Gazas hemliga liv

Summary: I slutet av 80-talet gjorde filmaren PeÅ Holmquist den uppmärksammade dokumentären ”Gaza ghetto”. Nu är han tillbaka i Gaza och gör en ny film. Under ett års tid har han följt Ayed, som är psykolog i flyktinglägret Jabaliya. DN:s Lotta Schüllerqvist fick följa med.

GAZA CITY. Ögonen som skymtar i ansiktsslöjans springa är både avvaktande och nyfikna. Den unga kvinnan, som heter Maysa, tar oss i hand och ber oss sitta ner i hennes föräldrars vardagsrum innan hon tar plats i en av de stora sofforna. Mitt emot sitter hennes far och bror i var sin fåtölj. Hennes mor, med håret täckt men utan slöja för ansiktet, hälsar välkomnande innan hon går ut i köket och gör kaffe. Vi har kommit till familjens hus i flyktinglägret Jabaliya i norra utkanten av Gaza City tillsammans med den unge psykologen Ayed och dokumentärfilmaren PeÅ Holmquist. Han och Ayed känner varandra sedan långt tillbaka – Ayed var yngsta barnet och gullpojken i den familj som var centrum i Holmquists uppmärksammade dokumentär ”Gaza ghetto”. Den spelades in under ett par år i början av 80-talet och skildrar palestiniernas liv under Israels ockupation. – Gaza var helt annorlunda på den tiden. Religiositeten var inte så dominerande, och rörelsefriheten var större – tusentals män arbetade i Israel. I dag när gränserna är helt stängda har arbetslösheten och fattigdomen ökat katastrofalt, säger PeÅ Holmquist. Nu är han tillbaka för att göra en ny film. Den har arbetsnamnet ”Unge Freud i Gaza” och utgår från hans relation med Ayed och hans familj. På grund av den riskfyllda situationen som råder i Gaza, där människor dödas dagligen och flera utlänningar har kidnappats, har Holmquist valt att för första gången sköta filmandet ensam, medan hans hustru Suzanne Khardalian, som är filmens andra regissör, valt att stanna hemma med deras dotter. På distans från Stockholm granskar hon det inspelade materialet allteftersom det blir färdigt, översätter samtalen från arabiska och bidrar med frågor och synpunkter. PeÅ Holmquist har under ett års tid följt Ayed i hans arbete. Han är uppsökande psykolog i Jabaliya. – Genom honom har jag fått tillträde till Gazas allra hemligaste rum, där människor vågar blotta all sin smärta och förtvivlan. Ingen palestinier skulle kunna filma detta, men jag som utlänning står utanför den stränga sociala kontroll som styr livet här. Maysa, som är 22 år gammal, har varit Ayeds patient i snart ett år. Hon förlorade sin man i en bilolycka tre dagar efter bröllopet och har sedan dess varit djupt deprimerad och ständigt förföljd av en förlamande dödsskräck. – Första gången jag sökte hjälp hos Ayed var jag livrädd, jag bara grät och trodde aldrig att jag skulle kunna bli en normal människa igen. Men nu, efter terapisamtal och avslappningsövningar varje vecka, känner jag mig mycket bättre, tack vare Ayed, Gud och stödet från min familj. De skräckfyllda minnena kommer tillbaka ibland, men vetskapen att jag alltid kan ringa till Ayed när jag behöver hans hjälp gör mig trygg, förklarar Maysa. Ingen utanför familjen känner till att Maysa går i terapi – det skulle stämpla henne som galen i omgivningens ögon. Psykiska problem omges av starka tabun och fördomar trots att en stor del av Gazas befolkning, inte minst barn och ungdomar, är svårt traumatiserade av de senaste årens krig som krävt tusentals människors liv och skadat mångdubbelt fler. För Maysa och hennes familj har PeÅ Holmquist och hans filmkamera blivit så hemtama att ingen tar notis om dem. Maysa har till och med visat sitt ansikte för PeÅ, vilket betyder att han betraktas som en medlem av familjen. Men inför kameran och oss okända besökare behåller hon slöjan på. Efter en stunds kaffedrickande och småprat sätter sig Ayed framför Maysa med sin dator och startar avslappningsmusiken, en meditativ flöjtmelodi som med knapp nöd övervinner omgivningens vardagsljud – slamret i köket, fåglarnas intensiva vårkvitter och människors röster utanför huset. De båda sluter ögonen i några minuters koncentration innan Ayed med lugn och dämpad stämma börjar vägleda Maysa bort från vardagsrummet till hennes lugna och fredade drömplats. Han ber henne beskriva hur det ser ut, dofterna, ljuset, de människor som finns där. Hennes bror, en ung allvarlig man som är medlem i Hamas, lyssnar uppmärksamt medan fadern läser Koranen tyst för sig själv. När sessionen är slut skrattar Maysa bakom slöjan och säger: – Det störde mig inte alls att ni var här, jag lyckades ändå göra min resa till den plats där jag hämtar kraft och ro. Den platsen finns inom mig, men jag skulle aldrig ha hittat dit utan professionell vägledning. Vi åker vidare till Ayeds nästa patient – Inas, en sextonårig flicka som hamnade i psykos efter svåra krigsupplevelser. Hon är inte längre psykotisk, men lider av svåra ätstörningar, som Ayed försöker lindra med kostråd och terapi. Hon hälsar oss med kall hand och ett blygt leende innan hon sätter sig på golvet mellan sin mor och far. Hennes småsystrar bär in stora glas med nypressad apelsinjuice medan Ayed förbereder en avslappningsövning med Inas. I trappuppgången utanför lägenheten hörs hela tiden springande steg och ropande röster, och bara några minuter efter övningens början knackar det hårt på dörren. Det är Inas farbror, faderns äldre bror, som kommer in och sätter sig på en stol mitt på golvet utan att säga ett ord. Sessionen avbryts, och när vi lämnar familjen förklarar Ayed att farbrodern inte kan acceptera att Inas familj har sökt hjälp av en psykolog. – Han anser att Inas problem är familjens angelägenhet och tror inte på psykologisk hjälp. Det är inte första gången han avbryter våra övningar, trots att Inas mår betydligt bättre nu än när vi träffades första gången. Lösningen för hennes del är nog att komma till mig på kliniken i stället. Dagens sista hembesök är hos Hannan, en 25-årig sexbarnsmamma som lider av depression och kronisk huvudvärk. Familjen lever i djupaste fattigdom i ett förfallet hus i utkanten av Jabaliya tillsammans med Hannans svärfar och hans familj. Den lilla gårdsplanen utanför är full av tvättkläder, höns och människor i alla åldrar. En åsna i ett ruckligt plåtskjul hälsar oss med ett hjärtskärande skri innan vi går in i det enda rum som utgör familjens bostad. De kala betongväggarna har stora fuktfläckar och sprickor, och möblemanget består enbart av en säng och några tunna madrasser på golvet. Hannans man, som tidigare arbetat i Israel, har varit arbetslös sedan gränsen stängdes för fyra år sedan, och familjens enda inkomstkälla är ett jordgubbsland som Hannan skördar till försäljning. Det är en knaper inkomstkälla, eftersom jordgubbar finns i överflöd i Gazaremsan. Exporten av jordbruksprodukter till Israel, som tidigare var många familjers levebröd, har varit helt stoppad det senaste året. Hannans man försöker mota bort alla nyfikna ungar som ständigt trycker upp den skeva dörren för att titta på de främmande besökarna medan Ayed och Hannan sitter på golvet i ett hörn av rummet. Hennes trötta och plågade gestalt fylls av energi medan hon med lågmäld röst berättar vad som hänt sedan sist. Ingen förändring naturligtvis, varje dag är likadan – huvudfrågan är hur hon ska kunna ge sina barn mat. De kan inte bara leva på jordgubbar. Familjen är inte flyktingar och får därför ingen som helst ekonomisk hjälp vare sig från FN eller från annat håll. Ayed har med sig ett par askar medicin, prozac mot depressionen och huvudvärkstabletter. Han har lyckats ordna pengar till medicin åt Hannan, men mot familjens grundproblem, arbetslösheten, har han inget botemedel. PeÅ Holmquist har med Ayed som följeslagare fått tillträde till flera av Gazas mest hårdbevakade hemligheter. En av de personer som vågat framträda inför kameran är Abed, en 28-årig militant som för ett par år sedan agerade chaufför vid ett misslyckat självmordsattentat i Israel. Han blev svårt skadad vid den biljakt som följde när attentatsförsöket upptäcktes, och vårdades nästan en månad på israeliskt sjukhus innan han kom tillbaka till Gaza, rullstolsburen för resten av livet. Insikten att den hjältestatus han eftersträvade nu har förbytts i ett livslångt beroende av sin familjs försörjning har gjort honom djupt deprimerad. Det var Hamas som först kontaktade Ayed och frågade om han kunde hjälpa några av deras unga medlemmar som fått svåra psykiska problem efter traumatiska upplevelser i sin kamp mot den israeliska armén. – Jag har filmat samtal som jag inte tror att någon utomstående har hört förut. Inte ens familjerna till de här männen har hört dem berätta om sina känslor och sin skräck. Mansrollen här tillåter inget annat än styrka, svagheten får de bära inombords, säger PeÅ Holmquist och fortsätter: – Att spela in film under terapeutiska samtal är naturligtvis inte problemfritt när det gäller etiken, men var och en av de medverkande har skriftligen gett mig tillstånd att filma dem, och den som ångrar sig har möjlighet att ta tillbaka sitt godkännande. Om ett år beräknar PeÅ Holmquist att filmen ska vara klar, förutsatt att inte säkerhetssituationen försämras så att det återstående inspelningsarbetet försenas. Lotta Schüllerqvist kultur@dn.se


Thomas Ruff på Moderna museet, Stockholm/David Goldblatt på Fotografins hus, Stockholm

Summary: Dokumentärfotografins motsatser. Passa på att se Thomas Ruff och David Goldblatt i Stockholm.. I två aktuella utställningar i Stockholm syns extremerna inom den dokumentära fotografin. Thomas Ruffs monumentalt uppförstorade jpeg-bilder från nätet, i serien "Den 1:a på Moderna" och på Fotografins hus är det sydafrikanen David Goldblatt, som sammanställt en utställning med bilder från femtio års dokumentärt arbete.

I två aktuella utställningar i Stockholm syns extremerna inom den dokumentära fotografin. Thomas Ruffs monumentalt uppförstorade jpeg-bilder från nätet, i serien "Den 1:a på Moderna", visar terrorattacken den 11 september i New York i form av meterhöga C-printar (ett kostsamt och detaljrikt kopieringsförfarande) med tydligt synliga pixlar. Ett stort rökmoln stiger ur kvarteret där tvillingtornen stod, en av de stora fotografierna beskriver en söndertrasad gata. På Fotografins hus är det förra årets Hasselbladspristagare, sydafrikanen David Goldblatt, som sammanställt en utställning med bilder från femtio års dokumentärt arbete. Episkt, politiskt laddat men ändå exakt och nästan anonymt fotograferat. De två fotograferna representerar också två helt skilda tidsepoker. Goldblatt är den klassiska dokumentärfotografen med en självklar förankring i det historiska reportaget och inte minst i en svartvit, grafisk bildestetik. Hans tidiga fotografi, från sent 1950- och tidigt 1960-tal, infriar alla löften om tydlig social skildring och beskriver den sydafrikanska apartheidpolitiken med mycket små medel. Samtidigt är detta ett av de mest konsekvent utförda dokumentära reportagen som fotohistorien kan uppvisa. Goldblatt har gått nästan vetenskapligt till väga. Han har skildrat afrikanernas oändliga arbetsresor, det sargade landskapet, brutaliseringen av den vita befolkningen, mängder av avslöjande detaljer, gester, ögonkast - och hela tiden suveränt osentimentalt, självklart. Också vackert? Dokumentärfotografin följer från starten dubbla strategier: både social kritik och raffinerad form. I en nyutkommen samlingsvolym ("Photographs", 2006) beskriver han sin kluvenhet och markerar att han "mitt i allt detta anar en grund som han känner sig obekväm med" och att dokumentärfotografin säkert inom tio år "kommer att vara något annat". Vagt uttryckt men typiskt för många dokumentärfotografer. Thomas Ruffs fotografi tillhör tveklöst framtiden. Den är digital och, om jag förstått det hela rätt, "stulen" för att komma bort från det personligt subjektiva och för att etablera en annan och mer komplex syn på vad fotografi är i dag. Vem äger den? Vem är dess verkliga upphovsman? Det råder åtminstone ingen tvekan om att fotografin som reproduktionsteknik är betydligt större än den fotografiska konst som nu sysselsätter många uttolkare. Om en bild kan plockas från nätet av vem som helst och förvandlas till personlig egendom - och till och med användas som dokument - vad är det då som utgör fotografins yttre gräns? Thomas Ruffs utställning är ett konstnärligt bländverk som ställer en rad utmanande frågor. Varje liten pixel i hans bilder har en speciell prägel men är samtidigt små självlysande exempel på en digital teknik som lever sitt eget liv. Att utställningen samtidigt beskriver terrorattacken den 11 september gör inte precis bilderna mindre provokativa. Ännu en gång manifesterar sig konstnärlig skönhet som en våldsam, nästan brutal kvalitet.


Lavransdotters stora uppdrag

Summary: Den norska författaren Sigrid Undsets roman ”Kristin Lavransdotter” är en av världens främsta kvinnoskildringar. Den följer en medeltida kvinna som väljer den passionerade kärleken framför ett tryggt liv. Vi bad tre kritiker återvända till en klassiker.

Omläsningen Sigrid Undset ”Kristin Lavransdotter” DN Kultur återvänder till favoriter i bokhyllan. Tidigare artiklar: Leo Tolstojs ”Anna karenina” 22/1 -05, Hermann Hesse 3/11 -05, Hjalmar Söderberg 16/12 -06. ”Kristin Lavransdotter” var min första stora vuxenbok och jag läste den under sensationellt gynnsamma omständigheter, på ett vinterlov i Norge mitt i Hardangervidda. Jag var fjorton år och ville bara sitta där i min stora bok medan skidbackar och medhavda matsäckar försvann i en vänlig dimma. Min snälla mamma och pappa förvandlades i fantasin till medeltida storbönder i dalgångarna, om man tänkte bort anorak och elastabyxor. Min lillebror till en hövisk riddare – även om den inbillningen kostade på. En initiationsrit pågick i tystnad och romanen om Kristin från födelse till död blev en väg in i vuxenlivet och litteraturen på en och samma gång. Bilden av Kristin, husfrun med den stora nyckelknippan till gårdens alla hus och uthus, hennes omsorger om många, hennes kraft och passionerade karaktär visade på livet som ett stort och mäktigt uppdrag. Här fanns tro och trots, ett öde som var tungt och en kärlek som bar över stora hinder. ”Kristin Lavransdotter” är en bok om höga ätter och stora själar. Efter den romanen förväntade jag mig något märkvärdigt av livet. Det kunde inte bara vara trivialt. Få böcker har fått en hel värld att gråta så som Sigrid Undsets kärleks- och medeltidsroman ”Kristin Lavransdotter” (1920–1922). Den gav henne Nobelpriset 1928 med motiveringen: ”Mäktiga skildringar ur Nordens medeltida liv.” Men valet skedde inte utan diskussion. Några röstade på tyske Thomas Mann, några på ryske Maxim Gorkij. Strax efter böckernas utgivning konverterade Sigrid Undset 1924 till katolicismen, och under andra världskriget engagerade hon sig starkt mot nazismen. Hon förlorade en av sina söner i kriget och budskapet nådde henne i Sverige. De var Sigrids goda vän författaren Alice Lyttkens, som hon oftast bodde hos, som fick förmedla sorgebudet. Jag har en lång inspelad intervju där Alice Lyttkens berättar om detta och om deras vänskap. Sigrid Undset (1882–1949) föddes i Kalundborg på Själland i Danmark, mamman Charlotte Undset var danska, och pappan, Ingvald Undset, arkeolog och norrman. I boken ”Elleve aar” berättar hon om den omvälvande förlusten av fadern och familjeförsörjaren. Hon fick en kort utbildning, handelsstudenten i Oslo, och som 17-åring tog hon anställning som kontorsflicka, och fick romanstoff till de första böckerna. Sigrid Undset var som liten fascinerad av medeltiden och skrev 20 år gammal en roman om 1200-talet – refuserad av Gyldendals, men bevarad som en källa i författarskapet. Sedan kom ett par samtidsromaner från kontorstiden. De väckte sensation, lätt skandal, för sin frispråkighet. Sigrid Undsets arbetsförhållanden var exceptionella. När hon skrev sin stora tredelade ”Kristin Lavransdotter” höll äktenskapet med målaren Anders Svarstad på att upplösas, hon hade flyttat till Lillehammer och bodde där ensam med sina tre små barn (dottern hade utvecklingshinder) och ofta även Svarstads barn från hans tidigare äktenskap. Hon skötte hushåll och barn på dagarna och skrev på nätterna. Under de omständigheterna utvecklades ett av Norges mest betydande författarskap. Boken om Kristin Lavransdotter är en klassisk roman om ett livsöde, från första livsgnistan till den sista, och författarens förmåga att få läsarens fulla uppmärksamhet, inte bara under själva läsningen, utan under ett helt liv, är unik. Kristin är förklädd i 1300-talskläder, men ställer en modern kvinnas anspråk och frågor. Den norske storbonden Lavrans och hans hustru Ragnfrid lovar bort sin dotter som femtonåring till en rik ung man i trakten, Simon Darre, på många sätt lik Lavrans. Kristin förälskar sig dock under ett klosterår i Oslo hjälplöst i den vackre och förföriske Erlend, som har klara brister i karaktären, bland annat illustrerat av att han har två barn med en gift kvinna, och gör Kristin med barn före äktenskapet. Mot Lavrans vilja tilltvingar sig Kristin Erlend som make, driven av den passion som eldar och jagar läsaren fram över de över 800 sidorna. De båda älskar varandra men kan inte leva tillsammans. Modern Ragnfrid får aldrig Kristins fulla kärlek, det är mellan far och dotter som både kärleken och kampen står. Fadern är ständigt den måttstock som Kristin mäter andra män med. Han har det renaste sinnet, den största klokskapen och ledaregenskaperna: ”ett hövdingeämne, som män hade velat följa, med glädje” och han är och förblir Kristins första och viktigaste kärlek. Kärleken till fadern gör att hon inte härdar ut att leva med Erlend trots att hon älskar honom till slutet: ”Hon höll om sin älskogs skal, ville inte släppa den nu heller…” Allt hade hon satt på spel för den saken: ”allt vad vuxna och kloka män hade byggt upp för att skydda en liten omyndig mö, hade hon vält. Mot deras planer om ättens välfärd och framgång, mot deras önskan om frukt av sitt arbete när de låg under mullen, hade hon satt sin älskog. Mycket mer än sitt liv hade hon satt på det spel, vars enda vinst var Erlend Nikulaussøns kärlek.” I de citerade meningarna (min översättning) ligger romanens moral och förklaring av den utmaning som en kvinnas vilja och kärlek kan utgöra. Kristin hamnar mitt i en triangel av män som alla älskar henne, och som hon älskar, på olika sätt. Lavrans tilltänkte måg, den rättrådige Simon Darre gifter sig med Kristins lillasyster, men älskar i hemlighet Kristin hela sitt liv. Hennes Erlend tas till fånga för högförräderi och räddas till livet av Simon, nu Kristins svåger, som sköter Kristins föräldragård sedan föräldrarna gått bort. Hon funderar över mannen hon avvisat, friaren hon kastat ifrån sig, och som hon ideligen bett om hjälp för att skydda sin älskog. Aldrig hade hon bett förgäves: ”gång på gång hade han trätt fram för hennes skull, täckt henne med sin godhet och sin styrka”. Bilden av de båda männen framför brasan fångar deras olikhet i förhållande till passionen: ”Simon hade ruckat kubbstolen lite bakåt och skärmade med handen sina ögon från bålet. Men Erlend var glad i värmen som en katt…” Jag höll alltid på Simon, och kunde inte begripa hur den kloka Kristin kunde hålla fast vid den fale förförartypen Erlend. Hon var ju inte blind, och för henne betydde egendomarna och arvet mycket. Men inte för Erlend. Han, som hade alla förutsättningar, rik och av hög börd, slösade bort gårdar och marker. Opålitlig. Oduglig. Jag kände bara förakt. Men för tjugo år sedan kom DN:s litteraturkritiker Ingrid Elam och jag att tala om Kristin Lavransdotter, och hon bekände att hon var svag för Erlend, den romantiske hjälten. Jag förstår henne bättre i dag, men står dock orubbad vid Simon Darres sida. Romanen är inte bara ett passionsdrama. Det är också en kvinnoroman, en modersroman. ”Kransen”, ”Husfrun” och ”Korset” – bokens tre delar följer tätt på Kristin. Genom boken löper bilderna som kvinnliga läsare samlat på genom åren. Hur den första rörelsen av fostret i moderlivet liknar fiskens sprittande. Glädjen över att vara mor och att ha ”öst sitt livsblod in i så många unga hjärtan.” Havandeskap, barnsbörd och moderskap betyder en ömhet, en kärlek och en ängslan som går utanpå allt, och som Sigrid Undset har satt ord på för generationer av kvinnor. Livsuppdraget framställs i ”Kristin Lavransdotter” som något storslaget. Jag känner fortfarande vibrationerna av den magin. Kristin har flera drag av Heliga Birgitta. Medeltiden, den stora barnaskaran, livet som änka, trosfrågorna. I slutet av livet efter pilgrimsvandringen till Nidaros (Trondheim) går Kristin in i en nunneorden. Då kommer digerdöden och romanen upplöses i en apokalyptisk feber. En sista sak att begrunda för de klentrogna. Sigrid Undset skrev som bäst när hon tvivlade, inte när hon trodde. Maria Schottenius maria.schottenius@dn.se


Detaljerna får historien att vibrera

Summary: Norrmannen Edvard Hoem blev i fjol nominerad till Nordiska rådets pris. Romanen handlar om hans föräldrars liv. Eva Adolfsson läser en spännade och gripande historia.

Edvard Hoem ”Mors och fars historia” Övers. Lars Andersson. Forum Man kan häpna över hur många skönlitterära författare som i dag väljer det verklighetsbaserade framför den rena fiktionen. Skriver om berömda personer – det är nog det vanligaste och mest framgångsrika konceptet – eller om okända men närstående. Kanske i känslan av att vår tid redan är överfull av fiktioner. Man vill i stället nå fram till det verkliga. Men hur kommer man åt det? Själv drabbas jag av skepsis när författare lägger ut texten om vad den där andra människan egentligen kände och tänkte i något visst ögonblick. Varför ska jag tro på just den historien, när faktum är att ingen vet säkert? Edvard Hoem, erfaren norsk författare, går en annan väg i sin roman ”Mors och fars historia”, i fjol nominerad till Nordiska rådets pris. Hoem försöker skildra något han i utgångsläget vet ganska lite om: moderns och faderns ungdomsår, och hur de sedan kom att bli ett par som skulle leva tillsammans resten av livet. Här görs ytterst få försök att skriva sig in i den andres psyke. När det ändå sker varnar författaren: detta är bara som jag föreställer mig. Nej, distans gäller, yttre fakta insamlade, i ett lugnt berättande som bygger upp miljön kring huvudpersonerna, tecknar deras livs förutsättningar. Av detta blir en ytterst spännande och gripande historia. Fastän jag redan av bokens inledning förstår ungefär hur det ska gå, följer jag med andan i halsen de båda kontrahenternas banor. Försöken att hitta sig en plats i livet, bortom småbrukarnas beskyddande och förtryckande klansamhälle – som alltså existerade här om hörnet, och ganska så nyss. Hur de dras in i var sin komplicerad kärlekshistoria innan färdvägarna ett ögonblick korsas, sedan går isär. Sedan åter går samman … Och nu, kanske? Hoem skapar emotionell laddning genom det återhållna, anade, gissade – och skickligt komponerade. Lars Andersson har gjort en fin översättning. Med undantag av en återkommande irriterande detalj: att han behåller det norska ”syster sin”, ”fadern hennes”. Vilket för mig låter avigt, sticker ut som något främmande eller dialektalt. Långa stycken är detta en bok om förflyttningar. Den blivande faderns alla resor från småbruket i Romsdalen och ut som predikant i norska Indremisjonen. Den blivande moderns väg från hemgården till sätern till pigplatser vid Gudbrandsdalens söderdel. Ett berättande som väcker kartlust! Ett tag läser jag med en vackert berg- och dalfärgad Norgekarta uppslagen, följer namnen: Åndalsnes, Molde, Lågen, Mjösa, Heidal, Lillehammer … Ett nytt skikt av förflyttningar tillkommer: tyska truppers intåg och, sedermera, uttåg. För en central del av berättelsen utspelar sig under andra världskriget, då modern blir gravid med en tysk soldat och då predikanten och den ”fallna” småbondedottern efter många undflyenden från hennes sida blir ett par. Till slut! Och predikanten har då stått helt nära henne på ett bönemöte och predikat över Johannes 21, där Jesus vid Genesarets sjö tre gånger ställer frågan: Har du mig kär? För just detta kan man säkert veta. Eftersom Hoem läser sin fars dagböcker över fyrtio års predikantresor, med upplysningar om vilken text han predikade över, och på vilken ort det skedde. Så kan man gissa, inte veta: Var predikotexten riktad till just henne? Så att han verkligen iscensatte sitt liv som till att skrivas av en lyhörd romanförfattare? Eller kanske läste sig till det? När han som helt ung i Bibelskolan skriver ett provsvar om Salomo och Sulamit, om hur kungen genom sin kärlek upphöjer den vackra men ack så ringa flickan: Skisserar han då på något som skulle komma att hända i hans eget liv? Hoem lyfter fram detaljer som får texten att vibrera av möjliga tolkningar. En sorts försonlighetens tillförsikt präglar berättandet. Glimtarna ur Indremisjonens folkliga trosliv förstärker känslan: här rådde ett religiöst liv, så förefaller det, präglat av tilltro till gudomlig nåd och himmelskt beskydd. På trots av mycket som händer i tiden, och i de inblandades liv. Och ändå. Den här boken stöder en hypotes jag har: att ju närmre man står sin berättelses objekt, desto svårare blir det att låtsas att man känner hennes innersta. Men, hos den skicklige författaren: desto starkare blir känslan av det verkliga. Här är nu dessa människor, offer för omständigheterna, segrare över samma omständigheter. Hade de lyckliga liv? Gjorde väl så gott de kunde – verklighetskänslan som föds ur just detta. Rådde verklig kärlek mellan dem? Vad vet man? Det påtagliga, det som kan spåras i texten, är kärleken från sonen, författaren. Eva Adolfsson litteratur@dn.se


Skärpta rappare får liv i de döda

Summary: När dubbelturnén med hiphopparna P Diddy och Snoop Dogg når Globen showar stjärnorna. De verkar till och med ha repeterat.

P Diddy & Snoop Dogg Scen: Globen, Stockholm I mitten av nittiotalet stod de på var sin sida i hiphopfejden mellan öst- och västkust. Nu kramar de varandra och drar slapstickskämt likt ett sentida Rat Pack. Visserligen var P Diddy och Snoop Dogg aldrig dödsfiender – inte som sina polare, ikonerna Biggie Smalls och 2Pac, som dissade varandra till sista andetaget. När dubbelturnén ”The heavyweights of hip hop” når Globen har det gått exakt tio år och två dagar sedan Biggie Smalls mördades. P Diddy hyllar honom gång på gång. Redan i första låten dundrar högtalarna ut Biggies fylliga stämma från andra sidan graven, den kontrasteras som vanligt mot Diddys mesiga röst. Att superproducenten inte kan rappa är ett lika obestridligt faktum som att Biggie Smalls var tjock. Diddy vet det. Publiken vet det. Ändå kör han så att det ryker. Uppbackad av ett elvamannaband bjuder hiphopmiljardären på hittar som ”Bad boy for life”, ”Mo’ money mo’ problems” och ”Come with me”, den bombastiska vansinneslåten som samplar Led Zeppelins ”Kashmir”. Diddy kan inte heller sjunga och dansa. Men i de utmärkta soulpoplåtarna från senaste skivan ”Play” – som huvudsakligen framförs av kören – wailar och steppar han så tappert att det är omöjligt att inte bli imponerad. Snoop Dogg har gjort fyra mer eller mindre usla spelningar i Sverige genom åren. Kanske sporras den gamle fähunden av Diddy. Jag har aldrig sett honom i bättre form. Snoop vankar in i en sparkdräkt sydd av en gigantisk, blå cripsnäsduk – som markerar hans gängtillhörighet i Los Angeles. Han säger att det är dags för ”west coast gangsta shit” och det är precis vad vi får. Likt Diddy har Snoop just släppt en bra skiva vars spår inte skäms bredvid odödliga nummer som ”Gin and juice” och ”Nuthin but a ’G’ thang”. Tyvärr skippar Snoop ”Vato”, den mäktigaste gangsterlåten han gjort på mer än ett decennium. Att Diddy och Snoop uppträder i alternerande halvtimmespass ger konserten ett högt tempo, trots en sammanlagd konsertlängd på nästan tre timmar. Dubbla liveband och snygga dansnummer (Snoop har förstås utrustat scenen med en strippstång) gör också att allt känns mer påkostat än vanliga hiphopkonserter. Stjärnorna vankar inte bara fram och tillbaka och gapar i munnen på varandra. De skärper sig. De verkar till och med ha repeterat. ”I’ll be missing you”, superhitten som Diddy gav ut efter Biggies död, var slabbigt sentimental. I kväll glider den fram över ett tindrande hav av cigarrettändare och mobiltelefoner. Plötsligt låter den stark, sorglig och vacker. När Diddy ropar ”Biggie, we miss you” och Snoop hojtar ”my nigga 2Pac, rest in peace” förvandlas de döda legenderna från tröjtryck till människor av kött och blod – om än bara för ett ögonblick. Minnesgudstjänsten övergår i en glädjesprudlande final. Tillsammans gör duon Snoops ”Who am I (what’s my name)?” och Diddys ”It’s all about the Benjamins”. Sedan slänger dj:n på ”Love train” med The O’Jays och Globen studsar av discokärlek. När Diddy och Snoop bugar för applåderna känns de som framtida seniorunderhållare i Las Vegas snarare än hårdföra rappare. Fredrik Strage musik@dn.se


Världens äldsta folk

Summary: Hoppet för äldrevården i Japan står till robotar. ”Veteran-TV” har besökt landet med världens största andel äldre.

”Ett långt liv.” Det är vad japaner vanligen ber om i sina tempel. Makterna har därvidlag lyssnat uppmärksamt: Japan har i dag världens äldsta befolkning, och flest hundraåringar i världen. Och värre ska det bli, Japan står inför en befolkningsrevolution vars like världen aldrig skådat. Från och med år 2005 minskar Japans totala befolkning i absoluta tal, eftersom det numera föds få barn. Samtidigt visar statistiken att 20 procent av Japans befolkning är över 65 år. År 2050 beräknas mer än var tredje japan vara pensionär. Hur ska landet möta den omvälvning som detta innebär? Japan har hittills förskonats någorlunda från Västerlandets närmast hysteriska ungdomskult. Tvärtom, i den japanska kulturen finns ett grundläggande inslag som heter ”vördnad inför ålderdomen”, sannerligen något främmande för oss tonårsfixerade européer. Och enligt tradition har det varit familjerna själva som sörjt för sina gamla – det vill säga, åldringarna brukar bo ihop med den äldste sonens familj. Därför har samhället så gott som totalt saknat ett heltäckande skyddsnät för sina åldrade medborgare – folkhemssvenska begrepp som ”äldrebostad” och ”servicehem” har hittills varit okända i Japan. Till nu. I dag kommer allt fler japanska grupper på studiebesök – med kamerorna i högsta hugg – till svenska gruppboenden. Ty nu försöker de japanska myndigheterna på alla de sätt att finna på alternativ åldringsvård. Reportern Paul Honkanen från ”Veteran-TV” har besökt åldringsexplosionens Japan. Han tar oss bland annat med till ett japanskt äldreboende, där vi får en ”badmaskin” (!) demonstrerad för oss. Maskinen är döpt till HIRB, vilket står för Harmony in Roll-on Bathing, och har lett till att ålderdomshemmet kan låta sina gamla bada avsevärt oftare än tidigare. I Japan står hoppet inom åldringsvården i dag bland annat till – robotar. Vi får se en robot som klarar att förstå 10 000 ord och känna igen tio olika ansikten. Robotforskaren och dito konstruktören Takanori Shibata tycker inte om när man kallar hans senaste sällskapsrobot – en vit säl med mjuk päls – för ett gulligt litet gosedjur. – De här robotarna är verkliga ”hi tech”-konstruktioner, och de har massor av artificiell intelligens inprogrammerad. – Tack vare robotarna kommer kostnaderna inom vården att reduceras rejält, försäkrar herr Shibata, som är lika mycket affärsman som ingenjör. Mer äldrevård blir det i ”Veteran-TV”, men på närmare håll. Reportern Annika Geijerstam har träffat Camilla och Carina under en arbetsdag i hemtjänsten i Västerås. Bertil Mollberger bertil.mollberger@dn.se 08-738 16 59 VETERAN-TV SVT 1 22.10


Musikdiggare varnad för utlagda videor

Summary: Kenneth Nyman har gjort egna videor med sina favoritartister. Men nu har de tagits bort från websajten YouTube och han hotas av fängelse. Tidigare har antipiratorganisationerna bara jagat fildelare.

Kenneth Nyman från Vasa i Finland lade ut egenkomponerade videor med musik av sina favoritartister på websajten YouTube. Nu har han fått varningsbrev från finska antipiratcentret Ttvk, hans videor har tagits bort och han hotas med fängelse. Tidigare har antipiratorganisationerna jagat fildelare som använder sig av så kallad peer-to-peer och bit torrent-teknik på sajter och forum som Piratebay och Direct connect. Här utbyts filer genom nedladdning till hårddisken. Men YouTube skiljer sig från dessa eftersom det rör sig om så kallade streamade filer som inte kan sparas på datorn, de kan bara ses på nätet. En viss skillnad tekniskt, alltså. Men juridiskt då? Kenneth Nyman menar att han är en musikälskare som har gjort reklam för sina favoritartister. Men Antti Kotilainen på finska antipiratcentret påpekar att det ändå är ett brott mot upphovsrätten. - Vi informerade Kenneth Nyman om att materialet var illegalt eftersom han inte hade tillstånd från upphovsrättspersonerna att ladda upp det. Vi bad honom att ta bort det helt, men då kontaktade han pressen och sa att han hellre hamnar i fängelse. Så vi bad YouTube att ta bort det i stället. - Jag gjorde det på grund av mitt intresse för musiken. Finsk musik är nummer ett för mig och det här var promotion för artisterna. - På min sajt hade jag även lagt upp en video med mig själv där jag informerade artisterna om att kontakta mig ifall de kände sig kränkta. Då skulle jag genast ta bort deras låt, säger Kenneth Nyman. Musiken till videorna kom från finska artister som Huriganes och Kirka men även från Ulf Lundell och Susanne Alfvengren. Videorna, som var över tusen till antalet, var gjorda av stillbilder och blev snabbt populära. Antipiratcentret agerade i det här fallet inte på begäran av någon av de berörda artisterna. Det var en av besökarna på YouTube som hade kontaktat dem angående fallet. Det är fortfarande oklart vilka rättsliga åtgärder mot Kenneth Nyman som kommer att vidtas.


Nollywood är Afrikas drömfabrik

Summary: I Nigeria har världens tredje största filmindustri efter Hollywood och Bollywood växt fram. Här spelas filmerna in snabbt och intresset är enormt - både från bransch och publik. Vi har varit där.

Nigerianska drömfabriken Nollywood har på bara 15 år förvandlats till en jätteindustri med stjärnglitter, premiärkalas och en produktionstakt helt i särklass - en film tar sällan mer än två veckor att spela in. I en stor gul lyxvilla i Lagos, Nigeria, trängs ett filmteam i ett ångande varmt vardagsrum. Strålkastarna höjer den redan tropiska värmen. Skådespelarna sitter i soffgruppen och runt dem trängs sminköser, kameramän, producenter och roddare. Produktionstakten är hög. På bara tio minuter har man gjort tre tagningar på scenen i soffan. Nollywood kallas numera för världens tredje största filmindustri efter Hollywood och Bollywood. I hela Afrika är intresset enormt och filmerna tränger alltmer undan sina amerikanska konkurrenter. Varje vecka landar ett trettiotal nya titlar i gatustånd och i filmbutiker, där de säljs i upplagor runt 50.000 exemplar. - Framgången beror nog mycket på att många vill se afrikanska berättelser. Afrikaner som ser afrikaner klädda i afrikanska kläder som berättar en afrikansk historia. Genom de här filmerna sprider vi vår kultur och vårt sätt att se på världen, säger nöjesjournalisten Fred Iwrenjura, som varje vecka skriver ett uppslag om Nollywood i tidningen Vanguard. - Industrin har blivit en räddningsplanka för massor av unga kreativa människor utan jobb och utbildning. Många har till och med blivit miljonärer, fortsätter han. Filmerna handlar ofta om rikedom, om den nigerianska drömmen om att bli en framgångsrik affärsman eller kvinna - att tjäna de stora pengarna och leva ett liv i lyx och flärd. Producenten Emeka Duru vilar upp sig efter den svettiga inspelningen i den inlånade lyxvillan. Han har varit med och spelat in över 100 Nollywoodfilmer, exakt hur många vet han inte längre. På en marmorklädd förgård sitter skådespelarna huller om buller med rekvisita och inspelningsutrustning. Nollywood har inga studior som i Hollywood. Allt sker på gator, i hus och byar över hela Nigeria. - Vi har bra berättelser och skådespelare här i landet. Många har talang och jag hoppas att Nigeria och Nollywood ska bli nummer ett, säger han. Det problem vi brottas med i dag är bristen på resurser. Därför måste vi spela in filmerna snabbt. Kvaliteten blir lidande, men vi har inte råd med mer. Om vi bara hade mer pengar skulle vi kunna bli lika bra som Hollywood, säger han. Men trots resursbrist är Nollywood redan i dag mycket framgångsrikt och beräknas omsätta två miljarder kronor om året. Många inblandade har gjort karriär och framstående skådespelare har i dag påkostade hemsidor och behandlas som superstjärnor. En av de allra mest kända skådespelarna heter Rita Dominic. - Jag spelar Angel, en vild tjej vars mål är att tjäna pengar, så till den grad att hon är beredd att dö på kuppen, berättar hon. Rita Dominic är känd i Nigeria och utomlands. När hon rör sig på gatorna i London kommer folk fram till henne och kommenterar hennes roller. Inte minst för folk i den afrikanska diasporan är Nollywood viktigt som en länk till hemlandet och stämningarna och tongångarna där. Ett trettiotal personer är inblandade i inspelningen i dag. Folk lunchar på ris och fisk som serveras ur en jättelik gryta. Stillbildsfotografen springer runt och letar efter batterier till sin uråldriga kamera. Ändå är det här en dyr produktion. Fem miljoner naira kostar den, motsvarande drygt 250.000 kronor. - Att göra en film för fem miljoner naira är stort, och därför kan vi ha några av landets allra bästa skådespelare med oss här i dag, säger Emeka Duru. Samtidigt är det svårt att inte le för sig själv när man slår på rikstäckande Kanal 7 - African Magic, som visar Nollywoodrullar dygnet runt. Många av dialogerna är platta, skådespelarinsatserna ofta amatörmässiga och ljudet påminner om propagandafilmer från 40-talet. Favoritmiljön är det afrikanska vardagsrummet med sina åttiotalsinspirerade fluffsoffor. Här byter karaktärerna av varandra under ändlösa dialoger och högljudda gräl. Det påminner inte så lite om billiga sydamerikanska såpor. Det är händelsefattigt och utdraget. Ett annat favoritobjekt är stadsjeepen. I filmen "The ghost" är de sju stycken: stora, svarta och med tonade rutor mullrar de förbi kameran i slow motion, den ena efter den andra. Filmen "The master" handlar om en skrupelfri försäljare som genom att luras bygger upp ett enormt affärsimperium. I filmen blir en italienare lurad på hela sin förmögenhet i det som i Nigeria kallas för 419, och som i Sverige är mest känt som så kallade "Nigeriabrev". Italienaren är en usel skådespelare som läser innantill från manus. Av en ren händelse är han med i dagens produktion också, och återigen för att spela en vit affärsman som blir lurad på pengar. Det råder nämligen brist på vita i Nollywood, och därför plockar man in riktiga päron. Som till exempel två svenska journalister. Producenten Emeka Duru tvekar inte en sekund. - Vill ni vara med? Vi ska spela in en scen i kväll, det är ett poolparty hemma hos oljemiljardären Alex Croft som gör affärer med Angel. Ni ska vara med i bakgrunden och stå och mingla med de andra gästerna. Det var förstås omöjligt att tacka nej. I dag delas priserna ut i 2007 I dag delas priserna ut i 2007 års upplaga av African Movie Academy Awards (AMAA), i staden Yenagoa mitt i det oljerika och konfliktdrabbade Nigerdeltat. Här är de nigerianska filmer som gått till slutomgången: 1. "Amazing grace" 2. "Dancing heart" 3. "Snake girl" 4. "Sitanda" 5. "Azima" 6. "Sins of the flesh" 7. "Covenant church" 8. "Maroko"


Nollywood är Afrikas drömfabrik

Summary: I Nigeria har världens tredje största filmindustri efter Hollywood och Bollywood växt fram. Här spelas filmerna in snabbt och intresset är enormt – både från bransch och publik. Vi har varit där.

Lagos. Nigerianska drömfabriken Nollywood har på bara 15 år förvandlats till en jätteindustri med stjärnglitter, premiärkalas och en produktionstakt helt i särklass – en film tar sällan mer än två veckor att spela in. I en stor gul lyxvilla i Lagos, Nigeria, trängs ett filmteam i ett ångande varmt vardagsrum. Strålkastarna höjer den redan tropiska värmen. Skådespelarna sitter i soffgruppen och runt dem trängs sminköser, kameramän, producenter och roddare. Produktionstakten är hög. På bara tio minuter har man gjort tre tagningar på scenen i soffan. Nollywood kallas numera för världens tredje största filmindustri efter Hollywood och Bollywood. I hela Afrika är intresset enormt och filmerna tränger alltmer undan sina amerikanska konkurrenter. Varje vecka landar ett trettiotal nya titlar i gatustånd och i filmbutiker, där de säljs i upplagor runt 50 000 exemplar. – Framgången beror nog mycket på att många vill se afrikanska berättelser. Afrikaner som ser afrikaner klädda i afrikanska kläder som berättar en afrikansk historia. Genom de här filmerna sprider vi vår kultur och vårt sätt att se på världen, säger nöjesjournalisten Fred Iwrenjura, som varje vecka skriver ett uppslag om Nollywood i tidningen Vanguard. – Industrin har blivit en räddningsplanka för massor av unga kreativa människor utan jobb och utbildning. Många har till och med blivit miljonärer, fortsätter han. Filmerna handlar ofta om rikedom, om den nigerianska drömmen om att bli en framgångsrik affärsman eller kvinna – att tjäna de stora pengarna och leva ett liv i lyx och flärd. Producenten Emeka Duru vilar upp sig efter den svettiga inspelningen i den inlånade lyxvillan. Han har varit med och spelat in över 100 Nollywoodfilmer, exakt hur många vet han inte längre. På en marmorklädd förgård sitter skådespelarna huller om buller med rekvisita och inspelningsutrustning. Nollywood har inga studior som i Hollywood. Allt sker på gator, i hus och byar över hela Nigeria. – Vi har bra berättelser och skådespelare här i landet. Många har talang och jag hoppas att Nigeria och Nollywood ska bli nummer ett, säger han. Det problem vi brottas med i dag är bristen på resurser. Därför måste vi spela in filmerna snabbt. Kvaliteten blir lidande, men vi har inte råd med mer. Om vi bara hade mer pengar skulle vi kunna bli lika bra som Hollywood, säger han. Men trots resursbrist är Nollywood redan i dag mycket framgångsrikt och beräknas omsätta två miljarder kronor om året. Många inblandade har gjort karriär och framstående skådespelare har i dag påkostade hemsidor och behandlas som superstjärnor. En av de allra mest kända skådespelarna heter Rita Dominic. – Jag spelar Angel, en vild tjej vars mål är att tjäna pengar, så till den grad att hon är beredd att dö på kuppen, berättar hon. Rita Dominic är känd i Nigeria och utomlands. När hon rör sig på gatorna i London kommer folk fram till henne och kommenterar hennes roller. Inte minst för folk i den afrikanska diasporan är Nollywood viktigt som en länk till hemlandet och stämningarna och tongångarna där. Ett trettiotal personer är inblandade i inspelningen i dag. Folk lunchar på ris och fisk som serveras ur en jättelik gryta. Stillbildsfotografen springer runt och letar efter batterier till sin uråldriga kamera. Ändå är det här en dyr produktion. Fem miljoner naira kostar den, motsvarande drygt 250 000 kronor. – Att göra en film för fem miljoner naira är stort, och därför kan vi ha några av landets allra bästa skådespelare med oss här i dag, säger Emeka Duru. Samtidigt är det svårt att inte le för sig själv när man slår på rikstäckande Kanal 7 – African Magic, som visar Nollywoodrullar dygnet runt. Många av dialogerna är platta, skådespelarinsatserna ofta amatörmässiga och ljudet påminner om propagandafilmer från 40-talet. Favoritmiljön är det afrikanska vardagsrummet med sina åttiotalsinspirerade fluffsoffor. Här byter karaktärerna av varandra under ändlösa dialoger och högljudda gräl. Det påminner inte så lite om billiga sydamerikanska såpor. Det är händelsefattigt och utdraget. Ett annat favoritobjekt är stadsjeepen. I filmen ”The ghost” är de sju stycken: stora, svarta och med tonade rutor mullrar de förbi kameran i slow motion, den ena efter den andra. Filmen ”The master” handlar om en skrupelfri försäljare som genom att luras bygger upp ett enormt affärsimperium. I filmen blir en italienare lurad på hela sin förmögenhet i det som i Nigeria kallas för 419, och som i Sverige är mest känt som så kallade ”Nigeriabrev”. Italienaren är en usel skådespelare som läser innantill från manus. Av en ren händelse är han med i dagens produktion också, och återigen för att spela en vit affärsman som blir lurad på pengar. Det råder nämligen brist på vita i Nollywood, och därför plockar man in riktiga päron. Som till exempel två svenska journalister. Producenten Emeka Duru tvekar inte en sekund. – Vill ni vara med Vi ska spela in en scen i kväll, det är ett poolparty hemma hos oljemiljardären Alex Croft som gör affärer med Angel. Ni ska vara med i bakgrunden och stå och mingla med de andra gästerna. Det var förstås omöjligt att tacka nej. MiKAEL FUNKE MARCUS HANSSON kultur@dn.se


S vill undvika bråk om kulturpolitiken

Summary: Socialdemokraterna förlorade valet och förra kulturministern Leif Pagrotsky platsen i strålkastarljuset. Frågorna hamnade i stället hos den mer anonyma Margareta Israelsson, som söker samförstånd med regeringen. Men alla vänder sig fortfarande till Pagrotsky.

När den förre kulturministern lämnade fältet gick kulturfrågorna till den mer anonyma riksdagsledamoten Margareta Israelsson. För att ge partiet något att säga till om förespråkar hon samförstånd i stället för konfrontation. De första dagarna efter valet hade Margareta Israelsson och hennes partikamrater svårt att förstå sin nya roll. Det blev ett häftigt uppvaknande när den nytillsatta kulturministern Cecilia Stegö Chilò halverade längden på statens avtal med Sveriges Television från sex till tre år. - Vi hade gått väldigt långt för att hitta en stabilitet för Sveriges Television. Så bom! kommer beslutet direkt efter valet. Vi insåg med all tydlighet att vi hade förlorat. Margareta Israelsson har tvingats att stå ut med att medierna fortfarande vänder sig till förre kulturministern Leif Pagrotsky för kommentarer i kulturpolitiska frågor. - Det är jättebra. Det blir en extra styrka att den som har varit minister för frågorna är med och driver på, säger hon. Det slopade gratisinträdet på museerna, de indragna momsåterbetalningarna, det rivna avtalet med Sveriges Television är frågor där regeringen har visat att det inte längre är socialdemokrater som styr. Ändå är det svårt att få Margareta Israelsson att låta riktigt upprörd över något av besluten, hon nöjer sig med att konstatera att de är "trista". - Man kan ju stå och slå pannan blodig och driva saker in absurdum, men jag tror inte att väljarna önskar det. Man måste se om det någonstans finns en vilja till en diskussion eller inte. Den försiktiga linjen är en del av en medveten strategi som drogs upp när chocken efter valresultatet hade lagt sig. - Vi ska försöka att vara utåtriktade, att bjuda till samtal, att besöka, att inte fastna i former, vara öppna men inte okritiska. Självklart skulle vi lyssna om regeringen ville resonera med oss om en bred lösning. Men det har inte hänt än, säger hon. Nu efterlyser Margareta Israelsson besked från kulturminister Lena Adelsohn Liljeroth på flera områden: Vad har man för planer för public service? Regeringen har sagt att kulturmålen ska omformuleras, men på vilket sätt? - Kultursponsringen är en annan fråga där kulturministern antytt att hon vill genomföra förändringar, men hur? Vi socialdemokrater får ofta frågan vad vi tycker. Vi säger att det är jättebra, men när man börjar tala om partnership där staten ska ge skattelättnader handlar det bara om rundgång av skattemedel. Då kan staten lika gärna ge pengar direkt till kulturen, säger hon. Ett annat område där socialdemokraterna med viss förväntan ser fram emot ett förslag är barnkulturen. Hade de vunnit valet skulle 2007 har varit ett barnkulturår. Alliansen har antytt en mer varaktig satsning. Ett av inslagen skulle vara en kulturcheck för skolbarn. - Jag ser med spänning fram emot vad kulturministern kommer att föreslå.


Sofia Helin flyger mot Arn

Summary: ”Masjäveln” Sofia Helin spelar flygvärdinna som kraschlandar med båda fötterna på jorden i Maria Bloms ”Nina Frisk” som har premiär i morgon. Just nu laddar hon för att gå i kloster som Arns flickvän.

För att ha en måttlig flygskräck har Sofia Helin en märklig dragning till flygkabiner. I morgon kan biopubliken se henne som den 34-åriga flygande singeln Nina Frisk. Men redan för tio år sedan spelade hon rollfiguren Lorraine – ”34 år, singel och flygvärdinna” – i experimentpjäsen ”I natt tänder vi månen” på Scenskolan i Stockholm. – Oj, var Lorraine också flygvärdinna Det hade jag faktiskt helt glömt bort, ler Sofia Helin som slagit sig ner i foajén på hotell Rival i Stockholm. På stan är det svårt att undgå reklamaffischerna med Nina Frisks konstgjorda servicesmile. – Jag är van att dyka ner i mina rollfigurer, men här fick jag i stället försöka ”lyfta” med ett insmickrande leende. Nina Frisk tycker själv att hon är lyckad och perfekt, men kommer att bli lika olycklig som Lorraine om hon inte lyssnar till sitt hjärta, om hon fortsätter att försöka flyga bort från sina vardagsproblem. Jag hoppas att den här filmen ska få singeltjejer att känna sig sedda, säger Sofia Helin. Med ”Nina Frisk” fortsätter Sofia Helin att peta på Maria Bloms sårskorpor. I Guldbaggebelönade publiksuccén ”Masjävlar” spelade hon en hemvändande dalkulla som blivit ett Stockholms-ufo och ”jobbar med data” . Under pappans spritdränkta 70-årskalas i bystugan konfronteras hon med sin bitchiga storasyster Eivor i stram folkdräkt. – Precis som i ”Masjävlar” handlar det om ouppklarade familjerelationer och sökande efter kärlek. Maria Blom blir provocerad av föräldrar som inte är schysta mot sina barn, säger Sofia Helin.” Nina Frisk flyger bort från en dysfunktionell mamma och en überpräktig lillebror. I hennes glassiga singelvärld kretsar allt kring shopping, flotta hotell, partynätter och gifta flygkaptener. Trots att Nina Frisk jobbar med att visa nödutgångarna varje dag i jobbet, har hon svårt att hitta dem privat. – ”Nina Frisk” handlar om rollfigurer som saknar tro och inte har någon andlig botten. Ett symtom för vår tid, säger Sofia Helin, som har en gudstro även om hon inte bekänner sig till något samfund. Inför inspelningen laddade hon med ”chic-lit” -böcker av författare som Marian Keyes och pryade som flygvärdinna på ett plan till Bryssel tur och retur. – Ingen kände igen mig, men en passagerare trodde att jag var Tuva Novotny, ler hon. Jag fick en del av mytbilden bekräftad i intervjuer med flygvärdinnor. De flesta har det krångligt hemma. De som stannar i ett halvår brukar stanna resten av livet. Det blir en livsstil, säger Sofia Helin. – Jag tror att många blir irriterade på Nina Frisk för att hon är så inställsam och ytlig. Jag är lika behagsjuk som Nina Frisk, men det är förstås saker som jag också brottas med. Som skådespelare får man akta sig extra noga för att inte bli behagsjuk, säger hon. Sofia Helin växte upp i en arbetarfamilj utanför Linköping. Det var aldrig självklart att hon skulle bli aktris. Hon spelade visserligen lite barnteater, men var aldrig någon teaterapa. Det var först när hon kände sig mätt på det akademiska livet i Lund som hon lyssnade till sitt hjärta. Under Tiden på Calle Flygare fick hon en biljett till ”rederiet” . Som nybakad elev från scenskolan fick hon ofta spela ”den snälla flickvännen” , men sedan dess har hon gjort blytunga roller som till exempel incestoffer i Killinggängets ”Fyra nyanser av brunt” och en dubbelroll i Lars Noréns ”Terminal” där hon spelade en mamma som föder barn och en mamma som dör i cancer. – Att jobba med Norén var som en undersökande process i det undermedvetna – fragmentariskt, intuitivt och fritt. Det var som att gå in i samma rum där Norén sitter och skriver, vilket var otroligt kreativt för mig. Jag är intresserad av tabun och blev fascinerad av den ”onda modern” . Modersrollen är så mytomspunnen; vad man ska vara, vad man får och inte får vara som mamma, säger Sofia Helin som har en treårig son. Fast just nu är hon mest fokuserad på medeltiden. Arn kallar. I filmatiseringen av Jan Guillous succéböcker spelar hon Arns flickvän, Cecilia, mot sin gamla klasskamrat från Scenskolan, Joakim Nätterqvist. Hon hade inte läst böckerna när hon blev erbjuden rollen. Nu slukar hon böcker om den svenska medeltiden, kvinnor i kloster och ser ”Braveheart” på dvd. – Det var mycket mer tro, hopp och kärlek i ”Arn” -böckerna än jag hade väntat mig. Arn och Cecilia bryter med dåtidens mönster, de har en väldigt modern syn på kärleken i en gammal tid, säger Sofia Helin. Men hon är ännu inte riktigt färdig med hur hon ska gestalta Cecilia. – Guillous böcker erbjuder två vägar att gå – vän och blyg eller fartfylld och framåt. Det viktigaste är att gestalta henne så att dagens publik förstår henne. Jag försöker hitta sätt att översätta begrepp som ”den heliga jungfru” så att man kan relatera till dem i dag. Tempelriddaren Arn Magnusson har just kommit hem från inspelningar i Marocko. Nu väntar Skaraborg och Skottland. – Det ska bli väldigt kul att få spela i ett kostymdrama. Det episka berättandet är helt nytt för mig. Eftersom vår tid är så komplicerad, ska det bli befriande att få gestalta känslor på ett lite enklare och rakare sätt. Fast å andra sidan skulle jag aldrig klara av att vara inlåst i ett kloster i tjugo år och leva på hoppet. Nicholas Wennö nicholas.wenno@dn.se 08-738 21 61


Helt hysteriskt snabbt

Summary: Svensk hardcorepunk får en injektion när Mob 47 spelar live på lördag. Bandet återförenades förra året efter tjugo års tystnad.

I essän "You and the atomic bomb" från 1945, två månader efter bombningarna av Hiroshima och Nagasaki, förutsåg George Orwell efterkrigstidens terrorbalans. Femtio år senare i Osaka finns ett japanskt hardcorepunkband som heter Framtid. I Caracas i Venezuela finns ett annat band som heter Drömdead, eller vad sägs om Antiprötokoll från Kuala Lumpur i Malaysia? De för alla vidare Orwells dystopiska kritik mot krig, kärnvapen och totalitarism. Och det intressantaste är att sättet de gör det på, bandnamnen, och den här berättelsen kan härledas till åttiotalets Sverige. Det finns en berättelse som sällan uppmärksammas när "den svenska musikexporten" kommer på tal. En berättelse som bär spår av Orwellsk dystopi, som ekar av frenetiska trumtakter och hysterisk distorsion, och som löper från São Paulo till Osaka. Sedan åttiotalet har musiker på de flesta kontinenter inspirerats av den skandinaviska hardcorepunkens eget sound och arga texter. Stockholmsbandet Mob 47 återförenades förra året efter nästan tjugo års tystnad, och är tillsammans med bland andra Anti Cimex pionjärerna inom den svenska hardcorepunken. De utmärkte sig genom sin snabba och skräniga stil med maximal distorsion i snabb d-takt, influerad av engelska band som Discharge och Varukers. Trots att de numera är familjepappor i fyrtioårsåldern spelar de med en påtaglig energi och intensitet som sopar mattan med de flesta yngre garagebandskloner och åttiotalsretroband som sneglat mot punken de senaste åren. - Vi brukar säga att vi spelar "gubbmangel" nu för tiden. Punk används för att beskriva vad som helst i dag, men redan då blev den lite blaha blaha med Ramones och hela 77-punken. Det var otroligt när jag första gången hörde ännu snabbare band som Discharge, säger Johan Thorsen som spelar bas i Mob 47. Efter bandets återförening har folk runt hela världen börjat höra av sig om spelningar. Bandet Luta Aramada från São Paulo i Brasilien är stora fans av svensk hardcorepunk. - Den skandinaviska hardcorepunken har varit stor här sedan början av åttiotalet när mindre distributörer lyckades få hit några skivor, berättar Marcia som är basist i Luta Aramada. De skandinaviska banden är speciella jämfört med de engelska och amerikanska, de har en unik stil med snabba ackordbyten och korta låtar. För oss representerar de den mest uppriktiga gör det själv-andan. - Vi måste nog vara ett av de band som har flest bootlegs spridda över världen, säger Jörgen Östgård, sångare i Mob 47. Jag kommer ihåg när vi satt hemma vid köksbordet och undrade hur vi någonsin skulle kunna sälja 300 exemplar av vår vinylsingel. Den kostade femton spänn och man fick ett hemmagjort klistermärke på köpet. Nu går den för hundra dollar på Ebay. - Det är lite konstigt att det har blivit så stort, vi gjorde ju inte så mycket mer än släppte någon vinylsingel. Vi var inte så attraktiva då, de flesta spelade ju klassisk punk eller nyvåg-musik, berättar trumslagaren Christer Lindholm. - Det gick inte att fly det här med kapprustningen, Sydafrika och kalla kriget, det var väldigt påtagligt under den här tiden. Vi hade saker att säga om det och vi uttryckte det fort och aggressivt. Vi har alltid stått för demokrati, fred och rättvisa. Vi måste tänka på barnens framtid. Jag är nog mer punkare nu än jag var 1982. Även om vi inte har lika mycket hår kvar till tuppkam, säger Jörgen. Mob 47 och Kvoteringen spelar på Snövit, Ringvägen 147 i Stockholm, på lördag 10/3. Hardcorepunk och D-takt Hardcorepunk, kängpunk, mangel, anarkopunk och crustpunk är snabbare och mer extrema genrer av den klassiska punken från 1977. Hardcorepunken utvecklades under åttiotalet. D-takt är ett trumkomp i två fjärdedels takt som bygger på att bastrumman spelar åttondelstrioler medan virvel och hi-hat eller markerar åttondelarna i baktakt. D-takt går oftast väldigt snabbt och utmärker sig genom sitt karaktäristiska "dup-pa duppi-da du-pa duppi-da". D:et i d-takt härleds ofta till engelska Discharge som sägs de som etablerade spelstilen.


Ska kristna skämmas

Summary: Vad säger dagens kristna om kristendomens historia Om medeltidens korståg eller kyrkans roll under nazismen Frågorna ställs av Anna Lindman Barsk, programledare för ”Existens”.

– I Sverige är det ovanligt att granska religiösa föreställningar på samma sätt som andra ideologier granskas. Vi på ”Existens”-redaktionen tycker det är viktigt att ta de religiösa frågorna på allvar, säger Anna Lindman Barsk som varit programledare för ”Existens”, samhällsprogrammet om religion, sedan starten 2003. I kväll lyder underrubriken: ”Varför skäms inte de kristna” Varför ska de kristna skämmas, Anna Lindman Barsk – Bakom den tillspetsade frågan ligger följande resonemang: kommunister har exempelvis tvingats göra upp med sin egen historia. Och det tycker de flesta är bra. Det är en vettig historiegranskning. Men hur är det med dagens teologistudenter Kan de exempelvis svara på frågor om den svenska kyrkans behandling av samer och romer Eller om kyrkans agerande under andra världskriget Anna Lindman Barsk är 34 år och har en gedigen akademisk utbildning bakom sig med universitetsstudier i socialantropologi, religionshistoria samt idé- och lärdomshistoria. Och en tvåårig journalistutbildning på Kaggeholms folkhögskola. Hon började på SVT 2001 som nyhetsreporter och nyhetsuppläsare på ”Nordnytt”. Nu leder hon sedan fyra år tillbaka ”Existens”, ett program som allt oftare får anledning att ta upp samhällsaktuella ämnen. – I Sverige har vi varit ovana vid att ens tala om religion. Men nu tar religionen allt större plats i den samhälleliga debatten. De religiösa friskolorna är ett tydligt exempel. Stamcellforskningen ett annat, säger Anna Lindman Barsk. Hon jämför med USA. – Där spelar religionen en helt annan roll i debatten än i Sverige. Religiositeten har en mycket tydligare roll i privatlivet i USA än här. I kvällens program får bland andra filosofiprofessorn Torbjörn Tännsjö och ärkebiskopen Anders Wejryd tillfälle att yttra sig om kristendomens historia. Anders Wejryd ger sin tolkning av Gamla testamentet. Är det ett manifest värt att följa Eller en serie berättelser Torbjörn Tännsjö vågar sig på en jämförelse med vissa andra ideologier. Och förklarar att det är dags att riva kyrkan och inleda en ny reformation. I programmet medverkar också Anders Perwe, pressekreterare för myndigheten ”Forum för levande historia”, som har till uppgift att granska brott mot mänskligheten och sprida kunskap framför allt till Sveriges alla skolelever. Det började med Förintelsen, alltså nazisternas judeutrotning under andra världskriget. Sedan har uppdraget vidgats. – Vi har haft anledning att titta en del också på kyrkan. Det gäller till exempel kyrkans roll under andra världskriget och den kyrkonazism som förekom då. Det är inte helt osannolikt att vi i framtiden kommer att titta ännu djupare på kristendomen. Vårt nuvarande uppdrag som vi fick från regeringen i december 2006 går ut på att granska brott mot mänskligheten under kommunistiska regimer, säger Anders Perwe. Tomas Lisinski tomas.lisinski@dn.se 08-738 11 59 EXISTENS SVT 1 20.30


Ska kristna skämmas?

Summary: Vad säger dagens kristna om kristendomens historia? Om medeltidens korståg eller kyrkans roll under nazismen? Frågorna ställs av Anna Lindman Barsk, programledare för ”Existens”.

– I Sverige är det ovanligt att granska religiösa föreställningar på samma sätt som andra ideologier granskas. Vi på ”Existens”-redaktionen tycker det är viktigt att ta de religiösa frågorna på allvar, säger Anna Lindman Barsk som varit programledare för ”Existens”, samhällsprogrammet om religion, sedan starten 2003. I kväll lyder underrubriken: ”Varför skäms inte de kristna?” Varför ska de kristna skämmas, Anna Lindman Barsk? – Bakom den tillspetsade frågan ligger följande resonemang: kommunister har exempelvis tvingats göra upp med sin egen historia. Och det tycker de flesta är bra. Det är en vettig historiegranskning. Men hur är det med dagens teologistudenter? Kan de exempelvis svara på frågor om den svenska kyrkans behandling av samer och romer? Eller om kyrkans agerande under andra världskriget? Anna Lindman Barsk är 34 år och har en gedigen akademisk utbildning bakom sig med universitetsstudier i socialantropologi, religionshistoria samt idé- och lärdomshistoria. Och en tvåårig journalistutbildning på Kaggeholms folkhögskola. Hon började på SVT 2001 som nyhetsreporter och nyhetsuppläsare på ”Nordnytt”. Nu leder hon sedan fyra år tillbaka ”Existens”, ett program som allt oftare får anledning att ta upp samhällsaktuella ämnen. – I Sverige har vi varit ovana vid att ens tala om religion. Men nu tar religionen allt större plats i den samhälleliga debatten. De religiösa friskolorna är ett tydligt exempel. Stamcellforskningen ett annat, säger Anna Lindman Barsk. Hon jämför med USA. – Där spelar religionen en helt annan roll i debatten än i Sverige. Religiositeten har en mycket tydligare roll i privatlivet i USA än här. I kvällens program får bland andra filosofiprofessorn Torbjörn Tännsjö och ärkebiskopen Anders Wejryd tillfälle att yttra sig om kristendomens historia. Anders Wejryd ger sin tolkning av Gamla testamentet. Är det ett manifest värt att följa? Eller en serie berättelser? Torbjörn Tännsjö vågar sig på en jämförelse med vissa andra ideologier. Och förklarar att det är dags att riva kyrkan och inleda en ny reformation. I programmet medverkar också Anders Perwe, pressekreterare för myndigheten ”Forum för levande historia”, som har till uppgift att granska brott mot mänskligheten och sprida kunskap framför allt till Sveriges alla skolelever. Det började med Förintelsen, alltså nazisternas judeutrotning under andra världskriget. Sedan har uppdraget vidgats. – Vi har haft anledning att titta en del också på kyrkan. Det gäller till exempel kyrkans roll under andra världskriget och den kyrkonazism som förekom då. Det är inte helt osannolikt att vi i framtiden kommer att titta ännu djupare på kristendomen. Vårt nuvarande uppdrag som vi fick från regeringen i december 2006 går ut på att granska brott mot mänskligheten under kommunistiska regimer, säger Anders Perwe. Tomas Lisinski tomas.lisinski@dn.se 08-738 11 59 EXISTENS SVT 1 20.30


Vinnaren tar allt

Summary: Hur ser kvinnors och mäns olika villkor ut i den svenska makteliten? Ulrika Kärnborg läser den färska och tunga kartläggningen ”Maktens kön”. Och konstaterar att en jämställd elit inte är en garant för ett jämställt samhälle.

”Maktens kön. Kvinnor och män i den svenska makteliten på 2000-talet” Anita Göransson (red.) Nya Doxa Det är fult att vara elitist i Sverige. Listor som förra årets omdebatterade ”Elitlista” bryter mot alla etikettsregler på en gång: du ska inte tro att du är något, du ska inte beblanda dig med andra som tror att du är något, och om du ändå envisas med att tro att du är något bör du hålla det för dig själv. Osynlighet är ett av den verkliga maktens främsta kännetecken. Inte desto mindre existerar det förstås en svensk elit. På den ”elitlistan” hittar man en rad verkliga doldisar. Vilka är de, männen och kvinnorna, som har tagit sig hela vägen upp till maktens tinnar och torn? I god tid till Internationella kvinnodagen landar den feta luntan ”Maktens kön” på mitt skrivbord. Den visar sig vara en unik, kanske världsunik, kartläggning av kvinnors och mäns olika villkor i dagens svenska maktelit. Nio forskare inom olika ämnen analyserar och diskuterar toppersoner inom näringsliv, politik, förvaltning, organisationsliv, massmedier, kultur och vetenskap. Förra gången en sådan systematisk studie publicerades var 1989. Vad har hänt sen dess? Har elitens sammansättning förändrats med avseende på kön? Svaret på den frågan är samtidigt ett bra mått på hur det senaste decenniets jämställdhetsdebatt har påverkat maktförhållandena i Sverige. År 1989 var det 13 procent kvinnor bland samhällets högsta positioner. År 2006 hade siffran vuxit till 25 procent. Det har med andra ord hänt en hel del. Forskarna slår också fast att Sverige fortfarande, trots vissa tecken som tyder på en annan utveckling, är ett egalitärt samhälle, där eliten är förhållandevis öppen och har en bredare social bas än i andra länder. Samtidigt finns det stora strukturella skillnader. Svensk arbetsmarknad är en av världens mest könssegregerade (kanske är det därför våra leksaksavdelningar ser ut som de gör; kakigröna mordvapen till pojkarna och rosa glitterhårspännen till flickorna, en ständigt källa till förvåning för utländska betraktare). Vidare tar svenska kvinnor ut 83 procent av den lagstadgade föräldraledigheten, vilket gör att jämställdhetseffekten uteblir. Kvinnor har också en lösare anknytning till arbetsmarknaden i och med att många jobbar deltid eller är tillfälligt anställda. Tre fjärdedelar av dem som arbetar som vikarier är kvinnor. Den stora skillnaden mellan majoriteten män och minoriteten kvinnor i eliten är att de tenderar att vara placerade i olika delar av den. Näringslivet har till exempel bara fem procent kvinnliga toppchefer, medan politiken har 50 procent. Med tanke på att näringslivet enligt forskarna är ett område vars logik har kommit att dominera över samtliga de andra, kan man väl säga att den manliga eliten har stärkt sina positioner. Det lustiga är att även elitens arbetsuppgifter skiljer sig åt. Männen finns mycket oftare vid ekonomiska eller administrativa arbetsuppgifter, till exempel i de stora mediekoncernernas ledningar. Toppkvinnornas roll där är i stället huvudsakligen publicistisk, och de förekommer främst i populärpress som riktar sig till kvinnor. Med en grov förenkling skulle man kanske kunna säga att männen bestämmer över mediernas utveckling i Sverige medan kvinnorna i dampressen kränger handväskor och läppstift åt andra kvinnor. I näringslivseliten jobbar männen i de privata toppföretagen, medan kvinnor arbetar vid myndigheter, AP-fonder och statliga företag. Det finns med andra ord en väldigt stark koppling mellan manlighet och privat ägande, i enlighet med urgamla patriarkala traditioner där makt och pengar går i arv från far till son. Inom vetenskaperna och kulturen finns en tendens att kvinnorna får ”hållas” långt borta från vad man med en marxistisk term kan kalla kärnan av ideologiproduktionen: akademierna, de konstnärliga råden, de prestigefyllda tidskrifterna. Även när det gäller värderingar och uppväxtförhållanden skiljer sig könen åt. Elitkvinnorna har i regel högre social bakgrund och ett större socialt kapital än elitmännen, och de röstar oftare till vänster om mittlinjen i svensk politik än vad männen gör. Särskilt gäller detta tydligen i medierna där kvinnorna både har högre utbildning och kommer från mer välsituerade, urbana familjer än männen. Kvinnorna röstar på alla möjliga partier från mitten till vänster, medan de manliga mediecheferna i hög grad röstar på ett enda parti, moderaterna, vilket bör kunna avliva myten om mediernas vänstervridning. Minst skillnad är det, intressant nog, i näringslivet där män och kvinnor delar samma bakgrund och har i stort sett samma värderingar. Där lever å andra sidan männen som regel i traditionella kärnfamiljer med hemarbetande kvinnor, medan elitkvinnorna ofta är ensamstående eller sambor med män i karriären. När maktens män och kvinnor tillfrågas om varför inte kvinnor blir höga chefer, svarar nästan alla män att det beror på att kvinnor inte söker de jobben. Kvinnorna svarar att det beror på att de manliga nätverken lägger krokben för dem. Och både män och kvinnor erkänner i ett annat sammanhang att toppjobben egentligen inte går att söka. Ett högt chefsjobb är något man blir erbjuden och så småningom tackar ja till, vilket för kvinnorna blir ett slags maktens Moment 22. Trots allt detta menar forskarna bakom ”Maktens kön” att den svenska eliten är rätt homogen. Det finns väldigt få exempel på personer av utländsk härkomst. Så om det är svårt för kvinnorna att ta sig till toppen, så är det rent av omöjligt för dem som inte har etniskt svenska föräldrar. Jämställdheten, menar professor Anita Göransson (DN Debatt 29/1), har också inneburit att den svenska eliten blivit mera sluten och exklusiv. Eftersom chefer allt oftare är gifta med andra chefer kan de naturligt nog använda privatlivet för att stärka sitt sociala och yrkesmässiga kapital. Resultatet blir en grupp människor där alla är gifta med alla, minglar med alla, umgås privat med alla. ”The winner takes it all”, brukar sådana samhällsformer kallas. I den lilla gruppen spelar det biologiska könet allt mindre roll. Man kan faktiskt jämföra med Frankrike eller USA där det är förhållandevis lätt för kvinnor att klättra på karriärstegen, men där ekonomiska och sociala klyftor mellan män och kvinnor i den vanliga befolkningen bara ökar. En jämställd elit verkar dessvärre inte vara garant för ett jämställt samhälle. Ulrika Kärnborg ulrika.karnborg@dn.se Varför är det så viktigt hur Hillary Clinton och Condoleezza Rice klär sig? Läs mer om kvinnor och makt i DN Söndag.


Vinnaren tar allt

Summary: Hur ser kvinnors och mäns olika villkor ut i den svenska makteliten Ulrika Kärnborg läser den färska och tunga kartläggningen ”Maktens kön” . Och konstaterar att en jämställd elit inte är en garant för ett jämställt samhälle. Böcker

”Maktens kön. Kvinnor och män i den svenska makteliten på 2000-talet” Anita Göransson (red.) Nya Doxa Det är fult att vara elitist i Sverige. Listor som förra årets omdebatterade ”Elitlista” bryter mot alla etikettsregler på en gång: du ska inte tro att du är något, du ska inte beblanda dig med andra som tror att du är något, och om du ändå envisas med att tro att du är något bör du hålla det för dig själv. Osynlighet är ett av den verkliga maktens främsta kännetecken. Inte desto mindre existerar det förstås en svensk elit. På den ”elitlistan” hittar man en rad verkliga doldisar. Vilka är de, männen och kvinnorna, som har tagit sig hela vägen upp till maktens tinnar och torn I god tid till Internationella kvinnodagen landar den feta luntan ”Maktens kön” på mitt skrivbord. Den visar sig vara en unik, kanske världsunik, kartläggning av kvinnors och mäns olika villkor i dagens svenska maktelit. Nio forskare inom olika ämnen analyserar och diskuterar toppersoner inom näringsliv, politik, förvaltning, organisationsliv, massmedier, kultur och vetenskap. Förra gången en sådan systematisk studie publicerades var 1989. Vad har hänt sen dess Har elitens sammansättning förändrats med avseende på kön Svaret på den frågan är samtidigt ett bra mått på hur det senaste decenniets jämställdhetsdebatt har påverkat maktförhållandena i Sverige. År 1989 var det 13 procent kvinnor bland samhällets högsta positioner. År 2006 hade siffran vuxit till 25 procent. Det har med andra ord hänt en hel del. Forskarna slår också fast att Sverige fortfarande, trots vissa tecken som tyder på en annan utveckling, är ett egalitärt samhälle, där eliten är förhållandevis öppen och har en bredare social bas än i andra länder. Samtidigt finns det stora strukturella skillnader. Svensk arbetsmarknad är en av världens mest könssegregerade (kanske är det därför våra leksaksavdelningar ser ut som de gör; kakigröna mordvapen till pojkarna och rosa glitterhårspännen till flickorna, en ständigt källa till förvåning för utländska betraktare). Vidare tar svenska kvinnor ut 83 procent av den lagstadgade föräldraledigheten, vilket gör att jämställdhetseffekten uteblir. Kvinnor har också en lösare anknytning till arbetsmarknaden i och med att många jobbar deltid eller är tillfälligt anställda. Tre fjärdedelar av dem som arbetar som vikarier är kvinnor. Den stora skillnaden mellan majoriteten män och minoriteten kvinnor i eliten är att de tenderar att vara placerade i olika delar av den. Näringslivet har till exempel bara fem procent kvinnliga toppchefer, medan politiken har 50 procent. Med tanke på att näringslivet enligt forskarna är ett område vars logik har kommit att dominera över samtliga de andra, kan man väl säga att den manliga eliten har stärkt sina positioner. Det lustiga är att även elitens arbetsuppgifter skiljer sig åt. Männen finns mycket oftare vid ekonomiska eller administrativa arbetsuppgifter, till exempel i de stora mediekoncernernas ledningar. Toppkvinnornas roll där är i stället huvudsakligen publicistisk, och de förekommer främst i populärpress som riktar sig till kvinnor. Med en grov förenkling skulle man kanske kunna säga att männen bestämmer över mediernas utveckling i Sverige medan kvinnorna i dampressen kränger handväskor och läppstift åt andra kvinnor. I näringslivseliten jobbar männen i de privata toppföretagen, medan kvinnor arbetar vid myndigheter, AP-fonder och statliga företag. Det finns med andra ord en väldigt stark koppling mellan manlighet och privat ägande, i enlighet med urgamla patriarkala traditioner där makt och pengar går i arv från far till son. Inom vetenskaperna och kulturen finns en tendens att kvinnorna får ”hållas” långt borta från vad man med en marxistisk term kan kalla kärnan av ideologiproduktionen: akademierna, de konstnärliga råden, de prestigefyllda tidskrifterna. Även när det gäller värderingar och uppväxtförhållanden skiljer sig könen åt. Elitkvinnorna har i regel högre social bakgrund och ett större socialt kapital än elitmännen, och de röstar oftare till vänster om mittlinjen i svensk politik än vad männen gör. Särskilt gäller detta tydligen i medierna där kvinnorna både har högre utbildning och kommer från mer välsituerade, urbana familjer än männen. Kvinnorna röstar på alla möjliga partier från mitten till vänster, medan de manliga mediecheferna i hög grad röstar på ett enda parti, moderaterna, vilket bör kunna avliva myten om mediernas vänstervridning. Minst skillnad är det, intressant nog, i näringslivet där män och kvinnor delar samma bakgrund och har i stort sett samma värderingar. Där lever å andra sidan männen som regel i traditionella kärnfamiljer med hemarbetande kvinnor, medan elitkvinnorna ofta är ensamstående eller sambor med män i karriären. När maktens män och kvinnor tillfrågas om varför inte kvinnor blir höga chefer, svarar nästan alla män att det beror på att kvinnor inte söker de jobben. Kvinnorna svarar att det beror på att de manliga nätverken lägger krokben för dem. Och både män och kvinnor erkänner i ett annat sammanhang att toppjobben egentligen inte går att söka. Ett högt chefsjobb är något man blir erbjuden och så småningom tackar ja till, vilket för kvinnorna blir ett slags maktens Moment 22. Trots allt detta menar forskarna bakom ”Maktens kön” att den svenska eliten är rätt homogen. Det finns väldigt få exempel på personer av utländsk härkomst. Så om det är svårt för kvinnorna att ta sig till toppen, så är det rent av omöjligt för dem som inte har etniskt svenska föräldrar. Jämställdheten, menar professor Anita Göransson (DN Debatt 29/1), har också inneburit att den svenska eliten blivit mera sluten och exklusiv. Eftersom chefer allt oftare är gifta med andra chefer kan de naturligt nog använda privatlivet för att stärka sitt sociala och yrkesmässiga kapital. Resultatet blir en grupp människor där alla är gifta med alla, minglar med alla, umgås privat med alla. ”The winner takes it all” , brukar sådana samhällsformer kallas. I den lilla gruppen spelar det biologiska könet allt mindre roll. Man kan faktiskt jämföra med Frankrike eller USA där det är förhållandevis lätt för kvinnor att klättra på karriärstegen, men där ekonomiska och sociala klyftor mellan män och kvinnor i den vanliga befolkningen bara ökar. En jämställd elit verkar dessvärre inte vara garant för ett jämställt samhälle. Ulrika Kärnborg ulrika.karnborg@dn.se Varför är det så viktigt hur Hillary Clinton och Condoleezza Rice klär sig Läs mer om kvinnor och makt i DN Söndag.


Små förlag tar allt större plats

Summary: Samtidigt som de stora förlagen minskar sin utgivning av svensk skönlitteratur tar de mindre förlagen större plats. ”De små är bättre på att hitta rätt nischer”, säger Jonas Modig, ordförande i Svenska förläggareföreningen.

De stora förlagen ger ut allt färre nya svenska romaner och diktsamlingar. I stället satsar man på att sälja färre verk i stora upplagor. På bokrean syns trenden tydligt. Susanna Alakoskis prisade debutroman ”Svinalängorna” kom ut i mars förra året, men finns redan i pocket och säljs på rean. Parallellt löper en annan trend i motsatt riktning. Allt fler små förlag startas i Sverige och de klarar sig bättre än tidigare. – Det finns ett ekonomiskt tryck som har ökat de senaste tio åren. Alla de skyddade zonerna är borta, säger Svante Weyler, tidigare förlagschef på Norstedts. Enligt Weyler beror det ökade trycket i bokbranschen inte på hårdare tider, utan paradoxalt nog på att de stora förlagens försäljningssiffror blivit allt bättre det senaste decenniet. – Förväntningarna på lönsamhet tynger den del av utgivningen som inte har så stora möjligheter att dra in pengar, säger han. Statistik från Sveriges förläggareförening visar att antalet nya skönlitterära titlar på svenska 2005 minskat med mer än en femtedel jämfört med 1995. Men samtidigt som jättarna verkar ha blivit försiktigare frodas de små förlagen. Föreningen Noff (Nordiska föreningen för mindre förlag) har gått från ett sextiotal medlemmar till att organisera över etthundratjugo förlag på bara fem år. De små förläggarna har inte samma vinstkrav som de stora företagen. Med kostnadseffektiva organisationer kan de lättare få lönsamhet också i förhållandevis små utgåvor. – Marknaden går mot större specialisering och jag tror att de små förlagen i viss utsträckning är bättre än de stora på att hitta rätt nischer. De måste helt enkelt göra det för att klara sig, säger Jonas Modig, ordförande i Svenska förläggareföreningen. Ett förlag som lyckats marknadsföra sin utgivning genom att hålla en tydlig profil är Modernista. Förlaget försöker genom litterära salonger, bloggar och nyhetsbrev på internet vara mer än bara ett förlag. En stark image, snabbhet och närheten till sin målgrupp förklarar förlagets framgång. – För de stora förlagen är det bara problem att ge ut små volymer, men för oss går det att tjäna pengar på att ge ut en bok i 2 000 exemplar, säger Stefan Ingvarsson, redaktionsledare på Modernista. Eva Gedin, biträdande förlagschef på Norstedts, håller inte med om att de stora förlagen drar sig för att ge ut ny svensk skönlitteratur. – De mindre förlagen har inte samma vinstkrav som vi har, men jag vill inte säga att vinstkraven begränsar vår utgivning. Jag tycker att konkurrensen är stimulerande. De sparkar oss i baken och det är viktigt för ett gott litterärt klimat. Carl Cato carl.cato@dn.se 08-738 10 00


Upprörande vykort

Summary: Eftersom pornografin alltid varit skandalös har den ofta uppfattats som samhällsomstörtande. I 1800-talets England var det också radikaler som spred den. Men betydde det att porren i sig var revolutionär?.

Det akademiska intresset för pornografi har ökat markant under de senaste två decennierna, inte minst som följd av insikten att även porren äger en ideologisk dimension. Så länge porren betraktades som omoralisk kunde den också passera som opolitisk, men sedan 60-talets sexliberalism har det stått klart att det inte är riktigt så enkelt. Å ena sidan visade sexliberalerna att censuren av porr kan ses som ett undertryckande av radikala åsikter i allmänhet. Å andra sidan menade 80-talets kvinnorörelse att porr kan ses som en del av en allmänt förekommande misogyni. Pornografi är således alltid politisk - frågan är bara hur. Frågan har längre anor än vi kanske först föreställer oss. Forskningen inom pornografi har visat att pornografisk litteratur utgjorde en inte oansenlig del av den litterära molotovcocktail som beredde väg för franska revolutionen, men att den därpå hastigt tycks ha förlorat sin samhällskritiska udd. Tesen om pornografins avpolitisering ifrågasätts emellertid av Lisa Z Sigel i "Governing Pleasures. Pornography and Social Change in England, 1815-1914". Sigel urskiljer fyra relativt avgränsade faser under den studerade perioden: en tidig, revolutionär fas som i runda tal sträcker sig mellan 1815 och 1850, då förläggare med kopplingar till tidens radikala rörelser gav ut pornografiska alster som uttryckte en bitvis frän samhällskritik; en senare fas som kanske kan kallas den vetenskapliga, i vilken pornografin ges en pseudovetenskaplig prägel; en tredje, konsumistisk fas som inträder kring 1880 då pornografin och den sexualitet den framställer antar formen av en vara; och slutligen, kring 1890, en klassöverskridande fas, då pornografin genom nya massmedier som vykortet slutligen når ut till ett bredare urval av befolkningen. Att den brittiska pornografin skulle sakna politiska övertoner motsägs redan i den första fasen. Pornografin framställdes och spreds då av personer som hade tydliga kopplingar till samtidens radikala rörelser. Inte minst gäller det den mest ökände pornografen, William Dugdale, som i början av 1820-talet uppträdde som radikal agitator, och medverkade i den så kallade Cato Street-konspirationen, i vilken en grupp radikaler inspirerade av revolutionären Thomas Spence planerade massmord på regeringsmedlemmar i syfte att starta en väpnad revolution. Mellan 1820 och 1850 publicerade Dugdale en lång rad politiska traktat och pamfletter, där sympatierna med arbetarklassen inte var att ta miste på, vilket kan tyckas visa att pornografin ägde en politiskt subversiv slagsida. Tesen kompliceras emellertid av att två faktorer starkt begränsade pornografins tillgänglighet vid den här tiden: analfabetismen och priset. En av de största förtjänsterna med Sigels arbete består just i att hon så tydligt lyfter fram dessa faktorer. För det första var pornografin ännu huvudsakligen verbal, vilket innebar att den automatiskt blev otillgänglig för stora skikt av befolkningen. Illustrationer utgjorde på sin höjd komplement till de pornografiska berättelserna, och även om sådana så småningom kunde köpas separat var de mycket dyra. De höga priserna fungerade också de som ett effektivt sätt att göra pornografi till ett privilegium för de välbemedlade. Ändå menar Sigel att pornografi under den här perioden var ett klassöverskridande fenomen, eftersom de radikala förläggarnas politiska ställningstagande för mannen på gatan drev dem att sprida pornografi över klassgränserna. Även om Sigels bevisning på denna punkt är tämligen skral, argumenterar hon övertygande för att det var just det faktum att obscena alster kunde falla i händerna på pöbeln som låg bakom den hårdare censurlagstiftning som drevs igenom 1857. Men vad var det då som gjorde att pornografiska alster i händerna på de lägre klasserna tedde sig så hotfullt? Officiellt hette det förstås att pornografins osedlighet utgjorde ett hot mot moralen. Sigel ansluter sig dock till dem som menar att censuren av pornografin i själva verket måste ses som ett försök att kontrollera de lägre samhällsklasserna. Pornografin var nämligen inte förbjuden för samhällets privilegierade medlemmar, vilket visas i bokens andra kapitel, som kretsar kring personer som var medlemmar i, eller associerade med, "the Cannibal Club". Kannibalklubben utgjordes av en samling antropologer ur den brittiska överklassen, som utvecklar en ny röst för pornografin, en röst präglad av vetenskapens föregivna objektivitet. Såväl de skrifter som publicerades av dessa personer som de attityder de gav uttryck åt präglades av en imperialistisk ideologi som ofta var såväl rasistisk som misogynisk. Flera av dem ägde också stora samlingar av pornografi, ett intresse som ofta motiverades i mer eller mindre pseudovetenskapliga termer. Just den pseudovetenskaplighet som odlades bland Kannibalklubbens medlemmar utgör enligt Sigel något av en brygga mellan den tidiga, socialt radikala pornografi som gavs ut av Dugdale med flera, och den mer entydigt eskapistiska pornografi som vi är bekanta med i dag. Denna nya form av pornografi framträder först i slutet av 1800-talet, närmare bestämt mellan 1880 och 1914, då pornograferna gjorde sig av med såväl karaktärsteckning som intrig för att i stället med än större frenesi koncentrera sig på rena sexskildringar av olika slag. Sigel menar att denna utveckling är en direkt följd av ett nytt marknadstänkande hos tidens pornografer, och av att dessa nu hade sina rötter i medelklassen snarare än i arbetarklassen. I stället för att arbeta utifrån en politiskt agiterande tradition, kom den nya generationen pornografer att se aristokratin och den övre medelklassen som sina uppdragsgivare. Såväl viljan att förändra som lusten att dokumentera kom att ersättas av det övergripande syftet att tillhandahålla sexuellt explicita skildringar som lät sig konsumeras av de ekonomiskt välbeställda. Inte förrän det uppstår en marknad för billiga vykort under 1890-talet, tillgängliga också för arbetarklass och kvinnor, upphör pornografin att vara ett klassprivilegium. Värt att notera är att denna breddning av marknaden inte sätter några spår i pornografin som sådan: mediet blev ett annat, men innehållet förblev detsamma. Likafullt menar Sigel att genren härmed undergår en djupgående transformation, då samhällsgrupper som tidigare endast figurerat i pornografin som objekt, nu själva fick tillfälle att konsumera pornografi. Man kan förstås fråga sig hur djupgående en sådan förändring egentligen är: att konsumera sitt förtingligande är knappast att överskrida det. Vidare förefaller det överilat att likställa en större social spridning av pornografiskt material med en förändring av pornografin som sådan - som Sigel själv medger förändras inte pornografin till sitt innehåll i nämnvärd utsträckning. Det är en invändning man också kan rikta mot resonemanget i dess helhet: de förändringar Sigel vill tillskriva pornografin mellan 1815 och 1914 tycks snarare vara en produkt av hennes vilja att berätta en historia om hur pornografin förändras än av de pornografiska diskurser hon faktiskt studerar. De fyra faser som presenteras sammanfaller så fullständigt med de fyra kapitel i vilka de behandlas att det är svårt att tro att de äger någon verklig existens utanför framställningens ram. Det är i alla händelser slående att Sigel har så litet att säga om hur de olika faserna relaterar till varandra. Det är inte uppenbart att skillnaden mellan böcker som "The Lustful Turk" (1828) och "The Romance of Lust" (1879) är så stor som Sigel vill ge sken av: språket är grövre i den senare, berättelsen i än högre grad bara en rad sexuellt explicita situationer upprepade efter varandra, men det är svårt att i den tidigare romanen se en mer subversiv potential än i den senare. Det är således svårt att acceptera den implicita tesen, nämligen att den pornografi som producerades av Dugdale och andra radikaler under 1800-talets första hälft var av en väsentligt annan art än den som kom att dominera marknaden under andra halvan av århundradet. På sina ställen ser det nästan ut som om Sigel ville göra gällande att pornografin som genre kring seklets mitt kidnappas av överklassen, som tömmer den på dess politiska sprängkraft och i stället förvandlar den till ett instrument för maktutövning och kontroll. En sådan förklaringsmodell passar väl med bilden av pornografin som i grunden subversiv till sitt väsen, men blundar för att andra kritiker har läst de radikala förläggarnas utgivning av pornografi på andra sätt. Det har till exempel hävdats att dessa gav ut pornografi inte för att de i den såg ett instrument för politisk förändring, utan tvärtom för att marknaden för radikal litteratur i början på 1820-talet snabbt krympte. Att förläggare med revolutionära sympatier som Dugdale gav ut så mycket pornografi behöver alltså inte alls ses som en indikation på att pornografi bär på en inneboende subversivitet. Troligt är att förläggarna snarare handlade utifrån pragmatiska än ideologiska hänsyn när de gjorde pornografi och annan obscen litteratur till sin huvudsakliga födkrok: texter som klassades som obscena skyddades inte upphovsrättslagstiftningen. Gav man ut pornografi, kunde man håva in hela vinsten själv. Pornografins förmenta subversivitet tycks med andra ord närmare betraktat vara illusorisk. Att genren historiskt sett går att associera med radikaler innebär på intet vis att den skulle vara radikal i sig själv, utan kommer sig helt enkelt av att den inte befanns fin nog för respektabla borgare att göra profit på. Så sett är fördömandet av pornografin närmast att se som ett borgerlighetens försök att maskera kapitalismens natur för sig själva, genom att göra skillnad på kapitalism och kapitalism. Är man intresserad av pornografins politiska dimension, har man all anledning att söka förklara det självbedrägeriet i stället för att argumentera för att genren i sig själv skulle vara subversiv. Lisa Z Sigel"Governing Pleasures. Lisa Z Sigel "Governing Pleasures. Pornography and Social Change in England, 1815-1914" Rutgers University Press, 2002 Magnus Ullén är litteraturvetare och forskar om pornografi och berättandet i konsumtionssamhället


Bildt förstör sitt kapital

Summary: Under sina år som partiledare, statsminister och EU-sändebud lyckades Carl Bildt bygga upp ett politiskt kapital. Vad han sedan gjorde i näringslivet var att sälja sitt anseende till högstbjudande. Författaren Göran Rosenberg tar farväl av Sveriges valutaväxlande utrikesminister.

Jag har genom åren haft stor respekt för Carl Bildt. Hans rastlösa, otåliga, briljanta, ibland på gränsen till arroganta, politiska intellekt och analysförmåga har huvudsakligen varit en tillgång för såväl honom som Sverige. Hans internationella politiska engagemang och insatser likaså. Få svenska politiker har som han lyckats förena en politisk position på toppnivå med personlig trovärdighet och intellektuell öppenhet. När politikern Carl Bildt talade hörde i varje fall jag till dem som fann det mödan värt att lyssna. Kort sagt lyckades Carl Bildt under sina år som partiledare, statsminister och EU-sändebud på Balkan att bygga upp ett imponerande politiskt kapital, inte bara i Sverige utan också i delar av världen. Politiskt kapital är en svårräknad storhet eftersom det huvudsakligen måste räknas i immateriella valutor som prestige, anseende och förtroende. Som allt annat kapital kan det likafullt både förökas och förstöras. I något skede i sitt efterpolitiska liv valde Carl Bildt, såvitt jag förstår mycket medvetet, att inte längre föröka sitt politiska kapital utan att förstöra det, det vill säga att till så hög kurs som möjligt växla in det i en mera materiell och lätträknad valuta, det vill säga reda pengar. Högsta kursen på politiskt kapital erbjuds av dem som är i störst behov av det, i första hand företag med politiskt belastade verksamheter eller med verksamheter där politisk prestige och politiska kontakter kan ge avgörande konkurrensfördelar. Exempelvis ett energiföretag som exploaterar olja i ett politiskt omtvistat område i en ogenomskinlig diktatur. Eller ett investmentbolag som huvudsakligen investerar i energitillgångar i ett land där energitillgångarna är politiskt styrda och där förmågan att öppna de rätta politiska dörrarna och odla de rätta politiska kontakterna kan vara avgörande. Det var till två sådana företag, Lundin Oil och Vostok Nafta (som till största delen också ägs av familjen Lundin), som Carl Bildt valde att erbjuda sitt politiska kapital – och därmed att förbruka det. Hade Carl Bildt varit mån om att bevara sitt politiska kapital hade han kunnat välja att engagera sig i företag som inte hade samma behov av att ta hans politiska kapital i anspråk. Men som därmed sannolikt inte heller hade varit beredda att betala lika mycket för hans namn och tjänster. De politiker som exempelvis i USA väljer att efter avslutad ”public service” slå mynt av sitt politiska kapital är alla medvetna om skillnaden. Vill de bevara möjligheten av en fortsatt politisk karriär måste de vara försiktiga med vad slags verksamheter de väljer att förknippa sitt namn med. Carl Bildt valde som han gjorde, att till högsta möjliga kurs växla in ett kapital mot ett annat, därför att han aldrig hade tänkt sig att komma tillbaka till politiken. När en socialdemokratisk politiker, Björn Rosengren, i princip valde samma sak så var det helt uppenbart att han också brände sina broar till politiken. I sista hand är det en fråga om politisk kultur. I en politisk kultur där korruption och dubbla intressen är vardagsmat och få politiker har något politiskt kapital att värna, exempelvis i Italien, kan en politiker förmodligen komma tillbaka med vilken barlast som helst. Men Sverige är inte Italien. Inte ännu. Göran Rosenberg Författare och debattör kulturdebatt@dn.se