Agenten: Norstedts visade inte tillräckligt intresse för fler Millenniumböcker

Summary: Norstedts förlag ger inte ut en eventuell ytterligare fortsättning av Stieg Larssons populära Millenniumböcker. Enligt Magdalena Hedlund, litterär agent som företräder rättighetsägarna, beror det på att förlaget inte visat tillräckligt intresse. De tre senaste böckernas författare, David Lagercrantz, kallar uttalandet för ”rent påhitt”.

Moggliden AB, som äger rättigheterna till Stieg Larssons populära Millenniumserie, väljer efter 15 år att avsluta samarbetet med Norstedts förlag, vilket DN rapporterade om under torsdagen. Moggliden ägs av den framlidne författarens bror och far, Joachim och Erland Larsson. Familjen representeras av Magdalena Hedlund, litterär agent och grundare av Hedlund Agency. Hon menar att uppbrottet från Norstedts beror på att förlaget inte visat intresse för att ge ut fler Millenniumböcker. – Vi har haft ett bra samarbete med Norstedts, men böckernas popularitet saknar motstycke och flera av de utländska förlagen har frågat om en fortsättning. Familjen har tydligt kommunicerat att de också gärna ser en fortsättning, men från Norstedts håll har vi sett väldigt lite intresse och entusiasm för det, snarare det motsatta, säger Magdalena Hedlund. Hon exemplifierar med att David Lagercrantz tredje och avslutande roman ”Hon som måste dö” lanserats som en ”grand finale”. – Norstedts har en kampanj med meddelandet ”Rest in peace Salander”. Det signalerar inte heller direkt entusiasm, snarare begravningskänsla, säger Magdalena Hedlund. Utöver det vill hon i nuläget inte ge någon information kring vilka förlag som är aktuella för ett köp av Millenniumrättigheterna. Hon vill inte heller kommentera i vilket skede processen befinner sig. – Det är många förlag som anmält intresse, både utländska och svenska. Mycket handlar dock om att hitta den rätta författaren. Norstedts förlagschef Eva Gedin dementerar uppgifterna från Hedlund i ett sms till DN. – Det är uppenbart att vi har väldigt olika uppfattningar om läget och händelseförloppet. Men vårt fokus just nu är framför allt på den sjätte Millenniumboken och Davids nya och kommande bokprojekt på Norstedts, skriver hon. Även David Lagercrantz tillbakavisar uppgiften att Norstedts inte skulle ha visat intresse för en eventuell fortsättning. – Att säga att Eva Gedin visat bristande engagemang för Millenniumserien är rent påhitt. Jag blir upprörd av att höra det. Hon har varit med under hela resan och varit både Stieg Larssons och min förläggare. Hon har varit oerhört passionerad kring Millennium och ingen är mer betydelsefull för böckerna än Eva, säger David Lagercrantz, och tillägger att bokens reklamkampanjer planeras och skapas av förlagets kommunikationsavdelning.


Noel Gallagher vill splittra Foo Fighters med kampanj

Summary: Noel Gallagher vill starta en namninsamling för att splittra bandet Foo Fighters, skriver NME.

Uppmaningen kommer efter att Foo Fighters spelade på brittiska Readingfestivalen förra helgen. Under konserten förklarade amerikanerna att de skulle vilja återförena Oasis-bröderna Liam och Noel Gallagher på scen. – Vi försöker, låt oss skriva på en namninsamling, uppmanade bandets trummis Taylor Hawkins, som prytt sitt trumset med bröderna Gallaghers ansikten. – Hur många av er vill se Oasis spela en jävla konsert, tillade frontmannen Dave Grohl inför den jublande publiken. Men Noel Gallagher verkar inte särskilt övertygad. Under en konsert i San Diego nyligen kommenterade han tilltaget med orden: – Jag skulle vilja starta en namninsamling för att få Foo Fighters att splittras.


Eurovision till Rotterdam

Summary: Rotterdam blir värd för Eurovision Song Contest nästa år. Det blir första gången som tävlingen arrangeras i Nederländernas näst största stad.

Fem nederländska städer, däribland Amsterdam, slogs om att få hysa tävlingen. Valet stod slutligen mellan Rotterdam och Maastricht och nu står det klart att uppgiften går till Rotterdam och den prisbelönta arenan Ahoy, skriver Eurovision tv. "Rotterdam har visat fantastiskt mycket entusiasm och ett engagemang och har rätt faciliteter för att kunna välkomna delegationer från över 40 länder. Vi ser fram emot att arbeta tillsammans med Rotterdam med en fantastisk och toppmodern Eurovision Song Contest nästa år", säger EBU-chefen Jon Ola Sand i ett uttalande. Med sina drygt 634 000 invånare är Rotterdam landets näst största stad. Nästa års ESC blir den första för staden, som även stoltserar med Europas största hamn. Eurovision har arrangerats i Nederländerna fyra gånger tidigare, en gång vardera i Amsterdam och Hilversum samt två gånger i Haag. Att landet blir nästa Eurovision-värd stod klart sedan Duncan Laurence tog hem vinsten med pianoballaden "Arcade" tidigare i år. Semifinalerna äger rum 12 och 14 maj och finalen 16 maj.


Konsertrecension: På liv och död när Göran Tunströms ofullbordade roman blir oratorium

Summary: Författaren som ville skriva om allt dyker rakt ner i 1600-talet med musikaliska fragment som kören får att växa till ett kaotiskt kluster. Göran Tunströms ofullbordade roman ”Försök med ett århundrade” har förvandlats till ett oratorium för Göteborgs Kammarkör och skådespelare. DN:s kritiker Martin Nyström fascineras.

Konsert Oratorium ”Göran Tunströms ofullbordade roman” av Gunnar Eriksson och Henric Holmberg med musik från 1600-talet. Dirigent och arr: Gunnar Eriksson. Textbearbetning och regi: Henric Holmberg. Medverkande: Göteborgs Kammarkör, Maria Hörnelius, Linus Tunström, Jenny Hostetter, Åsa Johansson, Ingvar Grimberg och Harald Svensson. Scen: Artisten i Göteborg. 1999, året före sin död, samarbetade Göran Tunström med Gunnar Eriksson och Göteborgs Kammarkör i ett konsertprogram kring romanen ”Berömda män som varit i Sunne” och tankeboken ”Under tiden”. I sitt författarskap hade Tunström alltid haft en djup längtan till musiken. Under arbetet med Eriksson ställde han också många frågor kring musiken under 1600-talet. Det sekel som hans ofullbordade roman, ”Försök med ett århundrade”, handlade om. Och som gavs ut 2015. I sitt efterord liknar Göran Sonnevi romanen vid en ruin, ett omöjligt bygge, men som också därför bär på en möjlighet. Denna möjlighet har nu Gunnar Eriksson gripit tag i när han gjort oratoriet ”Göran Tunströms ofullbordade roman” för Göteborgs Kammarkör och skådespelare - baserat på en textbearbetning av Henric Holmberg som också står för regin. På Artistens scen träder så Maria Hörnelius fram som Minnet. Och berättar, till smärtsamma klanger av Claudio Monteverdi, om författaren som ville skriva om ALLT. Inte om någonting annat. Författaren, spelad av Linus Tunström, frågar sig: ”Vad var det jag ville en gång, egentligen? Jag ville skriva” Och lägger till att han är en katastrof som samtidsskildrare: ”…pennan styr åt annat håll”. Något som får oratoriet att dyka rakt ner i 1600-talet med musikaliska fragment som kören får att växa till ett kaotiskt kluster. Resan går till ett Europa som hade brunnit, som fått tonerna att förskräckta fly åt alla sidor. Och med så mycket smärta. Men det är dit Författaren tänker sig. I en smått fantastisk scen möter vi honom utanför romanfantasin, i verklighetens Bohuslän roende med sin hustru där Eriksson mixat ihop Evert Taube med Monteverdi i en lika omöjlig som fullt möjlig körsats. Som nästan sprängs sönder av liv och död. Tillbaka i romanen och till det blödande och klagande Europa möter Författaren en orkester - Hovkapellet - som görs av kören. Här tonar fram ett mindre blödande, skuldbenäget Europa, med sprittande toner, där de moraliska tonfallen bleknar bort ”likt morgonstjärnor”. Men det är också en inre punkt där ”Musik låter sig höras, renande, frälsande, och utan vars existens ingen Mening i livet finns.” Med Henry Purcells ”Music for a while”, ett tema av Béla Bartók och Bachs ”Singet dem Herrn” når så oratoriet fram till den punkt då sången slår alla med häpnad. Och till romanens allra sista. skälvande och ofullbordade mening, som saknar punkt: ”Han står mycket stilla, mycket”. Läs fler recensioner av Martin Nyström.


Cissi Wallin åtalas för grovt förtal av Fredrik Virtanen

Summary: Åklagarmyndigheten bekräftar att medieprofilen Cissi Wallin åtalas för grovt förtal av journalisten Fredrik Virtanen. – Det är uppgiftens innehåll och spridningen på sociala medier som är avgörande för mitt beslut, säger åklagare Daniel Suneson. Wallin nekar till brott. Hennes advokat menar att en fällande dom kan ”underminera i princip hela metoorörelsen”.

Cissi Wallin berättade tidigare i veckan att hon skulle åtalas för grovt förtal, ett besked hon då fått från sin advokat. På fredagsmorgonen bekräftar kammaråklagare Daniel Suneson att medieprofilen åtalas. Brottsrubriceringen är grovt förtal. Brotten misstänks, enligt åtalet, ha begåtts genom inlägg på Instagram och Facebook vid flera tillfällen under perioden oktober 2017 till augusti 2018. ”Brottet bör bedömas som grovt eftersom inläggen avsett mycket allvarlig brottslighet, fått stor spridning samt lett till stor skada i både Fredrik Virtanens privata liv och yrkesverksamhet”, skriver åklagaren i stämningsansökan. – Den allvarliga brottslighet som påstås – sexualbrott – och uppgiftens stora spridning gör att jag anser att det är påkallat att åtala, säger Daniel Suneson till DN. – Det är uppgiftens innehåll och spridningen på sociala medier som är avgörande för mitt beslut. På sociala medier har det nått en sådan stor mängd personer och det har inte varit försvarligt att lämna de uppgifterna på det sättet. Det har ingenting med sanningen i påståendet att göra. Var det självklart att rubriceringen skulle bli grovt förtal? – Man ska titta på flera saker om det ska nå grovt brott. Det ska röra sig om relativt allvarlig brottslighet som påstås och man tittar även på just spridningen och sättet det har spridits på. Jag bedömer att de förutsättningarna för grovt brott är uppfyllda. Vad händer härnäst? – Tingsrätten har fått åtalet i dag och de kommer att sätta ut det här till en förhandling så snart som möjligt, och när det kan ske vet jag ännu inte, säger Daniel Suneson. Det var hösten 2017 som Cissi Wallin i sociala medier först anklagade den tidigare Aftonbladet-medarbetaren Fredrik Virtanen för våldtäkt. Händelsen ska enligt Wallin ha inträffat år 2006. Anklagelsen utreddes flera år senare av polis som lade ned förundersökningen i brist på bevis. Fredrik Virtanen gjorde en polisanmälan om grovt förtal. Och nästan ett och ett halvt år senare kommer beskedet att målet ska avgöras i domstol. – Det känns väldigt bra. Samhällets näthat är ett extremt stort problem, säger Fredrik Virtanen, som hela tiden tillbakavisat våldtäktsanklagelserna, i en DN-intervju på fredagen. Cissi Wallin nekar till brott. I slutinlagan till åklagaren, skriven av hennes advokat tidigare under sommaren, framfördes att det varit försvarligt att lämna de uppgifter som Wallin gjort. Wallins advokat Percy Bratt anser att åtalet inte borde ha kommit till stånd. – Min klients uppgifter om målsäganden är sanna, relevanta och har ett stort allmänintresse eftersom han i hög grad är en offentlig person. En ytterligare iakttagelse är att målsäganden har fått åklagaren och hela den offentliga rättsapparatens hjälp att driva målet, trots att förtalsmål nästan aldrig drivs genom allmänt åtal. Därför är åtalet anmärkningsvärt och helt omotiverat, säger Percy Bratt till DN. Han tillägger att mycket står på spel och att målets utgång kan få stora konsekvenser. – En fällande dom skulle kunna underminera i princip hela metoorörelsen. Jag har redan fått indikationer på att målet följs med intresse internationellt. Vad säger din klient? – Att målet kan få olyckliga konsekvenser, inte bara för henne utan det kan också innebära att många utsatta personer inte vågar träda fram och berätta vad de har varit med om. Därför är det väldigt viktigt att vi vinner det här målet. Enligt Percy Bratt kan det dröja länge innan huvudförhandlingen inleds. – Vad jag har förstått och de indikationer jag har fått säger att det inte är säkert att det kommer under 2019, utan att det kan dröja till i början av nästa år. Så vi har en lång sträcka framför oss. Under den tiden ska vi förbereda oss. Cissi Wallin ifrågasätter på fredagen i en intervju med Expressen åklagarens brottsrubricering. – Det är väldigt intressant att åklagaren väljer formuleringen att det här är ett grovt brott, samtidigt som vi ser alla grova brott som kvinnor utsätts för hela tiden. Enbart fem procent av alla som anmäls för våldtäkt – nästan bara män – döms, säger Cissi Wallin till Expressen. ”Rättegång kommer att äga rum inom några månader och eftersom jag inte anser att jag gjort något brottsligt, och därmed inte har någonting att dölja så välkomnar jag allmänhet och press till denna rättegång”, skrev också Cissi Wallin tidigare i veckan på sajten Gardet. DN har sökt Cissi Wallin.


Bokrecension: Linda Boström Knausgårds roman berör men förlorar fokus

Summary: Linda Boström Knausgårds tredje roman ger en besk bild av svensk psykvård. Åsa Beckman läser en berättelse som berör i skildringarna av ångest och en splittrad familj, men som inte blir riktigt helgjuten.

Roman Linda Boström Knausgård ”Oktoberbarn” Modernista, 190 sidor Första novellen i Linda Boström Knausgårds samling ”Grand mal” utgör ett underbart ögonblick i den svenska litteraturen. Där åkallar hon Gud. ”Jag har en önskan. Den är oerhörd”, skriver hon, och ber honom beskydda hennes familj. För att beveka honom beskriver hon vardagligt hur hennes man och barn sitter och äter runt köksbordet, och berättar om deras olika små egenheter. ”Jag vill att du lovar mig att alla ska leva”. Det är en ömtålig scen. Så full av den rädslofyllda kärlek man kan känna för de närmaste, för de liv man satt till världen. Man vet att man inte har en chans att skydda dem. Och vad värre är, man vet att man själv är en av dem som på ett eller annat sätt kommer att åsamka dem smärta – om inte annat den dag man försvinner. Linda Boström Knausgård är författare och dramatiker och debuterade 1998 med diktsamlingen ”Gör mig behaglig för såret” och har sedan skrivit noveller och romaner. För tre år sedan kom ”Välkommen till Amerika”, som nominerades till Augustpriset. Allt hon skriver, om det så är poesi eller prosa, har den här mycket speciella sensibiliteten. Hon skapar bilder och scener med vibrerande närvaro och hennes språk far ofta iväg i ljuvligt poetiska dragningar. Under många år var hon gift med Karl Ove Knausgård vilket gör att många läsare har en relation till henne inte bara genom hennes egna böcker utan också genom hans romansvit ”Min kamp”, som bland annat följde deras familjeliv. Sedan 2016 är de skilda. Nu kommer hennes tredje roman, ”Oktoberbarn”, som utspelar sig på en psykiatrisk vårdavdelning. I perioder mellan 2013 och 2017 är Linda Boström Knausgård inlagd och får upprepade ECT-behandlingar, alltså moderna elchocker. Hon beskriver de tröstlösa dagarna på avdelningen, skriken, utbrotten, patienterna i sina rum, ”var och en i sitt eget mörker.” Det är en besk skildring av svensk psykvård. När hon beskriver läkarna är det med en blandning av högdraget förakt och inställsam underdånighet. Man förstår att det springer ur desperation. Det är ju dessa vitklädda som bestämmer om dörren till den vanliga världen ska låsas upp eller om man tvärtom ska rullas iväg för att få tandskyddet inpetat och elektroderna återigen fästade vid huvudet. Men ”Oktoberbarn” är lika mycket ett minnesprojekt. För varje elchock Linda Boström Knausgård får blir hon desto mer ångestfylld över att hennes minnen ska förstöras. Och forskningen är heller inte helt klar över hur ECT-behandlingarna påverkar minnet över tid. Den oron får hon inte direkt gehör för hos läkarna. Syrligt återger hon hur en av dem obekymrat säger: ”Du kan ju alltid hitta på. Det är väl det författare gör?” Då finns Maria där, sköterskan som försöker få henne att minnas, som säger: du måste minnas, du måste komma ihåg för att kunna skriva.” Det är ett bra råd för verkligheten, men faktiskt ett betydligt sämre råd för just den här romanen. För snart börjar Linda Boström Knausgård lägga in disparata händelser från sin barndom och uppväxt. Man förstår ju varför de står där: de måste bevaras. Men de här episoderna blir alldeles för planlösa och osorterade. Jag är helt övertygad om att de har mycket speciella betydelser för henne, men för mig som läsare blir de för intetsägande. Det är verkligen synd. För det är i spänningen mellan sjukhuset och den nyss splittrade familjen som den här romanen har sin styrka. När Linda Boström Knausgård minns hur barnen sover i sina sängar med trassligt hår eller när hon och hennes man, efter beslutet att skiljas, tar en biltur genom våren och, äntligen, får kontakt igen. Språket får då tillbaka sin lyster och scenerna blir genast laddade och precisa. I de scenerna aktiveras också den skuld som finns under ytan i romanen: det är hennes fel att familjen gick sönder. Det var hon som skrämde barnen med sina oroliga pendlingar. ”Min sjukdom drog ner oss alla”, skriver hon och lägger – med viss bitterhet – till: ”Det var en tillvaro han inte önskade.” Bönen om att Gud skulle beskydda familjen i novellen från 2011 räckte alltså inte. Så på vissa sidor skapar Linda Boströms Knausgård en berörande skildring av den ensamhet och de skuldkänslor som många psykiskt sjuka beskrivit som en minst lika plågsam följeslagare som ångesten. Men någon riktigt helgjuten roman blir ”Oktoberbarn” aldrig.


Cissi Wallin åtalas för förtal

Summary: Medieprofilen Cissi Wallin skriver på sociala medier att hon kommer att åtalas för grovt förtal för våldtäktsanklagelserna mot den tidigare Aftonbladetmedarbetaren Fredrik Virtanen. Åklagarmyndigheten bekräftar att åtal kommer att väckas mot Wallin på fredagen.

Det var under hösten 2017 som Cissi Wallin på sociala medier anklagade den tidigare Aftonbladetprofilen Fredrik Virtanen för våldtäkt. Enligt Cissi Wallin ska händelsen ha inträffat för flera år sedan och händelsen utreddes av polis 2011 som lade ner förundersökningen. Fredrik Virtanen anmälde senare Cissi Wallin för grovt förtal och redan i september förra året sade åklagaren att ett åtal troligtvis kommer att väckas. På onsdagskvällen skrev Cissi Wallin på sajten Gardet att hon på fredag kommer att åtalas för grovt förtal. Karin Rosander kommunikationsdirektör på Åklagarmyndigheten bekräftar för DN att åtal kommer att väckas på fredag. – Åtalet kommer på fredag, det har jag fått veta av åklagaren. Sen om det är grovt förtal eller förtal det vet jag inte, det får ni vänta till på fredag med, säger Karin Rosander. Fredrik Virtanen säger att han väntade sig att åtal skulle väckas. – Jag tycker att det känns väldigt bra att det här kan vara början på att mardrömmen tar slut, säger han. Cissi Wallin säger att hon fick beskedet om att åtal kommer att väckas av sin advokat. – Det är beklämmande att det tagit så lång tid, att det har kostat skattebetalarna så mycket pengar. Det var inte så oväntat eftersom de dragit ut på det så länge, säger Cissi Wallin. Läs mer: Metoohösten letar sig in i Karolina Ramqvists nya roman


Helena Lindblad: Oscarsbidraget ”And then we danced” ligger helt rätt i tiden

Summary: Levan Akins film om två manliga dansskoleelever är ett vackert och sårigt kärleksdrama. ”Det är helt rätt att 'And then we danced' blir Sveriges bidrag till Oscarsakademin”, skriver DN:s Helena Lindblad.

”Cirkeln”-regissören Levan Akin fick idén att spela in ”And then we danced” när han för några år sedan såg nyheter om brutala hatattacker mot den första georgiska Prideparaden. Det berättade han för mig när ”And then we danced”, som enda svenska långfilm, fick sin premiärvisning under filmfestivalen i Cannes. Akin, som själv har rötter i Georgien, bestämde sig för att placera sin skildring i dansvärlden efter att ha hittat en historia om förbjuden kärlek mellan två unga manliga dansskoleelever – en kontroversiell berättelse som inte var så populär i kretsarna kring landets nationalscen i Tbilisi. ”Det är paradoxalt att den världen är så homofob med tanke på att det snarare är en norm att vara gay än ett undantag i dansvärlden i väst”, sade Akin. Det är helt rätt att skicka ”And then we danced” som Sveriges bidrag till Oscarsakademin. Framför allt för att det är väldigt fin film: ett flytande, dansant, vackert och sårigt kärleksdrama med fantastiska dansscener och interiörer från en värld som definitivt är oskildrad i svensk film. De unga, oprövade skådespelarna har lika stark närvaro när de agerar mot varandra, oavsett om det sker på eller utanför dansgolvet. Men Akins film visar också på bredden och det internationella tilltalet i svensk film – att den kan utspela sig långt utanför Sveriges gränser, med georgisk dialog. ”And then we danced” har dessutom en underliggande politisk dimension – en appell för ett mer tolerant och öppet samhälle - vilket förstås gör den giltig för alla tittare oavsett nationalitet. Det såg man inte minst i Cannes där filmen fick ett mycket varmt mottagande av den mångkulturella publiken.


Levan Akins ”And then we danced” blir Sveriges Oscarsbidrag

Summary: Levan Akins film ”And then we danced” är Sveriges Oscarsbidrag. Det avslöjade Svenska Filminstitutet på onsdagsmorgonen.

Sveriges Oscarskandidat presenterades på branschtillställningen Malmö Filmdagar på onsdagsmorgonen. Det blir Levan Akins film ”And then we danced” som nu har chans att nomineras till en Oscar i kategorin bästa internationella långfilm. Den svensk-georgiska produktionen ”And then we danced”, som får svensk premiär 13 september, är regisserad av Levan Akin och skildrar dans och förbjuden kärlek i det homofoba Georgien med den unge dansaren Merab, spelad av Levan Gelbakhiani, i centrum. Filmen fick goda lovord i Cannes och den blev också trefaldigt belönad, bland annat med juryns stora pris, på filmfestivalen i Odessa. Den prisades också i Baltic Sea Competition på Carl Film festival i Karlskrona. Levan Akin har tidigare berättat i en DN-intervju att idén till filmen kom när han såg nyheter om brutala hatattacker mot den första georgiska Prideparaden. – Jag såg de där bilderna när jag jobbade med filmen ”Cirkeln” och jag kunde inte släppa dem. Jag ville absolut göra något kring det, sa Levan Akin. Vägen fram till Oscarsgalan den 9 februari 2020 är lång. Någon gång i december brukar filmakademin i Los Angeles presentera en kortlista över filmer som har chans att nomineras och den 13 januari avslöjas de slutgiltiga nomineringarna till kategorin bästa internationella långfilm (som tidigare kallades för bästa icke engelskspråkiga film). Filmerna som gjorde upp om att bli det svenska bidraget var förutom ”And then we danced” även ”Aniara” och ”Quick”. Det existentiella rymdeposet ”Aniara", som hade premiär 30 januari, har regisserats av Pella Kågerman och Hugo Lilja. Filmen är baserad på boken med samma namn skriven av Nobelpristagaren i litteratur, Harry Martinson. Likt Martinsons versepos utspelar sig filmen ombord på rymdfarkosten Aniara, som på sin färd från Jorden till Mars förlorar styrförmågan och driver ut i det okända. ”Quick”, som får premiär 20 september, är Mikael Håfströms första film i Sverige på 15 år och följer historien om rättskandalen kring Sture Bergwall, även känd som Thomas Quick. David Dencik gör titelrollen och Jonas Karlsson spelar den prisbelönte och framlidne journalisten Hannes Råstam. Andra medverkande skådespelare är Suzanne Reuter och Alba August. Att Svenska Filminstitutet i ett första steg lyfte fram tre svenska filmer har aldrig skett förut. Steffen Andersen-Møller, chef för utlandsenheten på Svenska Filminstitutet, har förklarat att syftet är att belysa bredden inom svensk film.


Nu finns KP:s poddar i DN-appen

Summary: Nu finns Kamratpostens poddar i Dagens Nyheters app. I podden kan barn och vuxna få en inblick i hur det är på Sveriges största barntidnings redaktion. – Man får höra vad vi funderar på och ta del av det som kanske inte får plats i vår tidning, säger KP:s chefredaktör Lukas Björkman.

Dagens Nyheters ljudmaterial växer. Nu finns även Kamratpostens poddar, som hittills har 40 avsnitt, att lyssna på i DN:s app. – Det känns jättekul att podden kan få större spridning. Eftersom den, precis som vår tidning, är helt reklamfri så har det varit svårt att få in den på de stora plattformarna. Vi hoppas att det här kan leda till att olika generationer lyssnar tillsammans, säger KP:s chefredaktör Lukas Björkman. Kamratposten har funnits i över hundra år och riktar sig till barn mellan 8 och 14 år. Tidningens podd har funnits i två år och i den vädrar chefredaktör Lukas Björkman, reporter Josefin Auer och redigeraren och redaktören Ludvig Forssblad sina tankar om aktuella ämnen. – Man får höra vad vi funderar på och ta del av det som kanske inte får plats i vår tidning, säger KP:s chefredaktör Lukas Björkman och fortsätter: – Det är kanske inte en samhällspodd på samma sätt som KP är en samhällstidning utan det är med skojigheter. Det ska vara roligt och lustfyllt att lyssna på våra poddar. Martin Jönsson, redaktionell utvecklingschef på Dagens Nyheter, är nöjd över att se ett nytt tillskott i tidningens lyssningsbara material. – Vi ser att intresset för att lyssna på vårt innehåll bara ökar och utökar därför utbudet hela tiden: Med fler poddar, följetonger och inlästa reportage. Det finns nu 275 poddavsnitt och inlästa reportage att lyssna på, säger Martin Jönsson. Ladda ner Dagens Nyheters app för iOS här och för Android här. För att ta del av hela DN:s innehåll, inklusive de KP:s poddar, behöver du vara prenumerant. Det kan du bli här.


FBI tillkallades efter Azealia Banks bråk på SAS-flyget

Summary: Rapartisten Azealia Banks gick först till attack mot det ”socialistiska” Sverige. På väg hem anklagade hon flygbolaget SAS för rasprofilering och en flygvärdinna för misshandel. Vid flygets ankomst till Los Angeles tillkallades FBI. – En passagerare har uppfört sig väldigt opassande mot andra passagerare och vår personal ombord, säger Camilla Runberg vid SAS presstjänst till DN.

På söndagen inledde Azealia Banks sin hårda kritik mot Sverige. Hon förklarade att hon kände sig ”förtryckt av socialismen” i landet och klagade på bristen på gräs och de, enligt henne, alltför strikta alkohollagarna. Hon påstod också att svenskarna ”definitivt” är rasister. På måndagen lämnade Azealia Banks landet och flög till Los Angeles. Under flygningen hamnade hon i bråk med medpassagerare och personal. I ett videoklipp på Instagram anklagade hon flygbolaget SAS för ”rasprofilering” och påstod att hon blivit slagen både av en annan passagerare och av en flygvärdinna. Videoklippet har senare tagits bort. SAS bekräftar dock att det skett en incident ombord under måndagens flygning mellan Arlanda och Los Angeles, något Aftonbladet var först att rapportera om. – Jag kan bekräfta att det varit en episod ombord. En passagerare har uppfört sig väldigt opassande mot andra passagerare och vår personal ombord. Polisen och FBI blev inkallade då flyget landade i Los Angeles, säger Camilla Runberg vid SAS presstjänst till DN. Hon kan inte i nuläget inte ge fler detaljer kring vad det opassande beteendet bestod i. – Jag kan bara säga att vi har nolltolerans mot att inte följa SAS regler ombord på våra flygningar, säger Camilla Runberg. Varför tillkallades polis och FBI? – För att det varit ett väldigt opassande beteende ombord, säger Camilla Runberg. Det finns inga uppgifter om att någon person är misstänkt för brott i samband med händelsen. 28-åriga Azealia Banks slog igenom år 2012 med singeln ”212”. Hon, som under sin karriär varit inblandad i flera kontroverser, släppte sitt senaste album ”Slay-Z” för två år sedan.


Åklagaren överklagar inte domen i målet mot ASAP Rocky

Summary: Kammaråklagare Daniel Suneson överklagar inte tingsrättens dom i målet mot ASAP Rocky. Han accepterar tingsrättens bedömning att det inte går att bevisa om flaskor användes vid misshandeln. Den målsägande 19-åringen kommer inte heller att driva fallet vidare.

Artisten ASAP Rocky och två medarbetare dömdes tidigare i augusti för misshandel i Stockholms tingsrätt. De fick villkorlig dom samt ålades att betala ett skadestånd på 12.500 kronor till den målsägande 19-årige mannen. Kammaråklagare Daniel Suneson yrkade i tingsrätten på att ASAP Rocky skulle dömas till sex månaders fängelse. Men han har nu bestämt sig för att inte överklaga domen. – De har dömts för misshandel och tingsrätten har avfärdat nödvärnsinvändningen. Det vill säga att de inte befann sig i en nödvärnssituation. Det har varit mycket diskussion kring det och det var viktigt att få det klarlagt, säger Daniel Suneson till DN. Han säger sig ha accepterat tingsrättens värdering att det inte är styrkt att hela eller trasiga flaskor användes vid misshandeln. – Jag tycker möjligen att påföljden är något för låg, även om tar bort flaskorna. Men jag har ändå valt att inte överklaga. Det är alltid en samlad bedömning man får göra, säger Daniel Suneson. Ser du det som omöjligt att bevisa att flaskor användes? – Jag har bedömt att jag kommer få svårt att få någon ändring gällande flaskorna i hovrätten. På vilket sätt de använts och vem som har använt dem. Har det varit ett svårt beslut? – Jag har låtit det gå en tid, läst och analyserat domen. Det är flera saker man får ta hänsyn till. Det har varit ett väldigt uppmärksammat ärende, med påtryckningar från många håll. Är det något du som åklagare känt av? – Målet har varit speciellt. Det liknar ingenting annat vad gäller intresse från media och andra. Men målet i sig är inte så komplicerat och ett ganska vanligt ärende i domstol. Advokaterna till de tre dömda männen har hittills inte gett besked kring om de ämnade överklaga domen eller inte. ”Vi har inte tagit ställning än”, skrev då advokat Martin Persson, som företräder en av artistens medarbetare, i ett sms till DN. – Åklagarens beslut kom nu. Vi får analysera och smälta det innan vi tar något vidare beslut, säger advokat Carla Pantzar, som företräder den andra medarbetaren, till DN på tisdagen. Målsägandebiträdet Magnus Strömberg har tidigare sagt att 19-åringen var missnöjd med domen och att han ville att åklagaren skulle överklaga. Efter beskedet från åklagaren meddelas att man inte tänker driva fallet vidare. ”I och med att åklagaren beslutat att inte överklaga kommer vi inte det heller. Domen innebar, trots att vi är kritiska mot den i vissa avseenden, att min klient fick en upprättelse”‚ skriver Magnus Strömberg i ett sms till DN.


Bokrecension: Beate Grimsruds nya roman är som vatten för en törstande strupe

Summary: Det finns delar i Beate Grimsruds ”Jag föreslår att vi vaknar” som är så hemska att de nästan inte går att läsa. Nina Björk lurar på om det inte är den bästa roman som Grimsrud har skrivit.

Roman Beate Grimsrud ”Jag föreslår att vi vaknar” Albert Bonniers förlag, 575 sidor Jag lurar på om inte Beate Grimsruds nya roman ”Jag föreslår att vi vaknar” är den bästa hon har skrivit. Åtminstone för mig är den som vatten för en törstande strupe – omöjlig att inmundiga utan att ropa ”äntligen!” Den skulle nämligen inte kunna vara någonting annat än just en roman. Den skulle inte kunna komma i form av en essä, en debattartikel, en dagbok, en pamflett eller en film. Det är alltså i språket det händer; det är där njutningen uppstår. Detta har i och för sig denna roman gemensamt med alla riktigt bra romaner, men Grimsruds verk är inte bara en språklig fest. Den har också ett tankegods som karaktäriseras av något så förlegat som visdom. Fast direkt när jag har skrivit det ordet, visdom, undrar jag om jag inte menar tvärtom? Inte dumhet såklart, men kanske naivitet? Det finns ofta en underliggande fråga som driver Grimsruds romaner framåt och som skulle kunna formuleras som ”hur gör man här?” Lite som om en Marsvarelse kom på besök till jorden och försökte förstå vad vi är för filurer. Att jag först kallade en sådan okunskapens position för visdom har nog att göra med att den hos Grimsrud rymmer både barnets egensinniga jag och den vuxnas förståelse för hur detta jag kan ingå i relationer med andra utan att ge avkall på sin egenart. Det jag vill åt är att det finns något slags visdom att vinna ur ett sådant förhållande mellan olevt och levt liv. Grimsrud ställer sig både naivt frågande till det socialt givna och moget välvillig till det mellanmänskliga samspelet (som i hennes romaner aldrig skulle kunna benämnas ”spelet”). ”Jag föreslår att vi vaknar” handlar om hur en kvinna vid namn Vilde Berg drabbas av bröstcancer som inte låter sig botas, och om de år av diagnoser, behandlingar och ett svävande mellan liv och död som följer. Detta är huvudberättelsen, ovanligt utmejslad för att vara Beate Grimsrud. Men det är också en infallsroman, där författaren gör utvikningar till sin huvudpersons barndom, till hennes mors och vänners liv och där funderingar om tillvaron formuleras i ofta fyndiga aforismer. Insprängt i romanen finns dessutom dialogpartier mellan Räven och Råttan, två djur som lever sina Stockholmsliv parallellt med huvudpersonen. Till en början är jag misstänksam mot denna räv och råtta. Här kommer det Litterära, tänker jag. Här ska vi förstå något slags allegori, här ska någonting Djupt visas fram som den övriga realismen inte kan härbärgera. Men nej. Det var dumt av mig. Så jobbar inte Grimsrud. När hon skriver om det existentiella, och det är primärt det hon gör i den här romanen, är hennes stilgrepp det vardagsnära. Till exempel en röd soffa, som beställs av en frisk ung man – sonen till en av Vildes vänner – men som mottages när tid har gått och den unge mannen är döende. ”Att inte ens en beställning på nätet kan hålla en vid liv. Att betalt, bestämt och inskrivet i kalendern inte är en garanti för någonting. Det tål att tänkas på. Det tål inte att tänkas på. Det knäcker tanken”, skriver Grimsrud. Knappt hundra sidor senare återvänder hon till soffan. Då har Vilde själv fått allt hemskare diagnoser. Hon vet inte om hon ska få leva, men hon har denna kväll i alla fall gått på en litterär afton som hon hade planerat för när prognoserna var bättre. ”Är den här kvällen min röda soffa? En efterlängtad möbel från ett tidigare liv.” Och från den konkreta soffan går författaren så vidare till den abstrakta tanken och skriver: ”Runt planeterna far man, just kastad över i banan livet som det blev. Då dyker helt viktlöst en sak eller händelse upp från hur man trodde det skulle bli.” Den här tanken har då blivit genomförd och gestaltad innan den står där med sitt abstrakta innehåll. Detta exempel, bara ett av många, förklarar varför jag hela tiden är så nyfiken när jag läser den här romanen. Inom litteraturvetenskapen har att läsa en roman för intrigens skull ofta ansetts som mindre sofistikerat än att läsa för stil, språk och form. Men i ”Jag föreslår att vi vaknar” går de två sätten att läsa inte att särskilja. Jag är lika nyfiken på vad som kommer att hända som på hur det som händer kommer att gestaltas. Det är därför den här romanen är lysande. Grimsruds bok är på 575 sidor. Jag har egentligen bara recenserat cirka 475 av dem. För vissa sidor är så obönhörligt hemska att jag bara kan läsa dem på ett ytligt sätt. Jag kan helt enkelt inte låta orden sjunka in i mig. Det är varken Beate Grimsruds eller mitt fel. Det är livsvillkorens; att människan är det djur som vet att hon ska dö, men som inte orkar förstå det och som därför värjer sig desperat för varje försök att låta henne förstå. Men det räcker att läsa på ytan för att jag ska lipa som ett barn. Fast jag menar som en människa.


Bokrecension: Lars Gustafssons sista roman är djupt gripande

Summary: Den postumt utgivna ”Doktor Weiss sista uppdrag” sammanfattar på många sätt Lars Gustafssons hela författarskap, skriver Steve Sem-Sandberg.

Roman Lars Gustafsson ”Doktor Weiss sista uppdrag” Norstedts, 125 sidor Lars Gustafssons postumt utgivna sista bok är knapp till omfånget, bara 125 sidor, men sprängfull av referenser till nästan allt i hela hans författarskap. Han har till och med lyft en hel novell, här betitlad ”Sista kapitlet”, ur en tidigare bok, samlingen ”Förberedelser till flykt”, den som blev hans genombrott när den kom 1967, och placerat den som ett första introducerande kapitel i romanen. ”Slutspel i Whorfington” heter novellen, och hade den då kanske inte helt lättgenomskådade överrubriken: ”Sista kapitlet i en imaginär roman”. Den bok vi läser nu ett halvsekel senare, ”Doktor Weiss sista uppdrag”, är alltså denna imaginära roman förverkligad, med några smärre om än betydelsefulla ändringar. Till exempel har staden Whorfington i novellen blivit Worthington, liksom visarna äntligen vänts rätt på de fyra urtavlorna på stationsuret som tidigare visade olika klockslag beroende av vilket väderstreck de stod vända mot. Även vissa för handlingen väsentliga repliker som karaktärerna i berättelsen yttrar har ändrats. Vad som hänt är alltså att någon, kanske rentav huvudpersonen själv, i mellantiden besökt detta sista kapitel och ruckat på dess bärande förutsättningar. Doktor Weiss är tidsresenär och hans uppdrag består i att genomsöka rumtiden på jakt efter en ”intelligensförstärkare” som uppfunnits av en nu utdöd civilisation och åt den som bär den – den bärs som en krona på huvudet! – skänker absolut insikt om hur universum är uppbyggt, liksom var en intelligensförstärkare kan gömmas för att undgå upptäckt. Doktor Weiss är nämligen inte ensam om att leta efter detta tankens universalverktyg som om det hamnar i orätta händer, eller används på fel sätt, kan ställa till med ohjälplig skada. Det är bråttom med andra ord – om man nu kan använda detta ord om och i en rumtid där varje ögonblick existerar samtidigt och det egentligen är oviktigt i vilken riktning i tiden vi rör oss, framåt in i framtiden eller bakåt in i det som var eller skulle ha kunnat vara vår historia. Om detta låter komplicerat, om inte rentav corny, så är det för att Gustafsson alltid haft två olika läsar- eller författarpersonligheter i sig. Han är på en och samma gång den unge läsaren av pojk- och äventyrsromaner, som fantiserar om tidsmaskiner och ändlösa upptäcktsfärder i inre och yttre rymder, och den äldre författaren som tyngd av sitt vetande reflekterar över tidens gång och medvetandets begränsningar. När de två möts uppstår ett slags förtvivlan som i vissa böcker, den här romanen till exempel, når elegins höjd. Det är inte möjligt för en dödlig människa att omfatta allt vetande. Men vad skulle vi ha litteraturen till om vi inte försökte? Litteraturen är den stora intelligensförstärkaren hos Gustafsson, och dess funktion låter sig sammanfattas med två ord: ”Tänk om...” Tänk om det inte förhåller sig så här, utan på det här sättet i stället. Tänk om vi inte är de människor vi hela tiden intalat oss att vi är. Tänk om andra händelseföljder vore möjliga än de som beskrivs av våra egna livslopp. Nu, i sin sista bok, gör Gustafsson det kanske vidlyftigaste tankesprånget av dem alla genom att låta en text han skrev för länge sedan, som ett tänkt sista kapitel i en roman som aldrig blev skriven, bli det första kapitlet i en roman som vimlar av referenser till sådant han faktiskt skrivit under de många decennier han varit verksam som författare. Alla teman finns med: identitetssökandet och det därmed sammanhängande dubbelgångarmotivet från romanerna ”Bröderna” och ”Den egentliga berättelsen om herr Arenander”, visionen av livets bräcklighet, som i den återkommande bilden av skräddarna som balanserar på insjövattnets yta utan att veta om vilka djup som öppnar sig inunder, smaken av betongsocialistisk småstadstristess i ”Familjefesten” och bråket med matematikläraren om räkneexemplet i ”Yllet”. Till och med en särskild adress i Stockholm finns med: Sveavägen 56, hem för ett visst förlag på vilket Gustafsson länge var verksam som redaktör och där det döljer sig en hiss som far hela vägen ned i underjorden. Ja, allt finns med: är det inte direkt utsagt så finns det med ändå på något vis. Som referens, kodnyckel, eller bara som en snabbt förbistrykande atmosfär av ett landskap i regn: västmanländska sjöar eller myrmarker. Det är ett passande sätt att kröna ett författarskap så rikt och mångfacetterat som Gustafssons: att låta så många av de idéer som en gång figurerat i det blixtra till en sista gång för att sedan blekna bort och försvinna igen bortom det möjligas eller skrivbaras synrand. Jag gör mig inte föreställningen om att denna sista roman är meningsfull eller ens fullt begriplig för alla läsare, men för en person som likt undertecknad läst Gustafsson i (som det känns) alla tider är den djupt stimulerande och gripande på samma gång. Läs mer: ”Lars Gustafsson var besatt av tennis”


Håkan Hellström sålde ut sin fjärde konsert på Ullevi

Summary: Biljetterna är slutsålda till Håkan Hellströms fyra konserter på Ullevi nästa sommar. Han blir därmed historisk.

”Nu skriver vi historia”, står det på Hellströms Instagram. Den fjärde konserten med Håkan Hellström på Ullevi i Göteborg nästa år har sålt slut, meddelar arrangören. ”Det finns inte många artister som fyller ett Ullevi. Ingen har någonsin gjort det fyra gånger. Tills nu. I dag skrev Håkan historia när han räknade in och sålde ut konserterna först i juni förra veckan och i dag, båda i augusti på rekordtid. Det kommer ta ett tag att förstå vidden av det”, skriver arrangörerna Woah Dad i ett mejl. Konserten hålls den 29 augusti. Sedan tidigare är det bestämt att Hellström intar Ullevi den 12 juni, 13 juni och 28 augusti. Samtliga fyra konserter är alltså nu slutsålda. ”Vi har bara en sak att säga: Let’s Beat the Boss! Nu skriver vi historia, ingen annan artist har nånsin gjort Ullevi x4”, skrev Håkan Hellströms team på Instagram när konserten annonserades ut. Intresset för de två första konserterna gjorde att biljettförsäljarens sajt brakade ihop. Hellström återvänder till Göteborgsarenan för att fira 20-årsjubileet för debuten ”Känn ingen sorg för mig Göteborg”. I december 2018 släppte han sitt senaste album ”Illusioner”. Håkan Hellströms konsert på Ullevi den 5 juni 2016 hade en publiksiffra på 70.144 vilket är rekordet för en konsert på arenan. Under hans tidigare konsert den 4 juni samma år var det 70.091 besökare. Därmed slog han Bruce Springsteens gamla publikrekord på 66.561 på Ullevi från 2012.


Filmrecension: ”Angel has fallen” – klassisk action om presidentattentat

Summary: Den tredje Mike Banningfilmen är ett stycke gammaldags, gedigen B-action. Gerard Butler duckar för kulor och försöker rädda en president. Ingen ödslar energi på att försöka sätta minsta krusidull på utförandet.

När presidenten sånär stryker med i ett attentat dör hela säkerhetsstyrkan - utom Mike Banning (Gerard Butler). Attentatsmännen har lagt upp det så att Mike ska bli misstänkt. Han måste fly från FBI för att rentvå sig själv. Och rädda presidenten. Och avstyra ett tredje världskrig. Den tredje Mike Banningfilmen är ett stycke gammaldags, gedigen B-action. Ingen ödslar energi på att försöka sätta minsta krusidull på utförandet. Filmen sammanfattas i inledningen: alla dör utom Gerard Butler. I de återkommande eldstriderna är det som om bara Butlers vapen fungerar. Den privatarmé som gjort allt för att sätta dit honom börjar strax jaga honom för att döda honom - nej, jag fattar inte heller varför - men efter ett tag står det klart att de till tänderna rustade mannarnas kulor helt enkelt inte tar på Gerard Butler. Tjugo man kan tömma magasinen mot honom. Allt de får från Gerard är ett ”Shit!” när han kastar sig i skydd. Gerard Butler själv, däremot, kan anordna blodbad bara han har sina nävar och ett hörn att lurigt gömma sig bakom. Dialogen är en fin kollektion av exempel på actiongenrens sätt att låta skådespelare ryta totalt onödiga instruktioner som om de vore hyperviktiga kommandon. Den kvinnliga chefen för FBI-eliten får veta att några i styrkan hittat ett misstänkt övergivet fordon: - Säg åt dem att inte röra något förrän vårt team är där! Ja, säg åt de topptränade agenterna att inte röra, för allt i världen! Fast den genomkorrupta, hjärtlösa skurken har faktiskt en bra psykopatreplik. Han fäller den när han ska sätta en sista kula i ovannämnda FBI-are, som ligger skadad på marken: - Jag är vad jag är. Kunde vara ”Angel has fallen” själv som talade. Se mer. Tre andra filmer med presidenter i fara: ”I skottlinjen” (1993), ”Mars attacks!” (1996), ”Air Force One” (1997). Läs fler filmrecensioner i DN


Alf Svenssons (KD) kritik mot nya Netflix-dokumentären: ”Tendentiös”

Summary: Netflix nya dokumentärserie ”The Family” berättar historien om en osynlig men mycket inflytelserik kristen sammanslutning i USA. Förre KD-ledaren Alf Svensson var kontaktperson i Sverige, och fick därigenom kontakt med presidenter och toppolitiker. Nu anser han att dokumentären målar upp en förvriden bild: ”Jag tycker den var tendentiös”, säger Alf Svensson till DN.

”The Family: makt, politik och fundamentalism i USA” hade tidigare i augusti världspremiär på Netflix. Dokumentären bygger på böcker skrivna av journalisten Jeff Sharlet som granskat organisationen The Fellowship (även kallad The Family) – en kristen sammanslutning som haft ett synnerligen starkt nätverk i världspolitiken. Organisationen, som i bland beskrivs som en sekt, anordnar varje år evenemanget Nationella bönefrukosten i Washington DC, där varje president sedan Dwight D Eisenhower deltagit. Även en lång rad mäktiga politiker och opinionsbildare är inbjudna. Huvudsakligen vill dock The Fellowship verka anonymt, så osynligt som möjligt, för att föra fram budskapet ”Jesus plus nothing”. Enligt organisationen är syftet att samlas och tala om tron på Jesus. Dokumentären visar dock hur gränsen mellan religion och politik i vissa fall bryts, inte minst genom utrikespolitisk påverkan från den kristna högern. ”Serien avtäcker mängder av groteska detaljer, men det mest magstarka är att The Family ytterst vill införa ett slags Jesus-diktatur i hela världen, där ’starka män’ styr i en kristen värdegemenskap. Man ser starka ledare som utvalda av Jesus och sig själva som utövande Paulus mission”, skrev Kjell Hägglund i SvD (14/8). Ledare för sammanslutningen var länge Douglas Coe (avliden 2017), som beskrivs som den kanske mest inflytelserika kristna ledaren i världen. Han hade nära kontakt med flera presidenter, var bidragande i flera storpolitiska överenskommelser och förbindelser världen över. I Sverige var hans kontaktperson den förre KD-ledaren Alf Svensson. Han säger sig ha deltagit i den amerikanska bönefrukosten mellan ”fem och tio gånger”. Alf Svensson säger till DN att han sett delar av Netflixdokumentären men anser inte att den ger en rättvisande bild. – Jag tycker den var tendentiös, säger Alf Svensson. Vad menar du? – Man fick det gärna till att det var en väldigt inavlad organisation och gärna ett drag av att militanta högerkristna tog sig fram. Så uppfattade jag det inte och jag tror inte heller att det var så. Alf Svensson deltog i bönefrukosten första gången 1981, flera år innan han kom in i riksdagen. Han sjöng då ”Happy birthday” för nyvalda presidenten Ronald Reagan på dennes 70-årsdag. Svensson radar upp namn på andra toppolitiker, såväl demokrater som republikaner, och celebriteter han träffat vid evenemanget under årens lopp. Som kontaktperson till Douglas Coe var Alf Svensson den som förmedlade inbjudningar till svenskarna som skulle delta i bönefrukosten. I en artikel i tidningen Dagen (2013), som besökte evenemanget, berättas att även tidigare EU-parlamentarikern Lars Adaktusson (KD) och företagsledaren Tomas Brunegård var på plats. – Det fanns en viss kvot. Förfärligt många ville komma till bönefrukosten. Det var en flott inbjudan från en republikan och en demokrat, där man aviserade mötet med presidenten och en okänd talare. Man fick invitera en grupp och skicka över namnen som skulle igenom någon typ säkerhetskontroll. Jag skulle senare också hjälpa till med att inbjudningar gick till Baltikum, säger Alf Svensson. Det beskrivs som en maktfull organisation, med mycket politiska kontakter och därmed också möjlighet att påverka. Hur ser du på det? – Det är en väldigt fin idé med de bönegrupper som har skapats. De finns i kongressen i USA och i en hel del parlament runt om i världen. Grupperna är väldigt slutna, på grund av behoven att tala om sina personliga bekymmer och vilka problem man brottas med vid sidan av politiken. Men det är inte partipolitisk debatt man sysslar med, utan något helt annat. I ”The Family” berättas hur medlemmar från organisationen, som även varit invalda i USA:s kongress, gjort resor till andra länder för att engagera sig i den politiska debatten. Serien tar Rumänien som exempel, där den konservativa republikanen Roland Aderholt var involverad i debatten inför fjolårets folkomröstning om ett förbud mot samkönade äktenskap. Alf Svensson tog själv emot Douglas Coe under dennes besök i Stockholm, 2006. Men han har aldrig sett försök att påverka politiken i Sverige. – Inte alls. Någon gång kom det höjdare till Sverige och då fick jag något brev om vi kunde träffas över en kopp kaffe. Det gjorde vi väl ett par tre gånger kanske. Det var bara allmänt snack, inget mer. Inte vid något tillfälle har någon försökt påverka mig politiskt, säger Alf Svensson. – Det var inte så att man åkte till bönefrukosten och höll något ljus under skäppan. Jag träffade folk från Kuba, jag träffade chefsförhandlaren för palestinierna. Det var en väldig spännvidd. Jag såg avsnittet om Rumänien och det är väl ingen tvekan om att politiker från USA reser runt i världen och försöker påverka i det ena eller andra avseendet. Det gör väl svenska politiker också. Dokumentären tar upp den ryska agenten Maria Butina, som varit inbjuden till bönefrukosten, och som senare dömdes till fängelse för att ha försökt infiltrera den amerikanska vapenlobbyn NRA. Hon ska även ha försökt påverka konservativa aktivister och republikaner. Alf Svensson menar att det inte är konstigt att en organisation som ”The Fellowship”, med tanke på dess breda kontaktnät, hamnar i blåsväder. – Man vore blåögd om man inte insåg att en del som kommer dit är där för att infiltrera. Men sådan är ju världen i alla dess sammanhang, säger han. Organisationen sägs i dokumentären vara nöjd över att Donald Trump kom till makten, då han går på deras linje. Vad tänker du kring det? – Jag tror inte att det stämmer. Många av dem jag var tillsammans med var sanna demokrater, som var engagerade socialt. Jag har hört flera av dem uttala att de ogillar Trump, säger Alf Svensson och fortsätter: – Jag tog också upp med Douglas Coe att jag aldrig kommer att känna sympati med dem man i Sverige kallar högerkristna. Att straffa och bestraffa och skaffa kärnvapen och stå på, det är en människosyn som för mig är främmande. Grundaren av ”The Fellowship” var den invandrade norska prästen Abraham Vereide som, enligt dokumentären, bland annat ska ha funnit inspiration i hur nazisterna organiserade sig. Det är något Alf Svensson inte hört talas om tidigare, säger han. – Som Vereide presenterades för mig kom han till USA och såg hur fattigt och eländigt det var. Han irriterades över att man skulle gå till rätta med arbetarklassen, i stället för att gå till rätta med businessfolk och politiker. – För mig har det presenterats som att hans önskemål och strävande var att makthavare skulle ta sitt ansvar för medmänniskor. I stället för att som tidigare lägga krav och bördor på de redan betryckta. Men jag såg hur han presenterades i dokumentären och blev väldigt förvånad. Jag kan inte säga om det är rätt eller om min bild är rätt. För mig var det en helt ny vinkling. Vad skulle du säga är organisationens mål? – Målet är att tron på Jesus, kristendomen och Gud kan få människor att hitta fred och försoning. En värld där förtryck och hat inte kan göra sig gällande. Det är grundtanken som Douglas Coe drev ständigt, och han brydde sig om de människor som råkade illa ut. Hur ser kopplingarna till Sverige ut i dag? – Det vet jag inte så mycket om. Jag blev inbjuden att åka för några år sedan, under Trumpregeringen. Det låter kanske stöddigt och märkvärdigt, men jag har inte haft intresse att stå upp och applådera när Trump står på scenen. Jag hörde hans första tal där, det var så uselt och mediokert man kan tänka sig.


Gellert Tamas: Mattias Göransson vägrar att diskutera principfrågan

Summary: I sin replik nämner inte Filters chefredaktör Mattias Göransson det frågan faktiskt gäller: hur etablerade medier bör förhålla sig till ytterlighetshögern och dess tidskrifter, skriver Gellert Tamas.

Mattias Göranssons svar på min artikel (DN 16/8), om kopplingen mellan magasin Filter och den svenska ytterlighetshögern (DN 15/8), måste vara en av de märkligaste texter som jag har läst. Först erkänner Göransson att samtliga mina faktauppgifter stämmer. Idén till en debattbok om mediernas bevakning av så kallade invandrarfrågor kommer från Chang Frick. Ola Sandstig tackar ja till att bli medförfattare. Filter bestämmer sig för att publicera Sandstigs text om apatiska barn, ursprungligen tänkt till boken. Sandstig fortsätter därefter att arbeta parallellt både för Filter och med debattboken – som finansieras av Fricks tidning Nyheter Idag via en insamling. Läs mer: Gellert Tamas: Varför tiger Filter om kopplingen till ytterlighetshögern? Trots detta går Göransson därefter till våldsamt angrepp. Han kallar min text ”osaklig”. Han påstår att jag pekar ut honom och Filter som ”skumma och ohederliga” och att jag ”skjuter på budbäraren”. På Twitter går Göransson steget längre. Han kallar texten ”bisarr” och för ”rappakalja”. Han skriver att ”den som brottas med grisar blir skitig” och avslutar hotfullt med att min egen ”journalistiska trovärdighet snart torde vara historia”. Om den principiella sakfrågan – hur etablerade medier bör förhålla sig till ytterlighetshögern och dess tidskrifter – nämner han inte ett ord. Inser inte Göransson att han blandar ihop två oförenliga roller; debattboksförfattaren med arbetsmässiga och finansiella band till ytterlighetshögern – och den oberoende, granskande reportern? Läs mer: Mattias Göransson: Gellert Tamas skjuter budbäraren Förstår inte Göransson det självklara; att Nyheter Idags anonyma givare ger Sandstig och Frick bidrag för att de utgår ifrån att de i gengäld får ett resultat som de förväntar sig – som går i linje med tidningens generella hållning mot så kallade invandrare – och att Sandstig uppenbart är beredd att ge dem denna bild? Varför skulle han annars ta emot deras pengar? Göransson vägrar inte bara att diskutera sakfrågan, han försöker dessutom vilseleda läsarna. I kontakterna med Filter var jag tydlig med att jag, givet de många oklarheterna, vill använda min replikrätt. Men i DN skriver Göransson: ”Efter att ha hört den första frågan avböjde han sin medverkan.” Insinuationen är närmast övertydlig. Läsarna ska tro att jag har något att dölja och därför – efter att ha hört Sandstigs första initierade fråga – vägrar att bli intervjuad. Detta är helt felaktigt. I telefonsamtalet mellan mig och Sandstig den 7 augusti förklarar jag tydligt – innan Sandstig ställt någon som helst fråga – att jag välkomnar hans text, men att jag, utifrån gängse debattregler, väljer att besvara hans kritik mot min bok ”De apatiska” via en replik. Göransson far således med osanning. Och det är lätt att bevisa eftersom samtalet är inspelat. Och det finns fler exempel. ”Filter har inte försökt dölja något för Gellert Tamas”, hävdar Göransson. Men inte heller detta är sant. I vårt första korta samtal den 5 augusti, bekräftat via ett sms samma dag, hävdar Sandstig; ”Jag gör som sagt ett reportage om apatiska flyktingbarn för Magasinet Filter.” Och när jag två dagar senare, i det redan nämnda inspelade samtalet frågar Sandstig rakt ut: ”Är det Chang Frick-samarbetet som är inblandat i det här också?” mumlar han undvikande: ”Näääee, det är det egentligen inte. Detta är till magasinet Filter.” Det är allt. Inte ett ord om att debattboken med Chang Frick i högsta grad är aktuell, eller att ”intervjun” med mig till Filter ska ingå i ”kapitel sex” i denna bok. Sandstig håller helt tyst om detta. Och ändå hävdar Mattias Göransson att Filter intet har döljt. Det är lika allvarligt som oroväckande. Det enda positiva med denna illaluktande soppa, som Mattias Göransson har kokat ihop, är att Chang Frick och Ola Sandstig i alla fall har valt en ärlig titel till sin debattbok: ”Fake news”.


”Makt och pengar och girighet är en bra grogrund för dramatik”

Summary: Det började med en bankkrasch. Sedan skrev ekonomijournalisten Carolina Neurath romanen ”Fartblinda”. Nu har boken blivit tv-serie och Julia Ragnarsson spelar rollen som Neuraths alter ego.

I dagarna har strömningstjänsten Cmore börjat visa dramaserien ”Fartblinda”, som har tv-premiär den 2 september i TV4. Julia Ragnarsson spelar den unga ekonomijournalisten Bea Farkas, som snubblar över misstänkta förehavanden på en privatbank och börjar gräva – men vars journalistiska gärning försvåras något av att hon inlett en kärleksaffär med bankens vd, Peder Rooth (Matias Varela). Tv-serien bygger på boken från 2016 med samma namn, skriven av ekonomijournalisten Carolina Neurath. Efter den uppmärksammade reportageboken ”Den stora bankhärvan”, om den så kallade HQ-kraschen, skrev hon nämligen en roman inspirerad av händelserna. – Jag har inte vågat tro på att det skulle bli av, att det faktiskt skulle bli en tv-serie, säger hon när vi möts på ett hotell i Stockholms innerstad. – Jag har i första hand skrivit själva boken, men också varit med och bollat med manusgruppen och varit med i castingprocessen. Inte för att jag har något stort kontrollbehov, det har mest varit roligt att vara involverad på en ganska kravlös nivå. Men det var inte utan viss hjärtklappning som jag såg den färdiga serien… Blev den som du föreställde dig? – Det är väldigt speciellt att se, eftersom en hel del är inspirerat av mitt arbete som ekonomijournalist. Bea Farkas säger saker i serien som jag har sagt i verkligheten. Men den här komplicerade kärleksrelationen, med en gift man som är vd på en bank, känner jag mig personligen väldigt långt ifrån. Den bygger inte på egna erfarenheter? – Nej, det vill jag verkligen poängtera, säger Carolina Neurath och skrattar. Den snåriga relationen mellan den unga journalisten och den gifte bankmannen var det som lockade Julia Ragnarsson att tacka ja till rollen som Bea Farkas. – Jag hade inte läst Carolinas bok när jag fick rollen. Jag hade inte ens läst manuset. Jag hoppade bara in och provfilmade mot Matias, det var nog ganska sent i processen, så när jag fick rollen dagen därpå var jag tvungen att dra i handbromsen lite för att hinna ikapp. Och det som grep tag i mig mest var konflikten som huvudpersonen har – kollisionen mellan relationen med den här mannen och att vilja göra karriär. Det var det jag såg som den stora utmaningen för mig som skådespelare, säger Julia Ragnarsson. Hur har du förberett dig inför rollen? Har du pluggat banking? – Jag har försökt dyka ner i den verkliga historien och läsa alla artiklar om HQ-härvan, för att förstå vad alla karaktärer pratar om. Och så har jag fått hjälp med själva terminologin av en person som har jobbat på bank, så att ord som ”trading” liksom ska finnas i munnen. Julia Ragnarsson har tidigare setts i SVT:s deckarserie ”Springfloden” och i en av sommarens mest omtalade filmer, Ari Asters ”Midsommar”. Hon berättar att hon sa nej ”ganska många gånger” innan hon till slut provfilmade för den trippiga skräckfilmen om några amerikaner på besök i en avlägsen svensk midsommartokig by. – Det var nog det konstigaste jag gjort i hela mitt liv, säger hon om inspelningsperioden på tre månader i Ungern. Varför? – Det var som en… psykosbergochdalbana. Jag umgicks mest med de svenska skådespelarna där, men jag tror att alla gick igenom ganska många emotionella resor. Det var en prövning för psyket att orka vara där, och när jag väl kom tillbaka hem undrade jag vem jag var. Det var skönt att komma hem till ”Sverige” och inspelningen av ”Fartblinda” sen, fastän vi spelade in det mesta i Riga. Julia Ragnarsson berättar att hon skrattat mycket ihop med sin motspelare, Matias Varela (också aktuell som Johan Persson i Schibbye-Persson-filmatiseringen ”438 dagar”), under inspelningen. – Man känner inte varandra alls, och plötsligt ska man ligga i sängen ihop. Det är en dråplig situation. Vi har skämts, men också flabbat åt det – det finns väl vissa knäppgökar som tycker att det är härligt att spela in sexscener, men… Jag har aldrig hört en skådespelare säga att den gillar det. – Nej, men det finns alla sorters människor! Det är pinsamt för alla, för dem bakom kamerorna också, jag tycker nästan mest synd om dem. Men vi har fått improvisera mycket och haft ganska fria tyglar, så för det mesta har det gått jättebra. När Julia Ragnarsson var liten ville hon bli som sin pappa, skådespelaren Lars-Göran Ragnarsson som varit verksam vid Malmö stadsteater sedan sjuttiotalet. Sedan fick hon i unga år en roll i en långfilm – och sedan dess har hon blivit kvar framför kameran. Det vill hon fortsätta med. – Om man har spelat några huvudroller i svenska tv-serier begränsar det ens utrymme att utvecklas just här. Jag är nyfiken på resten av Europa, Danmark, till exempel. Den danska filmmarknaden är mycket mer i framkant än den svenska. Och jag undviker nog gärna att gå in i en ny ”Beck”-reboot – jag har gjort polisgrejen och vill inte gärna hamna i ett fack. Tycker du att du har hamnat i ett? – Nej, jag tror inte det. Men visst, i ”Fartblinda” går jag ju runt och ställer frågor till folk, precis som jag gjorde i ”Springfloden”. Carolina Neurath säger att hon hoppas att ”Fartblinda” ska få tv-tittarna att förstå hur spännande finansvärlden kan vara. – Många tycker att ekonomi är så tråkigt och torrt. Men när det väl smäller är det ju inte det, för makt och pengar och girighet är en bra grogrund för dramatik. Skandalen kring Swedbank är ett aktuellt exempel på det. I en scen i ”Fartblinda” säger Peder Rooth att han gav sig in i finansvärlden för pengarnas skull, och Bea Farkas svarar att det gäller henne också – eftersom pengarna korrumperar. Jag frågar om det är Carolina Neurath som pratar då. – Ja, det är det väl. Det är spännande att skildra vad som händer med människor som hanterar mycket pengar. Men jag är i och för sig också intresserad av pengar på det sättet att jag handlar med aktier. Du är både Peder Rooth och Bea Farkas? – Ja! Jag har en liten del av Peder Rooth i mig, säger Carolina Neurath och skrattar. ”Fartblinda” ”Fartblinda” är en dramaserie i åtta delar med premiär på strömningstjänsten Cmore den 19 augusti och i TV4 den 2 september. I huvudrollerna syns Julia Ragnarsson som den unga ekonomijournalisten Bea Farkas och Matias Varela som hennes hemliga pojkvän – och vd på banken hon börjar granska. Serien bygger på Carolina Neuraths roman ”Fartblinda” från 2016 och är inspirerad av den så kallade HQ-kraschen. Produktionsbolaget FLX har producerat tv-serien som är regisserad av Jens Jonsson och Johan Lundin, med ett manus av Jesper Harrie, Maria Karlsson och Jonas Bonnier.


”Gränslandet” dag 1: Uppskattat publikfrieri på gott och ont

Summary: För tredje året i rad intar Symfoniorkestern klubbscenen med minifestivalen ”Gränslandet”. Den uppskattade festivalen inleddes med musik av Glass, John Williams och Bach.

Festival Gränslandet, dag 1 Verk av Philip Glass, John Williams och Johann Sebastian Bach. Medverkande: Symfoniorkestern, David Huang. Solister: Guro Kleven Hagen, violin, Elisabeth Meyer, sopran. Dirigent: Christian Karlsen. Scen: Trädgården, Stockholm. Att flytta den klassiska musiken från de traditionstyngda konserthusen till andra mer avslappnade miljöer har varit en stark trend de senaste åren. När minifestivalen Gränslandet intar Södermalms största sommarklubb för tredje året i rad är det uppenbart att det är ett format som fungerar och uppskattas. Publiken är stor och varierad, medelåldern är visserligen högre än en vanlig fredagskväll på Trädgården men den är ändå mycket lägre än på Berwaldhallen. Den första av årets två festivaldagar inleds med två orkesterverk av Philip Glass, ett kongenialt val eftersom hans minimalism är besläktad med den techno som ibland spelas på Trädgården. Symfoniorkesterns samtliga instrument är försedda med mikrofoner – musiken når publiken genom mäktiga högtalare som tävlar med tågen som ljuvligt rullar förbi då och då över bron ovanför oss. Först får vi Philip Glass första violinkonsert, ett av hans mest omedelbara och lättillgängliga verk. Norska Guro Kleven Hagen spelar fint men kan inte rå för att hennes mikrofonförstärkta violin ibland låter lite skarp och burkig. Ett starkt framförande likväl. Ännu mäktigare är Glass sjätte symfoni som kommer därefter. Den tonsätter Allen Ginsbergs storslagna dikt ”Plutonian ode” från 1978, ett fascinerande ångestskri om kärnkraftens faror. Intressant att höra just nu, med tanke på tv-serien ”Chernobyl” och den allmänna oron för planetens framtid. Elisabeth Meyer från Kungliga Operan imponerar stort med den krävande sopranstämman. Symfoniorkestern spelar avslutningsvis ett potpurri av musik från ”Star wars”-filmerna. Inte jättekul, men lite publikfrierier kan man väl kosta på sig, antar jag. En annan sorts publikfrieri blir det när David Huang framför en ”tyst konsert” med en tekniskt avancerad övningsflygel vars toner inte klingar i själva instrumentet utan går direkt till ett ljudsystem som sänder ut dem till de 120 trådlösa hörlurar som delas ut. Eftersom hörlurarna inte räcker till alla som vill lyssna blir många uteslutna, lite ironiskt eftersom hela satsningen syftar till att radera den elitism som omgärdar klassisk musik, men här uppstår en ny. Själva musikupplevelsen – Bachs ”Goldbergvariationer” i ett dugligt framförande – är som att lyssna på en skivinspelning i hörlurar. Upplevelsen av att höra musik tillsammans med andra, konsertformatets kanske främsta kännetecken, blir förminskad. Så experimentet känns mer som en gimmick än något för framtiden. Festivalen Gränslandet kan dock ha en hur lång framtid som helst.


Expressens chefredaktör Thomas Mattsson fick sparken

Summary: Efter tio år som chefredaktör på Expressen fick Thomas Mattsson sparken. Enligt Dagens Media av tre skäl: Ett olönsamt fokus på tv-satsningar. Ett värnade av den egna tidningen som gick ut över samarbetet mellan tidningarna inom Bonnier News. Samtidigt hotade röda siffror.

2019-08-16 19:48: En uppgift i artikeln har förtydligats. Målet: högsta möjliga nyhetstempo. Ambitionen var att Expressen TV skulle publicera sina nyheter snabbare än någon konkurrent. Detta resulterade bland annat i ett krav att samtliga nyheter skulle livesändas inom 180 sekunder efter att de blivit kända. Kvällstidningens studioreportrar fick inte längre vänta tills en nyheten var bekräftad och publicerad på nätet. Enligt Dagens Medias uppgifter skulle på det viset Aftonbladet passeras. Expressens tv-satsning var tänkt att bli en ”räckviddsmotor” för Bonnier News. Thomas Mattsson uppges i artikeln ha fått tre år på sig 2016 för att nå lönsamhet. Trots klickframgångar, en personalstyrka om uppåt 60 personer och sändningar 6.00–24.00 året runt förblev Expressen TV ändå en förlustaffär. Tidiningen började 2017 sälja tv-tjänster till Dagens Industris tv-projekt. Under de senaste tre åren har Expressen ändock redovisat ett anmärkningsvärt blygsamt resultat. Sammanlagt 38 miljoner kronor, trots årliga inkomster från Di-TV och tryckrabatter för den egna papperstidningen. Samtidigt har Expressen haft en redaktionell budget i samma storlek som DN:s och Di:s sammanlagda. Enligt uppgifter inhämtade från ett tiotal personer i Thomas Mattssons inre krets, var pengautflödet det slutliga skälet till han avskedades. Hans publicistiska begåvning, hängivenhet och stora arbetskapacitet vägde till slut lättare än de ekonomiska problemen. Expressen riskerar enligt Dagens Media nu att gå med förlust i år. Kring midsommar enades Bonnier News vd Anders Eriksson och Thomas Mattsson om att den senare skulle sluta. Enligt uppgifter till Dagens Media ska han fram till nyår arbeta med ett internt samordningsprojekt. Därefter utfaller ett års avgångsvederlag. För Expressen väntar nedskärningar om minst 100 miljoner kronor. Hälften av dessa medel ska tas ifrån tv-satsningen resten från redaktionsbudgeten. Tidigare i Dagens Media:s artikel stod det att Mattsson själv bekräftat att han tvingades sluta som chefredaktör på Expressen. Senare ändrades den formuleringen. – Relationerna mellan mig och Anders Eriksson är goda. Det är inte så dramatiskt som en del vill göra det till, betonar han. Han vill dock inte närmare beskriva skälet till varför han lämnar tidningen efter tio år som chefredaktör: – Det finns så mycket spekulationer om Expressen just nu. Jag tror inte att jag vill bidra till mer av det. Anders Eriksson får formulera vad han tycker om olika saker. Han säger att det rått enighet i styrelsen om Expressens strategi. Tidningen skulle öka sin räckvidd gentemot Aftonbladet, genomföra en digital transformation och öka de digitala intäkterna och dessa mål har uppnåtts. Varenda krona till Expressen TV har dessutom styrelsen godkänt, betonar han. – Mitt uppdrag som chefredaktör har förstås varit att värna Expressen. När jag började som chefredaktör hade vi en daglig räckvidd på 1,4 miljoner, nu har vi 3 miljoner. Sedan kan man förstås använda den räckvidden till olika saker. Förtydligande: Dagens Media ändrar uppgiften om att Thomas Mattsson själv ska ha bekräftat att han fått sparken.


”Barn tål mycket mer än man tror”

Summary: Popartisten Britta Persson är tillbaka. Nu ihop med systrarna Lisen och Emma Adbåges egensinniga texter och illustrationer. Deras gemensamma debutskiva vänder sig till lyssnare i alla åldrar.

De kände inte varandra sedan tidigare. Britta Persson, prisad artist med fyra indiepopalbum bakom sig och dessutom medlem i bröderna Lindgren, hörde av sig till Lisen och Emma Adbåge för tre år sedan. De, två av landets bästa barnboksförfattare och illustratörer, hade då släppt sin bok ”Halsen rapar hjärtat slår - rim för 0–100 år” som belönades med Lennart Hellsing-priset. Snart inledde de ett gemensamt skivprojekt. Resultatet, skivan ”Folk - dikt och toner om personer” är baserad på texterna och illustrationerna i systrarna Adbåges nya bok, som släpps 17 augusti. Persson har tonsatt tolv av bokens dikter. – Det kändes som världens bästa projekt. Både jag och min dotter, som är fyra, älskar Emmas och Lisens texter och bilder. De har verkligen ett eget uttryck och är inte minst väldigt musikaliska, lätta att tänka sig som texter för en skiva, understryker Persson. Arbetet har skötts på distans. Britta Persson bor i Stockholm, Lisen Adbåge utanför Mjölby och systern Emma i Oskarshamnstrakten. – Vi satte vissa ramar för skivan. Till exempel att den skulle rikta sig till både barn och vuxna, men det mesta av arbetet gjorde vi genom att skicka skisser till varandra, säger Persson som berömmer tvillingsystrarnas osentimentala inställning och improvisationsförmåga. Hur skulle ni beskriva vad boken och skivan handlar om – ett brett hur-är-det-att-vara-människa-tema? – Ja, boken zoomar ju in på olika människor, porträtt av några få olika personer i den stora gemensamma folkmassan, och den är mer allvarlig än vår förra bok, sammanfattar Lisen. Albumet rymmer utöver människoporträtt och minnen också flera berättelser om nära känslor, som i låten ”Tyst person” och ”Det finaste”. Allvar, humor och knasigheter skildrade ur både barnjagets, tonårsjagets och vuxenjagets perspektiv. – På det sättet är skivan verkligen existentiell. Jag tror att jag fastnade för er estetik för att den är så rakt på sak och utan så mycket krusiduller, säger trions sångare. En direkthet i dikterna – ”vad händer när man dör? kan man bli busschaufför?”. Det tilltalar mig mycket. Det har också varit en kick och befriande att inte tänka att man ska göra en popskiva för vuxna som kan spelas på radio. Ändå är ju albumet ett slags indieskiva, fast för många generationer. – Jo, jag har ju inte bytt stil, men det är ingen som undrat om det finns en hitsingel på skivan, säger hon och ler. – Det har varit skönt att skriva musiken till den, ett avslappande tillstånd, konstaterar Britta Persson. ”Käraste dagbok nu har jag lov / fram till tio låg jag och sov / julröda siffror i min kalender / hemkokad kola i mina tänder / knäcken puttrar / brorsan muttrar / är den inte färdig än? / ljusen glimmar / mormor rimmar / hon ska ge en klapp till en Sven”, sjunger Britta Persson i låten ”Dagbok i december” till producenten Petter Winnbergs klirrande klockspel och körer. Inspelningen gjordes i multimusikerns (Amason, Maja Francis, Amanda Bergman) studio Näckenbäck i sydöstra Dalarna. – Jag hade ingen aning om hur många instrument P spelar, plötsligt kunde han fråga ”ska vi kanske ha ett litet klarinettpålägg också?” - fast trummorna spelar Nils Törnqvist från Amason. På skivan gästar dessutom en rad sångare, däribland Amanda Bergman, Nino Ramsby, Kristofer Åström och Sibille Attar. De flesta lämnar barnvärlden bakom sig innan de fyllt tjugo. Hur skriver man som vuxen texter för de yngsta? – Genom att inte krångla till det, vara tydlig, svarar Emma Adbåge snabbt. Raka rör och enkla beskrivningar. Det är det som vi är intresserade av när vi skriver. Det korthuggna är samtidigt det svåraste – särskilt när man också ska rimma – men därför roligast att skriva. Britta Persson nickar instämmande. – Man behöver inte lägga på sorg om man sjunger om ämnen som döden. Döden finns ju och vi kommer alla att möta den och alla människor behöver möta olika ämnen, men för den skull behöver det inte vara sorgligt eller otäckt. Hon har som medlem i Bröderna Lindgren lagt märke till att det bland unga lyssnare finns ett behov av musik som inte bara är snäll och hurtig och har Lilla Snigeln som huvudperson. – Det märker man när man sjunger och ser hur barnen reagerar – att de kan gilla både tjo och tjim, men också väldigt mycket allvar. Barn har ju inget förhållande till alla manér som vuxna håller på med, att man ska vara häftig på olika sätt till exempel. De tål mycket mer än man tror. Jag tycker inte att det finns så mycket sådana skivor, sådana som man som förälder orkar sätta på. De albumen går att räkna på ena handen, säger hon. Låten ”Ensamheten/tvåsamheten” är en av skivans texter som små och fullvuxna borde kunna känna igen sig i: ”Vem är jag? / Utan dig vem är jag? / vilken lyx det var att få / att få ha dej att vara två / tänk det glömde jag när du / fanns här kvar hos mej men nu” . – Allt beror ju på vad man lägger i en sådan text. Och just en sådan låttext kan ju generera samtal så man kan uppleva den tillsammans och bli som små broar mellan barn och vuxna, påpekar Emma Adbåge. Jag och Lisen talade på tåget hit om vilken musik vi lyssnade på som barn och kom på att det var bland annat Peter LeMarc och Robert Broberg för att mamma och pappa gillade dem. Därför har vi den musiken i hjärtat nu som ett gemensamt minne. Härnäst släpper Persson/Adbåge/Adbåge-trion hela tolv musikvideor där bilderna och musiken från skivan är med. Troligen gör de också mer popmusik ihop framöver. – Jag skulle vilja lära mig att spela något instrument, det känner jag verkligen efter det här projektet, att behärska det här som Britta kan. Hon bildsätter ju med sin musik, nedan vi gör våra bilder med text och med illustrationer. Ett tilltal har de hur som helst redan funnit på sin debutskiva. Lisen Adbåge beskriver hur de varken var intresserade av att ”Folk - dikt och toner om personer” skulle bli något i sitta-på-små-möbler-och-lägga-huvudet-på-sned-genren” eller något utpräglat coolt. – Det är ju dessutom alldeles onödigt att kategorisera barnkultur så hårt och snävt så att den blir något som inte angår vuxna alls.  Ny skiva och bok Skivan ”Folk - dikter och toner om personer” släpps den 16 augusti. Boken vars texter och illustrationer albumet bygger på – ”Folk - främlingar och vänner, nån du kanske känner!” – ges ut dagen därpå 17 augusti. Britta Persson och Petter Winnberg spelar 29 augusti musik från albumet på Restaurang Söderkajén i Stockholm och dessutom på Fasching 9 november. Hon medverkar vidare i SVT:s ”Babel” 25 augusti. Britta Persson framträder också tillsammans med Emma och Lisen Adbåge 12 oktober på Babettes Kafferi & Bageri i Linköping. Britta Persson om sin favoritbarnskiva: ”Det är Jojje Wadenius 'Goda' goda' med texter av Barbro Lindgren, fast jag hörde den faktiskt inte som liten. ”Folk - dikt och toner om personer” är inte på något sätt lik den, men Wadenius album har påmint mig om hur man kan göra en barnskiva. Den har satt en standard. Mycket av musiken till Astrid Lindgrens filmer har betytt mycket också, jag hade ”Bröderna Lejonhjärta”-musiken på kassett. Emma och Lisen Adbåge om deras favoritbarnskiva: ”Vi hade inte jättemånga favoriter, men vi talade häromdagen om 'Krakel Spektakel'-skivan av Lennart Hellsing som ett album som vi fortfarande kan varenda text på utantill. 'Fem myror är fler än fyra elefanter'-albumet med texter av Brasse Brännström och Magnus Härenstam är en annan favorit, vi hade den på vinyl när vi växte upp.”


Bekräftat: Metro lägger ner journalistiska verksamheten

Summary: Tidningen Metro lägger ner all sin journalistiska verksamhet som DN kunde berätta i går. Det säger tidningens ansvarige utgivare Thomas Eriksson, som nu lämnar sitt uppdrag. Ägaren bekräftar för Dagens Media att Metro i stället ska börja ta betalt för publicering av debattartiklar.

– Styrelsen tog beslutet igår att Metros framtid inte ska handla om journalistik. Då väljer jag att lämna verksamheten, säger Thomas Eriksson till DN. Har du blivit uppmanad att lämna, eller lämnar du frivilligt? – Vi är överens om att det är läge att lämna. Det sker i samförstånd, säger Thomas Eriksson. Det var i fredags som beskedet om att tidningen skulle läggas ned kom och då bekräftade ägaren Christen Ager-Hanssen bara att alla säljare sagts upp. På måndagen bekräftade Thomas Eriksson att alla journalister sägs upp, något som SVT Kulturnyheterna var först med att rapportera. Christen Ager-Hanssen har tidigare uttryckt att journalister inte hör hemma på Metro. – Vi jobbar inte med journalistik, och ska inte göra det. Det har varit planen länge, har han sagt till Dagens Nyheter. DN har tidigare rapporterat att Metro framöver ska fokusera på debattartiklar och kommersiellt innehåll. Man kommer att ta betalt mellan 1.000 och 50.000 kronor för publicering av en debattartikel, skriver Dagens Media. Kostnaderna för att publicera sig på plattformen kommer att variera mellan 1.000 kronor för pensionärer, 5.000 kronor för en privatperson och 30.00–50.000 kronor för företag, uppger Christen Ager-Hanssen för tidningen. Han beskriver upplägget som en ”prismatris” man ska jobba med för att ”hitta rätt nivåer”. – Varför ska man betala journalister när man kan få betalt för att publicera innehåll. Det är olönsamt att bedriva journalistik i ett litet mediehus som Metro. Det man kan göra är att bredda innehållet, få fram fler åsikter och plocka in det som sker i sociala medier i ett större rum. Företag och intresseorganisationer är intresserade av att betala för att bli publicerade. Vi ska bli en helkommersiell kanal, säger Christen Ager-Hanssen till Dagens Media. Thomas Eriksson, som i dagsläget är föräldraledig, säger att personalen på Metro ska ha blivit informerad om beslutet att den journalistiska verksamheten läggs ned. Han menar sig dock inte känna till detaljer kring den framtida inriktningen på debattinnehåll. – Metro har varit i djup ekonomisk kris i ett halvår. Det är varit en tuff period för alla anställda. Jag tycker att personalen varit oerhört tapper med tanke på förutsättningarna, säger Thomas Eriksson. – Att Metro som nyhetsförmedlare lägger ned den journalistiska verksamheten är djupt tråkigt för Sverige som samhälle. Massa människor förlorar nu tillgången till gratis kvalitetsjournalistik. Det tycker jag är förfärligt tråkigt. Katarina Dahlskog, förbundsjurist på Journalistförbundet, berättar för DN att fackliga förhandlingar ägde rum på måndagens eftermiddag. De fyra kvarvarande journalistiska tjänsterna på Metro Tidnings AB avslutas och de anställda arbetsbefrias med omedelbar verkan. – Det är jättetråkigt att man måste lägga ned all journalistisk verksamhet. Det är väldigt tråkigt för våra anställda medlemmar som trott på och kämpat för det här bolaget under lång tid, säger Katarina Dahlskog. Metro har drabbats svårt av en kris under en längre tid och dragits med mångmiljonskulder till en mängd bolag. Investmentbolaget Custos som då ägdes av finansmannen Mats Qviberg köpte Metros nordiska del från Kinnevik under februari 2017. Mats Qviberg sålde senare Custos för en krona till Christen Ager-Hanssen i maj samma år och sade efter köpet att han var beredd att sälja Metro. I maj 2019 slog Kronofogden till mot Metro och samma månad rapporterades bland annat om att anställda inte fått någon lön. Tidningens personal började sägas upp i Göteborg och Malmö i juni.


Malena Ernman uppträder på DN-konserten: ”Människor vill vara med, det är därför allsång går så bra”

Summary: Malena Ernman tackade med kort varsel ja till att ersätta Sven-Bertil Taube som solist på DN-konserten. Det är så hon vill ha det, mezzosopranen: snabba ryck och att låta kaoset sporra och förädla yrkeslivet. Men på scenen vid Sjöhistoriska kommer hon bara att känna glädje, berättar hon: ”Att mitt jobb är att sjunga, det är en sann ynnest.”

”Jag är som allra bäst när det blir strömavbrott innan direktsändning i tv så att ingen hinner repa och man bara måste lösa allt där och då i stunden, eller när nån har blivit sjuk och jag måste kasta mig på flyget för att sjunga en utsåld konsert för 2000 personer i London och får noterna när jag landat”, står det i ”Scener ur hjärtat” den memoarbok om en familj i kris och en utbränd planet som Malena Ernman skrivit tillsammans med make Svante Thunberg och sina två döttrar Beata och Greta Thunberg. Ja, hon älskar kaos. Det sporrar och förädlar. Så länge kaoset är hennes eget och så länge det rör yrkeslivet gör det henne bara bättre. Och nu är det lite kaos, på flera plan. Malena Ernman kommer direkt från en löprunda, en lätt eftersvettning bryter fram i hårfästet. Kvällen innan medverkade hon i Allsång på Skansen. Och egentligen måste hon rusa iväg för att repa. Malena Ernman har med kort varsel tackat ja till att sjunga DN-konserten efter att Sven-Bertil Taube tvingats ställa in sin medverkan av hälsoskäl. Malena Ernman Mezzosopran, född 1970. Började sjunga i kören Coromanterna under uppväxtåren i Sandviken, studerade senare vid både Musik- och Operahögskolan i Stockholm och vid konservatoriet i Orléans. Hennes stora internationella genombrott kom 1999 i Bryssel med rollen som Nero i Händels ”Agrippina”. 2009 vann Ernman Melodifestivalen med bidraget ”La voix” som hon skrivit tillsammans med Fredrik Kempe. 2018 publicerades ”Scener ur hjärtat”, en memoarbok som Malena Ernman skrivit tillsammans med maken Svante Thunberg och döttrarna Beata och Greta Thunberg. Den 11 augusti är Malena Ernman solist på DN-konserten. Hon har sjungit den en gång förut. Det var 2009 med Henrik Dorsin som konferencier. De som var där den gången minns kanske att Malena Ernman efter sista numret slängde upp en paff Dorsin på axeln och bar honom av scen. Ett sant Ernman-infall. Årets repertoar har hon satt ihop tillsammans med Stefan Forsberg, chef för Stockholms konserthus, och för musiken står Kungliga Filharmonikerna. – Det gick på en kvart att bestämma vad jag skulle sjunga. Jag har alltid varit sån, snabb alltså. Men så har jag och filharmonin också en stor gemensam repertoar, jag är ju trots allt klassisk sångerska, säger Malena Ernman. Klassiskt blir det, mest barockmusik förstås, den genre som Malena Ernman med sina kvicka koloraturer och sin fysiska operastil blivit ett världsnamn inom. Därtill framför hon ett par samtida, svenska sånger: ”Min plats på jorden” och ”Garbiellas sång” från filmen ”Så som i himmelen”. – Först vill jag göra något där orkestern och jag får tillfälle att briljera lite, för jag är fåfäng. Och briljera får vi i barockmusiken. Sen vill jag att det ska vara folkligt. Kommer man till konserten vid Sjöhistoriska ska man få höra något man känner igen och tycker om. Det tekniskt avancerade och det folkkära har kommit att bli artisten Malena Ernmans signum. Hennes årliga sommarkonserter i Dalhalla kännetecknas av lediga övergångar från opera till folkmusik och pop, och av en särskild intimitet mellan scen och publik. Jag frågar hur hon gör. Hon lyfter ögonbrynen. – Det är lätt, jag pratar med publiken, säger hon och fortsätter: – Människor vill bli sedda, delta, vara med, det är därför ett koncept som allsång går så bra. Publiktillvändheten märks även i valet av de klassiska styckena. Lascia ch’io pianga, DN-konsertens andra nummer, brukar kunna få också mer musikovana lyssnare att sluta ögonen i lättad inlevelse och uttrycka fraser som: ”åh, just det, det här är ju från den där filmen”. Den åsyftade filmen varierar visserligen; stycket är ledmotiv i såväl Bo Widerbergs ”Lust och fägring stor” som i Lars von Triers ”Antichrist”. Lascia ch’io pianga – på svenska ”låt mig gråta” – är hämtad från Händels opera Rinaldo. I arian sörjer karaktären Almira sitt öde. Hon har blivit bortförd från den hon älskar och det enda hon kan göra i sin fångenskap är att be om nåd. – Det är absolut en sorgesång men sorgen är inte i mig när jag sjunger. Artistens jobb är aldrig att själv känna, utan att frammana känslor hos publiken. På så sätt måste framförandet av en låt alltid vara utan egensyfte, säger Malena Ernman. Så du gräver inte i egna känsloerfarenheter för att nå fram till ett uttryck? – Nej, då kan jag inte sjunga. Skulle jag gräva upp min egen sorg när jag framför en låt som exempelvis Lacsia ch’io pianga skulle jag inte kunnat stå på scen över huvud taget. Det handlar inte om att jag är okänslig, tvärtom, jag är alltid nära bristningsgränsen, nära gråten. Därför tänker jag alltid teknik när jag sjunger, tekniken håller allting samman. En annan sång ur konsertens repertoar är Rosinas aria ”Una voce poco fa” ur Rossinis ”Barberaren i Sevilla”. Den unga Rosina beskrivs ofta som en komisk rollfigur. I operan är hon föremål för flera mäns begär, hon bollas runt, kurtiseras och narras för att i en pikant scen bestraffas med smisk av sin förmyndare, tillika en av uppvaktarna. – Jag sjunger knappast detta stycke för operans fantastiska handlings skull. Jag sjunger det för musiken, sen kan man ju gärna skruva till det hela, skoja lite med den där handlingen, säger Malena Ernman och fortsätter i allvarligare ton. – Men att Rosina skulle vara komisk, nej vet du vad. Det skrevs inga roliga roller för kvinnor inom klassisk opera. Kvinnorna var ammor, hönshjärnor eller offer. Men säger man det är det alltid någon som kommer dragandes med Carmen, som om inte hon som femme fatale också vore ett slags offer. Det är väl därför jag inte helt tål klassisk opera längre. Det har gått fem år sedan Malena Ernman gjorde sin sista operaföreställning och bytte de internationella solistrollerna mot en musikalinriktad karriär i Sverige. Skälen var flera, de förlegade operakaraktärerna ett. Ett annat gällde klimatet – Malena Ernman flyger inte längre – och så behövde hon finnas till hemmavid, för döttrarna Greta och Beata Thunberg. Beslutet kom hastigt, i samband med att hon spelade Händels opera Xerxes på konsthallen Artipelag. Uppsättningen var något av ett unikum på den svenska musikscenen, den producerades utan statliga bidrag eller stöd från någon musikinstitution, pengarna kom från Ernmans egen ficka. Men en dag var orken och lusten slut. Med ens visste hon att hon var klar med operan. – Det händer så allvarliga saker i världen, det är så mycket som inte står rätt till. Jag har varken tålamod eller intresse längre att befinna mig inne en sådan liten och intern värld som är operans. Det finns viktigare saker att ägna sig åt nu. Man måste komma ihåg att musik inte löser några världsproblem. Musik är när allt kommer omkring faktiskt underhållning. Bara underhållning? – Nja, jag ser ju att musik – konst – kan verka terapeutisk. Den kan ge tröst, ro, glädje. Är det så den fungerar för dig? – För tillfället är musiken bara glädje, den är inget jag analyserar. Den är energipåfyllning, och ofta ett slags räddning, jobb kan ju vara det när det är tufft på andra håll. Och sen att mitt jobb är att sjunga, det är en sann ynnest. DN-konserten går av stapeln klockan 11.00 söndag den 11 augusti vid Sjöhistoriska museet i Stockholm – läs allt om dagen här.


Filmrecension: ”I trygga händer” visar hela bilden av adoption

Summary: Två personer som skapta för varandra: ett spädbarn som lämnats bort till adoption och en ensamstående kvinna som kämpat i åtta år för att få adoptera. Det låter kanske outhärdligt romantiskt, men här finns också en politisk nerv, skriver Kerstin Gezelius.

Det är tur att filmen ”I trygga händer” inte utspelar sig i jultid. Det hade blivit outhärdligt romantiskt. Nu är det bara nästan outhärdligt. Som romantik ska vara. Om de älskande inte får varandra kommer de att dö och jag med. Så känns det. Ändå har de aldrig ens träffats. Vi följer dem båda och vet att de är skapta för varandra, men de känner inte ens till varandras existens. Det är briljant. Det handlar om ett spädbarn som lämnas bort till adoption och en ensamstående kvinna som kämpat i åtta år för att få adoptera. Därav det frestande jultemat. Men ett kristet påslag hade tagit bort filmens politiska nerv. Om de två kommer att få varandra beror det inte på något mirakel utan på en väl fungerande statsapparat. Det är nästan en ny, fransk genre det här. Mer eller mindre lågmälda kärleksförklaringar till myndigheter och de hjältinnor och hjältar som följer lagar och snåriga byråkratiska reglementen för att skapa bästa möjliga förutsättningar för utsatta människor. Det här är inte en lika genialisk film som ”Polisse” och den har inte den skickliga thrilleruppbyggnaden i ”Allt för min son”. Den kommer undan med lite slarvig dramaturgi och klippning tack vare att ett spädbarn i gullig mössa håller oss i andlös spänning. Men i likhet med de filmerna går den emot mönstret. I en scen får ett rasande par avslag på sin adoptionsansökan. Klichéen som vi har levt med åtminstone sedan Milos Formans ”Gökboet”, är att ställa sig på deras sida mot en människofientlig, rigid myndighet. Men även filmer med starkt socialt patos, som Ken Loachs ”Ladybird, Ladybird”, ställer sig gärna på klientens sida mot myndigheten. Det är mer tacksamt. Här ser vi i stället hela bilden. Tack vare nejet flyttas en annan person, vår tålmodiga hjältinna, en god medborgare i en god statsapparat ett steg uppåt i kön trots att hon är ensamstående. Det kanske låter outhärdligt, men filmen är fransk, inte svensk. Även de mest professionella är levande och ofullkomliga, gillar sex och kan misslyckas på det privata planet, där de säger horribla saker och åtrår fel personer. Grälet mellan den biologiska mammans socialsekreterare (filmen är ett juvelskrin av skådespelarprestationer men Clotilde Mollet tar ändå priset) och barnavårdsspecialisterna som hetsar henne att bryta sekretessen för att rädda barnets liv är långtifrån svensk arbetsplatskodex. Men omsorgen ger ändå filmens atmosfär, ett tyst tassande kring det lilla spädbarnet. Ingen hoppar över att sätta på sig fotskydden eller desinficera händerna. Man talar milt myndighetsspråk till och med med barnet självt. ”Goddag, Theo. Jag heter Karine. Jag är barnavårdskonsulent. Som du vet kan din mamma inte ta hand om dig nu. Hon bad oss ta hand om dig. Det är det vi är här för. Vi är här för dig. Vi tar dig som du är.” I stället för svällande musik eller gråtmilda ansikten hör vi hur barnets hjärtfrekvens – omvandlat till mekaniska signaler – stiger av det direkta, tydliga och lugna tilltalet. Det räcker för att man ska knäcka ihop. Se mer: Tre bra filmer i samma stil: ”Ladybird, Ladybird” (1994), ”Polisse” (2011), ”Okänd flicka” (2016).


Filmrecension: ”Scary stories to tell in the dark” blir bara en övning i skräckgenren

Summary: En fågelskrämma som börjar röra på sig, hämndlystna barn som går igen och ungdomar som försvinner spårlöst. Ett ödehus. Allt finns där. Men ”Scary stories to tell in the dark” skrämmer inte , den tar inte ens genren på allvar utan blir i bästa fall en imitation full av filmhistoriska stölder, skriver Johan Croneman.

Alvin Schwartzs skräckhistorier sägs ha präglat en amerikansk tonårsgeneration, företrädesvis födda på 90- och 00-talet. Med lite perspektiv misstänker jag att Stephen Gammells berömda bokillustrationer skrämt fler än Alvin Schwartz berättelser – Gammells bilder sägs också ha varit det som ursprungligen främst kittlat och inspirerat filmens upphovsmän. Här finns (givetvis) en fågelskrämma som börjar röra på sig, hämndlystna barn som går igen och ungdomar som försvinner spårlöst. En samling tonårsnördar som mobbas av skolans coola idrottskillar står givetvis också i centrum, en kulen halloweennatt besöker de traktens mytomspunna ödehus, hittar en bok med skräckhistorier och dras in i en ruskig (?) historia. Eller rättare: Snart skriver boken nya historier, i realtid, med filmens unga i huvudrollen – och ingen kommer undan. Låter skräckinjagande, eller hur? Det är det inte. Det blir bara en genreövning, den norske regissören André Øvredal och hans stab av manusförfattare slår mycket tidigt knut på sig själva med alla filmhistoriska stölder och blinkningar och hänvisningar. Det är en hygglig imitation – när filmen är som bäst. En skräckfilm bör givetvis i första hand skapa skräck i åskådarna, och gärna plantera några hemska frågor och funderingar om framtiden (och historien). Skräckfilmer har genom åren fått publiken att grotta ner sig i tusentals freudianska, psykologiska tolkningar, efter serier av symboler och händelser. André Øvredal skrapar knappt på den ytan. Klichéer utan substans tillåts ta över helt. Tar man inte genren på fullaste allvar kan man givetvis inte skapa minsta trovärdighet, och om det är något som skräckfilmen är beroende av så är det just den där lilla men viktiga, gnagande frågan som måste ges extra näring: ”För det kan väl ändå inte hända, på riktigt? Eller kan det? ... ” Filmens mest intressanta karaktär är den unge Vietnamdesertören på genomresa, Ramón (man kan tänka sig att han är på väg för att korsa gränsen till Kanada). Filmens huvudperson Stella förälskar sig i Ramón. Det är hösten 1971, Nixon väljs till president för en andra mandatperiod, och Ramón berättar att hans äldre bror nyligen kom hem från just Vietnam – i en plastsäck, i småbitar. Vad lär sig till exempel just han av historiens mer sedelärande sida? Fan vet, (spoilervarning!) han ändrar sig i alla fall och åker lydigt till Sydöstasien för att slåss för sitt folk och sin flagga, kanske med den amerikanske flyggeneralen Curtis LeMays klassiska citat ringande i öronen: ”Bomb them back into the Stone Age”. Vietnameserna alltså. Men det är ju en annan skräckhistoria. Scary stories” är givetvis vidöppen för en uppföljare, det är bara att sätta sig och vänta på tvåan, trean och fyran. Den som ids. Se mer: Klassiska skräckfilmer: ”Exorcisten” (1973), ”Alla helgons blodiga natt” (1978), ”Motorsågsmassakern” (1982)


Författaren Toni Morrison är död

Summary: Den amerikanska författaren Toni Morrison har dött, enligt nyhetsbyrån AP. Hon blev 88 år gammal. 1993 belönades hon med Nobelpriset i litteratur.

Enligt Toni Morrisons förläggare Alfred A Knopf avled författaren under måndagsnatten på Montefiore sjukhus i New York, rapporterar AP. Familjen uttalade sig via Knopf, som tillkännagav att Morrison dog efter en ”kort tids sjukdom”. ”Toni Morrison gick bort fridfullt i går kväll, omgiven av familj och vänner. Hon var en extremt hängiven mamma, mormor och moster som njöt av att vara med sin familj och vänner. Den fulländade författaren värdesatte det skrivna ordet, oavsett om det var hennes egna, hennes studenters eller andras”, meddelade familjen genom förläggaren. Hon var närmare 40 år gammal när hon 1970 debuterade med ”De blåaste ögonen”. Hon fick dock sitt genombrott först sju år senare, när hon släppte sin tredje bok ”Solomons sång”. Bland hennes mest minnesvärda böcker återfinns även ”Jazz”, ”Paradise” samt ”Älskade”, med originaltiteln ”Beloved”. För den senare belönades Morrison med Pulitzerpriset 1988. 1993 tilldelades hon Nobelpriset i litteratur, och blev därmed den första svarta kvinnan någonsin att belönas med det ärofyllda priset. I samband med priset hyllade Akademin författaren för hennes ”visionära kraft” och poetiska pregnans som ”levandegör en väsentlig sida av amerikansk verklighet”. ”Berättande har aldrig varit enbart underhållning för mig. Det är, för mig, ett av de viktigaste sätt som vi tar till oss kunskap på”, sade hon under sitt anförande vid Nobelprisutdelningen. Toni Morrison har de senaste decennierna varit en inflytelserik röst för landets afroamerikanska befolkning. Hennes författarskap kretsade mycket kring erfarenheten av att vara en svart amerikan, och i en intervju med New York Times 2015 beskrev hon det som att ”skriva utan den vita blicken”. Bland hennes beundrare finns välkända namn, bland andra Oprah Winfrey och Barack Obama. Den tidigare presidenten delade 2012 dessutom ut Presidentens frihetsmedalj till författaren. Bokrecension: Toni Morrisons ”En välsignelse” återskänker USA ett brokigt förflutet Bokrecension: Kräver ovanligt mycket av läsaren, skriver Moa Matthis om Toni Morrisons ”Gud hjälpe barnet”