Frank Sinatra: "Vegas"

Summary: Alla tiders Sinatra.. Det kryllar av höjdpunkter på boxen med liveinspelningar från Las Vegas från 1961 till 1987. Att höra Frank Sinatra live är lysande underhållning. Och ofta även direkt omskakande. Ett artisteri som hans finns inte i dag, skriver Martin Nyström.

Det är backstage på Caesars Palace i Las Vegas i maj 1978 och kameran följer Frank Sinatra före showen när han nojsar med några vänner, speglar sig, kysser en boxare, kramar om en livvakt och spiller bourbon på flygeln. När han väl står inför publiken tar det bara några minuter innan han fullkomligt kastar omkull den. I en furiös övergång från det svärtade raseriet i "Maybe this time" till den glupska njutningen i "Lady is a tramp". En sekvens där Sinatra framstår som mera vild och livsfarligt galen än vad jag tidigare sett och hört. Och där han visar vad han menade när han beskrev sig som överintensiv med en förmåga att ohindrad kasta sig mellan sorgsenhet och eufori. Ovannämnda scen utgör en av flera höjdpunkter på "Sinatra: Vegas", en box om fyra cd och en dvd med liveinspelningar från Las Vegas från 1961 till 1987. En stad där han showade under 44 år och som han kan sägas vara synonym med. Att höra Sinatra live från Las Vegas, från The Sands, Caesars Palace och Golden Nugget är lysande underhållning. Hur han ber publiken om syre, frågar varför de stirrar på honom, kommenterar ett vackert intro med "visst smakar det bra!" eller besvarar dem som skriker efter "My way" med ett "No. Your way". Men att höra Frank Sinatra är inte bara underhållande utan ofta direkt omskakande. Och effekten tycks bara bli starkare med tiden. Ett artisteri som hans finns inte i dag - och för varje gång man återkommer till honom är man allt mindre förberedd. Var han verkligen så förkrossande bra? Ja, det var han. Frank Sinatra tappade karriärmässigt fotfästet i början av 1950-talet, men kom tillbaka och sprängde gränserna för vad man kunde uttrycka inom den swingbaserade sångrepertoaren. Med en rytmisk exakthet, en vidunderlig klangbredd och med en unik fraseringskonst som gjorde att han kunde accelerera känslan i en låt och ta den bortom all vett och sans. Sinatra var aldrig musikaliskt lättköpt eller vulgär, blåste aldrig upp sig själv på musikens bekostnad utan ställde sig alltid mitt i den. Allt detta går att höra i liveinspelningarna på "Vegas". På den eleganta upptagningen från 1961 där han låter rent oövervinnerlig, på den betydligt intimare och något skrovligare från 1982 (jämför klassikern "Without a song" med hur han gör den 1961!) och på den brett ösiga showen från 1987. Men höjdpunkten är konserten från The Sands 1966. Aldrig har Sinatra gått mer direkt på rytmen, låtit mer vilt attackerande än när han svänger loss till Count Basies Orkester under Quincy Jones ledning. En närmast manisk rytmmaskin som driver Sinatra till lägen av fullkomlig hängivelse. Som bonus finns här också ett tal mot segregation från det tidiga 1960-talet där Sinatra rasar mot att hans svarta medmusiker nekats bo på samma hotell i Las Vegas som han själv. Han säger sig avsky fördomar och tillägger stolt att han framtvingade en ändring - för han var ju inte bara "The Voice" utan hade ju också "The biggest mouth in town". Lyssna vidare på: "From this moment on" på "A swingin affair" (1957) "River stay away from my door" på "All the way" (1961) "Memories of you" på "Point of no return" (1961) "Yesterdays" på "Sinatra and strings" (1962) "It gets lonely early", alla tiders Sinatrainspelning, på "September of my years" (1965).


Kamp mot porrmotstånd

Summary: Jag delar inte upp kvinnor i ”vi” och ”dom” . Tvärtom kritiserar jag ett samhälle som stigmatiserar de prostituerade, svarar författaren Petra Östergren. debatt

prostitution Tidigare artiklar: Kajsa Ekis Ekman 10/11 Utgångspunkten för min bok ”Porr, horor och feminister” är att förstå det svenska porr- och prostitutionsmotståndet. Genom egna studier av pornografi, mångåriga samtal med kvinnor som säljer sex och modern, internationell forskning visar jag att argumenten inte håller. I stället menar jag att det tre decennier långa motståndet styrs av kulturella tankemönster om sex. Det har också andra budskap och funktioner än vad som först ligger för handen. Som normativa (en viss sexualitet är bättre än annan), symboliska (trygghets- och identitetsskapande) och avledande (det är lättare att fokusera på porr och prostitution än mer närliggande och svårhanterliga problem). Utgångspunkten för boken är alltså inte, som Kajsa Ekis Ekman hävdar i DN 10/11, varför sexsäljares röster inte hörs. Jag anser inte heller att prostitution är ”sex som handlar om pengar” , ignorerar inte diskussioner om pengars betydelse och betraktar mig inte som kulturrelativist i Ekmans tappning. Inte heller delar jag upp kvinnor i ”vi och dom” . Tvärtom kritiserar jag ett samhälle som gör det – ett samhälle som lyckas stigmatisera en grupp kvinnor till den grad att inga protester hörs när dessa så uppenbart är undantagna rätten att bestämma över sina kroppar och sexualitet, utesluts från demokratiska politiska processer, inte omfattas av sociala skyddsnät eller arbetsrättslagstiftning och vars situation ytterligare försämrats av den policy som sägs finnas där för att hjälpa dem. Det finns dock en sak Ekman har rätt i. I boken lyfter jag fram sexsäljares röster och tillskriver dessa högt värde. Det är också här vår skiljelinje går. Hon jämställer kvinnor som säljer sex med slavar som försvarar sin situation och sina herrar och menar att det därför inte går att tillskriva dessa röster någon tillförlitlighet. Jag menar att det bland annat är genom sexsäljares egna analyser och erfarenheter som det går att förstå prostitutionen och prostitutionsmotståndet. Jag anser också att det i en maktanalys är fundamentalt att fråga sig vilka röster som hörs och vilka som tystas. Vad säger det att senast sexsäljare själva kom till tals på DN:s kultursidor var 1977 Och att det då uppstod ett makalöst rabalder I Ekmans resonemang finns en intressant paradox. Samtidigt som hon tillskriver sexsäljares röster låg tillförlitlighet ifrågasätter hon min rätt att skriva om prostitution (liksom bärigheten i mina argument). Detta genom att förutsätta att jag aldrig själv funderat på att sälja sex eller gjort det. Det finns ingen annan forskare eller skribent som ställs inför detta krav. Att sälja sex i studiesyfte stöter också på en rad etiska och metodologiska problem. Det finns inte heller något som antyder att detta grepp skulle föranleda ett ”sannare” resultat. Jag misstänker att om de kvinnor vars röster kommer till tals i min bok bekräftade prostitutionsmotståndarnas teser skulle invändningar som dessa aldrig resas. Ur detta perspektiv förstår jag också vantolkningarna och misstänkliggörandet av mitt arbete. I Sverige finns bara plats för en enda hållning och för att se till att hegemonin upprätthålls gäller det att på olika sätt kväsa opposition. Och då mycket står på spel, inte bara saker som social gemenskap och samhällspositioner, utan även symboliska kamper om trygghet för kvinnor (där prostitution felaktigt definieras som mäns våld mot kvinnor), är alla medel tillåtna. Prostitution är ett komplext fenomen som bär på många olika innebörder för parterna som är i den och för dem som betraktar den. I prostitutionen och annan handel med sexuella tjänster finns precis som Ekman skriver: ”Samtal, samlag, terapi, slagsmål, spela romantiska par, spela hora eller betala för att bara ta upp tid.” Här finns tvång och våld och här finns frivillighet. Här finns de som mår dåligt av den, de som mår bra av den och de som gör både och. När vi talar om prostitution och försöker hitta lösningar på de problem som finns däri måste hela denna komplexitet tas med. Eftersom vi klarar av att göra det när det gäller annan kommersiell verksamhet eller mångfasetterade fenomen som äktenskap, måste vi fråga oss varför vi inte kan göra det när det kommer till kommersiell sex. Vad är det i vår kultur som gör att sex, och särskilt sex som har låg status, inte analyseras, bedöms och hanteras på samma sätt som andra samhällsfenomen Vi måste också ställa oss frågan varför porr- och prostitutionsmotståndet är så kompakt och enhetligt just i Sverige. Vad det är som gör att feminister just i Sverige verkar vara så ovilliga och oförmögna att ta in olika perspektiv och åsikter, liksom att samarbeta och solidarisera sig med alla sexsäljare – oavsett deras hållning till sin verksamhet. Vi skulle också kunna diskutera hur man kan förstå prostitution och pornografiska bilder som något som kan vara både stärkande och kränkande för kvinnor. Men den diskussionen måste präglas av intellektuell anständighet och respekt. PETRA ÖSTERGREN Författare, forskare kulturdebatt@dn.se


Privatiseringsförslag i Uppsala oroar

Summary: Både biblioteken och stadsteatern i Uppsala kan komma att privatiseras om den styrande borgerliga majoriteten får som den vill. Skärp lagen! protesterar Författarförbundet.

I Uppsala tänker det nya borgerliga styret införa något som kallas "utmanarrätt", vilket innebär att många kommunala verksamheter ska kunna tas över av privata entreprenörer. Enligt kommunalrådet Gunnar Hedberg (m) kommer detta att gälla mindre bibliotek, troligen inte Uppsala stadsbibliotek. Är biblioteken i Uppsala ineffektiva? - Nej, allt är inte ineffektivt, men det handlar om att en verksamhet ska drivas på bästa sätt, och i många fall finns det inget självändamål med att kommunen ska syssla med verksamheten, säger kommunalrådet Karolina Hilding (fp). Att privatisera är ett sätt att förbättra vissa verksamheter, menar Karolina Hilding. Ser hon inga negativa konsekvenser? - Nej, men skulle man hitta negativa verkningar i ett privat anbud får man låta bli att anta det anbudet. Den politiska majoriteten kan tänka sig att privatisera all kultur som inte är "myndighetsutövning". Det betyder att till exempel Upsala stadsteater skulle kunna bli privat.Men chefen på Kulturkontoret i Uppsala, Ulla Hjorton, ser en rad problem. Biblioteken fördes över till kommunerna i mitten av 1900-talet för att man ville garantera neutralitet och opartiskhet. - Det måste fortsatt garanteras, biblioteken ska ju vara till för alla. Exempelvis ska boklån vara gratis. Det kan också vara krångligt att bryta ut smådelar ur ett stort biblioteksnät. Varje bibliotek inom en kommun har ett omfattande samarbete med de övriga. - Politikerna bortser lätt från att biblioteken med sin höga kompetens hänger ihop som svampars rotsystem där trådarna förmedlar kunskapen åt alla håll. Att knipsa av en av dessa rötter ställer till med komplikationer, säger Ulla Hjorton. Den politiska majoriteten i Uppsala har lagen på sin sida. Så länge inte alla kommunala bibliotek privatiseras går en sådan att förena med bibliotekslagen. Det finns kommuner som försökt det Uppsala nu vill införa. Åre försökte för snart 20 år sedan, men det fungerade inte. I samma veva lades anbud på fyra Stockholmsbibliotek - först när budgivaren ville inbegripa huvudbiblioteket på Sveavägen backade politikerna. I dag går privat drivna bibliotek i Sverige att räkna på ena handens fingrar. - Alla försök som gjorts har misslyckats, säger Jan Ristorp, ordförande i Sveriges författarförbunds biblioteksråd. Det finns ingen ekonomisk potential i en helt och hållet skattefinansierad verksamhet, som bara innebär kostnader. Risken är att ett bibliotek tar en helt annan väg än resten av kommunens bibliotek. Hur ska ett privat bibliotek få några intäkter? - Tanken är bisarr, ingen ska kunna göra ekonomisk vinst på ett bibliotek. Jan Ristorp hoppas att den policy för folk- och skolbibliotek som Författarförbundet utarbetat ska få privatiseringsivrarna att förstå att det är skillnad på vanligt köp och sälj och på biblioteksverksamhet. På fyra områden vill förbundet se lagändringar: Avgiftsfrihet för alla typer av litteratur - även e-böcker. Samverkan mellan alla bibliotek ska vara ett åliggande som går att följa upp. Inte bara gymnasier, även grundskolor, ska ha ett eget bibliotek. Saknas på var femte grundskola. Den nationella samverkan (inklusive forskningsbiblioteken) byggs ut och får en starkare ställning.


Konstrevolt från Ukraina

Summary: Ukrainas unga konstnärer förkastar gamla ideal, som en del av landets nya demokratirörelse. Jessica Kempe ser talande samtidskonst från Europas näst största land på nedläggningshotade Skulpturens hus. Utställning

”Testing station – Samtida konst från Ukraina” Skulpturens Hus, Stockholm Visas t o m 3/12 Med hjälp av motton, mobiler, musik och konst genomförde det ukrainska folket sin orange revolution. Vad hände sedan Hur gick det för den yngsta konstnärsgenerationen i Europas näst största land Med utställningen ”Testing station – samtida konst från Ukraina” på nedläggningshotade Skulpturens hus ger Aleksander Solovjov, curator på Kievs nyinrättade museum för samtida konst, ett långt svar med glesa verk. I en video står konstnärsgruppen R.E.P. (Revolutionary Experimental Art) på beachen och säljer ”Fast art” till köande badgäster. För en spottstyver kan man köpa sig en snabbgjord kubism, en liten minimalism, en tugga installation, en stor konceptualism eller en aktionskonstnär som man får vara själv. Syftet tycks dubbelt: att på samma gång demonstrera standardkonstens stereotyper som att slakta dem. ”Inga färdiga former för Ukrainas realiteter”, lyder en av R.E.P:s paroller. Andra sloganer är fri samtidskonst, alla är konstnärer, konstsocial cirkulation, grön asfalt, multikultur på schemat och samtida sport. Videofilmerna visar upptåg, torgmöten, propagandabussar och vajande plakat med Joseph Beuys och Andy Warhol på. Begripliga 70-talsgudar eftersom målet tycks vara att först rannsaka konstbyråkratins mått- och maktstrukturer – för att sedan göra nytt. Visst kan R.E.P. påminna om de hundra år äldre ryska futuristerna med den avgörande skillnaden att Majakovskij, Malevitj och Rodtjenko i profetiskt modernistisk yra stod beredda med klara utopier och färdiga språk – medan Ukrainas konstnärer är en del av den nya demokratirörelsens omförhandlingar och öppenhet. I Skulpturens hus mäktiga utställningshall, ”katedralen”, driver de ut det gamla genom att upplåta de socialrealistiska hjältemonumenten åt apor (Ilja Tjitjkan), måla fult, sy och snickra slarvigt, placera religionen i provisoriska tält (Zjanna Kadyrova) och låta människan uppgå i rök, auror och drömmar (Vladimir Sjtjerbak). Eller bara fredligt sätta ner foten med en jättestor, gullig skinnstöveltoffel i svart asfalt med ulliga gipsskarvar (Aleksander Semjonov). Vladimir Sjtjerbaks välgjorda ”Suitcases” spelar dock i en egen division. Så hårt proppade med kvinnliga kön att blygdläpparna tränger ut genom väskornas sidor kan hans blankborstade dokumentportföljer föreställa både könshandel, sexköp, sexualiteten som skuldlass och kvinnokönet som dyrbart smycke. Rapporten från Ukraina på Skulpturens hus omfattar även en fotografidel, som ingår i Xposeptember. Här visas sju fotografers verk. I multimediala ”In the army now” låter Jurij Novikov och Jevgenij Matvejev världens alla krigsbilder smälta ihop till en meningslös och utbytbar massa. Mot dokumentärbildens klassiskt svartvita verklighet står Vjatjeslav Tarnovetskijs ironiska jakt på prylar i den ukrainska flaggans blågula färger: plastpåsar, cyklar, hinkar och linnen. Tillsammans utgör utställningarna en talande delrapport från konstens Ukraina. När den borgerliga alliansen i Stockholms stad nu kräver Skulpturens hus på hela hyresbeloppet finns inga pengar kvar till verksamheten. Det är ett kulturhot. Sedan öppningen 1998 har Skulpturens hus anordnat 50 stora utställningar med en nytänkande blandning av etablerade skulptörer, konststudenter och den ickevästerländska konstens yngsta generationer. I februari 2007 planeras en manifestation med unga konstnärer från Turkiet, Armenien, Egypten och Iran. På temat demokrati, jämställdhet och kön ska hela ”katedralen” ljud- och bildsättas. Det vill vi se! Jessica Kempe konst@dn.se Läs mer om nedläggningshotet mot Skulpturens hus på Stockholmssidorna i första delen.


En finländsk retsticka

Summary: Jean Sibelius är Finlands störste tonsättare. Men hans musik retar många, den är inte nog förklarlig. Nu har Sibelius dagböcker givits ut. Martin Nyström har läst dem och försvarar det oförklarliga.

Vi hade analyserat Bach, Beethoven och Brahms på musikvetenskapen i Göteborg. Nu var det dags för Nordens störste tonsättare Jean Sibelius och den första satsen i hans fjärde symfoni från 1911. Men i stället för att börja dissekera den sa vår lärare att den här formuppbyggnaden rår han inte på: ”Den här musiken är som naturen. En skapelseakt bortom det analyserbara.” I stället tog han fram det finska verseposet Kalevala, och läste högt, sida upp och sida ned, tills föreläsningen var slut. Sedan lämnade han oss leende, medan vi förvånade stirrade ned i våra blanka anteckningsblock. Kanske skulle han kunna ha nöjt sig med att bara ”öppna ett fönster”? Ett uttryck som Sibelius själv använt för att förklara var hans musik kom ifrån. Jag har ofta tänkt på denna pedagogiska provokation när jag hör Sibelius. Och känt behovet av att försvara det ”oförklarbara” hos honom. Eller rättare sagt det som skiljer honom från den dominerande tysk-österrikiska musiktraditionen. Till skillnad från den kan det i Sibelius musik ske dramatiska förändringar utan att de föregåtts av någon tydlig konflikt. Laddningar kan uppstå av sig själva. Och förvandlingar kan ske utan att man riktigt fattar hur eller varför. Sibelius musik är på detta vis vidunderlig i sitt kraftspel men kan också skrämma slag med sin skapelseförmåga, sin allsmäktighet. Att hänvisa till Kalevala-eposet med sina mytiska berättelser och suggestiva musikalitet för att förstå mer av Sibelius musik är ganska givet. Sibelius var djupt inspirerad och tonsatte flera av eposets ämnen och bilder. I Kalevala finner man också samma närvaro av en verklighet i oavbruten förvandling. Och inte minst – myten om den faderlöse ynglingen och hjälten som slår ihjäl sin fostrare och gör sig själv till alltings lag. Som har en vag parallell till den faderlöse Sibelius eget öde. Sibelius ställning kan i dag tyckas oomtvistlig. Han är en av de mest spelade och hyllade. Men hans musik har också retat gallfeber på betydande kontinentala modernister och kritiker (Theodor Adorno och René Leibowitz bland andra) som kallat den för ”den sämsta i världen”, ”klottrig” och ”farlig”. Just för dess magiska aspekt – att den inte synliggör sina motsättningar och konflikter. Sibelius ses som en illusionist snarare än en komponist. Som någon som vägrar ta strid med verkligheten – utan som Moses (innan Gud förbjöd honom) bara slår lite med sin magistav – och får verkligheten dit han vill. Detta är en kritik som påminner om den berömde konstvetaren och essäisten John Bergers raseri mot Picasso, som i en av sina böcker anklagar honom för att vara ett ”lekande barn”, utan verklighetssinne och fångad i sin egen kreativitet. Ja, Sibelius har en del gemensamt med Picasso. Båda dras till det metamorfosiska (att låta motivens förvandling styra formen) och är präglade av att redan från barnsben ha upplevt verkligheten som formbar utifrån den egna fantasin. Om Picasso sägs det att han kunde måla innan han kunde tala. Om Sibelius att allt som kom i hans väg blev teater och fantasier. Läxböcker läste han som vore det romaner. Och att han hade en intensitet som kunde erinra om ett djurs. Som ett djur, en jonglör eller magiker. Talande är att år 1925 – ett par år innan Sibelius sensationellt helt tystnade som tonsättare – skrev han musik till Shakespeares ”Stormen”. En pjäs där den allsmäktige trollkarlen Prospero mot slutet av dramat skräms av sin egen maktfullkomlighet och bryter sin trollstav. I Sibelius dagböcker – som omspänner åren 1909–1944 och som i år givits ut av professor Fabian Dahlström – liknar Sibelius sig på flera ställen vid en björn som sover. Oroligt väntande på vad som skall hända när den vaknar. Anteckningarna är knappa, stundtals gåtfulla eller obegripliga. Några nya nycklar till vad som ligger bakom den ”oförklarbara” fjärde symfonin, som Sibelius arbetar med i dagböckernas inledning, eller något annat av hans större verk, får man inte heller. Estetiken framskymtar när han med en kort fras uppmanar till att undvika ”trasighet” till förmån för ”det flytande hela”. Eller när han uttrycker sin attraktion till att vara symfoniker med att kalla sig ”orkesterns älskare”. Men mest består dagboksanteckningarna av fragmentariska utrop där han åkallar sitt bristande eller fullkomliga geni, svär över sitt yrke (”Fy fan!”) eller kallar sig för nya namn och hötter åt sin härkomst – som vore han inbegripen i ett oavbrutet cirklande rollspel med sig själv. Däremot bekräftar dagböckerna bilden av en konstnär som varje dag väntar på ”rätt månsken”, som under stark ångest och förtvivlan växlar mellan känslan av att vara helt övergiven av eller mystiskt hemsökt av sin egen kreativitet. Han ser en älg gå över sin backe tre gånger, drömmer hela dagarna och kan inte arbeta. ”Hvartill dessa döda stunder utan lif och under?” utbrister han. För att dagen därpå skriva ”Haft känslan av att vara ett geni” och jubla ”Härliga Ego!” då arbetet tagit ny fart och något nytt musikaliskt lekt honom i hågen. Som läsare kan man ana den våldsamma dynamiken i dessa växlingar. Inför Sibelius musik är det klokt att både ge sig hän och låta frågorna hopa sig. Att låta sig skrämmas och förundras och att reflektera vidare. Sista dagboksanteckningen handlar typiskt nog om Kalevala. Och slutar mitt i en mening. Som hade Sibelius plötsligt fått syn på något ute och rest sig för att öppna ett fönster. Att lyssna på honom är att följa honom dit ut. MARTIN NYSTRÖM martin.nystrom@dn.se ”Jean Sibelius. Dagbok 1909–1944” Red. Fabian Dahlström Atlantis


Tsarens hjälte

Summary: I Sovjetunionen hyllades Alexandr Pusjkin inte bara som nationalskald, utan också som strålande frihetssymbol. Men han var aldrig en förföljd motståndare till överheten - utan snarast en rätt inställsam fursteslickare. .

Högt över alla andra ryska författare tornar sig Pusjkin. "Pusjkin är vårt allt", ljuder ett ständigt upprepat omdöme från 1853. Myten om den ädle, förföljde Pusjkin, inte bara nationalskald utan även frihetssymbol, är i själva verket en del av arvet efter Sovjetepoken. Aleksandr Pusjkin (1799-1837) kom från en gammal adelsfamilj med begränsade resurser. Redan under skoltiden drog han till sig etablerade skalders uppmärksamhet för sin bländande, friska poesi. För en modern läsare förefaller Pusjkin aldrig ålderdomlig så som sina föregångare eller ens samtida. Pusjkin använder fortfarande enstaka åldriga, kyrkslaviska former, men nästan bara i korta ord som aldrig tynger språket. Kyrkslavismerna är mer en ironisk stilisering, och ofta ett sätt att få versmåttet att gå ihop. Frihetsälskande strömningar var legio efter Napoleonkrigen. Pusjkin skrev ett "Ode till friheten" som cirkulerade i avskrifter, och annat i samma anda. Till slut skickade tsar Alexander I honom år 1820 i förvisning - på ett sätt som Sovjettidens förföljda litteratörer bara kunde avundas. Han bodde i Odessa, senare Moldavien och slutligen på faderns gods Michajlovskoje, fick ett rundligt underhåll från staten och reste en del. Han var aldrig med i den sammansvärjning som 1825 slutade med snabbt kvävd revolt, dekabristupproret. Det har ibland framställts som att de ädla dekabristerna inte ville riskera den stora poetens liv. Snarare litade de inte på att den ökände pratmakaren skulle hålla tyst. Tsar Nikolaj I upphävde 1826 förvisningen, tog emot Pusjkin för ett långt samtal och lovade att själv bli det unga geniets censor. I Tsar-Ryssland likaväl som i Sovjetunionen hade författaren en roll som i få andra länder. I frånvaron av tryckfrihet och parlament fick författarna fylla det tomrummet - de idealiserades av både sin samtid och eftervärlden. Som det heter i ett slitet uttryck, "En stråle av ljus i det mörka tsarriket". På Pusjkinstatyn i Moskvas centrum kan man läsa hans egen magnifika efterbildning av Horatius "Jag har rest mig ett minnesmärke varaktigare än kopparen", med stolta ord om hur han "sjöng om friheten i onda tider". Framför statyn ligger alltid färska blommor. På otaliga porträtt är han den romantiske Poeten, gärna i schillerkrage och med blicken hänfört riktad i fjärran. Att Pusjkin, älskad av liberaler likaväl som konservativa, patrioter och nynationalister, i sitt exotiska utseende bär spår av en etiopisk anfader på mödernet bara understryker hans särställning som landets erkände nationalskald. Men den bild av människan Pusjkin som många generationer i Sovjet växte upp med var en myt, skapad av den kommunistiska regimen. Bäst har det kanske beskrivits av den ryske exilförfattaren Jurij Druzjnikov i några essäer i "Russkije mify" (Ryska myter. Det finns nu också en stor modern biografi över Pusjkin av Timothy J Binyon från Oxford (i pocket hos Vintage Books) som ger ett osminkat porträtt av den ryska nationalskalden, "med vårtor och allt". För en intellektuell uppvuxen i Sovjet innebär Binyons biografi faktiskt en uppskakande läsning. Även om man inte är så intresserad av författarnas personliga öden, och av sin uppväxtmiljö begåvats med en försvarlig dos cynism, har man levt med föreställningen att poeten var bäraren av den högsta sanningen, som Pusjkin. En riktig konstnär, framför allt en poet som har ordet som sitt vapen, kan per definition inte tjäna makten. I denna föreställning ingår att poeten alltid tar ställning mot regimen, så som det fortsatt att vara under Sovjetmakten. Denna inställning till författaren är någonting som man inte möter i västerländska demokratier och det har alltid varit det unika i den ryska litteraturen. Formuleringen "bra författare men dålig människa" är inte tänkbar i denna ryska tradition. Något som bar upp hela den ryska intelligentian var: en författare som kollaborerade med regimen kunde bara inte vara en bra författare. Av flera anledningar tog Sovjetmakten fram Pusjkin och gjorde honom till sin, med en dånande höjdpunkt 1937 vid hundraårsminnet av hans död. Pusjkin hade utan detta stöd ändå levt vidare hos den läsande allmänheten, många hade honom fortfarande i bokhyllan, kunde honom utantill. Men nu inleddes makthavarnas utnyttjande av honom i egna syften. Det finns tillräckligt många citat i dikterna om hur han "besjöng friheten" för att bygga upp myten om den förföljde motståndaren till tsarmakten. Pusjkins samtida, kritikern Vissarion Belinskij framhävde Pusjkins närhet till folket och ryska anda, skrev om hans främsta verk "Eugene Onegin" att det var "en encyklopedi om det ryska livet", vilket är trams, och förklarade att Pusjkin egentligen var en företrädare för det förtryckta folket och därför stod i konflikt med tsarmakten. Eftersom Belinskij också inkorporerades av Sovjetmakten, som en förebild för den så kallade proletära kritiken, hade man här all den teoretiska grund som behövdes. Sovjetiska litteraturvetare skrev om Pusjkins "protest mot godsägarnas godtycke", att "det framgår av Eugene Onegin hur oundviklig kampen var mot de vanställande livsvillkoren i Ryssland och mot självhärskardömet och livegenskapen" - det finns föga täckning för det i texterna. Och det talades om hans "medborgerliga ansvarskänsla och moraliska upphöjdhet". Fartyg, bergstoppar, städer och till och med det stora Rumjantsevmuseet i Moskva (som Pusjkin inte hade någonting att göra med, grundat sextio år efter hans död) fick bära Aleksandr Pusjkins namn. Men vad är det som är så frustrerande med Pusjkin, sådan han verkligen var? Det är inte hans mänskliga svagheter, att han på många sätt var en dålig människa och promiskuös. Förresten har vi hans slängar av gonorré att tacka till exempel för den spirituella sagopastischen "Ruslan och Ljudmila" - sjukdomen höll honom i sängen så länge att han arbetade ostört. Nej, det handlar inte heller om hans obscena diktning, ibland genialisk även den i sin elakhet mot namngivna ovänner eller grotesk i sitt hanterande av det ryska språkets rikedomar på fula ord. Naturligtvis inte heller hans ansvarslöshet med ständiga spelskulder även när han hade hustru och barn att tänka på. Nej, det som bryter mot den ryska intelligentians krav på en verkligt stor diktare är Pusjkins chockerande inställsamhet mot tsaren, som Binyon dokumenterar på det grundligaste. Nikolaj I hade naturligtvis inte tid att uppfylla sitt löfte mot Pusjkin att själv vara hans censor. Pusjkin fick vända sig till tsaren genom chefen för "Tredje avdelningen", den tidens KGB, Aleksandr Benckendorff - men han gick oändligt mycket längre än vad han behövde. Och lägre kan man i en rysk intellektuells ögon inte falla som människa. Pusjkin ber om nådegåvor, pengar, tjänster och förmåner och får det, och när det är som värst ber han Benckendorff ingripa mot Bulgarin, en av Pusjkins konkurrenter som tidningsutgivare! Större var inte hans omtanke om det fria ordet. Den frihet som Pusjkin beskrev var mest en abstraktion, utom när det gällde den frihet som han själv ville ha; man hade för övrigt gärna unnat honom den resa till Västeuropa som tsaren aldrig lät honom företa. Någon frihet för de livegna var han i själva verket inte angelägen om, han behandlade sina egna bönder på samma sätt som andra skoningslösa godsägare vid den här tiden, gav dem till soldater (25 års tjänstgöring) eller skickade dem till Sibirien när han så fann för gott. Han reagerade hånfullt på Greklands frihetskamp. Och när Ryssland slog ner det polska upproret 1830 i blod och upprördheten var stor i Västeuropa skrev Pusjkin den beryktade dikten "Till dem som smädar Ryssland", som på beställning av Nikolaj I: det här angick inte andra än ryssar och polacker, det var en uppgörelse inom familjen. Pusjkins liberalt sinnade vänner tog illa vid sig och antydde att man borde säga upp vänskapen med honom. Den torra sanningen är förstås att många suveräna poeter i skilda länder, sådana med säker hand med versen, har inspirerats av skilda ting i skilda dikter, av kärlek, frihetslängtan eller tvärtom brutal chauvinism, så att det är meningslöst att söka efter konsekvens i de vackra dikterna. Det kommer att ta tid innan sanningen om skillnaden mellan människan Pusjkin och nationalskalden tränger igenom i Ryssland. Det nya fria Ryssland lever vidare med många gamla sovjetiska myter, och kanske behöver man fortfarande myten om den ädle, förföljde frihetskämpen Pusjkin. Hur var det nu med duellen som blev hans död? I sovjetiska encyklopedier beskrivs den som "inspirerad av hovet", "med hjälp av lågsinta intriger skapade hovet och Nikolaj I en konflikt mellan P och gardesofficeren d'Anthès som slutade med en duell." Det gick flera månader efter Pusjkins första utmaning innan duellen verkligen blev av. Tsaren försökte hindra den och dömde sedan d'Anthès till döden. I och för sig benådades han senare. Efter Pusjkins död kunde tsar Nikolaj ha vänt ryggen till. Men han betalade alla Pusjkins skulder, friköpte hans intecknade gods, såg till att de samlade skrifterna kom ut, gav änkan och barnen frikostigt understöd, och när änkan gifte om sig befordrades hennes make till gardeschef i Petersburg. Det finns inga belägg för att den vackra unga änkan var Nikolajs älskarinna, men mycket i hennes öde blir begripligare om det var så. Historien om duellen är komplicerad. Holländske ambassadören baron Heeckerens adoptivson d'Anthès kurtiserade Pusjkins hustru och hur långt det gick är oklart. Han gifte sig med den dyrkades syster. Varför hade för resten van Heeckeren adopterat en vuxen karl? Därför att han och d'Anthès var ett par och då kunde bo ihop, samtidigt som han stödde "adoptivsonens" heterosexuella affärer. Relationerna med alla dessa korsande linjer - med nationalskalden, tsaren, van Heeckeren, d'Anthès, de två systrarna med flera, kräver egentligen grafisk återgivning. Pusjkin dog tidigt, som Mozart: de var jämnåriga när deras liv avbröts i förtid. Men medan hela världen kan ta till sig Mozarts verk är Pusjkins oöversättliga ordmusik förbehållen de ryskkunniga. De är förstås å andra sidan rätt många. Timothy j Binyon"Pushkin"Harper Timothy j Binyon "Pushkin" Harper Collins 2002 Jurij Druzjniko "Russkije mify" (Ryska myter) New York 1995


Tsarens hjälte.

Summary: I Sovjetunionen hyllades Alexandr Pusjkin inte bara som nationalskald, utan också som strålande frihetssymbol. Men han var aldrig en förföljd motståndare till överheten – utan snarast en rätt inställsam fursteslickare.

Högt över alla andra ryska författare tornar sig Pusjkin. ”Pusjkin är vårt allt” , ljuder ett ständigt upprepat omdöme från 1853. Myten om den ädle, förföljde Pusjkin, inte bara nationalskald utan även frihetssymbol, är i själva verket en del av arvet efter Sovjetepoken. Aleksandr Pusjkin (1799–1837) kom från en gammal adelsfamilj med begränsade resurser. Redan under skoltiden drog han till sig etablerade skalders uppmärksamhet för sin bländande, friska poesi. För en modern läsare förefaller Pusjkin aldrig ålderdomlig så som sina föregångare eller ens samtida. Pusjkin använder fortfarande enstaka åldriga, kyrkslaviska former, men nästan bara i korta ord som aldrig tynger språket. Kyrkslavismerna är mer en ironisk stilisering, och ofta ett sätt att få versmåttet att gå ihop. Frihetsälskande strömningar var legio efter Napoleonkrigen. Pusjkin skrev ett ”Ode till friheten” som cirkulerade i avskrifter, och annat i samma anda. Till slut skickade tsar Alexander I honom år 1820 i förvisning – på ett sätt som Sovjettidens förföljda litteratörer bara kunde avundas. Han bodde i Odessa, senare Moldavien och slutligen på faderns gods Michajlovskoje, fick ett rundligt underhåll från staten och reste en del. Han var aldrig med i den sammansvärjning som 1825 slutade med snabbt kvävd revolt, dekabristupproret. Det har ibland framställts som att de ädla dekabristerna inte ville riskera den stora poetens liv. Snarare litade de inte på att den ökände pratmakaren skulle hålla tyst. Tsar Nikolaj I upphävde 1826 förvisningen, tog emot Pusjkin för ett långt samtal och lovade att själv bli det unga geniets censor. I Tsar-Ryssland likaväl som i Sovjetunionen hade författaren en roll som i få andra länder. I frånvaron av tryckfrihet och parlament fick författarna fylla det tomrummet – de idealiserades av både sin samtid och eftervärlden. Som det heter i ett slitet uttryck, ”En stråle av ljus i det mörka tsarriket” . På Pusjkinstatyn i Moskvas centrum kan man läsa hans egen magnifika efterbildning av Horatius ”Jag har rest mig ett minnesmärke varaktigare än kopparen” , med stolta ord om hur han ”sjöng om friheten i onda tider” . Framför statyn ligger alltid färska blommor. På otaliga porträtt är han den romantiske Poeten, gärna i schillerkrage och med blicken hänfört riktad i fjärran. Att Pusjkin, älskad av liberaler likaväl som konservativa, patrioter och nynationalister, i sitt exotiska utseende bär spår av en etiopisk anfader på mödernet bara understryker hans särställning som landets erkände nationalskald. Men den bild av människan Pusjkin som många generationer i Sovjet växte upp med var en myt, skapad av den kommunistiska regimen. Bäst har det kanske beskrivits av den ryske exilförfattaren Jurij Druzjnikov i några essäer i ”Russkije mify” (Ryska myter. Det finns nu också en stor modern biografi över Pusjkin av Timothy J Binyon från Oxford (i pocket hos Vintage Books) som ger ett osminkat porträtt av den ryska nationalskalden, ”med vårtor och allt” . För en intellektuell uppvuxen i Sovjet innebär Binyons biografi faktiskt en uppskakande läsning. Även om man inte är så intresserad av författarnas personliga öden, och av sin uppväxtmiljö begåvats med en försvarlig dos cynism, har man levt med föreställningen att poeten var bäraren av den högsta sanningen, som Pusjkin. En riktig konstnär, framför allt en poet som har ordet som sitt vapen, kan per definition inte tjäna makten. I denna föreställning ingår att poeten alltid tar ställning mot regimen, så som det fortsatt att vara under Sovjetmakten. Denna inställning till författaren är någonting som man inte möter i västerländska demokratier och det har alltid varit det unika i den ryska litteraturen. Formuleringen ”bra författare men dålig människa” är inte tänkbar i denna ryska tradition. Något som bar upp hela den ryska intelligentian var: en författare som kollaborerade med regimen kunde bara inte vara en bra författare. Av flera anledningar tog Sovjetmakten fram Pusjkin och gjorde honom till sin, med en dånande höjdpunkt 1937 vid hundraårsminnet av hans död. Pusjkin hade utan detta stöd ändå levt vidare hos den läsande allmänheten, många hade honom fortfarande i bokhyllan, kunde honom utantill. Men nu inleddes makthavarnas utnyttjande av honom i egna syften. Det finns tillräckligt många citat i dikterna om hur han ”besjöng friheten” för att bygga upp myten om den förföljde motståndaren till tsarmakten. Pusjkins samtida, kritikern Vissarion Belinskij framhävde Pusjkins närhet till folket och ryska anda, skrev om hans främsta verk ”Eugene Onegin” att det var ”en encyklopedi om det ryska livet” , vilket är trams, och förklarade att Pusjkin egentligen var en företrädare för det förtryckta folket och därför stod i konflikt med tsarmakten. Eftersom Belinskij också inkorporerades av Sovjetmakten, som en förebild för den så kallade proletära kritiken, hade man här all den teoretiska grund som behövdes. Sovjetiska litteraturvetare skrev om Pusjkins ”protest mot godsägarnas godtycke” , att ”det framgår av Eugene Onegin hur oundviklig kampen var mot de vanställande livsvillkoren i Ryssland och mot självhärskardömet och livegenskapen” – det finns föga täckning för det i texterna. Och det talades om hans ”medborgerliga ansvarskänsla och moraliska upphöjdhet” . Fartyg, bergstoppar, städer och till och med det stora Rumjantsevmuseet i Moskva (som Pusjkin inte hade någonting att göra med, grundat sextio år efter hans död) fick bära Aleksandr Pusjkins namn. Men vad är det som är så frustrerande med Pusjkin, sådan han verkligen var Det är inte hans mänskliga svagheter, att han på många sätt var en dålig människa och promiskuös. Förresten har vi hans slängar av gonorré att tacka till exempel för den spirituella sagopastischen ”Ruslan och Ljudmila” – sjukdomen höll honom i sängen så länge att han arbetade ostört. Nej, det handlar inte heller om hans obscena diktning, ibland genialisk även den i sin elakhet mot namngivna ovänner eller grotesk i sitt hanterande av det ryska språkets rikedomar på fula ord. Naturligtvis inte heller hans ansvarslöshet med ständiga spelskulder även när han hade hustru och barn att tänka på. Nej, det som bryter mot den ryska intelligentians krav på en verkligt stor diktare är Pusjkins chockerande inställsamhet mot tsaren, som Binyon dokumenterar på det grundligaste. Nikolaj I hade naturligtvis inte tid att uppfylla sitt löfte mot Pusjkin att själv vara hans censor. Pusjkin fick vända sig till tsaren genom chefen för ”Tredje avdelningen” , den tidens KGB, Aleksandr Benckendorff – men han gick oändligt mycket längre än vad han behövde. Och lägre kan man i en rysk intellektuells ögon inte falla som människa. Pusjkin ber om nådegåvor, pengar, tjänster och förmåner och får det, och när det är som värst ber han Benckendorff ingripa mot Bulgarin, en av Pusjkins konkurrenter som tidningsutgivare! Större var inte hans omtanke om det fria ordet. Den frihet som Pusjkin beskrev var mest en abstraktion, utom när det gällde den frihet som han själv ville ha; man hade för övrigt gärna unnat honom den resa till Västeuropa som tsaren aldrig lät honom företa. Någon frihet för de livegna var han i själva verket inte angelägen om, han behandlade sina egna bönder på samma sätt som andra skoningslösa godsägare vid den här tiden, gav dem till soldater (25 års tjänstgöring) eller skickade dem till Sibirien när han så fann för gott. Han reagerade hånfullt på Greklands frihetskamp. Och när Ryssland slog ner det polska upproret 1830 i blod och upprördheten var stor i Västeuropa skrev Pusjkin den beryktade dikten ”Till dem som smädar Ryssland” , som på beställning av Nikolaj I: det här angick inte andra än ryssar och polacker, det var en uppgörelse inom familjen. Pusjkins liberalt sinnade vänner tog illa vid sig och antydde att man borde säga upp vänskapen med honom. Den torra sanningen är förstås att många suveräna poeter i skilda länder, sådana med säker hand med versen, har inspirerats av skilda ting i skilda dikter, av kärlek, frihetslängtan eller tvärtom brutal chauvinism, så att det är meningslöst att söka efter konsekvens i de vackra dikterna. Det kommer att ta tid innan sanningen om skillnaden mellan människan Pusjkin och nationalskalden tränger igenom i Ryssland. Det nya fria Ryssland lever vidare med många gamla sovjetiska myter, och kanske behöver man fortfarande myten om den ädle, förföljde frihetskämpen Pusjkin. Hur var det nu med duellen som blev hans död I sovjetiska encyklopedier beskrivs den som ”inspirerad av hovet” , ”med hjälp av lågsinta intriger skapade hovet och Nikolaj I en konflikt mellan P och gardesofficeren d’ Anthès som slutade med en duell.” Det gick flera månader efter Pusjkins första utmaning innan duellen verkligen blev av. Tsaren försökte hindra den och dömde sedan d’ Anthès till döden. I och för sig benådades han senare. Efter Pusjkins död kunde tsar Nikolaj ha vänt ryggen till. Men han betalade alla Pusjkins skulder, friköpte hans intecknade gods, såg till att de samlade skrifterna kom ut, gav änkan och barnen frikostigt understöd, och när änkan gifte om sig befordrades hennes make till gardeschef i Petersburg. Det finns inga belägg för att den vackra unga änkan var Nikolajs älskarinna, men mycket i hennes öde blir begripligare om det var så. Historien om duellen är komplicerad. Holländske ambassadören baron Heeckerens adoptivson d’ Anthès kurtiserade Pusjkins hustru och hur långt det gick är oklart. Han gifte sig med den dyrkades syster. Varför hade för resten van Heeckeren adopterat en vuxen karl Därför att han och d’ Anthès var ett par och då kunde bo ihop, samtidigt som han stödde ”adoptivsonens” heterosexuella affärer. Relationerna med alla dessa korsande linjer – med nationalskalden, tsaren, van Heeckeren, d’ Anthès, de två systrarna med flera, kräver egentligen grafisk återgivning. Pusjkin dog tidigt, som Mozart: de var jämnåriga när deras liv avbröts i förtid. Men medan hela världen kan ta till sig Mozarts verk är Pusjkins oöversättliga ordmusik förbehållen de ryskkunniga. De är förstås å andra sidan rätt många. Maria Nikolajeva STAFFAN SKOTT essa@dn.se Timothy j Binyon ”Pushkin” Harper Collins 2002 Jurij Druzjniko ”Russkije mify” (Ryska myter) New York 1995 )) Maria Nikolajeva är ’ professor’ i litteratur-vetenskap vid Stockholms universitet )) Staffan Skott är DN-medarbetare och författare


Och så bra det blir!

Summary: Anna Ternheim börjar sin turnépremiär med självförtroende och rutin. Det blir en konsert utan döda ögonblick och många höjdpunkter.

Anna Ternheim Turnépremiär Scen: Rival, Stockholm Redan i slutet av andra låten visar det sig vilket slags konsert det här är: en ovanlig konsert. På skiva är ”Today is a good day” en fin men alldeles för kort låt, byggd runt några ackord och en effektiv pianoslinga. När Anna Ternheim spelar den med sitt band fortsätter de, bara för att det låter bra, för att det svänger och lever. Det är inget utslag av spontanitet, de har repat, de vet givetvis exakt hur många takter de ska fortsätta tills trummisen slår av, men själva inställningen – att musiken i sig är viktig – präglar hela konserten. Det gör musikerna fokuserade och närvarande. Varje låt har arrangemang och detaljer som gör dem intressanta att spela – och intressanta att lyssna på. Det är inte alltid så. Verkligen inte. Märkligt nog befinner sig ofta musiken i konflikt med låten. Särskilt i Anna Ternheims genre, bestående av ensamma singer/songwriter med lösa sammansättningar av kompmusiker: man gör en skiva, publiken tycker om den, man åker på turné och upprepar konceptet. Det tycks finnas en föreställning som går ut på att publiken vill höra sångerna och melodierna, inte musikerna och musiken. Eller ännu värre: det verkar finnas artister som inte är intresserade av musik. Anna Ternheim särskiljer sig genom sin ambition att uttrycka sig lika mycket genom musiken som genom låtarna. Och så bra det blir. Nu är det turnépremiär på Mariatorget, mitt på Söder. Anna Ternheim säger att hon är nervös, att publiken är krävande, men det verkar inte riktigt stämma. Hon uppträder med självförtroende och rutin, och publiken fullkomligt älskar henne. Hon har just släppt sitt andra album, hamnat etta på alla listor och tippas bli Sveriges nästa export. Anna Ternheims band består av musiker jag sett i olika sammanhang under femton år. De har kompat alla, de kan spela vad som helst. Därmed inte sagt att det alltid blir bra. Men Ternheim verkar de tro på, och i hennes musik finns utrymme för deras musikalitet. Keyboardisten David Nyström gör både ljuden som förstärker stämningarna och spelar de små figurerna som får det att glittra. Jerker Odelholms bas bidrar med både tryck och färg, Andreas Dahlbäck är lika mycket percussionist som svängig poptrummis och gitarristen Staffan Andersson anstränger sig för att skita ner ljudbilden. Tillsammans skapar Anna Ternheim och bandet något stort. De är tack och lov inte rädda för det svulstiga och sentimentala. Jag gillar också att de har tänkt, att låtarna går in i varandra, att spelordningen känns solid, att det är en helhet. Det är en konsert utan döda ögonblick, med många höjdpunkter. Anna Ternheim är givetvis kvällens centralgestalt, men hon gör rätt som inordnar sig i bandet och musiken. Hon står för låtarna och själva känsloleveransen, och hon gör det med en fantastisk skärpa, men framstår fortfarande som lite hemlig och vag. Pr-mässigt sett är det kanske en nackdel – ”Idol”-juryn skulle såga hennes brist på utlevelse – men för publiken är det tacksamt. Låtarna och musiken är fortfarande öppna för egna projektioner, Anna Ternheim ställer sig aldrig i vägen. Nu följer en fem veckor lång Sverigeturné. Ternheim och bandet kommer säkert att bara bli bättre längs vägen. Po Tidholm musik@dn.se


Stockholmstidning i desparat överlevnadskamp

Summary: Stockholms Fria Tidning är i desperat kris för att få behålla presstödet på drygt två miljoner kronor. Nu betalar man värvare för att jaga in nya prenumeranter.

Stockholms Fria Tidning, som firade femårsjubileum i maj, "trotsar Fredrik Reinfeldt" och presstödsreformen. För att kunna behålla det nuvarande presstödet på drygt två miljoner måste den få in 1.000 nya prenumeranter de närmaste veckorna. Tidningsledningen söker nu via annonser och mejl två hundra värvare som var och en kan hitta fem nya läsare som vill teckna en tremånadersprenumeration à 99 kronor. De värvare som lyckas på en vecka belönas med 750 kronor. - Det som gör att vi får ta till sådana här panikåtgärder är att villkoren för presstödet ändrats med sådant kort varsel. Den nya presstödsförordningen antogs i början av sommaren och skulle gälla från årsskiftet. Men den nya regeringen skjuter nu detta "på framtiden" med hänvisning till EU:s utredning av presstödet. Detta innebär att vi riskerar att förlora runt 700.000 kronor av de dryga två miljoner vi får i dag, säger tidningens ansvarige utgivare Lennart Fernström till DN. Hur bråttom är det? - Eftersom presstödet beräknas på ett upplagesnitt under hela året så finns det ingen absolut deadline, men situationen blir bara värre och värre ju längre tid det tar att få fler prenumeranter. Det brådskar, men jag tror att det kommer att lösa sig, säger han. Stockholms Fria Tidning trycks i dag i 2.500-3.000 exemplar per nummer. Den vill vara ett "alternativ till mainstreammedierna" och lyfta fram ämnen som mer sporadiskt bevakas av de traditionella nyhetskanalerna: däribland miljö, djurrätt, demokrati, fred, genus- och hbt samt rättvise- och mångkulturella frågor.


Vilse i Istanbul

Summary: Nobelpristagaren Orhan Pamuk hamnar mellan stolarna i konfrontationen mellan sekularism och politisk islam. Hans hållning är kulturkonservativ och nostalgisk. Ett mer religiöst präglat Turkiet blir aldrig europeiskt, skriver Magnus Karaveli.

"Ett författarskap som plöjer rakt ner i Europas mest brännande fråga, Europas ödesfråga." Så beskriver Maria Schottenius (DN 13/10) Nobelpristagaren Orhan Pamuks författarskap. Få saker är viktigare i dag än att hantera förhållandet till islam. Men vilka förtecken skall mötet med islam ha - kulturradikala eller kulturkonservativa? Pamuk representerar den senare hållningen, och han är därmed även representativ för en bred europeisk opinion. Pamuk ger röst åt en liberal och progressiv europeisk förhoppning om att den "moderata" islamismen i Turkiet skall vara en bro mellan civilisationerna. Men i den turkiska kontexten hamnar han mellan stolarna i konfrontationen mellan sekularism och politisk islam. Inte så att Pamuk som själv är sekulariserad skulle vilja se Turkiet islamiseras, men han går vilse i sin syn på vad det är som moderniserar hans hemland. Det är, menar Pamuk, inte i första hand turkar som han själv, de sekulariserade miljonerna, som europeiserar Turkiet: "Långt mer betydelsefullt är att även majoriteten av dagens konservativa och muslimska turkar, deras politiska företrädare inräknade, vill se Turkiet i EU", förklarade han i sitt tal vid bokmässan i Frankfurt häromåret. Konservativa turkar som vill att religionen skall prägla samhället mer har pekat mot EU och sagt att det är lättare att vara beslöjad i Europa än vad det är i Turkiet. Men för den sekulariserade turken i gemen framstår beslöjning och europeiskhet som en självmotsägelse. I väst har liberaler och även de som står till vänster kommit att se Kemal Atatürks moderniseringsprojekt som ett övergrepp på landets kulturella och religiösa särart. Den negativa uppfattningen av kemalismen beror förstås inte minst på den statliga repression som utövats i dess namn. Men det är inte den enda förklaringen. Det handlar också om en förändrad syn på upplysningen. Kemalismens kärna är upplysningsradikalismen, och i det mångkulturalistiska perspektiv som är tongivande europeisk diskurs tenderar upplysningsarvet att ifrågasättas i namn av tolerans för religiösa traditioner. Orhan Pamuk hamnar i en delvis liknande position. Kemalismens syn på islam, "dess övertygelse att Turkiets svaghet och armod berodde på dess traditioner, dess gamla kultur och de sociala former som religionen organiserats i", är enligt Pamuk "ensidig och inskränkt". Samtidigt vill dock Pamuk att Turkiet skall ta plats i ett Europa som han definierar i termer av "upplysning, jämlikhet och demokrati". Men det skulle rimligen inte ha varit mer upplyst att låta sharialagarna och kalifatet vara kvar, om kvinnorna hade förblivit utestängda från allt samhälleligt deltagande och om modern utbildning inte hade ersatt koranskolorna. Utan detta kulturradikala brott med det religiösa arvet skulle Turkiet aldrig ha kunnat aspirera på någon europeiskhet. Det är som om Pamuk inte riktigt såg detta. Det han däremot tycker sig se är ett existentiellt tomrum i den moderna republiken. Pamuks storhet, skriver Nathan Shachar (DN 13/10), "är att han för nya generationer börjat överbrygga klyftan mellan den andfått moderniserande republiken och landets osmansk-islamiska arv". Shachar skriver att Pamuk genom att lystra till ekon från den religiösa mångfaldens, de många språkens och de bortdrivna minoriteternas Istanbul snappat upp en "avgrund mitt i den platta vardagen". Pamuk sörjer det mångkulturella osmanska rike som slogs sönder av den nationalistiska flodvåg som vällde in i början av 1800-talet. Han betecknar sin familj som "osmansk", en beteckning som passar väl även på honom själv. Om sin hemstad skriver han i "Istanbul - minnen av en stad" att den för honom "alltid varit en stad av ruiner och melankoli över det förlorade imperiet. I hela mitt liv har jag antingen kämpat mot denna melankoli eller (som varje annan Istanbullu) gjort den till en del av mig själv." Det är en imperienostalgi som blundar för att den religiösa mångfalden samexisterade med, rent av överskuggades av religiöst förtryck, framför allt av den muslimska befolkningen som omgärdades med en shariadogmatik som utestängde alla upplysningsidéer. Imperiets mångkulturalism är egentligen en chimär, en efterhandskonstruktion, eftersom det nästan inte alls förekom någon kulturell interaktion mellan muslimerna och övriga. Imperiet var i första hand en teokrati, och en erövrarstat. Brottet med det förflutna har i själva verket varit långtifrån totalt. Det är inte sant som Nathan Shachar skriver, att man i Turkiet skulle ha upphört att tala om det osmansk-islamiska arvet sedan 1920-talet, att det skulle ha förnekats i historieläxor och i politiska program. Skolbarnen har fortsatt att indoktrineras i att känna stolthet över de osmanska erövringarna. Pamuk är inte den förste som knyter samman den turkiska nutiden med det osmanska förflutna. Hans osmanska melankoli passar in i ett större mönster av kulturkonservatism. "Osmanismen" har upplevt en renässans de två senaste decennierna. Redan på 1970-talet luftade den socialdemokratiske ledaren Bülent Ecevit kritik mot den kemalistiska kulturrevolutionen när han undrade vad man egentligen hade vunnit på att byta fezen mot hatt. Följden har bara blivit inre slitningar och kulturell alienation, påstod han. Efter sin högerkupp 1980 gjorde generalerna ett medvetet försök att knyta an till det osmanska arvet när de experimenterade med en "turk-islamisk syntes", som skulle ersätta kemalismen som statsideologi. Så kanske är det trots allt så att den republikanska vardagen är platt, med en avgrund mitt i. Kanske bevisar det turkiska exemplet - med politisk islams framryckning och med en kulturkonservativ längtan till det osmanska - upplysningsradikalismens begränsning, dess existentiella otillräcklighet. Men det skulle i så fall vara dystert att behöva konstatera, för den erbjuder samtidigt det enda hoppet för civilisationernas integration. Muslimsk konservatism fungerar knappast som brobyggare mellan Europa och islam. Ett mer religiöst präglat Turkiet blir aldrig europeiskt. Turkiets tragedi är att den sekulariserade majoriteten, som skräms av religionens växande inflytande, i dag tvingas sätta sitt hopp till generalerna för att värna sin moderna livsstil. Men det var just militären som lade grunden för islamisternas framgångar när den på 70- och 80-talen krossade de progressiva krafterna, det som skulle ha kunnat utvecklas till en stark civil kemalism. Det är med denna, sistnämnda tradition som Turkiet behöver återknyta banden.


Vilse i Istanbul

Summary: Nobelpristagaren Orhan Pamuk hamnar mellan stolarna i konfrontationen mellan sekularism och politisk islam. Hans hållning är kulturkonservativ och nostalgisk. Ett mer religiöst präglat Turkiet blir aldrig europeiskt, skriver Magnus Karaveli.DebattBilden av Turkiet

”Ett författarskap som plöjer rakt ner i Europas mest brännande fråga, Europas ödesfråga.” Så beskriver Maria Schottenius (DN 13/10) Nobelpristagaren Orhan Pamuks författarskap. Få saker är viktigare i dag än att hantera förhållandet till islam. Men vilka förtecken skall mötet med islam ha – kulturradikala eller kulturkonservativa? Pamuk representerar den senare hållningen, och han är därmed även representativ för en bred europeisk opinion. Pamuk ger röst åt en liberal och progressiv europeisk förhoppning om att den ”moderata” islamismen i Turkiet skall vara en bro mellan civilisationerna. Men i den turkiska kontexten hamnar han mellan stolarna i konfrontationen mellan sekularism och politisk islam. Inte så att Pamuk som själv är sekulariserad skulle vilja se Turkiet islamiseras, men han går vilse i sin syn på vad det är som moderniserar hans hemland. Det är, menar Pamuk, inte i första hand turkar som han själv, de sekulariserade miljonerna, som europeiserar Turkiet: ”Långt mer betydelsefullt är att även majoriteten av dagens konservativa och muslimska turkar, deras politiska företrädare inräknade, vill se Turkiet i EU”, förklarade han i sitt tal vid bokmässan i Frankfurt häromåret. Konservativa turkar som vill att religionen skall prägla samhället mer har pekat mot EU och sagt att det är lättare att vara beslöjad i Europa än vad det är i Turkiet. Men för den sekulariserade turken i gemen framstår beslöjning och europeiskhet som en självmotsägelse. I väst har liberaler och även de som står till vänster kommit att se Kemal Atatürks moderniseringsprojekt som ett övergrepp på landets kulturella och religiösa särart. Den negativa uppfattningen av kemalismen beror förstås inte minst på den statliga repression som utövats i dess namn. Men det är inte den enda förklaringen. Det handlar också om en förändrad syn på upplysningen. Kemalismens kärna är upplysningsradikalismen, och i det mångkulturalistiska perspektiv som är tongivande europeisk diskurs tenderar upplysningsarvet att ifrågasättas i namn av tolerans för religiösa traditioner. Orhan Pamuk hamnar i en delvis liknande position. Kemalismens syn på islam, ”dess övertygelse att Turkiets svaghet och armod berodde på dess traditioner, dess gamla kultur och de sociala former som religionen organiserats i”, är enligt Pamuk ”ensidig och inskränkt”. Samtidigt vill dock Pamuk att Turkiet skall ta plats i ett Europa som han definierar i termer av ”upplysning, jämlikhet och demokrati”. Men det skulle rimligen inte ha varit mer upplyst att låta sharialagarna och kalifatet vara kvar, om kvinnorna hade förblivit utestängda från allt samhälleligt deltagande och om modern utbildning inte hade ersatt koranskolorna. Utan detta kulturradikala brott med det religiösa arvet skulle Turkiet aldrig ha kunnat aspirera på någon europeiskhet. Det är som om Pamuk inte riktigt såg detta. Det han däremot tycker sig se är ett existentiellt tomrum i den moderna republiken. Pamuks storhet, skriver Nathan Shachar (DN 13/10), ”är att han för nya generationer börjat överbrygga klyftan mellan den andfått moderniserande republiken och landets osmansk-islamiska arv”. Shachar skriver att Pamuk genom att lystra till ekon från den religiösa mångfaldens, de många språkens och de bortdrivna minoriteternas Istanbul snappat upp en ”avgrund mitt i den platta vardagen”. Pamuk sörjer det mångkulturella osmanska rike som slogs sönder av den nationalistiska flodvåg som vällde in i början av 1800-talet. Han betecknar sin familj som ”osmansk”, en beteckning som passar väl även på honom själv. Om sin hemstad skriver han i ”Istanbul – minnen av en stad” att den för honom ”alltid varit en stad av ruiner och melankoli över det förlorade imperiet. I hela mitt liv har jag antingen kämpat mot denna melankoli eller (som varje annan Istanbullu) gjort den till en del av mig själv.” Det är en imperienostalgi som blundar för att den religiösa mångfalden samexisterade med, rent av överskuggades av religiöst förtryck, framför allt av den muslimska befolkningen som omgärdades med en shariadogmatik som utestängde alla upplysningsidéer. Imperiets mångkulturalism är egentligen en chimär, en efterhandskonstruktion, eftersom det nästan inte alls förekom någon kulturell interaktion mellan muslimerna och övriga. Imperiet var i första hand en teokrati, och en erövrarstat. Brottet med det förflutna har i själva verket varit långtifrån totalt. Det är inte sant som Nathan Shachar skriver, att man i Turkiet skulle ha upphört att tala om det osmansk-islamiska arvet sedan 1920-talet, att det skulle ha förnekats i historieläxor och i politiska program. Skolbarnen har fortsatt att indoktrineras i att känna stolthet över de osmanska erövringarna. Pamuk är inte den förste som knyter samman den turkiska nutiden med det osmanska förflutna. Hans osmanska melankoli passar in i ett större mönster av kulturkonservatism. ”Osmanismen” har upplevt en renässans de två senaste decennierna. Redan på 1970-talet luftade den socialdemokratiske ledaren Bülent Ecevit kritik mot den kemalistiska kulturrevolutionen när han undrade vad man egentligen hade vunnit på att byta fezen mot hatt. Följden har bara blivit inre slitningar och kulturell alienation, påstod han. Efter sin högerkupp 1980 gjorde generalerna ett medvetet försök att knyta an till det osmanska arvet när de experimenterade med en ”turk-islamisk syntes”, som skulle ersätta kemalismen som statsideologi. Så kanske är det trots allt så att den republikanska vardagen är platt, med en avgrund mitt i. Kanske bevisar det turkiska exemplet – med politisk islams framryckning och med en kulturkonservativ längtan till det osmanska – upplysningsradikalismens begränsning, dess existentiella otillräcklighet. Men det skulle i så fall vara dystert att behöva konstatera, för den erbjuder samtidigt det enda hoppet för civilisationernas integration. Muslimsk konservatism fungerar knappast som brobyggare mellan Europa och islam. Ett mer religiöst präglat Turkiet blir aldrig europeiskt. Turkiets tragedi är att den sekulariserade majoriteten, som skräms av religionens växande inflytande, i dag tvingas sätta sitt hopp till generalerna för att värna sin moderna livsstil. Men det var just militären som lade grunden för islamisternas framgångar när den på 70- och 80-talen krossade de progressiva krafterna, det som skulle ha kunnat utvecklas till en stark civil kemalism. Det är med denna, sistnämnda tradition som Turkiet behöver återknyta banden. MAGNUS KARAVELI Journalist och Turkietkännare kulturdebatt@dn.se


Arabiskt tema på filmfestival

Summary: Som vanligt i november är det dags för Stockholms filmfestival. I år laddad med bland annat arabisk film, kontroversiella sexskildringar och filmer inspelade med mobiltelefoner.

Den 16 till den 26 november pågår Stockholms filmfestival, den sjuttonde i ordningen. Under de tio dagarna ska drygt 170 filmer från 21 länder visas. I år är påfallande många av de länderna från arabvärlden. Festivalens specialsektion, kallad Spotlight, är i år en Arabica-sektion helt ägnad filmer från detta filmterritorium. De kommer bland annat från Egypten, Algeriet och Marocko. Samt från Saudiarabien, ett land som helt saknar biografer. – Tidigare har det dykt upp bra filmer från den här regionen då och då, men nu kom det flera på en och samma gång, så det var ett ganska naturligt val, säger festivalgeneralen Git Scheynius under festivalens presskonferens. Vid sidan av det arabiska finns också en mängd andra teman. – Kärlek och sex som går över gränserna är ett exempel, säger programkoordinatorn George Ivanov. Vi har även flera politiska skildringar, som ”Catch a fire” om apartheid, ”Buenos Aires 1977” om behandlingen av regimmotståndare i Argentina under den perioden och ”The last king of Scotland” som handlar om diktatorn Idi Amin i Uganda. Annars ligger fokus som vanligt på den unga filmen. I festivalens tävlingssektion släpps bara regissörer som gjort sina första, andra eller tredje långfilmer in. Bland de mest uppmärksammade märks John Cameron Mitchells kontroversiella komedi ”Shortbus”, vars explicita sexscener gjorde filmen till en av de mer omtalade under årets Cannesfestival. I kategorin återfinns också Darren Aronofsky, årets mottagare av festivalens Visionary-pris som delas ut till en yngre filmare som ändå hunnit sätta sin tydliga prägel på filmlandskapet. Efter lågbudgetgenombrottet ”Pi” och tunga knarkdramat ”Requiem for a dream” är amerikanske Aronofsky aktuell med betydligt mer episka ”The fountain” – om odödlighet och en kärlekshistoria som varar i 1 000 år, från medeltid till nutid och framtid. Årets hedersgäst blir den störste av nu verkande svenskar i Hollywoods drömfabrik – regissören Lasse Hallström. Han slog igenom internationellt 1985 med den dubbelt Oscarsnominerade barndomsskildringen ”Mitt liv som hund”. Under nittiotalet har sedan Hallström gjort ett flertal uppmärksammade och prisbelönta filmer i USA. Motiveringen lyder: ”En av Sveriges mest uppskattade regissörer tog steget från Bullerbyn till Hollywood med bibehållen ödmjukhet. Med en utpräglad känsla för autenticitet och förståelse för människans inre har Hallström skapat kritikerhyllade, mångsidiga filmverk som går rakt in i hjärtat på publiken. Hans filmer präglas av en enkelhet och en närvaro som berättar historier om utanförskap och mänsklig förändring.” Bland nyheterna i år finns bland annat matinévisningar, gratis medlemskort för alla under 15 år och en chans att se stycken ur kommande svenska filmer innan de når biograferna. Under rubriken ”Work in progress” kommer publiken kunna granska Roy Anderssons ”Du levande”, Johan Brisingers ”Underbara älskade” och Daniel Wallentins filmatisering av Jonas Hassem Khemiris framgångsrika roman ”Ett öga rött”. Festivalen som tidigare legat i framkant när det gäller tekniska landvinningar, bland annat med internetfilmsektionen Ifestival, lanserar nu också en tävlingssektion för kortfilmer gjorda med och redigerade i mobiltelefoner, kallad Mobile Movies. Bland filmarna som valt det allra minsta filmformatet finns Jens Jonsson (som gjorde hyllade tv-serien ”God morgon alla barn” och står bakom flera prisbelönta kortfilmer) och musikvideoregissörerna Johan Renck och Linda Callenholt. Mattias Dahlström mattias.dahlstrom@dn.se 08-738 10 00


Turné på topphumör

Summary: Det var branta kast när Stefan Sundström, Nina Ramsby och Martin Hederos drog i gång sin turné på Trädgår’n i Göteborg. musik

Stefan Sundström, Nina Ramsby & Martin Hederos turnépremiär Scen: Trädgår’n i Göteborg Det första Nina Ramsby gör från scenen på Trädgår’n, tillsammans med sin ackompanjatör Martin Hederos på piano, är att tona ned stämningen till det allra mest grymma och intima och sedan hota med att försvinna. ”Det är inte så nu”, sjunger hon i sin andlösa tolkning av Duke Ellingtons ”I got it bad”. Därefter radar hon upp den ena naket känsliga ”kvällens sista låt” efter den andra – alla tagna från deras nya platta ”Jazzen”. En minst sagt utmanande start på ett turnépaket som kanske skulle ha landat lite lyckosammare på en intimare scen. Men Ramsby är tuff och skapar allt intensivare fokus kring sina sånger som inte bara handlar om att vara sårad eller lämnad utan som också vill ta strid. Och hon är tveklös i att vilja ta greppet om publiken redan i de första fraserna. Som i kvällens och kanske hela höstens vackraste låt, ”Hon går nu”, den svidande personliga översättningen av Michael McDonalds ”Empty hearts”. Och som startar med den nästan outhärdliga känslan av avsked och tystnad i raderna: ”Skall du gå nu Är det dags nu Så du tror inte jag märkt att du vill bort nu ” ”Nu skall vi spela årest fulaste låt”, kontrar en leende Stefan Sundström som gör entré efter paus och refererar till Nils Hanssons recension av ”Dyrt att vara fattiglapp” på nya albumet ”Fabler från Bällingebro” som stått i DN samma dag. Skiftet från Ramsby & Hederos till Sundström kunde inte ha varit brantare. Men de förstnämnda är kvar på scenen som bandmedlemmar i Sundströms i övrigt helt förnämliga kompband. Ett band som inte bara röjer utan som också kan förmedla en känsla av rofylldhet, som Sundström ger uttryck för, inte minst i sina senare sånger. Men särskilt vill jag minnas tillfället då han lockar in feministen Nina Ramsby som duettpartner i en av sina mest skamlöst grabbkåta sånger. Och där Ramsby villigt ger järnet vokalt samtidigt som hon lite brydd stryker sig över snaggen. I pressutskicket inför turnén skrev Sundström: ”Nu går vi i opposition. Nu åker vi på turné.” Scenen flankeras också av två skyltar som uppmanar till att ”Stoppa högern”. Och Sundström är verkligen på topphumör när han introducerar ”Vill du inte ha mej” med att den är skriven häromdagen av den avgående kulturministern till statsminster Reinfeldt. Men Sundström är så mycket mer än en politisk rabulist, vilket han visar i låt efter låt. En underhållare av rang och skärpt i varje tum. Vare sig det handlar om att framkalla ödesmättad hemlöshet, vinddrivna desillusioner eller den allra mest grönskande idyll. ”Vill man bli älskad är det dumt att bli idol”, varnar Stefan Sundström på sitt nya album. I stället bjuder han in oss till sin trädgård där allt kommer tillbaka och inget glöms bort. Och scenen på Trädgår’n i onsdags blev just till en sådan trädgård. Martin Nyström musik@dn.se


Ett hål i historien

Summary: Ingen har tidigare gett sig på att skriva slaveriets världshistoria från begynnelsen till nuet. Dick Harrrisons mastodontverk är ett lärdomsdåd. Böcker

Dick Harrison ” Slaveri. En världshistoria om ofrihet.( Forntiden till Renässansen” Historisk Media ) På 1100-talet försmäktade svenskar som slavar i Estland. Vikingar tog sig iriska slavinnor. I det gamla Angkor (Kambodja) användes ”vildar” från bergen som slavarbetare i storskaliga byggen, medan Saharas karavanleder underhölls till stor del av handeln med slavar. I 1300-talets Kairo importerades tatarer; på iberiska halvön på 1500-talet höll man sig med morer och afrikaner. Förmågan att förslava andra tycks förena mänskligheten. Just andra, inte de egna. En slav är nämligen aldrig hemma hos sig. Kristna fick inte förslava kristna; muslimer fick inte förslava muslimer. Ville man ha slavar – ”talande redskap” med Aristoteles ord – måste man leta utanför den egna gruppen. Och där den egna gruppen slutade upphörde också alla gällande etiska principer. Men trots att slaveriet har funnits överallt är det som ett hål i historien. Det rör sig om människor som, med Orlando Pattersons ord, har varit ”socialt döda” . Segrarna skriver ju historien, inte slavarna, och i segrarnas historia ingår dessutom själva berättelsen om slaveriets upphörande på 1800-talet. Vi barnbarn av upplysningen står därför dubbelt främmande inför slaveriet som institution. När den individuella friheten upphöjs till det mest självklara av alla värden blir slaveriet bara obegripligt. Med sitt mastodontverk ”Slaveri” vill Dick Harrison utmana denna historiska förträngning. Slaveri är enligt Harrison ingen detalj, inte heller ett passerat stadium. Det är i stället en av människans mest seglivade institutioner. Påståendet är knappast originellt i sig. Harrisons redogörelse lutar tungt mot andra historiker; boken har karaktär av driven sammanställning snarare än spetsforskning. Men djärvheten ligger i upplägget. Aldrig tidigare, trots den pågående slaveriforskningsboomen, har någon gett sig på att skriva slaveriets världshistoria från begynnelsen till nuet. Alla kontinenter inräknade. Inte ens Milton Meltzers ”Slavery. A World History” har samma bredd. Den aktuella tegelstenen är dessutom bara det första av tre planerade band. Historikernas fokus har vanligen legat på den transatlantiska slavhandeln och på slaveriet i den amerikanska Södern. Föga förvånande: det ligger så nära i tiden och fortsätter att påverka dagens värld med dess rasism och ojämlikhet. Men Harrison visar hur skev vår förståelse blir om vi begränsar oss till Atlanten. Slaveri är ytterst en fråga om makt. En människa förtrycker en annan människa, gör honom/henne till ”sin” . Mönstret går igen från Mesopotamien och framåt. Ingen civilisation har något att yvas över i det avseendet. Men slaveriet har inte haft en enhetlig form. Tvärtom är variationen ibland rent förvirrande. Märkligast är mamlukväldet i Kairo, där armén bestod av slavsoldater som samtidigt gjorde sig till härskare. Egyptens sultaner – från 1200-talet fram till 1811 – var slavar som hade stigit i graderna inom ett elitistiskt parallellsamhälle. I deras fall var främlingskapet något de ömt vårdade. Mamelukerna ville hålla avstånd till det omgivningen, använde turkiska namn, gifte sig ogärna lokalt. Att vara ”fri” bonde i dåtidens Egypten var betydligt värre än att vara mamlukslav. Mamlukväldet illustrerar en övergripande poäng som den annars teoretiskt försiktige Harrison gör i sin bok: ett samhälle kan hålla sig med slavar, rent av mängder med slavar, utan att produktionen baseras på slavars arbete. Marxister har som bekant gjort en stor poäng av slaveri som produktionsform. Trappstegsmodellen med slavsamhällen som förbyts i feodalism har varit så förförisk att den har styrt tänkandet. Marxister har uppmärksammat bland annat antikens slaveri, men allt som legat utanför modellen har ignorerats. Asien är ett exempel. Kina och Indien har uppenbarligen haft långa och komplicerade slaveriepoker som ligger outforskade. Men de har inte nödvändigtvis varit ”slavsamhällen” i marxistisk bemärkelse, och därför har deras slaveri inte ansetts historiskt intressant. De vanligaste formerna av ofrihet genom historien har varit hus- och sexslaveri, utan större betydelse för produktionen. Det krävs alltså nättare verktyg för att komma åt slaveriets verklighet. Kalla det lyhördhet för den enskilda människans öde. Oavsett utgångspunkt är källbristen ett återkommande problem. I fråga om Afrika är det nästan uteslutande arabiska skildringar som ger oss inblick i kontinentens slaveri. Men glimtarna kan vara nog så iögonfallande. Ett exempel: malinke-härskaren Mansa Musas pilgrimsfärd från Mali till Mecka år 1324. Han ska ha lett en karavan med 60 000 människor genom öknen – av vilka 12 000 var slavar. 80 kameler krävdes enbart för att bära det guld Musa hade med sig. Bakom detta Hollywood- eller Bollywoodliknande överdåd döljer sig en kontinent där slaveriet var väl förankrat när portugiserna på 1400-talet började visa intresse för slavarbetare. En av de värsta slavhandelsorterna hette för övrigt Kanem och låg strax väster om Darfur. Det finns en lång historia av ömsesidigt förtryck i regionen. Frågan om det afrikanska slaveriet är knepig eftersom minnet av den transatlantiska slavhandeln fortfarande är ett öppet sår. Här kunde Harrison ha redovisat fler infallsvinklar i frågan, exempelvis när det gäller vilken roll den externa efterfrågan spelade. (Och varför använda ett ord som ”negerslav” annat än i citat Icke desto mindre gör han en plågsamt trovärdig tolkning av läget i Afrika. Den transatlantiska slavhandeln krävde helt enkelt två parter: afrikanska säljare och europeiska köpare. Utan ett redan väletablerat slaverisystem i Västafrika hade européernas strandhugg gett föga utdelning. Det förekom till och med att portugiserna sålde afrikanska slavar till afrikanska köpare. Här konfronteras vi med det som Achille Mbembe har kallat det afrikanska brodermordet. ”Slaveriet går inte att tämja i hjärnan” , skriver Harrison. Det utmanar våra mest omhuldade föreställningar om människovärde. Att orka dyka ned i dess historia med sådan konsekvens – och sådan omsorg om läsaren – är ett lärdomsdåd. Jag väntar med bävan på nästa band. Då blir det Amerika. Stefan Helgesson litteratur@dn.se


Ett hål i historien

Summary: Ingen har tidigare gett sig på att skriva slaveriets världshistoria från begynnelsen till nuet. Dick Harrrisons mastodontverk är ett lärdomsdåd.

Dick Harrison ”Slaveri. En världshistoria om ofrihet.Forntiden till Renässansen”Historisk Media På 1100-talet försmäktade svenskar som slavar i Estland. Vikingar tog sig iriska slavinnor. I det gamla Angkor (Kambodja) användes ”vildar” från bergen som slavarbetare i storskaliga byggen, medan Saharas karavanleder underhölls till stor del av handeln med slavar. I 1300-talets Kairo importerades tatarer; på iberiska halvön på 1500-talet höll man sig med morer och afrikaner. Förmågan att förslava andra tycks förena mänskligheten. Just andra, inte de egna. En slav är nämligen aldrig hemma hos sig. Kristna fick inte förslava kristna; muslimer fick inte förslava muslimer. Ville man ha slavar – ”talande redskap” med Aristoteles ord – måste man leta utanför den egna gruppen. Och där den egna gruppen slutade upphörde också alla gällande etiska principer. Men trots att slaveriet har funnits överallt är det som ett hål i historien. Det rör sig om människor som, med Orlando Pattersons ord, har varit ”socialt döda”. Segrarna skriver ju historien, inte slavarna, och i segrarnas historia ingår dessutom själva berättelsen om slaveriets upphörande på 1800-talet. Vi barnbarn av upplysningen står därför dubbelt främmande inför slaveriet som institution. När den individuella friheten upphöjs till det mest självklara av alla värden blir slaveriet bara obegripligt. Med sitt mastodontverk ”Slaveri” vill Dick Harrison utmana denna historiska förträngning. Slaveri är enligt Harrison ingen detalj, inte heller ett passerat stadium. Det är i stället en av människans mest seglivade institutioner. Påståendet är knappast originellt i sig. Harrisons redogörelse lutar tungt mot andra historiker; boken har karaktär av driven sammanställning snarare än spetsforskning. Men djärvheten ligger i upplägget. Aldrig tidigare, trots den pågående slaveriforskningsboomen, har någon gett sig på att skriva slaveriets världshistoria från begynnelsen till nuet. Alla kontinenter inräknade. Inte ens Milton Meltzers ”Slavery. A World History” har samma bredd. Den aktuella tegelstenen är dessutom bara det första av tre planerade band. Historikernas fokus har vanligen legat på den transatlantiska slavhandeln och på slaveriet i den amerikanska Södern. Föga förvånande: det ligger så nära i tiden och fortsätter att påverka dagens värld med dess rasism och ojämlikhet. Men Harrison visar hur skev vår förståelse blir om vi begränsar oss till Atlanten. Slaveri är ytterst en fråga om makt. En människa förtrycker en annan människa, gör honom/henne till ”sin”. Mönstret går igen från Mesopotamien och framåt. Ingen civilisation har något att yvas över i det avseendet. Men slaveriet har inte haft en enhetlig form. Tvärtom är variationen ibland rent förvirrande. Märkligast är mamlukväldet i Kairo, där armén bestod av slavsoldater som samtidigt gjorde sig till härskare. Egyptens sultaner – från 1200-talet fram till 1811 – var slavar som hade stigit i graderna inom ett elitistiskt parallellsamhälle. I deras fall var främlingskapet något de ömt vårdade. Mamelukerna ville hålla avstånd till det omgivningen, använde turkiska namn, gifte sig ogärna lokalt. Att vara ”fri” bonde i dåtidens Egypten var betydligt värre än att vara mamlukslav. Mamlukväldet illustrerar en övergripande poäng som den annars teoretiskt försiktige Harrison gör i sin bok: ett samhälle kan hålla sig med slavar, rent av mängder med slavar, utan att produktionen baseras på slavars arbete. Marxister har som bekant gjort en stor poäng av slaveri som produktionsform. Trappstegsmodellen med slavsamhällen som förbyts i feodalism har varit så förförisk att den har styrt tänkandet. Marxister har uppmärksammat bland annat antikens slaveri, men allt som legat utanför modellen har ignorerats. Asien är ett exempel. Kina och Indien har uppenbarligen haft långa och komplicerade slaveriepoker som ligger outforskade. Men de har inte nödvändigtvis varit ”slavsamhällen” i marxistisk bemärkelse, och därför har deras slaveri inte ansetts historiskt intressant. De vanligaste formerna av ofrihet genom historien har varit hus- och sexslaveri, utan större betydelse för produktionen. Det krävs alltså nättare verktyg för att komma åt slaveriets verklighet. Kalla det lyhördhet för den enskilda människans öde. Oavsett utgångspunkt är källbristen ett återkommande problem. I fråga om Afrika är det nästan uteslutande arabiska skildringar som ger oss inblick i kontinentens slaveri. Men glimtarna kan vara nog så iögonfallande. Ett exempel: malinke-härskaren Mansa Musas pilgrimsfärd från Mali till Mecka år 1324. Han ska ha lett en karavan med 60 000 människor genom öknen – av vilka 12 000 var slavar. 80 kameler krävdes enbart för att bära det guld Musa hade med sig. Bakom detta Hollywood- eller Bollywoodliknande överdåd döljer sig en kontinent där slaveriet var väl förankrat när portugiserna på 1400-talet började visa intresse för slavarbetare. En av de värsta slavhandelsorterna hette för övrigt Kanem och låg strax väster om Darfur. Det finns en lång historia av ömsesidigt förtryck i regionen. Frågan om det afrikanska slaveriet är knepig eftersom minnet av den transatlantiska slavhandeln fortfarande är ett öppet sår. Här kunde Harrison ha redovisat fler infallsvinklar i frågan, exempelvis när det gäller vilken roll den externa efterfrågan spelade. (Och varför använda ett ord som ”negerslav” annat än i citat?) Icke desto mindre gör han en plågsamt trovärdig tolkning av läget i Afrika. Den transatlantiska slavhandeln krävde helt enkelt två parter: afrikanska säljare och europeiska köpare. Utan ett redan väletablerat slaverisystem i Västafrika hade européernas strandhugg gett föga utdelning. Det förekom till och med att portugiserna sålde afrikanska slavar till afrikanska köpare. Här konfronteras vi med det som Achille Mbembe har kallat det afrikanska brodermordet. ”Slaveriet går inte att tämja i hjärnan”, skriver Harrison. Det utmanar våra mest omhuldade föreställningar om människovärde. Att orka dyka ned i dess historia med sådan konsekvens – och sådan omsorg om läsaren – är ett lärdomsdåd. Jag väntar med bävan på nästa band. Då blir det Amerika. Stefan Helgesson litteratur@dn.se


Förrädare eller syndabock?

Summary: Krigsårens utrikesminister Christian Günther gick bakom ryggen på regeringen. Han gav själv tyskarna rätt att transportera militära trupper genom det neutrala Sverige. Henrik Arnstad (bilden) har skrivit en fängslande bok om Sverige under andra världskriget.

Henrik Arnstad ”Spelaren Christian Günther. Sverige under andra världskriget” Wahlström & Widstrand Den är här nu: vågen av böcker om Sveriges agerande under andra världskriget. De senaste åren har antalet romaner, dokumentärer och biografier som gräver runt i Sveriges handlande under åren 1939–45 vuxit till en präktig driva på bokhandelsdiskarna. Jag tror inte att det är en överdrift att påstå att det pågår ett massivt intellektuellt uppröjningsarbete. De som inte är intresserade av närhistoria måste känna sig utsatta för en belägring. Det är inte heller gåtfullt varför detta intresse kommer här och nu. Det har att göra med längden på ett människoliv: de som själva var vuxna under kriget, och i någon mening är vittnen, blir allt färre. Samtidigt är andra världskriget ännu ett oläkt moraliskt brännsår. Undfallenhet mot diktaturen – hur nödvändig var den? Såväl akademisk forskning som journalistik lyfter fram fler och fler pusselbitar. Och ju närmare man kommer människor och händelser, desto mer sammansatt blir bilden. Det går knappast att tala om ”Sverige” som en helhet: fram växer bilden av ett land som under krigsåren var förunderligt lugnt men samtidigt djupt kluvet, djupare än vad vi kanske förstår. En av de absoluta nyckelpersonerna i Sveriges roll under kriget är landets utrikesminister, Christian Günther (1886–1966). Det brukar sägas att han personligen fick bära hundhuvudet för Sveriges vacklande, för att inte säga direkt undergivna hållning gentemot Nazi-Tyskland. Sant är att han i det allmänna medvetandet förknippades med ”permittenttrafiken”, vilket var en förskönande omskrivning för att Sverige tillät Tyskland ett stort antal transporter av militär genom landet. Den mest kontroversiella transporten var ”Division Engelbrecht” på 14 000 soldater som med svenska tåg i juni och juli 1941 fraktades från norska gränsen till den finska – för att kastas in i striderna mot Sovjet. Så hur var det – blev Günther oförskyllt utsedd till ”syndabock”? Om Christian Günthers handlande under kriget har Henrik Arnstad skrivit en mycket detaljerad, för att inte säga minutiös studie på 500 sidor, ”Spelaren Christian Günther”. Jag tror att det är en nödvändig bok, framför allt därför att den i detalj dokumenterar allt det verkligt kontroversiella i svensk utrikespolitik under kriget. Det har också, i sin detaljrikedom, blivit en bitvis svårläst bok. Arnstad följer, lite förstrött, Günther från ungdomsåren som rätt misslyckad författare fram genom karriären som diplomat. Strålkastarna slås på i det ögonblick då den samlingsregering som skall lotsa Sverige genom kriget bildas i december 1939. Günther, som är ”opolitisk”, men som räknas som närstående socialdemokratin, tackar genast ja när han tillfrågas. Och under den första tiden som minister är han relativt följsam och står Per Albin Hansson nära. Men som Arnstad beskriver saken förändras Günthers hållning under krigets gång, han rör sig mer och mer åt höger. Hans ”parhäst” blir högerledaren Gösta Bagge, ecklesiastikminister i samlingsregeringen. Bagge visar förtjusning för storsvenska utspel, som att nappa på att det ockuperade Nordnorge med tyskarnas goda minne skulle ställas under svensk förvaltning. Han driver, under uppspelet mot det tysk-finska kriget mot Sovjet tanken på att Sverige borde ingå i en regelrätt union med Finland. Saken kompliceras av att Sveriges ÖB, Thörnell, även han är öppet tyskvänlig och kan tänka sig ett mycket närmare försvarssamarbete med tyskarna, om inte ett rent deltagande på nazistisk sida i kriget. Günther, å sin sida, genomskådar det orealistiska i sådana utspel. Men allt tyder på att han faller in i högerns syn på Nazi-Tyskland som en låt vara obehaglig stat som dock utgör ”bålverket” mot det större hotet Sovjet. Tillsammans med Bagge verkar han för ett regelrätt förbud mot det svenska kommunistpartiet. Günther blir alltmer självsvåldig i sina mellanhavanden med Nazi-Tyskland olika sändebud. Några av de saker Arnstad fiskar upp ur pågående historisk forskning är sensationella. Som det faktum att Günther själv, vid flera tillfällen, garanterade tysk militär transport på svensk järnväg utan att förankra saken i regeringen. I oktober 1940 ger han sitt ja till att en hel SS-bataljon skall få resa genom Sverige till Norge – ett kringgående av regeringen som tydligen upprepas. Det allra mest graverande som Günther gör sig skyldig till, bakom ryggen på Hansson, är att förråda att den tyska militärattachén i Helsingfors, Horst Rössing, läckt uppgifter till Sverige om det förestående anfallet mot Sovjet. Utan att blinka berättar han i maj 1941 den saken för Tysklands sändebud i Sverige, ”spontant”, som denne sedan skriver hem. Det kan bara tolkas på ett sätt: att Günther vill att Tysklands attack mot Sovjet skall lyckas och att alla läckor bör tätas. Som diplomat måste han ha förstått att han därmed också försvagade Sveriges informationsläge. Det är ungefär samtidigt som Günther, enligt de tyska sändebundens korrespondens, låter antyda att Sverige kan tänka sig ett ”militärfördrag” med Tyskland – i den händelse Sovjet blir ett militärt mål. Den enda källan för de uppgifterna är just den tyska diplomatposten, och vi vet inte vad Günther faktiskt sade. Men, som Arnstad konstaterar: ”Sveriges näst mäktigaste man går vilse i sin egen makt. Han drivs av en uppfattning av att han – som en av de få – har förstått vad som måste göras. Därför går han bakom ryggen på framför allt socialdemokraterna i sina strävanden att föra Sverige närmare Tyskland.” Av detta blir inte mycket. Sympatierna hos breda lager av den svenska befolkningen verkar hela tiden ha legat på den allierade sidan. Tysksvärmeriet var något som i första hand pågick i salongerna, hos dem som uppfattade sig som samhällets ”verkliga elit”. Om sympatierna för Finland var starka när grannlandet var utsatt för en överraskningsattack under vinterkriget 1939/40, hade fortsättningskriget 1941 inte alls samma folkliga stöd. Arnstads tolkning är att det i samband med den så kallade midsommarkrisen 1941 kommer till en uppgörelse mellan Hansson och Günther. Krisen handlar om ”Division Engelbrechts” resa genom Sverige: ryktet gör gällande att Gustaf V hotar att abdikera om tyskarna inte får fri passage – vilket i sig skulle leda till regeringskris, något som i det osäkra läget inte fick hända. Arnstad menar att Günther, med sina goda personliga relationer till kungen, skulle kunna vara hjärnan bakom en sådan intrig. Vad som egentligen hände är fortfarande ett tvisteämne: klart är att Hansson angav abdikationshotet som skäl till att låta tyskarna passera. Det är nu Günther får rollen av syndabock. Hansson själv formulerar det som att Günther misstänks vara ”alltför eftergiven mot tyska krav”. Under juni och juli passerar ”Division Engelbrecht” genom landet. Det är lågvattenmärket för Sveriges ”medlöperi”. Men det finns mer att berätta. Under senare år har forskningen visat hur den svenska allmänheten genomgick ett uppvaknande vad gällde judeförföljelserna och den begynnande Förintelsen redan i november 1942, i spåren av deportationen av de norska judarna till Auschwitz. Som Paul Levine visat i en avhandling skickar deportationen en stöt genom opinionen – och genom byråkratin. Det är ett faktum att det svenska utrikesdepartementet genomgår en snabb omvändelse vintern 1942 – och att man under ledning av såväl Günther som utrikesrådet Gösta Engzell börjar lägga ned åtskillig möda på att rädda inte bara de norska judar man kan utan även i stort sett hela Danmarks judiska befolkning. Den omsvängningen hade inte varit möjlig utan Günthers engagemang. Arnstad drar slutsatsen att Günthers judiska svärdotter Malin, som han hade stor respekt för, spelade en roll, men det känns litet som en konstruktion: faktum är att Sverige genom en rad olika källor hade en klar bild av den Förintelse som inletts. Historien om Günthers engagemang för judarnas sak är minst lika värd att berätta som hans tidigare snubblande på gränsen till förräderi. Ändå är det litet som om Arnstad bränt sitt forskarkrut på 1941 års kris. De sista kapitlen – som jag finner nog så intressanta – är tunnare, mer refererande. Ska Sverige känna skuld? frågar Arnstad på bokens sista sidor. Frågan är naturligtvis retorisk. Men vad man kan säga är att gestalten Christian Günther i sig sammanfattar det värsta och kanske också det bästa ”Sverige” gjorde under andra världskriget. OLA LARSMO litteratur@dn.se


Ett postexotiskt Afrika

Summary: I dag öppnar Moderna museets stora höstsatsning ”Africa remix”. 86 konstnärer från 25 afrikanska länder beskriver en kontinent i förvandling. Det finns ingen specifik ”afrikansk konst”, skriver Jessica Kempe.

”Africa Remix” Moderna museet, Stockholm Visas T o m 14/1 -07 ”WE ARE ALL POST EXOTICS”, står det textat på Fernando Alvims vita duk. ”VI ÄR ALLA POSTEXOTISTER”. Ovanför påståendet hänger en rund spegel. Jag tittar mig i spegeln och ser hur kulturrasismen träffar mig rakt i nacken. På väggen bakom hänger etnostereotyperna på rad, fotografiskt iscensatta i Samuel Fossos fotoateljé. Som självporträtt. Där är stamhövdingen med leopardskinn runt höfterna, guld runt halsen och plastblommor i näven. Där är piraten, sjömannen, borgarkvinnan och den frigjorda afroamerikanskan med turban på huvudet, reptilskinn på fötterna och palmblad i ryggen. Och genast lägger Fosso förväntningarna på plats. För på Moderna museets stora samlingsutställning ”Africa remix” finns inga äkta ”afrikaner”, inget enhetligt ”Afrika” och därmed ingen specifik ”afrikansk konst”. Endast 86 enskilda konstnärer från drygt 25 afrikanska länder – från ”det vita” Algeriet, Tunisien och Egypten i norr, till ”den svarta” södern: Zimbabwe, Angola och Gabon. Länder med olika språk (bara i Demokratiska republiken Kongo finns ett tiotal skilda språkgrupper), geografi, historia och religion. För första gången samlas alltså konstnärer från båda sidor av Sahara i en gemensam samtida konstutställning. Av de 86 konstnärerna är blott en tredjedel kvinnor (1/3-delsprincipen som vanligt). Drygt hälften av konstnärerna är verksamma i Europa och USA. Så vad är poängen? Att visa att ingen folksjäl finns, menar chefscuratorn, författaren och professorn Simon Njami, om jag förstår honom rätt i den kunskapstunga katalogen. I de afrikanska länderna liksom i den övriga världen är såväl konstnären som skapandet en remix av globalt och digitalt medvetande, av flerfaldiga identiteter och komplexa hemhörigheter. Här i utställningen vävs den första kulturens skratt, gråt och modersmål in den andra och tredje kulturens nya relationer, förväntningar – och hemlängtan. Metoderna och materialen är förutom foto och film terrakottafärgad jord (Ingrid Mwangi, Rodney Place, Jane Alexander), trosor av kokosnötsfibrer (Ernest Weangaï), en amerikansk jukebox med hemlandets låtar (Balthazar Saye) och ett jättemåleri bestående av kåkstadens plåtväggar, dörrgavlar, biblar och skottkärror (Antonio Ole). Och den gemensamma nämnaren? Möjligen att många konstnärer inte är äldre än sina länders blott fyrtioåriga självständighet, svarar Simon Njami, att de förhåller sig till sina länders historiska råmaterial och att de alla befinner sig i Afrikas kollektiva förvandlingsprocess. Resten är personligt och existentiellt. Och denna förvandling? Den som Simon Njami kallar en hybrid och en skandal därför att den sker öppet och kaotiskt. Hur syns den här? På den frågan svarar lika många perspektiv som antalet konstnärer. Jag kan bara följsamt plocka upp ett fåtal trådar löst utlagda i utställningens försök till strukturerande teman: identitet och historia, kropp och själ, stad och land. Linjerna handlar om uppbrott och nollpunkt, motstånd och minne. Uppbrott från kolonialismens tillskrivna identiteter och politiska övergrepp, minnet av mödrarnas tårar, ursprungsmaterialens färger och hemvägens röda grus, motstånd mot nya diktaturer och de västimperialistiska storföretagens stadsexploatering. Den första tråden vill skala bort kulturrasismens blickar och definitioner. Wangechi Mutu klär av den kulturaliserade kroppen genom att måla upp den som en andra hud. I det målade collaget ”En flyktig tanke vilken otäck efterapning” känns smärtan ända in på det satiriska akvarellskinnet. Där låter hon två mörkhyade kvinnor förvandlade till djur och natur gå arm i arm. Den ena försedd med fågelben, den andra med aphuvud och armen förlängd med en ceremoniell träskulptur. På magar och lår sprider sig fuktiga moss- och lavamönster. Mellan benen dinglar en klase bananer. Fast i Mutus bild undgår ingen kvinna köns- och rasbiologins tillskrivningar. Ut genom de mossbelupna ärmarna trillar den vita kvinnans ljusa händer. I Patrice Felix Tchicayas flerskärmade och bespeglande dvd-rum ”Slutet på cykeln” tycks främlinggörandet färdigskalat och avskaffat. Där återstår bara människan – i olika individuella versioner som betraktar mig länge och oavlåtligt. Tills de försvinner för att ersättas av nya. På golvet står två stolar som saknar sits. Samt en papperskorg. Att kasta fördomarna i? Överallt på utställningen möts jag av samma uppmaning; definiera – spara – börja om. Utanför Tchicayas bås ligger en jättelik bok uppslagen. Med tomma, kritvita sidor. På håll liknar den en helig skrift med kolsvarta pärmar med förgyllda kanter. Nej, Bili Bidjockas ännu inte påbörjade skrift ”Den oändliga boken” är alls inte ägnad åt gudarna, utan åt allmänheten att dag för dag författa i, för att tillsammans skriva inledningen till samtidens oavslutade historia. Ja, vem ska peka ut vägen när givna vägvisare inte längre finns? ”Sammanfallande guider” kallar Moshekwa Langa sitt abstrakta måleri där den omförhandlade världen hjälpligt hålls samman av svarta sopsäckar och färgad tejp. I Bodys Isek Kingelez konsumtionskitschiga modellstäder, gjorda av färgglad plast och medicinförpackningar, intas kvarteren av skyskrapor uppförda av samma läkemedelsföretag som av profithunger förvägrar Afrikas människor vanlig aspirin till ordinärt pris. Utställningen ”Africa remix” avger smärtsamma vittnesmål om västvärldens kapitalistiska herravälde över kroppen, jorden, ekonomin och staden. I Allan deSouzas dystopiska fotografier har staden reducerats till ett förtätat industrilandskap bestående av datachips. Med den fotografiska iscensättningen ”Allt västerut är indianernas land” tycks deSouza ta visuell revansch – när han med mild ironi låter den plundrade indianska arkitekturen ta över de västliga stadsmetropolerna. Bra eller dålig utställning? Irrelevant fråga. Bara lite doftlös. Jessica Kempe konst@dn.se