Göteborg kan få miljonpris

Summary: Göteborgs filmfestival vill instifta ett av Europas största filmpriser. Från och med nästa år kan vinnarfilmen belönas med en miljon kronor.

Det Nordiska filmpriset delas ut till vinnaren i filmfestivalens huvudtävling, den nordiska tävlingen. I dag är prissumman på 100 000 kronor, men redan nästa år kan den vara tio gånger större. Det nya priset ska enligt planerna finansieras till hälften av Filmfestivalen, till hälften av tre andra aktörer: Göteborgs kulturnämnd (100 000 kronor), Västra Götalandsregionen (250 000) och Göteborg & Co (150 000). Den sistnämnda aktören är ett marknadsföringsbolag ägt av kommunen, Göteborgsregionen och näringslivet. Summan en miljon kronor skulle göra priset till ett av de största i Europa. Nordiska rådets filmpris som alltid omnämns med den största respekt är till exempel "bara" på knappt en halv miljon kronor. Kulturnämnden beslöt på tisdagen att avsätta sin del av summan, under förutsättning att festivalen och Västra Götalandsregionen bidrar till finansieringen. - Beslutet ska tas på fredag. Innan dess vågar jag inte uttala mig om utgången, säger Lars Nordström, ordförande för kulturnämnden i Västra Götalandsregionen. En annan förutsättning för det nya priset är att Filmfestivalen hittar en eller flera privata sponsorer som kan medfinansiera priset. - Kommunen har tagit beslutet, regionen arbetar på frågan och vi är fantastiskt glada att frågan tagits upp på så hög nivå och att vi nu har ett konkret förslag att arbeta med, säger filmfestivalens vd Åsa Bernlo som annars vill vara försiktig med kommentarer tills beslutet är fattat av regionen. - Om allt går i lås kommer priset definitivt att bli ett av de största filmpriserna i Europa. Festivalen i Las Palmas hade ett pris som var i nivå med det här, men jag vet inte om det finns längre. Planerna på det nya Nordiska filmpriset ska offentliggöras på Filmfestivalens inledande presskonferens på fredag. 33:e upplagan av Göteborgs filmfestival Göteborgs filmfestival invigs på fredag med start klockan 17.30. Hedersordföranden Roy Andersson håller invigningstalet. Öppningsfilm är det svenska artistporträttet "The extraordinary ordinary life of José González". På årets festival visas ungefär 450 filmer från ett 80-tal länder. Det innebär fler än 700 filmvisningar i 16 salonger. 180 volontärer arbetar med festivalen och lägger ner 19 000 arbetstimmar. Bland de internationella gäster som besöker festivalen finns journalistlegendaren Günter Wallraff (Tyskland), regissören Claire Denis (Frankrike), "Orlando"-regissören Sally Potter (Storbritannien) och filmaren Tom Tykwer (Tyskland). Ett stort antal svenska filmer, speciellt i det korta formatet, får världspremiär i Göteborg. Till årets premiärer hör "Eleganten från vidderna, filmen om Eddie Meduza", Babak Najafis långfilmsdebut "Sebbe", den danske regissören Simon Stahos svenska film "Kärlekens krigare" och Ola Salo-porträttet "Ola Svensson superstar". Festivalens teman är bland annat "sharing" (som i fildelning och att dela idéer), Afrika och HBT (kärlek utanför heteronormen). Festivalens huvudtävling är Nordiska filmpriset. I år tävlar följande filmer: "The extraordinary ordinary life of José González", Fredrik Egerstrand och Mikel Cee Karlsson (Sverige) "Engelen", Margreth Olin (Norge/Sverige/Finland) "Sebbe", Babak Najafi (Sverige) "The good heart", Dagur Kári (Island) "Broderskab", Nicolo Donato (Danmark) "Upperdog", Sara Johnsen (Norge) "Skavabölen pojat" ("Last cowboy standing"), Zaida Bergroth (Finland/Tyskland) "R", Tobias Lindholm och Michael Noer (Danmark)


Efter Millennium-artikel i DN: Misstankarna tillbakavisas

Summary: ”Att skriva kunde han helt enkelt inte”, påstår DN-reportern Anders Hellberg om Stieg Larsson i en artikel i fredagens DN. Nu får han mothugg på flera fronter. ”Han var en ytterst mogen författare”, säger Millenniumförfattarens förläggare Eva Gedin.

Anders Hellberg hänvisar till den period då han arbetade tillsammans med Stieg Larsson på TT i slutet av 1970-talet och början av 1980-talet: ”Språket var struttigt, ordföljden ofta fel, meningsbyggnaden enkelspårig och syntaxen ibland helt galen”, skriver Anders Hellberg, och antyder att en så svag skribent rimligtvis inte kunde ha författat Millenniumtrilogin. I själva verket misstänker han att succéböckerna kan vara skrivna av Stieg Larssons sambo Eva Gabrielsson, något som bestämt avvisas av henne själv i ett uttalande i Expressen. Stieg Larssons förläggare på Norstedts förlag, Eva Gedin, avfärdar Anders Hellbergs påståenden med eftertryck. - Att Stieg inte skulle ha författat Millenniumtrilogin är bara trams. Hon menar att diskussionen om huruvida Stieg Larsson var en dålig skribent eller inte, som tagit fart efter att innehållet i Kurdo Baksis bok ”Min vän Stieg Larsson” blev känt, har tagit helt fel proportioner. - Jag kan bara uttala mig om Stieg som deckarförfattare. När han kom till förlaget var han en mycket mogen sådan och hans manus var ytterst väl genomskrivna. Stieg Larssons bror, Joakim Larsson, som befinner sig i en uppmärksammad arvstvist med Eva Gabrielsson, säger att DN-artikeln gjorde honom arg men knappast förvånad. - Det är bara ännu en struntartikel om Stieg som jag inte tänker lägga någon energi på. Numera är ju min bror en nationalikon, och många som anser att de kände honom passar på att segla på hans rykte. Kurdo Baksi har varit i hetluften sedan det blev känt att han i sin nya bok om Stieg Larsson beskriver Millenniumförfattarens journalistiska metoder som etiskt tvivelaktiga. Men efter Anders Hellbergs artikel känner han sig missförstådd. - Jag är inte korrekt citerad i artikeln. Först och främst har jag aldrig sagt att jag var en bättre skribent än Stieg. Möjligtvis är jag bättre på att hantera snabba, korta journalistiska texter, men absolut inte som skribent. Anders Hellberg har använt vårt samtal för att få fram ett perspektiv som jag inte kan gå med på. När Anders Hellberg får höra Kurdo Baksis reaktion på artikeln blir han förvånad. I deras samtal fanns inga utrymmen för missförstånd, menar han. - Jag hade tyvärr ingen möjlighet att spela in samtalet men jag har skrivit ner exakt vad Kurdo Baksi sa. Om han idag inte vill stå för det är det hans sak. I Hellbergs artikel säger Kurdo Baksi: ”Det är fortfarande för mig en gåta hur han kunde skriva dessa böcker”. Men enligt Baksi har uttalandet inte någonting med kvaliteten på Stieg Larssons skrivande att göra. - Gåtan för mig är, och har alltid varit, hur Stieg skapade tiden för att skriva Millenniumtrilogin när han var så aktiv på flera andra håll. Det skriver jag också utförligt om i min bok. Men i intervjuer har du sagt att Stieg Larsson var en medioker journalist? - Jag står för att Stieg Larsson inte var en lysande journalist, men han var en lysande författare. Det visade han i både sina fackböcker och deckare. Journalisten och författaren Anna-Lena Lodenius skrev boken ”Extremhögern” tillsammans med Stieg Larsson. Hon säger att hon visserligen aldrig rättat några av hans nyhetstexter, men väl kritiskt läst mycket av det Stieg Larsson skrivit. - Det är möjligt att det torra TT-språket inte var hans grej. Men det är klart att han kunde skriva. Anna-Lena Lodenius och Stieg Larsson arbetade tillsammans i början av 90-talet. Åren innan han gick bort tappade de kontakten, och hon berättar att det tog lång tid innan hon vågade läsa hans Milleniumböcker. - Jag visste hur plågsamt det skulle vara. När jag läser Millenniumserien hör jag hans röst, tydligt. Jag känner igen hans språk, hittar vissa av hans favoritord i böckerna som jag alltid strök bort när vi skrev tillsammans. Han hade, som alla människor, vissa formuleringar och uttryck som utmärkte honom. Det råder ingen tvekan om att det är samma Stieg som jag skrev tillsammans med. Inte heller Kurdo Baksi tvivlar en sekund på att Stieg Larsson skrivit sina böcker på egen hand. Men han är inte överraskad över Anders Hellbergs teorier, sådana är vanliga i litteraturhistorien. - Shakespeares verk skrevs för snart 400 år sedan, och fortfarande tvistar man om vem som egentligen var författaren. Många menar att det var hans fru. Men i Stiegs fall var det faktiskt han själv som skrev, säger Kurdo Baksi och forsätter: - Hans mycket speciella stilistik, som syns i allt han någonsin skrivit, går tydligt igenom Millenniumböckerna. Det enda jag menar är att den stilistiken gjorde sig bättre i skönlitteraturen än i snabba journalistiska texter. Eva Gabrielsson säger till Expressen att hennes inblandning i deckartrilogin sträckte sig till korrekturläsning och diskussioner med livskamraten. Samma bild ger Kurdo Baksi som berättar att han förstått att sambon hjälpte Stieg Larsson med flera miljöbeskrivningar. - Hon var ju arkitekt och kunde bidra med kunskaper om fastigheter och beskrivningar av bostäder, till exempel den lägenhet där Stieg lät Lisbeth Salander bo.


Balettchef tvingas att ta timeout

Summary: Balettchefen Marc Ribaud lämnar alla sina uppgifter på Kungliga Operan. Efter skandalerna med sextrakasserier behöver personalen arbetsro, säger chefen Anders Franzén.

Kungliga Balettens chef Marc Ribaud har med omedelbar verkan tagit timeout från alla sina arbetsuppgifter på Operan på grund av sextrakasserier. Beslutet togs av Operans vd Anders Franzén. Beskyllningarna om balettchefens sexuella trakasserier blev till sist för graverande för att Kungliga Operan skulle kunna undvika att agera. Efter att inte ha tagit händelserna på tillräckligt stort allvar blev operachefen Anders Franzén till sist tvungen att agera. Balettchefen tar timeout på obestämd tid. – Operans personal är givetvis i behov av att få arbetsro, inte minst i den interna verksamheten. Det är nu först och främst viktigt att alla parter får stöd i den uppkomna situationen, säger Operans avgående vd och teaterchef Anders Franzén i ett pressmeddelande. Han ville på torsdagen inte vidare kommentera händelserna, men lät ändå svara att det var han själv som tog initiativet till Marc Ribauds timeout. Det var i höstas som Operans balettchef Marc Ribaud fick en skriftlig arbetsrättslig varning på grund av en anklagelse om sexuellt ofredande. Men affären om hur Marc Ribaud i slutet av våren skickat mejl till en kvinnlig anställd på Operan som uppfattades som ett olämpligt närmande avslöjades förra måndagen av DN. Medarbetaren, som inte arbetar inom baletten, anmälde händelsen på hösten och mottog och accepterade då en ursäkt från balettchefen. Efter DN:s artikel bad Marc Ribaud om ursäkt inför hela balettens personal och fortsatte därefter att arbeta på Operan på ett treårigt förordnande som balettchef, av vilket han hittills har avverkat ett och ett halvt år. Marc Ribaud har haft det konstnärliga ansvaret för baletten. Det administrativa har han delat på tillsammans med Ann Lund. Nu vidtar ett internt arbete där Operan går vidare kring frågor om arbetsmiljö och framtida planering. Under tiden som baletten står utan chef påbörjas diskussioner om vem som ska ta det yttersta ansvaret. Operan har i Eva Nissen, Michel Bejart och Brendan Collins tre balettmästare och sedan tidigare Ann Lund som biträdande balettchef, så det finns personer i huset som tills vidare kan ta över. – Det interna arbetet får utvisa hur länge Marc Ribauts timeout kommer att vara. Han och hans närmaste har upplevt situationen som mycket pressande, säger Operans informationschef Torbjörn Eriksson. Den 1 februari är det Birgitta Svendén som tar över som vd och operachef. Beslutet fattades av regeringen på torsdagen. Marcus Boldemann marcus.boldemann@dn.se 08-738 20 59


Måleriets mästare i ett förklarat ljus

Summary: Evert Lundquists heligförklarade måleri visas nu på Moderna museet, utan guldramar och i ett sakligt ljus. Ingela Lind ser ett frilagt drama.

Utställning Evert Lundquist Moderna museet, StockholmVisas tom 11/4 Hängningen är grådaskig. Här på Moderna museets fönsterlösa undervåning har jag tidigare fallit för dramatiska ljussättningar – ta den av Dick Bengtssons eller William Kentridges konst. Men Evert Lundquists målningar kläs av i ett funkisljus, som om utställningen vore en laboratorieundersökning. Dessutom är alla guldramar borttagna och ersatta av ett monotont upphängningssystem med luftspalt. Varför denna asketism? Faktum är att jag förstår den. Just i fallet Evert Lundquist behövs en klarsyn. Den neutrala vita kuben bildar nu ramen kring konstnärens verk. Ett verk som tidigare ofta dolts genom att heligförklaras. Eller av att ha slitits ut i auktionsvärlden som modernistisk kliché och halvkitschigt ljusmåleri. Här prövas i stället ett mycket stramt urval av Evert Lundquists konst mot en saklig bakgrund. I katalogen utgörs den också av målare från senare generationer, som Georg Baselitz, Sigrid Sandström, Per Kirkeby … Katalogen tar även upp Lundquists förvånansvärt avstannade internationella karriär. Jag uppskattar utställningens lågmälda och genomtänkta hållning. Den får mig att på nytt stirra in i målningarna och uppleva dem som nytvättade och öppna för tolkningar. Jag får helt enkelt lust att gå runt och pröva andra ingångar och liksom rulla verken mot bilder och idéer ur historien och samtiden. Hur förhåller sig Lundquist till Giacometti? Kan man jämföra hans figurers ensamhet med ödsligheten i Hoppers eller Bacons måleri? Vilken relation har Jan Håfström eller Lena Cronqvist till Evert Lundquist? Och vad betyder hans sörja av kletig färg i förhållande till motiven? Som besökare blir jag erbjuden ett fritt strövrum. Utställningen belyser verkligen att Evert Lundquist parallellställer form och färg. Eller illusion och materia. De prydliga titlarna fungerar mest som legitimation för de dramer som utspelas mellan färgsjoken. Ett skapande är på gång inför mina ögon. Allt på dukarna tycks vara i rörelse. Tecken och betydelser undermineras i samma takt som ögat försöker nagla fast dem. Ett ben blir en glänta i skogen. Ett perspektiv tornar upp sig som en blockerande mur. Yta blir djup och djup blir yta. Abstraktion och figuration beblandas, upphör att vara varandras motsatser. Ett står dock klart: ”Övermålaren”, den ångrande, orolige och bitske, dominerar här över 1700-talseleganten. Evert Lundquist blir på Moderna museet en existentialist – inte alls den klassicist som han brukar kallas. I urvalet ifrågasätter han ständigt sina egna utspel och måleriska uttalanden. Han ger och tar tillbaka, är aldrig tvärsäker. Likt Giacometti går han om och om igen på det som finns omkring honom – en vägg, en ask eller ett ben. Men motiven tycks inte spela någon särskild roll. Stolar, kvinnor eller påsar … Alla målar han upp och vrenskas med som om de vore funna objekt (objets trouvées) eller ensliga statyer på socklar. Detta målardrama rör något annat än de angivna motiven. Titlarna fungerar som poetiska under- eller övertoner i en förvandling av de platta dukarna. Utställningens provokation ligger just i dess oreserverade hyllning till det nedvärderade oljemåleriets förmåga till rörelse. Nej. Lundquist söker inte en tidlöshet utan en intensitet. Han går runt i sin ateljé och vänder på målningarna. Ser dem från nya håll. Ofta är de mörka och vittnar om lager på lager av frustration. Ganska många förstelnas av tjock brunsåsig färg. Och så, plötsligt, blir en gest, en ton eller ett färgstråk till en sång i rummet. Då har konstnären lyckats inringa något som har med liv och smärta att göra. Något som i en annan vinkel, strax därefter, åter kan falla ihop som en smutsig säck. Det är aldrig själva säcken, yxan, eller stolen som väcker min känsla av under. Det är konstnärens drivkraft och förmåga att med färg och duk och endast två dimensioner gestalta sin egen kamp mot intigheten. Ingela Lind konst@dn.se


”Snabba cash” blir trilogi även på bio

Summary: ”Snabba Cash” förökar sig och får nu två uppföljare. Båda kommande filmerna bygger vidare på Jens Lapidus böcker om den undre världen.

Aftonbladet uppgav på onsdagen att två uppföljare till filmen "Snabba cash" är på gång. Fredrik Wikström, producent för filmen, bekräftar att man sedan ett halvår tillbaka har planerat filmtrilogin, som bygger på Jens Lapidus böcker "Snabba cash", "Aldrig fucka upp" och en tredje roman som är under produktion. - Alla har varit eld och lågor kring det här. Vi bestämde det egentligen så fort vi var klara med "Snabba cash", säger han till TT Spektra. Man befinner sig just nu på manusskrivarnivå och planerar att spela in filmerna under 2011. - Premiär för den andra filmen blir det 2012. Och vi kommer spela in på samma sätt som de spelade in Millennium-trilogin, rakt efter varandra. Är trilogier något som ligger i tiden? - Ja, det verkar ju så. Jag vet faktiskt inte varför. Men det handlar nog om att ha en så bra historia att berätta så att en film inte räcker till, säger Fredrik Wikström. Det kommer vara samma uppsättning av regissör, producent och skådespelare som i "Snabba cash" i de två uppföljarna. Även författaren Jens Lapidus följer arbetet, och jobbar just nu på den tredje romanen, som delvis kommer ligga till grund för den tredje filmen. - Jag tror Jens har kommit ungefär halvvägs i skrivandet där. Men han ska få skriva klart i lugn och ro, och så börjar vi bearbeta den efter hand sen, säger Fredrik Wikström. Jens Lapidus berättar för TT Spektra att han tagit en time-out från intervjuer och press, men att han kan bekräfta att filmtrilogin blir verklighet. - Alla detaljer får du ta med Fredrik Wikström, producenten, säger han. Joel Kinnaman, som spelar överklasskillen JW i "Snabba cash", och som nu även är aktuell för uppföljarna, befinner sig på semester i Karibien, och har varit otillgänglig för kommentarer. 10 trilogier i filmhistorien Trilogin om Härskarringen: "Sagan om ringen", "Sagan om de två tornen", "Sagan om konungens återkomst" Millennium-trilogin: "Män som hatar kvinnor", "Flickan som lekte med elden", "Luftslottet som sprängdes" Gudfadern-trilogin: "Gudfadern", "Gudfadern II", Gudfadern III" Titta han snackar-trilogin: "Titta han snackar", "Titta hon snackar också", "Titta vem som snackar nu" Tillbaka till framtiden-trilogin: "Tillbaka till framtiden", "Tillbaka till framtiden II", Tillbaka till framtiden III" Ensam hemma-trilogin: "Ensam hemma", "Ensam hemma II - Vilse i New York", "Ensam hemma III" Göta kanal-trilogin: "Göta kanal eller vem drog ur ploppen?", "Göta kanal 2 - Kanalkampen", "Göta kanal 3 - Kanalkungens hemlighet" Trikoloren-trilogin: "Frihet - den blå filmen", "Den vita filmen", "Den röda filmen" Matrix-trilogin: "Matrix", "Matrix reloaded", "Matrix revolutions" Mods-trilogin: "De kallar oss mods", "Ett anständigt liv", "Det sociala arvet"


Norrköpings symfoniorkester på De Geerhallen, Norrköping

Summary: Blecket gnager grälsjukt och pukorna mumlar i bakgrunden när Christian Lindberg dirigerar Allan Petterssons ofullbordade första symfoni.

Fyra minuter in i konserten dirigerar Christian Lindberg en halv minut utan att någon i orkestern rör sig. Här finns en lucka i partituret och Lindberg har inte velat fylla ut den nu när Allan Pettersson själv inte kom på vad där skulle stå och strängt förbjudit andra att försöka. Allan Pettersson orkade inte slutföra sin första symfoni. Det är ett öde han delar med många. Symfonin är en genre med speciella krav och många tonsättare har fastnat i porten. Bland svenskar kan man nämna Dag Wirén och John Fernström, som var påfallande omilda mot sina numrerade förstlingsverk i genren. Wilhelm Stenhammar återkallade sin första symfoni men den har spelats på konsert och finns också att tillgå på skiva. Det gäller också för Lars-Erik Larssons första symfoni, som tonsättaren – kanske inte helt välbetänkt – så småningom hävde uppförandeförbudet på. Allan Pettersson lade sin första symfoni åt sidan 1951. Pettersson hade vid den här tiden redan avslutat ”barfotasångerna”, några kammarmusikverk och en konsert för stråkar, men symfonin gick i stå. Bekymrad över denna motgång beslöt han, fyrtio år gammal, att fortsätta sina tonsättarstudier. ”Jag ska komma dithän att jag själv kan bedöma mina verk”, skrev han i en anteckningsbok och for ner till Paris. Som lärare tog han René Leibowitz, som var Schönbergs tolvtonsteknik så trogen att han förskjutits av nästa generations hårdföra karriärist-modernister som Pierre Boulez. Och nog lärde sig Pettersson bedöma sina verk, men frågan var om det var helt efter egna kriterier. För den andra symfonin, som skrevs under Paristiden, är visserligen skickligare hopkommen än den första men också mindre personlig. I det halvtimmeslånga verk om 829 takter som Christian Lindberg lyckats foga samman (utan att för den skull fullborda) finner man många av de stildrag som kännetecknar den mogne Allan Pettersson. Här finns den ständigt ruvande oron, accentuerad av en ömsom viskande, ömsom smattrande virveltrumma. Här hörs de korthuggna, signalliknande motiven i träblås och höga stråkar. Här gnager blecket grälsjukt medan pukorna mumlar i bakgrunden. Och så den nästan motvilliga trösten i stråkarna och ett citat ur någon av barfotasångerna, i det här fallet ”Min längtan”. Men här finns också sådant som man inte finner mycket av i Petterssons senare tonspråk: långa uppladdningar och stegringar, varav några rinner ut i intet, därutöver en närmast Sibeliusk barrskogsmystik, något som knappast skulle ha setts med blida ögon av Leibowitz, om han nu bedömt partituret. (Leibowitz författade ju senare en pamflett med titeln ”Sibelius: världens sämste komponist”). Några gånger pågår fyra fem samtidiga förlopp; vid andra tillfällen glesnar det rejält, i synnerligen mot slutet, vilket till viss del beror på att Pettersson nöjt sig med konturerna i väntan på vidare inspiration. Visst märks sömmarna; men det gör de också i Petterssons senare verk, fast då utifrån en medveten estetik. Hur som helst är första symfonin ett viktigt tillskott till förståelsen av Petterssons musik och inte mindre spännande än de närmast följande symfonierna. Christian Lindberg, som för skivbolaget BIS ska fullborda den Petterssoncykel Leif Segerstam inledde, övertygade om sin kompetens på området. Efter paus överraskade Lindberg med en på en gång originell och stilsäker Dvoráknia. Därtill såg han till att inte ställa sig i vägen när den 22-åriga stjärnsolisten Tine Thing Helseth satte en helt egen prägel på Haydns trumpetkonsert. Allan Pettersson skrev 16 symfonier Allan Pettersson, 1911–80, utbildade sig till violinist, studerade sedan komposition i Stockholm för Otto Olsson och Karl-Birger Blomdahl samt i Paris för René Leibowitz. Genombrottet också internationellt kom med hans sjunde symfoni (1968), men han skrev förutom 16 symfonier, de flesta för stor orkester, en med kör (nr 12) och en med altsaxofonsolo (nr 16), också sånger (Barfotasånger), till egna texter, konserter och kortare instrumentalstycken. Pettersson kom från fattiga förhållanden, något som präglade hans engagemang för ”den lilla människan” bland annat uttryckt i hans tolfte symfoni, en tonsättning av Pablo Nerudas dikter om militärens mord på demonstranter i Chile.


Lewis Carroll: ”Alice i Underlandet”

Summary: I vår kommer ytterligare en berättelse som utgår från Lewis Carrolls ”Alice i Underlandet”. Den ständigt aktuella boken från 1865 kommer nu dessutom i en praktupplaga med ny översättning och nya illustrationer.

Ständigt denna Alice! I mars kommer en ny filmversion av Lewis Carrolls ”Alice i Underlandet” i regi av Tim Burton med bland andra Johnny Depp och Anne Hathaway. I Stockholm spelas Alice som musikal och vårmodet välkomnar henne med smycken i form av utflipprade kaninberlocker och symbolmättade nycklar. Lewis Carrolls superklassiker från 1865 är i ständig förvandling och dyker upp i de mest perifera sammanhang. Det Carrollska Underlandet upphäver inte bara tiden och rummet, utan också tingen, tänkandet och medierna. När berättelsen börjar sitter Alice bredvid sin syster på stranden. Systern läser i en bok, men den innehåller varken bilder eller dialoger. Alice tycker att den är tråkig. Hon saknar praktiken av språket, en möjlighet att skapa kontakt genom seende eller tal. När hon följer efter den vita kaninen och faller ner genom kaninhålet får hon vittring på en helt annan berättelse än den som ges genom i systerns trista lektyr. Den handlar om språk och makt, ord och logik, illusion och verklighet och kan beskrivas som dröm eller mardröm eller alltsammans på en gång. Tolkningarna – både av ”Alice in Wonderland” och uppföljaren ”Through the Looking-Glass” (”Alice i Spegellandet”) – kan räknas i det oändliga och det vimlar också av kommenterade utgåvor av olika slag. Så spårar till exempel ”The Philosopher’s Alice” (1974) all identifierbar filosofi i texterna, vilket kräver flera hundra sidor. Redan 1870 kom ”Alice i Underlandet” på svenska, då med titeln ”Alice’s äfventyr i sagolandet”. Översättaren var den numera glömda författaren Emily Nonnen. Hon hade träffat Carroll och av honom uppmanats att ”överflytta” berättelsen, som hon träffande skriver i sitt förord. För ”detta lilla arbete”, heter det vidare, har ju gjort lycka både i England och i flera andra länder. I dag finns Aliceböckerna översatta till 125 språk. Bland senare svenska uttolkare märks barnboksförfattaren Gösta Knutsson och förläggaren Åke Runnquist, men den flitige Harry Lundin – som översatt så många barn- och ungdomsboksklassiker – förtjänar också att vara med på ett hörn. Runnquists flytande översättning (1966), där han snillrikt försvenskat sånger och kulturella anspelningar, räknas av många som den bästa. Tidigare hade han också med Lars Forssell gett ut ”Snarkjakten”, en av Carrolls (i Sverige) mindre kända texter. Bägge böckerna illustrerades av Tove Jansson. Att översätta Alice post-Runnquist torde vara en tuff utmaning, men när Christina Westman nu satt tänderna i Carroll lyckas hon hålla en egen ton. Den är direkt, följer hela texten och utesluter inte, som man ibland gjort, den inledande dikten om berättelsens tillkomst. Katten undgår dock inte ödet att bli omdöpt: hos Westman kallas den Lisa, hos Runnquist Missan. Men hos Nonnen och Lundin får hon behålla namnet Dinah – Knutsson försvenskar helt enkelt namnet till Dina. Den nya svenska översättningen är stilfullt utgiven i samspel med den australiske konstnären Robert Ingpens bilder. En bok ska innehålla bilder och prat, resonerar Alice i berättelsens början. Man kan lugnt säga att illustratören Ingpen ger allt för att leva upp till det idealet. Han presenterar en energisk Alice, påfallande expressiv i kropp och ansiktsuttryck, helt i linje med berättelsens vindlingar mellan det välbekanta och det obekanta. Projektet är helt klart att göra Alice till en aktör i samspel med läsaren. Ingpen låter henne vända sig ut ur boken, som i en dialog, ofta på ett konfrontativt sätt. Munnen talar, ögonen är vidöppna. Gestalterna i bilderna zoomas ut och in och kan ibland komma påfrestande nära i detaljer och uttryck. Men det ger tveklöst bildmässiga poänger till en berättelse som talar om logikens sönderfall och realismens triumf på en och samma förbryllande gång. Den stressade kaninen fångas mitt i språnget, hetsigt blickande på den klocka han plockat upp ur västfickan. Boken har försetts med ett efterord av författaren Russel Ash som berättar lite om Carroll och om bokens tillkomst. Här finns också, vilket är värt en eloge, några återgivna sidor ur Carrolls handtextade manuskript. Det finns utgivet i faksimil – något som just Ash tog initiativet till – och bilderna ingår också i en del utgåvor, till exempel i Wordsworth Classics. Carroll var alltså själv sin förste illustratör och satte därmed klara riktmärken för vilka ställen som skulle illustreras och hur. Den klassiske Alice-illustratören är givetvis John Tenniel som gjorde bilderna till den första utgåvan. Senare konstnärer – det finns runt 150 stycken – får vackert förhålla sig till dessa bestämda herrar. Tillsammans formerade de en repertoar av typiska Alice-motiv som tårarnas sjö, kaninens hus, mötet med kålmasken, krocketspelet, rättegången med mera. Men det ryktbara fallet ner i kaninhålet lämnades faktiskt utanför, och de många illustratörer som gett sig på det har landat i minst sagt skiftande resultat. Ingpen gör för sin del en smart tackling av föregångarna och låter fallet representeras av rörelsen. Vad vi ser är Alice fallande kropp, hennes nedåtblickande ögon, kjolens vippning och fötternas beredskap att ta mark. Över huvud taget ter sig hans version av Alice som en sorts bokfilm, där gester, miner och rörelser får en viktig plats. Här arbetar en illustratör som breder ut miljöer och landskap över boksidorna och lägger ut färger över hela uppslag. Han ljussätter och fördunklar och anlägger gärna vidvinklar, som i den verkligt suggestiva gestaltningen av hattmakarens teparty. Man kan inte annat än sugas in i den bilden och bli en, kanske ofrivillig, kanske frivillig, deltagare i den evigt pågående engelska tebjudningen. Nu närmast fortsätter den med Tim Burtons film, som är ett äventyr i 3D med en Alice som närmar sig tjugoårsåldern. Fantasin om Underlandet skapar ständigt nya berättelser. Var tid kan ha sin Alice. Blev med tiden en erkänd fotograf Lewis Carroll (1832–1898) hette Charles Lutwidge Dodgson och var matematiklärare i Oxford. Under sin pseudonym publicerade han en mängd nonsenspoem och parodier, där ”Alice i Underlandet” (1865) och ”Alice i Spegellandet” (1871) är mästerverken som visade på en ny riktning inom barnlitteraturen där fantasin fick styra. Charles Dodgson levde ensam hela sitt liv, men var nära vän med barnen Liddell, särskilt med flickan Alice. Hon har berättat om hur Dodgson ”verkade ha ett oändligt förråd av dessa fantastiska sagor”. Han tog också många fotografier på barnen, och blev med tiden en ansedd fotograf. Det finns många teorier om att Charles Dodgson hade pedofila böjelser men han verkar aldrig ha begått några övergrepp och barnen har inte berättat något negativt. Tiderna var annorlunda; J M Barrie (1860–1937) som skrev ”Peter Pan” umgicks också helst med barn.


829 takter fick lyckad nystart

Summary: Blecket gnager grälsjukt och pukorna mumlar i bakgrunden när Christian Lindberg dirigerar Allan Petterssons ofullbordade första symfoni.MusikNorrköpings symfoniorkesterDirigent: Christian Lindberg

Solist: Tine Thing Helseth. Verk av Pettersson, Haydn, Dvorák. Scen: De Geerhallen, Norrköping. Fyra minuter in i konserten dirigerar Christian Lindberg en halv minut utan att någon i orkestern rör sig. Här finns en lucka i partituret och Lindberg har inte velat fylla ut den nu när Allan Pettersson själv inte kom på vad där skulle stå och strängt förbjudit andra att försöka. Allan Pettersson orkade inte slutföra sin första symfoni. Det är ett öde han delar med många. Symfonin är en genre med speciella krav och många tonsättare har fastnat i porten. Bland svenskar kan man nämna Dag Wirén och John Fernström, som var påfallande omilda mot sina numrerade förstlingsverk i genren. Wilhelm Stenhammar återkallade sin första symfoni men den har spelats på konsert och finns också att tillgå på skiva. Det gäller också för Lars-Erik Larssons första symfoni, som tonsättaren – kanske inte helt välbetänkt – så småningom hävde uppförandeförbudet på. Allan Pettersson lade sin första symfoni åt sidan 1951. Pettersson hade vid den här tiden redan avslutat ”barfotasångerna”, några kammarmusikverk och en konsert för stråkar, men symfonin gick i stå. Bekymrad över denna motgång beslöt han, fyrtio år gammal, att fortsätta sina tonsättarstudier. ”Jag ska komma dithän att jag själv kan bedöma mina verk”, skrev han i en anteckningsbok och for ner till Paris. Som lärare tog han René Leibowitz, som var Schönbergs tolvtonsteknik så trogen att han förskjutits av nästa generations hårdföra karriärist-modernister som Pierre Boulez. Och nog lärde sig Pettersson bedöma sina verk, men frågan var om det var helt efter egna kriterier. För den andra symfonin, som skrevs under Paristiden, är visserligen skickligare hopkommen än den första men också mindre personlig. I det halvtimmeslånga verk om 829 takter som Christian Lindberg lyckats foga samman (utan att för den skull fullborda) finner man många av de stildrag som kännetecknar den mogne Allan Pettersson. Här finns den ständigt ruvande oron, accentuerad av en ömsom viskande, ömsom smattrande virveltrumma. Här hörs de korthuggna, signalliknande motiven i träblås och höga stråkar. Här gnager blecket grälsjukt medan pukorna mumlar i bakgrunden. Och så den nästan motvilliga trösten i stråkarna och ett citat ur någon av barfotasångerna, i det här fallet ”Min längtan”. Men här finns också sådant som man inte finner mycket av i Petterssons senare tonspråk: långa uppladdningar och stegringar, varav några rinner ut i intet, därutöver en närmast Sibeliusk barrskogsmystik, något som knappast skulle ha setts med blida ögon av Leibowitz, om han nu bedömt partituret. (Leibowitz författade ju senare en pamflett med titeln ”Sibelius: världens sämste komponist”). Några gånger pågår fyra fem samtidiga förlopp; vid andra tillfällen glesnar det rejält, i synnerligen mot slutet, vilket till viss del beror på att Pettersson nöjt sig med konturerna i väntan på vidare inspiration. Visst märks sömmarna; men det gör de också i Petterssons senare verk, fast då utifrån en medveten estetik. Hur som helst är första symfonin ett viktigt tillskott till förståelsen av Petterssons musik och inte mindre spännande än de närmast följande symfonierna. Christian Lindberg, som för skivbolaget BIS ska fullborda den Petterssoncykel Leif Segerstam inledde, övertygade om sin kompetens på området. Efter paus överraskade Lindberg med en på en gång originell och stilsäker Dvoráknia. Därtill såg han till att inte ställa sig i vägen när den 22-åriga stjärnsolisten Tine Thing Helseth satte en helt egen prägel på Haydns trumpetkonsert. Thomas Anderberg musik@dn.se


Svea rikes krönikörer

Summary: Den första svenska historien skrevs av Erikskrönikans författare på 1300-talet. Sedan dess har kraven på sanning och källkritik stigit stadigt. Gunnar Wetterberg har läst en ny bok om svenska historiker.

Att skildra och begrunda vad som varit hör till det mest ursprungliga. Så småningom blir berättelserna systematiserade, de går från sagor till krönikor och årsböcker, de utnyttjas i politik och nationsbygge, för att i nästa skede prövas och ifrågasättas och närma sig forskning och vetenskap. När Ragnar Björk och Alf W Johansson nu ger ut antologin ”Svenska historiker” låter de dagens historiker berätta om sina föregångare i 57 artiklar. Genomgången börjar med den allra första: Erikskrönikans författare från 1300-talet (kan det ha varit Tyrgils Kristinesson?). Via bröderna Magnus och Peder Svart på 1500-talet går de ganska raskt fram till det som börjar vilja vara forskning, till Johannes Messenius i fängelser på Kajaneborg. Hur blir historien vetenskap? Under de första århundradena är det kritiken och ifrågasättandet som är viktigast. Sven Lagerbring (som jag skrev om på denna plats till 300-årsminnet 24/2-07) gick på 1700-talet tillbaka till källorna för att rensa bort det som tidigare varit ogrundat eller rena gissningar. ”Det är en ibland Historiens skyldigheter, att avtorka sminken från målade beläten, och visa dem sådana som de äro i sig själve”, skrev han i företalet till sitt ”Sammandrag af Swea Rikes historia”. ”Det är bättre att säga intet, än att fylla Historien med osanningar”, heter det en annan gång. Under 1800-talet skärptes kraven efter hand. Vid förra sekelskiftet blev lundabröderna Lauritz och Curt Weibull talesmän för en sträng källkritik, inspirerad av danska och franska forskare. De nöjde sig inte med mindre än det som är sant och bestyrkt – det sannolika, det troliga måste ge vika, åtminstone tills grunden är lagd. På den punkten stod bröderna Weibull och deras elever emot den ”uppsvenska” skolan kring Harald Hjärne, som förhöll sig friare. Bokens bidrag urskiljer sedan nyanser i hur mycket olika weibullianer anser att historikern bör få ”dikta över fakta”, men angreppen på den traditionellt berättande historieskrivningen sätter sin prägel på tillsättningsstriderna ända in på 1950-talet. I dag är det mesta av skillnaderna utjämnade. På 1950-talet tog weibullianerna över Historisk Tidskrift, Erik Lönnroth valdes till ordförande i Svenska historiska föreningen 1958, och den stränga självkritiken uppfattas numera som en självklar utgångspunkt för historisk forskning. Men när källkritiken brutit ned de gamla fördomarna och tagit reda på vad man egentligen vet, hur bygger man då upp en sammanhängande bild av vad som varit? I den äldre historien räcker säkra fakta sällan till för att fylla ut skeendet. Historierna måste rekonstruera förloppen – men med vad? Det är 1900-talshistorikernas problem, som ”Svenska historiker” försöker fånga. De går in på nya forskningsområden, de tar upp socialhistoria, kvinnohistoria och demografi, de lånar metoder från andra vetenskaper, och famnar om väldiga områden med stora kollektiva projekt som Sverige under andra världskriget eller utvandringen till Amerika. Det är fascinerande, men historieskrivningens utveckling är inte alldeles enkel. Även för nu verksamma historiker kan det vara meningsfullt att söka sig tillbaka till 1800-talskollegerna. C G Malmström som skrev om frihetstiden, C T Odhner om drottning Kristinas förmyndarregering och westfaliska freden, och F F Carlson som ägnade sig åt kungarna av det pfalziska huset. De skriver detaljerat och redovisar stora mängder material, men försöker begripa och skildra stora skeenden och sammanhang, som sällan fått en lika utförlig behandling sedan dess. I detta kan deras källkritiskt bättre skolade efterföljare hitta uppslag och intuitiva analyser att berika sina uppslag och undersökningar med. Åtskilliga av historikerna runt förra sekelskiftet gav sig långt in i politiken. Många blev ecklesiastikministrar, men Hans Forssell var finansminister under den besvärliga järnvägskrisen 1878–79 och Nils Edén ledde Sveriges hittills enda socialdemokratisk-liberala koalition till rösträtten och åttatimmarsdagen. Märkligt nog har bokens bidrag inte mycket att säga om detta samspel mellan forskning och politik. Att historia lockade den tidens samhällsintresserade studenter är inte så konstigt (i dag har sociologi, statskunskap och nationalekonomi kanske tagit över), men fanns det inte också en omvänd påverkan? Jag föreställer mig att den som själv ägnat sig åt politiken lite lättare kan se mekanismerna i forntida förhandlingar och uppgörelser. Nils Edéns mest intressanta verk är den sammanfattning han skrivit av riksdagens mångbandiga jubileumshistorik på 1930-talet. Statsministerns egna erfarenheter har vässat forskarens iakttagelseförmåga. Här och var kan ett omdöme eller en nyans läsas som Edéns begrundan över det egna verket, som när han skildrar Arvid Horns vedermödor med att hålla samman regeringen med stor insikt och sympati. Bokens redaktörer förklarar att de ålagt sina bidragsgivare att skriva om personerna, om deras verk och deras verkan. Resultatet är blandat. Det blir mycket personalia, det blir en del om verkningarna, men det är glest mellan de skarpa sammanfattningarna av vad som egentligen var så märkvärdigt i deras forskning. En del skymtar förbi – Sven A Nilssons analys av krigets betydelse för den moderna statens framväxt – men flera artiklar nöjer sig med ytliga uppräkningar och omnämnanden. Till bokens viktigaste kapitel hör Birgitta Odéns artikel om Sture Bolin. Bolin är en av de få svenska historiker som haft betydelse för den internationella forskningens utveckling. Han använde sina kunskaper som numismatiker till att ge en ny bild av det europeiska penningväsendets framväxt och lät myntfynd omtolka hävdvunna föreställningar om handeln mellan öst och väst i uppsatsen ”Muhammed, Karl den store och Rurik”. I slutet av 1930-talet hade han samlat sina rön i ett manus om 1 500 sidor. Tjugo år senare kom den första delen, ”State and Currency in the Roman Empire to 300 A.D.” – resten ligger i tre stora volymer på handskriftssamlingen i Lunds universitetsbibliotek. Vore inte det något för Vitterhetsakademin och Riksbankens jubileumsfond? Odén tar också upp frågan om Bolins politiska hemvist. Lundaprofessorn Gottfrid Carlsson, ursprungligen en av Hjärnes lärjungar i Uppsala, ”lät sig inte stötas bort av det nazistiska maktövertagandet”, skriver Lars Ericsson Wolke, utan verkade i olika sammanhang för Tysklands nya herrar. Länge har det även om Bolin hetat att han var ”brun”, och det kan vara förklaringen till att senare generationer skyggat för hans verk. Med orätt, hävdar Odén bestämt. Den unge Bolin knöt an till franska konservativa idéer och ”någon gång” till italienska fascistiska idéer. ”Att han varit tyskorienterad antisemit är däremot en så kallad faktoid, ett obevisat försanthållande med stor spridningsförmåga.” Odén berättar att hon själv deltog i Bolins föreläsningsserie från hösten 1941 om andra världskrigets utbrott, hans seminarier arbetade samtidigt med en källkritisk analys av de stridande makternas vitböcker, som ledde till hans bok ”Det ensidiga våldet” 1944. ”Svenska historiker” begränsar sig till de redan avlidna när urvalet gjordes för några år sedan – jag saknar Christer Winbergs briljanta omvärdering av ”freden, vaccinet och potäterna”, liksom Jan Gletes analyser av Kreugerkraschen och av sjökrigets betydelse. Boken ger en bild av var den svenska historieskrivningen stod för tjugo trettio år sedan. De första kvinnliga historikerna finns med, med Ellen Fries och Lydia Wahlström som de första, men den senare kvinnohistoriska forskningen skymtar bara, det populärvetenskapliga berättandets sentida renässans finns inte med, även om Fryxell och Grimberg fått sina artiklar. Det är en dryg volym; några av artiklarna uttrycker närmast sonlig vördnad. Kanske har den mest att ge dem som redan är bekanta med många av bokens personer. Störst glädje tror jag den kan göra genom att väcka aptiten på att läsa mer – den som inte läst Sten Lindroths ”Svensk lärdomshistoria 1–4” har ett par lyckliga månader framför sig. Och tack vare Antikvariat.net har jag nu läst Sture Bolins ”Ur penningens historia”, en briljant analys av pengarnas roll som den första beskattningen av handeln – mycket läsglädje för en knapp hundralapp i Aldus pocket! Skribenten Gunnar Wetterberg, född 1953, började på forskarutbildningen i historia i Lund men blev i stället diplomat och senare ansvarig för finansdepartementets långtidsutredningar 1992 och 1995. Numera chef för Sacos samhällspolitiska avdelning, hedersdoktor vid humanistiska fakulteten i Lund i våras. Senast aktuella bok ”Pengarna och makten. Riksbankens historia” (Atlantis, 2009). Källorna ”Svenska historiker. Från medeltid till våra dagar” Red. Ragnar Björk och Alf W Johansson (Norstedts förlag. 2009) Mer ”En forskning, som inte bygger på historiska fakta, framvuxna ur ett kritiskt siktat material, utan rör sig på det lösa förmodandets och den romantiska hypotesens gungfly, skapar inga vetenskapligt hållfasta resultat. Denna tidskrifts strävan är en rekonstruktion vilande endast på säkra utgångspunkter.” Lauritz Weibulls polemiska programförklaring i första numret av den historiska tidskriften Scandia 1928, riktad mot den traditionella Historisk Tidskrift.


Chopin firas i Sverige

Summary: 2010 är de många jubileernas år. Först i raden står Frédéric Chopin, kompositören som föddes i Polen för 200 år sedan.

200-årsjubileet till Frédéric Chopins minne uppmärksammas stort i Warszawa, London, Tromsö, Wien och Nantes i år. Den 21 januari inviger kulturminister Lena Adelsohn Liljeroth det svenska firandet av Chopinåret på Konserthuset i Stockholm. – Chopin är en av giganterna inom den klassiska musiken. Det är nästan ett mandomsprov för en pianist att ge sig på Chopin, det kräver en otrolig elegans i spelet för att ta sig an en så krävande tonsättare, säger Stefan Forsberg, chef för Konserthuset. Eftersom 2010 är ett jubileumstätt år – både Mahler och Schumann står på tur att firas – har Konserthuset beslutat att koncentrera sig till ett nedslag. Den 21 januari spelar Filharmonikerna och pianisten Horacio Gutierrez Chopins pianokonsert nr 1. Samma dag hålls ett seminarium om kompositören och under en veckas tid kan besökarna se en stor utställning om Chopin. – Som musiker kan man inte gå förbi Chopin – man måste ut och köra på den motorvägen någon gång i sin karriär. Och publiken har lätt att ta till sig hans musik för att den är så outsägligt vacker, det är så vackra melodier, ackordföljder och harmonik, säger Stefan Forsberg. Tonsättarens dramatiska liv har också bidragit till att skapa lyster kring hans namn. Chopin var underbarnet som föddes i Polen och skrev sin första polonäs vid sju års ålder. Han lämnade hemlandet för Frankrike, där han kom att leva i exil på grund av den politiska oron i Polen. Chopins kärlek till den sex år äldre George Sand, hans sjuklighet och för tidiga död har inspirerat mängder av böcker och filmer, bland annat ”Chopin mon amour” med Hugh Grant och Emma Thompson. Men Stefan Forsberg tror inte att tonsättarens popularitet är särskilt beroende av hans romantiska levnadsöde. – Musiken talar själv, det är den som går rakt in i hjärtat på människor. Fler jubilarer 2010 Robert Schumann, tysk kompositör. Föddes för 200 år sedan. Gustav Mahler, österrikisk kompositör. Föddes för 150 år sedan. Jussi Björling, operasångare. Avled för 50 år sedan. (Nästa år är det 100 år sedan han föddes.)


En kärlekshistoria i Nobelprisklass

Summary: I december 1950 kom amerikanen William Faulkner till Stockholm för att ta emot Nobelpriset i litteratur. Då träffade han författaränkan Else Jonsson och blev blixtförälskad. Kurt Mälarstedt har läst Faulkners brev till Else och berättar historien om en ovanlig litterär kärleksaffär.

Den 15 december 1950, fem dagar efter det att han hade tagit emot Nobelpriset i litteratur, skrev William Faulkner ett glödande kärleksbrev till Else Jonsson, änka efter författaren och kulturjournalisten Thorsten Jonsson, som gjorde mer än kanske någon annan för att introducera den amerikanske författaren för svenska bokläsare. – Jag älskar dig, jag tänker på dig hela tiden, skrev den nyblivne Nobelpristagaren till Else Jonsson. Han trodde sig inte kunna stå ut med att behöva återvända till USA utan att få träffa henne igen. Att vara ”a Nobel Prize bloke” (en Nobelpriskille) var ingenting mot att få tillbringa en eftermiddag med henne och njuta av hennes ögon, hår, mun, tunga och kropp. Brevet var det första av sextiotvå brev som William Faulkner skrev till Else Jonsson under de följande nio åren. Deras brevväxling fortsatte även efter det att deras kärlekshistoria i praktiken upphört vid årsskiftet 1953/54, tre år efter deras första möte. Många av Faulkners brev är mycket intima, erotiska och bitvis uppseendeväckande frispråkiga i ordvalet. Vid ett tillfälle använder han svenska könsord. Men breven innehåller inte bara kärleksförklaringar. Heta avsnitt följs ofta av prosaiska skildringar av livet på lantbruket utanför Oxford, Mississippi, om väder, vind, vardagsbekymmer och resor. Breven ger värdefull information om Faulkners liv och verksamhet under det sista decenniet av hans liv, om hans personliga problem, om hans längtan efter att kunna avsluta sitt författarskap – Else Jonsson var den första han skrev till om ”att bryta pennan”. Faulknerforskaren Michael Gresset ansåg att breven till Else Jonsson har det högsta litterära värdet av alla brev som Faulkner skrev, med undantag för breven till hans egen mor och den amerikanske författaren och litteraturkritikern Malcolm Cowley. Gresset uttryckte denna uppfattning i en artikel 1987 efter att bara ha haft tillgång till tjugofyra av de sextiotvå breven, och i starkt censurerat skick. Else Jonsson var restriktiv när litteraturforskare tog kontakt med henne, men för en av dem, Joseph Blotner, fick hon ändå så stort förtroende att hon lät honom läsa alla breven. Tillsammans bestämde de vilka delar av Faulkners brev som kunde ingå i den utgåva ”Selected Letters of William Faulkner” som Blotner gav ut 1977. I sina brev till yngre älskarinnor och beundrare kunde Faulkner uttrycka ”en pinsam blandning av faderlig omsorg och förlägenhet”, skrev Michael Gresset i sin artikel. Else Jonsson behandlade Faulkner däremot ”som en like i mognad”. – Hon kan mycket väl ha varit den mest intelligent receptiva läsare som Faulkner någonsin hade. William Faulkner och Else Jonsson träffades första gången lördagen den 9 december 1950, kvällen före Nobelprisutdelningen, på en middag som Faulkners svenske förläggare Kaj Bonnier gav till hans ära i sitt hem Nedre Manilla på Djurgården i Stockholm. Kaj Bonnier själv var sängliggande i förkylning, hans bror Tor Bonnier ryckte in som värd. Else Jonsson berättade många år senare om middagen för Joseph Blotner, som skrev en stor biografi över Faulkner. – När jag kom dit var Bill redan där. Han stod ganska ensam med alla de blyga svenskarna på behörigt avstånd, värdinnan var upptagen någon annanstans. Som ett slags extravärdinna gick jag direkt fram till honom. Vi började på en gång prata med varandra som om vi var gamla vänner. Även om hon själv inte hade träffat William Faulkner tidigare var det inte så konstigt att Else Jonsson tyckte att hon kände honom väl; hennes man Thorsten Jonsson, som var Dagens Nyheters New York-korrespondent 1943–46, hade besökt Faulkner och intervjuat honom i hans hem Rowan Oak i Oxford, Mississippi våren 1946. Thorsten Jonsson hade länge beundrat William Faulkner och skrivit om honom, bland annat i sin bok ”Sex amerikaner” (1942). Under mötet i Oxford sade Jonsson till Faulkner att han var övertygad om att denne en dag skulle få Nobelpriset i litteratur. Blotner beskriver Else Jonsson som en vacker kvinna med glänsande rött hår, lilagrå ögon och fina anletsdrag. När hon träffade Faulkner var hon trettioåtta år gammal, femton år yngre än författaren. Hon talade en utmärkt engelska; hon och hennes man hade bott i Greenwich Village i New York under hans tid som DN:s korrespondent. Else Jonsson måste ha gjort ett starkt intryck på Faulkner. Hon sade senare att ”han såg genom mig” när hon antytt att hon nyligen förlorat sin man. – Bill sa ”jag har känt dig i hela mitt liv”, och jag bara nickade. Det var sant, och hela tiden kändes det som om Thorsten stod vid min sida. Först när värdens bror Tor Bonnier vid middagen utbringade en skål för ”den man som inte är ibland oss men som bär det största ansvaret för att vi samlats här i kväll” förstod William Faulkner att Else Jonsson var änka efter Thorsten Jonsson, som hade avlidit fyra månader tidigare, fyrtio år gammal. Under kvällen framhöll Faulkner själv att han inte skulle ha suttit där utan Thorsten Jonssons insats, skrev Faulkners svenske översättare Mårten Edlund några dagar senare i en artikel i Expressen. Edlund berättade också att kvällens samtal hade handlat om allt från jakt, fiske och hästar till litterära spörsmål. Kort före uppbrottet hade man kommit in på ostronfiske i Mexikanska golfen. En av damerna hade frågat om Faulkner själv någon gång hade hittat en pärla. – Nej, men framför mig ligger alltid en pärla och väntar, hade Faulkner svarat. Else Jonsson uppfattade en underton i repliken, och hon glömde den aldrig. Av hennes brev till Joseph Blotner framgår det att det var hon som ställde frågan. Efter Nobelprisutdelningen kom William Faulkner och Else Jonsson överens om att äta lunch följande dag. – Det var ju nästan jul så vi åt en del tung julmat medan vi andlöst försökte leva upp till vår livslånga vänskap, mindes Else Jonsson senare. Efter lunchen på hotell Aston vid Mariatorget, nuvarande Rival, gick de ”genom den grå vinterdagen” hem till Else Jonssons våning på Björngårdsgatan i närheten. Else och Thorsten Jonssons dotter Helen, som då var fyra år gammal, minns William Faulkner som en liten man som satte sig i den fåtölj i det Jonssonska hemmet som små män i vänkretsen alltid valde, till exempel Herbert Tingsten. På kvällen gav kungen sin traditionella Nobelmiddag. Följande morgon reste William Faulkner till Paris. Else Jonssons skildring av deras samvaro under dessa decemberdagar 1950 är ganska återhållsam. William Faulkner minns det första mötet och de följande dagarna mera intensivt. I ett brev till Else Jonsson den 6 januari 1951 skildrar han sin upplevelse med en viss hetta. Han visste att de var ödesbestämda för varandra, ”dömda om du så vill”, skriver han. När de skålade med varandra visste han att han älskade henne, och han menade hennes nakna kropp, antingen hon ”visste det eller inte”. Han beskriver fascinerad hur Else kom och satte sig tillsammans med honom och andra män där de satt och pratade. Vid första bästa tillfälle bad han att få träffa henne igen. Naturligtvis, hade Else svarat, och när de träffades följande dag kom de överens om att äta lunch ytterligare en dag senare. Vid detta tillfälle hade Faulkner, enligt sitt brev, nämnt att de väl kunde träffas i Paris någon gång, och Else Jonsson hade accepterat förslaget, fortfarande blyg men ändå sig själv, som Faulkner uttryckte saken. Han hade kysst henne och hennes nakna kropp hade inte protesterat. William Faulkners första kärleksbrev till Else Jonsson, daterat den 15 december 1950, följdes av ytterligare tretton innan de träffades i Paris i april 1951. I breven uppehåller sig Faulkner ofta och ingående vid Elses kropp och sina minnen av den. Han skriver att de måste vara tillsammans igen tills det inte längre fanns några hemliga delar av hennes kropp som han inte rört vid. Han vill lära Else Jonsson att lyssna på hans kärlek på engelska och att hon ska lära honom att älska med henne på svenska, skriver han. Men under våren 1951 odlade Faulkner också andra kärleksrelationer utanför det uppenbarligen kärlekslösa äktenskapet med sin alkoholiserade hustru Estelle. Han försökte brevledes förföra en ung studentska vid namn Joan Williams, som han hade träffat på sensommaren 1950 några månader innan han fick sitt Nobelpris. Och i februari, då han befann sig i Hollywood för att skriva ett manus för filmproducenten Howard Hawks, återupptog han tillfälligt och intensivt den kärleksrelation med Hawks sekreterare Meta Carpenter som han inlett redan 1935. I mitten av april reste William Faulkner till Paris på sitt förlags bekostnad under förevändning att han behövde göra lite mera research för sin roman ”En legend”, som handlar om ett myteri i ett franskt förband under första världskriget men som egentligen är en allegorisk berättelse om Jesus. Faulkner träffade Else Jonsson på hotell Lutetia på boulevard Raspail i Paris, där han hade bokat ett rum för henne, och de reste också tillsammans till bland annat Verdun och Soissons i närheten av första världskrigets slagfält. Han återvände till USA efter mindre än två veckor men fortsatte att skriva brev till Else där han på ett charmerande sätt både uttryckte sin kärlek och redogjorde för mer prosaiska händelser i sitt liv. Den 21 maj 1951 skrev han till exempel att han minns ”fjärilarna”, uppenbarligen ett kodord för gemensamma kärleksupplevelser, och smaken av Elses navel – men också om arbetet med ett manuskript och att det är varmt i Mississippi, vilket är bra för grödan, samt att han skaffat nya segel till sin båt. Faulkner återkommer i flera brev till fjärilarna. Han skriver om åldersskillnaden mellan honom själv och Else och uppmanar henne att inte ”göra fjärilar” utan honom utan vänta tills han är gammal och död och inte längre kan bry sig. Och han skriver, den 22 juni, att han verkligen är trött på att författa. ”Jag kommer dock förmodligen inte att sluta förrän jag dör. Men just nu känns det som om ingenting skulle vara så fridfullt som att bryta pennan, kasta bort den.” Han skulle hellre vilja tillbringa resten av livet i sängen med Else, skriver han. William Faulkner förstörde alla Else Jonssons brev, som hon vanligen skickade till Faulkners förlag Random House i New York eller till hans adress i Hollywood när han arbetade där. Faulkner ville inte att breven skulle hamna i orätta händer, det vill säga hans hustru Estelles. Ett av breven nådde emellertid Estelle, som en dag frågade Faulkner vem Helen var. Av ett av Faulkners brev till Else framgår att hon önskat att de kunde leva tillsammans någonstans under en längre tid. Faulkner håller med. De hade ju bara några få dagar tillsammans och hade inte ens tid att lära känna varandra, skriver han. Han spinner vidare på hennes dröm och fantiserar om en liten båt eller en stuga med en trädgård och ett högt staket omkring. Else skulle stå vid spisen och steka ägg med håret i knut och inga kläder på sig. Faulkner själv skulle också vara naken, ”klädd bara i bläckfläckar och kluvna infinitiv”. I ett av sina brev skriver Faulkner att anledningen till att han inte lämnat sin hustru är att han ville hålla samman hemmet för att ge deras dotter Jill trygghet. Else Jonsson å sin sida såg mycket realistiskt på relationen. I en intervju med Faulkners levnadstecknare Joseph Blotner sade hon att Faulkner alltid varit mycket ärlig mot henne och aldrig bett henne vänta på att han skulle skilja sig från Estelle. – Det var mitt eget beslut att ta detta olyckliga geni, denne min tidigare husgud, som älskare. Faulkner var, kanske inte överraskande, nöjd med detta arrangemang och bad bara att Else en dag skulle berätta för sin dotter Helen om deras kärlek. Else Jonsson och William Faulkner träffades åter i Paris ett år senare, i maj 1952. Faulkner reste dit för att delta i en författarkonferens men såg till att han fick mycket privat tid. Han hade ont i ryggen efter ett fall från en häst några år tidigare. Det var en av anledningarna till att han började dricka mer än vanligt. Han var till slut i så dåligt tillstånd att han fördes till sjukhus. Else Jonsson återvände till Stockholm. Efter några dagar kunde William Faulkner resa till London, men där föll han i ett badkar och var, enligt vad han berättade i telefon för Else, nära att drunkna. Efter ytterligare några dagar träffades de på ett hotell i Holmenkollen utanför Oslo. De umgicks livligt med den norske författaren Sigurd Hoel, som båda kände sedan tidigare, och hans hustru Ada. Else tog kontakt med en massör som behandlade Faulkner så framgångsrikt att han för första gången på mycket länge inte hade några känningar av smärtan i sin rygg. I ett brev till Joseph Blotner över tjugo år senare skrev Else Jonsson, efter att ha läst Blotners biografi om Faulkner, om sitt andra rendezvous i Paris med Faulkner: ”Oh, han var en underbar man. Men han var svår ibland och när han behövde hjälp var jag inte beredd att ge honom tröst. Jag hade haft ett mycket skyddat liv med Thorsten, varje dag med honom hade varit stimulerande, ett liv fullt av tillit, kärlek. Hur kunde jag komma över alla dessa nya problem?” Hon berörde sin förtvivlan över att se Faulkner ligga i sängen i dagar, ”utan att nästan inte sova alls, med öppna ögon som för länge sedan hade förlorat varje mänskligt uttryck”. Han bara bad om mera sprit, skrev Else Jonsson. Ändå: samvaron i maj–juni 1952 tycks ha varit harmonisk, lycklig. Else Jonsson bevarade i alla år bilder av sin Nobelpristagare på en terrass vid Holmenkollen i det klara norska majljuset. William Faulkner skrev i ett brev till Else daterat den 24 juni 1952 att han önskade att de kunde ha den där månaden en gång till och – med korrekt användning av de svenska könsorden – att de skulle kunna tillbringa hela tiden med att ligga tillsammans innan det blev dags att fara till Gardemoen, flygplatsen. Det skulle dock dröja ett och ett halvt år innan William Faulkner och Else Jonsson sågs igen. De fortsatte att brevväxla – men åtminstone Faulkners brev, de enda som finns bevarade, var mera faktiska i tonen, mindre heta, än de brev han skrev till Else under de två första åren av deras bekantskap. Men i sina brev under 1953 visade Faulkner fortsatt stort förtroende för Else Jonsson; han skrev uppriktigt och ingående om sina egna mycket omfattande problem, både fysiska och inte minst psykiska. I november–december 1953 befann sig Faulkner i Schweiz. Han försökte arrangera ännu ett möte med Else Jonsson i Paris men bestämde sig till slut för att i stället resa till Stockholm. Han lät sig inte hindras av att han hade funnit ännu en ung älskarinna, den nittonåriga Jean Babette Stein på en julfest i Sankt Moritz. I mellandagarna for han till Stockholm och han tillbringade nyårshelgen med Else. Faulkners besök uppmärksammades i Dagens Nyheter. Den 29 december publicerade tidningen en intervju med Faulkner med början på förstasidan. Den illustrerades med en bild på Faulkner och Else Jonsson tillsammans med Eyvind Johnson, en av Else Jonssons många vänner i den litterära parnassen. Bilden måste ha tagits hemma hos Else på Björngårdsgatan. Hennes dotter Helen känner igen draperiet i bakgrunden och de glas som de tre personerna håller i sina händer. I ett brev till Joan Williams skrev Faulkner att det hade varit trevligt i Stockholm. ”Jag försökte hålla mig undangömd på ett litet hotell, men reportrar med kameror följde mig i två dagar, och varje morgon stod grupper av skolbarn och äldre människor utanför hotelldörren och bad om autografer.” Nyårsaftonen tillbringade William Faulkner och Else Jonsson tillsammans på en fest, berättade hon senare för Joseph Blotner. ”Han reste en eller några dagar senare. Det var sista gången jag såg honom.” Men brevväxlingen fortsatte, om än mer sporadiskt, och breven var inte längre lika heta som i början av deras bekantskap och relation. Faulkner skriver att han ska försöka ta sig till Sverige eller någon annan plats i Europa nära Else så att de kan träffas. Men i oktober 1955 skriver han att det bästa de båda kan hoppas på för framtiden är att ses vartannat eller vart tredje år, ”och det är inte nog”. Faulkner uppmanar Else att göra mera av sitt liv. Han föreställer sig att hon kommer att gifta om sig. ”Jag vet att det som du gör med ditt liv kanske inte är vad jag önskar, men det är vad du måste göra om du ska förbli vid dina sinnens fulla bruk och lycklig, och jag skulle förstå.” I ett brev den 12 juni 1955 ger Faulkner en intressant kommentar till rasfrågan i Södern efter Högsta domstolens beslut att olagligförklara segregeringen i skolorna. Faulkner fruktar att detta kommer att leda till oroligheter, även våld, i Mississippi. ”Jag gör vad jag kan. Jag ser möjligheten att jag tvingas lämna min hemstat, som judarna var tvungna att fly från Tyskland under Hitler. Jag hoppas förstås att detta inte ska hända. Men ibland tror jag att ingenting annat än en katastrof, till och med kanske ett militärt nederlag, kan väcka Amerika och förmå oss att rädda oss själva, eller vad som finns kvar.” Faulkners skrev sitt sista brev till Else Jonsson den 8 december 1959. Han avled två och ett halvt år senare, den 6 juni 1962. Tre dagar innan han dog postade han ett exemplar av sin sista bok, ”The Reivers” (”Tre rövare”), till Else Jonsson. Else blev mycket rörd när hon långt senare läste om detta i Joseph Blotners Faulknerbiografi. Några dagar efter William Faulkners död hade hon fått en avi i sin brevlåda om ett paket från Amerika, skrev hon till Blotner 1974, då biografin just hade publicerats. ”Jag minns den där morgonen, det var lördag för jag var inte på jobbet den dagen. På väg hem gick jag till en park och öppnade paketet och fann hans bok, med en dedikation. Det var en sån ljus, solig sommardag…” Faulkner hade dedicerat boken till både Else och hennes dotter Helen. Else uppfyllde hans önskan och berättade, ganska kortfattat, för sin då sextonåriga dotter om sin och Faulkners kärlekshistoria. Else Jonsson bevarade breven från William Faulkner i alla år och lät ingen utom Joseph Blotner läsa dem i sin helhet. ”En del är alltför personliga för att läsas av någon annan”, skrev hon till Blotner 1969. Ett år senare skrev hon att alla hennes instinkter var emot att framträda öppet i Blotners Faulkner-biografi. Hon anade också att det fanns andra kvinnor i William Faulkners liv. ”Om det finns en annan kvinna, bra, låt henne vara där. Vem vet, kanske betydde hon lika mycket för honom.” Det skulle skrämma Else Jonsson till döds, skrev hon till Blotner, om hennes kärlekshistoria blev känd i Sverige. Men sedan berättade hon i samma brev historien om en annan kärlek, den mellan poeten Oscar Levertin, som dog 1906, och Anna Sjöberg, kallad Nike, som blev gammal nog att vara närvarande när allt avslöjades på en disputation 1961: ”Hon blev förtjust, äntligen kunde hon tala ut. Men hennes tre döttrar var inte roade, en av dem var gift med Svenska Akademiens ständige sekreterare, dr Anders Österling. Så vid 90 års ålder kanske jag också skulle vara förtjust!!!” Om hon levat skulle Else Jonsson nu, när Dagens Nyheter kan berätta om intensiteten och omfattningen i hennes relation med William Faulkner, ha varit 97 år gammal. Kanske skulle hon trots allt ha varit förtjust. Hon dog 1996, 84 år gammal. Else Jonsson var en ”kulturslukare” Else Jonsson föddes Dahlberg 1912 och växte upp i Piteå. Hon var tidigt litterärt intresserad men fick till skillnad från en äldre och en yngre bror inte studera vidare. Hon flyttade till Stockholm i mitten av 1930-talet och arbetade i en bokhandel på Hornsgatan. Hon gifte sig 1937 med författaren Thorsten Jonsson, och flyttade tillsammans med honom 1942 till New York, där han arbetade som korrespondent för Dagens Nyheter. Under de fyra åren i New York umgicks hon och hennes man i tidens litterära kretsar, liksom efter hemkomsten till Stockholm 1946. Efter Thorsten Jonssons död 1950 arbetade Else Jonsson på flera av det Bonnierägda Åhlén & Åkerlunds veckotidningar och så småningom på Jultidningsförlaget. Författaren Per Wästberg, som träffade Else Jonsson, beskriver henne som ”en kulturslukare, med överallt, läste, såg på teater, kunde mycket, något av en yrhätta, ständigt vital, pratsam, nyfiken”. Else Jonsson dog 1996. William Faulkner (1897–1962) räknas som en av de stora amerikanska modernisterna. Han fick Nobelpriset i litteratur 1949, men tog emot det först 1950. Faulkners mest kända verk är romanerna ”Stormen och vreden” (1929), ”Ljus i augusti” (1932) och ”Absalom, Absalom” (1936). Han föddes och dog i Mississippi, och det är i den amerikanska Södern som hans romaner utspelar sig.


En kärlekshistoria i Nobelprisklass

Summary: I december 1950 kom amerikanen William Faulkner till Stockholm för att ta emot Nobelpriset i litteratur. Då träffade han författaränkan Else Jonsson och blev blixtförälskad. Kurt Mälarstedt har läst Faulkners brev till Else och berättar historien om en ovanliglitterär kärleksaffär.

Den 15 december 1950, fem dagar efter det att han hade tagit emot Nobelpriset i litteratur, skrev William Faulkner ett glödande kärleksbrev till Else Jonsson, änka efter författaren och kulturjournalisten Thorsten Jonsson, som gjorde mer än kanske någon annan för att introducera den amerikanske författaren för svenska bokläsare. – Jag älskar dig, jag tänker på dig hela tiden, skrev den nyblivne Nobelpristagaren till Else Jonsson. Han trodde sig inte kunna stå ut med att behöva återvända till USA utan att få träffa henne igen. Att vara ”a Nobel Prize bloke” (en Nobelpriskille) var ingenting mot att få tillbringa en eftermiddag med henne och njuta av hennes ögon, hår, mun, tunga och kropp. Brevet var det första av sextiotvå brev som William Faulkner skrev till Else Jonsson under de följande nio åren. Deras brevväxling fortsatte även efter det att deras kärlekshistoria i praktiken upphört vid årsskiftet 1953/54, tre år efter deras första möte. Många av Faulkners brev är mycket intima, erotiska och bitvis uppseendeväckande frispråkiga i ordvalet. Vid ett tillfälle använder han svenska könsord. Men breven innehåller inte bara kärleksförklaringar. Heta avsnitt följs ofta av prosaiska skildringar av livet på lantbruket utanför Oxford, Mississippi, om väder, vind, vardagsbekymmer och resor. Breven ger värdefull information om Faulkners liv och verksamhet under det sista decenniet av hans liv, om hans personliga problem, om hans längtan efter att kunna avsluta sitt författarskap – Else Jonsson var den första han skrev till om ”att bryta pennan”. Faulknerforskaren Michael Gresset ansåg att breven till Else Jonsson har det högsta litterära värdet av alla brev som Faulkner skrev, med undantag för breven till hans egen mor och den amerikanske författaren och litteraturkritikern Malcolm Cowley. Gresset uttryckte denna uppfattning i en artikel 1987 efter att bara ha haft tillgång till tjugofyra av de sextiotvå breven, och i starkt censurerat skick. Else Jonsson var restriktiv när litteraturforskare tog kontakt med henne, men för en av dem, Joseph Blotner, fick hon ändå så stort förtroende att hon lät honom läsa alla breven. Tillsammans bestämde de vilka delar av Faulkners brev som kunde ingå i den utgåva ”Selected Letters of William Faulkner” som Blotner gav ut 1977. I sina brev till yngre älskarinnor och beundrare kunde Faulkner uttrycka ”en pinsam blandning av faderlig omsorg och förlägenhet”, skrev Michael Gresset i sin artikel. Else Jonsson behandlade Faulkner däremot ”som en like i mognad”. – Hon kan mycket väl ha varit den mest intelligent receptiva läsare som Faulkner någonsin hade. William Faulkner och Else Jonsson träffades första gången lördagen den 9 december 1950, kvällen före Nobelprisutdelningen, på en middag som Faulkners svenske förläggare Kaj Bonnier gav till hans ära i sitt hem Nedre Manilla på Djurgården i Stockholm. Kaj Bonnier själv var sängliggande i förkylning, hans bror Tor Bonnier ryckte in som värd. Else Jonsson berättade många år senare om middagen för Joseph Blotner, som skrev en stor biografi över Faulkner. – När jag kom dit var Bill redan där. Han stod ganska ensam med alla de blyga svenskarna på behörigt avstånd, värdinnan var upptagen någon annanstans. Som ett slags extravärdinna gick jag direkt fram till honom. Vi började på en gång prata med varandra som om vi var gamla vänner. Även om hon själv inte hade träffat William Faulkner tidigare var det inte så konstigt att Else Jonsson tyckte att hon kände honom väl; hennes man Thorsten Jonsson, som var Dagens Nyheters New York-korrespondent 1943–46, hade besökt Faulkner och intervjuat honom i hans hem Rowan Oak i Oxford, Mississippi våren 1946. Thorsten Jonsson hade länge beundrat William Faulkner och skrivit om honom, bland annat i sin bok ”Sex amerikaner” (1942). Under mötet i Oxford sade Jonsson till Faulkner att han var övertygad om att denne en dag skulle få Nobelpriset i litteratur. Blotner beskriver Else Jonsson som en vacker kvinna med glänsande rött hår, lilagrå ögon och fina anletsdrag. När hon träffade Faulkner var hon trettioåtta år gammal, femton år yngre än författaren. Hon talade en utmärkt engelska; hon och hennes man hade bott i Greenwich Village i New York under hans tid som DN:s korrespondent. Else Jonsson måste ha gjort ett starkt intryck på Faulkner. Hon sade senare att ”han såg genom mig” när hon antytt att hon nyligen förlorat sin man. – Bill sa ”jag har känt dig i hela mitt liv”, och jag bara nickade. Det var sant, och hela tiden kändes det som om Thorsten stod vid min sida. Först när värdens bror Tor Bonnier vid middagen utbringade en skål för ”den man som inte är ibland oss men som bär det största ansvaret för att vi samlats här i kväll” förstod William Faulkner att Else Jonsson var änka efter Thorsten Jonsson, som hade avlidit fyra månader tidigare, fyrtio år gammal. Under kvällen framhöll Faulkner själv att han inte skulle ha suttit där utan Thorsten Jonssons insats, skrev Faulkners svenske översättare Mårten Edlund några dagar senare i en artikel i Expressen. Edlund berättade också att kvällens samtal hade handlat om allt från jakt, fiske och hästar till litterära spörsmål. Kort före uppbrottet hade man kommit in på ostronfiske i Mexikanska golfen. En av damerna hade frågat om Faulkner själv någon gång hade hittat en pärla. – Nej, men framför mig ligger alltid en pärla och väntar, hade Faulkner svarat. Else Jonsson uppfattade en underton i repliken, och hon glömde den aldrig. Av hennes brev till Joseph Blotner framgår det att det var hon som ställde frågan. Efter Nobelprisutdelningen kom William Faulkner och Else Jonsson överens om att äta lunch följande dag. – Det var ju nästan jul så vi åt en del tung julmat medan vi andlöst försökte leva upp till vår livslånga vänskap, mindes Else Jonsson senare. Efter lunchen på hotell Aston vid Mariatorget, nuvarande Rival, gick de ”genom den grå vinterdagen” hem till Else Jonssons våning på Björngårdsgatan i närheten. Else och Thorsten Jonssons dotter Helen, som då var fyra år gammal, minns William Faulkner som en liten man som satte sig i den fåtölj i det Jonssonska hemmet som små män i vänkretsen alltid valde, till exempel Herbert Tingsten. På kvällen gav kungen sin traditionella Nobelmiddag. Följande morgon reste William Faulkner till Paris. Else Jonssons skildring av deras samvaro under dessa decemberdagar 1950 är ganska återhållsam. William Faulkner minns det första mötet och de följande dagarna mera intensivt. I ett brev till Else Jonsson den 6 januari 1951 skildrar han sin upplevelse med en viss hetta. Han visste att de var ödesbestämda för varandra, ”dömda om du så vill”, skriver han. När de skålade med varandra visste han att han älskade henne, och han menade hennes nakna kropp, antingen hon ”visste det eller inte”. Han beskriver fascinerad hur Else kom och satte sig tillsammans med honom och andra män där de satt och pratade. Vid första bästa tillfälle bad han att få träffa henne igen. Naturligtvis, hade Else svarat, och när de träffades följande dag kom de överens om att äta lunch ytterligare en dag senare. Vid detta tillfälle hade Faulkner, enligt sitt brev, nämnt att de väl kunde träffas i Paris någon gång, och Else Jonsson hade accepterat förslaget, fortfarande blyg men ändå sig själv, som Faulkner uttryckte saken. Han hade kysst henne och hennes nakna kropp hade inte protesterat. William Faulkners första kärleksbrev till Else Jonsson, daterat den 15 december 1950, följdes av ytterligare tretton innan de träffades i Paris i april 1951. I breven uppehåller sig Faulkner ofta och ingående vid Elses kropp och sina minnen av den. Han skriver att de måste vara tillsammans igen tills det inte längre fanns några hemliga delar av hennes kropp som han inte rört vid. Han vill lära Else Jonsson att lyssna på hans kärlek på engelska och att hon ska lära honom att älska med henne på svenska, skriver han. Men under våren 1951 odlade Faulkner också andra kärleksrelationer utanför det uppenbarligen kärlekslösa äktenskapet med sin alkoholiserade hustru Estelle. Han försökte brevledes förföra en ung studentska vid namn Joan Williams, som han hade träffat på sensommaren 1950 några månader innan han fick sitt Nobelpris. Och i februari, då han befann sig i Hollywood för att skriva ett manus för filmproducenten Howard Hawks, återupptog han tillfälligt och intensivt den kärleksrelation med Hawks sekreterare Meta Carpenter som han inlett redan 1935. I mitten av april reste William Faulkner till Paris på sitt förlags bekostnad under förevändning att han behövde göra lite mera research för sin roman ”En legend”, som handlar om ett myteri i ett franskt förband under första världskriget men som egentligen är en allegorisk berättelse om Jesus. Faulkner träffade Else Jonsson på hotell Lutetia på boulevard Raspail i Paris, där han hade bokat ett rum för henne, och de reste också tillsammans till bland annat Verdun och Soissons i närheten av första världskrigets slagfält. Han återvände till USA efter mindre än två veckor men fortsatte att skriva brev till Else där han på ett charmerande sätt både uttryckte sin kärlek och redogjorde för mer prosaiska händelser i sitt liv. Den 21 maj 1951 skrev han till exempel att han minns ”fjärilarna”, uppenbarligen ett kodord för gemensamma kärleksupplevelser, och smaken av Elses navel – men också om arbetet med ett manuskript och att det är varmt i Mississippi, vilket är bra för grödan, samt att han skaffat nya segel till sin båt. Faulkner återkommer i flera brev till fjärilarna. Han skriver om åldersskillnaden mellan honom själv och Else och uppmanar henne att inte ”göra fjärilar” utan honom utan vänta tills han är gammal och död och inte längre kan bry sig. Och han skriver, den 22 juni, att han verkligen är trött på att författa. ”Jag kommer dock förmodligen inte att sluta förrän jag dör. Men just nu känns det som om ingenting skulle vara så fridfullt som att bryta pennan, kasta bort den.” Han skulle hellre vilja tillbringa resten av livet i sängen med Else, skriver han. William Faulkner förstörde alla Else Jonssons brev, som hon vanligen skickade till Faulkners förlag Random House i New York eller till hans adress i Hollywood när han arbetade där. Faulkner ville inte att breven skulle hamna i orätta händer, det vill säga hans hustru Estelles. Ett av breven nådde emellertid Estelle, som en dag frågade Faulkner vem Helen var. Av ett av Faulkners brev till Else framgår att hon önskat att de kunde leva tillsammans någonstans under en längre tid. Faulkner håller med. De hade ju bara några få dagar tillsammans och hade inte ens tid att lära känna varandra, skriver han. Han spinner vidare på hennes dröm och fantiserar om en liten båt eller en stuga med en trädgård och ett högt staket omkring. Else skulle stå vid spisen och steka ägg med håret i knut och inga kläder på sig. Faulkner själv skulle också vara naken, ”klädd bara i bläckfläckar och kluvna infinitiv”. I ett av sina brev skriver Faulkner att anledningen till att han inte lämnat sin hustru är att han ville hålla samman hemmet för att ge deras dotter Jill trygghet. Else Jonsson å sin sida såg mycket realistiskt på relationen. I en intervju med Faulkners levnadstecknare Joseph Blotner sade hon att Faulkner alltid varit mycket ärlig mot henne och aldrig bett henne vänta på att han skulle skilja sig från Estelle. – Det var mitt eget beslut att ta detta olyckliga geni, denne min tidigare husgud, som älskare. Faulkner var, kanske inte överraskande, nöjd med detta arrangemang och bad bara att Else en dag skulle berätta för sin dotter Helen om deras kärlek. Else Jonsson och William Faulkner träffades åter i Paris ett år senare, i maj 1952. Faulkner reste dit för att delta i en författarkonferens men såg till att han fick mycket privat tid. Han hade ont i ryggen efter ett fall från en häst några år tidigare. Det var en av anledningarna till att han började dricka mer än vanligt. Han var till slut i så dåligt tillstånd att han fördes till sjukhus. Else Jonsson återvände till Stockholm. Efter några dagar kunde William Faulkner resa till London, men där föll han i ett badkar och var, enligt vad han berättade i telefon för Else, nära att drunkna. Efter ytterligare några dagar träffades de på ett hotell i Holmenkollen utanför Oslo. De umgicks livligt med den norske författaren Sigurd Hoel, som båda kände sedan tidigare, och hans hustru Ada. Else tog kontakt med en massör som behandlade Faulkner så framgångsrikt att han för första gången på mycket länge inte hade några känningar av smärtan i sin rygg. I ett brev till Joseph Blotner över tjugo år senare skrev Else Jonsson, efter att ha läst Blotners biografi om Faulkner, om sitt andra rendezvous i Paris med Faulkner: ”Oh, han var en underbar man. Men han var svår ibland och när han behövde hjälp var jag inte beredd att ge honom tröst. Jag hade haft ett mycket skyddat liv med Thorsten, varje dag med honom hade varit stimulerande, ett liv fullt av tillit, kärlek. Hur kunde jag komma över alla dessa nya problem?” Hon berörde sin förtvivlan över att se Faulkner ligga i sängen i dagar, ”utan att nästan inte sova alls, med öppna ögon som för länge sedan hade förlorat varje mänskligt uttryck”. Han bara bad om mera sprit, skrev Else Jonsson. Ändå: samvaron i maj–juni 1952 tycks ha varit harmonisk, lycklig. Else Jonsson bevarade i alla år bilder av sin Nobelpristagare på en terrass vid Holmenkollen i det klara norska majljuset. William Faulkner skrev i ett brev till Else daterat den 24 juni 1952 att han önskade att de kunde ha den där månaden en gång till och – med korrekt användning av de svenska könsorden – att de skulle kunna tillbringa hela tiden med att ligga tillsammans innan det blev dags att fara till Gardemoen, flygplatsen. Det skulle dock dröja ett och ett halvt år innan William Faulkner och Else Jonsson sågs igen. De fortsatte att brevväxla – men åtminstone Faulkners brev, de enda som finns bevarade, var mera faktiska i tonen, mindre heta, än de brev han skrev till Else under de två första åren av deras bekantskap. Men i sina brev under 1953 visade Faulkner fortsatt stort förtroende för Else Jonsson; han skrev uppriktigt och ingående om sina egna mycket omfattande problem, både fysiska och inte minst psykiska. I november–december 1953 befann sig Faulkner i Schweiz. Han försökte arrangera ännu ett möte med Else Jonsson i Paris men bestämde sig till slut för att i stället resa till Stockholm. Han lät sig inte hindras av att han hade funnit ännu en ung älskarinna, den nittonåriga Jean Babette Stein på en julfest i Sankt Moritz. I mellandagarna for han till Stockholm och han tillbringade nyårshelgen med Else. Faulkners besök uppmärksammades i Dagens Nyheter. Den 29 december publicerade tidningen en intervju med Faulkner med början på förstasidan. Den illustrerades med en bild på Faulkner och Else Jonsson tillsammans med Eyvind Johnson, en av Else Jonssons många vänner i den litterära parnassen. Bilden måste ha tagits hemma hos Else på Björngårdsgatan. Hennes dotter Helen känner igen draperiet i bakgrunden och de glas som de tre personerna håller i sina händer. I ett brev till Joan Williams skrev Faulkner att det hade varit trevligt i Stockholm. ”Jag försökte hålla mig undangömd på ett litet hotell, men reportrar med kameror följde mig i två dagar, och varje morgon stod grupper av skolbarn och äldre människor utanför hotelldörren och bad om autografer.” Nyårsaftonen tillbringade William Faulkner och Else Jonsson tillsammans på en fest, berättade hon senare för Joseph Blotner. ”Han reste en eller några dagar senare. Det var sista gången jag såg honom.” Men brevväxlingen fortsatte, om än mer sporadiskt, och breven var inte längre lika heta som i början av deras bekantskap och relation. Faulkner skriver att han ska försöka ta sig till Sverige eller någon annan plats i Europa nära Else så att de kan träffas. Men i oktober 1955 skriver han att det bästa de båda kan hoppas på för framtiden är att ses vartannat eller vart tredje år, ”och det är inte nog”. Faulkner uppmanar Else att göra mera av sitt liv. Han föreställer sig att hon kommer att gifta om sig. ”Jag vet att det som du gör med ditt liv kanske inte är vad jag önskar, men det är vad du måste göra om du ska förbli vid dina sinnens fulla bruk och lycklig, och jag skulle förstå.” I ett brev den 12 juni 1955 ger Faulkner en intressant kommentar till rasfrågan i Södern efter Högsta domstolens beslut att olagligförklara segregeringen i skolorna. Faulkner fruktar att detta kommer att leda till oroligheter, även våld, i Mississippi. ”Jag gör vad jag kan. Jag ser möjligheten att jag tvingas lämna min hemstat, som judarna var tvungna att fly från Tyskland under Hitler. Jag hoppas förstås att detta inte ska hända. Men ibland tror jag att ingenting annat än en katastrof, till och med kanske ett militärt nederlag, kan väcka Amerika och förmå oss att rädda oss själva, eller vad som finns kvar.” Faulkners skrev sitt sista brev till Else Jonsson den 8 december 1959. Han avled två och ett halvt år senare, den 6 juni 1962. Tre dagar innan han dog postade han ett exemplar av sin sista bok, ”The Reivers” (”Tre rövare”), till Else Jonsson. Else blev mycket rörd när hon långt senare läste om detta i Joseph Blotners Faulknerbiografi. Några dagar efter William Faulkners död hade hon fått en avi i sin brevlåda om ett paket från Amerika, skrev hon till Blotner 1974, då biografin just hade publicerats. ”Jag minns den där morgonen, det var lördag för jag var inte på jobbet den dagen. På väg hem gick jag till en park och öppnade paketet och fann hans bok, med en dedikation. Det var en sån ljus, solig sommardag…” Faulkner hade dedicerat boken till både Else och hennes dotter Helen. Else uppfyllde hans önskan och berättade, ganska kortfattat, för sin då sextonåriga dotter om sin och Faulkners kärlekshistoria. Else Jonsson bevarade breven från William Faulkner i alla år och lät ingen utom Joseph Blotner läsa dem i sin helhet. ”En del är alltför personliga för att läsas av någon annan”, skrev hon till Blotner 1969. Ett år senare skrev hon att alla hennes instinkter var emot att framträda öppet i Blotners Faulkner-biografi. Hon anade också att det fanns andra kvinnor i William Faulkners liv. ”Om det finns en annan kvinna, bra, låt henne vara där. Vem vet, kanske betydde hon lika mycket för honom.” Det skulle skrämma Else Jonsson till döds, skrev hon till Blotner, om hennes kärlekshistoria blev känd i Sverige. Men sedan berättade hon i samma brev historien om en annan kärlek, den mellan poeten Oscar Levertin, som dog 1906, och Anna Sjöberg, kallad Nike, som blev gammal nog att vara närvarande när allt avslöjades på en disputation 1961: ”Hon blev förtjust, äntligen kunde hon tala ut. Men hennes tre döttrar var inte roade, en av dem var gift med Svenska Akademiens ständige sekreterare, dr Anders Österling. Så vid 90 års ålder kanske jag också skulle vara förtjust!!!” Om hon levat skulle Else Jonsson nu, när Dagens Nyheter kan berätta om intensiteten och omfattningen i hennes relation med William Faulkner, ha varit 97 år gammal. Kanske skulle hon trots allt ha varit förtjust. Hon dog 1996, 84 år gammal. Kurt Mälarstedt litteratur@dn.se


”Jag söker en hypnotisk stämning”

Summary: Han har bara givit ut några singlar och ett par remixer. Men redan har 22-årige Joy Orbison utsetts till Londons nästa dubstep-Messias för sina euforiska produktioner som är som en mix av flera decennier av brittisk dansmusik.

Det är en av de allra snabbaste solskenshistorierna. När Joy Orbison i somras gav ut sin euforiska debutsingel med den svåruttalade titeln ”Hyph Mngo” var han en spinkig 22-åring som bodde kvar i pojkrummet hemma hos föräldrarna i Londonstadsdelen Croydon. Det gör han fortfarande när jag ringer upp honom, ett halvår senare. Stadsdelen är mest känd för att det var här, bland de oändliga raderna av identiska röda tegelhus med tillhörande identiska små trädgårdar, som Kate Moss växte upp. Under de sex månaderna och tre singlarna har det, enligt Orbison själv, hänt mer än under hans första 21 år i livet. The Guardian har lovprisat honom och beskrivit hans musik som helt perfekt att komma ner till efter en festhelg. Alla tycks över huvud taget överens om att han är Londons nästa dubstep-Messias efter den lika haussade som hemlighetsfulle Burial. – Det är lite märkligt, erkänner Joy Orbison som till vardags går under det inte fullt så roliga namnet Peter O’Grady. Jag har alltid lyssnat på musik som hållit till i underjorden, oavsett om det har varit drum and base, UK garage eller shoegaze som My Bloody Valentine. Musik som aldrig kompromissat och som har dragit sitt sound till sin spets. – Men så ger jag ut min första singel, som är lite av en hyllning till den här underjordsmusiken som jag växt upp med, och vips så hamnar jag direkt ovan jord. Det är lite ironiskt. Jag antar att det beror på att det inte längre finns något som är underjord nu när allt har blivit så tillgängligt på nätet. Det underjordiska och avantgardistiska blir accepterat snabbare än någonsin. Ansedda brittiska musiktidningen Fact Magazine skrev nyligen, om än med tungan i kinden, att det kändes som om cirka 90 procent av invånarna i landet sysselsätter sig med att göra dansmusik. Under de senaste decennierna – och inte minst under 1990-talet när de illegala utomhusrejven flyttade inomhus och det startades superklubbar från Plymouth i söder till Shetlandsöarna i norr – så har den inhemska dansmusiken blivit lika urbrittisk som afternoon tea och rävjakt. Det är en kultur där alla inblandade hela tiden är måna om att ta den framåt. Ändå är det ingen som ännu lyckats sätta fingret på Joy Orbison och hans euforiska, emotionella musik. Det är aningen reducerande att slentrianmässigt kalla det för dubstep när det, som i debutsingeln ”Hyph Mngo”, i själva verket är som en enda lång blinkning mot flera decennier av brittisk dansmusik. Från chicago house, via UK garage, drum and base och techno till den flummiga musik som spelades när britter vaknade upp nakna på Ibizas stränder efter långa festnätter på 1980-talet. När jag frågar Orbison om hur han redan som 22-åring kan ha sådan koll på den brittiska dansmusikhistorien skänker han ett tack till sin farbror Ray Keith. Keith, som var ett av de största namnen på den under 1990-talet omåttligt hippa drum and base-scenen, fick Orbison att få upp ögonen för dansmusik redan som tioåring. – Jag fastnade direkt och skaffade mitt första mixerbord när jag var 13. Alla pengar gick till skivor. Är det för att inte tappa rötterna till den singelfokuserade musikkulturen, som gör att du hellre fortsätter ge ut singlar? – Nja, jag har fått en hel del förfrågningar från så väl dansmusikvärlden som den alternativa popvärlden om album. Det är såklart kul. Men anledningen till att jag vill vänta och fokusera på singlar är för att jag kastades in i det här och vill ge mig själv tid att hitta mitt sound. Jag vill hitta den rätta hypnotiska stämningen och inte, som vissa brittiska dansmusiker, bara ge ut något som är tio samlade beats. Och han är noga med att nämna att succén också har en baksida. – Jag hade verkligen velat hålla mig i underjorden en stund till. För det tristaste med den brittiska dansmusiken är hur snabbt det blir urvattnat och hur du till slut blir en kändis i stället för musiker, och hur snabbt ens musik förflyttas från källarlokalerna till barer i Essex som soundtrack till när whitetrashiga människor dricker sig fulla på dålig champagne. Ingen relation till Roy Orbison Ett simpelt skäl till att Joy Orbisons musik ses som dubstep – en modern mörk brittisk musikstil som är som en mix av UK garage, jamaicansk dub och drum and base – är just för att han är från Croydon. Den södra Londonstadsdelen har i och med att många dubstepproducenter såsom Benga och Skream håller till här blivit ett centrum för Londons växande dubstepscen. Joy Orbison har ingen relation till Roy Orbison. Han bara gillar namnet. När han skulle ge ut sin debutsingel stod det mellan det här artistnamnet och en omskrivning av Blursångaren och Gorillazskaparen Damon Albarns namn till Demon Albarn. Vid sidan av sina singlar ”Hyph Mngo”, ”BRKLN CLLNG” och ”She dressed in her best” är Orbison än så länge mest känd för sin hypnotiska remix på Londons moderna motsvarighet till Sun Ra – Foru Tet och dennes ”Love cry”. Fler singlar och remixer väntas under årets första månader.