”Jag är rädd att journalistiken påverkas av hoten”

Summary: Efter Anna Hedenmos intervju i SVT:s Agenda med SD:s Mattias Karlsson spreds hat mot henne och rasistiska uttalanden om islam på Twitter. Programledaren har bestämt sig för att berätta om hatet.

– Tidigare var det någon sorts sanning att man skulle hålla tyst. Men nu har jag börjat berätta om hatet. Jag är rädd för att journalisten påverkas, för att man inte riktigt går hela vägen i intervjuerna, säger Anna Hedenmo till DN. SVT:s Agenda sände på söndagskvällen ett inslag om senaste tidens stridigheter inom Sverigedemokraterna. Ett tjugotal medlemmar kan uteslutas ur partiet, delvis som en följd av antisemitiska uttalanden. Programledare Anna Hedenmo intervjuade SD:s gruppledare i riksdagen, Mattias Karlsson. Hon ställde då frågor om var partiet drar gränsen för acceptabla uttalanden. Hedenmo tog upp ett uttalande på Twitter av partisekreteraren Rickard Jomshof, där han skrev att ”Islams vanföreställningar har lika lite i Sverige att göra som nazism och kommunism”. Intervjun väckte debatt på sociala medier. Anna Hedenmo lovordades från flera håll för sin intervjuteknik. Andra kritiserade henne för att ”trakassera” SD. Sent på söndagskvällen twittrade Hedenmo om reaktionerna på intervjun: ”Tröttsamt med alla rasistiska tweets efter att ha intervjuat företrädare för SD. Men man vänjer sig. Suckar och går vidare”. – Det var det vanliga, mycket hat och oförskämdheter. Det kommer en hel del mejl och kommentarer på Twitter. Det är en frustration och upprördhet över att SD:s företrädare utsätts för journalistisk granskning, säger Anna Hedenmo. – Jag vill poängtera att det inte var hot, utan hat. Men det finns ett parti som skiljer ut sig enormt mycket i den här frågan. Jag vet inte vilka det är, de kanske inte har med SD att göra, men när jag göra intervjuer med företrädare för partiet sätter det igång ett hat. Det har jag bestämt mig för att prata om. Varför? – Jag är rädd för att journalister påverkas. Jag känner mig trygg i mitt journalistiska arbete. Det är lättare med en stark redaktion och lång erfarenhet bakom sig. Men som frilans och som yngre journalist är det nog svårare. Jag vill stärka andra journalister att våga fortsätta – den här granskningen är viktig att våga göra. Ytterst är det en fråga om yttrandefrihet. Rättelse Det var inte hot utan hat som Anna Hedenmo fick i mejl och Twitterkommentarer.


SVT:s Anna Hedenmo om hatet från rasisterna

Summary: Efter Anna Hedenmos intervju i SVT:s Agenda med SD:s Mattias Karlsson spreds hat mot henne och rasistiska uttalanden om islam på Twitter. Programledaren har bestämt sig för att berätta om hatet – hon är rädd att den begränsar journalistiken.

– Tidigare var det något slags sanning att man skulle hålla tyst. Men jag har börjat berätta om hatet. Jag är rädd för att journalistiken påverkas. Jag är orolig för att man inte riktigt går hela vägen i intervjuerna, säger Anna Hedenmo till DN. SVT:s Agenda sände på söndagskvällen ett inslag om stridigheterna inom Sverigedemokraterna. Ett tjugotal medlemmar kan uteslutas ur partiet bland annat som en följd av antisemitiska uttalanden och samröre med högerextremistiska rörelser. Efter inslaget intervjuade programledaren Anna Hedenmo SD:s gruppledare i riksdagen, Mattias Karlsson. Hon ställde då frågor om vilken gränsdragning som råder inom partiet för vilka uttalanden som anses acceptabla. Hedenmo tog bland annat upp ett uttalande på Twitter av partisekreteraren Richard Jomshof, där han skrev att ”Islams vanföreställningar har lika lite i Sverige att göra som nazism och kommunism”. Intervjun väckte debatt på sociala medier. Anna Hedenmo lovordades från flera håll för sin intervjuteknik, medan andra kritiserade henne för att trakassera SD. Sent på söndagskvällen twittrade Hedenmo om reaktionerna på intervjun. – Det var det vanliga, mycket hat och oförskämdheter. Det kommer en hel del mejl och kommentarer på Twitter. Det är en frustration och upprördhet över att SD:s företrädare utsätts för journalistisk granskning, säger Anna Hedenmo. Var reaktionerna efter söndagens intervju hårdare än tidigare? – Det var inte mer än annars. Jag vill poängtera att det inte var hot, utan hat. Men det finns ett parti som skiljer sig enormt mycket i den här frågan. Jag vet inte vilka det är, de kanske inte har med SD att göra, men när jag göra intervjuer med företrädare för partiet sätter det igång ett hat. Det har jag bestämt mig för att prata om. Varför? – Jag är rädd för att journalister påverkas av hatet. Jag känner mig trygg i mitt journalistiska arbete. Det är lättare med en stark redaktion och lång erfarenhet bakom sig. Men som frilans och som yngre journalist är det nog svårare. Jag vill stärka andra journalister att våga fortsätta – den här granskningen är viktig att våga göra. Ytterst är det en fråga om yttrandefrihet. Anna Hedenmo berättar att flera användare på Twitter ifrågasatt huruvida det verkligen spridits hat mot henne och rasistiska inlägg mot islam efter programmet. – De får nog lov att tro mig. Man känner verkligen igen ett hatfullt mejl. Och när människor sätter likhetstecken mellan islam och islamism, det blir svårt att inte ta för rasism. DN har också tagit del av ett av de mejl som skickats till Hedenmo. Avsändaren skriver bland annat följande: ”Du är ta mig fan den mest blåsta person jag sett i rutan i vänsterstyrda SVT. Fan ta dig och dina gelikar för att ni bjuder upp till dans med islam genom att kritisera dom som kritiserar dom istället för att lägga krut på det som verkligen hotar. Hur fan i hela helvete kan du se dina barn i ansiktet din självrättfärdiga skrupelfria jubelidiot”. I intervjun fokuserade ni på vilka uttalanden som accepteras inom SD och huruvida islamofobiska uttalanden föranleder en uteslutning. Varför valde ni detta fokus? – En halv vecka gick utan att medierna pressade SD:s partiledning på hur de själva lever upp till partiets nolltolerans mot rasism. Alla bara pratade om bråket med SDU. Vi på Agenda tyckte att SD klarade sig väldigt lätt undan de självklara och svåra frågorna om det egna bagaget, och därför beslöt vi att fokusera på vad partiets företrädare sagt om islam.


Sigrid Hjertén kan slå auktionsrekord

Summary: Målningen av den svenska konstnären Sigrid Hjertén har inte visats offentligt på 65 år. Nu väntas den säljas för en svensk rekordsumma för en kvinnlig konstnär.

Sigrid Hjerténs målning "Skördemaskiner och violett lyftkran", från 1916, kan bli den dyraste målning som sålts av en svensk kvinnlig konstnär på auktion. Utropspriset är satt till mellan 10 och 12 miljoner kronor när Stockholms auktionsverk säljer målningen på vårens Moderna den 22 april. Målningen har aldrig tidigare varit ute på auktion, utan har ägts av samma familj sedan 1930-talet. Den har inte visats offentligt sedan 1949, då den ställdes ut på Sigrid Hjerténs minnesutställning. ”Skördemaskiner och violett lyftkran” beskrivs av Stockholms auktionsverk som ett av den svenska modernismens mest centrala verk. Tidigare auktionsrekord för en Sigrid Hjertén-målning är 8,8 miljoner kronor för "Hamnbild – utsikt från ateljén mot Stadsgårdskajen, Stockholm" från 1914. Det är det högsta pris som hittills betalats för en svensk kvinnlig konstnär på auktion.


Jag gick runt med ögonbindel på Manhattan

Summary: Brittiske Charlie Cox spelar den blinda superhjälten i den hittills mörkaste version av ”Daredevil”. Han är mest fängslad av Marvelfigurens moralgrubblerier.

Den blinda försvarsadvokaten Matt Murdock sitter i ett dovt upplyst biktbås i en katolsk kyrka på Manhattan. När prästen ber honom precisera varför han vill bikta sig, svarar Murdock: ”Jag söker inte förlåtelse för vad jag har gjort Fader. Jag ber om förlåtelse för det jag kommer att göra...” Det är en scen ur nya superhjälteserien ”Daredevil” vars samtliga 13 avsnitt läggs ut på Netflix i dag. Fem daredevil-berättelser du måste läsa Den amerikanska streamingjätten har storsatsat på ”Mannen utan fruktan” – den katolska Marvel-figuren som tar lagen i egna händer för att rensa sitt älskade Hell’s Kitchen från superskurkar och annat bus och för att ”göra min stad till en bättre plats”. Som liten blev hans civila alter ego, försvarsadvokaten Matt Murdock, blind av radioaktivt avfall men fick i gengäld superkrafter i form av ett slags hyperkänsligt radarsinne. – Jag tycker att Daredevil är en väldigt komplex och ambivalent figur som går bortom hur man vill att superhjältar ska uppföra sig. Vi har försökt göra en serie som känns ny och mycket, mycket mörkare än något annan Marvelfilmatisering. Jag blev helt exalterad över att få huvudrollen eftersom jag aldrig ens trodde att jag skulle bli insläppt i Marvels universum över huvud taget, förklarar den brittiska svärmorsdrömmen Charlie Cox på Corinthian Hotel i centrala London. Daredevil trycktes för första gången 1964 och skapades av Stan Lee och Bill Everett. När serietecknaren Frank Miller (”Sin City”) tog över serien på 1970-talet blev det hans stora genombrott. Charlie Cox är fullt medveten om vilket ansvar som vilar på hans axlar inför fansen. – Eftersom jag inte läste serietidningar som liten så var jag länge saligt ovetande. I dag har jag verkligen insett hur viktig Daredevil-figuren är för många, inte minst de fans som själva har växt upp med handikapp. När jag satt inför en publik på 3000 personer på Comicon-mässan berättade en svårt sjuk 11-årig pojke som var på permis om hur viktig Daredevil var för honom. Det var ett ögonblick som gjorde mig väldigt ödmjuk, förklarar Charlie Cox. För tv-publiken är Cox mest känd som Steve Buscemis livvakt i gangsterserien ”Boardwalk empire” som utspelar sig i 20-talets Atlantic City. Han har även spelat Lorenzo mot Al Pacinos Shylock i Michael Radfords ”Köpmannen i Venedig” (2004), och var med i Lasse Hallströms ”Casanova” (2006). Han fick sitt genombrott i Neil Gaimans ”Stardust” (2007) mot Claire Danes, Michelle Pfeiffer och Robert De Niro. Nu är Charlie Cox den tredje skådespelaren som tar sig an ”Daredevil”-figuren – efter Rex Smith i tv-filmen ”The trial of the incredible Hulk” (1989) och Ben Affleck i den sågade långfilmen ”Daredevil” (2003). – Jag tycker faktiskt att Ben Affleck gjorde ett riktigt bra jobb, men tyvärr spelade inte de andra skådespelarna i samma film. Det var en förvirrad upplevelse. Vår version är betydligt elakare, har en råare grundton och är gjord för en mer mogen publik. Vi siktar på en åldersgräns på 16 år och många Daredevilfans har varit väldigt upprymda över detta, säger Charlie Cox. ”Daredevil” utspelar sig i den gamla storstadsdjungeln New York – tiden före dagens gentrifierade stad. Här nystar Matt Murdock upp en traffickinghärva där spåren leder till en rysk organisation. – ”The Wire” är en enormt sofistikerad serie som börjar i det lilla för att sedan öppna upp en värld som är helt överväldigande. Vi har försökt göra lite samma sak med ”Daredevil”. Tanken är att man ska kunna se serien utan att ha något intresse av vare sig Daredevil eller Marvels värld, säger Charlie Cox. Det som intresserar honom mest med Matt Murdock/Daredevil är att han är en av få med religiös bakgrund. – Hans mamma är nunna och det finns en intressant konflikt som genomsyrar hela serien. Han tror på Gud och universums ordning – och samtidigt träder han in i Guds ställe när han tar lagen i egna händer för att skipa sin egen rättvisa. Sedan går han hem och tvingas brottas med alla sina motstridiga känslor kring rätt och fel. Jag är alltid fascinerad av mina rollfigurers läroprocess, säger Charlie Cox. För att få rätt sorts känsla av att vara synskadad blev han också drillad av en ”blindcoach”. – Han var den mest förtjusande man jag har träffat. Eftersom han blev blind först vid 19 års ålder så hade han synminnen precis som Matt Murdock. Jag gick med bindel och blindkäpp tillsammans med honom på New Yorks gator för att få in den rätta tekniken. Hans hörsel var hyperkänslig – han hörde genast när min teknik var fel. Och han kunde plötsligt ropa ”Stopp! Gatan tar slut här” för att han från akustiken hörde att det kom en mur framför oss, berättar Charlie Cox. Inför inspelningen plöjde han serietidningar, gick på gym och tränade kampsport med en slagsmålskoordinator. – Jag älskade allt det där och ville helst göra alla stuntscener själv – tills jag tvingades inse att det finns något som heter försäkringsfrågor, ler Charlie Cox. Marvel Comics. Det amerikanska serieförlaget Marvel Comics grundades 1939 och ägs sedan 2009 av Walt Disney Company. Bland Marvels seriefigurer återfinns bland andra Daredevil, Spiderman, Hulken, Fantastic Four, X-Men, Iron Man, Captain America och Avengers. De flesta äventyrshistorierna utspelar sig i ett gemensamt Marveluniversum där de olika figurerna kan mötas.


Elise Karlsson: ”Linjen”

Summary: I romanen ”Linjen” skildrar Elise Karlsson prekariatets tuffa villkor på samtidens själlösa arbetsplatser. Stefan Jonsson läser en författare som förnyar arbetarlitteraturen.

Under läsningen av Elise Karlssons nya roman ”Linjen” kommer jag att tänka på en debatt vintern 1988. En rad författare gav ut en antologi om arbetarlitteraturens framtid, ”Utsikter”, och BLM, Bonniers Litterära Magasin, gjorde ett temanummer om saken. I diskussionen beklagade många att det inte längre fanns författare med arbetarbakgrund som skrev för läsande arbetare om arbetslivets verklighet i det Sverige som tog form. I dag står det klart att ingen av oss då riktigt anade hur begreppen höll på att förskjutas. Det typiska arbetet var alltjämt tillsvidareanställningar på stora arbetsplatser där det fanns ett medvetande om var man som arbetare hörde hemma och vad som var meningen med själva arbetet. Sedan dess har serviceekonomin, informationsteknologin och nyliberalismen förrättat sitt värv. Det typiska arbetet är i dag korttidsanställningar på småföretag där arbetskraften är så olikartad att någon arbetaridentitet sällan uppstår och där det också råder starkt tvivel på själva arbetets värde och nytta. Vad händer med ”arbetarlitteraturen” i en sådan värld? Kanske ser vi ser svaret hos Elise Karlsson. Hade man från 1980-talets horisont föreställt sig hennes nya roman, skulle den ha tett sig som dystopisk science fiction. Från nuets synpunkt däremot ter den sig som realism, med en udd av sarkasm och iscensatt stumhet. Därmed inte sagt att den inte är dystopisk. Elise Karlsson skildrar hur arbetet å ena sidan förlorar mening, å andra sidan äter upp resten av livet så att ingen mening återstår där heller – utom möjligtvis ett par tjuvrökta bloss och lite sex. Emma, huvudpersonen, jobbar som beställare och redaktör på ett ”kontor” där man framställer manualer i att tänka positivt och leda andra. Till skillnad från kollegerna ironiserar hon inte över böckernas floskler. Hon älskar glatta ytor och genomskinliga väggar. De glasade väggarna och vidöppna kontorslandskapen ger henne insyn och överblick, underlättar planeringen, avlägsnar tvetydigheter, främjar effektivitet och flexibilitet. I sådana interiörer finns heller inga skuggor eller mörka vrår där minnen, känslor eller brister kan ta fäste. Innerst inne vet Emma att hon är svag, och att alla andra också är det. Men hon coachar sig själv att förneka sin svaghet och att förakta varje medmänniska som röjer den. På kontoret finns inte plats för sådant. Då får man sitt id-kort avaktiverat och spolas ut ur de glatta miljöerna. En arbetarroman? Men samtidigt ligger den så långt man kan komma från den episka, progressiva och maskulina anda som vi förknippar med den genren. ”Linjen” är ett stramt montage av korta, utmejslade, ibland aforistiska scener. Formen svarar mot innehållet: snabba personalbyten, ständig prestationsmätning, korta provanställningar, brutala uppsägningar samt en svärm av orelaterade ”möten” och ”projekt”. I denna sin tredje roman ger Elise Karlsson kort sagt uttryck åt vad sociologerna menar när de talar om ”prekariatet” som vår tids nya klass. Jobben blir färre, hårdare, farligare, sämre betalda och löper över kortare tid. Även arbetslösa tvingas arbeta – med att fila på cv:n, konkurrera och göra sig attraktiva för HR-cheferna. Arbetsmarknaden har hamnat i motsats till hur de flesta vill leva – ordnat, förutsägbart och i gemenskap. Den som vill ha jobb förväntas ställa familjen, barnen, boendet, hälsan, semestern, talangen, utbildningen, drömmarna och framtiden åt sidan för att kyssa arbetsgivarens fötter. Emma motsvarar alla förväntningar. Hon är osympatisk och genomcynisk. Men den insikt som romanen så skickligt apterar är att hon samtidigt är den förebildliga arbetstagaren i dagens samhälle. Hon är de nya moderaternas våta dröm, en produktionsmodernist som med rasande effektivitet tar in order, verkställer och fakturerar. Och samtidigt är hon en produktionsfascist, som blir lugnare när arbetskamraterna en efter en sägs upp under krisen: ”För varje person som ger sig av blir luften lättare att andas. Skrivbordens raka linjer genom kontoret blir skarpa, inte längre suddiga av att många kroppar rör sig mellan dem. Andas in, andas ut. Kontoret sträcker ut sig mot evigheten. Inga människor, bara arbete.” Vilken slutsats ska man dra av denna hallucinatoriska berättelse om knegandet och ångesten längs arbetslinjen? Att det är en tragedi att politiker inte haft bättre idéer än att piska in ett destruktivt flexibilitets-, coachnings- och karriärtänk i medborgarna. Att Elise Karlsson gjort en närmast osannolik bedrift när hon på en och samma gång förnyar en genre, väcker sinnet för samtiden och försvarar en uråldrig mänsklig rättighet – den där som den gamle socialisten Paul Lafargue skrev om kring förra sekelskiftet: rätten till lättja.


”Det här är mitt sätt att försöka skapa framtidstro”

Summary: Aaron Israelson lämnar uppdraget som chefredaktör för tidningen Faktum. Nu ska han starta en gatutidning i Rumänien för att förändra synen på landets romer.

”Huvudstupa in i ett äventyr.” Så beskriver Aaron Israelson framtiden, den som tar vid när han till hösten lämnar uppdraget som chefredaktör för tidningen Faktum, för att istället starta en gatutidning i Rumänien. – Det är väldigt spännande och samtidigt lite läskigt, men det hör till. Nu handlar det om att bli klar med finansiering och hitta rätt team att arbeta med. När det väl är dags att ge ut första numret handlar det om att tas väl emot, att brottas med en del fördomar och en tuff mediemarknad, säger Aaron Israelson. Gatutidningen, som inledningsvis ges ut i huvudstaden Bukarest, ska säljas av Rumäniens romska minoritet. Aaron Israelson, vars mamma kommer från Rumänien, berättar att han länge funderat på möjligheterna att skapa framtidstro för de människor som i dag tvingas fly landet för att tigga. – När man ställer den frågan får man svaret att ”vi behöver jobb”. Det här mitt sätt att försöka bidra till det, skapa en framtidstro, och starta en tidning som kan förändra attityder och bidra till ett värderingsskifte av romerna hos majoritetsbefolkningen, säger Aaron Israelson. Hans förhoppning är också att tidningen kan stå för en oberoende röst i ett medielandskap där många tidningar ägs av ”mäktiga män med en egen agenda”. – Jag tror att jordmånen i Rumänien är god, det finns en insikt om att landet måste förändras. Det handlar inte bara om attityder mot romer, det handlar också om saker som korruption, maktmissbruk och avsaknaden av jobb. Det verkar finnas en förändringsvilja; det är nu som det gäller att flytta ner och jobba för att se till att det inträffar. Finns det en vilja i projektet att bidra till brobyggandet mellan Rumänien och Sverige? – Projektet kommer att drivas med finansiellt stöd från Sverige. Jag ska försöka hålla kontakten och vara med i debatten i Sverige. Migrationen, från de människor vi kallar ”fattiga EU-migranter”, har satt ljuset på ett av Europas kanske största problem. Vi hade aldrig satt maken till engagemang om inte de här människorna hade kommit hit. För mig är den här migrationen väldigt viktig. Nu blir jag själv EU-migrant, men jag hoppas att Sverige fortsätter att ha ett öppet hjärta för människor som kommer hit. Under de fyra år Israelson varit chefredaktör för Faktum har han sett till att dubblera antalet läsare, öka upplagan och etablera tidningen i fler städer. Tidningen har också prisats för sin granskande och fördjupande journalistik vid flera tillfällen. – Det är med sorg i hjärtat jag lämnar Faktum. Det är det roligaste jobbet jag haft, med alla reportage och berättelser från försäljarna, som kunnat bygga ett hus, ge presenter till sina barn, köpa en ny uppsättning tänder och så vidare. Det är beroendeframkallande att arbeta med gatutidning.


Urgamla djur i toppmodern miljö

Summary: För ett år sedan stängdes dinosaurieutställningen på Naturhistoriska riksmuseet för ombyggnad. I dag, tisdag, är det nypremiär för nya digitalanpassade ”Fossil och evolution”. Läsplattor gör utställningen roligare.

Naturhistoriska riksmuseet har en samling på över en miljon fossiler, 400 av dessa har plockats fram och benämns som ”utställningens juveler”. Genom att koppla samman fossiler till djuren ska besökarna lättare kunna få en bild av hur det en gång kan ha sett ut när de nu utdöda djuren levde på jorden. Detta ska till stor del ske digitalt. Projektledare Tove Frambäck fick i uppgift att göra en renovering av dinosaurieutställningen, men bestämde sig för att göra mycket mer än så. Hon ville ta med sig den redan så populära utställningen in i en modern tid med alla digitala möjligheter. För att renovera fick hon 6,3 miljoner kronor och lyckades inkludera en digital satsning i pengarna. – 6,3 miljoner är förhållandevis lite i ett utställningssammanhang på 800 kvadratmeter. Det är ju skattebetalarnas pengar som vi vill förvalta på ett bra sätt. Vi har 500 000 besökare om året, säger hon. Textinformation som tidigare satt på väggar och skyltar i montrarna har förlorat sin fysiska form och fått flytta in på digitala plattskärmar, uppsatta på lämplig höjd för både barn och vuxna. När Tove Frambäck fick siffror på att 80–85 procent i åldrarna 12 till 15 år använder smarta telefoner tyckte hon att det behövdes göras förändringar digitalt som kunde tilltala både barn och vuxna. – Nästan alla generationer är vana vid plattor. Studierna visade det så tydligt. Det var ett naturligt steg att ta, vi ville förnya utställningsmediet. På plattorna går det bland annat att se fossilers förmågor och egenskaper, ”statics”, i form av staplar. Till exempel går det att se hur bra ett djur kan vara på anfall och hur bra den är på skydd – något som Tove Frambäck menar barnen redan kan från exempelvis Pokémonkort. – Vi är faktiskt först i världen med läsplattor med ett webbaserat gränssnitt, trådlöst i en utställningsmiljö. Skärmar finns, men inte på detta sätt. Barnen fattar vad de ska göra. Vuxna fattar vad de ska göra, säger hon. Ett team av sakkunniga forskare, snickare och digitala utvecklare har varit med och tagit fram en modern utställning om djur som kommit och gått under jordens historia. Totalt har femtio personer arbetat med den nya utställningen. Den förra dinosaurieutställningen byggdes för nästan tjugo år sedan och i den nya har den kronologiska ordningen behållits. En ”tidstunnel”, där skärmar som förklarar hur livet en gång uppstod på jorden, får inleda utställningen. På andra sidan tunneln möts besökarna av stora dinosaurieskelett i mitten av lokalen. Den stora stjärnan och dragplåstret heter förstås Tyrannosaurus rex, rovdinosaurien som levde för 75–60 miljoner år sedan i västra USA och Kanada. Intill den står en Iguanodon och en Thalassomedon, också kallad svanödla. De stora dinosaurieskeletten är däremot inga original utan avgjutningar som gjorts i gips, alternativt plast. – Vi behöver en rik sponsor för att kunna skaffa ett originalskelett, säger paleontologen Thomas Mörs. Han berättar att det bara finns tre äkta skelett av en Tyrannosaurus rex, men att det inte finns något som är mer än 60 procent komplett. – Men det är ju vetenskapliga avgjutningar i hög kvalitet. Det är inte sådana som man ser exempelvis i en dinosauriepark, säger han. Dinosaurierna står för sig själva utan naturkulisser eller annan rekvisita. Tove Frambäck berättar att museet inte har någon möjlighet ekonomiskt att bygga upp stora skogar inne i lokalen, men att besökarna bör få känna att de är på ett museum och inte på en nöjespark. Tanken har varit att göra utställningen stilistiskt snygg och att glasmontrarna, ”dioramor på museispråk”, tillsammans med läsplattorna ska simulera miljöerna. – Vi är i kontexten av ett museum. Man går in och tittar på utställda saker på podium. Det är lärande och kunskap i fokus, säger hon. Forskning kring evolution och jordens historia pågår ständigt. Thomas Mörs forskar om däggdjur på Antarktis. Men det händer att han också stöter på dinosaurier. – Jag har just hittat en ny dinosaurie, men inte ett helt skelett. Vi har hittat en bit av ett lårben och en fotled. Men det räcker för att se att det är en ny art och att den är släkt med Iguanodon, säger han. ”Fossil och evolution” öppnar för allmänheten tisdagen den 31 mars på Naturhistoriska riksmuseet. Utställningen är en av museets tio permanenta utställningar och handlar om djur och växter som kommit och gått under jordens historia från jordens födelse fram till dinosauriernas utdöende. Dinosaurierna dominerade vår planet i 150 miljoner år. De dog ut för 65 miljoner år sedan, alla förutom fåglarna som enligt studier härstammar direkt från rovdinosaurierna.


400 anmäler ”Skavlan”

Summary: 400 anmälningar till Granskningsnämnden och nära 2000 synpunkter till SVT – hittills. Det är följden av Fredrik Skavlans intervju med Jimmie Åkesson. Kritikerna anser att intervjun var för tuff och ifrågasättande.

– Den övergripande invändningen verkar, efter att ha skummat några anmälningar, vara att programledaren (Fredrik Skavlan, reds anm) agerade på ett felaktigt sätt. De tycker att Jimmie Åkesson inte fick utrymme att svara på frågor, att programledaren agerade på ett nedlåtande sätt mot en person som är sjukskriven, och att programmet eller programledaren var partisk, säger Maria Bergerlind Dierauer, handläggare vid enheten för tillsyn på Myndigheten för radio och tv. Uppskattningsvis över 400 anmälningar hade, enligt Maria Bergerlind Dierauer, inkommit till myndigheten på måndagen, en siffra som kan komma att öka. Hur går ni vidare? – Nu är ärendet alldeles nytt. Vi kommer att titta närmare på det och se hur det ska hanteras. Granskningsnämnden fattar beslut i de här ärendena, säger Bergerlind Dierauer. De synpunkter och de frågor som SVT:s tittarservice tagit emot rör i första hand upplägget för intervjun med Jimmie Åkesson, samtidigt som många kritiker anser att Fredrik Skavlan var för tuff och ifrågasättande i diskussionen. Flest kommentarer inkom på söndagseftermiddagen. – Vi besvarar kommentarerna i den takt vi hinner. Det har suttit personal under helgen och arbetat med det här. Vi läser allting; det är otroligt viktigt för oss att kommunicera med tittarna, vi är en del av samhället, säger Sabina Rasiwala, kommunikationsdirektör på SVT.


Nyckeln till Mahlers musik finns i orden

Summary: Dubbelbottnat och bedrägligt eller enkelt och hjärtevärmande? Carl-Johan Malmbergs essäer om Gustav Mahler är ett underbart bevis på hur olika man kan uppleva musik, skriver Martin Nyström.

”Lycklig den som hittar fram till Gustav Mahlers musik tidigt i livet”, skriver Carl-Johan Malmberg i inledningen av sin essäbok ”Nattens fågel & den nya dagen”. Och fångar mig genast med hur hans allra tidigaste upplevelser av Mahlers symfonier på skiva präglat hans med åren allt djupare sensibilitet och förståelse för vad som pågår i dem. Trots att, eller snarare tack vare, att hans första intryck som tonåring skiljer sig så markant från mina egna vid de åren. Att Mahlers musik äger en enastående vitalitet och verkar ha en särskild förmåga att förändra liv är vi helt överens om. Men mot min känsla av det dubbelbottnade och bedrägliga, som alltid präglat mitt eget lyssnande, ställer Malmberg det enkla och pålitliga. Ja, till och med det hjärtevärmande. För honom är det en livsbejakande musik bortom alla kategorier och etiketter där ”allt är lika mycket värt – som för barnet som fascineras av en melodi för att den är vad den är”. Och vars innersta väsen, även i den för många ”sataniska” sjunde symfonin och i den högkomplexa sjunde symfonin, liknar visans. Att samma melodi ur den första symfonin som direkt väckte en Felliniartad oro hos mig fick Malmberg att lycksaligt spela den själv på sin barndoms småländska kyrkorglar är inget annat än ett underbart bevis på hur olika musik kan ta vägen i en. Nu menar Malmberg självklart inte att Mahlers symfonier saknar motsättningar, tvärtom. Vad musiken säger i nästan varje takt är att ingenting någonsin blir som man tänkt sig. Att de mest fundamentala motsatser i livet kan upphävas av ett enda ackordbyte. Och att allt är hopfogat med vartannat. Men till skillnad från många nutida uttolkare vägrar han se den som en hypersofistikerad ”metamusik” i sin mängd av referenser till annan musik och i sina oavbrutna skiftningar mellan olika stilnivåer och stämningslägen. Malmberg ser den i stället som ett sökande efter ”det radikalt fräscha”, som vill få lyssnaren att likt barnet ”häpna inför det nya”. Och som därför tar spjärn mot all den form av distanserande teatralitet och förkonstling som präglade klimatet i det högborgerliga Wien där Mahler var verksam som operachef, dirigent och tonsättare. En reflektion som Malmberg återkommer till och fördjupar genom hela sin bok. Och som jag helt säkert kommer att ta med mig i mitt framtida, förhoppningsvis mer oskuldsfullt ungdomliga, umgänge med Mahler. Den som vill hitta nycklarna till Mahler i hans biografi eller i relationerna till annan musik får gå någon annanstans. För Malmberg är det till sist hur hans musik är länkad till det skrivna ordet som utgör den kreativa öppningen för förståelsen. Hur den närs av ord, vidgas av ord och föder nya ord. Som i inledningen till den avskedsmättade nionde symfonin, där Mahler låter som om han ville beskriva ett ”Sakta lägger båten ut från land”. Och som Malmberg mycket vackert fogar ihop med det stycke ur Hermann Broschs roman ”Sömngångare” som talar om hur den som ”söker kärlek söker havet”. Att Mahlers musik äger en enastående vitalitet och verkar ha en särskild förmåga att förändra liv är vi helt överens om.


Litteratureliten sörjer Tranströmer

Summary: Nobelpristagaren Tomas Tranströmer har gått bort. Den svenska litteratureliten sörjer den store poeten.

Peter Englund, Svenska Akademiens ständige sekreterare: – Svenska Akademiens har med sorg och bestörtning tagit del av budet om Tomas Tranströmers bortgång. Vår höga uppskattning av hans verk och betydelse behöver ingen betvivla: vi skänkte honom Nobelpriset. Han var en av vår samtids främsta poeter, som vunnit läsare och beundrare runt hela världen. Det som var dödligt av Tomas Tranströmer är borta. Men det som hans geni skapade finns kvar. Våra tankar går till Monica och barnen. Kristina Lugn, poet och dramatiker, ledamot av Svenska Akademien: – Det är ju jättesorgligt. Jag träffade ju honom ganska ofta. När jag fyllde sjutton år fick jag "Klanger och spår" i födelsedagspresent. Efter det har jag läst honom i hela mitt liv. Människor blev glada och ropade på gatan när han fick Nobelpriset. De tackade honom, det var verkligen överväldigande. Han har skrivit så fantastiska saker: "Mitt i livet kommer döden och tar mått på människan." Det finns något stort och förlåtande i hans poesi, men ändå väjer han aldrig för smärtan. Kjell Espmark, författare och ledamot av Svenska Akademien: – Jag är verkligen skakad eftersom vi är gamla vänner. Vi har känt varandra sedan 1955. Vi hade så att säga båda samma lärare i Ragnar Thoursie. Han har haft en enorm betydelse för världspoesin. Joseph Brodsky sa en gång att han knyckt många bilder från honom och många av de kinesiska poeter jag lärt känna står i djup skuld till honom. Det är väldigt få svenskar som haft någon betydelse för världslitteraturen, många har varit kända, men få har haft en djupare betydelse. Man kan nämna Swedenborg, Strindberg och Tomas. Fler är det inte. Kerstin Ekman, författare och ledamot av Svenska Akademien. – Det var ett förfärligt besked. Han har betytt så oerhört mycket med sina dikter. Jag minns från ungdomen när han kom till Uppsala och visade upp "17 dikter" precis innan den skulle publiceras. Trots att han var så ung var dikterna enastående, det var något helt annat än vad de flesta poeter kan åstadkomma. Vi kallade honom alltid för "Tranan". Han var en underbar, sympatisk och väldigt rar människa. Hans dikter har betytt mycket genom åren – det delar jag med hemskt många människor. Eva Bonnier, förläggare, Albert Bonniers Förlag: – Tomas Tranströmer var något av en nationalpoet. Hans dikter är lätta att känna igen sig i och lätta att älska. Att han betytt mycket för poesin blev manifesterat när han fick Nobelpriset. Han var ju oändligt översatt i ett antal länder. Ibland tror jag inte att vi i Sverige visste hur stor han faktiskt var i resten av världen. Jag blev hans förläggare först när han hade fått sin stroke, men han kunde uttrycka saker och ting även om det var besvärligt. Han var en underbar människa med stor humor. Jessika Gedin, programledare i SVT:s ”Babel”: – Nej, nej, nej, nej. Gud så tråkigt. Han var extraordinär, hans språk hade enkelhet och musikalitet och en förmåga att få en text att gå rakt in i hjärtat och hjärnan på samma gång, en sådan författare som jag älskar. Han var en sådan som öppnade litteraturen för alla. Det är storslaget, sällsynt och mycket vackert när det händer. Johannes Anyuru, poet och författare: – För mig var han en av de första poeterna jag läste. Hans sätt att mana fram det osynliga genom det synliga i sina bilder har haft väldigt stort inflytande på mitt skrivande, och har det fortfarande. Inom metafor- och bildbaserad poesi så var han en av de största, och för mig varit den dimension som överlevt genom hela mitt skrivande. Att visa det andliga och nya och mystiska genom att peka på det mycket välkända. För människan är det välkända bilder: landsvägen, trollsländorna, lastbilen, det gamla trädet som han skrev om – han lyckades komma åt någonting gåtfullt och ofattbart. Alice Bah Kuhnke, kulturminister: – Tomas Tranströmer har skapat förutsättningar för mig och miljoner andra att kunna bli människor. Hans dikter ger oss hopp om en ljusare framtid i en mörk samtid. Niklas Schiöler, författare till flera böcker om Tranströmer: – Jag är sedan tidigt 90-tal nära vän med Tomas Tranströmer så han har betytt oerhört mycket för mig, inte bara professionellt. Jag har skrivit flera böcker om hans poesi men han har också blivit en riktig människa för mig. Hans bortgång är en stor förlust, men även om han har dött så har hans poesi inte gjort det. Våg efter våg av hans poesi når ut till nya människor. Han är en av de ytterst få svenska författare som verkligen har påverkat litteratur och poesi på större kulturspråk. På 70- och 80-talen sa man i USA att "antingen skriver man inte poesi alls, eller så är man en Tranströmer-epigon", vilket visar på vilken genomslagskraft han hade, i samtliga världsdelar. Tidigare Nobelpristagare som Joseph Brodsky och Derek Walcott gick ut och krävde att han skulle få priset så han var älskad av både poetkollegor, kritiker och en för poesin stor allmänhet. Majgull Axelsson, författare: – Tomas Tranströmer har betytt en hel del med sin klokhet, medmänsklighet och sitt lugn. Det fanns ett oerhört lugn i hans texter och i hans person. Det är det, tillsammans med hans dikter, som jag kommer att minnas honom för. Hans dikter går inte att beskriva med vardagligt språk, han lyckades ju lyfta det vardagliga till en ny nivå. Det finns rader hos Tranströmer man alltid bär med sig. Senast i går kväll var jag i en kyrka och stod och tittade på en gång där valv efter valv öppnade sig. Då sa prästen: "det är det här som är Tranströmers dikt." Magnus William-Olsson, poet: – Det är sorgligt. För mig har Tomas Tranströmer varit jätteviktig. Han var den första jag skickade mina dikter till, och vi har rest mycket tillsammans. Jag tänker på när jag varit på andra ställen i världen; det finns ingen annan poet som människor har ett så personligt, enkelt och märkligt starkt förhållande till. Inga andra svenska författare har den statusen i Latinamerika, Kina eller USA. Han är född på Folkungagatan, jag tänkte att jag ska sätta mig på en bar där ikväll, ta med mig en bok och läsa hans dikter. För den nya generationen poeter i Sverige betyder Tomas Tranströmer väldigt mycket, och det är väldigt många som kommer att minnas honom. Gunnar Ardelius, författare, ordförande i Sveriges författarförbund: – Tomas Tranströmer har varit medlem hos oss i alla år, och han var en väldigt omtyckt medlem. Han var hedersgäst när vi ordnade den internationella författarkonferensen Waltic, och var delaktig när vi invigde våra stipendiebostäder på Runmarö. Vi var väldigt stolta över att ha honom som medlem. Vi satt och tittade på tv den dagen han fick Nobelpriset, och det var den största glädjeyra jag har varit med om på förbundet. Vi har alla en personlig relation till hans dikter, han var enormt älskad. Han fanns där innan jag själv började skriva, och kommer att finnas där efter också. Han var en av de första ingångarna till den svenska poesin för mig. Jag sitter här just nu med hans diktsamlingar framför mig och känner lite på dem. Daniel Sandström, litterär chef på Albert Bonniers Förlag: – Jag kommer att minnas Tomas Tranströmer som en av de största författarna Sverige har haft, men också som en världsförfattare som var med och förändrade poesin och synen på poesi. Han gav världen mening och innebörd utan att därför bli svärmisk eller mystisk. Han gjorde gåtorna begripliga, men de fick ändå bestå som gåtor. Hans sätt att använda bildspråket kunde synliggöra en värld som bara kan ses genom poesin, men som ändå är lika verklig som träd, gräs och stenar. Han var en sådan central del av det svenska språket att det känns som om en nära vän har gått ur tiden. Krister Henriksson, skådespelare som ofta gett röst åt Tranströmers dikter: – Det kändes som ett stipendium när Monica ringde, på Tomas begäran, och frågade om jag ville läsa hans dikter. Man blev Sir, man blev adlad. Jag såg det inte som ett jobb. Och ju djupare man gick in i dikterna, desto mer behärskade man dem. Till slut trodde man nästan att man skrivit dem själv. Hans dikter var på ett sätt förrädiska i sin enkelhet: att kunna beskriva en tyngd med sådan lätthet! Första gången jag skulle möta honom var jag så jävla nervös, kände ett sådant tillkortakommande. Men han fick mig att glömma det, bli avspänd, mindre högtidlig. Agneta Pleijel, författare, professor och kulturskribent: – För mig har Tomas Tranströmer betytt ofantligt mycket ända sedan jag var i tjugoårsåldern. Hans poesi innehåller mycket, men ser enkel ut på ytan, det är en sådan lödighet i dikterna. Han hade en stor livsvisdom, klokhet och naturligtvis en formuleringsförmåga. Jag har många minnen av honom, också under hans långa period av tystnad. Han har alltid varit väldigt närvarande, trots att han inte sagt mycket. Ibland har han spelat, han har fått spela med ena handen. Han hade en enorm musikalitet och spelade underbart. Jag har så många minnen, han var inte bara en stor poet, han var en stor människa. Björn Ranelid, författare: – Så länge jag lever kommer Tomas att vara en inspiratör: språkets skönhet, den magiska metaforiken. Han har också varit en förebild etiskt och existentiellt. Att en människa som nått ut på ett sextiotal språk över hela världen behåller sin ödmjukhet utan att kompromissa! Och han var genuin, det var ingen skådespelarroll utan han hade en respekt för människovärdet som han också gestaltade i sin poesi. Jag åker inte en enda sträcka över fem mil utan att ha med mig inspelningarna där han läser sina dikter, jag tröttnar aldrig. Jag känner mig också stolt som svensk över att det har funnits en sådan röst som Tomas.


Sport, politik och kultur på HBTQ-evenemang

Summary: Lars Lerin, Kakan Hermansson och Nino Ramsby ställer ut helt nya verk tillsammans i samband med HBTQ-evenemanget Eurogames i Stockholm. Konstnärerna vill med en utställning synliggöra HBTQ-personers utsatthet och berätta vilka de själva är.

– Att ställa ut tillsammans med er – det känns stort, säger Kakan Hermansson och slänger en blick, först åt höger, sedan åt vänster. Sida vid sida sitter hon med konstnärerna Lars Lerin och Nino Ramsby i ett ljust gavelrum på Sven-Harrys konstmuseum i Stockholm. Vid samma museum ska konstnärerna gemensamt ställa ut nya verk, med vernissage i slutet av juni. Utställningen ”Hermansson, Lerin, Ramsby” ingår som en av flera kulturella programpunkter i Eurogames Stockholm, ett internationellt HBTQ-evenemang som står på tre ben: ett sportsligt, ett politiskt och ett kulturellt. – Det ska bli gött att komma utanför konstkontexten, att det blir folkligt och gay. Det passar bra med min konst, som ofta handlar om våld, minoriteter och sexualiteter. Jag gör två verk som länkas ihop, som handlar om kvinnor och lesbiska kvinnors sexualitet, beskriver Kakan Hermansson. Nino Ramsby berättar att hans nya verk utgörs av flera ”kit” där ett självporträtt, en fågel, en dikt och en låt kombineras. – Alla får berätta och göra konst ur sitt perspektiv, men som transperson är man otroligt utsatt; jag tror inte att man kan förstå om man inte har sådana tankar. Jag kan inte ens skildra någon annans transsexualitet. Kärnan är att vi behöver stärka oss för att våga berätta så ocensurerat som möjligt, vi måste berätta hela spektret av vilka vi är, säger Nino Ramsby. Lars Lerin å sin sida säger att han försökt närma sig ett konstnärligt uttryck för sin homosexualitet. – Jag närmar mig det, men samtidigt känns det som att jag visat det ändå. Jag har försökt skildra ett igenkännande vardagsliv, som när två män är ute och går och kysser varandra, eller två män som gick till fotografen tillsammans i slutet av förra sekelskiftet. Det var så himla förbjudet allting med de vardagliga sakerna, säger Lars Lerin. Att vidga arenorna, lyfta frågor om rättigheter och synliggöra den utsatthet som HBTQ-personer lever under i samhället, beskriver de tre konstnärerna som en viktig del av syftet med utställningen. Jakob Jansson, president vid Eurogames Stockholm, håller med: – De här tre personerna har gjort fantastiska saker inom flera olika områden, de kommer att prata till personer med HBTQ-kopplingar, men berör samtidigt nya personer, eftersom människor som älskar dem kommer hit för att se deras konst, säger Jakob Jansson. Hoppas på 250.000 besökare Eurogames Stockholm består av ett sportsligt, ett kulturellt och ett politiskt program, och anordnas mellan den 5 och 9 augusti 2015 i Stockholm. Grundare av spelen är European Gay and Lesbian Sport Federation. Eurogames är ett av världens största HBTQ-evenemang som är öppet för alla och arbetar för att motverka diskriminering samt främja rättigheter att idrotta oavsett sexuell läggning, kön, etnicitet, ålder och religion. Nära 6.000 deltagare väntas tävla inom 29 sporter såsom volleyboll, samkönad dans och simning. Dessutom anordnas världens första HBTQ-ultra maratonlopp. Arrangörerna har som målsättning att locka över 250.000 besökare. Det kulturella programmet innehåller bland annat utställningar, ett digitalt program, podcaster och en filmfestival. Utställningen ”Hermansson, Lerin, Ramsby” pågår den 26 juni– 9 augusti på Sven-Harrys konstmuseum. Ambassadörer för Eurogames Stockholm är bland andra Nilla Fischer, Birgitta Ohlsson och Aleksa Lundberg.


Fotografisk skatt säljs på auktion

Summary: På det legendariska fotogalleriet Camera Obscura byggde Lars Hall upp en dyrbar fotosamling. Nu säljer han flera verk.

Reklammannen och formgivaren Lars Hall auktionerade 2012 ut den svenska delen av sin fotosamling på Bukowskis. Nu har han och hans fru Karin bestämt sig för att sälja verk också ur den internationella fotosamlingen. – Det känns som slutet av en era. Jag har hållit på att samla bilder i många år. Det är dramatiskt, säger Lars Hall. Det är ett trettiotal fotografier ur Lars Halls fotosamling som ska auktioneras ut. Bland namnen finns några av fotohistoriens största: Irving Penn, Jacques-Henri Lartigue, William Klein, Henry Fox Talbot och André Kertész. – En anledning är väl att stärka ekonomin. Allt i lägenheten brakar ju ihop, säger Karin Hall. De har arbetat tillsammans med fotosamlingen sedan de träffades. De möttes på en fest och insåg att något oundvikligt hade skett. I dag har de varit gifta i över 25 år. – Det var en ren slump. Vi fick bara syn på varandra. Vi blev väldigt förtjusta, säger Karin Hall och kramar Lars hand. Lars Hall och Karin Hall. Foto: Gustav Haggren Han har drabbats av sjukdomen Parkinson plus och Karin hjälper honom emellanåt med att finna orden. Det är tydligt att de länge har arbetat som en enhet. – Allt jag kan har jag lärt mig av dig, säger hon och ser milt på honom. Lars Hall berättar att han upptäckte fotografin under sina studier på Konstfack. Eleverna uppmanades att undvika fotografi för att bli bättre på att rita. Detta sporrade Lars Hall som med hjälp av skolans bibliotekarie kastade sig över alla fotoböcker som fanns att tillgå. – Det hjälpte mig lite på traven. Det var en ren nyfikenhet på den fotografiska traditionen, säger han. Genom bibliotekarien upptäckte Lars också den amerikanske fotografen Irving Penn och hans fotobok ”Moments preserved” från 1960. På utställningen säljer paret Hall nu tre fotografier av Irving Penn, däribland ”Woman with roses on her arm” från 1950, föreställande fotografens svenska fru, Lisa Fonssagrives-Penn. Fotografiet ska ha varit en av Irving Penns favoriter. 1977 öppnade Lars Hall och Lennart Durehed upp det legendariska fotogalleriet Camera Obscura i Gamla stan i Stockholm. Den första utställningen var med just Irving Penn. Lennart Durehed hade nämligen arbetat som assistent åt fotografen i New York. Camera Obscura var ett aktivt galleri mellan 1977 och 1984 och hann med många utställningar och gästföreläsningar med både svenska och internationella fotografer. – Mycket har stannat. Mycket har försvunnit, säger Lars Hall om sina minnen från den tiden. Han säger att allt skulle ha ett politiskt budskap på sjuttiotalet och att människor var skeptiska till en början när galleriet öppnade. – På den tiden betraktades ju inte fotografi som en konstform, flikar Karin Hall in. Irving Penn förblev en god vän till makarna Hall. Lars hade också en del i att få Moderna museet att ta emot en donation från fotografen. Resultatet blev att museet 1995–96 ställde ut 100 bilder av Irving Penn samt skulpturer av Lisa Fonssagrives-Penn. – Han var en fantastisk fin människa, säger Karin Hall. När det nu är dags att sälja av några av de största internationella namnen i samlingen så verkar makarna tycka att det ändå känns ganska bra. Karin berättar att Lars har lättare för att släppa taget om verken i dag. – Någon gång måste man ju skilja sig från dem. Men auktion är ju auktion. Det är ju inte ens säkert att de säljs, säger hon. Irving Penn, Italian Still Life, New York, Sept 1981 och Jacques-Henri Lartigue, "Course de Bob, 1911. På en vägg hänger två svartvita fotografier, ett på Lars och ett på Karin Hall. Båda är tagna av Irving Penn. Det finns endast två exemplar till som har donerats till Moderna museet. Bilden på Karin Hall togs efter att hon haft mod att fråga Irving Penn om han kunde ta ett porträtt av henne för att ge Lars på hans sextioårsdag. Irving Penn svarade med att skicka ett vykort med en text som löd: ”This ticket is good for a portrait.” Senare blev Karin Hall fotograferad i Irving Penns studio. – Det var ett riktigt tiggarbrev. Men det är det bästa jag kommit på, säger Karin Hall. Paret står omringade av flera stora inramade fotografier som står uppställda längs väggarna, några är tagna av Lars Hall själv. Karin Hall summerar sitt och makens samarbete genom åren: – Du har varit kunskapen och jag har varit ordningen. Lars Hall väntar en stund med att svara innan han lägger sin hand på hennes kind. Han säger: – Du är beundransvärd. Lars Halls fotosamling Ett trettiotal fotografier ur Lars Halls legendariska fotosamling säljs på Bukowskis auktion den 12 maj. Bland fotograferna finns verk av Irving Penn, André Kertéz, Jacques-Henri Lartigue, William Klein och Henry Fox Talbot. Utöver makarna Halls samling kommer ytterligare fyra fotografier av Irving Penn presenteras. Verken visas på Bukowskis Berzelii Park i Stockholm under perioden 5-11 maj.


Summary: Gitarristen och sångaren Mark Knopfler söker sig bakåt i tiden på senaste albumet ”Tracker”. Här finns enstaka glimtar av perioden med Dire Straits, men främst låtar inspirerade av 1960- och 70-talen.

I Mark Knopflers musikstudio i västra London står en moped parkerad bredvid en Porsche (som senare visar sig tillhöra musikkollegan Eric Clapton). Knopfler tar sig nämligen runt på två hjul mellan hemmet och arbetsplatsen. – Moped är bästa sättet att komma fram här i stan. Cykel är alldeles för farligt och jag tror att väl utbyggda cykelbanor är ett bra mått på hur civiliserat ett samhälle är. Det fungerar väl rätt bra i Sverige för cyklister? undrar Mark Knopfler när han träffar DN. Mark Knopfler, den smala gitarristen som med svettband runt panna och handleder turnerade omkring i världen med Dire Straits, har mognat och blivit farbror (fyller 66 i år). Precis som andra i sin generation fortsätter han att komponera låtar och har nyligen släppt sitt nionde soloalbum, ”Tracker”. Vad är idén bakom skivan och titeln? – Det handlar om att spåra tiden eller decennierna och även att söka sig bakåt. Jag har nått en ålder när det är spännande att se tillbaka, möjligen gör man det vid en viss ålder, säger Mark Knopfler. Flera spår på nya albumet anknyter till 1960- och 70-talen. Till exempel finns en hyllningslåt, med klart Dire Straits-sound, till författarinnan Beryl Bainbridge. Hon var nominerad fem gånger till det stora Bookerpriset, men fick det först efter sin död 2010 och då i form av ett hedersomnämnande. – Förr var det så viktigt att ha rätt bakgrund. Hon var kvinna, arbetarklass och gick aldrig på universitetet. Jag kollade upp dem som satt i juryn när hon nominerades och alla hade gått på Oxford eller Cambridge. Men jag kritiserar bara dåtidens etablissemang, nu har det förändrats, säger Mark Knopfler. Men kretsar inte mycket fortfarande runt det som kallas Oxbridge, till exempel i politiken? – Ja, politiskt är det så. Men ser man strikt på litteraturen skulle Beryl Bainbridge vara självskriven för Bookerpriset i dag. Tiderna har förändrats. I recensionerna av ”Tracker” har brittiska medier framför allt hyllat låten ”Basil”. Den handlar om poeten Basil Bunting, som tvingades arbeta på en tidning i norra England för att försörja sig. Mark Knopfler var springpojke på tidningen samtidigt som Bunting och av Knopflers beskrivning förstår man att poeten vantrivdes och var bitter. Har du fler personer som du vill hylla på kommande skivor? – Kanske, jag vet inte. Inspirationen dyker upp lite hipp som happ och beroende på var man befinner sig. ”Money for nothing” kom när jag satt i ett rum, ”Telegraph Road” när jag satt i en buss, ”Sailing to Philadelphia” när jag var på ett flyg. Nu reser jag inte längre särskilt mycket, förutom när vi turnerar. Jag ligger mest i soffan och tittar på tv, säger Mark Knopfler och ler. Möjligen är det därför han nu vill, eller måste, hitta minnen från förr, som i låten ”Laughs and jokes and drinks and smokes” som handlar om åren före Dire Straits. – Tittar man bakåt blir det som ett slags omvänt teleskop. Du ser mycket mer koncentrerat på vad som hände. Vi var odödliga och gjorde knasiga saker som man inte gör längre, som att lifta och klättra upp på lastbilsflak med våra gitarrer. Det var på den tiden han började med sina svettband. Lågavlönade musiker fick själva kånka sina prylar ned och upp för trappor i trånga, varma spellokaler. Mark Knopfler svettades så mycket att han var tvungen att ha något runt pannan för att kunna se hur han skulle spela. Numera behövs inte svettbanden. I maj ger sig Mark Knopfler ut på turné och i juni spelar han i Uppsala. Han anser att han är lyckligt lottad som väljer att turnera för att han vill, inte för att han måste. Varför Uppsala? – Det handlar om resrutten och vad som är tillgängligt. Eftersom konserterna blivit viktigare för inkomsterna måste fler turnera mer än vad de gjorde förr. Mark Knopfler. Född 1949 i Glasgow, Skottland, flyttade med familjen till Newcastle i norra England när han var sju år gammal. Studerade journalistik och engelska innan han 1973 flyttade till London. Gitarrist och sångare som bland annat ingick i banden Brewers Droop och Café Racers innan han 1977 bildade supergruppen Dire Straits, där brodern David också var medlem. Fick sin första stora hit 1978 med ”Sultans of swing”. 1985 kom albumet ”Brothers in arms”, med hitlåtarna ”Money for nothing” och ”Walk of life”. Den är en av världens mest sålda skivor. Dire Straits uppträdde i olika konstellationer fram till 1995. Mark Knopfler bildade i slutet av 1980-talet även gruppen Notting Hillbillies. Sedan 1996 har han främst satsat på en solokarriär och hittills gett ut nio album. Mark Knopfler har också samarbetat på skivor med Chet Atkins, Bob Dylan och Emmylou Harris liksom skrivit filmmusik, till exempel till ”Local hero”, vars tema spelas när fotbollslaget Newcastle har sina hemmamatcher. I juni uppträder Mark Knopfler i Uppsala.


Stockholms unga får nytt kulturhus

Summary: Till hösten öppnar Stockholms stad ett nytt kulturhus i lokalen Trappan i Vällingby. Verksamheten, som är ett samarbete mellan Kulturhuset Stadsteatern och den lokala kulturföreningen, ska göra kulturen tillgänglig för fler stockholmare.

– Det här är ett roligt och unikt samarbete mellan en av stadens starkaste offentliga institutioner och en etablerad föreningsverksamhet, säger Roger Mogert (S), kulturborgarråd i Stockholm. Verksamheten i Vällingbys nya kulturhus, med planerat öppnande till hösten, ska främst inriktas mot unga vuxna mellan 15 och 30 år. Kulturhusets verksamhet ska utgöras av tre huvudsakliga delar: För det första ska Trappan användas som föreningslokaler. För det andra ska amatörkulturell verksamhet för barn, ungdomar och vuxna bedrivas. Den tredje delen utgörs av den professionella verksamhet som Kulturhuset Stadsteatern arrangerar, först och främst i den nedre av Trappans tre lokaler. Roger Mogert berättar att Kulturhuset Stadsteatern fått ett tillskott på 15 miljoner kronor för etableringen av kulturhuset, samt för att bredda verksamheten vid barn- och ungdomsscenen i Skärholmen. Mogert menar att etableringen i Vällingby går hand i hand med Socialdemokraternas politiska målsättning att sprida kulturen i Stockholm och göra kulturen tillgänglig för fler invånare. – Vårt mål är att bredda kulturutbudet och nå grupper vi annars inte når i Stockholm. Det bor mellan 200 000 och 300 000 invånare i den här delen av västra Stockholm som i dagsläget inte har tillgång till en fast och stor kulturscen, säger Roger Mogert. Lokalen Trappan byggdes på 1950-talet i samband med att Vällingby Centrum växte fram. I lokalerna har kultur- och medborgarhusföreningen Trappan bedrivit verksamhet fram till 2009, då lokalen stängdes för renovering. Föreningen har under renoveringsperioden skrivit på ett nytt hyresavtal med fastighetsägaren Svenska Bostäder. I samband med detta blev föreningen på det klara med att man behövde en medhyresgäst, dels av ekonomiska skäl, dels för att fylla huset med verksamhet. Göran Eriksson, vice ordförande i kulturföreningen Trappan, beskriver det som ”en stor glädje” att Kulturhuset Stadsteatern etablerar en filialverksamhet i Trappan. – Jag tror verkligen att etableringen blir ett lyft för alla kulturintresserade som bor i Västerort. Tillsammans kommer vi och Kulturhuset Stadsteatern att fylla huset med bra verksamhet. När Trappan fungerade som bäst under 1970- och 1980-talet var det väldigt många besökare som kom hit, säger Göran Eriksson. Enligt Göran Eriksson kommer Kulturhuset Stadsteatern och kulturföreningen Trappan att arrangera omkring 100 programpunkter vardera årligen. Kulturhuset Stadsteaterns professionella programpunkter ska röra sig inom flera konstarter, men enligt Göran Eriksson kommer dansen att få stort spelrum. Teaterrepertoaren vid Sergels torg, Parkteatern och Skärholmen är också planerade att gästspela på Trappan i Vällingby. Trappan Kulturhuset Trappan ritades av de berömda arkitekterna Backström & Reinus och stod klart 1956. Huset är beläget i Vällingby centrum i västra Stockholm. Trappan, som länge utgjort en viktig mötesplats i området, är Västerorts främsta kulturhus. 2010 stängdes Trappan för renovering. Under 2015 öppnar verksamheten på nytt, nu i samarbete med Kulturhuset Stadsteatern.


Ringo Starr får plats i rockens finrum

Summary: Trumslagaren Ringo Starr får plats i rockmuseet Rock and roll hall of fame. Hans gamla bandkamrat från The Beatles – Paul McCartney – får uppdraget att introducera Starr vid en ceremoni den 18 april.

För trettionde året uppmärksammar rockbranschen sina mest framträdande artister genom att ge dem en plats i Rock and roll hall of fame. De nya namnen i år är förutom Ringo Starr även Green Day, Lou Reed och Bill Withers, rapporterar BBC. Paul McCartney har fått uppdraget att hålla introduktionsanförandet för sin gamla kompis vid den stora ceremonin i Cleveland den 18 april. The Beatles är sedan tidigare invalt i rockmuseet, liksom McCartney, George Harrison och John Lennon som soloartister. Vid introduktionsceremonin kommer en medlem av en annan känd grupp, Joe Walsh från The Eagles, att spela en del av Starrs musik. Soulsångaren Bill Withers, ansvarig för låtar som ”Lovely day” och ”Lean on me” drog sig tillbaka från scenerna för många år sedan. Vid ceremonin i Cleveland kommer hans musik att framföras av John Legend. Patti Smith kommer introducera Lou Reed, vars musik kommer framföras av Beck.


Kendrick Lamar: ”To pimp a butterfly”

Summary: Kendrick Lamar vänder sig ofta till jazzen för att hitta nya ingångar till hiphoppen. Nya skivan ”To pimp a butterfly” är inte lätt att hitta in i, men bjuder på belöningar för den som försöker.

Ibland måste man kanske riva några murar bara för att se vad som finns bakom. Även om det var man själv som byggde upp dem till att börja med. Den femte låten på Kendrick Lamars nya album – släppt, och indraget, på iTunes en vecka före det tänkta släppdatumet, men fortfarande kvar på Spotify – heter ”These walls” och innehåller ett par mycket centrala textrader för ”To pimp a butterfly”. Över ett slött, slumrande beat och en småfunkig gitarr rappar Kendrick Lamar ”knock these walls down/that’s my religion”. Mycket av det Lamar byggde upp på den alldeles lysande föregångaren ”Good kid, m.A.A.d city” raserar han högst medvetet här. Inte på något särskilt brutalt eller kraftfullt sätt, varken slägga eller slagborr används, men långsamt och metodiskt knackar han bort byggstenarna han använde då och kollar nyfiket ut genom hålen som uppstår. Mot något helt annorlunda. ”To pimp a butterfly” är ingen särskilt inställsam uppföljare till ett världsgenombrott. De som var oroliga för en sådan utveckling efter albumets hårt debatterade första singel ”i”, med en för Lamar ovanligt lättköpt Isley Brothers-sampling, behöver inte lyssna mer än på det George Clinton-gästade knepigt funkrockiga introt för att slå bort all sådan oro. ”To pimp a butterfly” är snårig och svår, som att Lamar har gjort en introvert del två i svartvitt när del ett var en oväntad blockbuster i färg. Precis som A Tribe Called Quest före honom, i en annan tid, vänder sig Kendrick Lamar i stor utsträckning mot jazzen för att hitta nya ingångar i hiphoppen. Överallt i bakgrunden på ”To pimp a butterfly” ligger det pianoslingor, lätt spruckna Miles-trumpeter och stissiga cymbaler. Samtidigt som Comptonrapparen inte glömmer varifrån han kommer. Västkustens karakteristiska hiphop är aldrig särskilt långt borta, även om den sedvanliga funken hackas upp av jazzen. Och vice versa. Ibland skär gnissliga gitarrer och småskrikiga ”we want the funk”-körer genom jazzlunken. Allra tydligast blir det kanske i avslutande, tolv minuter långa, ”Mortal man”, där tillbakalutad stråkanstruken rap med den talande upprepade frågan ”when shit hits the fan, are you still a fan?”, övergår i en 2Pac-intervju och sen mynnar ut i ett stillsamt jazzoutro. Den låten säger egentligen allt om vad han vill uppnå här: en lika poetisk som politisk hiphop där mer eller mindre alla gränser suddas ut. Kendrick Lamars mamma döpte sin son efter sångaren Eddie Kendricks i The Temptations, en grupp som i skarven mellan 60- och 70-tal gick från ett typiskt soulsound till att, under producenten Norman Whitfields ledning, utvecklas till en expressiv, experimentell funkkoloss. Här genomgår han en liknande utveckling. Det gäller i allra högsta grad också hans egen rap, som både närmar sig spoken word, poesi och det mörka, förvridna och upphackade hos Tyler, The Creator (som i ”u”). Den är friare i formen, lösare i kanterna och inte lika omedelbar som på föregångaren. Vilket för övrigt gäller hela ”To pimp a butterfly”. Det är inget album man lätt hittar in i, men när man gör det, och jag är i ärlighetens namn inte säker på att jag gjort det riktigt än, förhoppningsvis belönar en. Bästa spår: ”Mortal man” 4 svåra hiphopuppföljare. 1. De La Soul ”De La Soul is dead” Sett utifrån förutsättningarna ett av de modigaste hiphopalbum som har gjorts. De La Soul hade lätt kunnat fortsätta i samma poppiga, färgglada stil som på den omhuldade debuten ”3 feet high and rising”. I stället dödade man själv hypen. 2. Wu-Tang Clan ”Wu-Tang forever” Wu-Tang Clan revolutionerade skivbranschen, medlemmarna släppte det ena briljanta soloalbumet efter det andra och tillsammans byggde det omfångsrika kollektivet ett helt eget universum utifrån kung fu-filmer, superhjältar och Staten Island. Sedan följde de upp allt med ett svårgenomträngligt, mastigt dubbelalbum. 3. Outkast ”Speakerboxxx/The Love Below” Med albumet ”Stankonia” och singeln ”Miss Jackson” gick Outkast från att vara ett stort hiphopnamn till att nå ut i betydligt större kretsar. Sen bestämde de sig för att spela in ett album som i grund och botten är två soloskivor. Och självklart blev de – tack vare osannolika ”Hey ya” – ännu större. 4. The Latin Kings ”I skuggan av betongen” Efter charmiga och uppsluppna debuten ”Välkommen till förorten”, som fick ett gigantiskt genomslag, drog sig TLK tillbaka och spelade in den sobra, lågmälda uppföljaren. Förvånansvärt få brydde sig då, i dag är ”I skuggan av betongen” förmodligen den mest inflytelserika svenska hiphopskivan.


”Sverige vet definitivt hur man skriver en poplåt”

Summary: 19 svenska akter drar till Texas och en av världens största festivaler och musikkonferenser – South by Southwest (SxSW). DN har samtalat med festivalens musikansvarige James Minor, som hyllar den svenska musikexporten.

Nära 2.200 akter och hundratusentals besökare skapar under denna vecka ett myller innehållande musik, film, seminarier och interaktiva medier när SxSW anordnas på 107 scener i centrala Austin, Texas. Festivalen och musikkonferensen anordnades första gången 1987 och har sedan dess växt år för år. I dag räknas den som den största festivalen i sitt slag och är ett givet mecka för musikindustrin. – Vi arbetar med festivalen året runt, det känns alltid lite surrealistiskt när det väl drar i gång. Det är spännande att möta alla de akter som reser hit från hela världen, säger James Minor, musikansvarig vid SxSW. Till årets upplaga av SxSW är 19 svenska akter bokade, fler än något tidigare år. Bland dem finns Seinabo Sey, Tove Lo, Amason, Elliphant och Laleh. 14 av de svenska akterna är kvinnor. – Det är lite galet att så många akter kommer från Sverige. Jag visste faktiskt inte att majoriteten av artisterna var kvinnor förrän någon påpekade det för mig häromdagen. Vi kvoterar aldrig in akter – valet av akter baseras utifrån kvalitet. Många svenska artister befinner sig vid en punkt i sina karriärer när det sett till deras kvalitet är rimligt för dem att uppträda här, säger James Minor. Vilka svenska artister ser du fram emot? – Jag är entusiastisk inför Moon City Boys och Cikatri$ – de passar verkligen i karaktären på SxSW. Tove Lo kommer tillbaka, hon var här för första gången i fjol och är i ett tidigt stadium av sin USA-karriär. Hon är en artist som verkligen klickar med oss. Hur ser du på den svenska musikexporten just nu? – Sverige har alltid, så långt popmusiken sträcker sig, haft en plats i USA. Jag tänker på Abba, under 90-talet kom band som The Cardigans, och på en undergroundnivå fanns Refused. På senare tid tänker jag på Robyn och The Knife som ytterligare vänt på saker och ting. Robyns andra våg var väldigt inspirerande, hon är otrolig. The Knife i sin tur har influerat många artister som spelas på radion just nu. Sverige har definitivt en plats hos oss, inte bara inom en genre: Ghost är populära här, men det är också Lykke Li. Jag vet inte hur ni gör det – men Sverige vet definitivt hur man skriver en poplåt. South by Southwest Festivalen och musikkonferensen South by Southwest inleds den 17 mars och pågår sex dagar i Austin, Texas. Festivalen anordnades första gången 1987. Till årets South by Southwest är nära 2.200 akter inbokade inom musik, film och interaktiva medier. 400 000 besökare kom till festivalen förra året. De svenska artisterna vid South by Southwest 2015 Summer Heart CIKATRI$ Frida Sundemo Urban Cone Indevotion The Magnettes Moon City Boys Kill! Kill! Pussycat! Good Harvest Laleh Tove Lo Amason Kate Boy Elliphant Tove Styrke Snoh Aalegra Seinabo Sey Makthaverskan Cazzette


”Min kamp” blir teater i höst

Summary: Karl Ove Knausgårds bokserie ”Min kamp” blir teater, i likhet P O Enquists ”Livläkarens besök” och flera andra romaner. När Kulturhuset Stadsteatern presenterar höstens repertoar är litteraturen en stark inspirationskälla.

Författarna står i fokus på Kulturhuset Stadsteatern i höst. Karl Ove Knausgård, Sara Lidman, P O Enquist, Karolina Ramqvist och Ernest Hemingway ställer alla upp som leverantörer till Benny Fredrikssons dramaverkstad. – Det jag försöker göra på höstens scen är de riktigt stora berättelserna. Att dramatiken i dag ofta måste gå via romanen beror på att de här episka berättelserna inte lika självklart finns i samtidsdramatiken. Visst kommer intressant, nyskriven dramatik, men få dramatiker har modet att ta greppen som placerar människan i ett större perspektiv. Vad det beror på vet jag inte, men samma tendens ser man inom filmen, säger Benny Fredriksson, teaterchef och vd för Kulturhuset Stadsteatern. Knausgårds romanserie ”Min kamp” får urpremiär som teaterföreställning på Lilla scenen med en dramatisering som utgår från samtliga böcker i serien. Vem eller vilka som kommer att besätta rollen som den vardagsfajtande författaren är ännu oklart, men Stadsteatern har fått fulla scenrättigheter och Knausgård kommer inte att följa manusarbetet. – Jag tycker att ”Min kamp” är en beskrivning av längtan efter ärlighet till vilket pris som helst. Finns det ett problem med det? Min attraktion har varit en person som är så hänsynslös mot sig själv i första hand, och även mot omgivningen, förklarar Benny Fredriksson. Karl Ove Knausgård. Foto: Anders Hansson Först ut av höstens premiärer blir ”Sara Sara Sara”, en pjäs om Sara Lidmans liv skriven av America Vera-Zavala. Senare i december blir Karolina Ramqvists bok ”Flickvännen” teater i regi av Marianne Lindberg De Geer. En av teaterchefens höjdpunkter är ”Livläkarens besök”, baserad på P O Enquists Augustprisbelönade roman från 1999. Nu får den urpremiär på scen. – En uppsättning av ”Livläkarens besök” är en av de största drömmar jag har haft under hela min chefstid. Jag tycker den är svindlande. Det är en enormt märkvärdig berättelse om demokrati egentligen, och hur tankarna på den föds. Med tanke på hur världen ser ut i dag, med starka politiska förändringar, känns boken smärtsamt aktuell. Totalt 20 uppsättningar ska göras under Benny Fredrikssons sista säsong som teaterchef. Från den 1 januari 2016 kommer den nya teater- och scenkonstchefen Anna Takanen att lägga repertoaren, medan Benny Fredriksson fortsätter som vd. Kommer du att kunna hålla fingrarna borta från framtida repertoarer? – Efter 14 år och nästan 400 uppsättningar ser jag mycket fram emot att någon annan ska lägga Stadsteaterns repertoar. Anna Takanen är en person som har en stark folkteaterförankring och som representerar både det breda och det smala. Repertoar hösten 2015 ”Momo eller kampen om tiden” av Michael Ende i regi av Allan Svensson, 22/8. ”Cabaret” av Joe Masteroff i regi av Ronny Danielsson, 19/9. ”En fröjdefull jul” av Alan Ayckbourn i regi av Jonna Nordenskiöld, 22/10 ”Livläkarens besök” av P O Enquist. Dramatisering av Erik Norberg och Johanna Garpe, november/december. ”Paraplyerna i Cherbourg”, nypremiär 10/9. ”Farmor och vår herre” av Hjalmar Bergman i regi: Maria Löfgren, 9/10. ”En uppstoppad hund/En slavisk dans” av Staffan Göthe i regi av Olof Hanson, 12/12. ”Sara Sara Sara – starka kvinnor pinkar stående” av America Vera-Zavala i regi av Olof Hanson, 11/8. ”Min kamp” av Karl Ove Knausgård i regi av Ole Anders Tandberg, 29/8. ”Utsålt”, revy av Adde Malmberg (även regissör), Mikael Tornving och Babben Larsson, 30/9. ”Du ska veta ditt värde” av Joakim Sten i regi av Carolina Frände, november. ”Flickvännen” av Karolina Ramqvist i regi av Marianne Lindberg De Geer, december. ”Gellhorn & Hemingway” av Stig Hansén i regi av Björn Runge, 27/8. ”Vingklippt” av George Brant i regi av Carl Kjellgren, december. ”Vinter” av Jon Fosse i regi av Ragnar Lyth, december. ”En sak i taget”, dansteater av Birgitta Egerbladh, december. ”Den sista föreställningen” av Jacques Brel i regi av Linus Fellbom och Rikard Wolff, 4/12. ”I afton Lola Blau” av Georg Kreisler i regi av Rikard Bergqvist, 5/12. Läs mer om ”Min kamp” Recensioner och debattinlägg. Här finns DN:s samlade rapportering om Karl Ove Knausgårds bokserie ”Min kamp”


DN:s Paul Hansen Årets fotograf för åttonde gången

Summary: DN:s fotografer prisades under Årets bild-galan i Stockholm på lördagen. Bland annat blev Paul Hansen årets fotograf för åttonde gången. ”Det är helt otroligt och också otroligt kul att halva DN-foto har fått stora priser”, säger han.

Årets fotograf, fotograferna bakom årets svenska och utländska bildreportage och årets vinnare i den öppna klassen på Årets bild 2015 återfinns alla hos Dagens Nyheter. Dessutom knep DN:s fotografer andrapriset i Nyhetsbild Utland, Vardagsliv Utland och Årets Porträttserie. – En del i DN:s satsning på kvalitet är att alltid vara på plats där det händer och ha den bästa bildjournalistiken. Det är väldigt glädjande när vi får ett kvitto på att vi gör rätt och att vi har Sveriges bästa fotografer, säger DN:s chefredaktör Peter Wolodarski. Pär Björkman är bildchef på DN. – Det känns fantastiskt. Det handlar dels om att det är fantastiskt duktiga fotografer och bildjournalister, dels om att tidningen satsar så tydligt på bildjournalistik. Priserna visar också på vilken bredd vi har, säger Pär Björkman. Paul Hansen vann förutom förstapris i Bildreportage Utland och andrapris i Vardagsliv Utland, den prestigefyllda kategorin Årets fotograf – för åttonde gången. Börjar det kännas lite tjatigt? – Nej för helsike, det är otroligt och också otroligt kul att halva DN-foto har fått stora priser. Vi prioriterar rätt saker och vi har blivit mycket snabbare och piggare. Vi åker ut snabbare, är ute längre, bevakar under en längre tid. Det är en tempoökning som inte har gett avkall på kvaliteten. Vi har en väldigt bred berättarpalett, säger Paul Hansen. Förutom Årets fotograf vann du två priser för bilder från Ukraina. Vilken bild är du mest nöjd med från det senaste året? – Jag är aldrig nöjd. Det är det sjuka. Fredrik Funck vann årets svenska bildreportage för sina och Marijana Dragics reportage om cancersjuka Lilly, 4. – Bildreportage är det man brinner för och anledningen till att man blev fotograf. Det här är också ett så pass viktigt jobb som betyder mycket för Lilly och hennes familj och som har förändrat deras situation och förhoppningsvis andra cancersjuka barns liknande situationer. DN:s Lotta Härdelin vann andrapriset i Vardagsliv Utland och Beatrice Lundborg kammade hem förstapriset i öppna klassen, samt andrapriset i Årets porträttserie. – Det var kul att det var just porträttserien som premierades. Vi har lagt ner väldigt mycket jobb på dem, så det var faktiskt jätteroligt. Vi ska fira med bubbel i kväll, säger Beatrice Lundborg.


Chefsstrid på Kalmar konstmuseum: ”Vi behöver en chef med en annan attityd”

Summary: Styrelsen avslutar uppdraget för Kalmar konstmuseums chef, Bengt Olof Johansson, med omedelbar verkan. Beslutet rör upp starka känslor och två ledamöter lämnar sina uppdrag i protest. ”Det är ett drev som pågår”, säger Åsa Jungnelius, styrelseledamot.

En majoritet i Kalmar konstförenings styrelse, den ideella förening som driver Kalmar konstmuseum, beslutade för två veckor sedan att avsluta museichefen Bengt Olof Johanssons uppdrag. Förklaringen är att museet är i behov av en ledning med bredare kompetens, säger styrelseordförande Monica Krook till DN. – Ledarskapet vi haft räcker inte till för att driva museet ytterligare ett steg framåt. Det handlar inte om konstens utveckling utan snarare om attityder, värderingar, tillgänglighet och en tydligare förankring i samhället, säger Monica Krook. Anser ni att Bengt Olof Johansson haft fel attityd? – Nej, han har inte misslyckats på den punkten. Men för att museet ska ta nästa steg behövs en person med en annan attityd till sin yrkesroll, till museets roll i samhället och till sin publik. För att driva en stark regional institution i dagens samhälle krävs bredare kompetens än den konstnärliga. Monica Krook säger att ledarfrågan varit uppe till diskussion i styrelsen de senaste tre åren. Hon säger att beslutet är taget i samförstånd med Bengt Olof Johansson, som varit museichef de senaste sex åren. Beskrivningen av ett beslut i samförstånd, såväl som styrelseledningens officiella förklaring till chefsbytet, rör dock upp starka känslor. Museets personal är i ett öppet brev till styrelsen starkt kritisk till beslutet och kräver att Bengt Olof Johansson blir kvar som museichef. En ansvarig tjänsteman på Regionförbundet, museets huvudfinansiär, säger till tidningen Barometern att styrelsen betett sig illa. Två ledamöter i Kalmar konstförenings styrelse, Åsa Jungnelius och Johanna Karlin – som reserverade sig mot beslutet att säga upp Bengt Olof Johansson – hoppar samtidigt av styrelsen i protest. – Vi lämnar för att kunna göra våra röster hörda. Vi står inte bakom beslutet att Bengt Olof Johansson ska sluta. I vår värld har museets nya inriktning aldrig diskuterats. Plötsligt kommer det här radikala buller-och-bång-beslutet. Det är ett drev som pågår mot museichefen, säger Åsa Jungnelius till DN. Kalmar konstmuseums nuvarande ställning som regional konstinstitution står sig redan i dag stark, anser Åsa Jungnelius. – Det är ett museum utanför storstadsregionerna som mixar och omfamnar många samhällstrukturer. Däri ligger chocken; vi förstår inte vilka förändringar man vill åstadkomma genom att tvinga bort museichefen. För att driva museet framåt är det själva ägandeformen som bör diskuteras, säger Åsa Jungnelius. Monica Krook säger att Åsa Jungnelius och Johanna Karlins avhopp inte var överraskande. – Det var förväntat. Det här är ett känsligt läge och då blir det reaktioner. Sitter man i en styrelse måste man acceptera ett majoritetsbeslut. Förändringar gör ont, men den organisatoriska förändringen är nödvändig, säger Monica Krook. Bengt Olof Johansson är anställd på Kalmar konstmuseum fram till den 10 juni, men hans chefsuppdrag avslutades från och med onsdagen. Styrelseledamoten Tullan Gunér går in som tillförordnad museichef tills vidare. En rekryteringsprocess för att hitta en ny museichef inleds inom kort. DN har sökt Bengt Olof Johansson.


First Aid Kits svar på Twitterkritiken

Summary: First Aid Kit som skrivit en låt tillägnad Emmylou Harris, gratulerar i en video årets mottagare av Polarpriset. På Twitter riktar bandet samtidigt en syrlig attack mot ”...alla sura svenska män som skriver att vi är präktiga och duktiga”.

Efter att countrysångerskan Emmylou Harris tillkännagivits som en av årets mottagare av Polarpriset gratulerades hon i en förinspelad video av systrarna Johanna Söderberg och Klara Söderberg, medlemmar i duon First Aid Kit. First Aid Kit, som 2012 släppte låten ”Emmylou” – tillägnad just Emmylou Harris – har vid två tillfällen framträtt i Polarprissammanhang. Omgående efter morgonens tillkännagivande inleddes en diskussion på sociala mediet Twitter om huruvida First Aid Kit på nytt ska uppträda vid prisutdelningen, nu för att tolka Emmylou Harris musik. Flera kritiska kommentarer riktades mot First Aid Kit; bland annat kallades de för Polarprisets ”husband”. Snabbt fick kritikerna dock svar på tal. ”Till alla sura svenska män som skriver att vi är präktiga och duktiga: FUCK YOU BITCHES.”, skriver First Aid Kit på Twitter.


Jurymedlemmarna hyllar årets Polarpristagare

Summary: Emmylou Harris och Evelyn Glennie hyllas som fantastiska artister av Polarprisets jurymedlemmar. Under året finns möjlighet att uppleva båda pristagarna live i Sverige.

– Jag är enormt stolt och rörd över att Evelyn Glennie får priset i år. Hon är den första klassiska slagverkaren som blivit solist, och den som fått flest verk skrivna till sig. Dessutom har hon gjort ett trettiotal skivor själv. Jag har stridit lite extra för henne i juryn, säger Malena Ernman, operasångerska och debuterande medlem i Polarprisjuryn till DN. Ända sedan Malena Ernman började vid Musikhögskolan i Västerås har hon varit ett stort fan av Evelyn Glennie. – Den linje jag gick var känd för alla sina duktiga slagverkare, så jag blev upplärd där och genom vänner, som Kroumata. Hon är en remarkabel person, hon är döv men använder sin kropp som resonanslåda och har utvecklat alla sina sinnen för att kunna spela, säger Malena Ernman. Juryledamoten och tonsättaren Kim Hedås berättar att hon följt Evelyn Glennie under en lång tid. – Hon har gjort enormt mycket för ny musik och beställt många verk av nu levande tonsättare, verk som hon uppfört både som solist och med orkester. Hon är fantastisk musiker som visat att det inte finns några begränsningar för hur man kan arbeta med musik. Hon har också visat att man inte bara lyssnar med öronen, utan kan uppfatta musik på många olika sätt. Hon var ett lätt val för årets pris, säger Kim Hedås. Countrysångerskan Emmylou Harris beskrivs av juryn som en av countrymusikens allra största. – Countrymusiken är inte jättestor i Sverige. De amerikanska artister som säljer ut arenor på hemmaplan kan kanske bara sälja Cirkus i Stockholm när de kommer. Hon är countrymusik, hon har jäkligt fina texter, gör fantastisk musik och till det hennes otroliga stämma som gör att hon når ut till många fler människor än de traditionella countryartisterna gör, säger Thomas Johansson, jurymedlem och internationell styrelseordförande för Live Nation. Sedan slutet av 1970-talet har Thomas Johansson arrangerat ett sextiotal konserter med Emmylou Harris. – Emmylou Harris har dessutom en fantastisk story. Åren ihop med Gram Parsons och hur Rolling Stones tog in countrymusiken på sitt "Exile on Main St"-album, Poco och The Eaegles… allt det där hänger ihop och Emmylou Harris har hela tiden funnits i epicentrum för den sortens musik som breddat countryn. Det är en genre som faktiskt ligger nära den bra dansbandsmusiken som också berättar historier till melodier, säger Thomas Johansson. Varför är countrymusiken inte större i Sverige? – Hade fler av de stora amerikanska artisterna kommit hit till Sverige som Emmylou Harris, Dolly Parton och Johnny Cash gjort så tror jag att countryn hade varit mycket större i Sverige i dag. Evelyn Glennie och Emmylou Harris kommer att närvara vid prisutdelningen av Polarpriset den 9 juni i Stockholms konserthus. Då kommer deras musik att tolkas av andra artister, men möjlighet att uppleva artisterna live i Sverige finns under året. Den 22 maj uppträder Evelyn Glennie solo i konserthallen Musikaliska i Stockholm, och i augusti spelar Emmylou Harris på Way Out West i Göteborg.


De gör en svensk version av ”Serial”

Summary: Den amerikanska podcasten ”Serial” blev en världssuccé och fick lyssnarna att engagera sig i ett mordfall. Nu kommer en svensk version, där radiojournalisterna Anton Berg och Martin Johnson försöker reda ut Kalamarksmordet.

Det sitter lappar med namn och ansikten upptejpade på väggen i radiostudion på produktionbolaget Ljudbang. ”Offren”, ”rättskriminalaren”, ”grottforskaren”, ”advokaten” – det ser ut som en scen i en amerikansk kriminalfilm där någon har blivit lite för besatt av att hitta sanningen. I mitten finns bilden på Kaj Linna: ”Gärningsmannen, Tidaholmsanstalten”. Kaj Linna är dömd till livstids fängelse för mordet på en man och misshandel av mannens bror i Kalamark utanför Piteå 2004. Själv har han alltid nekat. Det här är fallet som radiojournalisterna Anton Berg och Martin Johnson ska försöka reda ut i nya podradioserien ”Spår”, den kanske mest ambitiösa svenska podcastsatsningen hittills. Förlagan är amerikanska ”Serial” som i höstas nystade i mordet på en tonårstjej i Baltimore och blev en enorm succé i USA och resten av världen. Både Anton Berg och Martin Johnson är rutinerade radiodokumentärmakare för Sveriges Radio. Men nu satsar de på ett längre format om fem avsnitt, och ”Spår” produceras för och finansieras av podcastappen Acast. Berg och Johnson har jobbat med projektet sedan i november, och gått igenom tusentals sidor förundersökningsprotokoll. När vi ses i radiostudion på produktionsbolaget håller de på att planera en resa till Piteå för att testköra en bilsträcka som var relevant för utredningen. Foto: Lisa Mattisson – Vi kommer att ta med lyssnaren genom en mordundersökning som enligt många har gått snett. Det här är ett ganska typiskt svenskt brott, ett rån som gått fel ute i obygden. Det är ett brott som skakat en hel bygd, gjort folk otrygga och delat upp dem i olika läger. Men man skildrar aldrig sådana här brott i litteraturen eller popkulturen – det är för oglamoröst, säger Anton Berg. Den tveksamma domen mot Kaj Linna har tidigare uppmärksammats bland annat av DN:s Stefan Lisinski som också kommer att intervjuas i ”Spår”. Lisinski skrev redan 2006 om ett vittnesmål som omöjligt kunde stämma. Men Anton Berg och Martin Johnson säger att det finns trådar kvar att dra i som inte riktigt retts ut. – Vi har hittat spår som är intressanta att följa, säger Martin Johnson. – Det vi lärt oss med ”P3 Dokumentär” är att vad som är ny kunskap beror på vem som lyssnar. Det som skrivits om Kaj Linna-fallet är typisk kriminaljournalistik, medan vi kommer att röra oss ut mot radioreportageberättandet. Vi passar oss noga för att säga att vi ska lösa brottet. Men det finns detaljer som advokaten avslöjat för mig som inte stått i någon tidning. Om hälften av det stämmer, är det tunga grejer, säger Anton Berg. Foto: Lisa Mattisson Är er utgångspunkt neutral, eller utgår ni från att Kaj Linna blivit orättvist behandlad? – Det finns egentligen ingen teknisk bevisning, någon har pekat ut honom, och den personen har en tvivelaktig agenda. Att man i ett rättssamhälle kan gå enbart på någons utpekande är intressant, och något som alla i Sverige borde tycka är otäckt. Men jag har sagt till Kaj och hans advokat att vi inte är ute efter att fria honom. Det kanske händer ändå. Eller också kommer vi fram till att polisen gjort ett utmärkt jobb, säger Anton Berg. Det som gjorde förlagan ”Serial” till en framgång – lyssnarnas enorma engagemang i fallet – har också lett till kritik mot programmet. Redaktionen visste inte var serien skulle sluta när den började sändas. Under säsongens gång började privatspanare på nätet leta upp de verkliga människorna i serien, hängde ut dem med namn och postade länkar till deras Facebookprofiler. Fallet fick egna ben, vilket ledde till diskussioner om ”Serial”-redaktionens pressetiska ansvar. – Vi har tänkt jättemycket på de frågorna. Vi förproducerar programmen, så vi kommer att veta i avsnitt ett ungefär var serien kommer att landa. Det gör moraliska och journalistiska dilemman mer hanterbara, säger Martin Johnson. Men duon kommer ändå att hålla dörren öppen för tips från allmänheten och inblandade, och dyker nya uppgifter upp under seriens gång så är de beredda att ändra sig. – Vi har sagt att vi gör färdigt fyra avsnitt och håller det femte öppet, säger Anton Berg. – Och händer det något drastiskt tre veckor senare får vi väl göra ett nytt program och dänga ut det. Det här är första gången vi inte behöver bry oss om sändningstider och tablåer, det är otroligt spännande. Det öppnar upp en kreativ kraft, säger Martin Johnson. Foto: Lisa Mattisson Martin Johnson och Anton Berg förhandlade med Sveriges Radio om att göra ”Spår” för dem, men valde till slut att gå till podcastappen Acast. – Vi fick ett bemötande från Acast som var ”wow”. Allt från deras tekniska lösningar, till att de litar på oss som producenter. Vi tror att vi kan bryta ny mark i radioberättandet, och att Acasts teknik och publik kan ge oss en bättre förutsättning, säger Anton Berg. Men ni får inte hjälp av Sveriges Radios varumärke? – Nej, lyssnarnas förtroende för SR är enormt högt, så är det. Det får vi inte gratis, säger Anton Berg. – Men vi förlitar oss på vår ackumulerade erfarenhet genom åren och vår tilltro till de här berättelserna. Vi kommer ändå att kunna förmedla det förtroendet till lyssnarna. Det är annorlunda tider nu. Det är inte bara public service som står för ljudberättandet, det finns andra fönster också, säger Martin Johnson. ”Spår” Anton Berg har producerat över tjugo P3 Dokumentär, bland annat om helikopterrånet i Västberga och Göteborgskravallerna. Martin Johnson har gjort flera dokumentärer för P1, BBC, RTE och norska NRK, bland annat om svininfluensavaccinet. Podcasten ”Spår” kommer att försöka reda ut ett mord som skedde 2004 i Kalamark utanför Piteå. Kaj Linna dömdes för mordet 2005 till livstids fängelse och avtjänar straffet på Norrtäljeanstalten. DN:s Stefan Lisinski var en av de första att skriva om rättsfallet och ifrågasätta bevisningen som ledde till att Linna blev fälld, och Lisinski kommer också att intervjuas för ”Spår”. ”Spår” görs av Anton Berg och Martin Johnson, och är en samproduktion av bolagen A One och Ljudbang för podcastföretaget Acast. Acast är en distributör av poddar, och ”Spår” är den första satsningen som Acast finansierar. Första säsongen kommer att vara gratis att lyssna på. Den blir fem avsnitt lång, med 25–30 minuter långa avsnitt, och har premiär i maj. Det är också klart med en andra säsong som kommer att fokusera på ett annat rättsfall och preliminärt sänds senare i år. Trend att skildra brott. Dokumentära skildringar av verkliga brott är en stark trend. Den 20 januari hade TV3:s programserie ”Mordet” premiär. ”The Jinx” på HBO är en dokumentär om Robert Durst, arvingen till ett mäklarimperium i New York, som vid tre tillfällen åtalats för mord, men frikänts. ”Kvinnoregistret” är en minireportageserie som Ekot i SR gjort om Stockholmspolisens hemliga register med kvinnor som anmält att de blivit misshandlade. Flera böcker i skärningspunkten mellan litterärt reportage och spänningsroman har utgivits, till exempel Tobias Barkmans ”Jakten på en mördare” (2009) om Hélen-mordet i Hörby. Roberto Savianos ”Gomorra” (2006) eller Truman Capotes ”Med kallt blod” (1966) räknas som klassisk true crime-litteratur. Läs mer om podcasts och ”Serial” Tidigare rapportering. Chans till resning i ”Serial”-fall: Adnan Syed, som är dömd för mord i rättsfallet som blivit internationellt känt genom podcasten ”Serial” får en ny chans att överklaga sin dom. En domstol i Maryland har gått med på att pröva om fallet ska tas upp igen. Läs artikeln Reportage. När verkligheten blir fiktion: Att verkligheten överträffar dikten gäller i högsta grad mord och andra brottsliga gärningar. Efter den internationella succén med podden ”Serial” hakar nu tv-serier, böcker och andra medier på trenden att skapa fiktion av verkliga fall. Läs reportaget Kommentar. Kristofer Ahlström: ”Serial” gör rollfigurer av människor: ”Berättelsen slutar att vara ett tragiskt mordfall och blir en spännande story, en nagelbitande ”whodunnit” som lånar fiktionens grepp och skapar ett kryphål ut ur verkligheten: vi pratar om ”Serial” som om den vore en HBO-serie.” Läs kommentaren Lista. Lysande lyssning – här är nätets 27 bästa podcasts: Enligt en undersökning tidigare i år lyssnar drygt 1,5 miljoner svenskar på poddsändningar i olika former. Men vilka får man inte missa? DN:s Hanna Fahl och Kristofer Ahlström guidar till nätets 27 bästa poddsändningar, i sju olika kategorier. Läs artikeln Här kan du lyssna på ”Serial”


”Det är dags att kvinnorollerna förändras”

Summary: London. Sexismen inom politiken är ett huvudtema i den nya säsongen av ”House of cards”. Skådespelerskan och regissören Robin Wright ser gärna att succéserien hjälper till att bana väg för USA:s första kvinnliga president.

Robin Wright spelar kvinnan som USA:s president ”älskar mer än hajar älskar blod”. I nya säsongen av Netflix-serien ”House of cards” har den kyliga och stoiska välgörenhetsbossen Claire Underwood fått flytta in i Vita huset. Bakom sin perfekta fasad som USA:s första dam är hon djupt frustrerad över att ha fastnat i en klassisk kvinnofälla: ”Jag är nästan 50 år gammal. Jag har suttit i passagerarsätet i decennier”, förklarar hon för sin maktlystne make, Frank Underwood (spelad av Kevin Spacey) och kräver den prestigefyllda posten som USA:s FN-ambassadör. Väl där blir hon förminskad av manliga kolleger och hemma i Vita huset blir hon sextrakasserad av Rysslands arroganta president Petrov (Lars Mikkelsen) på statsbesök. Robin Wright välkomnar att ”House of cards” sätter frågor som rör jämställdhet, kön och sexism på dagordningen. – Det har funnits en djup obalans i åratal och åter åratal – det är verkligen på tiden att det blir en förändring. Det gäller även kvinnliga filmroller. Jag är dödstrött på att spela hustrun som är deprimerad för att hennes man knullar runt, säger Robin Wright och stryker den långa sidluggen ur pannan. Till skillnad från den alltid lika uppklädda och stiffa Claire Underwood, är hon avslappnat klädd i jeans, svart sjal och en bylsig, benvit lammullströja när hon möter pressen på femstjärniga Corinthia Hotel i centrala London. Robin Wright kallar sig feminist men tycker att det är dags för en ny strategi. ”House of cards”. Foto: AOP – Jag tycker att ”krav” är ett knepigt ord när vi kvinnor använder det. Det är en del av männens värld. Hittills har det inte fungerat särskilt bra när kvinnor ställer sig upp och försöker besegra männen på deras villkor. Vi måste hitta en ny form för hur vi ska framställa rättmätiga krav – utan att behöva böna och be, säger hon. Under en galamiddag nyligen för en kvinnlig lobbyorganisation, väckte Hillary Clinton frågan förra veckan: ”Skulle ni inte en dag vilja se en kvinna som kandiderar till presidentposten?”. Robin Wright behöver ingen betänketid för att svara på frågan: – Sure, yeah! Det borde ha hänt för länge sedan. Och det kommer förhoppningsvis att innebära ett nytt sätt att tänka. Vi har ju haft gentlemän så länge nu och de fungerar ju på ett annat sätt, eller hur? säger hon med ett lite mystiskt leende som påminner om hennes rollfigur. I tv-serien är Frank Underwood irriterad över att ”nothing fucking gets through congress” – precis som verklighetens Barack Obama. Robin Wright menar att USA:s politiska handlingsförlamning bland annat är ett symtom på en grav manlig överrepresentation. – En känd studie visar att de 21 kvinnor som sitter i senaten kunde lösa en kris på 90 minuter genom att sätta sig ner tillsammans och prata ihop sig. Denna studie används numera som ett skolexempel. Kvinnor är bättre på att arbeta för det gemensamma – ”vad tycker du?” Samma studie visar att män i grupp är mer själviska och stridslystna. Och detta är också förklaringen till att ”nothing fucking gets through congress”... Och visst, Robin Wright lever lite som hon lär. Under intervjun svarar hon eftertänksamt, försöker inte driva några tvärsäkra teser och ställer ofta nyfikna motfrågor: ”Vad tror du?”. Efter såpan ”Santa Barbara” slog Robin Wright igenom i Rob Reiners romantiska actionäventyr ”Bleka dödens minut” 1987. Sedan dess har hon gjort alltifrån biovältare som ”Forrest Gump” och ”The girl with the dragon tattoo”, till indiefilmer som ”She’s so lovely” och ex-maken Sean Penns ”Löftet”. Paradrollen som Claire Underwood har gett henne ett ordentligt karriärlyft strax före 50-strecket. I manuset baserades rollfiguren på Elizabeth Urquharts klassiska Lady McBeth-figur i den brittiska originalserien ”House of cards” från början av 90-talet. Robin Wright rolltolkning är inspirerad av den amerikanska nationalsymbolen – örnen. I ett naturprogram på tv noterade hon hur örnen flög högre än alla andra, tittade ner på allt med ett slags en kalkylerad strategi – ”stoisk, tyst, stängd mun, stadig i nacken, knivskarp blick”. Utifrån detta skapade hon sin svala alfakvinna som till och med får kämpa för att ge ifrån sig ett litet leende på det årliga presidentfotot i Ovala rummet. Hon ser Claire mer som en kalkylerande affärskvinna än som det grymma maktmonster hon ofta utmålas som. – Ja, samtidigt är hon en mänsklig varelse, skör, sårbar och med fel och brister. Om hon alltid skulle vara Lady Macbeth hade jag somnat för länge sedan. Det vore dödstrist att se en varelse som inte visar sårbarhet, medkänsla och har förmågan att känna skam. Det gäller att hitta det där mänskliga som blottas när hennes marmorfasad börjar spricka, säger Robin Wright. Wright vann en Golden Globe i fjol. Foto: Jordan Straus/AP Kläderna är en stor del av Claire Underwoods rollfigur, liksom de är för maken Frank Underwood. Claires korta frisyr med sidbena har kallats för ”the corporate mum cut”. Också privat har Wright förklarat att när hon väl klippte håret kort för några år sedan så ”finns det ingen väg tillbaka”, som hon uttrycker det. Inför den tredje säsongen bytte hon också stajlist. Idén bakom looken i tredje säsongen är ”mer som en samtida lady Diana och mindre som en Jackie Kennedy”. Kostymören har gett henne en garderob som inspirerats av Lauren Bacall och Jackies svärdotter Carolyn Bessette-Kennedy: Enfärgade, tajta, skräddarsydda kläder – en rustning som skiljer ut Claire från de andra rollfigurerna. Paret Underwoods minst sagt udda och mystiska relation är fortfarande seriens klo. De är ett maktpar som omprövar sin Machiavelliska äktenskapspakt i mandatperioder om sju år i taget. – Ja, men jag tror att de älskar varandra på riktigt. Fast först och främst har de en överenskommelse som bygger på ömsesidig respekt. De har skapat sin egen armé och vet att krigföring bygger på självuppoffrande samarbete. När någon av dem bryter kontraktet på grund av egocentricitet, girighet eller själviskhet – eller tillåter någon annan att störa deras relation – så måste den alltid betala tillbaka. Det innebär att Team Underwood kan fortsätta att växa för alltid, säger Robin Wright. Själv har hon inga maktambitioner över huvud taget, förutom att bossa på inspelningar. I slutet av förra säsongen av ”House of cards” (avsnitt 23) gjorde hon sin regidebut vid 47 års ålder. I den tredje säsongen har hon regisserat ytterligare två episoder (35 och 38). – Att regissera är fantastiskt på alla sätt. Jag var förstenad av skräck i början, men om jag kunde stanna på den sidan om kameran så skulle jag göra det för resten av livet, säger Robin Wright. Wright i ”Forrest Gump” 1994. Foto: AOP Under 30 år på inspelningsplatser har hon lärt sig den hårda vägen hur man inte ska behandla skådespelare. – Jag har ofta fått bita mig i tungan när jag arbetat med okänsliga regissörer. Uppmaningar som ”var lycklig!” eller ”ha mer energi!” fungerar inte. Berätta i stället vad som ger mig mer energi så ska du få det. Det var djupt tillfredsställande att se att mina egna verktyg gick att tillämpa på mina kolleger, säger hon exalterat. – Och jag älskar att se hur skådespelare utvecklar sina rollfigurer, vilka val de gör. Särskilt en sådan sällsynt begåvad hantverkare som Kevin Spacey. Man kan slänga åt honom en subtil liten instruktion och han kan göra vad som helst av den, säger Robin Wright med en road min. – Numera är vi är som två fnissiga skolbarn på inspelningen. Han får mig alltid att skratta. Jag får ägna timmar åt att torka mascara och sminka om mig. Och jag tror han gör det med flit, ler hon. Robin Wright Född 1966 i Dallas, USA. Växte upp på gräddhyllan i Highland Park i Dallas County. Har två barn tillsammans med ex-maken Sean Penn. Slog igenom i amerikanska såpoperan ”Santa Barbara” (1984–1988) och den romantiska äventyrsfilmen ”Bleka dödens minut” (1987). Har också spelat i filmer som ”Forrest Gump” (1994), ”Message in a bottle” (1999), ”Unbreakable” (2000), ”The conspirator” (2010), ”Moneyball” (2011) ”The girl with the dragon tattoo” (2011). Förra året blev hon första kvinnan någonsin som vunnit en Golden Globe för bästa kvinnliga skådespelare (för rollen som Claire Underwood i ”House of cards”) i en tv-serie som bara finns på nätet. Läs mer om ”House of cards” Intervju. Kevin Spacey: ”Jag utfärdar inga moraliska domar”: Tredje säsongen av ”House of cards” har just haft premiär på Netflix, men Kevin Spacey öppnar redan för en ny mandatperiod som maktpsykopaten Frank Underwood. Nicholas Wennö träffade en karismatisk men tvålhal amerikansk skådespelare i London-exil som ironiskt nog påminner komiskt mycket om en slipad politiker. Läs intervjun Jämförelse. Verklighetens politik i ”House of cards”: I den tredje säsongen av Netflix politiska thrillerdrama sker maktkampen både på hemmaplan och på den internationella scenen. Men hur mycket förankring har seriens förda politik i verkligheten? DN synar tre exempel. Läs artikeln Recension. ”House of cards säsong” 3: ”Den smarta blandningen av internationell storpolitik – inte lika kusligt verklighetsnära som i "Homeland" men nästan - och snårig amerikansk inrikespolitik tycks definitivt fortsätta vara seriens motor. Men den verkliga spänningen lär även vidare ligga på det personliga planet”, skriver DN:s Helena Lindblad. Läs recensionen Kommentar. Nicholas Wennö: Kevin Spaceys monster har nått in i Ovala rummet: Knack, knack i bordet. Bäddat för bulimiskt sträcktittande i helgen när Francis Underwood i dag inleder sin tredje mandatperiod på Netflix. Läs kommentaren