Med örnkoll på litteraturen

Summary: I december tar poeten och litteraturvetaren Anders Olsson plats i Svenska Akademien. Han efterträder Lars Forssell på stol nummer fyra. "Det kom som en fullständig överraskning", säger han till DN:s Pontus Dahlman.

Anders Olsson bor i en labyrint. Vindsvåningen fem trappor upp på Karlbergsvägen i Stockholm ringlar sig fram med rum efter rum. Ett av sommarens kraftigaste skyfall har just upphört. Det ligger travar med böcker i fönstersmygarna. Frun Agnes, som är konstnär, och dottern Vera Maria är någonstans ute i den stad som så ofta dyker upp i hans dikter. Han greppar en espresso och slår sig ner i sin rätt luggslitna läsfåtölj i sällskapsrummet. Snart är han vår nye man i Akademien. - Jag har aldrig känt mig som en människa som strävat efter en position som den här, säger han. Och berättar hur det gick till när den ständige sekreteraren Horace Engdahl ringde upp. - Han sa "håll i dig nu, Anders", eller något i den stilen. Och då förstod jag att det var något omtumlande han skulle säga. - Det kom som en fullständig överraskning och jag bad om lite betänketid. Varför då? - För att det är klart att det här på många sätt kommer att förändra mitt liv. Vid installationsceremonin den 20 december efterträder han Lars Forssell på stol nummer fyra. Forssell var den folkkäre och bildade gycklaren som skrev melodifestivalstexter och hängde med Lill-Babs och Taube. Men vem är den drygt tjugo år yngre poeten och litteraturprofessorn Olsson? Visserligen en hyllad idol. Fast detta i en snäv krets av litteraturfantaster som läst hans banbrytande böcker om Ekelöf och andra modernistiskt experimenterande författare. Som kanske drabbats av den ofta mörka styrkan i någon av hans samlingar poesi. Och stöter man på honom på stan är det snarare på den högkulturella föreningen Forum några stenkast från hans hem, än på någon folklig kabaré. Forssell brukade ligga ner när han blev intervjuad. Anders Olsson sitter alldagligt upprätt och ler med sin lite kisande blick. Fast stillsamheten bedrar. Under 1980-talet var han en av dem som - tillsammans med bland andra just Horace Engdahl - förändrade den svenska litteraturscenen och kritikerklimatet genom en vitamininjektion av kontinentalt tänkande. Och egentligen har han aldrig slutat slåss för litteraturen. För drygt fyra år sedan fick han sin professur på Stockholms universitet. Han säger att han älskar sitt undervisningsjobb men att han tröttas av påbuden från ovan om att också alla humanistiska studier omedelbart ska vara samhällsnyttiga. - Det finns numera inskrivet att vi ska tala om för studenterna vad de kan bli och jobba med när de läst klart, det är helt absurt, så jag vägrar. - Nyttan med humaniora är ju tvärtom att den är onyttig. Att den lär studenterna att reflektera och ifrågasätta. Tar man bort det finns ingenting kvar. Det är en livsviktig kamp. Anders Olsson alltså. Mild rebell. Som snart ska prova ut sin stass. Han föddes i Huddinge men växer upp i Västerås. När han går i sjunde klass står han framför en bokhylla på ett av stadens bibliotek. Några år tidigare har han börjat "missuppfatta ämnet" under uppsatsskrivningarna på svensklektionerna i skolan och skriva "ett slags korta kriminalhistorier och thriller" hemma i pojkrummet. - Jag tog fram François Mauriacs roman "Ormboet", en liten vacker volym, och vände på bladet och jag … kom aldrig längre än till inledningen. Jag var chockad. Klangen och hårdheten i språket kändes så stark. Det var som att texten nästan förvandlades till … metall. - Jag var tvungen att slå igen den och börja tänka på vad det egentligen innebär att vara författare. Mamman var språklärare, pappan en stadsarkivarie som gav sin son Jean-Paul Sartres "Muren" när han gick i åttan. Under en period i de sena tonåren bodde Anders Olsson dessutom granne med en viss Lars Gustafsson, på Kyrkbacken i Västerås. - Jag var rätt mycket där inne. Lars Gustafsson var ju väldigt radikal då, runt -68, revolten mot överheten, anarkismen, det tog jag starka intryck av. - Jag började läsa filosofi och litteratur i Uppsala men vantrivdes väldigt på universitet, fortsätter han. Den akademiska miljön var så inskränkt och redan då började jag reagera kraftigt på att man inte kunde ta in ett nytt kontinentalt tänkande. - Så jag drog till Berlin. När han kom hem och flyttade till Stockholm var han med om att införa det postmoderna tänkandet i Sverige, tillsammans med bland andra kompisarna Horace Engdahl och Stig Larsson. Deras hyperintellektuella och idag kultförklarade tidskrift Kris tog spjärn mot sjuttiotalets krav på realism och politiskt engagemang. I ledartexten till det sjätte Kris-numret som gavs ut våren 1978 vänder sig gänget direkt till den dåtida "kulturintelligentsian" som i sviterna efter Vietnamkriget "genom sina runda glasögon ser att de blivit äldre och äldre, och samtidigt vet att deras småsyskon åker utförsåkning och gillar Boney M". - Vi hade en känsla av att vi var tvungna att göra något radikalt, framförallt när det gällde tolkningen av litteratur, säger Anders Olsson. De hårdlanserade tänkare som fransmannen Jacques Derrida som visade på nya sätt att tolka litteratur och konst under 1980-talet. Genomslaget blev stort och inspirerade poeter som Katarina Frostenson och senare Ann Jäderlund till språkexperiment. Anders Olsson förde fram den nya poesin i debattartiklar som lyckades reta upp stora delar av Kultur-Sverige. Och tog den i stenhårt försvar när den beskylldes för "obegriplighet". I sina essäböcker om litteratur och filosofi har han i "poststrukturalismens" anda hela tiden understrukit det mångtydiga i tolkningar av konst och litteratur. I sin stora bok om Gunnar Ekelöf, "Ekelöfs nej", blandar han flera tolkningsmodeller på en och samma gång med biografisk rekvisita som fotografier på Ekelöf i badrock på Kolmården. - Jag tror att förståelsen av ett verk aldrig kan vara avslutad, förklarar han. Det går aldrig att uttömma ett så stort författarskap som Ekelöfs. - Man tränger djupare, man ser nya möjligheter, men bilden blir aldrig fullständig. Och sedan kommer ändå nästa generation och ser nya sidor. Om en forskare säger att nu har jag en totalbild av en författare, ljuger den människan då? - Ja, då har den människan fel. För tjugo år sedan tillhörde du och Horace Engdahl verkligen avantgardet med de här tankarna. Till vintern sitter ni båda i Svenska Akademien. - Ja, det är naturligtvis märkligt. Men det känns bra? - Jag har inga speciella känslor kring det, mer än att det ska bli kul att samarbeta i ett sådant sammanhang. Det har blivit eftermiddag. Anders Olssons familj kommer snart hem. Jag vill fråga honom om ett speciellt datum i hans liv, men är inte säker på att han vill prata om det. Våren 1987 publicerade DN en helsida med utdrag från hans dagbok skriven under en vistelse i Berlin hösten dessförinnan. Anteckningen från den 20 november 1986 handlar om ett mystiskt nattligt besök. - Det var under en period när jag hade en lägenhet där, jag var ensam, och jag tror att ensamheten är en förutsättning för en sådan erfarenhet. - Jag låg på en madrass i ett litet rum i den här lägenheten och hade dörren lite på glänt och vaknade till av ljuset som kom tidigt på morgonen. Då känner jag att det är någon som försöker ta sig in genom dörrspringan. - Det är en ängel med långa vingar som kommer över mig där jag ligger, och jag blir fullständigt paralyserad av skräck, det är en otäck, svart ängel, och den närmar sig och ena vingen stryker tre gånger över mitt hjärta. - Jag har väldigt svårt att befria mig från den här upplevelsen. Men jag tror att det var så att jag var inne i en period av sökande och befann mig vid ett vägskäl rent privat. Det kan också ha spelat in att jag samma dag hade bestämt mig för att jag skulle besöka koncentrationslägret Sachsenhausen i Östberlin. - Jag hade väldigt djupa, symbolladdade drömmar vid den här tiden, som jag direkt kunde göra dikter av. - Jag upplever nog poesin som väldigt mycket av en tillfällighetsdiktning, knuten till en särskild tidpunkt där dikten liksom tränger sig fram. Poeten Anders Olsson praktiserar på ett sätt estetiken han predikar. I hans dikter finns ofta mängder av stilar och tonfall inom samma pärmar. I de senare dikterna också en glädjefylld lätthet som kontrast till den existentiella svärta som Berlindagboken och samlingarna kring den ger uttryck för. På omslaget till den senaste samlingen "Ett mått av lycka" (1998), som är dedikerad till dottern Vera Maria, finns en barnteckning i lila och rött som hon har gjort. I den första sviten, "Tisdagen den 9 juli 1996" kan man läsa oroande sommarbilder: "Blodets ljuslie: / det som slår i det som går / blixtrande - tyst". Men den slutar så här: "Kring rödbetssoppan / dansar min lilla flicka / Skrattet vitrosa", "Kortspel på sängen / lugnt före insomnandet / Ingen förlorar". Snart får vi se hur han klär i frack. Den nye akademiledamoten Anders Olsson Född 1949 i Huddinge, uppvuxen i Västerås. Litteraturprofessor vid Stockholms universitet och litteraturkritiker i DN. Författare till bland annat "Ekelöfs nej", som också är hans doktoravhandling (1983) och "Skillnadens konst. Sex kapitel om moderna fragment" (2006). Debuterade som poet med "Dagar, aska" (1984), senaste samlingen "Ett mått av lycka" (1998) är skriven på det japanska versmåttet haiku. Kretsen kring Kris. Tidskriften startades mot slutet av sjuttiotalet i sedermera litteraturprofessorn Arne Melbergs kök. I redaktionen ingick bland annat Anders Olsson, Stig Larsson och Horace Engdahl. - Vi träffades vid Stockholms universitet. Horace var liksom jag på kant med de akademiska studierna, vi försökte skapa ett utrymme av reflexion någonstans mellan universitet och offentlighet, och det är aldrig lätt. Arbetar just nu på ett forskningsprojekt om exillitteratur. - Det går knappast att tänka sig den litterära modernismen under 1900-talet utan dess exilförfattare, som erövrade sitt språk i friktion med intryck utanför hemländerna. Samtidigt är rotlöshet alltid något smärtsamt. Jag tror inte att det går att skriva så starkt som Joyce, Beckett eller Celan gjorde utan en enorm tilltro till språket. När Anders Olsson tar plats i Svenska När Anders Olsson tar plats i Svenska Akademien den 20 december kommer han att hålla ett långt inträdestal om sin föregångare Lars Forssell, som dog förra sommaren. Vad har du för förhållande till hans författarskap? - Hans poesi har aldrig stelnat och jag får ut väldigt mycket av hans texter. Hans mångsidighet är frapperande, att han är så gäckande och undflyr alla försök till inordning. Man förstår att han kände sig hemma i det litterära klimatet under åttiotalet. - Vi är väldigt olika men där finns ett släktskap och något som rör vid mig. Jag tror att det handlar om hans sätt att leka med traditionen. Han gick hela tiden framåt genom att gå bakåt. Under femtio- och sextiotalen hämtade han många av sina lärdomar från Ezra Pound och den engelska renässanspoesin, där han hittade en dramatisk monolog och ett sätt att leka med olika roller som kändes helt ny i den svenska samtidspoesin. - En märklig överensstämmelse mellan oss är att också hans pappa arbetade som stadsarkivarie.


Ettrigt smattrande filmmusik

Summary: Kungliga Filharmonikernas satsning på filmmusik av John Williams i Filadelfiakyrkan blir en högljutt underhållande konsert. Musik

Filmmusik av John Williams Kungliga filharmonikerna Dirigent: Arnie Roth Scen: Filadelfiakyrkan, Stockholm I hörnet Rörstrandsgatan/Birkagatan har tre stormtroopers tagit två blonda små flickor till fånga. Vapenviftande. Flickorna knyter händerna bakom sina huvuden. Pappa fotograferar. Och i väntan på att Filharmonikernas John Williams-konsert ska dra i gång i Filadelfiakyrkan poserar en lång rad både små och större barn med de tre inhyrda Star Wars-gubbar som vaktar röda mattan vid entrén. Amerikanen Arnie Roth är tillbaka på dirigentpulten och orkesterns satsning på filmmusik av John Williams känns som en logisk uppföljning på de senaste säsongernas konserter med spelmusik. Fast det är mer av familjekonsert den här gången, fler barn i publiken, men framför allt är musiken så mycket bättre. Knappast konstigt. Ingen filmmusikkompositör i dag slår John Williams i grenen kreativt hopkok av hela den romantiska och senromantiska symfonirepertoaren. Det är bara att rada upp film efter film sedan 70-talet: ”Hajen”, ”E T”, Indiana Jones- och Star wars-filmerna, på senare år Harry Potter-serien. Men Williams kan också kliva ur det storvulna. Som i ”Catch me if you can” från 2002 där hans nästan minimalistiska 60-talsjazz till förtexternas retroanimerade jakt bland skuggor och streckfigurer blir en hel liten film i filmen. Det är något av det bästa Williams gjort på senare år. Men Filharmonikerna satsar av förklarliga skäl på det episka, den John Williams som älskar ettrigt smattrande fanfartrumpeter, dova hornteman, hetsande slagverk, ljust skimrande klanglager i fiolerna och gärna ett rymtiskt knyckande i kontrabasarna och celli. Värden Orvar Säfström guidar lagom mycket mellan numren, publiken hoar högljutt efter de mest klatschiga sakerna som Superman-temat eller matinéstämningen från Indiana Jones. Samt inte minst efter sviten ur ”Star wars” som ligger efter paus. Själv har jag roligast när orkestern i ”Duel of the fates” ur ”Det mörka hotet” får musiken att låta som Sibelius på speed och förstås åt jazzkombon, komplett med steelpan-solo ur den allra första filmen. Det är också deras tema som jag hör folk visslar när de går ut från en konsert som är mer högljutt underhållande än djup. Men det duger gott så. Sara Norling musik@dn.se


Ettrigt smattrande filmmusik

Summary: Kungliga Filharmonikernas satsning på filmmusik av John Williams i Filadelfiakyrkan blir en högljutt underhållande konsert.


Svensk dans intar Stockholm

Summary: I kväll startar sommarens höjdpunkt för Stockholms dansälskare: Parkteaterns dansmånad. Danskompanier från hela landet ska få Vitabergsparken att svänga. Parkteaterns dansmånad

När Parkteaterns konstnärliga ledare Kajsa Giertz, själv koreograf i grunden, satte ihop sommarens program var hon nyfiken på vad som händer i dansväg ute i landet. Resultatet är att årets dansmånad gästas av tre av Sveriges största dansensembler: Göteborgsoperans balett, Skånes dansteater och Norrdans. Först ut är Göteborgsoperans balett, som i kväll och på lördag visar en glimtparad med verk av koreograferna Helena Franzén, Didy Veldman och Örjan Andersson. Samt stjärnskottet Alexander Ekmans seriefigurinspirerade musikalparodi ur den hyllade föreställningen ”3xBolero”. – Upplägget kan låta lite medley-tråkigt, säger Kajsa Giertz. Men jag tycker att en mix av lugna lyriska verk och sånt med mer humor och dramatik är det bästa formatet i Vitabergsparken. Där konkurrerar ju dansen med luftballonger och fiskmåsar. Även Norrdans och Skånes dansteater, landets nordligaste respektive sydligaste dansscener, bjuder på best of-föreställningar. Delar av Thomas Noones ”Hurt” visas till exempel under Norrdans föreställning. Och koreograferna Tommi Kitti och Susanne Jaresand stiftar bekantskap med Stockholmspubliken under Skånes dansteaters kvällar i slutet av månaden. – Jag ville att kompanierna skulle göra aftnar som presenterar bredden i deras kompani. Alla tre är i förändringsprocesser just nu, med nya konstnärliga ledare. Det är intressant att jämföra dem med varandra och få en glimt av den svenska dansens framtid, säger Kajsa Giertz, men tillägger att publiken framför allt bara ska luta sig tillbaka och njuta. Om de nu inte vill delta själva vill säga. Den möjligheten ges på streetdancefestivalen Superjam, som Parkteatern ordnar för sjätte året i rad i samarbete med Riksteatern. I sommar blir det tre kvällar med workshops, dansbattles och shower med internationella gäster. – Det brukar vara två kvällar men det kommer nya stilar hela tiden inom streetdance. Vi har haft stark betoning på breakdance, nu blir det också mer utrymme för popping, locking, house och hiphop, berättar Kajsa Giertz. Mer streetdance blir det när gruppen Three style fusion uppträder i mitten av månaden. Men de mixar också in flamenco och folkdans i sitt framträdande. Three style fusion utlovar även ”nordisk machodans”, vad är det? För första gången är Kajsa Giertz svarslös. Hon funderar högt: ”Kan de mena streetdanceproffset Damon Frost, streetdance är ju supermacho?” Sen börjar hon skratta. – De menar halling förstås! Det är en norsk dansstil som är macho fast på ett helt annat sätt. De hoppar jättemycket, gör rytmiska mönster och slår med händerna på fötterna. Om Damon Frost har sitt center nere vid fotknölarna har de centrum mycket högre upp i kroppen, förstår du? Nja, halling tycks vara en dansstil som ska ses live. Liksom dans över lag, vilket stockholmarna insett. Danskvällarna är alltid proppfulla och Kajsa Giertz rekommenderar att man kommer i god tid. – Dansmånaden har ju funnits sedan 1996. I början framstod det som en väldigt tokig idé att just Parkteatern skulle ha modern dans eftersom vi är väldigt folkliga och många föreställer sig att modern dans är väldigt svårtillgängligt. Men det har visat sig att det inte alls behöver vara så. Lisa Boda lisa.boda@dn.se 08-738 15 41 Dansfestivalen inleds i kväll med Göteborgsoperans balett och avslutas den 24 augusti med Norrdans. Alla dansföreställningar ges i Vitabergsparken på Södermalm. Hela programmet finns på www.stadsteatern.stockholm.se


Joker är skrämmande bra

Summary: Som så ofta är det skurken som står för den verkliga förnyelsen. Utan Heath Ledgers Joker vore Batmanuppföljaren ”The dark knight” snart glömd, skriver Eva af Geijerstam. Action

”The Dark Knight” Regi: Christopher Nolan Manus: Jonathan Nolan och Christopher Nolan Foto: Wally Pfister I rollerna: Christopher Bale, Heath Ledger, Maggie Gyllenhaal, Aaron Eckhart, Gary Oldman, Michael Caine, Morgan Freeman m fl Längd: 2 tim 32 min (Från 15 år) 3. I Gotham City skiner aldrig solen. Till och med den ensamma strålkastaren som spelar över himlen för att kalla Batman till tjänstgöring i ”The dark knight” har blivit otydlig, nästan upplöst i ett molntyngt töcken. När Christopher Nolan blev mannen att överta varumärket och återuppliva denna nattens plågade riddare och ensamma medborgargarde deklarerade han att förnyelse var av nöden. Efter 11 september hade läget så att säga förändrats. Det blev inte längre möjligt att med bibehållen dystopisk svärta också förnöja publiken med lustiga one-liners och spektakulärt komiska skurkar i sagolik serieförklädnad. Än mindre att spekulera på freudiansk ytnivå, som i ”Batman & Robin”. Med ”Batman begins” häromåret angav Christopher Nolan genast sin ton: mer mörk realism än gotisk fantasi, mer utblickar i världen utanför Gotham City, (mycket) mer filosofisk/psykologisk garnityr kring de rena actionscenerna. Han utvecklade miljardären och industrimagnaten Bruce Waynes väg till sin motvilliga hjälteroll: från att ha sett sina föräldrar mördas i tidig ålder, via träningsläger i fjärran länder hos ”Mörkrets brödraskap”, till att bekämpa brott i det korrupta och brottsinfekterade Gotham. Till sist också mot sina läromästare. Under temat rättvisa eller hämnd kunde man känna mer än ett svagt eko av det somliga menar pågår och kallar ”civilisationernas krig”. ” The dark knight” är ett slags moraliskt manligt triangeldrama och en vidareutveckling av ”Batman begins”. Batman själv, en återigen utmärkt Christian Bale, i vars öron brödraskapets ord fortfarande mal: ”Det du fruktar finns inom dig.” (Vänta bara, ”The dark knight” hamrar fullständigt i onödan in ett stort antal sådana allmänna djupsinnigheter! Batman framhärdar i trots mot brödraskapets ”medkänsla är svaghet”. Stadens nyvalda allmänna åklagare Harvey Dent, allmänhetens hopp om förändring, spelad av en blond Aaron Eckhart i Kennedy-look och bestämt hakparti kommer bokstavligen få ge ambivalensen mellan hämnd och rättvisa ett ansikte. Och så Jokern, storartat spelad av Heath Ledger i sin sista roll. Hans Joker är en sårad man, oceaner från Jack Nicholsons bisarrerier i Tim Burtons ”Batman”. Ledgers Joker med sönderskuret ansikte, lindrigt maskerat av smetigt vitt och blodrött, stripigt hår och fullständigt oberäknelig är en motståndare som tycks motsvara de värsta mardrömmarna. Hans strävan är kaos. Han bryr sig inte om pengar. Han är inte längre en borderlinepersonlighet, han har för länge sen gått över gränsen.Somliga behöver inga motiv, ”de vill bara se världen brinna”, säger Bruce Waynes trogne betjänt Albert (Michael Caine) torrt och precist om Jokern. I några skräckinjagande magnifika scener förstår vi att han dessutom mer än gärna futtar på stubinen. Det finns små öar av normalt fungerande människor i detta triangeldrama, igångsatt av Gothams organiserade brottslighet: Rachel, som drömmer om ett normalt familjeliv, om inte med Bruce Wayne så med Harvey Dent. Den förträfflige polisen Gordon – Gary Oldman utmärkt igen – som i ett hav av möjligen korrupta kolleger – motvilligt tvingas lita till Batman. Hur blev det då med förnyelsen i ”The dark knight” Tja, sisådär: när Jokern hängande över avgrunden triumferande ropar ”Du är som jag! ” till Batman tycker man sig ha hört alltför många tidigare skurkar utan framgång ha hävdat detsamma. I en utflykt till Hongkong upprepas klättrandet på skyskraporna som också förekommit förr. Lite Bond här. Lite ”Mission impossible” där. Visserligen är det uppenbart att de psykologiska pretentionerna är större med människorna före tekniken. Visserligen är formatet längre – två och en halv timme och därmed många ”slut”– och den bildmässiga actionivern intensivare än hos de flesta föregångare. Men som så ofta är det skurken som står för den verkliga förnyelsen. Utan Heath Ledgers Joker vore ”The dark knight” kvickt glömd och lagd åt sidan, efter att ha rekorddansat en sommar. Eva af Geijerstam film@dn.se


Nystart för Batman

Summary: ”Man måste försöka ge publiken mer än den tror att den vill ha”, säger Christopher Nolan, perfektionisten som regisserat den nya Batmanfilmen. Och ”The dark knight” har redan slagit kassarekord.

Christopher Nolan sveper in i rummet och slår sig slappt ned i en fåtölj. Han har en lång rock på sig, inte helt olik Batmans kappa, och en grå halsduk trots att det inte är kallt. Jag vet inte vad jag hade väntat mig, men kanske hade jag en bild av att regissören till så visuellt imponerande filmer som ”Memento” (2000) och ”The prestige” (2006) skulle vara mer kyligt elegant och inte så anspråkslös. ”The dark knight” är Nolans andra Batmanfilm med Christian Bale i titelrollen. ”Batman begins” (2005) fick både bra kritik och höga publiksiffror. När ”The dark knight” hade premiär i USA förra veckan slog den rekord. Ingen annan film har någonsin spelat in så mycket pengar under en öppningshelg, 155 miljoner dollar. Nolan har uppenbarligen en speciell känsla för superhjälten och dess publik. – Biopubliken är smart, säger han. Man måste försöka ge dem någonting mer än vad den tror att den vill ha. Det handlar om att höja insatserna, och ju mer man höjer dem, desto större gensvar får man. Den här gången får publiken därför en charmerande skurk, i form av Heath Ledgers Joker, och ännu mer renodlad action. Biljakter, helikopterjakter och till och med motorcykeljakter förekommer. Eftersom Jokern också har en förkärlek för explosioner och byggnader som sätts i brand har man heller inte snålat med specialeffekterna. – I den förra filmen höll sig Batman lite i utkanten av staden, men den här gången för vi in honom i Gothams, och händelsernas, centrum. Stadsprofilen är densamma som i ”Batman begins”, vi vill att publiken ska känna igen sig. Men miljöerna är ändå annorlunda. På samma vis är Jokern och Two-Face bekanta figurer från tidigare Batmanfilmer, men denna gång i ny tappning. – Heaths sätt att gestalta Jokern skiljer sig väldigt mycket från vad Jack Nicholson gjorde 1989. Heath gjorde honom till en både komisk men också skrämmande figur, helt utan empati. Jag visste att han skulle göra något annorlunda med rollen redan innan vi hade ett färdigt manus. Och Aaron Eckhart, som spelar Two-Face, hade inte läst seriealbumen innan, han hade knappt hört talas om Batman, så han har också närmat sig sin rollfigur på ett alldeles eget sätt. Nolan sitter bredbent i fåtöljen, och talar väldigt lugnt. Vi befinner oss i en enorm inspelningsstudio utanför London, där båda Batman-filmerna spelats in. Jag och ett par andra utländska journalister har fått se oss omkring. Vi har känt på Batmans motorcykel och sett på Jokerns patinerade kostymer. Vi har beundrat det tio våningar höga byggkomplex som spelar en central roll i filmen. Nolan lämnar aldrig något åt slumpen, lämnar aldrig ifrån sig någonting halvgjort. Att han är ”perfektionist” är mer än ett rykte. En mikroscen, där Batman placerar en smäll på en skurks käft, som är ungefär en sekund lång, krävde tretton tagningar. – Min utmaning var att göra ”The dark knight” till en bättre film än ”Batman begins”, varför skulle jag annars göra en uppföljare? Och eftersom jag inte behöver presentera hans bakgrund den här gången så kan jag göra en fullt utvecklad Batman nu, och koncentrera mig på hur han påverkar världen omkring sig, i stället för tvärtom, som innan. Det är inte lätt att vara hjälte. I ”The dark knight”, precis som ”Batman begins”, ställer sig Bruce Wayne frågan om vem han egentligen är, och vem han vill vara. Det är det som, enligt Nolan, gör honom till en så intressant figur. – Det är egentligen först när Batman kommer till Gotham som fler och fler riktigt galna skurkar dyker upp i staden. Hur ska man tolka det? Well, om du tar på dig en mask och börjar hoppa från hustak helt plötsligt så kommer folk att reagera. Men kanske inte på det sätt du hade väntat dig. Och det är precis där, med den bilden och den frågeställningen som ”The dark knight” börjar. Caroline Hainer kultur@dn.se


Cool Ice Cube tänder publiken

Summary: Rapparen Ice Cube är tillbaka på svensk scen efter 15 år. Han bjuder på fantastisk musik och omåttligt underhållande hiphop som får Fredrik Strage att känna sig gladare än barnen på Gröna Lund. MusikIce CubeScen: Kägelbanan, Stockholm

Femton år har gått sedan Ice Cube stod på en svensk scen. Vid förra besöket levde han fortfarande upp till epitetet ”the nigga ya love to hate”. Han var världens mest kontroversielle rappare, anklagad för misogyni, antisemitism och rasism. Han dissade till och med sina egna beundrare, vita kvinnor som ville ligga med honom efter konserterna (”that’s kinda like Barbie fuckin’ Bob Marley”, rappade han i den anstötliga ”Cave bitch”). Numera är Ice Cube mest känd som skådespelare. Han gör en och annan actionrulle men familjekomedier som ”Are we there yet?” har, något oväntat, visat sig vara hans styrka. Oftast spelar han en kramgo kille som får i uppdrag att ta hand om några busiga barn. Rapkarriären låg länge i träda men för två år sedan gjorde han en lyckad comeback med ”Laugh now cry later”, som den 19 augusti följs av nya albumet ”Raw footage”. Ice Cube och sidekicken WC får publiken på Kägelbanan att skrika datumet om och om igen – kanske för att understryka att skivutgivningar trots allt är viktigare än Hollywoodpremiärer. Ice Cube riktar ett svavelosande tal mot de ”motherfuckers” som anser att han bör gå i pension. Kritikerna tycker att han är för gammal för gangsterrap och att han som boende i den trevliga LA-förorten Encino inte längre har koll på vad som händer i South Central, problemområdet som hans första band NWA gjorde känt över hela världen. ”Jag startade den här gangsterskiten! Och detta är tacken!” vrålar han. Ice Cube behöver bara rappa några rader i inledande ”Natural born killaz” för att man ska fatta att Hollywoodmiljonerna inte gjort honom till en mes. Han låter överväldigande cool. Stämningen är lika hysterisk och temperaturen lika kokande som när KRS-One, en annan gangsterpionjär, uppträdde i Stockholm för ett par år sedan. Ice Cube saknar dennes tekniska briljans, men kompenserar för det med betydligt bättre låtar. Nya nummer som ”Gangsta rap made me do it” och ”Do ya thang” träffar nästan lika hårt som de gamla godingarna. Ice Cube håller en liten historielektion om NWA (och WC viftar med nya vinylutgåvor av deras album) innan han ger sig på de något sönderspelade ”Straight outta Compton” och ”Gangsta gangsta”. Men bandet som vi får höra flest låtar av den här kvällen är Westside Connection, den avsomnade trion som inkluderade både Ice Cube och WC. Deras refrängstarka, tillbakalutade gangsterfunk får alla att nicka emfatiskt med huvudena. Ice Cube beordrar oss att göra W-tecken med fingrarna för att hylla amerikansk västkustrap. ”Westcoast”-tecknet är en lika urvattnad popkulturell kliché som hårdrockens djävulstecken. Men den här kvällen känns det bara som en symbol för fantastisk musik, omåttligt underhållande hiphop som får en att vackla ut i sommarnatten och känna sig gladare än barnen som skriker i Gröna Lunds karuseller på andra sidan vattnet, stöddigare än förbandet Kartellen som ägnar en halvtimme åt att berätta varför Gottsunda utanför Uppsala är det nya South Central. Fredrik Strage musik@dn.se


Befriande basist med brett register

Summary: Nina Ramsby, Eliane Elias, Patti Smith, Mariam Wallentin - det är de kvinnliga musikerna som gör starkast intryck på Stockholms jazzfestival. Ett annat bra exempel är basisten och sångerskan Esperanza Spalding.

Nina Ramsby, Eliane Elias, Patti Smith, Mariam Wallentin - det är de kvinnliga musikerna som gör starkast intryck på Stockholms jazzfestival. Man ska kanske inte göra för stor sak av det där med manligt och kvinnligt musiker som musiker men de som tenderar att visa upp sina tekniska färdigheter snarare än att göra personlig musik är utan tvekan männen. Helst hör man ju både skicklighet och någon form av djupare uttryck, som hos just de kvinnliga musikerna jag nämner ovan. Ett annat bra exempel är basisten och sångerskan Esperanza Spalding. Hon är amerikanska och rör sig obesvärat mellan jazz, soul och samba. Rent teknisk imponerar hon inte minst genom blotta kombinationen av att spela bas och sjunga, vilket är erkänt svårt. Spalding, som också alternerar mellan el- och kontrabas, är fullständigt ett med sin musik. Knepiga basgångar smälter samman med groove och själfullhet; det är som om varje detalj var av nödvändighet. Nu finns det givetvis manliga musiker med liknande kvaliteter, men i många fall, inom jazzen såväl som rocken, är männen alldeles för upptagna vid att förvara någon form av revir. Det är oerhört tröttsamt och desto mer befriande att höra någon som Esperanza Spalding.


"Magnus Gabriel" på Läckö slott

Summary: "Magnus Gabriel" på Läckö. Trots misslyckandet finns här drag av stor operakonst.. Som Opera når den inte fram, men det är ändå som om Daniel Börtz musik i "Magnus Gabriel" hittat en avlägsen ton som vi aldrig hört förut men som vi någonstans ändå känner igen, skriver Martin Nyhström.

Greve Magnus Gabriel De la Gardie var drottning Kristinas förtrogne. I Daniel Börtz och Iwar Bergkwists nya opera "Magnus Gabriel", som nu fått sitt uruppförande på Läckö slott, är han också en player som dansade som man gjorde i Paris och skrev som en "satans skolflicka" enligt männen. Men som tog andan ur kvinnorna med sina drömbilder. För drottning Kristina var han den vackraste hon hade sett. Men han var också för mycket och för farlig för henne. När hon i operan till slut skjuter honom ifrån sig sker det med en oerhörd ansträngning: en fallande melodi som stavelse för stavelse tar sig igenom hela hans namn: "Gre-ve-mag-nus-ga-bri-el-de-la-gar-die." Som vore han gjord av något glödande som omedelbart måste släckas. Ja, operan "Magnus Gabriel" har verkligen drag av stor operakonst när den som här fångar ett ögonblick i Magnus Gabriel De la Gardies snabba uppgång och fall. Scener där man, ungefär som hos Giuseppe Verdi, får en känsla av att ett glapp har uppstått vad gäller makten och som gör det omöjliga möjligt. Som när De la Gardie vill klä upp Sverige och råna hela Europa på dess skönhet. Och får kvinnorna med sig i en helt briljant scen där han hetsar upp Drottningen (Katarina Giotas), sin mor Ebba Brahe (Monica Danielsson) sin fru Maria Eufrosyne (Emelie Sigelius) och Ebba Sparre (Liine Carlsson) inför det nya som skall fylla den svenska kulturens ekande tomhet. Problemet med operan är dock att den inte alls tycks lita på sin egenskap av att vara opera. Att den inte nog har konsumerat sitt ämne. Att den berättas som för en skolpublik, men kronologiskt baklänges. Och därför, för att inte bli helt obegriplig, kräver en för det mesta rent fördärvande berättarroll. Som plötslig avbryter med ett "Stopp, nu går vi några steg tillbaka i tiden" eller som efter att ha ställt den för operan kanske mest centrala frågan "Vad hände egentligen mellan De la Gardie och drottning Kristina?" genast besvarar den med ett uppgivet konstaterande "Ja, det får vi aldrig veta". Nähä, undrar man då som publik. Varför är vi här om inte för att just få en fantasi om det? Nej, i sitt nuvarande skick, som operaverk eller föreställning, når "Magnus Gabriel" inte alls fram. Trots den givna historiska kopplingen till De la Gardies eget Läckö slott. Och trots fina insatser av ovan nämnda sångare, en heroisk Andreas Landin i huvudrollen som regimässigt ställts helt ensam och en välklingande orkester under Simon Phipps ledning. Ändå måste det sägas hur stark Daniel Börtz musik bitvis är. Från de ödsligt Mahlerklingande fanfarerna i början till det lika senromantiskt romansartade slutet. Det är som om han i "Magnus Gabriel" hittat en avlägsen ton som vi aldrig hört förut men som vi någonstans ändå känner igen. Något som vill komma oss riktigt nära. En ton hos den som spelar sitt spel men som plötsligt inser att det är någon annan som skrivit ens manus.


Jazzen ekar genom Romsdalsfjorden

Summary: En av Europas främsta jazzfestivaler hålls i lilla norska Molde. Här är det jazz som gäller, skriver DN:s Johannes Cornell, med exceptionella slagverkare som Marilyn Mazur och Manu Katché samt legendaren Ornette Coleman, som får oväntat sällskap på scenen. Musik

Molde international jazz festival 2008 Artister: Marilyn Mazur, Kobert med Trondheim jazzorkester, Ornette Coleman Quartet, Manu Katché Group m fl PLATS: Molde, Norge Utmed Romsdalsfjorden, strax söder om Trondheim och ungefär i höjd med Sundsvall, ligger vad man skulle kunna kalla en stor liten stad. Den är liten på samma sätt som alla småstäder är små, men stor i åtminstone två bemärkelser: dess omgivningar, som är storslagna, och dess jazzfestival, som hör till Europas främsta. Precis som Pori/Björneborg i Finland tycks festivalen i Molde dessutom ha allt att vinna på just att orten är liten. Dels slipper den konkurrensen från den allmänna turistnäringen i städer som Stockholm och Oslo, dels kan den profilera sig mer exklusivt. Runt omkring Molde finns förvisso fantastisk natur, och staden är känd för sina rosor och sitt fiskemuseum. Men för omvärlden råder ingen tvekan: Molde är i det närmaste liktydigt med den jazzfestival man startade 1961. Den fyrtioåttonde upplagan vill inte vara sämre än någon föregångare. Här ser jag till att börja med årets ”artist in residence”, den danska slagverkaren Marilyn Mazur. Hon gav en intensiv och personlig konsert i Stockholm så sent som i maj, men här får hon alltså sträcka ut för fullt, med fem olika grupper. Den första av dem, som också inleder hela festivalen, består förutom av Mazur också av trumpetaren Nils Petter Molvaer och gitarristen Eivind Aarset, båda från Norge, samt, från Tunisien, sångaren och oudspelaren Dhafer Youssef. Tillsammans spelar de en musik som förenar nordiskt, afrikanskt och arabiskt. Det är jazz på ungefär samma vis som Weather Report var det – via vad som lite slarvigt brukar kallas world music, men med ett sätt att hantera teman, groove och improvisation som återspeglar fusionjazzen när den var som mest konstnärlig och fruktbar. Ett viktigt, helnorskt inslag på festivalen är trion Koberts framträdande tillsammans med Trondheim jazzorkester. Kobert, som utgörs av organisten Daniel Formo, sångerskan Ingrid Lode och trummisen Erik Nylander, fick i fjol ett stort stipendium (en kvarts miljon norska kronor) för att utveckla ett nytt projekt att presentera i år. Resultatet är en form av lekfull, samtidigt mångfasetterad jazz som stundtals påminner om svenska gruppen Paavo. Mer avlägsna referenser kunde vara Björk och Frank Zappa, men Koberts naivistiska, liksom animerade musik på gränsen mellan jazz och pop känns också genuint originell. Som bäst är de avväpnande utan att kännas inställsamma; på en gång direkta i sitt tilltal och komplexa i sitt uttryck. Moldes verkliga trumfkort – vad som ytterst skiljer evenemanget från Stockholms jazzfestival – är Ornette Coleman. Den levande legenden gör entré med samma ödmjuka framtoning som länge har genomsyrat hans alternativa hållning i jazzen. Fast det är knappast bara ödmjukhet; musiken som framförs av kvartetten med två basister och Colemans son Denardo på trummor sätter sig naturligtvis också medvetet på tvären. Den söker inte konfrontation – Colemans uppror är mer som Gandhis – men än i dag utgör den en form av motståndskonst, titulerad, som en av Colemans tidiga skivor, free jazz. Å andra sidan har Coleman också skrivit några av jazzens vackraste melodier. Det är en kombination av element som fortfarande är något av hans signum, och som även tar sig uttryck när Patti Smith oväntat dyker upp på scenen och reciterar med gruppen i en exotisk tolkning av Bachs cellokonsert. Vad mer förenar Coleman och Smith Kanske en tro på det bräckliga, icke perfekta. En tro på det mänskliga. Den franske trumslagaren Manu Katché återknyter på sätt och vis till Marilyn Mazur. Båda är europeiska slagverkare i en afroamerikansk tradition. De kan konstens alla regler men söker – och finner – även någonting eget, bortom transatlantiska influenser. Katché, som har spelat med Peter Gabriel och Sting, samarbetar nu med norska och polska musiker. Han har utsökt tajming och tillslag, en förmåga att aldrig stressa eller sinka musiken, bara finnas där mitt i flödet, stadigt men samtidigt följsamt, lyhört och smakfullt. En exceptionell trummis vars spel ekar genom den mäktiga Romsdalsfjorden i skymningen. Johannes Cornell scen@dn.se


Jazzen ekar genom Romsdalsfjorden

Summary: En av Europas främsta jazzfestivaler hålls i lilla norska Molde. Här är det jazz som gäller, skriver DN:s Johannes Cornell, med exceptionella slagverkare som Marilyn Mazur och Manu Katché samt legendaren Ornette Coleman, som får oväntat sällskap på scenen.

Molde international jazz festival 2008 Artister: Marilyn Mazur, Kobert med Trondheim jazzorkester, Ornette Coleman Quartet, Manu Katché Group m fl PLATS: Molde, Norge Utmed Romsdalsfjorden, strax söder om Trondheim och ungefär i höjd med Sundsvall, ligger vad man skulle kunna kalla en stor liten stad. Den är liten på samma sätt som alla småstäder är små, men stor i åtminstone två bemärkelser: dess omgivningar, som är storslagna, och dess jazzfestival, som hör till Europas främsta. Precis som Pori/Björneborg i Finland tycks festivalen i Molde dessutom ha allt att vinna på just att orten är liten. Dels slipper den konkurrensen från den allmänna turistnäringen i städer som Stockholm och Oslo, dels kan den profilera sig mer exklusivt. Runt omkring Molde finns förvisso fantastisk natur, och staden är känd för sina rosor och sitt fiskemuseum. Men för omvärlden råder ingen tvekan: Molde är i det närmaste liktydigt med den jazzfestival man startade 1961. Den fyrtioåttonde upplagan vill inte vara sämre än någon föregångare. Här ser jag till att börja med årets ”artist in residence”, den danska slagverkaren Marilyn Mazur. Hon gav en intensiv och personlig konsert i Stockholm så sent som i maj, men här får hon alltså sträcka ut för fullt, med fem olika grupper. Den första av dem, som också inleder hela festivalen, består förutom av Mazur också av trumpetaren Nils Petter Molvaer och gitarristen Eivind Aarset, båda från Norge, samt, från Tunisien, sångaren och oudspelaren Dhafer Youssef. Tillsammans spelar de en musik som förenar nordiskt, afrikanskt och arabiskt. Det är jazz på ungefär samma vis som Weather Report var det – via vad som lite slarvigt brukar kallas world music, men med ett sätt att hantera teman, groove och improvisation som återspeglar fusionjazzen när den var som mest konstnärlig och fruktbar. Ett viktigt, helnorskt inslag på festivalen är trion Koberts framträdande tillsammans med Trondheim jazzorkester. Kobert, som utgörs av organisten Daniel Formo, sångerskan Ingrid Lode och trummisen Erik Nylander, fick i fjol ett stort stipendium (en kvarts miljon norska kronor) för att utveckla ett nytt projekt att presentera i år. Resultatet är en form av lekfull, samtidigt mångfasetterad jazz som stundtals påminner om svenska gruppen Paavo. Mer avlägsna referenser kunde vara Björk och Frank Zappa, men Koberts naivistiska, liksom animerade musik på gränsen mellan jazz och pop känns också genuint originell. Som bäst är de avväpnande utan att kännas inställsamma; på en gång direkta i sitt tilltal och komplexa i sitt uttryck. Moldes verkliga trumfkort – vad som ytterst skiljer evenemanget från Stockholms jazzfestival – är Ornette Coleman. Den levande legenden gör entré med samma ödmjuka framtoning som länge har genomsyrat hans alternativa hållning i jazzen. Fast det är knappast bara ödmjukhet; musiken som framförs av kvartetten med två basister och Colemans son Denardo på trummor sätter sig naturligtvis också medvetet på tvären. Den söker inte konfrontation – Colemans uppror är mer som Gandhis – men än i dag utgör den en form av motståndskonst, titulerad, som en av Colemans tidiga skivor, free jazz. Å andra sidan har Coleman också skrivit några av jazzens vackraste melodier. Det är en kombination av element som fortfarande är något av hans signum, och som även tar sig uttryck när Patti Smith oväntat dyker upp på scenen och reciterar med gruppen i en exotisk tolkning av Bachs cellokonsert. Vad mer förenar Coleman och Smith? Kanske en tro på det bräckliga, icke perfekta. En tro på det mänskliga. Den franske trumslagaren Manu Katché återknyter på sätt och vis till Marilyn Mazur. Båda är europeiska slagverkare i en afroamerikansk tradition. De kan konstens alla regler men söker – och finner – även någonting eget, bortom transatlantiska influenser. Katché, som har spelat med Peter Gabriel och Sting, samarbetar nu med norska och polska musiker. Han har utsökt tajming och tillslag, en förmåga att aldrig stressa eller sinka musiken, bara finnas där mitt i flödet, stadigt men samtidigt följsamt, lyhört och smakfullt. En exceptionell trummis vars spel ekar genom den mäktiga Romsdalsfjorden i skymningen. Johannes Cornell scen@dn.se


Ringos hus hotas av rivning

Summary: John och Paul - ja, till och med Beatles förste trummis Pete Best har fått sina barndomshem skyddade. Beskedet att huset där Ringo Starr föddes hotas av rivning väcker blandade känslor i Liverpool.

Förra torsdagen firades Beatlesdagen i bandets hemstad. Jubiléet, att det är 44 år sedan stadens stoltheter återvände från den framgångsrika turnén i USA, kan tyckas aningen krystat, men eftersom Liverpool är kulturhuvudstad 2008 är vilken orsak som helt till att hylla kvartetten god nog. Fans från hela världen klädde sig i Beatlesperuker och det hela avslutades med en hejdundrande konsert, men allt är inte frid och fröjd när det gäller arvet från beatlarna. En tvist har uppstått kring Ringo Starrs födelsehem, som hotas av rivning. Det är inga problem att uppleva gamla Beatlesminnen i Liverpool. Man kan besöka bandets museum och se The Cavern, klubben där allt började, och sedan i fjol går det att besöka både Paul McCartneys och John Lennons barndomshem, som ägs av stiftelsen National Trust. Lennon växte upp i mostern Mimis hus Mendips i stadsdelen Woolton. Paul McCartneys tidiga hem, där Beatles hade några av de första repetitionerna, ligger på Forthlin Road i stadsdelen Allerton. Huset där Ringo Starr tillbringade sina första år däremot, har inte skyddsklassats och hotas av rivning. Det preliminära beskedet att Madryn Street 9 liksom andra viktorianska hus på gatan ska jämnas med marken och få ge plats för modernare bostäder har väckt ilska eftersom till och med Beatles originaltrummis Pete Best fått sitt barndomshem skyddat. Beatlesfans har överklagat rivningsbeslutet utan framgång och beskedet från staden ses som ett bevis för att Ringo inte är lika älskad som de övriga gruppmedlemmarna. 68-årige Ringo rörde upp känslorna bland Liverpoolbor när han i en tv-intervju i januari sade att han inte saknade staden ett dugg. Han försökte gjuta olja på vågorna genom att sången "Liverpool 8", en hyllning till staden, som släpptes i samband med kulturhuvudstadsåret. Parlamentspolitikern David Alton hör till dem som arbetar för att Madryn Street 9 ska få vara kvar. Ett förslag är att hela huset ska flytta till en annan plats, där det kan stå fredat. Det finns de som tycker att debatten kring Ringohuset är ovidkommande eftersom han redan vid fyra års ålder flyttade inte långt därifrån, till Admiral Grove, till dessa hör trumslagaren själv. Det förklarade han nyligen vid en intervju hos Larry King på CNN. - Det får göra vad de vill med, jag bryr mig inte, sade Ringo. George Harrisons barndomshem är inte skyddat, men heller inte hotat av rivning.


Ny filmpolitik på gång

Summary: I höst ska framtidens filmpolitik återigen utredas, den här gången av landshövdingen Mats Svegfors. Det nuvarande filmavtalet går ut år 2010 och filmbranschen är delad om vad som ska komma härnäst. Är det dags för staten att ta över hela ansvaret?

För exakt tio år sedan lade författaren Per-Olov Enquist fram den senaste statliga utredningen om filmens framtid. Nu är det dags igen. I somras meddelade nämligen kulturdepartementet att landshövdingen Mats Svegfors fått uppdraget att utreda den framtida filmpolitiken i Sverige. - Det här är en bransch som är ekonomiskt jättestor, kulturellt oerhört viktig, och det måste vara en process som beaktar att det här inte bara är en utredning utan en beredning. Sköts den inte på rätt sätt så blir den en väldig kostnad både ekonomiskt och för branschen, säger Mats Svegfors om sitt uppdrag. Filmpolitikens finansiering är en stor och grundläggande fråga i utredningen. I dag finansieras filmindustrin av staten och olika parter i branschen som ingår i filmavtalet. Filmbranschen avsätter 10 procent av sina intäkter i filmavtalet medan tv-bolagen står för 51 miljoner totalt. Den ursprungliga modellen har funnits sedan 1963, men har på senare år ifrågasatts från många håll. - Filmpolitiken har varit väldigt modern. Den har byggt på en insikt om ett samspel mellan staten och branschen. Det finns en föreställning om att vi rör oss bort från ett filmavtal när vi i grunden borde röra oss emot en mer övervägd samverkan mellan staten, branschen och offentlig verksamhet i stort. Det tar jag i allra högsta grad med mig in i det här, säger Mats Svegfors. I januari i år sade Sveriges Filmproducenter nej till ett nytt filmavtal 2010, om inte regeringen gjorde om det nuvarande avtalet och tillsatte en grundlig utredning. - Mot alla odds har vi fått igenom det. Filmavtalet var ju helt annorlunda när det skapades en gång i tiden. Då såg alla på film på bio och det fanns inget annat fönster, men i dag har vi en massa aktörer som inte är med och finansierar filmen, säger Björn Rosengren, ordförande i Sveriges Filmproducenter. Han syftar i första hand på video- och dvd-branschen. Videobranschen hoppade av avtalet 1998 och har inte varit med sedan dess. En huvudanledning är att den branschen betalar 25 procent i moms till staten medan biograferna betalar 6 procent. Att de dessutom ska betala pengar till filmavtalet har de inte accepterat, eftersom de menar att de redan bidrar med så mycket pengar. Just att få dvd- och videobranschen delaktiga i filmpolitiken är den största utmaningen för framtiden. - Det är ingen ny fråga och det finns ingenting som tyder på att det har blivit enklare eller lättare under den här avtalsperioden. Jag har svårt att förstå hur den nya utredningen med Mats Svegfors i spetsen ska hitta en lösning på det. Det ser mörkt ut och det är möjligt att tiden är förbi med ett branschavtal, säger Gunno Sandahl, kulturchef på Folkets hus och parker. Han ser i stället fördelarna med en helt statligt finansierad filmpolitik. - Filmen har mest betraktats som en kommersiell bransch. För filmen och biografbranschens bästa måste det till ett tydligare kulturpolitiskt perspektiv, säger Gunno Sandahl. Bland parterna finns också en enighet om att filmpolitiken måste hantera den illegala nedladdningen. Bredbandsoperatörerna beskrivs som "hälare" där nedladdarna "plundrar filmbranschen dagligen". - Vi avstår 10 procent och så läcker systemet för att folk laddar ned illegalt. Det slår liksom dubbelt hårt. Varför ska svenska filmare jobba i den motvinden? Här har vi en akut situation som man måste ta tag i nu, säger Eric Broberg, talesman för Filmuthyrarföreningen i avtalsfrågor och till vardags vd för Buena Vista. Filmavtal eller inte. Pengar behövs i industrin och många menar att staten borde göra som våra grannar i Norge och Danmark - betala mer. Men man efterlyser också att alla aktörer på marknaden som på något sätt distribuerar film tar sitt ansvar för filmens utveckling. - Vi har ju sett att underfinansieringen varit ett problem i de enskilda filmerna. För lite pengar har fördelats i för små potter till alla filmer. Då får man en tendens till likformighet eftersom man inte har råd att göra något som sticker ut och det blir en utarmning efter några år, säger Charlotta Denward, avdelningschef för produktionsstöd på Svenska filminstitutet. På senare år har SFI därför anpassat stöden efter varje films budget och behov, vilket lett till att stöden blivit högre i snitt och filmerna som fått stöd blivit färre. - Nu märker vi att det inte blir mer än 15-20 filmer per år och det är för lite för att hålla i gång en industri. Vi borde lägga oss på 25 filmer per år för att skapa kontinuitet och hålla talangerna i arbete, säger Charlotta Denward. Hon får medhåll av Björn Rosengren: - Rent generellt kan man säga att filmindustrin går dåligt i Sverige. Filmen borde ha en större andel pengar, en större uppskattning och en större betydelse när det gäller att vara kulturbärare i Sverige. Dramaten får ju mer pengar än hela filmindustrin. Det är inget fel i det, men om man ska väga filmens betydelse i vårt kulturella utbud är det skevt. Det nuvarande filmavtalet går ut Det nuvarande filmavtalet går ut 2010. En filmutredning har tillsatts av kulturdepartementet där landshövdingen och tidigare chefsredaktören och politikern Mats Svegfors har fått uppdraget att utreda den framtida filmpolitiken. Han ska sedan lämna förslag på hur utformning och finansiering ska se ut. Mats Svegfors ska bland annat pröva om det rådande filmavtalet kan fortsätta, om nuvarande insatser gynnar kvalitet och mångfald i filmutbudet på bästa sätt och om man ska kunna ge stöd till film i andra visningsformer än bio. I det nuvarande filmavtalet ingår staten, filmbranschen (Svenska Biografägareförbund, Folkets hus och parker, Våra gårdar, Sveriges filmuthyrareförening och Sveriges filmproducenter) och tv-bolagen (SVT, TV 4, Kanal 5, MTG och C  More Entertainment) Filmbranschen bidrar med drygt 110 miljoner per år, tv-bolagen med 51 miljoner totalt och staten med 185 miljoner från och med 2008.


USA-succé för Alexander Skarsgård

Summary: Alexander Skarsgård lämnade Sverige för att komma bort från "ung snygg kille"-facket. Nu står han på tröskeln till ett brett genombrott i Hollywood och hyllas för sin roll i HBO-serien "Generation Kill". DN ringde upp honom i Los Angeles.

Det surras mycket om Alexander Skarsgård just nu. Förutom en stor roll i miniserien "Generation kill", som hade amerikansk premiär i helgen, dyker han snart upp som tusenårig vikingvampyr i "True blood". Båda tv-serierna produceras av betaltevekanalen HBO ("Sex & the city", "Sopranos", "Six Feet Under"), med svensk premiär på Canal Plus till hösten. Förväntingarna är på topp. "True blood" är skriven och regisserad av Alan Ball ("Six feet under") och "Generation Kill" är skapad av David Simon, mannen bakom en annan framgångsrik och kritikerhyllad HBO-serie: "The Wire". Men den här gången har han lämnat Baltimores ruffigare kvarter för att skildra amerikanska soldater i Irak under krigets inledande fyrtio dagar. Serien är baserad på Rolling Stone-journalisten Evan Wrights prisbelönta bok om livet i en amerikansk bataljon, baserat på hans egna upplevelser som "inbäddad reporter". - Debatten i USA har handlat mycket om vad kriget i Irak kostar och det är viktigt att den debatten förs, men väldigt lite har handlat om vad de här 100 000 soldeterna som finns där tvingas uppleva, säger Alexander Skarsgård på telefon från Los Angeles. - Och det är klart att det är chockerande bilder med barn som ligger döda och det kommer att göra ont i folk att se "Generation kill", men jag tror det är viktigt att folk får se vad de här soldaterna går igenom. Efter helgens premiär har de amerikanska kritikerna tävlat i att strö superlativer över "Generation kill". USA Today ger serien toppbetyg och imponeras av det ärliga tilltalet, New York Times beskriver "Generation Kill" som "vågad, kompromisslös och märkligt lågmäld", medan Variety krasst konstaterar att "HBO träffar målet". - Vi spelade in under sju månader i Namibia i Afrika, säger Alexander Skarsgård. Det var nästan som att leva soldatliv, vi var helt hänvisade till varandra och jag hade med flit så lite kontakt som möjligt med mina svenska vänner och min familj. Jag var mån om att inte tappa min amerikanska accent, jag drillades flera timmar om dagen av en språkexpert. Det hade önskad effekt. Om man inte redan vet att Alexander Skarsgård är svensk skulle man aldrig gissa det. Men det är inte bara amerikanskan som imponerar, porträttet av sergeant Brad Colbert saknar falska toner. Det är nedtonat, realistiskt, rörande. Efter flera småroller i Hollywood - han spelade bland annat korkad fotomodell i "Zoolander" -talar mycket för att Alexander Skarsgårds är på väg mot ett brett genombrott på andra sidan Atlanten - precis som pappa Stellan. - Jag pumpade upp mitt självförtroende rejält när jag gjorde audition för "Generation kill". Jag tyckte verkligen att jag var rätt skådis för rollen. Men när jag sen fick den blev jag lite skraj. Jag hade varit i USA några månader hos vänner och hade tänkt åka hem till Sverige. Men det var bara att åka till Afrika direkt. Jag var borta från Sverige nästan ett år i sträck, säger Alexander Skarsgård. Efter två raka roller i prestigefulla serier på HBO, är det risk för att du blir kvar i USA för gott nu? -Ja, kanske det. Att jag sökt mig utanför Sveriges gränser beror på att jag nästan enbart blir erbjuden roller som ung snygg kille hemma. Jag är för sjutton 31 år nu och jag vill inte spela en hunkig gymnasist längre. Härnäst dyker Alexander Skarsgård upp i den amerikanska skräckfilmen "The Burrowers" om underjordiska varelser som angriper en stad i Vilda västern. Men han har inte lämnat Sverige till fullo. Han gör en av rösterna i Tarik Salehs animerade film "Metropia". Precis som pappa Stellan.


Vad hände med Mugabe?

Summary: Bilden av Zimbabwes president Robert Mugabe har på trettio år ändrats från frihetshjälte till ökänd tyrann. För att förstå hur det gick till tog författaren Heidi Holland tre psykologer till hjälp i nyutkomna biografin "Dinner with Mugabe".

På toaletten på Hedi Hollands pensionat i Johannesburg hänger ett stort inramat porträttfoto av Robert Mugabe. I det soliga frukostrummet intill hänger i stället foton och målningar med den sydafrikanske Nobelpristagaren Nelson Mandela och den indiske frihetshjälten mahatma Gandhi. - Jag hade en diskussion med några av mina gäster och vi kom fram till att porträttet på Mugabe helt enkelt inte kunde hänga bredvid Mandela och Gandhi, berättar Heidi Holland. Det gulbleka fotot på Mugabe är daterat 1977, två år efter det att Heidi Holland lagade honom ugnsstekt kyckling till den middag som givit namn till Hollands nyligen publicerade biografi, "Dinner with Mugabe" (Middag med Mugabe). Robert Mugabe hade efter 11 år just släppts ur fängelse av Ian Smiths rasistiska regim i dåvarande Rhodesia, och han skulle snart smita över gränsen till Moçambique för att organisera gerillakrigarna i befrielserörelsen Zanu, Zimbabwe African National Union. Heidi Holland var en ung journalist som trots sin vita hudfärg och privilegierade medelklasstillvaro var övertygad om att självständighet och demokrati var det enda rätta för landet. En politiskt engagerad vän hade frågat henne om hon kunde tänka sig att hysa en middag åt honom och en "särskild gäst", som behövde träffas i hemlighet för överläggningar. Heidi Hollands uppgift var framför allt att laga de båda männen middag, och när Mugabe sedan i hast behövde ta tåget vidare lämnade hon nervöst sin tvåårige son sovandes ensam i huset för att med gasen i botten skjutsa sina gäster ner till stan. Dagen efter ringde Mugabe och tackade för middagen och frågade om sonen mådde bra. Vad hände med den vänlige och idealistiske frihetskämpen från 70-talet? undrar Holland i sitt förord. Hur kommer det sig att mannen som kämpade så hårt för att befria zimbabwierna från Smiths förtryck nu själv lagt landet i ruiner? Hade omvärlden kunna göra något för att förhindra hans förvandling till en av världens mest avskydda tyranner? - Det är möjligt att den endimensionella, demoniserade bilden av den galne Mugabe döljer viktiga saker för Världen att lära sig, säger Heidi Holland. Hollands biografi bygger på en rad längre intervjuer med människor som stått Mugabe mer eller mindre nära: hans bror Donato Mugabe, hans första frus systerdotter Patricia Bekele, gerillakollegan Edgar Tekere, sista brittiska guvernörens fru Lady Soames, katolske prästen fader Mukonori, avpolletterade medarbetaren Jonathan Moyo, för att nämna några. Med hjälp av tre professionella pyskologer har hon sedan utifrån dessa vittnesmål "utforskat Robert Mugabes psyke" genom att försöka tolka hur yttre omständigheter kan ha forMat hans personlighet. - Det är i sig inte en ovanlig infallsvinkel, men normalt så står författaren själv för en informell analys utifrån sin egen rudimentära kunskap i psykologi. Jag tog det ett steg till och anlitade professionella psykologer, berättar Heidi Holland. Fram träder en bild av en liten pojke som förlorade sin äldre bror i en tragisk olycka, övergavs av sin far och aldrig fick någon äkta kontakt med en djupt religiös och deprimerad mor. Han favoriserades ändå av sin mamma och utvecklade tidigt en känsla av både särskap och utvaldhet, skydde vänner och tydde sig i stället till litteraturen och skolarbetet. En afrikansk pojke som fostrades till engelsk gentleman av en irländsk präst, under en regim som aldrig skulle acceptera honom hur vältalig, skarp och artig han än var. - Det här är en man som inte tillåter andra människor att ha någon betydelse i hans liv, för han blev så skadad i barndomen, tror jag. Det är hans känslomässiga fattigdom som är mest framträdande, säger Heidi Holland. Enligt hennes bok har Mugabe aldrig varit demokrat, något som massakrerna i Matabeleland på 1980-talet är uppenbart bevis på. Med facit i hand tycks det givet att de brutala massmorden på tiotusentals människor i rivaliserande motståndsrörelsen Zapus starkaste fästen borde ha fördömts av samma omvärld som prisade den nyblivne premiärministerns satsningar på utbildning och sjukvård. - Vi ville inte se vad som hände, vi var för upptagna med att bekämpa den vita regimen i Sydafrika som förstås ville att Mugabe skulle framstå som ett monster. Det är möjligt att det gav honom en känsla av straffrihet, säger Heidi Holland. Trots att Mugabe lät Ian Smith leva kvar i det självständiga Zimbabwe och behöll flera vita ministrar i sin första regering klingade hans ord om försoning och förlåtelse aldrig lika äkta som kollegan Nelson Mandelas. När den vita minoriteten efter fem år röstade på Smiths parti för de tjugo platser som var fortsatt vikta för vita i parlamentet kände han sig djupt sviken, och när vita jordbrukare öppet stödde den framväxande politiska oppositionen Movement for Democratic Change, MDC, i slutet av 90-talet växte hans ilska. - De vita litade inte på honom, och nu säger de att "titta, förstår ni nu varför vi inte litade på honom". Men de var själva med om att skapa honom som den han är i dag, det är vad folk inte riktigt inser eller vill inse, säger Heidi Holland. Holland är noga med att påpeka att "Dinner with Mugabe" är ett försök att förstå den i dag 84-årige Robert Mugabe, inte att ursäkta hans handlingar. Den man hon slutligen får träffa öga-mot-öga för en intervju i huvudstaden Harare i december 2007, efter många veckors orolig väntan, ger henne nästan kalla kårar. - Mugabe var väldigt artig, men han var väldigt stilla och han bara sitter där och bevakar dig utan något ansiktsuttryck alls, och det tror jag är noga överlagt. Det är ganska skrämmande, berättar Heidi Holland. - Jag tror inte han är galen, då hade han inte kunnat vara så strategisk som han är. Han är inte knäpp, men han har valt att leva i världen på ett galet sätt, avskärmad och i självbedrägeri, tillägger hon. En bunt enkla foton från intervjun visar en prydligt klädd Mugabe i mörk kostym och slips, nedsjunken i en senapsgul snurrfåtölj bakom ett nästan tomt skrivbord. På väggen bakom honom hänger ett stort porträtt av honom själv. - Jag tror aldrig att Mugabe kommer att ge upp. Han är en av de farligaste män Världen skådat på lång tid, säger Heidi Holland. Robert Gabriel Mugabe föddes i Robert Gabriel Mugabe föddes i Kutama i dåvarande Rhodesia 1924. Han gifte sig med Sally Hayfron från Ghana 1961, och fick en son som dog i treårsåldern då Mugabe satt fängslad för sin roll i frihetskampen mot Ian Smiths rasistiska regim. Efter Sallys död gifte han sig 1996 med Grace Marufu, som han redan hade två barn med. Mugabe var med om att starta och leda befrielserörelsen Zanu, Zimbabwe African National Union, och drev ett mångårigt gerillakrig mot Smiths regim. Efter ett fredsfördrag valdes Mugabe till det självständiga Zimbabwes första premiärminister 1980. I början av 1980-talet mördade arméns ökända "Femte brigad" upp till 30.000 människor i Matabeleland, den rivaliserande frihetsrörelsen Zapus starka fäste, i vad de flesta bedömare ser som ett försök från Mugabes sida att slå ut den politiske rivalen Joshua Nkomo. Sedan den politiska oppositionen Movement for Democratic Change, MDC, växte fram i slutet av 1990-talet har Mugabes regim drivit en allt mer förtryckande och våldsam politik. All pressfrihet och åsiktsfrihet är i stort sett förbjuden, och ekonomin ligger helt i spillror. Mugabe utropades i slutet av juni till segrare av den andra valomgången av Zimbabwe presidentval, sedan oppositionsledaren Morgan Tsvangirai dragit sig ur i protest mot regeringssidans våldsamma trakasserier av oppositionella. Valet har avfärdats som "odemokratiskt" av de tre afrikanska observatörsteam som fanns på plats, och Mugabes seger har fördömts av omvärlden. "Dinner with Mugabe, the Untold Story of a Freedom Fighter Who Became a Tyrant" är utgiven av Penguin Books, mer info på: www. dinnerwithmugabe.com


Pr-spel för Hollywoodfilmer storaffär för Uppsalaföretag

Summary: Med hjälp av datorspel på nätet vill Hollywoodbolagen kartlägga sin publik och motverka illegal nedladdning. Uppsalaföretaget Stillfront är en av pionjärerna i tv-spelsbranschens nya nisch.

I slutet av juni hade actionfilmen ”Wanted” med Angelina Jolie och Morgan Freeman biopremiär i USA. I samma veva lanserades ett gratis datorspel med samma namn på internet. Förhoppningen är att skapa en hajp runt filmens varumärke som successivt sprids på nätet. För Hollywoodbolagen är det här ett sätt att nå ut till den kräsna, datorvana publiken. I processen kan de sedan kartlägga målgruppen med hjälp av användarnamn och webbkonton, för att kunna göra mer riktad reklam inför kommande filmprojekt. Och det är ett svenskt företag, Stillfront i Uppsala, som håller i tyglarna. – Det här är ett nytt marknadsföringsgrepp. Det handlar om att koppla ett stort varumärke till en produkt som flyter med, säger Marco Ahlgren, vd för Stillfront. Stommen i företaget är några unga män som tidigare arbetade på spelföretaget Starbreeze i Uppsala. Redan då knöt de kontakter med Universal Studios, som producerat ”Wanted”. Stillfronts affärsidé är att uteslutande arbeta mot de multinationella filmbolagen. Det lilla företaget, med fyra fast anställda, har redan skrivit kontrakt på ytterligare två, ännu hemliga webbspel baserade på kommande Universal-filmer. Parallellt för Stillfront diskussioner med flera andra Hollywoodbolag, som Sony och Warner. Det är förstås ingen nyhet i sig att film- och spelbranschen delar säng. Underhållningsindustrin har länge varit ett kretslopp där filmer, spel och skivor rider på samma varumärke. En ”Batman”-film blir ett ”Batman”-spel och musiken från såväl filmen som spelet säljs på skiva. – Men det här är något annat än titlarna som säljs till spelkonsoler, säger Marco Ahlgren. Våra produkter är en uttalad del av marknadsföringen. Man spelar direkt i webbläsaren och de låga prestandakraven gör att vi når ut till nya kundgrupper i Brasilien, Asien och Östeuropa. Filmbolaget hoppas att webbspelen i förlängningen ska motverka den illegala nedladdningen. – Filmbranschen gör inte om samma misstag som musikbranschen, säger Marco Ahlgren. Det handlar om att reagera snabbt och använda internet till sin fördel. De som dras in i spelet lägger ju ned både tid och intresse i konceptet. Då är chansen större att de vill se filmen på riktig duk och även köpa konsolspelet när det släpps i handeln. För Stillfronts del är den potentiella kassakon så kallade mikrotransaktioner. För en mindre summa kan spelarna köpa krediter som ger fördelar i olika spelsekvenser. Och många bäckar små ... – Vi har haft bra trafik på ”Wanted”-spelet och mikrotransaktionerna är redan i rullning. Hur mycket pengar handlar det om så här långt? – Inga kommentarer. Ett faktum som talar till Stillfronts fördel är att nätmötesplatsen Club Penguin – som har samma upplägg med mikrotransaktioner – nyligen köptes upp av bjässen Disney. Prislappen? 700 miljoner dollar. ”Wanted” har svensk biopremiär i september. HENRIK ARVIDSSON henrik.arvidsson@dn.se 08-738 15 40


Nina kan få rollen när ”Nine” blir film

Summary: ”Nine” är nästa musikal som filmatiseras i Hollywood. Antonio Banderas spelar huvudrollen och får sällskap i ensemblen av Nicole Kidman, Cameron Diaz, Salma Hayek och, med lite tur, Nina Söderquist.

Pop- och rocktjejen Nina Söderquists egen saga är lätt hollywoodsk: Efter 15 år som doldis i musikbranschen, bland annat som körtjej bakom olika artister och som entertainer på Wallmans salonger, blev hon i våras övertalad att ställa upp i TV 3-såpan ”West end star”. Sångerskan som aldrig haft en tanke på att medverka i en musikal tog hem segern – rollen som Lady of the Lake i succémusikalen ”Spamalot”. Söderquists Lady har rosats av recensenterna. Och öppnat ögonen på välkända rollbesättare som David Grindrod. Häromveckan blev hon kontaktad av teamet som sköter rollbesättningen till filmatiseringen av musikalen ”Nine”. – Det är jättespännande, jag går och väntar på att min agent ska ringa och hojta ”jaaa!”, skrattar Nina Söderquist när DN når henne i London där hon sjunger i ”Spamalot” sex kvällar i veckan. – Det står mellan mig och en autentisk italienska så jag har pluggat italiensk/amerikansk accent som en galning och suttit på en italiensk restaurang och tjuvlyssnat. Musikalen ”Nine” är baserad på Fellinis film ”8 1/2”. I centrum står filmregissören Guido Contini som reser till Venedig för att tänka igenom sitt konstnärskap och sitt kaotiska kärleksliv. Men något lugnt kontemplerande blir det inte tal om när Guido vaknar upp i en stad full av lockande kvinnor ur alla samhällsklasser. Nina Söderquist är påtänkt för rollen som Saraghina, en prostituerad vamp. – Från Lady till tramp – det är ett stort hopp! Allt har gått så fort så jag vet inte så mycket om Saraghina ännu. Förutom att hon förför allt i sin väg. Saraghina sjunger en av musikalens mest kända sånger, ”Be italian” (”Te vogolio bene”). Har du börjat öva – Gud ja, varenda dag. Sången sitter som en smäck i huvudet. On Nina Söderquist får rollen kommer hon att filmdebutera i celebert sällskap. ”Nine” regisseras av Rob Marshall, som stod bakom musikalen ”Chicagos” färd till filmduken. John DeLuca koreograferar. Javier Bardem och Daniel Day-Lewis har figurerat i förhandsspekulationerna, men nu är det bekräftat att huvudrollen görs av Antionio Banderas. Praktiskt; Banderas spelade Contini i en Tony Awards-belönad uppsättning av musikalen på Broadway 2003, och behöver bara putsa bort rosten. Och enligt uppgifter till DN sitter Nicole Kidman, Cameron Diaz och Salma Hayek i slutförhandlingar. – De är ju superelit allihopa, det skulle vara en stor ära bara att få vara i samma rum, säger Nina Söderquist som särskilt framhåller Nicole Kidmans roll i ”Moulin Rouge” som ett föredöme. Har du själv strävat efter att komma till Hollywood – Nä, det har aldrig funnits i min värld, det har varit för stort, för ouppnåeligt. Liksom West End. Även stjärnorna Judi Dench och Sophia Loren lär ligga högt på rollbesättarnas önskelista, men Nina Söderquist vet inte om de ska medverka. Det som däremot är säkert är att Drömfabrikens musikalvurm fortsätter. Liksom Nina Söderquists italienska diet. – Jag kommer att rulla fram innan det här är avgjort! Lisa Boda lisa.boda@dn.se 08 738 15 41


Foto från höften

Summary: För 50 år sedan kom Robert Franks ”The Americans” , en bok som förändrade fotografin. För DN:s Malena Rydell är det som att återse en tonårskärlek när hon får läsa den omtypograferade jubileumsboken. Böcker

Robert Frank ” The Americans. Introduction by Jack Kerouac” Steidl Robert Frank var i Pingyao, Kina nyligen. Han haltade runt på en fotofestival i Dunkin’ Donuts-keps och smutsiga mysbyxor. Han nästan dog med huvudet i en kycklingsoppa. En Vanity Fair-skribent följde honom i hasorna. Och gud vilket både häpet och imponerat fadersmord det blev. 84-årige Robert Frank, som fick Hasselbladspriset 1996, är en ikon av den magnitud som uppmuntrar yngre beundrare till sådant. Nu har han dessutom, som reportern påpekar, nått den ålder då en man inte behöver be om ursäkt för att man är elak och excentrisk. Han tittar upp från tallriken och gnuggar händerna mot mysbyxorna över all stormkokande skuld: de andra beatnikarna lärde honom att leva men konsten fick gå före barnen. Helvete. Det är precis 50 år sedan hans fotobok ”The Americans” kom ut och – ja, det är faktiskt så – förändrade fotografin. Jack Kerouac spådde sant när han skrev i förordet att många kommer de bli, som sitter höga på stearinljus och diktar om varje mystisk grå detalj i dessa bilder, om ”the pink juice of human kind” . Sist jag bläddrade i ”The Americans” från 1958 var jag rädd att få se en kliché. Jag har hållit den så kär utan att kanske riktigt veta varför. Men när jubileumsnytrycket rapporterades vara på väg var det som att få återse en tonårskärlek. Vad har den på sitt samvete, resultatet av hans drive by-fotoresa genom delstaterna med Guggenheimstipendium och Leica i hand Frank var den som tog fotot från övertydligt till åtminstone flertydigt. Det fanns inte längre något som hette rätt exponering, det fanns framför allt inte något som hette fel exponering. Allt och inget kunde vara ett motiv. De är oräkneliga, alla fotografer som likt till exempel Martin Parr och hans svenska efterföljare Lars Tunbjörk, har utvecklat och färglagt ”The Americans” -fotografin. Robert Frank var faktiskt ny, han var ingen modernistisk och metodisk misärmålare som Dorothea Lange eller mentorn Walker Evans som han kom att detronisera. Hans foto var på gatan, på en höft. Robert Frank var först beatnik – senare började han påminna om Bob Dylans brorsa. ”The Americans” är det första fotoverket där det över huvud taget märks att rockmusiken är född. Det är klart att det är Frank som, snorhög på kokain, gjort rockhistoriens mest famösa film om rockmyten, ”Cocksucker’ s blues” (1972) där Rolling Stones har ohämmade iscensatta drog- och sexorgier på Exile on Main street-turnén. Han är den enda som verkligen skrämt skiten ur Mick Jagger: ”Du fick Keith att se bättre ut än mig” . Den berömda underläppen lär ha darrat. Nu har ”The Americans” originalprintar skeppats över till Tyskland, och under överinseende av Frank tryckts med bästa upptänkliga tekniker. I vissa tidigare upplagor som tryckts utan Franks godkännande har många bilder beskurits. Ordningen återställd. Bilderna i boken är inte lysande var för sig, de är inte häpnadsväckande, inte nu, när de tagits tusentals gånger om, de hoppar inte på en från sidorna. Det som var uppseendeväckande då, är något som konstfotot hängett sig hårt och länge åt; det triviala. Men de slår ned som blixtar i ett nutida dokufotolandskap av handkolorerade World press photo-bilder med symbolik för trögfattade. Få dokufotografer i dag skulle lita på att de här bilderna räckte. Men under de femtio år boken förekommit i tiotalet olika utgåvor har ”The Americans” aldrig upphört att vara drömmande dokumentärfotografers inkörsport och första fetisch. Den är fotografiets ”Citizen Kane” , ”Catcher in the Rye” och ”On the Road” på samma gång. Framför allt dess ”On the Road” . ”Sure” , sade Jack Kerouac när Frank visade honom bilderna på en fest i New York en sommarnatt på femtiotalet. Walker Evans hade redan skrivit ett förord, men Frank tyckte det var för akademiskt. Evans kunde ta sina handgjorda engelska skor och borgerliga pretentioner och dra. Och Kerouac dundrade på, likt en poeternas patetiska sheriff: ”Anybody doesn’ t like these pitchers dont like potry, see Anybody dont like potry go home see Television shots of big hatted cowboys being tolerated by kind horses.” Certifikat utfärdades manliga genier emellan: ”To Robert Frank I now give this message: You got eyes. And I say: That little ole lonely elevator girl looking up sighing in an elevator full of blurred demons, what’ s her name and address” ” Elevator – Miami Beach” heter bilden som får honom att sukta. Hisstjejens blick är ännu lite mer suckande på nyutgåvans tjocka matta pappersval. Det var långt till de stora berättelsernas kraschlandning när Kerouac satt vid sitt stearinljus: Vad är sorgligast – en likkista eller en jukebox Hur bildar solstrålarna glorior på tomma kaféstolar USA är ännu bara halvmodernt men Jack Kerouac är redan nostalgisk. Det märkliga med Franks jättestora berättelse är att den levt vidare och fortsatt influera i en tid som sagt sig misstro sådana. Fotografer har fallit som furor för det sneda leende som syns i bilderna: Jaså, här går ni omkring i 50-talets solsken och tror att allt är happy days medan klassklyftor och rasism håller på att slita landet isär. Det var som om Frank lyfte ut bilder av USA i en katalog som förutsåg dess framtid: Det här kommer bli vardagens standardlook. När den omtypograferade jubileumsboken kommer ser den med ens samtida ut. Och kompaktare, bredvid mitt förra, större, exemplar som jag hittar, igenklibbat av buckligt kaffespill och märkt med etiketter från biblioteket på min gamla fotoskola. Jag har alltså stulit den. Så fånigt. Jag hittar dock inga poetiska anteckningar i marginalen, men om jag grävde litet bland kartongerna på vinden skulle gamla gatubilder i Frankstil, tagna med Tri-X-film pressad till 1 600 ISO, nog inte vara långt borta. 1947 emigrerade Frank från Schweiz till USA och började plåta mode för Harpers Bazaar. Det urbana Vardags-Amerika lunkade på ett decennium från kriget och han var på plats i kulisserna. Det som Edward Hopper målat fotade han, fast med anarkistisk ljushantering. Det händer grejer i ert land, meddelade Franks bilder: Det finns subkulturer, till exempel. I sinom tid kommer ni få en medborgarrättsrörelse med framgångar, och en kvinnofrigörelse, vänta bara. När det hände hade Frank retirerat till Nova Scotia. Han kunde göra en film eller en New Order-video eller ett magasinsreportage ibland. Men han flydde från sina negativ. Bildbearbetning och omkomponering och collage blev snart det enda han höll på med, privatlivsmemoryn på polaroider med inristade textgåtor. Allt han nu gjorde hade beatnikarnas småsyskon redan utforskat i New York. Och det var han säkert helt på det klara med; han var snarare efter än före sin tid. Han blev existentialist när ingen annan var det och förkastade metoden att med ett avtryck i rätt ögonblick skapa drama av vad som helst: Någon kan pilla sig på näsan men när det fastnar på film kan det se ut som hon ska ta livet av sig, ungefär. När han gjorde ”The Americans” var det egentligen samma privata memory han spelade, bara att han inte stannade hemma. Han pratade med en enda person han fotade. Han var en vansinnigt subjektiv och ojournalistisk dokumentarist. Det är det som gör honom så bra. Och just eftersom han inte var ”politisk” på konventionellt vis, blev han desto mer påträngande. Han gick ju inte, lika lite som hans beatbröder, att sortera in i McCarthy-erans kommunistsvinfack. Så obekvämt. Han fattar ingenting, säger han nu när han vaknat över kycklingsoppan. Fattar inte hur boken kunde ses som så explosiv då: ”Den handlar ju inte om någonting. Den är apolitisk.” Det är nog sant, vad gäller hans intentioner. Det var fotospråket och mottivvalen han förnyade, inte den sociala kommentaren. Det fick han tillskrivet sig på köpet, just därför. Malena Rydell kultur@dn.se ) Steidl kommer under en treårsperiod ge ut alla Robert Franks verk, inklusive hans filmografi i dvd-boxar. De tre första dvd-volymerna, som inleds med beatporträttet ”Pull my daisy” , är redan ute.


Foto från höften

Summary: För 50 år sedan kom Robert Franks ”The Americans”, en bok som förändrade fotografin. För DN:s Malena Rydell är det som att återse en tonårskärlek när hon får läsa den omtypograferade jubileumsboken.

Robert Frank ”The Americans. Introduction by Jack Kerouac” Steidl Robert Frank var i Pingyao, Kina nyligen. Han haltade runt på en fotofestival i Dunkin’ Donuts-keps och smutsiga mysbyxor. Han nästan dog med huvudet i en kycklingsoppa. En Vanity Fair-skribent följde honom i hasorna. Och gud vilket både häpet och imponerat fadersmord det blev. 84-årige Robert Frank, som fick Hasselbladspriset 1996, är en ikon av den magnitud som uppmuntrar yngre beundrare till sådant. Nu har han dessutom, som reportern påpekar, nått den ålder då en man inte behöver be om ursäkt för att man är elak och excentrisk. Han tittar upp från tallriken och gnuggar händerna mot mysbyxorna över all stormkokande skuld: de andra beatnikarna lärde honom att leva men konsten fick gå före barnen. Helvete. Det är precis 50 år sedan hans fotobok ”The Americans” kom ut och – ja, det är faktiskt så – förändrade fotografin. Jack Kerouac spådde sant när han skrev i förordet att många kommer de bli, som sitter höga på stearinljus och diktar om varje mystisk grå detalj i dessa bilder, om ”the pink juice of human kind”. Sist jag bläddrade i ”The Americans” från 1958 var jag rädd att få se en kliché. Jag har hållit den så kär utan att kanske riktigt veta varför. Men när jubileumsnytrycket rapporterades vara på väg var det som att få återse en tonårskärlek. Vad har den på sitt samvete, resultatet av hans drive by-fotoresa genom delstaterna med Guggenheimstipendium och Leica i hand? Frank var den som tog fotot från övertydligt till åtminstone flertydigt. Det fanns inte längre något som hette rätt exponering, det fanns framför allt inte något som hette fel exponering. Allt och inget kunde vara ett motiv. De är oräkneliga, alla fotografer som likt till exempel Martin Parr och hans svenska efterföljare Lars Tunbjörk, har utvecklat och färglagt ”The Americans”-fotografin. Robert Frank var faktiskt ny, han var ingen modernistisk och metodisk misärmålare som Dorothea Lange eller mentorn Walker Evans som han kom att detronisera. Hans foto var på gatan, på en höft. Robert Frank var först beatnik – senare började han påminna om Bob Dylans brorsa. ”The Americans” är det första fotoverket där det över huvud taget märks att rockmusiken är född. Det är klart att det är Frank som, snorhög på kokain, gjort rockhistoriens mest famösa film om rockmyten, ”Cocksucker’s blues” (1972) där Rolling Stones har ohämmade iscensatta drog- och sexorgier på Exile on Main street-turnén. Han är den enda som verkligen skrämt skiten ur Mick Jagger: ”Du fick Keith att se bättre ut än mig”. Den berömda underläppen lär ha darrat. Nu har ”The Americans” originalprintar skeppats över till Tyskland, och under överinseende av Frank tryckts med bästa upptänkliga tekniker. I vissa tidigare upplagor som tryckts utan Franks godkännande har många bilder beskurits. Ordningen återställd. Bilderna i boken är inte lysande var för sig, de är inte häpnadsväckande, inte nu, när de tagits tusentals gånger om, de hoppar inte på en från sidorna. Det som var uppseendeväckande då, är något som konstfotot hängett sig hårt och länge åt; det triviala. Men de slår ned som blixtar i ett nutida dokufotolandskap av handkolorerade World press photo-bilder med symbolik för trögfattade. Få dokufotografer i dag skulle lita på att de här bilderna räckte. Men under de femtio år boken förekommit i tiotalet olika utgåvor har ”The Americans” aldrig upphört att vara drömmande dokumentärfotografers inkörsport och första fetisch. Den är fotografiets ”Citizen Kane”, ”Catcher in the Rye” och ”On the Road” på samma gång. Framför allt dess ”On the Road”. ”Sure”, sade Jack Kerouac när Frank visade honom bilderna på en fest i New York en sommarnatt på femtiotalet. Walker Evans hade redan skrivit ett förord, men Frank tyckte det var för akademiskt. Evans kunde ta sina handgjorda engelska skor och borgerliga pretentioner och dra. Och Kerouac dundrade på, likt en poeternas patetiska sheriff: ”Anybody doesn’t like these pitchers dont like potry, see? Anybody dont like potry go home see Television shots of big hatted cowboys being tolerated by kind horses.” Certifikat utfärdades manliga genier emellan: ”To Robert Frank I now give this message: You got eyes. And I say: That little ole lonely elevator girl looking up sighing in an elevator full of blurred demons, what’s her name and address?” ”Elevator – Miami Beach” heter bilden som får honom att sukta. Hisstjejens blick är ännu lite mer suckande på nyutgåvans tjocka matta pappersval. Det var långt till de stora berättelsernas kraschlandning när Kerouac satt vid sitt stearinljus: Vad är sorgligast – en likkista eller en jukebox? Hur bildar solstrålarna glorior på tomma kaféstolar? USA är ännu bara halvmodernt men Jack Kerouac är redan nostalgisk. Det märkliga med Franks jättestora berättelse är att den levt vidare och fortsatt influera i en tid som sagt sig misstro sådana. Fotografer har fallit som furor för det sneda leende som syns i bilderna: Jaså, här går ni omkring i 50-talets solsken och tror att allt är happy days medan klassklyftor och rasism håller på att slita landet isär. Det var som om Frank lyfte ut bilder av USA i en katalog som förutsåg dess framtid: Det här kommer bli vardagens standardlook. När den omtypograferade jubileumsboken kommer ser den med ens samtida ut. Och kompaktare, bredvid mitt förra, större, exemplar som jag hittar, igenklibbat av buckligt kaffespill och märkt med etiketter från biblioteket på min gamla fotoskola. Jag har alltså stulit den. Så fånigt. Jag hittar dock inga poetiska anteckningar i marginalen, men om jag grävde litet bland kartongerna på vinden skulle gamla gatubilder i Frankstil, tagna med Tri-X-film pressad till 1 600 ISO, nog inte vara långt borta. 1947 emigrerade Frank från Schweiz till USA och började plåta mode för Harpers Bazaar. Det urbana Vardags-Amerika lunkade på ett decennium från kriget och han var på plats i kulisserna. Det som Edward Hopper målat fotade han, fast med anarkistisk ljushantering. Det händer grejer i ert land, meddelade Franks bilder: Det finns subkulturer, till exempel. I sinom tid kommer ni få en medborgarrättsrörelse med framgångar, och en kvinnofrigörelse, vänta bara. När det hände hade Frank retirerat till Nova Scotia. Han kunde göra en film eller en New Order-video eller ett magasinsreportage ibland. Men han flydde från sina negativ. Bildbearbetning och omkomponering och collage blev snart det enda han höll på med, privatlivsmemoryn på polaroider med inristade textgåtor. Allt han nu gjorde hade beatnikarnas småsyskon redan utforskat i New York. Och det var han säkert helt på det klara med; han var snarare efter än före sin tid. Han blev existentialist när ingen annan var det och förkastade metoden att med ett avtryck i rätt ögonblick skapa drama av vad som helst: Någon kan pilla sig på näsan men när det fastnar på film kan det se ut som hon ska ta livet av sig, ungefär. När han gjorde ”The Americans” var det egentligen samma privata memory han spelade, bara att han inte stannade hemma. Han pratade med en enda person han fotade. Han var en vansinnigt subjektiv och ojournalistisk dokumentarist. Det är det som gör honom så bra. Och just eftersom han inte var ”politisk” på konventionellt vis, blev han desto mer påträngande. Han gick ju inte, lika lite som hans beatbröder, att sortera in i McCarthy-erans kommunistsvinfack. Så obekvämt. Han fattar ingenting, säger han nu när han vaknat över kycklingsoppan. Fattar inte hur boken kunde ses som så explosiv då: ”Den handlar ju inte om någonting. Den är apolitisk.” Det är nog sant, vad gäller hans intentioner. Det var fotospråket och mottivvalen han förnyade, inte den sociala kommentaren. Det fick han tillskrivet sig på köpet, just därför. Malena Rydell kultur@dn.se Steidl kommer under en treårsperiod ge ut alla Robert Franks verk, inklusive hans filmografi i dvd-boxar. De tre första dvd-volymerna, som inleds med beatporträttet ”Pull my daisy”, är redan ute.


Tajt läder och nitar förenar generationer

Summary: Hårdrockare i alla åldrar sugs in i en dansande malström när Bullet For My Valentine uppträder i Göteborg och band som Nifelheim jobbar hårt på sin ondskefulla black metal-attityd.

Medelåldern höjs rejält när hårdrocksfestivalen Metaltown avlöser skejtpunkjippot West Coast Riot i Göteborg. Vid brofästet i Frihamnen får de sextonåriga headbangarna sällskap av grånande rebeller, vars dödskalletatueringar blekts av otaliga festivalsomrar. Efter bara några minuters metal spritter det i seniorernas kroppar. Hårdrock tilltalar fler generationer än någon annan vital musikgenre. Den här kvällen märks det tydligast när Bullet For My Valentine uppträder. De unga walesarna kombinerar energin från hardcore, ursinnet från thrash och melodierna från åttiotalshårdrock. Glädjande nog undviker Bullet For My Valentine också sega gitarrsolon. "I'm liking the circle pit!" säger sångaren Matt Tucker och syftar på den kaotiska danscirkel som uppstått framför scenen - en malström som suger in hårdrockare i alla åldrar. Hardcore Superstar har inte lika lätt att få i gång publiken, trots att de befinner sig på hemmaplan. Det blir smärtsamt tydligt när sångaren Joakim Berg beordrar allsång. På Metaltown är inte gruppens glampunk lika arrogant och ösig som den brukar vara. Man får trösta sig med att Berg ser cool ut när han slår ihop Dr Martens-klackarna i en stram givakt. Dave Wyndorf, frontman i Monster Magnet, har motsatt problem. Bandets bluesiga, stenade metal låter okej, men hans fysiska uppenbarelse är distraherande. Efter att i många år ha varit smal som Iggy Pop har Wyndorf förvandlats till Lilla Fridolf. Trivselkilona har förstås ingenting med showen att göra - eller jo, det har de faktiskt, i alla fall om man byggt hela sin karriär på att vara en rakbladsslimmad rocker i tajta läderbyxor. Den som gillar tajt läder bör snarare kolla in Nifelheim. Tvillingarna Pelle och Erik Gustavsson, eller Hellbutcher och Tyrant som de heter när de drar på sig spiknitar, blev kända när de porträtterades i den klassiska SVT-dokumentären "Bröderna Hårdrock". I fjol fick de, tack vare albumet "Envoy of Lucifer", ett genombrott hos en större publik. Det märks på Metaltown där tvillingarna möts av ett öronbedövande jubel när de presenterar låtar som "Black evil", "Demonic evil" och "Satanic sacrifice". Det låter tajtare och mer melodiskt än sist jag såg dem, vilket bandet nog skulle betrakta som en förolämpning. Nifelheim jobbar hårt på sin ondskefulla black metal-attityd. "Vill ni ha mer?" frågar de när det blivit dags för extranummer. "Ja!" skriker alla. "Fuck off", säger Nifelheim och går därifrån.


Komedi på sitt eget vis

Summary: ”Fyra bröllop och ett bad” påminner mest om en pilsnerfilm. Men rutin saknas inte. Ulf Brunnberg håller farkosten flytande med sitt smittande humör och Ola Forssmeds akrobatik står för största behållningen. teater

”Fyra bröllop och ett bad” efter Arnold & Bach Regi: Hans Berndtsson Scenografi: Magnus Ahlström Medverkande: Ulf Brunnberg, Pernilla Wahlgren, Hanna Hedlund, Ola Forssmed, Linus Wahlgren, Petra Nielsen, Malena Laszlo, Birgitta Johansson, Fredrik Dolk, Ulric von der Esch scen: skärgårdsteatern, fjäderholmarna, stockholm Fjäderholmsteatern, salig i åminnelse, var från början en intagande plats. En öppen scen med havet som fond, vacker i sol som i gråväder och med öns måskoloni som högljudda statister. Då spelades en sommar till och med Strindberg. Nu är detta Stockholms sommarprivatteater, inhägnad upp över ögonen med säckväv och plank för att ingen biljettlös ska kika in, vilket också måsarna respekterar. Havet är förspikat och pjäsen får ensam stå för underhållningen. Möjligen är det därför som den känns lite desperat och friar så grovt. För om ”Fyra bröllop och ett bad” påminner om något så är det om en pilsnerfilm. Gamla gubbar och fula fruntimmer, sex över åldersgränserna och i viss mån mellan djur är genomgående tema. Handlingen går inte att avslöja ens om man skulle vilja, men förvecklingar blir det i alla fall när gubben Pettersson ska gifta sig med en flicka som är yngre än hans egen dotter, en pigg Pernilla Wahlgren, bäst när hon spelar mot prästen. Rutin saknas inte. Ulf Brunnberg håller den vingliga farkosten flytande med sin beprövat lakoniska stil och ett smittande gott humör. Utan honom blev det svårt att sitta kvar. Runt om husets pigor och ett par rivaler om flickan samt en gallskrikande svärmor in spe. Var och en spelar komedi på sitt lilla vis, mer över än under, om man säger så. Verkligt rolig är bara Ola Forssmeds akrobatiskt tafatte präst, ägare till taxen Petter-Niklas och därigenom upphov till alla de missförstånd vi på långt håll ser komma, men ändå måste skratta åt. Med förra årets Fredriksdalssuccé som Groucho Marx i ryggen är Forssmed på god väg att bli en ny Gösta Ekman. I övrigt: ett bra sångnummer, några små krumelurer i marginalen, det är allt. Synd på en ensemble som ändå har några skådespelare – framför allt Petra Nielsen (och varför i en så liten roll , Fredrik Dolk, kanske också Hanna Hedlund och Linus Wahlgren – som med ett riktigt manus och lite finstilt regi hade kunnat göra något mycket bättre. Ingegärd Waaranperä ingegard.waaranpera@dn.se 08-738 11 41


Summary: Hårdrockare i alla åldrar sugs in i en dansande malström när Bullet For My Valentin uppträder i Göteborg och band som Nifelheim jobbar hårt på sin odskefulla black metal-attityd.

Metaltown Medverkande: Bullet For My Valentine, Hardcore Superstar, Monster Magnet och Nifelheim Scen: Frihamnen, Göteborg Medelåldern höjs rejält när hårdrocksfestivalen Metaltown avlöser skejtpunkjippot West Coast Riot i Göteborg. Vid brofästet i Frihamnen får de sextonåriga headbangarna sällskap av grånande rebeller, vars dödskalletatueringar blekts av otaliga festivalsomrar. Efter bara några minuters metal spritter det i seniorernas kroppar. Hårdrock tilltalar fler generationer än någon annan vital musikgenre. Den här kvällen märks det tydligast när Bullet For My Valentine uppträder. De unga walesarna kombinerar energin från hardcore, ursinnet från thrash och melodierna från åttiotalshårdrock. Glädjande nog undviker Bullet For My Valentine också sega gitarrsolon. ”I’m liking the circle pit!” säger sångaren Matt Tucker och syftar på den kaotiska danscirkel som uppstått framför scenen – en malström som suger in hårdrockare i alla åldrar. Hardcore Superstar har inte lika lätt att få i gång publiken, trots att de befinner sig på hemmaplan. Det blir smärtsamt tydligt när sångaren Joakim Berg beordrar allsång. På Metaltown är inte gruppens glampunk lika arrogant och ösig som den brukar vara. Man får trösta sig med att Berg ser cool ut när han slår ihop Dr Martens-klackarna i en stram givakt. Dave Wyndorf, frontman i Monster Magnet, har motsatt problem. Bandets bluesiga, stenade metal låter okej, men hans fysiska uppenbarelse är distraherande. Efter att i många år ha varit smal som Iggy Pop har Wyndorf förvandlats till Lilla Fridolf. Trivselkilona har förstås ingenting med showen att göra – eller jo, det har de faktiskt, i alla fall om man byggt hela sin karriär på att vara en rakbladsslimmad rocker i tajta läderbyxor. Den som gillar tajt läder bör snarare kolla in Nifelheim. Tvillingarna Pelle och Erik Gustavsson, eller Hellbutcher och Tyrant som de heter när de drar på sig spiknitar, blev kända när de porträtterades i den klassiska SVT-dokumentären ”Bröderna Hårdrock”. I fjol fick de, tack vare albumet ”Envoy of Lucifer”, ett genombrott hos en större publik. Det märks på Metaltown där tvillingarna möts av ett öronbedövande jubel när de presenterar låtar som ”Black evil”, ”Demonic evil” och ”Satanic sacrifice”. Det låter tajtare och mer melodiskt än sist jag såg dem, vilket bandet nog skulle betrakta som en förolämpning. Nifelheim jobbar hårt på sin ondskefulla black metal-attityd. ”Vill ni ha mer?” frågar de när det blivit dags för extranummer. ”Ja!” skriker alla. ”Fuck off”, säger Nifelheim och går därifrån. Fredrik Strage musik@dn.se


Summary: Hårdrockare i alla åldrar sugs in i en dansande malström när Bullet For My Valentin uppträder i Göteborg och band som Nifelheim jobbar hårt på sin odskefulla black metal-attityd. Musikfestival

Metaltown Medverkande: Bullet For My Valentine, Hardcore Superstar, Monster Magnet och Nifelheim Scen: Frihamnen, Göteborg Medelåldern höjs rejält när hårdrocksfestivalen Metaltown avlöser skejtpunkjippot West Coast Riot i Göteborg. Vid brofästet i Frihamnen får de sextonåriga headbangarna sällskap av grånande rebeller, vars dödskalletatueringar blekts av otaliga festivalsomrar. Efter bara några minuters metal spritter det i seniorernas kroppar. Hårdrock tilltalar fler generationer än någon annan vital musikgenre. Den här kvällen märks det tydligast när Bullet For My Valentine uppträder. De unga walesarna kombinerar energin från hardcore, ursinnet från thrash och melodierna från åttiotalshårdrock. Glädjande nog undviker Bullet For My Valentine också sega gitarrsolon. ”I’m liking the circle pit!” säger sångaren Matt Tucker och syftar på den kaotiska danscirkel som uppstått framför scenen – en malström som suger in hårdrockare i alla åldrar. Hardcore Superstar har inte lika lätt att få i gång publiken, trots att de befinner sig på hemmaplan. Det blir smärtsamt tydligt när sångaren Joakim Berg beordrar allsång. På Metaltown är inte gruppens glampunk lika arrogant och ösig som den brukar vara. Man får trösta sig med att Berg ser cool ut när han slår ihop Dr Martens-klackarna i en stram givakt. Dave Wyndorf, frontman i Monster Magnet, har motsatt problem. Bandets bluesiga, stenade metal låter okej, men hans fysiska uppenbarelse är distraherande. Efter att i många år ha varit smal som Iggy Pop har Wyndorf förvandlats till Lilla Fridolf. Trivselkilona har förstås ingenting med showen att göra – eller jo, det har de faktiskt, i alla fall om man byggt hela sin karriär på att vara en rakbladsslimmad rocker i tajta läderbyxor. Den som gillar tajt läder bör snarare kolla in Nifelheim. Tvillingarna Pelle och Erik Gustavsson, eller Hellbutcher och Tyrant som de heter när de drar på sig spiknitar, blev kända när de porträtterades i den klassiska SVT-dokumentären ”Bröderna Hårdrock”. I fjol fick de, tack vare albumet ”Envoy of Lucifer”, ett genombrott hos en större publik. Det märks på Metaltown där tvillingarna möts av ett öronbedövande jubel när de presenterar låtar som ”Black evil”, ”Demonic evil” och ”Satanic sacrifice”. Det låter tajtare och mer melodiskt än sist jag såg dem, vilket bandet nog skulle betrakta som en förolämpning. Nifelheim jobbar hårt på sin ondskefulla black metal-attityd. ”Vill ni ha mer” frågar de när det blivit dags för extranummer. ”Ja!” skriker alla. ”Fuck off”, säger Nifelheim och går därifrån. Fredrik Strage musik@dn.se