jag vill i första hand underhålla publiken, men för att göra det måste folk verkligen köpa det man skriver. Man måste få historierna att kännas verkliga och autentiska, det är helt avgörande säger Wainwright. Inspirationen till ”Vår stora kärlek”, som handlar om kärlek på livets höst, hittade hon på hemmaplan. – När min mamma blev änka i sjuttioårsåldern och flyttade hem till mig och min man så råkade hon träffa en gammal ungdomsvän och blev blixtkär, så den serien är lite terapeutisk, skrattar hon. Hennes polisserier har också en personlig koppling. Både ”Scott & Bailey” och ”Happy valley” utgår i stor utsträckning från två olika kvinnliga polisveteraner, Lisa och Diane, som hon lärt känna och är inspirerade av fall som de bägge kvinnorna jobbat med under åren. – Jag har fått en del kritik för våldet mot kvinnor i ”Happy valley” – och det var ganska jobbigt att skriva också – men till exempel när Catherine i ”Happy Valley” blir misshandlad av den kidnappare hon försöker gripa i första säsongen, så är det faktiskt direkt hämtat ur verkligheten. Lisa har blivit precis så illa skadad själv i jobbet, flera gånger. Wainwright berättar dock stolt att hon också fått mycket beröm för att båda serierna skildrar polisarbete på ett autentiskt sätt, men också bland annat för att huvudpersonen i ”Happy valley” är en vanlig patrullerande landsortskonstapel i uniform och den handlar inte – som ofta annars – om högt rankade polisinspektörer i kostymer. – Det har varit viktigt för mig att inte glorifiera något. Jag har lärt mig mycket själv om polisarbetet på kuppen att jag har svårt att se de flesta deckare i dag. Jag ser bara en massa byråkratiska fel och andra missar. Det finns till exempel inga vackra kvinnolik, som man ofta ser i tv-serier, i verkligheten ser alla mordoffer helt fruktansvärda ut. Trots att en stor del av oss i tv-publiken väntar ivrigt på en tredje säsong av ”Happy valley” har Sally Wainwright tagit en välbehövlig polispaus och passat på att skriva ett rivigt kostymdrama om en lesbisk pionjär som var verksam i början av 1800-talet i Wainwrights hemtrakter i West Yorkshire. Suranne Jones, som spelar en ena delen av duon i ”Scott & Bailey”, gör även huvudrollen som Anne Lister i den nya serien med titeln ”Gentleman Jack”, som får premiär på HBO senare i vår. Wainwright föll som en fura för Anne Lister när hon läste hennes omfattande dagböcker, som delvis är skrivna i koder och som krävde ett ganska avancerat detektivarbete: – Hon är en fantastiskt komplex karaktär; en äventyrare, resenär, filantrop, entreprenör och dessutom en otrolig idrottskvinna. Hon var navet i dåtidens hemliga queerliv, när det knappt fanns något språk för kvinnors kärlek till varandra. Hon gifte sig till och med, förstås det i hemlighet, med en kvinna. Den typen av mod är väldigt inspirerande, säger hon. – Den stora utmaningen för mig att skifta från samtid till dåtid var att få manuset att kännas levande. Det finns en särskild ”kostymdramastil” i brittisk tv, på BBC, som är väldigt stel och arkaisk, och jag ville desperat undvika att fastna i den fällan.  Sally Wainwright Brittisk manusförfattare och regissör, född 1963 i Yorkshire i England. Hon lärde sig skriva manus på 90-talet när hon jobbade med den brittiska radions långkörare ”The Archers” liksom evighetssåpan ”Coronation Street”. Skrev sin första serie ”At home with the Braithwaites” som bygger på hennes eget familjeliv 2002. Mest känd för de Bafta-prisade serierna ”Happy Valley” och ”Vår stora kärlek” (”Last tango in Halifax”) liksom ”Scott & Bailey”. Senare i vår kommer den kostymklädda ”Gentleman Jack” på HBO Nordic.


”Cold case Hammarskjölds” skapare till motattack mot New York Times

Summary: ”Cold case Hammarskjöld” har svensk premiär på Göteborgs filmfestival på fredagen. Dokumentärfilmen har redan skapat stora rubriker och fått utstå kritik. Nu går filmens upphovsmän till motattack mot en artikel i New York Times. – Klart under den standard för respektabel journalistik som man kan förvänta sig av New York Times, skriver filmteamet i ett uttalande.

Den internationella storsatsningen ”Cold case Hammarskjöld”, som varit under produktion i sex år, är ett försök att lösa gåtan kring flygkraschen 1961 där FN:s förre generalsekreterare Dag Hammarskjöld omkom. Men när filmen hade premiär på filmfestivalen Sundance i USA natten till söndag svensk tid stod det klart att den också förmedlar ett annat och mycket kontroversiellt budskap. Dokument som filmarna kommit över och vittnen som för första gången berättar väcker starka misstankar om att den underjordiska paramilitära organisationen South African institute for maritime research (SAIMR) avsiktligt försökte sprida hiv-smitta bland svarta i flera länder i södra Afrika på 90-talet. Anklagelsen bekräftas av den tidigare SAIMR-medlemmen Alexander Jones och av familjen till en ung marinbiolog som mördades 1990, när hon enligt sin bror ville lämna organisationen efter att ha insett vad som pågick. Filmen hänvisar även till dokument kring avancerad hiv-forskning, som påstås vara skrivna av SAIMR:s ledare Keith Maxwell. Flera stora mediehus, däribland New York Times, fick tillgång till filmens omfattande research redan i december i fjol. Filmarna uppmanade andra journalister att gå vidare. New York Times tackade nej och publicerade i stället i söndags en svidande kritik av filmen och dess regissör, dansken Mads Brügger. Artikeln, som är skriven av Matt Apuzzo, två gånger belönad med Pulitzerpriset för sin undersökande journalistik, hävdar bland annat att filmens huvudkälla inte är trovärdig. Filmteamet har reagerat starkt på artikeln. – Vi är överens med New York Times om att det funnits en intention att använda aids som ett biologiskt vapen i södra Afrika. Vi har vänt oss till dem för att få hjälp att utreda detta vidare, men i stället har de valt att skjuta mot budbäraren, vilket vi inte tycker är ett journalistiskt riktigt val, säger filmens producent, journalisten Andreas Rocksén. Han anser att det går att sätta stor tilltro till huvudkällan. – Hans utsagor har granskats noggrant av våra advokater. Journalister från bland annat The Observer har träffat honom för att kunna göra egna bedömningar. Också New York Times har haft möjligheten att göra detta, men avstått. Att då avfärda honom på detta sätt är helt enkelt inte rätt, säger Rocksén. Filmteamet vänder sig också mot att tidningen använder en sju år gammal recension av Mads Brüggers kontroversiella film ”Ambassadören”, där han för att avslöja korruption i Centralafrikanska republiken låtsas vara diplomat och affärsman. Man menar att beskrivningen får honom att framstå som rasistisk och inte trovärdig. ”Det är klart under den standard för respektabel journalistik som man kan förvänta sig av New York Times”, skriver filmteamet i ett uttalande. Rocksén medger att man inte faktiskt kan bevisa att den avsiktliga hiv-spridningen ägde rum eller ännu mindre att den är orsak till att Sydafrika i dag har sju miljoner hiv-smittade, flest i världen. Filmarna har också varit medvetna om vilka reaktioner det kan få att påstå att en organisation med apartheidregimens goda minne försökte skapa massdöd bland svarta i Sydafrika. – Det är mycket starka anklagelser som måste utredas vidare. Nu får regeringar och polismyndigheter ta vid. Och vi hoppas förstås fortfarande att det finns goda journalister där ute, som kan ta fram mer information om både SAIMR och Keith Maxwell, säger Rocksén. Dagens Nyheter fick sent i processen också tillgång till materialet och publicerade artiklar baserade på nya uppgifter kring Hammarskjöldfallet. Flera ledande hiv-experter som tidningen tillfrågade ställde sig starkt avvisande till uppgifterna om hiv-spridning och till den avancerade teknik som beskrivs i dokumenten. Professor Jan Albert vid Karolinska institutet är en av dem som är skeptisk. – Det är väldigt lite som talar för att avsiktlig spridning av hiv på ett avgörande sätt bidragit till den snabba hiv-ökningen, men det är svårt att bevisa att det inte alls har skett, säger Albert. En talesperson för New York Times bekräftar för DN att tidningen fick tillgång till materialet i förväg och att när man frågade filmskaparna om avvikelser i Alexander Jones historia medgav de att de inte kunde bekräfta berättelsen eller att den plan som beskrevs var medicinskt genomförbar. – Samtidigt som vår artikel visar på skepsis hos medicinska experter avfärdar den inte påståendena. Tvärtom, det är ett viktigt ämne och ett vi skrev om för att delge våra läsare mer sammanhang och perspektiv, säger talesmannen.


Johan Croneman: Missa inte filmen om mannen som lät åtala de nazistiska massmördarna

Summary: I dokumentären ”Ondskans åklagare” (SVT) berättar juristen Benjamin Ferencz om hur han som ung åtalade nazistiska massmördare i Nürnberg 1947. Det var mest en slump att just de 22 män som Ferencz lät åtala stod bakom skranket. Många andra slapp undan.

I slutet av förra året påminde jag om fransmannen Michaël Prazans obekväma dokumentärserie på Netflix (från 2009), ”Einsatzgruppen: The nazi death squads”. Det finns inte många liknande dokumentationer, och när det gäller einsatzgruppernas mördande under det tyska fälttåget mot Sovjetunionen med början i juni 1941, är det den enda med samma knivskarpa skärpa och noggrannhet. Även den som tror sig veta det mesta om Förintelsen kommer drabbas svårt – inte så få känner sig till och med ”mätta” på information, eller över huvud taget allt grottande i andra världskriget fasor. Prazan riktar sig också direkt till er. I söndags visade SVT en sevärd dokumentär (”Ondskans åklagare”) om mannen som kom att åtala ett litet antal av de ansvariga för just de tyska einsatzgrupperna. Benjamin Ferencz var bara 27 år när han 1947 klev upp på en trave böcker (han var mycket kort i växten) för att nå upp till åklagarpulpeten i Nürnberg och höll sitt numera klassiska inledningsanförande. Ben Ferencz var en av de första som använde beteckningen ”brott mot mänskligheten”. 22 åtalade stod bakom skranket för en av hela andra världskrigets mest fasansfulla verksamheter – 22 av 3 000 som deltog i tysk uniform. Fjorton dömdes till döden, två hängdes så småningom, de andra fick sina dödsdomar omvandlade till fängelsestraff. 1958, elva år senare, var de alla ute i det fria Västtyskland igen. Man blir illamående vid blotta tanken. Dokumentären om Ben Ferencz märkliga väg till Nürnberg är en otrolig historia, och hela Ferecz livsgärning vore utan tvekan värd Nobels fredspris. Han lever förresten, snart 99 år gammal – ge honom priset på hans hundraårsdag. Och det var mer en slump att dessa bestialiska massmördare över huvud taget kom att åtalas. I Berlin sprang Ferencz mer eller mindre rakt in i ett arkiv som avslöjade allt. Han behövde inte ens några ögonvittnen, tyskarnas dokumentation var petnoga, allt hade rapporterats till Berlin. Exakta siffror på antalet utrensade judar, romer, ryssar, partisaner. Man sköt alla! Släpade ut dem i skogen, klädde av dem, sköt dem, slängde dem i massgravar. Einsatzgrupperna mördade på detta sätt två miljoner människor. Dr Rasch, befälhavare för Einsatzgruppe C, hade dubbla akademiska titlar, över huvud taget hade man som ansvariga för einsatzgrupperna tillsatt välutbildade akademiker – intellektuella nazister skulle ha lättare för att förklara nödvändigheten i de utrensningar man gjorde, ha bra argument till sina underlydande: Inte minst till dem som skulle ligga bakom en kulspruta några timmar i taget och på rätt kort avstånd meja ner tusentals kvinnor, barn, gamla. En slitig dag på jobbet. De tyska soldaterna tvingades inte, man slapp om man mentalt inte klarade trycket. Det fanns andra. De fick lite bättre betalt, de fick fler permissioner, de fick amfetaminpreparat, de fick extra ransoner med alkohol. Och politisk skolning givetvis, de fick lära sig varför mördandet var högst motiverat ur det tyska rikets synvinkel. Om allt detta kan man läsa i historikern Christopher Brownings studie ”Helt vanliga män” som just kommit i svensk nyutgåva (Norstedts). Massmördare som till exempel den iskalle Otto Ohlendorf förklarade sig självklart oskyldig. Benjamin Ferencz berättar i dokumentären varför han var noga med att plocka ut de mest ansvariga, men också de mest välutbildade befälen. Om Dr Rasch säger Ferencz: ”Han dödade 33.771 judar på två dagar. Den 29:e och 30 september 1941.” Ett kort uppehåll i intervjun, är han på väg att börja gråta? Sedan säger han, och kluckar lite av skratt: ”I got the bastard!” Läs mer: De helt vanliga männen som blev massmördare Läs mer: De aktuella filmerna om nazismens brott Läs mer: Juristen från Nürnberg visar en väg vidare