Mattias Alkbergs begravning är en vital fullträff

Summary: Det kallas dramatiserad konsert när Mattias Alkberg står på Dramatens scen och smälter samman rollerna som poet och rocksångare. Det är bland det märkligaste och mäktigaste jag har sett, skriver DN:s Niklas Wahllöf.

Allt har ett slut. Så står det överst på den gravsten som placerats centralt på Dramatens scen. Bakom gravstenen står en dödssminkad Mattias Alkberg i sjuttiotalskostym och mässar en egen dikt. Runt om honom bandet, likaledes morbidmålade, blick stilla och som i ett månsken stirrande rakt fram. Det är mellan två låtar och Alkberg kunde vara en delirisk kommunpolitiker som krampaktigt håller tag i sin talarstol i skolans tomma aula innan han ska bäras bort av ordningsvakterna, han kunde vara döden själv, eller Gud, eller något annat, jag vet inte. Jag vet bara att vi gapar i bänkraderna. Mattias Alkbergs Begravnings nyprogg var något speciellt redan på det nyligen släppta albumet. Men här, det första projekt där den mångsidiga Alkberg fullt ut blandar rollerna som poet och rocksångare, i det som kallas dramatiserad konsert, med ett fullkomligt formidabelt band som briljerar i precis varenda låt, en utsökt konsertregi och scenografi, och en lysande Mattias Alkberg själv; som åmande, kråmande djävul med fladdrande ormtunga och ena handen på könet, som liten och livrädd på marken inför livets, eller dödens, portar, som störig scendomptör eller svår estradpoet – då blir det bland det märkligaste, mäktigaste jag har sett på en scen. Kanske till och med det allra bästa. Alkbergs samtliga uttryck – den smarta popen och indierocken, den sura punken, rockabillyn, diktsamlingarna, den dramatiska ådran – smälter samman i ett. Det är en så stark maximalföreställning att allt annat blåser bort. Men vid det laget var vi redan halvt knockade. Skriets konsert före paus var även den närmast makalös. Mörkerduon var rejält utökade på scenen med, förutom fullt rockband, stråkar/blås, piano, synt, en märklig medelålders kör i bakgrunden. Senaste albumet ”Shanana” stod förstås i fokus, Isak Sundström sluddrade på sitt patenterade vis likt en övermedicinerad mentalpatient (men hade tyvärr också ett bitvis taskigt mixat sångljud) och var knivskarp i såväl gitarr- som pianospel. Jacob Frösséns trummor var ständigt dovt hotfulla och Twin Peaks-stämningen vilade över en knäpptyst salong där varje försynt liten harkling uppe på scenen hördes mellan låtarna. Tyst är det sannerligen inte en timme senare när Mattias Alkbergs Begravning-konserten avrundas genom att hela bandet ställt sig längst fram på scenen för att a-capella och oförstärkt sjunga Ivor Cutlers ”Women of the world, take over”. Då står vi redan upp, skriker rakt ut som vettvillingar och applåderar så att det ska klia i händerna en halvtimme efteråt. Vi går därifrån med meningen längst ned på Mattias Alkbergs gravstensrekvisita: Det tar aldrig slut.


Lysande bilderbokskonst

Summary: Maximilian är för stor för att bli buren. Minimilian är liten och får alltid den minsta glassen. Sanne Näsling läser en fantasifull berättelse om vikten av att rucka på invanda perspektiv.

Klara Persson debuterade förra året med ”Molly & Sus”, berättelsen om ett tvillingpar som bildligt och bokstavligt lever sammanflätade – systrarnas hår är hopvuxet sedan födseln. Det är en drabbande och säregen historia om att leva i symbios, vacker och charmerande med både mörka stråk och starkt ljus. Välförtjänt kammade den hem såväl debutantpriset Slangbellan som utmärkelsen för årets bilderbok, ”Snöbollen”. Med den nya boken, ”Maximilian och Minimilian”, fortsätter Persson att bjuda på lysande bilderbokskonst. Precis som tidigare är utgångspunkten två parhästar, men som titeln röjer handlar det nu om ett motsatsförhållande: stor och liten. Trots att vännerna är lika gamla är den ena dubbelt så stor som den andra. Det är inte alls rättvist, tycker de. Inte är det kul att vara så liten att man får den minsta glassen, och inte är det roligt att vara så stor att man aldrig blir buren. Medan Minimilian har gott om plats att hoppa hopprep, måste en dyster Maximilian kura ihop för att ens rymmas på boksidan: ”Hallå, om Maximilian ska vara med i nån mer berättelse nån annan gång så måste ni se till att han får en tillräckligt stor bok att vara i! Ifall det fortsätter såhär kan han åka på ryggskott och nackspärr och allt möjligt.” Maximilian vill bli liten. Men hur? Om han tar på sig Minimilians små kläder kommer han kanske känna sig liten? Nej, han får bara skoskav. På håll kan han visserligen se ut att vara liten: ”Hur liten ser jag ut? Som ett lillfinger? Som en lillebror?” Men det går ju inte att prata om man är så långt ifrån den andra. Tänk att det ska vara så svårt. Kongenialt med bokens tema leker bilderna uppfinningsrikt med storleksförhållanden och perspektiv. Stegar och måttstockar återkommer flitigt. Genom pratbubblor och temperamentsfull handtextning integreras texten med illustrationerna. Humorn har skruvats upp sedan debuten, men Perssons modigt oputsade estetik med sparsmakade matta färger går igen. Det är något lekande lätt över både bild och text, som i ett fint samspel skapar starka stämningar och komiska poänger. Samtidigt träder en tyngre ton fram. De färglösa husen tycks ödsligt övergivna med gapande tomma fönsterrutor. Inga andra människor syns till. Maximilian och Minimilian, fångade som de är i varsin ytterlighet, för tanken till det utanförskap som den som skiljer sig från normen ofta får smaka på. Men vännerna har varandra och berättelsen är trogen deras värld, en fantasifull bubbla där till exempel lejon och elefanter alldeles självklart kan dyka upp i bakgrunden. Det är genom att dra in läsaren i leken som de till slut hittar lösningen på problemet: Vi måste, bokstavligt och bildligt, vända på saker och ting. För om vi lyckas rucka på våra invanda perspektiv, då får också Maximilian bli buren. Klara Perssons sätt att överraska, utmana och aktivera läsaren känns både uppfriskande och angeläget. Det ska bli mycket spännande att se vad hon tar sig till härnäst.


Glimtar av en stram yrkeskvinna

Summary: Annika Perssons biografi om Lena Nyman bygger på dagboksanteckningar. Det ger en stark närvarokänsla, men Jesper Högström saknar mer distans till huvudpersonen.

”P&B”, Hans Alfredsons filmatisering från 1983 av Waldemar Hammenhögs skojarroman ”Pettersson&Bendel”, är ingen av Lena Nymans mer minnesvärda filmer. Ändå minns jag att jag hajade till när jag såg hennes namn i eftertexterna. Det framgick nämligen att hon hade spelat två roller. Att hon hade varit Stellan Skarsgårds våpiga flickvän som går i rosa sparkdräkt och pratar bebisspråk, det hade jag utan svårighet begripit; det var så Lena Nyman såg ut för mig. Men att hon dessutom spelat Allan Edwalls stramt eleganta hustru, det var svårare att ta in. Skyll det på obildning. Vid arton ålder hade jag sett en enda teaterpjäs, när klassen bussades in till ”Oklahoma” på Malmö stadsteater. Men föreställningen fanns där bland alla oss som vuxit upp med film- och revyversionen av Lena Nyman, något brudigt och barnsligt tuggummituggande som på ett lite osmakligt sätt kunde avvinnas ekivoka effekter (”Vad har du i fickan, Jan?”), en Stockholmsdialekt som redan fått något komiskt föråldrat över sig. Den bilden saknar inte förbindelse med hennes seriösa roller. Jag har svårt att se ”Nyfiken gul” utan att sympatisera med männi-skorna som vägrar svara på Nymans enerverande frågor om klassamhället; i mina ögon en naturlig reaktion på det affekterade i den demonstrativa naiviteten. Annika Persson talar om ”Gräddbakelsen”. I förordet till sin nyutkomna biografi noterar hon att en Dramatenkollega talar om Nyman med det ordet i SVT:s minnesprogram efter hennes död 2011. Nyman var ju ingen gräddbakelse, menar Persson, däremot låtsades hon ofta att hon var en, förvandlades kanske av det av sina ”livsbetingelser”. Och i de livsbetingelserna spelar ”männen” en stor roll. Männen, älskarna. Regissörerna: Vilgot Sjöman som redan första gången han ser henne noterar sin ”dubbla nyfikenhet” i sin dagbok – ”Hur agerar hon? Hur är hon erotiskt?”– som har synpunkter på hennes vikt, som i komplicerade voyeuristiska syften visar upp hennes nakna kropp på film. Kritikerna: Artur Lundkvist som fnyser åt denna kropp som ”ointelligent”. Och bakom alla dessa män finns urmannen, pappa Lennart, den charmerande slarvern som överger den tråkiga och ansvarstagande modern, lever det glada konstnärslivet och gärna viggar pengar av sin berömda dotter. Denna dotter som fasar för att bli som sin sorgliga, dumpade mamma, men reagerar med ursinne om ett ont ord sägs om den festliga farsan, han som står för allt det roliga och kreativa i livet. Och som också lär ut kärlekslivets regler: ligg med alla du har lust med, så länge inte ”integriteten” (förmågan att göra vad fan man känner för) blir lidande. En småborgerlig schablon av bohemmoral som leder till att det liv som skildras i denna biografi blir en småborgerlig schablon av skådis-livet: sprit, tabletter, lösaktighet med kändisar, oförmåga att hantera livets praktiska detaljer, allt bestraffat på ett tillfredsställande sätt med misär och ensamhet. Men så är det ju här med att Lena Nyman var skådis. Eftersom skådisars jobb går ut på att locka oss vanliga människor att tro att vi känner dem, är det ibland lätt att glömma att yrket har mycket särskilda villkor. Och Lena Nyman var dessutom den speciella sorts skådis som stått på scen sedan hon var sex år gammal och hennes föräldrar satte henne i teaterskola. Den föregivet naiva tjejen i ”Nymans institut”, den folkkära Stockholmsbönan som var så lätt att identifiera sig med, hon var en persona, resultatet av lång, professionell erfarenhet. Ingen slump att en av de många upprörda dagboksanteckningar som citeras i boken handlar om en Michael Jackson-video och den förtvivlan Nyman tycker sig skönja – ”han har ju inte haft föräldrar, ingen barndom. Bara några som tvingat honom att uppträda”. Identifikationen är tydlig. Som motvikt till frestelsen att se Lena Nyman som ett tragiskt offer kan man läsa Kjerstin Dellerts enkelt osentimentala sammanfattning av hennes öde: ”Man offrar allt för yrket… Hon ville inte ha något annat liv.” Men identifikationen är en konsekvens av att Annika Perssons biografi nästan helt vilar på dagboksanteckningar som den citerade. Detta ger en stark närvarokänsla och stark intensitet åt den ångestladdade ensamhet i vilken dagböcker ofta skrivs (”Jag har NOJA”, ”Fy fan. Fy fan. Fy fan. Fan. Fan. Fy fan” ”2 fl. vin under en hel dag. Perfekt mängd”), men problemet är att det ofta drar in hela berättelsen i det förtvivlade töcknet. Händelser antyds utan att utredas ordentligt, sammanhang utforskas inte (är verkligen det metafilmiska förhållandet regissör–skådespelerska i ”Nyfiken gul” helt frampratat av Sjöman och Nyman utan påverkan från till exempel Fellinis ”8 ½”?). Flera människor som varit nära ”Lena” (som hon genomgående kallas på ett lite jobbigt intimiserande sätt) har uppenbart vägrat att medverka, eller medverkar med ganska mosiga utsagor. Gamle pojkvännen Rolf Skoglund dricker saft i sin trädgård, citerar Nietzsche och skrattar åt deras struliga förhållande – ”fast man anar en sorg. Det känns att han tycker om Lena”. Där längtar jag efter klassisk anglosaxisk biografi, med gedigen research och ironisk distans till föremålet. Sverige ska ju föreställa ett land utan intresse för sin historia. Kanske ett paradoxalt faktum att vi just nu ser ett starkt historiskt intresse för just den period där vi på allvar vände ryggen åt historien, för världens modernaste land, för Palmes, Tingstens och Hasse och Tages Sverige. I den historien är den stora skådespelerskan och olyckliga kvinna Lena Nyman en viktig del. För oss som bara såg gräddbakelsen och missade den strama yrkeskvinnan ger Annika Perssons bok ett par första glimtar. Men boken skulle ha mått bra av att själv lägga sig till med något av den stramheten.


Man behöver inte vara bildad för att se mina filmer

Summary: New York. ”Jag skulle kunna göra femton filmer till, men jag vill inte upprepa mig”, säger Béla Tarr, aktuell med ”Turinhästen”. Nu startar han filmskola i Kroatien. ”Jag säger till de unga filmarna att vara mer revolutionerande än jag.”

Han dyrkas som rockstjärna av cineaster och fick Gus Van Sant att fortsätta filma. Ungraren Béla Tarr är en av Europas stora filmskapare men hans filmer har aldrig släppts på bio i Sverige. Nu kommer 57-åringens nionde långfilm ”Turinhästen” upp på duken. Enligt Tarr själv är det hans sista. – Att göra film är ett fint, borgerligt yrke. Jag skulle kunna göra femton filmer till men vill inte upprepa mig, eller göra kopior av mina egna känslor, säger den skygge Béla Tarr. Efter att han harklat fram sina första meningar tar han av sig solglasögonen. – Jag har ingen anledning att fortsätta. Så enkelt är det. Det har sagts att Béla Tarr gör det intressant att gå på bio. Hans långa tagningar kan få dagens filmutbud att uppfattas som rastlösa flipperspel, hans svartvita bildspråk kan vara mer färgstarkt än färger. Tarr är tidlös och ålderslös, som en alternativ näringsdos i vår tids bildorgier. Han har kallats för den sista modernisten, en östeuropeisk emigrant från en annan tid. Det är inte bara Gus Van Sant som ofta lägger ut texten om Tarrs betydelse. Även Jim Jarmusch och Aki Kaurismäki stämmer in i lovsången. Kritiker hyllar honom som en gigant men mystiskt nog är han okänd för den stora publiken. – Jag tänker egentligen inte att åskådaren deltar i en film, utan mer observerar. Studiofilmer behandlar en som barn, jag tänker på er som vuxna och intelligenta. Jag måste alltid göra mitt bästa för jag behöver er uppmärksamhet, säger Tarr. I inledningsscenen av ”Turinhästen” stjäl Tarr uppmärksamheten direkt. En gammal man med ett skulpturalt ansikte åker med sin häst och droska mot en storm. Mannen och hästen påminner om varandra – trötta och envisa. Vinden och dammet blåser hårt, samtidigt som musiken spelar ursinnigt. – När jag gör en film tänker jag mycket på bilden, landskapet och kostymerna. För de är alla rollkaraktärer, de har alla ansikten. Även soundtracket. Det är därför jag har hela filmen klar innan vi börjar filma, inklusive musiken, säger Tarr. Handlingen i ”Turinhästen” utspelar sig 1889, inspirerad av en anekdot där Friedrich Nietzsche är inblandad. I fokus står den gamle mannen (János Derzsi), hans unga dotter (Erika Bók) och en häst – alla sockriga hästklichéer är bortblåsta. De bor i ett isolerat hus med jordgolv och braskamin och livet kretsar kring dagliga rutiner. Utanför ylar vinden och världen verkar gå under. Till skillnad från många andra apokalyptiska filmer, som Lars von Triers ”Melancholia” (2011), är avgrunden redan här. Béla Tarrs långa, obrutna tagningar likaså. – Jag gillar dem. De skapar en koncentration och fångar skådespelarnas närvaro, deras personligheter. Jag vill veta hur de reagerar, vad jag kan se i deras ögon. De agerar inte, de är. Från det kan man få många känslor, säger Tarr, som menar att i en enda lång tagning kan det finnas flera korta. – Visst klipper vi, men vi gör det i kameran. Inte i klipprummet. Det är det som är skillnaden. Gus Van Sant har sagt att Tarrs filmer kommer nära livets verkliga rytm. Andra menar att de borrar in i själens kärna. Själv säger Tarr att ingen åskådare behöver vara bildad för att se hans filmer. Man behöver bara lyssna på hjärtat och lita på ögonen. – Jag vill göra det som kommer till mig, visa vad livet handlar om och ta tid på mig. Jag vill ge er skönhet. Egentligen är jag väldigt personlig. Mina filmer är gjorda för en stor duk, säger Tarr som blir sårad när hans filmer ses på tv eller i datorn. De som följt honom sedan slutet av 70-talet – via ”Damnation” (1988), då samarbetet med författaren László Krasznahorkai började, till den legendariska 7 1/2 timme långa ”Satan’s tango” (1994) fram till ”Werckmeister harmonies” (2000) och ”The man from London” (med Tilda Swinton, 2007) – kan instämma i att ”Turinhästen” är ett mastigt filmvirke att avsluta sin karriär med. – Jag ska starta en filmskola i Kroatien. På så sätt kan jag träffa unga filmare. De kan skapa någonting tillsammans, något fräscht, nytt och fullt av energi. Det är mitt nya jobb, säger Tarr och ler. Han vill inte undervisa utan få dem att hitta sin egen filmröst. – Det jag säger till de unga är att vara mer revolutionerande än jag har varit, att vara modigare. När Tarr själv var ung var han gripen av landsmannen Miklós Jancsós filmer, John Cassavetes realism och Rainer Werner Fassbinders säregna stil men utvecklade sin egen på 80-talet, som ofta har jämförts med ryssen Andrej Tarkovskijs. I Béla Tarrs filmlandskap lever människorna sitt liv på kanten, men själva historien runt dem är ointressant, menar han. Alla historier har egentligen redan berättats. De bara upprepas. Det är bilden, ljudet, känslorna och rytmen som är nya. – Konst är en del av det mänskliga. Men alla har sitt eget synsätt, sitt eget språk. Därför kan vi aldrig influeras av andra. Vissa måste reagera mot världen. Hur de reagerar kan bli en sorts konst, säger Tarr, som aldrig egentligen sett sig själv som filmskapare. Han ville bara ruska om världen och förändra filmspråket. – Alla filmare vill göra något som berör. Vi vill skydda våra liv, den mänskiga värdigheten. Jag är säker på att filmmediet aldrig kommer att dö ut. För människornas skull. För vi är människorna. Född 1955 i Ungern. Började göra amatörfilmer vid 16 års ålder. Långfilmsdebuterade med socialrealistiska ”Family nest” 1978 som var tydligt influerad av John Cassavetes. I senare filmer har han mer hämtat inspiration från existentiella och metafysiska filmare som till exempel Andrej Tarkovskij. Filmografi: ”Family nest” (1977). ”The outsider” (1981). ”The prefab people” (1982). ”Autumn almanac” (1985). ”Damnation” (1988). ”Satan’s tango” (1994). ”Werckmeister harmonies” (2000). ”The Man from London” (2007). ”Turinhästen” (2011).


Showmaskin värd att vänta på

Summary: Mitt i den tjugo personer stora underhållningsapparaten står en Justin Bieber som trots att han verkligen inte är någon fulländad scenräv ännu är lätt att imponeras av. Jublet vet inga gränser, skriver Nils Hansson.

Det är en dryg timme efter planerad konsertstart. Många av de minsta konsertbesökarna ser påtagligt hängiga ut. Den elektriska laddningen i luften har lagt sig, det finns ändå en gräns för hur länge man orkar göra vågen. Köerna för läsk, pizza och godis ringlar oförminskade ute i foajén, här behövs påfyllning av snabba kalorier. Baren mittemot är stängd, det är inte den publiken i kväll, så det är lite ödsligt ändå. Alla vet att Justin Bieber var två timmar försenad i London förra månaden, kan det vara något fel nu? Då händer det. Nej, alltså inte det, inte än, men ett räkneverk dyker upp på storbildsskärmen och börjar räkna ner tio minuter från nu. Och man måste imponeras av listen i tilltaget. Plötsligt vet alla exakt vad som väntar, energin stiger obönhörligt igen och förväntningarna synkroniseras mot exakt samma punkt. Framme vid klockan noll är ljudnivån öronbedövande, sen blir det ändå en liten introfilm och så en trickfilmad entré med groteskt stora och tunga änglavingar, men när Justin Bieber väl har lösgjort sig från dem och kan sätta i gång med själva showen känns det faktiskt som att den stora underhållningsmaskinen är på plats med alla sina styrkor. Med tjugo personer runt honom på scen – musiker, sångare och dansare – och en lång rad scenograftekniska finesser. Även om det tog lite tid att komma dit. Och på sitt sätt finns det väl något kongenialt i den där öppningen, som är både så maffig och lite för omständlig på samma gång. Justin Bieber har ju blivit så ofattbart stor på så kort tid, ändå är han fortfarande tonåring – och verkligen ingen fulländad scenräv ännu, hur mycket naturbegåvning han än är. Det behöver han heller inte vara, publiken sköter mycket åt honom. Strängt taget behöver han bara röra sig en smula åt något håll för att locka fram ännu en ny våg av publiktjut, för att inte tala om alla de gånger han skalar av sig ännu en nyss påtagen jacka. Att han faktiskt låter lite tunn och osäker när det blir unpluggedparti med bara röst och akustisk gitarr visar ju bara att han är äkta och mänsklig. För det mesta är det annars lätt att imponeras av honom som sångare. I synnerhet när han sparar på auto- tune och slentrianwailande och bara fokuserar på låten. Han har ett underbarns fallenhet för att sjunga soulpop, det märks redan på de tidigaste amatörvideorna, och jämförelserna med Michael Jackson skulle vara givna också utan de märkliga guldhandskarna och alla Michael Jackson-låtar i högtalarna före konserten. Eller de självförhärligande filmcollage ur den egna karriären som rullar när det blir dags för klädbyte. Å andra sidan var det ju verkligen en samling filmklipp som startade hans karriär, utlagda på Youtube och otippat upptäckta. För Justin Bieber är inte bara en flickidol med pikant frisyr (den ser verkligen skojig ut i profil), han är också ett typexempel på den sorts framgångssaga där någon kommer från ingenstans och erövrar hela världen. Alla kan sträva mot det, vill han nu säga med sin temalåt ”Believe”, och det är naturligtvis den sortens tänkande som har lett till det stockholmska förbandet The Fooo: ett Youtubefynd som tack vare en enkel dansfilmssnutt från Sergels torg nu fick göra sin första riktiga konsert på självaste Globen. Tre låtar lång. Det är som en vink om var Justin Bieber var för bara några år sen. Och nu är han på världsturné i de största arenorna, med en påhittig och högteknologisk show full av myllrande dansare och ett band som sätter oväntat mycket tyngd bakom Justin Biebers stunsigaste hitlåtar, samt några små tillfällen att visa upp sig på trummor och piano – eftersom det ändå är hans show. Jublet vet inga gränser och det är inte oförtjänt.


”Bibliotekslag når bara halvvägs”

Summary: Niclas Lindberg, generalsekreterare i Svensk biblioteksförening, menar att regeringens nya bibliotekslag bara når halvvägs. Inga svar ges på hur den nedåtgående trenden för biblioteken ska vändas, eller på hur läsandet ska öka.

På tisdagen lämnade regeringen sitt förslag till ny bibliotekslag till riksdagen. Lagen slår fast att bibliotek ska finnas i alla Sveriges kommuner, likaså att alla boklån ska vara gratis även fortsättningsvis, också de för biblioteken så kostsamma e-bokslånen. Finansieringen ges dock ingen lösning här. I stället är det upp till biblioteken, och deras huvudmän, att avgöra hur mycket pengar man kan lägga på e-böckerna utan att det går ut över de övriga uppdragen. Däremot lagfäster regeringen nya mål som att folkbibliotekens utbud av litteratur, medier och tjänster ska präglas av "allsidighet och kvalitet". Niclas Lindberg på Svensk biblioteksförening menar att den nya lagtexten lämnar mycket att önska. – Man har bara gjort den ena delen av jobbet. Man har bättre ändamålsparagrafer, där man bland annat lyfter in en paragraf om demokrati och fri åsiktsbildning som inte fanns tidigare, men det i sig kommer inte att leda till att bibliotek inte läggs ner eller till att läsandet slutar sjunka. I stället för att enbart lagfästa Kungliga bibliotekets övervakningsansvar skulle Niclas Lindberg, liksom Kulturrådet även vilja ge KB uppgiften att ta fram en nationell biblioteksstrategi, allt för att vända den nedåtgående utvecklingen för biblioteken. – Nu har vi en myndighet som sitter och tittar på eländet, men den gör inget, och regeringen gör inte heller någonting. Vi vill att regeringen samlar ihop alla intressenter för att lyfta upp diskussionen. Vilken roll ska biblioteken spela och hur ska vi ta oss dit? Den diskussionen måste initieras på nationell nivå. Vi behöver ha ett stort generalsnack.


Sinding Larsen i Hall of Fame-juryn

Summary: Den 7 maj öppnar Swedish Music Hall of Fame i Stockholm. De första artister som väljs in i den svenska populärmusikens finrum presenteras under hösten. Juryn skall ännu utses, men ett namn är klart - SVT:s Per Sinding Larsen.

Från Ernst Rolf till Swedish House Mafia. Så presenteras innehållet i Swedish Music Hall of Fame som med Abba-museet som permanent utställning öppnar på Djurgården i Stockholm den 7 maj. I det nybyggda huset skall 100 år av svensk populärmusik visas upp i interaktiva utställningar. I husets verksamhet ryms också en svensk Hall of Fame, modellerad efter den amerikanska förlagan där Abba, som första svenska grupp, tog plats våren 2010. Tanken är att en handfull svenska musiker, upphovsmän och producenter som satt varaktiga avtryck på landets musikliv varje år skall invigas i Hall of Fame. – Vi kommer att ha ett långsiktigt tänk, det ska vara personer som satt sin prägel på branschen. Det blir inga "one hit wonders" eller flugor som väljs in i Hall of Fame, däremot kan dagens populära artister naturligtvis synas i utställningar, säger Charlotte Wiking, vd för Swedish Music Hall of Fame. Exakt vilka kriterier som ska gälla för att kunna bli invald i den svenska poppens panteon är inte klart. I USA gäller regeln att en artist kan väljas in först 25 år efter skivdebuten. Det är heller inte klart vilka som kommer att sitta i urvalsjuryn. Charlotte Wiking säger att det finns en god idé om hur juryn ska se ut, men än så länge vill hon bara offentliggöra ett namn - SVT:s musikprofil Per Sinding Larsen. Namnen på de första artister som väljs in i Hall of Fame kommer att presenteras under hösten och den officiella invigningen skall ske i november. TT Spektra har sökt Per Sinding Larsen som via Hall of Fame undanber sig att kommentera uppdraget i juryn.


Hårdare krav på kommuner i ny lag

Summary: I dag presenterar regeringen den nya bibliotekslagen som börjar gälla den 1 januari nästa år. Bland annat ställs hårdare krav på skolbibliotek till alla elever.

IT ska få en framträdande plats hos folkbiblioteken, läsförståelse hos svaga grupper ska prioriteras och alla skolor ska ha tillgång till skolbibliotek. Den nya bibliotekslagen, som presenteras i dag, innehåller många av de delar som utredningen föreslagit. Mycket av det som föreslås finns redan inskrivet i andra lagar, bland annat kommunallag och skollag. Men kravet på politiker att upprätta planer för sina bibliotek borde ha kompletterats av en nationell biblioteksstrategi, menar Svensk biblioteksförening. – Vi är nöjda med flera delar i förslaget. Men när alla kurvor i decennier pekat neråt vad gäller ungas läsning, bibliotekslån och biblioteksbesök hade vi önskat oss att regeringen i den nya lagen erkände att man är oroad över den negativa utveckling biblioteken befinner sig i. Men lagstiftaren förhåller sig inte till det och smiter därmed undan sitt ansvar, säger Niclas Lindberg, generalsekreterare på Svensk biblioteksförening. Hälften av landets skolelever saknade i fjol tillgång till ett bemannat skolbibliotek. Och en av sex elever saknar helt skolbibliotek, enligt en granskning som Kungliga biblioteket, KB, gjort. I Nacka kommun utanför Stockholm är man både bäst och ganska dålig på att erbjuda skolbibliotek. På Nacka gymnasium står numera en jättelik dataskärm sedan 2010 där den gamla utlåningsdisken tidigare stod. Bibliotekarierna finns nu utplacerade på olika arbetsstationer i lokalerna för att kunna hjälpa eleverna med olika informationsproblem. Satsningarna resulterade i att det år 2012 utsågs till landets bästa skolbibliotek av Nationella skolbiblioteksgruppen med motiveringen att det ”visar prov på nytänkande där utvecklingsområden anpassas till ny teknik och pedagogik”. Samtidigt saknas det bemannade skolbibliotek i var tredje skola i Nacka kommun, enligt KB:s undersökning år 2012. Hur Nacka och andra kommuner ska förhålla sig till kravet på bibliotekstillgång för alla elever beror till viss del på hur lagtexten kommer att utformas. Sannolikt kommer det att röra sig om tillgång till bibliotek. ”Med skolbibliotek avses en gemensam och ordnad resurs av medier och information, som ställs till elevernas och lärarnas förfogande”, enligt förhandsinformationen från regeringen. – Alla elever i Nacka ska givetvis ha tillgång till ett skolbibliotek, men varje skola måste få tid att hitta sin lösning, säger Lotta Valentin, enhetschef för kultur och skola i Nacka kommun. Den nya bibliotekslagen träder i kraft den 1 januari nästa år. Fem nyheter i bibliotekslagen. 1 Kungliga bibliotekets roll som tillsynsmyndighet fastställs. Myndigheten ska se till att lagens övergripande syften efterlevs – biblioteken som kunskapsförmedlare betonas. Den nya lagen ska omfatta alla offentligt finansierade bibliotek och inte bara folkbiblioteken. 2 Folkbiblioteken ska främja kunskap om hur IT kan användas för lärande och delaktighet i kulturlivet, vilket lägger ett ansvar för respektive bibliotek att hålla hög kvalitet och allsidighet på medier och tjänster. 3 Biblioteken ska prioritera personer med funktionsnedsättning, annat modersmål än svenska, nationella minoriteter och barn och unga. Bakom den här lagtexten ligger bland annat behovet av en ökad läskunnighet och läsförståelse, inte minst bland unga. 4 E-böcker ska såväl som vanliga böcker vara avgiftsfria för låntagarna. Privat drivna bibliotek ska ha samma skyldigheter som offentligt drivna. Lagen säger dock inget om övriga medier som biblioteken också kan tillhandahålla. 5 Alla skolor ska ha bibliotek. Skollagen föreskriver redan bibliotek i skolan, men kravet får lite mer tyngd inskrivet även i bibliotekslagen. En undersökning som gjordes 2012 visade att hälften av landets skolor saknar bibliotek.


Läslusten som slår rekord

Summary: I svallvågorna efter den storsäljande ”Femtio nyanser”-serien är de svenska förlagen nu på hugget när det gäller erotisk litteratur. Under Kulturnatten i Stockholm i kväll diskuteras det nya fenomenet.

När Norstedts förlag räknade senast hade ”Femtio nyanser”-serien av E L James sålt i 650 000 exemplar i Sverige och slagit rekord i sålda e-böcker. Och i vår kommer Wahlström & Widstrand med ”Tio lektioner i lust”, en dansk erotisk roman skriven av en pseudonym, som sägs vara en 38-årig bloggande kvinnlig advokat. Kanske inte någon ny ”Femtio nyanser”, men boken tillhör samma genre. De svenska förlagen är nu på hugget när det gäller erotisk litteratur för kvinnor, skrivna av kvinnor. Några har startat en särskild inprint med erotik. Vertigo förlag har länge låtit erotik vara en stor del av utgivningen. Sextio procent av dem som köper böcker är kvinnor, men hittills har porr och erotik varit en manligt kodad genre. Det är den inte längre. Men hur ska man se på den erotiska litteraturen i dag? En övergående trend? En genre som kommit för att stanna? Eva Gedin, förlagschef på Norstedts, som kammat hem vinsterna på E L James, tror inte kvinnoerotiken är en trend som går att jämföra med deckargenren. Det bekräftas också i senaste numret av Svensk bokhandel. – Jag tror att ”Femtio nyanser” är ett fenomen. Erotikgenren kommer säkert att utvecklas och uppdateras, och kanske öka något, men jag tror inte att det blir en långvarig genre. Inte som deckargenren, som ju i sig är mycket bredare. Kristoffer Lind, förlagschef på Lind & co, har själv en inprint av erotisk litteratur på sitt förlag (inspirerad av det brittiska ”Black lace”) och är även han försiktig när han talar om effekterna av den erotiska bokbomb som E L James åstadkom. – Det är svårt att förklara en bestseller, det blir alltid konstruerade teorier kring megaföreteelser. Det rör sig för det mesta om tillfälligheter. Efter ett tag blir det självuppfyllande. Det blir stort för att det är stort. – Den erotiska litteraturen har alltid varit ganska spretig som genre och den kommer och går i vågor. – Ett annat problem är att den så ofta skrivs av pseudonymer, som ju inte går att marknadsföra eftersom de inte kan låta sig intervjuas. Kristoffer Lind menar att en av nycklarna till hajpen kring ”Femtio nyanser” är nätet. Begreppet fanfiction, där man skapar nya berättelser om fiktiva gestalter, är en kultur som blir allt större. Ur och vid sidan av den växer den erotiska litteraturen som ”Femtio nyanser” representerar. Hela genren är, inte överraskande, stor på just e-böcker där det inte syns vad man läser, konstaterar Kristoffer Lind. Den erotiska litteraturen är alltså del av en amatörkultur som kommer från nätet innan den, ibland, går in i kretsloppet med pappersutgivning. Lisbeth Larsson, professor i litteraturvetenskap i Göteborg tycker att ”Femtio nyanser” är en uppdaterad romantisk berättelse med en hjältinna med Kulla-Gullamoral, som blir förälskad i en man med sadistiska sexuella böjelser. – Det är klart att de romantiska berättelserna innehåller mer sex i ett sexualiserat samhälle, men romanhjältinnan är alltid hedervärd och hennes kärlek har en omformande kraft, som befriar mannen. Det gäller generellt i den här genren, säger hon. I kväll avslutas Kulturnatten i Stockholm med ”Det snuskiga samtalet”, där författare diskuterar den erotiska litteraturen. I panelen på Medborgarhuset på Söder sitter Kristofer Folkhammar, som skrivit om bögsex, Sara Lövestam, som skriver om lesbiskt sex och Sandra Dahlén, som skrivit handböcker om sex, tips och trix. Lotta Vilde Wahl, från Hallonsgrottans vänner som är arrangör, hoppas på ett ”härligt, lustfyllt samtal”. – Böcker är otroligt viktiga för hbtq-personer eftersom man, särskilt som ung, har svårt att få information där man kan känna igen sin egen typ av sexualitet. Så de här böckerna fyller ett stort tomrum och det känns extra kul att arrangera detta tillsammans med Punkt Medis, säger hon. – Det är inte så ofta man diskuterar hur man kan skriva om sex och erotik utan att det blir platt eller bara pinsamt.


Marie Serneholt tar över ”Bingolotto”

Summary: Marie Serneholt blir ny programledare för "Bingolotto". Hon kommer dessutom att leda det helt nya TV4-programmet "Bingolottos upp till miljonen". ”Jag är så otroligt hedrad och glad”, säger Serneholt till TT Spektra.

I höst får "Bingolotto" en ny programledare, som ersätter Jan Bylund. TT Spektra kan nu berätta att Marie Serneholt får jobbet. – Alla detaljer har fallit på plats väldigt nyligen, det här är färskt. Jag blev enormt förvånad när jag fick frågan och tror inte att jag har hunnit smälta det än. Jag har spelat "Bingolotto" sedan det startade, min syster var elitsimmare så vi köpte alltid lotter och än i dag är det ingen jul utan uppesittarkvällen, säger hon. Artisten Marie Serneholt, tidigare medlem i A-Teens, har de senaste åren satsat på tv. Hon har bland annat varit programledare för Melodifestivalen, "Helt magiskt" i SVT och jurymedlem i "X factor" i TV 4. Hon hade dock inte räknat med att få leda "Bingolotto". – Några av våra största programledare har lett det här programmet och att jag ska få axla den manteln känns otroligt hedersamt. Jag har en enorm respekt för de som har lett "Bingolotto", säger Marie Serneholt. Du är yngre än de tidigare programledarna, ska du modernisera "Bingolotto"? – Det kommer ju att ske förändringar men exakt vad det blir får vi återkomma till, det är en process som pågår just nu. Alla som spelat tidigare kommer så klart att känna igen sig men sedan vill man ju så klart utveckla programmet. Förutom "Bingolotto", som sänds i Sjuan på söndagar, kommer Marie Serneholt också att leda det nya frågesportprogrammet "Bingolottos upp till miljonen" i TV 4 - även det ska visas på söndagar. – Det är baserat på det brittiska formatet "Secret fortune" och är ett frågesportsprogram där två personer helt enkelt tävlar om att kamma hem en miljon kronor. Det känns som ett nytt och fräscht frågesportprogram, säger Marie Serneholt. De båda Marie Serneholt-programmen börjar sändas i augusti.


Nya sidor av Anders Zorn på turné i USA

Summary: I USA är Anders Zorn främst känd som porträttör av presidenter och dignitärer. Men nu ska amerikanerna lära känna den Zorn vi är vana vid i Sverige genom tre stora utställningar under 2013.

I februari öppnade den första Zornutställningen på Isabella Stewart Gardner Museum i Boston, under namnet ”Anders Zorn: A european artist seduces America” (En europeisk konstnär förför Amerika). Efter sommaren öppnar en ny och större Zornutställning på Legion of honor, som tillhör Fine arts museums i San Francisco. ”Anders Zorn – Sweden’s master painter” blir den största Zornutställning som någonsin visats i USA, med ett 90-tal verk inlånade från Zornmuseet i Mora, Nationalmuseum i Stockholm och andra samlingar. Efter San Francisco går utställningen vidare till National Academy Museum i New York. – Anders Zorn är fortfarande ganska okänd här, men efter de tre utställningarna tror jag att han kommer att vara välkänd även i USA. De amerikaner som vet något om honom känner till hans porträtt på framstående amerikaner. Zorns bilder påminner mycket om de verk som vår amerikanske målare John Singer Sargent gjorde under samma tid, som är mycket uppskattade och högt värderade. Zorns konst är lika bra som Sargents men ännu bredare. Hembygdsbilderna från Dalarna och nakenbilderna på kullorna blir säkert både omtalade och omtyckta. Det säger Peter Trippi, redaktör för den ansedda konsttidskriften Fine Art Connoisseur på telefon från New York. Redan 1992 väcktes den första idén om att göra en stor utställning med Zorns konst i USA. Motorn i detta arbete har hela tiden varit Sveriges generalkonsul i San Francisco, Barbro Osher. Ursprungstanken var att göra en samlingsutställning med de tre porträttmålarna Anders Zorn, John Singer Sargent och spanjoren Joaquín Sorolla. Planerna sprack sedan det visade sig för svårt att samtidigt få loss konstverk av alla tre. Det som till slut öppnade dörren till USA var ett celebert besök på Zornmuseet i Mora år 2010, då jubileumsutställningen ”Zorns mästerverk” visades. Då kom Barbro Osher till Mora tillsammans med John Buchanan, chef för Fine Arts Museums i San Francisco. – Han blev så förtjust att han på stående fot beslutade om en Zorn-utställning på sitt museum i San Francisco. Och bara Zorn. Han pekade sedan på mig och sade att han ville ha mig som curator för utställningen. Kort därpå åkte jag över till USA för att planera utställningen, säger Johan Cederlund, chef för Zornmuseet i Mora. Arbetet med Zornutställningen tappade fart i fjol då John Buchanan oväntat dog i cancer, men hans efterträdare Colin B Bailey har valt att fortsätta projektet med målet att öppna utställningen i höst – för att senare fortsätta till New York. Nästan hälften av det 90-tal verk som ska visas i San Francisco kommer från Zornmuseet i Mora. Johan Cederlund hoppas att detta inte ska innebära en dränering av det egna museet i Mora. – Utlåningen till USA sker under höst- och vinterhalvåret då vi normalt inte har så många besökare, och vi kommer att ha annat spännande att visa då. Sommarturister kommer inte att märka av någon skillnad, säger han. Utställningen i Boston med omkring 25 verk av Anders Zorn har kommit till helt oberoende av satsningen i San Francisco och New York. Bakgrunden är i stället att grundaren av Bostonmuseet, Isabella Stewart Gardner, var personlig vän med Zorn. Han var därför en lämplig konstnär när museets nya tillbyggnad skulle invigas. Anders Zorn gjorde sju längre resor i USA. Den första resan gick till världsutställningen i Chicago 1893 där han var utställningskommissarie för den svenska avdelningen. På utställningen fick Zorn många kontakter, och det var också där som han första gången träffade Isabella Stewart Gardner. Zorn stannade ett helt år och målade beställningsporträtt. I ett brev hem till hustrun Emma från en av sina USA-resor skrev han att det var fyra gånger dyrare att leva i USA än i Sverige och att han därför tog fyra gånger mer betalt än hemma. Sista resan till USA gjorde Zorn år 1911. Zorn målade över 100 porträtt i USA på framför allt bankirer, politiker och framgångsrika industriledare. Han hann också med att porträttera de tre amerikanska presidenterna Grover Cleveland, William Taft och Theodore Roosevelt. Oljemålningen på William Taft hänger fortfarande i den amerikanske presidentens kontor Ovala rummet i Vita huset. Några av alla dessas porträtt finns med i de nya Zorn-utställningarna runt om i USA. Men inriktningen är främst att visa Zorns fulla bredd för den amerikanska publiken. – John Buchanan var mycket tydlig med att det inte bara skulle vara amerikanska ”gubbar och gummor” på bilderna. Han ville ha med alltifrån Zorns akvareller till hembygdsmålningarna och nakenstudierna. Jag tror att den amerikanska utställningen ger en annan bild än vad vi vanligtvis ser här i Sverige där han mest är känd som ett slags ”Dalarnas Rubens”, säger Johan Cederlund på Zornmuseet i Mora. Anders Zorn Född 18 februari 1860, död 22 augusti 1920. Efter studier vid Konstakademien 1875–80 tillbringade Zorn många år utomlands i bland annat Frankrike, England och Spanien. Tidvis bodde han också i USA, dit han reste vid sju tillfällen för att porträttera industrimagnater och höga politiker. Zorn arbetade först med akvarell fram till 1887. Under en vistelse i Saint Ives i Cornwall vintern 1887–88 övergick han till olja. Hans etsningar – det första bladet utfört 1883 – innebar en förnyelse av tekniken, inte minst under inflytande av Rembrandts konst. Svenska genombrott År 1997 visades en uppmärksammad och välbesökt utställning av Carl och Karin Larssons konst vid Victoria and Albert Museum i London. Den blev ett internationellt genombrott framför allt för Karin Larssons textilkonst och inredningsstil. Hilma af Klint (1862–1944) väcker också intresse i USA just nu. I en stort uppslagen artikel i Wall Street Journal berättade tidningen nyligen om den nu aktuella utställningen av hennes verk på Moderna museet i Stockholm. ”Konsthistorien måste skrivas om”, menar Julia Voss som menar att det inte är självklart längre peka ut Kandinsky, Picabia och Malevich som pionjärerna när det gäller abstrakt konst. Källa: NE och Zornmuseet


”Min film handlar om förlorad oskuld”

Summary: Femton år efter braksuccén ”Festen” är Thomas Vinterberg tillbaka med en film som berör incest från en annan utgångspunkt. I ”Jakten” spelar Mads Mikkelsen en förskollärare som blir oskyldigt anklagad för övergrepp.

För femton år sedan slog Thomas Vinterbergs pedofildrama ”Festen” ner som en bomb på Croisetten i Cannes. Över en natt blev Lars von Triers unge Dogma-lärjunge känd i hela filmvärlden. Den danska regissören lät sig snabbt förföras av sirensången från Hollywood och satsade på en internationell karriär. Det slutade med engelskspråkiga hel- eller halvfloppar som ”It’s all about love”, ”Dear Wendy” och ”Submarino”. Efter en skilsmässa och en klassisk mittlivskris har Vinterberg sökt sig tillbaka till sina danska rötter i den välmående lantliga idyllen. – Det verkar som om publiken helst vill att jag gör små historier. Så jag gör nog bäst i att fortsätta gräva i den danska myllan, konstaterade Thomas Vinterberg efter det positiva mottagandet på fjolårets Cannes-festival. Vinterberg har burit på idén till ”Jakten” sedan Ulrich Thomsens förlorade son förstörde partystämningen på ett flott 60-årskalas genom att berätta om pappans sexuella övergrepp. ”Jakten” är ett slags antites till ”Festen”. Om ”Festen” byggde på en chockerande sanning, så handlar ”Jakten” om en chockerande lögn. I filmen anklagas Mads Mikkelsens förskollärare för att ha blottat sig för sin bästa väns dotter. En spontan lögn från en liten flicka med livlig fantasi leder till häxjakt på rollfiguren Lukas. – Jag ser det som en H C Andersen-saga om ondskan som kommer utifrån och förgiftar ett litet tajt samhälle med paranoia och rädsla. I Danmark har vi ett gammalt talesätt som säger att barn och fyllon alltid talar sanning. Med den här filmen säger vi att detta inte alltid är sant. Självklart vet vi att alldeles för många barn har blivit sexuellt utnyttjade. Men det finns också några sådana här fall när barn ljuger, oftast för att tillfredsställa vuxna, säger Thomas Vinterberg. Inför ”Jakten” studerade Vinterberg och medförfattaren Thomas Lindholm flera verkliga rättsfall från Europa och USA där oskyldiga stämplats som sexförbrytare. För att ladda sitt drama med autenticitet så byggdes också vissa scener på förhör med misstänkta pedofiler. – Det är alltid barnen som tar skada. Även i ett sådant här fall som i ”Jakten”, där flickan inte har utsatts för något, leder det till reaktioner som kommer att bli en del av hennes minne och ge henne skador för livet. Barn som hittat på sina anklagelser får ofta samma syndrom som dem som blir utsatta på riktigt, säger Vinterberg. Förutom att ha skrivit en alkoholromantisk teaterpjäs om fyra äldre kvinnliga fyllon, funderar han på att filma Thomas Hardys ”Fjärran från vimlets yra” och drömmer om att göra en film om den typ av hippiekollektiv han själv växte upp i på 70-talet. I ”Jakten” finns också en längtan tillbaka till ett slags ”Lille Danmark”, där allt var enklare och mer avspänt. – ”Jakten” handlar om förlorad oskuld. Under min uppväxt var jag omgiven av nakna kroppar och könsdelar på ett helt oskyldigt sätt, säger Vinterberg och berättar om en uppskattad, men ständigt salongsberusad, lärare som drog ner byxorna av pedagogiska skäl när eleverna krävde sexualupplysning. – Han skulle åka direkt i fängelse i dag och aldrig få jobba mer. Saker har förändrats sedan jag var liten, samhället har blivit hårdare och kallare, vi har förlorat oskulden av förklarliga skäl … förstås. Priset vi får betala är att det blir suspekt att ha fysisk kontakt med våra barn, det är obekvämt att pussa sin femåriga dotter på munnen. Hela situationen är förskräckligt sorglig, säger Thomas Vinterberg. Ursprungligen skrev han rollen som Lukas med en ung Robert De Niro från ”The deer hunter” i tankarna. När Mikkelsen kom in i bilden ändrades rollkaraktären från en tuff smed till en mjuk förskollärare med ett slags godmodig skandinavisk framtoning. – Allt med Mads är attraktivt – både som skådespelare och människa. Och eftersom han är så snygg så valde jag att klä ner honom ordentligt, kanske för att jag är avundsjuk, ler Thomas Vinterberg. Vinterberg är tacksam över att vara född i ett av världens mest välmående länder, men vill samtidigt slåss mot allt det rationella, välkammade och politiskt korrekta. – Det är för lite stake i Danmark. Vi är ett Fylke med lyckliga små hobbitar, betryckande medelmåttiga. Ibland kan jag tycka att det är för bekvämt och tryggt. Kanske är det därför jag dras till mörka historier, vilket också är en del av vårt berättararv. Vi är inte vana vid lyckliga slut, säger Thomas Vinterberg. Finalen på ”Jakten” är också högst ambivalent. För att få till exakt rätt slutackord lät regissören spela in tre helt olika slut. – De två andra är hemligstämplade – och kommer aldrig att avslöjas, ler han. Född 1969 i Köpenhamn. Regissör och manusförfattare. Tog examen som filmregissör från Den danske Filmskole 1993. Var tillsammans med Lars von Trier en av grundarna bakom det asketiska Dogma-manifestet som bland annat resulterade i succégenombrottet med ”Festen” som vann juryns stora pris på Cannesfestivalen 1998. Har även regisserat musikvideor för Blur och Metallica. Filmografi (regi och manus): ”Hjältar” (1996) ”Festen” (1998) ”It’s all about love” (2003) ”Dear Wendy” (2004) ”Submarino” (2010) ”Jakten” (2012)


Rasismens själ sitter kvar

Summary: Debatten efter Jonas Hassen Khemiris brev till justitieministern visar att samtalet om rasism tar nya vägar. Men den som vill bortförklara rasismen i Sverige har anledning att syna sin egen blick, skriver Maja Bredberg.

Förra årets tunga midvinter har blivit till tidig, frusen vår och något har hänt: samtalet om rasism har börjat ta andra vägar. Under hösten slogs rasismkritiken bort av många i den vita majoriteten. Man ropade censur och konstaterade att nidbilder av svarta i barnlitteraturen i alla fall inte har gjort ”någon av oss” till rasister. Sedan dess har det gått en lång reva i vårt kollektiva medvetande, en råare samhällssyn skymtar: ett rasprofilerat polisiärt arbete i jakt på papperslösa, en migrationsminister som gång på gång fäller rasistiska uttalanden och ambulanspersonal som vägrar köra skadade flyktingbarn till akuten. Det är många som upprörs. Kanske är Sverige inte så oskyldigt som vissa av oss velat tro. Kanske har vi alltid vetat om det. Författaren Alejandro Leiva Wenger publicerade, bland sina anteckningar på Facebook, en klarsynt sammanfattning av vårt förändrade samtalsklimat. Texten återgavs i en kortare version i Expressen (20/3) där man kunde läsa hans textanalys av Jonas Hassen Khemiris brev till justitieminister Beatrice Ask och författaren Johannes Anyurus text om svensk rasism (SVT Debatt 10/12-2012). Om hur olika de båda texterna mottogs. Leiva Wenger konstaterade bland annat att Khemiris retoriska grepp är vänligare i tonen än Anyurus och kommunicerar vårt samhälles orättvisor utan att skuldbelägga läsaren själv. Anyuru konfronterar i stället den delen av oss alla som bär ansvaret för att orättvisa strukturer upprätthålls. I en kommentar till Leiva Wengers text drog skribenten Oivvio Polite paralleller till den amerikanska medborgarrättsrörelsen och menade att Khemiris tillvägagångssätt påminner om Martin Luther Kings, medan Anyurus liknar det mer hårdföra som Malcolm X hade: ”Anytime you beg another man to set you free, you will never be free. Freedom is some- thing that you have to do for yourself.” Sannolikt behövs båda dessa uttryckssätt, och många fler, för att en förändring ska kunna ske. Men att Anyurus mer kravfyllda tilltal mött så lite resonans hittills, måste ses som ett tecken på att vi har långt kvar att gå. Vår historia visar ofta hur orättvisor är fastnålade i det innerfoder som håller privilegier prydligt stärkta, och enligt logikens princip står då en majoritet av oss som uppbärare av detta. En insikt som långt ifrån alla vill kännas vid. För om världen vi lever i är rasistisk, vad säger det då om oss? Viljan, eller förmågan om man så vill, att tala om rasistiska strukturer i stället för enskilda individers rasistiska handlingar verkar stå i direkt korrelation till i vilken grad man själv blivit utsatt. För någon som sällan eller aldrig utsatts för diskriminering kan ett resonemang om enstaka händelser eller enskilda individer verka rimligt. Där Moa Matthis i sin artikel ”Det vita vansinnet” (Magasinet Arena 1/2013) ser konsekvenser av kolonialism, vill DN:s Erik Helmerson hellre tala om vissa individers felaktiga agerande. Liksom fristående från den historiska kontext som sammanbinder våra nutida maktstrukturer. Om ens yttre attribut stämmer överens med rådande norm kan ett samtal om dagens rasism inte bara väcka förvåning och bestörtning – för en person som aldrig har fått självklarheter som sin hudfärg eller sitt ursprung ifrågasatt, kan samtalet om rasism vara så främmande att bara dess blotta existens förefaller dem vara rasistisk. Sydsvenskans Mats Skogskär beskriver debatten som att ”rasprofilering breder ut sig” (21/3) och DN:s Lena Andersson är skeptisk mot ”den nya färgläran” (23/3). Ingen av dem verkar inse vilket privilegium det är att få leva i tron att fokus på hudfärg är något nyligen ”återuppväckt”. Är man i stället en person med ett namn eller utseende som gång på gång triggar andras fördomar – i skolan, på gatan, på arbetsplatsen, när man söker jobb, när man handlar, när man lär eller inte lär känna nya människor – är sannolikheten större att man kan se det återkommande trasiga samhällsmönstret. Samtalet fortgår. Plötsligt citeras artister från den vanligtvis marginaliserade svenska hiphopscenen i ledarkrönikor. Röster höjs. Men även i de bästa av intentioner skiner samhällets struktur igenom: vi existerar i mångt och mycket i ett helvitt normativ som har helvita referensramar, och oavsett vår egen hudfärg bär vi det alla med oss. När Ann Heberlein skriver om jakten på papperslösa (DN 22/2) sker det i en vi-form som är exkluderande för ganska många: ”Det handlar inte om brottslingar utan om människor som är mer lika dig och mig än vad vi orkar tänka på. Hur skulle vi orka leva om vi på allvar förstod det?” Utan att reflektera över att vissa av oss som läser det är mycket väl insatta i svenskt asylförfarande. Och har vi inte upplevt det själva, har många av våra föräldrar gjort det. Eller så har vi vänner som flytt hit. Vilka vänder vi oss till när vi talar? Vår segregation byggs av många stenar. Även i de små detaljerna finns signaler av vikt. Vi vet att vi består av en myriad av erfarenheter och fler livsöden än vad det ofta slentrianmässigt utgås ifrån. Att medvetandegöra oss själva – hur ser vi på världen och med vems blick? – måste vara en ständigt pågående process. Det kräver vakenhet. Och det spelar stor roll för vår tillvaro om vi inte klarar av att hålla detta i vårt gemensamma minne. Ofta blir det direkt felaktigt. Ett exempel är den svenska, Oscarsbelönade dokumentären ”Searching for Sugar Man”: berättelsen om hur den okända artisten Rodriguez blev stor i Sydafrika i slutet av 70-talet – och hur hans musik blev synonym med kampen mot apartheid. I filmen åker regissören Malik Bendjelloul till Sydafrika, men de enda han träffar är vita. Faktum är att hela publiken på Rodriguez arenaspelningar är vita. Lite märkligt i ett land där bara en tiondel är vita och då Rodriguez påstås ha varit Sydafrikas stora artist. De vita som Bendjelloul pratar med säger att alla tyckte att apartheid var fel, men ”som vit kunde man inte göra så mycket”. Inte förrän på 80-talet då Rodriguez musik väckte en regimkritisk subkultur, Voëvry-rörelsen: ”Det var det första motståndet mot apartheid. Och det hade sitt ursprung bland afrikaanbefolkningen.” De förklarar: ”Varje revolution behöver en egen sång. I Sydafrika blev Cold Fact plattan som gav folk tillåtelse att börja tänka fritt.” Det låter ju fantastiskt. Problemet är bara att den svarta antiapartheidrörelsen redan hade en kampsång sedan 50 år tillbaka: Nkosi Sikelel’ iAfrika, en kristen hymn skriven av läraren Enoch Sontonga i slutet på 1800-talet. Samma sång som sjöngs på ANC:s möten, under demonstrationer och i rättegångssalen efter att Nelson Mandela fått sin fängelsedom, över ett decennium innan Rodriguez ens spelade in sin skiva. Samma sång som nu är en del av den nya sydafrikanska nationalsången. Att oemotsagt få påstå att barn till den vita styrande minoriteten utgjorde ”det första motståndet mot apartheid” med sin musik under samma tidsperiod som svarta barn demonstrerade och blev ihjälskjutna – som Sowetoupprorets mest kända offer 13-årige Hector Pieterson och 15-årige Hastings Ndlovu – möjliggörs enbart av att vi ser på världen med en förblindad vit blick. Resultatet blir en skev historieskrivning. En stor grupp människor osynliggörs fullständigt. Det är inte alltid lätt att veta vad som försiggår om man tillhör de privilegierade. Att de vita ungdomarna i Sydafrika fick en felaktig bild är förståeligt då makten bibehölls genom segregation, censur och våld. De kände kanske inte till hur svarta systematiskt isolerades i sina ”homelands”, stängdes ute från arbetsmarknad, handel och inte kunde röra sig i vita delar av samhället utan att behöva uppvisa pass. De visste kanske inte att bussresenärer delades upp efter hudfärg och att ett för dem vanligt sjukhus inte alls välkomnade alla. Men så fungerar segregerade samhällen på just det viset: de som föds in i den normgivande hierarkins topp – där makt och ekonomisk överlägsenhet samlas – märker sällan av förtrycket alls. Inte nödvändigtvis för att de inte bryr sig, utan för att felkonstruktionen skapar getton för både svarta och vita. Det gäller förstås aldrig alla. Men på samma sätt som att det krävs många enskilda handlingar för att skapa en existerande struktur, krävs det minst lika många undantag för att rasera densamma. Jasenko Selimovics argumentation (DN 27/3) för att se sin och Jonas Hassen Khemiris karriärer som bevis för att Sverige inte alls är rasistiskt, väger inte tungt förrän dessa enstaka bedrifter blivit till allmänna livsöden delade av många. Till dess finns det historier om oss, i dag, som berättas för den som är villig att lyssna. Kanske börjar inte alla med ett trevligt ”Bästa…”, kanske har de en mer kritisk ton. Men vi borde alla se oss skyldiga att lyssna till varandra och förstå vårt eget ansvar: hur agerar jag? Steve Biko, en sydafrikansk apartheidmotståndare, icke-våldsaktivist och fyrabarnspappa, som 1977 avled av de skallskador han ådrog sig under ett polisförhör, formulerade vad som fortfarande måste anses vara den enda lösningen: ”De vita måste göras medvetna om att de bara är människor, inte värda mer. Samma sak med svarta. De måste göras medvetna om att de också är människor, inte värda mindre.” Och de som menar att vi redan är där, har anledning att syna sin egen blick.


The Knife fyller lyssnaren med iskallt mörker

Summary: På The Knifes nya ”Shaking the habitual” gör syskonen Dreijer en helomvändning och bejakar socialismen. De nya låtarna kritiserar monarkin, patriarkatet och kapitalismen.

Att vara liberal och lyssna på The Knifes nya skiva är lite som att vara gay och spisa homofobisk reggae, eller pingstvän och pumpa black metal. Man blir fienden. För mig, som älskat allt duon gjort och sympatiserar med de könsöverskridande ambitionerna, är det en udda upplevelse. ”Liberals giving me a nerve itch”, sjunger Karin Dreijer och passar på att gnälla lite över manliga rockjournalister, ”all the guys and the signori who will write my story”. 2006, när The Knife släppte ”Silent shout”, sa Karin Dreijer i DN att hon tröttnat på de queerteorier som genomsyrade genombrottsskivan ”Deep cuts”: ”Om man vill få ut politiska åsikter är det bättre att skriva en artikel. Annars blir musiken bara ett redskap. Låtarna har ett värde i sig. De ska inte användas för att paketera annat.” Sedan dess har syskonen Dreijer gjort en helomvändning och bejakat socialismen. De nya låtarna kritiserar monarkin, patriarkatet, kapitalismen och Västerlandet. Att utsätta sig för ”Shaking the habitual” känns som att örfilas med Aftonbladets kultursidor tills man har Karl Marx-citat på kinderna och en Liv Strömquist-serie i pannan. ”Latteliberal!” inbillar jag mig att skivomslaget skriker (det pryds naturligtvis av en ond kapitalist). ”Du borde lyssna på heteronormativ mansrock i stället. Du är Bengt Ohlsson.” ”Shaking the habitual” är dock alldeles för bra för att lämnas i fred. Och om man undviker att bläddra i konvolutet, eller att läsa intervjuer med syskonen Dreijer, framstår dubbelabumet inte längre som en kulturmarxistisk tegelsten utan ett dissonant underverk. Liberala lyssnare kan glädjas åt att Karin Dreijer har något gemensamt med homofobiska jamaicaner och satanistiska hårdrockare: det är svårt att höra vad hon sjunger. Hennes redan kantiga engelska förvrängs brutalt. Både ”Silent shout” och Karins Fever Ray-album beskrevs som mörka och svårtillgängliga. De skivorna låter som Ulrik Munther jämfört med det industriella kaoset på ”Shaking the habitual”. The Knife raserar The Knife, som om de föraktade popmelodier lika mycket som avdrag för hushållsnära tjänster. Mest radikal är ”Old dreams waiting to be realized”, nitton minuters resa genom ett ödelandskap av ljudskärvor: en surrande glödlampa, en plastsäck som släpas över ett golv, en syntbas som irrar omkring på jakt efter en låt. ”Fracking fluid injection” är lika hotfull med sina skrapande trumpetljud och psykade hahahahehehe-körer. Det är tålamodsprövande men trollbindande. The Knife närmar sig klassiska oljudsmakare som Throbbing Gristle och SPK. Bland de mer konventionella låtarna utmärker sig ”Full of fire” med sitt hetsiga antibeat, ”A cherry on top” där det låter som att Aphex Twin jammar i ett balinesiskt tempel och den stökiga ”Without you my life would be boring” där Karin ylar om att duscha i alvkiss och kompas av klass 2 C på blockflöjt. Mest överväldigande är ”Wrap your arms around me” – inte en cover av Agnetha Fältskogs solohit utan en hamrande, gotisk ritual som fyller själen med isigt mörker. Endast den jolmiga technolåten ”Stay out here” faller platt. ”I don’t like it easy. I don’t like it the straight way”, sjöng Karin Dreijer på ”Deep cuts”. Här gör syskonen det oerhört svårt för sig (och lyssnarna) men den krokiga vägen leder till fler intressanta platser än någonsin. Bästa spår: ”Wrap your arms around me”


Catia Hultquist: Lagom till sjuårsdagen hör jag att flera vänner börjat tröttna på Twitter

Summary: Twitter är ett hetsigt sätt att kommunicera men ibland går det lite väl fort i Twitter-hockeyn. Hårda puckar svischar fram och tillbaka utan att något blir sagt.

I mitten av mars kommer idén till honom. Det verkar rimligt att göra ett inlägg på mikrobloggen Twitter om att han önskar skjuta migrationsministern. ”Jag kommer verkligen att glädjas den dagen han dör. Från djupet av mitt hjärta, jag menar det verkligen.” Senare förklarar twittraren, som dessutom råkade vara ordförande för Ung vänster i Luleå, att det hela var ”ett mycket svart skämt”. Men skadan var redan skedd, och i helgen fick han sparken av förbundsledningen. Nej, Twitter är definitivt inte ett medium för den omdömeslösa. Och inte heller för den som tycker att det är en bra idé att twittra sent på natten efter ett krogbesök. Sådana exempel finns det drösvis av på mikrobloggen – och det är inte bara inlägg som går att vifta bort. När man bara har några meningar på sig att skriva, 140 tecken är ju maxgränsen för varje inlägg på Twitter, är det inte bara så att man riskerar att uttrycka sig lika obehagligt som i parad- exemplet ovan. Det är också lätt att alla former av nyanser rinner bort med det berömda badvattnet. Twitter är ett hetsigt sätt att kommunicera och särskilt gynnsamt för den som gillar att skriva spetsiga oneliners. Därför är det inget mysterium att forumet blivit så poppis bland journalister, politiker och andra formuleringsglada opinionsbildare. Men ibland går det lite väl fort i Twitterhockeyn. Hårda puckar svischar fram och tillbaka utan att något egentligen blir sagt. Alltför många har tvingats lära sig den hårda vägen att Twitterkontot inte bara var ett smidigt sätt att skaffa sig nya bekantskaper. Det var också ett lysande sätt att skaffa sig ovänner. Och trots, eller kanske på grund av, mikrobloggens nyvunna folklighet börjar nu en trötthet märkas bland pionjärerna. För på Twitter finns inte bara de som är där för att de tycker att det är så fantastiskt kul. Här hänger också de som måste. Twitter har blivit en del av jobbet. Det ska påverkas, kommenteras och markeras revir i all oändlighet. Inte konstigt att många av inläggen har en sur eftersmak. Twitter har hamnat i mobbaråldern. I torsdags fyllde Twitter lika mycket som en förstaklassare, sju år. Det sociala mediet som i dag har 500 miljoner användare drog i gång 2006. Två år senare blev Twitter känt som Barack Obamas kommunikationskanal under valet, och några år senare blev mikrobloggen en medial älskling på grund av kopplingen med den arabiska våren och Charlie Sheens revanschlystna kändiskonto. Förra året slog Twitter igenom på allvar i Sverige och antalet användare fördubblades. Vi har hunnit lära oss vad en hashtag är, och att man i värsta fall alltid kan skylla på att det egna kontot har kapats av ondskans makter. Men lagom till sjuårsdagen hör jag flera vänner prata om att de börjat tröttna, att det har blivit kallt och hårt och att revirmarkerandet tagit över. ”Twitter = lågintesiv mobbing” som en kollega uttryckte det. I stället har han gått över till det snart treåriga Instagram (bildverktyg och socialt nätverk): ”Det är mycket trevligare. Det är varmt och gulligt och lajkas till höger och vänster.” Och jo, jag har också registrerat ett ”instakonto” men har än så länge bara gläntat på dörren. Jag vet inte riktigt om jag är redo för Cozy corner än. Men jag förstår precis vad han menar – ibland vill man bara höra något snällt.


Hanna Fahl: På fyra timmar fixade fansen två miljoner dollar – och nu blir filmen av

Summary: Warner som äger rättigheterna till ”Veronica Mars”-serien har inte velat satsa på en långfilm. Men förra veckan drog serieskaparen och huvudrollsinnehavaren i gång en insamling.

Jag donerade sexhundra kronor till insamlingen för att möjliggöra en svensk animerad serie med titeln ”Paco the Judo Popcorn”. Jag menar, vem vill inte få följa en liten popcornkärna som när han blir arg poppar till en fluffig vit judosparkande kampsportspopcornhjälte som försvarar köket mot den onda överblivna moroten? I övrigt har jag inte varit någon stor användare av Kickstarter; den största av de ”crowdfunding”-sajter som administrerar insamlingar för att stödja kreativa projekt. Men jag kommer att skänka pengar till ”Veronica Mars”-filmen. ”Veronica Mars” sändes som tv-serie i tre säsonger och är bland det bästa jag någonsin sett. Fortfarande, sex år senare, kan jag drabbas av avgrundsångest vid tanken på att Veronica (tonårig detektiv spelad av Kristen Bell), Logan (kärv tonårskille spelad av Jason Dohring) och deras komplicerade kärleksrelation inte existerar på riktigt. Det har pratats om en uppföljarfilm ända sedan dess. Serieskaparen Rob Thomas har velat göra den, skådespelarna har velat vara med, men Warner som äger rättigheterna har inte velat betala. Det vill de fortfarande inte. Så förra veckan drog Rob Thomas och Kristen Bell i gång en Kickstarterinsamling. Målet var två miljoner dollar (knappt tretton miljoner kronor); med så mycket pengar i ryggen hade Warner lovat att göra filmen. Fyra timmar tog det. Fyra timmar, femtiotusen fans som donerade, två miljoner dollar, och plötsligt har den sex år gamla drömmen gått i uppfyllelse (med råge, insamlingen närmar sig nu det dubbla). Det är första gången en film i den här storleken har finansierats via Kickstarter. Många, både fans och kreatörer, har vädrat morgonluft. Betyder det här nytt liv även för andra fanfavoriter som ”Firefly” och ”Deadwood”? Är crowdfunding, som länge fungerat utmärkt i liten indieskala, även en hållbar ny affärsmodell för Hollywood, och kan det i så fall leda till ett roligare filmutbud? Men det finns tveksamheter kring modellen också. När ”Veronica Mars”-filmen väl är färdig och går upp på biograferna är det megaföretaget Warner, inte de femtiotusen privata mikrofinansiärerna, som får vinsten. ”Så ska nästa Kickstarterkampanj betala Warnerchefernas löner?” twittrade Hollywood Reporter-skribenten Tim Goodman syrligt. Det finns flera sätt att se på saken. Visst sticker det i ögonen när allt ekonomiskt risktagande, hur få dollar det än må handla om per person, hamnar hos de enskilda konsumenterna medan filmbolaget kan luta sig tillbaka och håva in tack vare en hängiven fanskaras välvilja. Å andra sidan skulle en film som ”Veronica Mars” aldrig någonsin bli gjord utan fanfinansieringen, och man kan argumentera för att Kickstarterdonationerna inte är annorlunda än biobiljetter, bara köpta i förhand. Den som donerat får också något för pengarna, allt från en plansch till en skådespelarroll i filmen beroende på summa. Och det är svårt att se hur Hollywood skulle kunna sätta crowdfunding i system. Antalet tänkbara projekt med tillräckligt stort fan-stöd är få; en ny ”Transformers” skulle knappast engagera tittarna tillräckligt mycket. ”Paco the Judo Popcorn” har inte blivit verklighet än, trots att det gått två år. Jag är inte särskilt besviken, popcorntröjan jag fick får helt enkelt vara värd de 600 kronorna. Och ”Veronica”-filmen kommer att göras. Inspelningarna börjar i sommar. Logan och Veronica kommer att mötas igen, och för mig personligen är det, tveksamheter till trots, värt några hundralappar i Warnerchefernas ficka.


Joe Labero showar med eld på Börsen

Summary: I september är det premiär för Joe Laberos föreställning ”Inferno” på Hamburger Börs i Stockholm. Tillsammans med eldkonstnärerna Burnt Out Punks ska han ge en helkväll i eldens tecken.

– Det blir mycket eld. Det är otroligt effektfullt och svårslaget. Man ska känna värmen, säger Joe Labero. Namnet ”Inferno” och inspirationen har bland annat kommit från just ”Dantes Inferno” men också från serien ”Twin Peaks”. Föreställningen görs tillsammans med de svenska eldkonstnärerna Burnt Out Punks som Joe Labero sett på festival i Europa. Hans Marklund regisserar föreställningen som till stor del utgår från klassiska fabler. – Det ska serveras flamberade crêpes och hända saker utanför lokalen innan föreställningen. Kvällen ska gå i eldens tecken, säger Joe Labero. Föreställningen kommer att spelas på Hamburger Börs i Stockholm med start den 26 september.


Tommy Nilsson byter namn till Black

Summary: Sångaren Tommy Nilsson släpper snart sin nya singel ”Shoot the devil” och under våren ett nytt album. I samband med detta byter han namn till Black.

– Ja, det är sant. Jag ska fortsätta prata om det här i eftermiddag, säger Tommy Nilsson till TT Spektra. Tommy Nilssons karriär började som sångare i hårdrocksbanden Horizont och Easy Action. Efter det valde han att satsa på en solokarriär och gjorde sig känd med låtar som ”Dina färger var blå” och ”Öppna din dörr”. Nu fortsätter karriären åt en mörkare riktning under namnet Black och med singeln ”Shoot the devil”. ”Det har blivit otaliga ballader genom åren. Jag är ballad-Tommy med hela svenska folket. Ända sedan Easy Action har jag längtat tillbaka till att göra lite tuffare grejer. När jag nu släpper mitt nya mörka album vill jag även markera det med ett nytt namn. Därför döper jag nu om mig till Black. Black är mer än ett namn. Det är ett state of mind. Lite tuffare. Lite mörkare. Lite hårdare”, säger Tommy Nilsson i ett pressmeddelande som upplyser om att man snart kan lyssna på hans nya låt på blacktheartist.se.


Andreas Nordström: Ingen polis har någonsin gett mig misstänksamma blickar

Summary: Det var under en intervju med Mohammed i hiphop-duon Mohammed Ali som jag plötsligt frös till. Du vet hur det är, sa han, men jag har ju ingen aning.

En fin dag sommaren 2011 gjorde jag en intervju med hiphop-gruppen Mohammed Ali från Flemingsberg. Gruppens namn är en kongenial sammansmältning av de två medlemmarnas verkliga namn. Det blev ett samtal som jag kommer att bära med mig länge. Det berodde inte på att jag ställde särskilt bra frågor, för det gjorde jag inte. Det handlade om att duon gav så kloka svar. Vi pratade om Ebba Grön, som de älskar, och vi pratade om politik. Det är framför allt en passage mot slutet av pratstunden som bränt sig fast i mitt medvetande. Vi höll på att runda av. Jag skulle just stänga av inspelningen på mitt fickminne när Mohammed berättade att han och hans vänner då och då blev hejdade av polisen, mitt i vardagen. En av hans vänner hade stoppats när han var på väg till den förskola där han vikarierade. Vännen var sen och förklarade att han behövde skynda sig till jobbet. Men nej, han fick snällt vänta. Polisen skulle kolla läget. Sedan fick han gå. Utan vare sig ursäkt eller förklaring. – Ja, du vet hur det är, sa Mohammed, liksom i förbifarten. Jag blev tyst. För plötsligt slog det mig med en sådan överväldigande kraft att jag verkligen inte vet hur det är. Och jag sa just detta till Mohammed. Jag tittade honom i ögonen och förklarade att nej, jag vet inte hur det är. Inte alls. Jag minns fortfarande hur ledsen Mohammed såg ut när jag berättade att jag aldrig, i hela mitt liv, har blivit stoppad av polisen. Nu gissar jag, men det verkade vara ett ögonblick av insikt, även för Mohammed. Själv har jag aldrig känt mig så vit som just i det ögonblicket. När jag som så många andra svenskar läste Jonas Hassen Khemiris öppna brev till justitieminister Beatrice Ask som DN publicerade i onsdags blev jag återigen sådär chockartat klarvaken. Precis som under samtalet med Mohammed Ali. Och jag tror att det är därför som brevet till Beatrice blivit så extremt läst. Att somliga cyniker menar att det hade en socialt positionerande effekt att dela texten i sociala medier struntar jag i. Texten är ett fenomenalt exempel på gestaltning. Den tydliggör och konkretiserar rasism så att den blir livs levande i all sin kallsvettiga kuslighet. Plötsligt får vi uppleva den inifrån. Vi får andas den. Det är också därför som texten är så rasande viktig. Den visualiserar något som är oerhört svårt att begripa för den som är vit och inte har mörkt hår. Jag åker tunnelbana varje dag. Ofta stöter jag på väktare med korslagda armar. Ibland ser jag poliser. Men ingen väktare och ingen polis har gett mig misstänksamma blickar. Det har aldrig hänt. Hur godhjärtad och fin jag än inbillar mig att jag är så behöver jag få utanförskap levandegjort för mig. Om och om igen. Jag är ju nämligen vit. Men inte ens då kommer jag att förstå, fullt ut. Just för att jag, återigen, är vit. På samma sätt som jag aldrig fullt ut kommer att förstå hur det är att vara kvinna eftersom jag är man. Jag säger nu inte att det är något fel på att vara vit. Eller man, för den delen. Eller till och med bäggedera. Jag säger bara att det är min plikt som människa att vara ytterst ödmjuk inför detta faktum och att jag behöver påminna mig, ofta och regelbundet, om hur tillvaron kan se ut för människor som inte är vita. Det var bara det.


Ett kärleksverk tillägnat Beckett

Summary: Samuel Beckett har varit död i 25 år och absurditeten har hunnit ifatt oss. Men mitt i vår vardag av politiskt kaos och naturkatastrofer utgör Becketts dramatik en egen dimension av mänsklighetens innersta.

Samuel Becketts pjäser skrevs som partitur för föreställningarna. Ingenting fick ändras. Allt inklusive pausernas längd inne i replikerna skulle vara så som han bestämt. Av detta har sedan 1950-talet blivit en del rätt gravallvarliga uppsättningar med målet att gestalta en absurd existens i en gudlös värld. Men Beckett har varit död i snart 25 år och absurditeten har hunnit ifatt oss. Atombomben som yttersta hot har kompletterats med den ultimata miljökatastrofen, arternas utplånande, världens ekonomiska och politiska sammanbrott och så vidare. Konstigt nog skärper det bara upplevelsen. I stället för att se ut över en öde värld, får Becketts dramatik oss att blicka inåt. Det är som om den utgör en egen dimension, det mänskligas innersta, gemensamma. Thommy Berggren bevarar strängheten men vidgar perspektivet genom att varsamt, med musik och fondprojektioner, skarva ihop de två pjäserna ”Akt utan ord” och ”Krapps sista band” och låta dem spegla varandra. Den första skildrar en ung mans livskamp, den andra en åldrads tillbakablickande. Sida vid sida står de som silhuetter framför den projektion som inleder och avslutar spelet: snön faller ymnigt och sakta över ett dödsstilla parklandskap där en ensam hund fundersamt tittar på oss. I slutet går männen ut åt var sitt håll förbi varandra. För ett ögonblick smälter deras skuggor samman, en knapp sekund, men en höjdpunkt i föreställningen. Parkprojektionen övergår i ett ökenlandskap mot vilket ”Akt utan ord” utspelar sig helt utan repliker. Allt är beskriven handling av typen ”En låda hissas ner från himlen. Han prövar att ställa sig på den. Når inte vattenkaraffen. Faller.” Skådespelaren Michael Jonsson utför detta med stramt melankolisk koncentration. Vi följer hans försök att bemästra en omöjlig, gäckande värld, känner igen hans gester som ibland stannar halvvägs, hans hopp och uppgivenhet. ”Krapps sista band” är tillbakablickandets drama: livet som upprepning, våra försök att hålla i stunder som var något värda. Krapp är en man som alltid tycks ha levt baklänges, med ögonen på minnena, upptagen av bevarandet. Hans lilla rullskåp mitt på scenen är fullt med dagbokskassetter. Kurande över den gamla bandspelaren återupplever han ett omhuldat ögonblick av kärlek, försöker hitta nya hågkomster bland det gamla, irriteras, saknar och plågas. Hirdwalls skådespeleri gör detta enahanda till en livsresa, upplevd genom ålderdomens svävande minnesbilder där skärpan kommer och går. I hans skådespeleri rör sig allt samtidigt, tätt under ytan: djupaste ångest, irritationen över en trasig stol, smaken av en banan (och minnen av andra bananer) kärleken som var, den annalkande, skrämmande glömskan, livet som krymper… Följsam mot det stränga partituret förmedlar Ingvar Hirdwall alltifrån livsviljans hetta till dödens kalla pust, liksom den allra bästa musiken. Storartat. De två pjäserna ”Akt utan ord (1)” och ”Krapps sista band” är tillsammans knappt tolv sidor i en pocketbok. Men eftersom allt är ett inre drama, skriver vi pjäsen själva, var och en sin egen. I Becketts precisa varp flätar vi in vårt igenkännande, våra försök att bemästra livet. Därför är de noga utmätta pauserna innehållsligt viktiga, och skådespeleriets uppgift att bjuda in oss i dem. Författaren kräver vårt medskapande. För det behövs en föreställning som når ända fram, som denna. En mycket Berggrensk Beckett, ska sägas: känslig, också milt humoristisk och vacker, med en knivsudd sentimentalitet och några strofer väl vald jazz som bara gör det hela smärtsammare. En mogen, fri regissörs kärleksverk tillägnat Beckett, teatern och inte minst skådespelaren Ingvar Hirdwall.


Så blev Louis CK hela USA:s samvete

Summary: Nashville. Louis CK är komikern som gick från misslyckad till geniförklarad succémaskin. Martin Gelin åkte till Tennessee för att ta reda på hur förvandlingen gick till. På lördag uppträder den prisbelönte ståuppkungen i Globen i Stockholm. Om man inte får existentiell ångest av att se Louis CK:s tv-serier så får man det garanterat av att se hur han såg ut för 20 år sedan: ung, frisk och spänstig, med en hoppfull blick, till synes full av entusiasm inför morgondagen.

Det är lördagskväll i Nashville. Utanför Tennessee Perfoming Arts Center bromsar taxibilarna in för att släppa av horder av unga, förväntansfulla människor som snart ska få se USA:s bästa komiker just nu, Louis Szekely – mer känd som Louis CK, eller bara ”Louie” från tv-serien med samma namn. Han kommer in på scenen klädd i sin vanliga ”Louie”-uniform: en halvgammal, svart t-tröja, slitna kängor, hängiga blåjeans. Han är lite mer bastant i verkligheten än på tv-rutan, ser vältränad ut, snarare än som en medelålders man som tycker lite för mycket om hamburgare. Han berättar om sitt senaste uppträdande i Nashville, då han gästade den lokala komedibaren Zany’s. – Det är en ölstinkande, äcklig gammal skitklubb. Och jag älskar den! Nu är Louis CK långt från dessa små ölstinkande barer. Den här kvällen uppträder han på en scen som i vanliga fall tillägnas klassisk musik, opera och enstaka konserter med Nashvilles största countrystjärnor. Ett stort signerat porträtt på Al Gore, Nashvilles mest berömda politiker, som donerat pengar till lokalen, hänger i entrén. Det går bra för Louis CK nu. ”Louie” är en av de mest hyllade komediserierna i USA på 2010-talet och han turnerar årligen runt i landet – och nu även i resten av världen – och uppträder för utsålda hus i lokaler där komiker sällan står på scen. När han i fjol släppte en timslång filminspelning av en av sina komedishower i New York, som bara var tillgänglig genom att betala 5 dollar på hans hemsida, var det över 200 000 personer som köpte rättigheterna att ladda ned filmen på två veckor. Av den miljon dollar som dragits in delade Louis CK med sig av det mesta till sin personal och till välgörenhet, men han behöll 220 000 dollar själv, vilket han förklarade i ett mejl till sina fans: ”Delvis ska det gå till att betala hyra och försörja mina barn. Resten kommer jag att göra hemska saker med och det ska ni strunta i.” Louis CK är känd för att skämta mycket om de mest osmickrande sidorna med sig själv – hans ovanor, lättja och generella brist på kompetens för vardagens bestyr. Författare brukar säga att man ska skriva som om man redan vore död; Louis CK skämtar som om han redan vore död. Men den här kvällen inleder han med att prata om Andrew Jackson, den första presidenten från delstaten Tennessee, där vi befinner oss. – Jag besökte precis Andrew Jacksons hus. Vilket ställe! Det är verkligen ett bevis för vad det innebär att vara vit i USA. Snubben har varit död i 200 år och han har fortfarande det finaste huset i Nashville. Lätt. Jag läste en biografi över Jackson och det stod om en indianhövding som hade möte med honom i Vita huset. Efteråt sade han typ: ”Den här killen är helt galen, han kommer att döda oss allihopa.” Och det var exakt det som hände! Han dödade dem allihopa. Louis CK ber om ursäkt för att han sabbar stämningen den här lördagskvällen, men fortsätter snart: – Alltså, det är kul hur vi ser på gamla vita män nu för tiden. Thomas Jefferson, till exempel. Han ägde slavar. Och alla säger: ”Ja, men, du vet, det var så det var på den tiden. Du kan inte skylla Jefferson för att han hade slavar. Hur skulle han ha kunnat veta att det var något fel med det? Alla hade slavar då!” Ja, varför skulle han, som var den mest framåtblickande, smartaste personen i världshistorien, som visste mer om mänskligheten än någon annan på hela planeten, hur skulle han ha kunnat lista ut att det vore något fel med att ... äga människor? Publiken skrattar. – Men visst, det är så amerikansk historia ser ut. Det är rätt illa. Men det blir alltid bättre! För då och då så är det som att vi, liksom, ”okej, okej ... so-orry, vi hade fel här. Nu ska vi inte vara dumma mot någon längre.” Men det korkade är att vi alltid tror att just nu så är allt okej. Just nu är vi inte dumma mot någon. Vi var typ det sista landet i världen där kvinnor fick rösträtt, men om man säger det till någon i dag så säger de: ”Ja, men nu kan de ju rösta. Så nu är allt toppen.” Folk har kommit hit för att ha en kul kväll. De får en lektion i amerikansk historia, om slaveriet och massmordet på indianer. Och de älskar det. Jag tvivlar på att någon annan komiker i USA skulle kunna få ett par tusen salongsberusade 25-åringar att vika sig av skratt genom att skämta om Thomas Jefferson. När jag pratar med gästerna på Louis CK:s show i Nashville är det många som säger att de älskar honom för att han ”tells it like it is” – han säger som det är. ”Han skär rakt igenom all bullshit”, säger Nathan Shouse, en ung man med stort svart skägg och en t-tröja för ett hardcorepunkband. Det finns en utbredd bild av Louis CK som just en sådan rå, kontroversiell sanningssägare. Han anses vara en av de många moderna komiker – som, säg, Sarah Silverman eller Seth McFarlane – som blir framgångsrik genom att tänja på gränserna för det anständiga. Men den stämmer inte riktigt. Bakom Louis CK:s frekventa skämt om kroppsvätskor och mänsklig futtighet gömmer sig ofta betydligt krångligare och mer anspråksfulla moraliska, politiska och existentiella teman. Han skämtar om föräldraskap, åldrande, döden, relationer och skilsmässor, om manlighet och kvinnlighet, om rasrelationerna i 2000-talets USA. Det är ofta tunga, jobbiga, besvärliga ämnen, som han lyckas kamouflera som underhållning. James Parker skriver i The Atlantic att Louie är ”en snuskig moralist” som på något mirakulöst sätt ”lyckats bli hela USA:s samvete”. På scenen i Nashville rör han sig snart mot ett mer klassiskt Louis CK-territorium: faderskap. Kvällen har en vag, röd tråd om djur och människors relation till djur, vilket mest visar sig vara en ursäkt för att han ska få prata om sina två döttrar (barn säger roliga saker om djur). Han säger, med något som liknar uppriktighet, att han är en jäkligt bra pappa, men förklarar sedan att det inte borde vara något märkvärdigt med det, i synnerhet inte eftersom han bara tar hand om dem halva veckan. – Hur svårt är det att vara en bra pappa om man bara behöver ha barnen i tre dagar och sedan varje torsdag kan jag stoppa dem i en taxi, ropa ”hej då!” och springa upp i lägenheten och hälla whisky över min nakna kropp resten av kvällen? Efter hans uppträdande fylls lobbyn av lätt berusade unga människor som turas om att byta favoritskämt från kvällen. Sara Marker, en ung copywriter i parkas, stora glasögon och färgglada tatueringar, säger att det hon gillar bäst med Louis CK är hans förmåga att prata om de tunga sakerna i livet, så att de blir roliga. – Han går bortom att prata om triviala vardagssaker och snackar i stället om saker som faktiskt säger något om mänskligheten och han uttrycker sig ofta på ett sätt som ingen gjort förut. Han lyckas prata om allt det där mörka som finns inuti oss, men som vi aldrig vill dela med oss av. Hon är, som de flesta jag pratar med den här kvällen i Nashville, en självutnämnd komedinörd. När jag frågar henne efter favoritkomiker rabblar hon upp namn lika självklart som de flesta kan nämna favoriträtter (”Patton Oswalt, Maria Bramford, Paul F Tomkins”). Bredvid henne i lobbyn står två orakade män i 30-årsåldern, David Lepard och Josh Flint. De är hardcorefans som äger i princip allt som Louis CK varit inblandad i – från hans egna ståuppshower på dvd och avsnitt av talk shows med David Letterman och Chris Rock där Louis CK medverkar till hans egna serier, ”Lucky Louie”, och den nuvarande succén ”Louie”. De som fortfarande har svårt för Louis CK:s komedi klagar ofta på att den är för deprimerande för att få kallas komedi. Men ofta är det just det som fansen tycker så mycket om. – Det är en av de briljanta sakerna med Louie, han kan ta något väldigt deprimerande och förvandla det till något roligt, säger Josh Flint. En av Louis CK:s gimmickar som komiker är hans opretentiösa, lite slafsiga framtoning. Hans första jobb var som bilmekaniker i Boston och han framställer sig gärna som en enkel arbetargrabb från fel förort i Massachusetts. Det är i viss mån en pose. Han kommer från en hyfsat privilegierad bakgrund. Pappa är ekonom, mamma civilingenjör, de träffades på Harvard. Drivkraften att bli komiker kom, enligt honom själv, från att sitta hemma i tv-soffan och se de dåliga serierna som hans mamma tittade på: ”Jag minns att jag tänkte när jag fick i femman: Jag måste ta mig in i tv-lådan och göra något åt den där skiten. Hon förtjänar bättre!” Hans släktbakgrund är irländsk, ungersk, judisk, katolsk och mexikansk. Louis CK är, med andra ord, amerikan. Att han vuxit upp i så många olika miljöer verkar ha försett honom med en sällsynt förmåga att överbygga olika amerikanska världar, inte minst de i vanliga fall djupt segregerade branscher som är vit och svart amerikansk komedi. En av hans närmaste vänner och kolleger har länge varit Chris Rock och de samarbetade på såväl ”Chris Rock show” på 1990-talet som i flera långfilmer. Han är en av väldigt få vita komiker som ständigt skämtar om, och kritiserar, rasrelationerna i USA. En av de skarpaste monologerna han gör på scen handlar om vita mäns privilegier. ”Du kan sätta dig i en tidsmaskin och åka till vilket år som helst. Du kan åka till år ett. Och det kommer att vara okej.” När vita män i USA ska prata om rasism brukar det antingen bli klumpigt eller präktigt, men Louis CK gör något mer sofistikerat: han säger saker som först kan låta trotsigt provokativa (”Nu ska vi prata om fördelarna med att vara vit!”) men som man, så fort man lutar sig tillbaka och tänker på vad han egentligen säger, inser är djupt samhällskritiska. Varje år kastar han bort och skriver om i princip allt material han skapat som komiker, för att starta om på nytt och skriva nya skämt. Det bygger dels på en arbetsmoral han lärt sig av den legendariske komikern George Carlin, men framför allt bygger det på en insikt om att humor är en färskvara. På Youtube kan man hitta klipp från Louis CK:s första år som ung, stapplande ståuppkomiker. Man kan bland annat se den första gången han gästade Conan O’Briens talkshow, 1993. Om man inte får existentiell ångest av att se Louis CK:s tv-serier eller uppträdanden så får man det garanterat av att se hur han såg ut för 20 år sedan: ung, frisk och spänstig, med en hoppfull blick och allt hår kvar på huvudet, till synes full av entusiasm inför morgondagen. Sedan ser man den plufsige man som står här på scenen i Nashville, denna lördagskväll, med ringar under ögonen, och pratar om skilsmässor och massmord av indianer. Vad i hela världen var det som hände? Livet hände. Under 1990-talet etablerade sig Louis CK som en ”komikers komiker”, han var bakom kulisserna-geniet som skrev de bästa skämten åt Conan och Letterman. Men han åstadkom också en rad floppar. Jag tillhör själv den promille av världens befolkning som inte bara börjat titta på, utan faktiskt sett färdigt hans första långfilm ”Pootie Tang”, en katastrofal flopp, trots sporadiska briljanta ögonblick (well, väldigt sporadiska). Hans första tv-serie för HBO, ”Lucky Louie”, lades ned efter en säsong. För ett par år sedan skilde han sig från sin första fru, vilket han pratat om som en oerhört plågsam process, som samtidigt försåg honom med det kanske mest meningsfulla materialet som komiker. Med den nya serien ”Louie”, som hade premiär 2011, har han undvikit misstagen från ”Lucky Louie”. Det är något så sällsynt på amerikansk tv som en serie som helt kontrollerats av en enda person: Louis CK själv. Han regisserar, skriver manus, producerar, gör musiken och spelar förstås huvudrollen. Han fick en förhållandevis låg summa för serien – 200 000 dollar – trots att hans agent förklarade att han hade kunnat få avsevärt mer, om han gick med på två saker: att ringa till mediemogulen Rupert Murdoch och förklara varför han behövde pengarna samt att låta tv-bolaget lägga sig i den kreativa processen. Louis CK valde att nöja sig med mindre pengar för att få mer kreativ frihet. Resultatet är en av de mest originella serier som gjorts på 2000-talet. ”’Louie’ har förändrat idén om vad en sitcom kan vara”, skriver The New Yorkers tv-kritiker Emily Nussbaum, som jämför den med ”Seinfeld”, Dylan, ”Snobben” och många av den amerikanska komedins mest originella röster – Lenny Bruce, George Carlin, Roseanne Barr, Richard Pryor. Om ”Lucky Louie” var ett försök att skruva på konventionerna för den amerikanska sitcom-genren, är ”Louie” ett mer självsäkert sätt att skriva om hela regelboken för vad som ens kan kallas komedi. I en intervju med New York Magazine förklarar Louis CK vad som är problemet med mycket annan tv som skapas av en kommitté: ”När alla vill förbättra materialet slutar det med att det blir slätstruket, att allt det som är udda försvinner. Det blir som viss typ av mat. Man vill att den ska vara klumpig och ojämn, men de bara gör den till flytande puré och vem fan vill egentligen ha det?” Vilken skapande person har inte oroat sig över att för många kockar ska lägga sig i det de skapar? Louis CK tillhör de få som får privilegiet att slippa det, och en av de väldigt få som förtjänar det. Hans första soloserie ”Lucky Louie” hade många briljanta ögonblick, men den var lite för plågsamt grådaskig för att nå en bredare publik. I ”Louie” har man ersatt de billiga studiokulisserna i ”Lucky Louie” med nedre Manhattans ettriga gatuliv och vemodiga neonskyltar. Det är en vackrare inramning till de ofta sorgliga ämnen som avverkas. Framför allt har hans två döttrar tagit en solid plats som ett slags ständig påminnelse om varför hans ofta sorgliga liv ändå är värt att leva. Ett av de finaste ögonblicken i ”Louie” är det sista avsnittet av den första säsongen, där Louie har en ovanligt hård kväll, kommer hem mitt i natten för att sova, väcks av sina döttrar som vill gå och äta pannkakor med sirap, klockan fyra på morgonen. Louie säger ”okej”, och de går ut till en dygnetruntöppen ukrainsk diner i East Village och beställer in pannkakor med sirap. Seriens första säsong avslutas där, med Louie på dinern med döttrarna, nästan lycklig. Om det finns ett centralt tema i såväl serien som hans ståuppkomedi så är det just föräldraskapet. På showen i Nashville domineras materialet av berättelser om livet med de två barnen. Det är tydligt att Louis CK vill säga något väsentligt genom att ge exempel på sitt engagerade föräldraskap. Han växte själv mestadels upp utan sin pappa, och har uttryckt en djup bitterhet över det i intervjuer. Själv vill han vara ett bättre exempel, även om faderskapet är kämpigt emellanåt. ”Alla de där mörka grejerna finns precis bredvid de allra bästa grejerna. Jag snackar mycket om alla problem med att ha barn, men att ha barn är det bästa som någonsin hänt mig. Jag hade ingen aning om att det ens var möjligt att vara så glad som jag är när jag hänger med mina döttrar”, säger han i en intervju med New York Magazine. ”Louie” har av en i princip enig amerikansk kritikerkår hyllats som en av de bästa och mest originella komedieserierna i USA på 2000-talet. Ofta sägs den vara det bästa som hänt amerikansk tv-komedi sedan ”Seinfeld”. Men om Seinfeld, som den relativt sanna klichén påstår, var en serie om ingenting, så är ”Louie” i allra högsta grad en serie om någonting. Där ”Seinfeld” var en tidstypisk serie för ett 1990-tal präglat av relativ apati är ”Louie” en komediserie för en tid som verkar mer allvarlig. ”Karaktärerna i ’Seinfeld’ är besatta av vardagens trivialiteter, utan att bry sig om vad som egentligen räknas i livet. Louie kan däremot inte ta sig igenom en frukost utan att tvingas konfrontera enorma, skrämmande existentiella frågeställningar”, skriver Carina Chocano i New York Magazine. Om ”Seinfeld” handlade om att upphöja vardagens trivialiteter – livet var varken mer eller mindre än, säg, en diskussion om frukostflingor – så är ”Louie” en mycket mer grubblande serie, där Louis CK ständigt brottas med grundläggande moraliska dilemman. I en klassisk ståuppshow – som även användes i han förra serie, ”Lucky Louie” – berättar Louis CK om hur han sitter och åter frukost med sin dotter, som börjar ställa enkla frågor: – Pappa, kan vi leka utomhus? – Nej. – Varför det? – För att klockan är halv sex på morgonen och det är mörkt ute. – Varför det? – För att solen inte har gått upp än. Två minuter senare har de hamnat i en större diskussion om solen, kosmos och Louis CK:s livsval, som landar i att han börjar analysera sin misslyckande high school-tid, den amerikanska tillverkningsindustrin och Guds död. Det är en klassisk Louie-scen som kan ses som ett slags programförklaring för allt han gjort som komiker. Mot slutet av showen i Nashville försöker Louis CK korrigera en vanlig missuppfattning om sig själv: – Jag verkar säkert vara en lite ... negativ typ. Ni tycker nog att jag är negativ. Publiken skrattar lågmält. – Men jag tycker faktiskt om livet. Jag tycker om människor, så länge de är... alright. ”Seinfeld” skapades enligt mottot ”no hugging, no learning”. Det skulle vara en osentimental serie utan kramar, utan ”budskap” eller sensmoral. ”Louie” handlar desto mer om kramar och budskap, men inte på ett smetigt sätt. Louis CK:s egen barska framtoning och hans sätt att linda in sina moralismer och protester i en lättsam jargong gör att han aldrig känns predikande. Om det finns en grundläggande kamp i serien, och kanske i all komedi som Louis CK gör, så handlar det om att Louie själv, mot alla odds, försöker bli en bättre människa – en av de personer som man kan kalla ”alright”. Den slutgiltiga frågan han egentligen ställer är, precis som hans dotter vid frukostbordet: ”Varför då?” Vad finns det egentligen för skäl, i den här korrupta världen, att anstränga sig för att vara alright? Kanske, föreslår Louie, för att människorna trots alla tecken på motsatsen faktiskt förtjänar det. Grundkurs Amerikanska pratshower älskar Louis CK. Som gäst blir han mer och mer vågad. När han besökte Jay Leno i januari skrattade han tv-legenden i ansiktet som svar på frågan om hur hans två döttrar mår. Louis CK konstaterade att de självfallet mår utmärkt eftersom de är två vita flickor i USA. Därefter kapade han samtalet och höll ett osande anförande om det vita Amerikas förljugna förhållande till slaveriet. Youtubeklippet är en utmärkt introduktion till Louis CK:s upplyftande pessimism. Fortsättningskurs Komikern Marc Marons ”WTF” är en fenomenal podcast. Sedan 2009 har Maron producerat närmare 400 episoder där han suttit ned med världens främsta komiker. Men du behöver inte vara intresserad av humor för att lyssna. Det här handlar snarare om samtalsterapi. Maron är en förunderligt skicklig intervjuare som kommer så nära att det gör lite ont. Louis CK är i vanliga fall knölig och motvillig i mötet med medierna. När Maron intervjuar honom börjar han gråta. Avsnittet finns på wtfpod.com och Itunes. Överkurs Våren 2011 samlade Ricky Gervais sina favoritkomiker, Jerry Seinfeld, Chris Rock och Louis CK, för ett soffsamtal i prestigekanalen HBO:s regi. Bitvis låter det ungefär som det brukar när mätta, nöjda och framgångsrika män får sitta med benen brett isär och prata om sig själva. Bitvis blir det också rätt insnöat, som när hifi-män pratar högtalarkablar. Men Louis CK:s funderingar kring humorns anatomi är knivskarpa. Sök på ”Talking funny” och HBO på Youtube. Andreas Nordström