Bortglömd Dracula utan bett – men vilken tidsspegel!

Summary: Bram Stokers ”Dracula” (1897) blev en dundersuccé först efter författarens död. Nu har det visat sig finnas en längre version av boken med delvis ett annat innehåll. Lotta Olsson läser den bortglömda versionen av Dracula.

Greve Dracula var egentligen inte först, men han är ju originalet: Bram Stokers roman från 1897 ligger som en stadig grund för alla efterkommande vampyrer. ”Dracula” är en skickligt komponerad skräckroman, ett pussel av diverse för 1800-talet moderna skrivsätt där Jonathan Harker stenograferar sin dagbok, hans fästmö Mina Murray knattrar skrivmaskin och läkaren John Seward läser in sin dagbok på fonograf. Teknik och modernitet möter vidskepelse och övernaturlighet, det moderna västeuropeiska samhället kämpar mot det östeuropeiska mörkret. Kristendomen, förstås, möter djävulen. Ja, detta är originalet. Eller, åtminstone, det officiella originalet. Men år 1900 översattes ”Dracula” till isländska av Valdimar Ásmundsson, gick som följetong i den isländska tidskriften Fjallkonan och gavs året efter ut på Island som bok under titeln ”Makt myrkranna” (”Mörkrets makt”). I Sverige gick ”Mörkrets makter” som följetong i tidningen Dagen och Aftonbladets Halfvecko-Upplaga 1899, året före den isländska utgåvan. Det skulle dröja innan någon på allvar läste de olika översättningarna. Litteraturforskaren Hans de Roos upptäckte 2014 att ”Makt myrkranna” inte alls var samma text som ”Dracula”. Inte ens berättelsen var densamma. Där ”Dracula” har några inledningskapitel om den unge advokaten Jonathan Harkers upplevelser i Transsylvanien, visade sig ”Makt myrkranna” ägna halva boken åt honom. Resten, där Dracula kommer till England, var tämligen skissartat genomfört. Vad hade hänt? Var det översättaren som hade tagit sig friheter, trots att Bram Stoker i högsta grad hade varit inblandad vid översättningen och till och med själv skrivit ett förord? Den svenska förläggaren Rickard Berghorn på förlaget Aleph blev nyfiken och erinrade sig den tidiga Dracula-versionen som publicerats som följetong i Sverige, ”Mörkrets makter”. Kunde det vara samma text som den isländska? Läs även: ”Dracula är en rysligt snygg föreställning” Men när han hittade ”Mörkrets makter” visade den sig finnas i två versioner. Aftonbladets version liknade ”Makt myrkranna”, men Dagens följetong var dubbelt så lång! Det är den som hösten 2017 har givits ut under namnet ”Mörkrets makter – den glömda svenska versionen av Dracula”. Vem var den svenska översättaren? Tidningen Dagen anger att romanen är ”i svensk bearbetning” av signaturen ”A-e”. Är det helt igenom Bram Stokers egen text eller har översättaren broderat ut historien på eget bevåg? Rickard Berghorn lägger fram en del välgrundade hypoteser i sitt förord: Skräckförfattaren H P Lovecraft har i ett brev berättat om det digra manuskript som Bram Stoker kånkade runt på under åren före ”Draculas” utgivning, en tämligen rörig berättelse (”a fearful mess”) som en välrenommerad amerikansk textredaktör, Edith Miniter, erbjöd sig att hjälpa honom med. Men Bram Stoker hade inte råd med hennes arvode den gången, berättar Lovecraft. Kan det vara den omfångsrika första versionen av ”Dracula” som sedermera översattes till svenska? Hur kom den hit? Sålde Bram Stoker, omvittnat penningbehövande, den längre versionen i förhoppningen att tjäna mer, i en tid när författarna fick betalt per rad? Här krävs onekligen mer forskning. Att läsa ”Mörkrets makter” är naturligtvis mumma för en gammal ”Dracula”-fantast, även om det kräver sin läsare. Låt oss säga att det var tur för Bram Stoker att ”Dracula” blev den kända versionen, för ”Mörkrets makter” är vindlande långrandig, extremt pratsam (men kan Van Helsing hålla TYST nån gång!) och med många stundtals märkliga utvikningar. Inte ens namnen är desamma. Greve Dracula får heta Draculitz, Jonathan Harker är döpt till Thomas och Mina Murray har blivit Vilma. Unge Harker åker, precis som i ”Dracula”, till Transsylvanien: en vetenskapligt lagd man som stenograferar ner allt han ser och påminner sig om att han ska be om alla rödpeppriga recept och ta med hem till fästmön. Varpå han kommer till Draculitz borg och möter en yppig blondin. Det gör han verkligen inte i ”Dracula”! Här är blondinen dessutom inte alls så ruskig som de tre kvinnliga vampyrerna som lägger vantarna på honom i ”Dracula”, tvärtom är blondinen bara lockande bortom allt förnuft. ”Munnen var till formen fulländad, med svällande, starkt röda, mjuka läppar – halvöppna, som trånande efter något –!” ”Obotligt sinnesrubbad”, fräser Draculitz ogillande, och förklarar att damen i fråga är en ung släkting till honom. Själv ägnar greven sig, upptäcker Harker, åt att skriva en rad brev till högt uppsatta personer i Europa, där han säger saker som ”Världen tillhör De Starka!” Hans favoritfras, noterar Harker förbryllat. Förbereder greven en politisk konspiration? När berättelsen äntligen förflyttar sig till England och staden Whitby på östkusten seglar skeppet ”Demeter” in under en storm, styrd av en död skeppare som surrat sig vid rodret med ett radband och ett krucifix. En stor hund ses lämna skeppet, men annars finns inga överlevande. Kaptenens loggbok berättar om en mardrömsfärd från Östeuropa, där besättningsman efter besättningsman försvunnit och en mystisk fripassagerare synts om nätterna. Läs även: Forskare: Vi har hittat Draculas grav I England oroar sig lärarinnan Vilma Murray för sin fästman Tom Harker, som tycks ha försvunnit från Draculitz slott och inte hört av sig på länge. Vilma besöker sin väninna Lucy, som har tre friare och väljer lord Arthur Holmwood. Men en mystisk baron Szekely dyker upp i staden och inleder bekantskap med den lättledda Lucy, som sedan hastigt tacklar av och börjar ge sig ut på nattliga promenader, alldeles för lättklädd. En hel del i ”Mörkrets makter” ligger nära berättelsen i ”Dracula”, men gradvis går utvecklingen åt ett annat håll. Vilma Murray beger sig själv i ett intressant avsnitt till Transsylvanien för att, med detektivers hjälp, leta rätt på sin fästman. I London blir läkaren John Seward, föreståndare för ett mentalsjukhus, bjuden till den mystiska egendomen Carfax, där en yppig, mörk dam som påminner om Kleopatra leder honom i fördärvet. Han är helt hjälplös inför hennes förförelsekonster, och blir allt svagare efter besöken i hennes rubinröda siden-och-sammet-gemak. ”Mörkrets makter” lägger tyngdpunkten på de erotiska utlevelsernas fördärv – inte helt obegripligt eftersom Bram Stoker levde under syfilisens värsta tid (och möjligen själv dog av sjukdomen). Han inskärper gång på gång i ”Mörkrets makter” hur viktigt det är att, som Vilma Murray, ha en stabil, inte alltför fantasifull personlighet och en tydlig moralisk ryggrad om man ska klara sig. Män och kvinnor med svagare karaktär dukar under för vampyrernas lockelser, och flera av dem som överlever i ”Dracula” går under i ”Mörkrets makter”. Men intressantast med ”Mörkrets makter” är ändå de politiska inslagen. Det är slutet av 1800-talet, en tid när anarkistiska bombdåd var vanliga i Europa. ”Mörkrets makter” låter Draculitz vara vagt affilierad med den tidens anarkister, men utifrån en övermänniskoideologi där ”De Starka” ska bestämma över alla ynkliga bleknosar. Ingen fånig demokrati och onödig moral ska begränsa utvecklingen, tvärtom ska de individer som har förutsättningar och begåvning få blomstra i full frihet. Det är en orolig tid, med ”plundrade butiker, ihjälslagna människor – allmän osäkerhet till liv och egendom – och de vidunderligaste amsagor om ’ritualmord’, bortrövade barn och andra onämnbara förbrytelser, vilka alla på fullt allvar skrivs på de stackars judarnas räkning, under det att inflytelserika tidningar hetsar till ett allmänt utrotningskrig mot ’israeliterna’. Man skulle tro sig vara mitt i mörkaste medeltiden!” Bram Stoker låter vampyrerna utnyttja situationen; deras blodtörst syns inte i det allmänna kaoset, och det finns alltid någon annan grupp att skylla på. Antisemitiska föreställningar passar väl in i Draculitz och hans fränders planer. ”Dracula” blev en bättre roman, men ”Mörkrets makter” säger betydligt mer om sin tid. Var den nu egentligen kommer ifrån, och hur pass ansvarig Bram Stoker nu var för texten. Roman Bram Stoker ”Mörkrets makter – den glömda svenska versionen av Dracula” Övers. ”A-e”, Aleph, 416 sidor  ”Dracula” blev succé först tio år efter Bram Stokers död • Abraham ”Bram” Stoker (1847-1912) föddes i irländska Clontarf, norr om Dublin. • Han läste vid Trinity College i Dublin 1864–1870, arbetade sedan som tjänsteman och började skriva teaterrecensioner i Dublin Evening Mail. • Bram Stoker och hans fru Florence Balcombe flyttade till London, där Stoker blev teaterdirektör på John Irvings Lyceum Theatre. • Han debuterade som författare 1875 med ”The Primrose Path” och skrev en rad ”sensationsromaner”, som han själv kallade dem. • ”Dracula” kom ut 1897 och var resultatet av åtskilliga års research i folklore. Det var inte den första vampyrberättelsen, Goethes dikt ”Die Braut von Korinth” (”Bruden i Korinth”) hade kommit redan 1797 och John Polidons berättelse ”The Vampyre” 1819 (Polidon hade umgåtts med Mary Shelley, som skrev ”Frankensteins monster”). James Malcolm Ryman tillskrivs ”Varney the Vampire”, en ’penny dreadful’ (massproducerad skräckberättelse under 1800-talet i England) som gavs ut 1847. • Men Bram Stokers ”Dracula” skulle inte bli en succéroman förrän F W Murnau gjorde den första filmen, ”Nosferatu” (med Max Schreck som Dracula) 1922. Då var Bram Stoker redan död sedan tio år, men efter det har boken konstant funnits i tryck. • Originalmanuskriptet till ”Dracula” bestod av 541 maskinskrivna sidor. I Sverige kom versionen ”Mörkrets makter” ut 1899-1900, som följetong i Dagen och Aftonbladets Halfveckoupplaga, i översättning av signaturen ”A-e”. Den gavs också ut som bok 1900, och finns nu i nyutgåva. • ”Dracula” finns i tre svenska översättningar: Berit Skogsbergs kom 1967, Sam J Lundwalls 1980 och Maila Hämäläinens 2008. Den svenska texten har också omarbetats och kortats i många utgåvor.


Cosby: ”Lägg inte in mig på #metoo är du snäll”

Summary: Komikern Bill Cosby har anklagats för sexuella övergrepp av flera kvinnor. När han skakade hand med en reporter på onsdagskvällen sa han: – Lägg inte in mig på #metoo är du snäll.

Minst 59 kvinnor har anklagat Bill Cosby för sexuella övergrepp. I flera fall ska den före detta ”The Cosby Show”-stjärnan ha drogat sina offer innan han begått övergrepp på dem. I somras ogiltigförklarades en rättegång mot Cosby, som då stod åtalad för sexuella övergrepp mot baskettränaren Andrea Constand för 13 år sedan. Den tolv personer starka juryn i fallet kunde inte komma överens. När Bill Cosby under onsdagskvällen hade ätit pasta med en vän i sin hemstad Philadelphia ska han enligt The Inquirer ha skakat hand med en reporter och sagt: – Lägg inte in mig på #metoo är du snäll. The Guardian skriver att Cosby har undvikit offentligheten de senaste åren. Men den 2 april väntar en ny rättegång för honom. – Vi är redo, sa han till The Inquirer innan han satte sig i en bil utanför den italienska restaurangen i Philadelphia.


Youtube straffar Logan Paul för kritiserad självmordsvideo

Summary: Efter att en Youtubestjärna lagt upp en video där ett självmordsoffer filmas vidtar nu videoplattformen åtgärder. Men Youtube själva har fått kritik för fördröjningen.

På nyårsafton publicerade den amerikanska Youtubestjärnan Logan Paul en video från en resa till Japan, där han och hans vänner befann sig i Aokigaharaskogen, känd över hela världen som en ”självmordsplats”. I videon hittar Paul och hans sällskap en död kropp i skogen, som de filmar och hörs skämta om. Läs mer: Youtubestjärna kritiseras – filmade självmordsoffer i Japan Videon raderades en dag senare, men hade då redan hunnit ses miljontals gånger. Logan Paul fick mycket kritik och har i efterhand bett om ursäkt för videon, som han menade var ett försök att ”öka medvetenheten kring självmord och suicidprevention”. Elva dagar efter att videon publicerades vidtar nu videoplattformen Youtube åtgärder mot Paul. De plockar bort stjärnan, med 15 miljoner prenumeranter, från annonssystemet Google Preferred – där Youtubes mest populära användare får ytterligare reklammöjligheter i sina videoklipp – och tar honom ur flera tv-produktioner som var planerade att släppas på den egna strömningsplattformen Youtube Red under året. Läs mer: Pewdiepie ber om ursäkt för video – och skyller på medierna Under 2016 hanterade Youtube situationen som uppstod när svenska spelprofilen Felix ”Pewdiepie” Kjellberg hamnade i blåsväder, efter att ha publicerat flera antisemitiska och rasistiska skämt i sin kanal, på ett liknande sätt. Då reagerade de dock avsevärt snabbare på nyheten – redan dagen efter att videon publicerats avbröts samarbetet med den svenska Youtubestjärnan. Youtube har fått kritik mot att åtgärderna mot Logan Paul har dröjt. Nu har de gått ut med ett uttalande där de säger att kritikerna ”har all rätt att vara frustrerade” och lovar att titta på ”ytterligare konsekvenser” för att se till att liknande material inte kan publiceras igen. Klarar du de svåraste orden i DN:s språktester?


Michelle Williams tjänade under 1 procent av Mark Wahlbergs lön – under #metoo-omtagning

Summary: Under omfilmningarna av ”All the money in the world” tjänade skådespelaren Mark Wahlberg 1,5 miljoner dollar. Hans motspelare Michelle Williams fick knappt 1.000 dollar för besväret.

Enligt den amerikanska nyhetssajten USA Today råder stora löneskillnader mellan de manliga och kvinnliga skådespelarna i ”All the money in the world”. Åtminstone sedan det beslutades att filmen skulle spelas in på nytt. Efter att ett flertal anklagelser om sexuella trakasserier i höstas framkommit mot Kevin Spacey, huvudrollsinnehavaren i den nästan färdiga filmen, bestämde sig regissören Ridley Scott för att börja om. Han sparkade Spacey och tillsatte istället Christopher Plummer i rollen som J. Paul Getty, en sparsam oljemagnat som vägrar betala lösensumman när hans barnbarn John Paul Getty III kidnappas av en italiensk maffiagruppering. I rollerna som Getty III:s mamma och familjens rådgivare syns Michelle Williams respektive Mark Wahlberg. När Ridley Scott beslutade att delar av filmen skulle spelas in på nytt, med Plummer istället för Spacey, erbjöd sig Michelle Williams enligt USA Today att spela in ”när de ville, var de ville” eftersom hon uppskattade beslutet så. Enligt källor till USA Today fick hon 80 dollar per ny inspelningsdag – sammanlagt strax under 1.000 dollar. Mark Wahlberg, däremot, ska ha fått 1,5 miljoner dollar i lön för att spela in sina scener på nytt – vilket innebär att Williams tjänade 0,067 procent av vad Wahlberg tjänade. Mark Wahlberg blev i fjol utnämnd till årets mest välbetalda skådespelare av Forbes. Till USA Today har Ridley Scott tidigare sagt att omtagningarna var möjliga tack vare att ingen av skådespelarna – bortsett från Christopher Plummer – tog betalt. ”Jag vägrade ta betalt”, sade han då till tidningen, ”och skådespelarna kom in gratis”. Ingen av de berörda har velat uttala sig efter att USA Today publicerat uppgifterna.


Kulturskymning: Har ”Black mirror” gått över töntgränsen?

Summary: I veckans avsnitt av DN Kulturs podcast Kulturskymning avhandlas fjärde säsongen av den teknikskeptiska sci-fi-serien ”Black mirror”.

Har serieskaparen Charlie Brooker blivit mer pk på gamla dar? Hur nära är serien att bli en parodi på sig själv? Var säsongen rentav seriens sista – och är det isåfall lika bra? Greta Thurfjell: Tindersatiren faller tidstypiskt platt i ”Black mirror” I veckans Kulturskymning sammanstrålar DN Kulturs Hanna Fahl, Kristofer Ahlström och Greta Thurfjell för att diskutera fjärde säsongen av Netflix teknikskeptiska science fiction-drama ”Black mirror”. Dessutom: om sexualiseringen av ”Stranger things”-stjärnan Millie Bobby Brown, 13. Veckans avsnitt av Kulturskymning finns, tillsammans med de tidigare, på Soundcloud, iTunes, Spotify och i podcastappar av alla de slag.


Svenska konstnärer censurerade i Ryssland

Summary: I mitten av januari skulle en svensk konstutställning med stöd från IASPIS/Konstnärsnämnden ha öppnat i ryska Karelen. Men statscensuren i Ryssland har stoppat utställningen.

I november 2016 hade de svenska konstnärerna Joakim Hansson och Sebastian Mügge en månadslång residensvistelse på Vyhod Media Center i Petrozavodsk i Ryssland. Konstprojektet de arbetade med, och som hade stöd från IASPIS/Konstnärsnämnden, ledde till en inbjudan att göra en utställning som skulle gestalta grannrelationen mellan finska och ryska kareler. Utställningen skulle ha öppnat den 12 januari på Vyhod Media Center. Även en utställning på regionalmuseet i Medvezhyegorsk i februari var planerad. Men för drygt en månad sedan fick konstnärerna brev från Vyhod och regionalmuseet att alla fotografier, teckningar, objekt, filmer och ljudverk i utställningarna skulle strykas. Det enda som skulle återstå efter censuren var omkring 25 intervjuer gjorda med ryska kareler. Intervjuer med finska kareler, som var planerade att göras i december, kunde eventuellt få visas, men i så fall först efter att kulturministeriet i delrepubliken Karelen granskat och godkänt intervjuerna. Varför utställningarna har censurerats har konstnärerna inte fått veta. Den enda förklaringen som getts är att de ”avvikit från grundidén”. – Jag tror det handlar om att det ryska kulturministeriet hade förväntat sig att få mer av en gulligullbild av Karelen som det mystiska turistlandet. Men vi har gjort samtidskonst, och det kanske inte var vad de hade förväntat sig, säger Joakim Hansson. – När vi tidigare under projektet pratade med en turistchef på kulturministeriet frågade han mig och Sebastian om råd hur turismen kan utvecklas i Karelen, om vi hade några idéer hur man skulle kunna locka dit mer folk. Men det kan inte vi svara på, vi är konstnärer. Vem på kulturministeriet som är ansvarig för censurbeslutet är oklart. Joakim Hansson och Sebastian Mügge har haft kontakt med Vyhod Media Centers chef Varvara Feklistova, som först var positivt inställd till projektet, och chefen på regionalmuseet i Medvezhyegorsk. Bägge institutionerna drivs och finansieras av kulturministeriet i Karelen. Censurbeslutet meddelades efter att konstnärerna redan beviljats och betalat för visum och även bokat sina resor. IASPIS/Konstnärsnämnden har stött konstnärernas residensvistelse med 10.000 kronor och betalat 30.000 kronor för att utställningarna skulle kunna genomföras, något som ryssarna enligt konstnärerna är medvetna om. – Jag tror att de har försökt pressa oss att göra om utställningen enligt deras önskemål och tänkt att vi säkert kommer ändå, eftersom vi redan har betalt allting. Det ska mycket till för att skippa något som man har spenderat pengar och ett år av arbete på. Men för oss är det här ett exempel på statscensur av konst och det kan vi inte acceptera, säger Joakim Hansson. Joakim Hansson utesluter heller inte de blev övervakade under arbetets gång. – Vi hade hela tiden två engelskspråkiga tolkar tillgängliga. En gång på Vyhod satt jag och Sebastian och drack kaffe och småpratade lite på svenska. Plötsligt svarade den ena tolken och började kommentera vårt samtal. Det kan förstås vara ett sammanträffande, men hon blev väldigt generad när jag förvånat frågade om hon kunde svenska, eftersom hon tidigare bara pratat engelska med oss. IASPIS/Konstnärsnämnden har informerat Svenska ambassaden i Ryssland om fallet. Generalkonsulatet i Sankt Petersburg bekräftar för DN att de känner till fallet. De har skickat en förfrågan till Vyhod Media Center. När censur av konst förekommer i Ryssland är det vanligast att myndigheterna lindar in besluten i olika svepskäl, menar Stefan Ingvarsson, Sveriges kulturråd i Moskva. – Karelen är ett gränsområde där myndigheterna traditionellt är mer oroliga än på andra ställen. Det är mycket ovanligt med uttrycklig censur av konst. Censur sker hela tiden, men det är antingen självcensur från institutioner eller mer eller mindre uppenbara svepskäl och "tekniska" hinder från myndigheternas sida. Direkt förhandscensur är ovanligt och uppseendeväckande även i ett ryskt sammanhang, skriver han i ett meddelande till DN. Delar av de censurerade utställningarna kommer nu i stället att visas på Supermarket i Stockholm i april. Konstprojektet Joakim Hansson och Sebastian Mügge ingår i konstnärsgruppen Alte Schweden som bildades 2012. Båda är utexaminerade från Konsthögskolan i Umeå. Alte Schweden arbetar med experimentella projekt med deltagande från publiken i post-revolutionära samhällen. Fokus ligger oftast på att upptäcka hur samhällen återfår identitet och tydliga framtidsvisioner. IASPIS (International Artists Studio Program in Sweden, en del av Konstnärsnämnden, är ett svenskt statligt utbytesprogram för att skapa dialog mellan svenska och utländska bild- och formkonstnärer. Det ger stöd till utställningar och projekt samt studievistelser i utlandet.


Metoo-anklagad filmproducent tillbaka på Zentropa

Summary: Peter Aalbæk Jensen är välkommen tillbaka till filmbolaget Zentropa, efter att det danska arbetsmiljöverket bedömt att ”inga arbetsmiljörelaterade problem” finns på arbetsplatsen.

Den danska filmproducenten Peter Aalbæk Jensen stängdes i höstas av från filmbolaget Zentropa, som han själv var med och grundade ihop med regissören Lars von Trier, efter anklagelser om sexuella trakasserier. Men enligt det danska arbetsmiljöverket, som utrett arbetsplatsen, finns ”inga arbetsmiljörelaterade problem” där och alltså är Peter Aalbæk Jensen välkommen tillbaka till Zentropa. Läs mer: Film i Väst bryter med Peter Aalbæk Jensen ”Myndigheten har valt att ge Zentropa vägledning i förebyggandet av problem inom den psykiska arbetsmiljön”, skriver arbetsmiljöverket i ett pressmeddelande. Under #metoo-rörelsen sade Aalbæk Jensen bland annat att han tyckte att det var ”skoj” att tafsa på kvinnliga kolleger. Det fick det svenska filmbolaget Film i Väst att avbryta allt samarbete med honom och ta bort hans namn från listan över exekutiva producenter för Lars von Triers kommande ”The house that Jack built”, som Film i Väst varit med och producerat. Peter Aalbæk Jensen: Svenskarna vill bara arbeta med asexuella socialdemokrater Till TT säger Peter Aalbæk Jensen att han är ”nöjd med läget”.


Den brittiska kulturvärlden bävar för Brexit

Summary: London. Efter 41 år i London flyttar EU Youth orchestra till Italien. Orsaken är Brexit. Många oroar sig för att den brittiska kulturscenens glans ska falna efter EU-utträdet.

För EU Youth orchestra, EUYO, som startade i London 1976, var beslutet att flytta till Italien ganska självklart. – Poängen är ju att vi ska vara en EU-orkester, det är vår identitet, säger Marshall Marcus, vd för orkestern. Ett skäl är att orkestern delfinansieras av EU:s medlemsländer. De pengarna ryker förmodligen när Storbritannien lämnar EU. Men finanserna var inte huvudorsaken, enligt Marshall Marcus. Han ser helt enkelt ingen vits med att ha orkestern i Storbritannien längre. – Inte ens om den brittiska regeringen skulle gå in och täcka EU:s medel skulle vi vara kvar här. Läs mer: Joris Luyendijk: Storbritanniens stora steg rätt ut i mörkret Han beskriver från sitt kontor i den välbärgade stadsdelen Belgravia beskedet om Brexit som ett slag i magen. För honom är orkestern, där ungdomar i åldern 17–24 år från alla EU:s 28 medlemsländer spelar, en spegelbild av vad EU borde vara. – EU har receptet för enighet och olikhet i samspel. Det är det jag ser varje gång orkestern spelar. Musikerna har inga problem att behålla sin nationella identitet och samtidigt vara en del av orkestern. Det är den bästa metafor EU kan ha. EU Youth orchestra får sällskap ut ur Storbritannien av EU Baraoque orchestra som har varit baserad i Oxfordshire sedan 1985 och efter Brexit flyttar till belgiska Antwerpen. Oro finns nu för att den dynamiska brittiska kulturscenen ska tappa i strålglans på grund av EU-utträdet. Bland kulturarbetare var motståndet till Brexit massivt. Av medlemmarna i branschorganisationen Creative industry federation röstade 96 procent för att stanna. Det är kanske inte så konstigt. En stor del av kulturlivet är byggt på att talanger från hela Europa plockas in. Inte sällan rings en artist in med en dags varsel. Om Storbritannien lämnar EU:s princip om fri rörlighet av arbetskraft riskerar det att bli krångligare. – Hur lätt blir det att hitta en ersättare över dagen efter Brexit? Jag vet att det är problem i dag om man vill ha in någon från utanför EU. Brexit kommer inte förbättra den situationen, säger Marshall Marcus. Läs mer: Jan Eklund: Brexit hotar den fria vägen mellan Dublin och Belfast EUYO är en ansedd orkester och har blivit något av en plantskola för unga musiker. Många av dem som har spelat där har fortsatt till de bästa symfoniorkestrarna. I och med Brexit riskerar de brittiska ungdomarna gå miste om den chansen. – Den möjlighet som EUYO har gett brittiska musiker är unik och för dem som har varit med har den varit enormt viktig. Det skulle vara sorgligt om brittiska musiker inte längre kan vara med, säger Marshal Marcus. 22-årige Jacob Bagby, som har spelat valthorn i orkestern i två år, intygar dess betydelse – Utan dem hade jag inte varit så bra som jag är, standarden är så hög. Han går sista året på Royal college of music och står i startgroparna till en professionell musikkarriär. – EUYO är det perfekta exemplet på hur EU kan fungera. Vi är över 100 musiker från alla EU-länder och det funkar perfekt. Både han och Marshall Marcus pratar om musik som något gränslöst där olika nationaliteter samlas. Nu riskerar kvaliteten på brittiska orkestrar bli sämre, befarar Jacob Bagvy. – Utan européer i orkestrarna här skulle de inte vara i närheten så bra som de är. Läs mer: Londons konstvärld lider av Brexit blues En risk är också att det blir svårare för orkestrarna att åka ut på turné i Europa. Skulle Storbritannien lämna den inre marknaden och gå mot ett hårt Brexit kan man stöta på mer krångel och pappersarbete inför varje resa. Musikinstrument kan behöva tullas och administrationen öka. – Det kan bli så att vi stoppas vid gränsövergångar och måste betala en massa pengar varje gång vi reser någonstans. Det skulle komplicera saker, konstaterar Marshall Marcus. Jacob Bagby ser med bävan på om det blir svårare att resa. – Vi har några av de bästa musikerna och efterfrågas ofta i andra länder. Vi säljer dessutom ofta konserter i hela Europa. Han spelar några strofer Strauss den äldre i moll på sitt guldglänsande valthorn. Om några dagar ska han provspela för Royal Scottish orchestra. Han känner sig sorgsen över att EUYO lämnar London. Själv vet han inte hur framtiden ser ut. Visserligen tror han att det går att hitta frilansuppdrag i Storbritannien, förutom flera symfoniorkestrar har många av Londons teatrar levande musik. – Jag älskar mitt land och vill gärna spela här. Men arbetsvillkoren är bättre i resten av Europa. Tempot är lite lägre, man hinner repetera mer mellan konserterna. Så jag är inte främmande för att söka jobb utanför Storbritannien. Det viktigaste för mig är att arbetskraft kan fortsätta röra sig fritt.


Musikförlaget om Ted-konflikten: ”Vi har gjort som vi lovat”

Summary: Sara Zacharias klargjorde flera gånger att hon ville att musikförlaget skulle stoppa filmen om hennes far, Ted Gärdestad. Enligt avtalet var det dock inte möjligt. – Jag tycker verkligen att vi har gjort det vi sagt och lovat Sara och hennes bror, säger Martin Ingeström, vd på Universal Music Publishing.

Zacharias kritik mot filmatiseringen framfördes i en artikel i DN Kultur på onsdagen. Hon skriver att hon, tillsammans med sin bror, gjort sitt yttersta för att förhindra att filmen blir gjord och medför att Ted Gärdestads privatliv hängs ut. ”Vid två olika tillfällen klargjorde vi för musikförlaget Universal Publishing, som handhar pappas musikrättigheter, samt produktionsbolaget Stella Nova film, att vi som rättighetsinnehavare av musiken inte godkände användning av pappas musik för filmen”, skriver Sara Zacharias i texten. Läs mer: ”Vi har gjort vårt yttersta för att förhindra filmen om vår pappa” Enligt avtalet med musikförlaget har det dock inte varit juridiskt möjligt att stoppa filmen, trots att Sara Zacharias och hennes bror äger rättigheterna till musiken. Dessutom har Ted Gärdestads bror, Kenneth Gärdestad, som äger texträttigheterna, varit positivt inställd till att filmen skulle färdigställas. – Det går inte att stoppa eftersom avtalet säger att man inte behöver upphovsmännens godkännande för att låtarna ska vara med. När de en gång blivit publicerade kan man inte hindra dem från att användas. Däremot måste man hålla sig till originalet, säger Martin Ingeström. – Det enda vi som licensierar musiken kunde gjort är att sätta kostnaden på en sådan nivå att man inte skulle ha råd att göra filmen. Men det hade varit konstigt och fel om vi hade gjort det. Det har aldrig varit aktuellt, och dessutom var vi positiva till idén. Läs mer: Producenten: Filmen om Ted var nära att stoppas Enligt Sara Zacharias fick hon information från musikförlaget om att filmen skulle ”utspela sig under en kort period under 1970-talet och att fokus skulle ligga på pappas musikkarriär och de ljusa åren innan han drabbades av psykisk ohälsa” – men att hon först senare fick veta att även perioden innan Ted Gärdestad dog skulle skildras i filmen. – Det är tydligt att det som framför allt finns med är perioden när Teds karriär tog fart och när han var som mest populär. Det var det vi pratade om. Men det var nog givet för alla inblandade att man självklart måste belysa Teds liv, men det görs också på ett smakfullt och värdigt sätt. Jag har varit tydlig mot filmbolaget och vi har inget att klaga på kring hur de behandlat det här. Hannes Holms jobb har varit utmärkt, menar Martin Ingeström på Universal Music Publishing. Läs mer: Kenneth Gärdestad: Vi har haft ett gott samarbete Enligt Martin Ingeström har man under hela projektet varit medvetna om att Sara Zacharias och hennes bror inte velat att filmen skulle göras. Hans bild är att de därför kommit överens om att han skulle involveras nära produktionen för att bevaka vilka delar av Ted Gärdestads liv som blev belysta. – Jag har varit med under inspelningarna och tittat igenom scener tidigt. Jag tycker verkligen vi har gjort det vi sagt och lovat Sara och hennes bror, men det är naturligtvis väldigt tråkigt att hon känner så här, säger han. Sara Zacharias skriver i sin text att det är ”ytterst ovanligt” att som musikförlag och produktionsbolag gå emot rättighetshavarnas vilja. Vad är din bild av det? – Det är väldigt sällan det händer. Under de 30 år som jag arbetat med det här har jag i princip aldrig hamnat i en sådan här situation. Det är ovanligt, men jag upplever det ändå som att jag och Sara var överens, och att vi skulle göra det bästa av situationen.


Cate Blanchett leder Guldpalmsjuryn i Cannes

Summary: Cate Blanchett leder årets Guldpalmsjury i Cannes – tar över efter Pedro Almodóvar.

Cate Blanchett har varit i Cannes under många olika skepnader genom åren, men får nu spela en helt ny roll. I maj blir hon ordförande för Guldpalmsjuryn på den 71:a upplagan av världens största filmfestival. – Jag ser fram emot att få nöjet att bara titta på den rikedom av filmer som erbjuds på denna fantastiska festival. Cannes spelar en central roll när det handlar om att föra världen samman och lovprisa berättelserna; något som alla människor delar, förstår och längtar efter, säger Cate Blanchett. Den australiensiska filmstjärnan tar över ordförandestolen efter Pedro Almodóvar, vars jury gav delade ut Guldpalmen till Ruben Östlunds "The square" förra året. Läs mer: Ruben Östlund tävlar om Guldpalmen Utnämningen av Blanchett har föregåtts av passionerade samtal under hösten, meddelar en talesperson för festivalbossarna Pierre Lescure och Thierry Frémaux: – Vi är förtjusta över att välkomna en sådan sällsynt och unik konstnär med en talang som berikar både filmen och teaterscenen. Hon kommer att bli en hängiven ordförande, en passionerad kvinna och en tittare med stort hjärta.


Per M: Filmen kontra boken

Summary: Kåseri. Det händer nästan aldrig att en film är bättre än boken den bygger på. Men det förekommer ändå att filmatiseringen slår förlagan.

Vi som har skakat av oss det där med ”högt” och ”lågt” kan fritt fundera på gott och smått, om såväl böcker som filmer. Läser du hellre Margaret Mitchells roman ”Borta med vinden” än ser om filmen med Vivien Leigh och Clarke Gable? Och utan Jack Nicholson i ”Gökboet”, hade vi ens känt till Ken Keasys bok? Det händer nästan aldrig att en film är bättre än boken den bygger på. Men det förekommer ändå att filmatiseringen slår förlagan. Fan vet om jag inte hellre ånyo ser Pasolinis ”Decamerone” och ”The Canterbury Tales” än en gång till tragglar mig igenom Boccaccios och Chaucers medeltida original. Tänkte på detta när jag försökte överleva helgledan genom att på nytt se John Boormans ”Den sista färden”, denna skönt finstämda socialantropologiska studie av livet i avlägset belägna bergiga skogsbygder. Den slår Dick Cheneys bok med samma namn, även om också den är bra. ”Death Wish” med Charles Bronson, som också höll tomten borta, är en annan fin moralitet för den icke pk-präktige, och en än mer suggestiv storstadsskildring än boken av Brian Garfield som den delvis bygger på. Delacortas protagonist Gorodish i kortromanen ”Diva” har, förvisso behärskade, men dock pedofila böjelser. Boken är förstås provocerande, medan Jean-Jacques Beinix filmatisering är förförisk. Bra berättande är inte alltid samma sak som moraliserande. Tom Clancy fick förstås aldrig Nobelpriset (vad det nu är värt i dag utöver den stora slanten) för Reagans favoritbok ”Jakten på Röd Oktober”. Sean Connerys ubåtskapten gör John McTiernans film mer minnesvärd än romanen. Att aldrig vända andra kinden till är ett fint budskap vi också finner i James Bond-böckerna, i juletider så väl som alltid annars. Det finns emellertid absolut inga 007-filmatiseringar, ens med sagde Sean Connery, som är lika sant spännande som Ian Flemings böcker. Visst är Connery också bra som fransiskanermunken i ”Rosens namn”. Men filmen stryker medhårs; i Umberto Ecos ursprungliga berättelse slutar det oftast mer än illa för de snälla än för de stygga. Att förvandla prosa till film tycks alltså ofta vara en publikfriande kompromiss. Men inte alltid. Stanley Kubrick var Mästaren när det gällde att göra filmer som var bättre än böckerna. Kubrick inspirerades av Arthur C Clarkes novell ”The Sentinel”, som inte ens var i närheten av vad regissören magiskt förvandlade till "2001 – a Space Odyssey”. Stephens Kings ”The Shining” och Thackerays pikaresk ”Barry Lyndon” är alls inte oläsliga – men Kubricks filmatiseringar är omistliga. Och Anthony Burgess tillstod förbehållslöst att Kubricks filmversion av ”A Clockwork Orange” var överlägsen hans roman. Dessutom, ljudspåren till alla Kubricks filmer är enastående.


”Full-patte"-gänget tillbaka: ”Som om alla i Sverige är politiskt bakfulla”

Summary: Gruppen bakom hyllade serien ”Full patte” är tillbaka på teaterscenen med föreställningen ”De redan frälsta”. Under det svenska valåret vill Bianca Kronlöf, Tiffany Kronlöf och Thom Gisslén bryta väljarnas känsla av maktlöshet – och mana till politiskt engagemang.

Teatern som ett stärkande rum, en fysisk plats dit engagemang kan flytta, för att förmå publiken att stärkas och lyfta. Kan en och en halv timme humorshow bidra till detta under brinnande valår? Absolut, anser gänget bakom ”De redan frälsta”, som sätts upp av Riksteatern. Föreställningen har premiär i Stockholm i mitten av januari, innan den går på turné till fler än 30 orter i landet. De medverkande, Thom Gisslén och systrarna Bianca och Tiffany Kronlöf, har kamperat ihop under flera år med humorserien ”Full patte” och tidigare föreställningen ”Slå pattarna i taket” (2015). När den sistnämnda recenserades i DN liknade recensenten showen med ”ett vasst väckelsemöte för de redan frälsta”. Läs mer: Bianca Kronlöf: ”Man måste låstsas att man är modig” Men vad innebär det egentligen att vara en del av de som redan är frälsta? Och vilka är egentligen frälsta? Bianca Kronlöf berättar under en paus i repetitionerna att gruppen vill utmana frågorna, likväl som påverka publiken mot att själva våga reflektera över sitt politiska engagemang. – Det händer ofta, när man gör något i ett feministiskt, antirasistiskt eller HBTQ-sammanhang, att det blir väldigt bra och viktigt – men också att man kritiseras för att rikta sig till en publik som redan håller med om innehållet, säger Bianca Kronlöf och fortsätter: – Vi började tänka, vad betyder det här? Om man drar det till sin spets innebär det att vi egentligen borde spela för femton nynazister, en massa ishockeysupporters som aldrig går på teater och folk som trodde att de skulle få se Beethoven. Thom Gisslén nickar: – Ja, det skulle bli andra typer av reaktioner. Men det räknas nästan inte som aktivism när man håller på med en politisk fråga och spelar för folk som tycker samma sak, även om vi lyckats skapa ett stärkande rum och försökt peppa till fortsatt engagemang, säger han. Under valåret ser gruppen, som numera går under namnet familjen Kaos, risker med politisk trötthet hos väljarna, en paralysering och känsla av att många inte anser sig kunna påverka de som innehar makten. I stället för att jobba och sträva mot samhällsförändring riskerar viljan till godhet övergå i självspäkning och självhat, menar de. – Och vad är egentligen att göra någonting? Aktivism slutar ofta i att man piskar sig själv i stället för att känna sig bättre – och särskilt att visa upp för andra att man inte räcker till, säger Thom Gisslén. – Vi har pratat mycket om godhet, vem som är god och vad det innebär. Om bilden är att man måste nå perfektion för att vara god, då kan man lika gärna skita i det. Du kanske är vegetarian men har skinnskor och då kommer någon och jiddrar om att du är falsk, men du behöver inte vara perfekt, bara du gör något, säger Tiffany Kronlöf. Läs mer: Recension av ”Slå pattarna i taket” Humorgruppen liknar precis som tidigare sitt humorverk med ett Facebookflöde, där en film på en gullig kattunge kan följas av en artikel om slavhandeln i Libyen. De vill visa världens rörighet som den är i dag, där också publiken är kapabla till snabba byten mellan sinnesstämningar. Från ”De redan frälsta” visar de ett dansant nummer som skildrar samhällets arbetshets, där jobbet spås göra dig frisk, stark och lösa allt. Bianca Kronlöf kör därefter en monolog som ironiserar över politikernas argument om behovet av andrum i asylmottagningen samtidigt som människor dör i krigets Syrien eller under flykt därifrån. Scenografin består av enorma färggranna blomsterarrangemang och en jättelik vit ballong. – Det här är en show, för show är det roligaste som finns. Tyvärr blir show ofta sexistiskt, rasistiskt och ganska dumt, men det här är antirasistiskt, feministiskt och väldigt smart, säger Bianca Kronlöf och fortsätter: – Vem gillar inte konfetti, musik och tre personer som slitit ut sig själva för att lära sig dansa, trots att de inte är dansare? Det är svinjobbigt, men när människor nu går in i ett valår och kanske inte orkar det egentligen, så måste de få saker som också är väldigt, väldigt roliga. Det är det vi måste hitta tillbaka till. Tiffany Kronlöf fyller i: – Ja, alla får kraft av att göra saker. Det är som ligga hemma och vara bakis, men så bestämmer man sig för att gå ut och känner direkt att man kan göra mer. Det är nästan som att hela Sverige är politiskt bakfulla och behöver ta en rask promenad. För ett år sedan inleddes det konstnärliga arbetet, under ledning av regissören Astrid Menasanch Tobieson. Hon gav gruppmedlemmarna skrivuppgifter, däribland att undersöka sina upplevelser av godhet, klassamhället samt syna sina exempel på dubbelmoral. Efterhand har manusarbetet accelererat och till skillnad från gruppens tidigare verk är de kreativa rollerna dem emellan nu mer splittrade. Alla kan skriva skämt, texter eller musik – den solklara regeln är att roligast alltid vinner. – Eftersom Thom har en utbildning från Musikhögskolan är det oftast han som producerar musiken, men nu kan jag, som inte har den bakgrunden, komma och ”fucka upp” hans låt, bryta mönstret och säga, ”Varför kan vi inte göra så här i stället?” De andra kan på samma sätt komma och påverka det jag skrivit, säger Bianca Kronlöf. Nära inpå DN:s besök var systrarna Bianca och Tiffany Kronlöf två av de som stod bakom uppropet #skrattetihalsen, där 80 kvinnliga komiker samlades mot sexismen, osynliggörandet och trakasserierna inom den svenska humorbranschen. Metoo-rörelsen och dess kraft skildras i föreställningen – ett mer konkret exempel på styrkan i gemensamt engagemang är svårt att hitta, menar Bianca Kronlöf. – Det visar tydligt vad som kan hända när man först samlas i stängda rum och lägger en hand om ryggen på varandra, för att sedan öppna upp och köra raka rör, säger Bianca Kronlöf. – Så många kvinnor har tidigare trampat upp den väg som gjorde det här möjligt. De har sett till att skyddade rum fanns att uppträda i, säger Tiffany Kronlöf. Bianca Kronlöf tar vid och avslutar: – Vårt tips för den som vill skapa engagemang är att kontakta någon som tycker som du, stärk varandra och gå vidare. Ensamhet är det farligaste som finns och de som vill söndra och härska är ute efter att splittra forumen. Men du är aldrig ensam, det finns alltid flera som tycker som du. Det kommer gå att se i föreställningen. Turnerar runt Sverige Humorgruppen Familjen Kaos består av Tiffany Kronlöf, Bianca Kronlöf och Thom Gisslén. De har tidigare gjort flera säsonger av den prisbelönade humorserien ”Full patte”, samt föreställningen ”Slå pattarna i taket” som turnerade med Riksteatern 2015. ”De redan frälsta” regisseras av Astrid Menasanch Tobieson har bland annat skrivit och regisserat pjäserna “I landet som aldrig brann brinner nu träden” (2015, Dramalabbet), Nattpassage (2016, Kulturhuset Stadsteatern) och “Frontens Gryningsfärg” (2017) på Kulturhuset Stadsteatern. ”De redan frälsta” har premiär den 17 januari på Södra Teatern i Stockholm, där den sedan spelas vid tio tillfällen. Därefter åker föreställningen på turné till fler än 30 orter i landet.


Producenten: Filmen om Ted var nära att stoppas

Summary: Ted Gärdestads dotter har förgäves velat förhindra filmatiseringen av hennes pappas liv, skriver hon i en artikel i DN Kultur. Enligt producenten Lena Rehnberg var filmen nära att stoppas på grund av kritiken, och menar att Hannes Holm stod för en ”felsägning” när han sade att familjen godkänt filmen.

I artikeln, som publiceras samma dag som filmen har biopremiär, riktar Ted Gärdestads dotter Sara Zacharias hård kritik mot den nya filmen om artisten, ”Ted – för kärlekens skull”. Enligt dottern har hon och hennes bror gjort sitt yttersta för att förhindra att filmen blir gjord. Hon menar att den bild som målas upp i filmen är felaktig och att skildringen innebär att Ted Gärdestads privatliv hängs ut. Läs mer: Gärdestads dotter: Gjort allt för att stoppa filmen om vår pappa ”Min pappa kunde inte skydda sitt privatliv när han levde och inte ens i dag när han är död. Somliga människor och medier tycks anse att sådana är spelreglerna om man lever ett liv i det offentliga. Då betraktas man inte längre som en individ utan var mans egendom. Någon som hyllas när det går bra men som oftast sviks när livet blir mer komplicerat”, skriver Sara Zacharias. Hon uppger att både musikbolaget Universal och produktionsbolaget Stella Nova Film har gått emot hennes och hennes bror vilja som rättighetsinnehavare av Ted Gärdestads musikarv, men uppger samtidigt att det inte ansetts vara juridiskt möjligt att stoppa filmen så länge manuset ger en relativt sanningsenlig bild. Zacharias hänvisar också till en intervju med Expressen som regissören Hannes Holm gjort i anslutning till galapremiären, där han uppger att familjen är med på att berättelsen om Ted Gärdestad filmatiseras. Holm berättar i samma intervju att artistens bror, Kenneth Gärdestad, har haft åsikter och kunnat påverka flera delar av filmens manus. – Det var viktigt för mig att familjen är med på det, om man nu ger sig på att göra en film om en person som ändå har funnits. Annars skulle det ju vara djupt sorgligt. Samtidigt har jag fått göra som jag ville. De har inte lagt in något veto, sade Hannes Holm. DN har sökt Hannes Holm och Kenneth Gärdestad. Filmens producent Lena Rehnberg på Stella Nova Film säger till DN att man under produktionen varit medvetna om dotterns kritik. – Vi lade under en period projektet på is. Men det handlar också om att Kenneth Gärdestad så himla gärna ville att det skulle bli film, och även Universal tyckte att det var en bra idé. Vi har varit medvetna om att Sara inte velat det här, säger Lena Rehnberg. Var det aktuellt att filmen skulle stoppas? – Ja, det var det när projektet låg på is. Men allmänintresset är ganska stort för så här stora artister och vi har försökt göra ett varsamt och kärleksfullt porträtt. Enligt Rehnberg har produktionsbolaget vid flera tillfällen försökt att träffa Sara Zacharias för att diskutera projektet, men menar hon avböjt samtliga samtal för att i stället sköta kontakterna via sin agent. Läs mer: Filmrecension: Inget som inte redan sagts i ”Ted – för kärlekens skull” – Ann Zacharias, Saras mor, har sett de delar av filmen där hon och Sara skildras. Men Sara har tyvärr aldrig velat prata med oss, träffa oss eller någonting. Jag tror inte att hon har sett filmen, och jag hoppas att hon hade ändrat uppfattning då. Hon skriver i artikeln att Teds privatliv hängs ut. – Det stämmer inte. Men det är deras uppfattning? – Ja, men jag måste veta om de sett filmen och på vilket sätt de tycker att han hängs ut. Jag kan förstå dotterns känsla, men filmen är en hyllning och ett varsamt porträtt. Kenneth har varit väldigt drivande och vi har jobbat nära honom hela tiden. Lena Rehnberg berättar att dottern har varit inbjuden till premiärvisningen av filmen och att hon återigen kan komma att försöka ta kontakt med Sara Zacharias. Hon berättar också att Hannes Holm ångrar uttalandet i Expressen där han sade att familjen godkänt filmatiseringen. – Hannes är lite ledsen över det. Det är en felsägning. Vi har jobbat nära Kenneth, hans barn och Lotta Ramel (Ted Gärdestads tidigare hustru). Men det var en felsägning, för det är klart att Teds barn också är familj. Det var ett olyckligt uttalande.


Niklas Wahllöf: Punkeran bland det bästa som gjorts i SVT

Summary: SVT:s dokumentärserie ”Eran – punk i tre delar”, som tecknar åren 1976 till 1984, berättar om hur punken ställde allt på ända, för alltid.

När Ebba Gröns ”Fjodor” Eriksson med spända halssenor, desperat blick och svetten sprutande i 40 år gamla bilder vrålar ”Ja ja, jag hatar hela borgerligheten/ Ja ja, jag hatar hela kungahuset/ Ja vi, vi ska beväpna oss” är det som om en rostig blindgångare smäller av i bostadsrättens välordnade vardagsrum, och i bröstet. Det är dokumentärserien ”Eran – punk i tre delar”, som har smugits ut i SVT Play under helgerna, som jag tittar på. Kristina Lindströms och Kristian Petris serie tecknar åren 1976 till 1984, om hur punken skulle ställa allt på ända, för alltid. Kanske är det här det bästa som gjorts om det gamla Sverige. För det är tiden som bäst beskrivs. Snarare än den musikrevolution som det också var fråga om. Förutom att i dag intervjua något i stil med 312 personer som på olika sätt var med och formade själva punkrocken, så är det erans stämning som framträder. Kepsklädda män som med våldskapitalets trygga blick glor snett, tanter i hatt som hatar allt ungt, hur det rådde 50 procents ungdomsarbetslöshet, hur kalla kriget var på väg mot världsförintelse, hur England var ett enda stort underklassupplopp och Tyskland låg i krig med sina egna barn. Hur det i svenska förorter växte upp en generation som deras knegande trettiotalistföräldrar aldrig ville ha. Effektivt ger det insikt i vilket enormt motstånd punkerans unga mötte och med vilken kraft de nödgades spränga fram. Punken var inte svensk, som allt annat vällde den in från den anglosaxiska världen, men till skillnad från tidigare uttryck som att, tja, dansa twist en sommar eller ockupera Kårhuset – tidsfördriv för bourgeoisiens barn – så var punken för de obemedlade, alla de bortsorterade. Att alla kan skapa utan att varken ha läst Rousseau, ha betydande belopp stämplade i kapitalsparbanksboken, eller vara politiskt skolade. Somligt, och somliga, ges väl stor plats i ”Eran”. Men så är det med grävande i arkiv – det var till Rågsved medierna åkte och gapade stort 1978, och sedan till Göteborg och sedan till Lund. Att punken också drog fram likt en gerilla på ställen där motståndet gjorde den till närmast ett självmordsuppdrag, hur komplett osedda över hela landet skänktes en livsavgörande brand i bröstet, det finns inte här. Och det är inte så mycket att sörja eller fundera över varför en storstjärna som Joakim Thåström återkommer framför ”Eran”-kameran mest, eller varför andra – i helt andra änden, så att säga – ges utrymme att minnas sådant som knappt en käft brydde sig om ens då. Som helhet är det magnifikt, arbetet bakom ”Eran” är på medaljnivå. Nu handlade punk aldrig om medaljer. Mer antydningsvis visar ”Eran” hur även punken fick kamrerer och kalenderbitare, gjorde den exkluderande. Och dödade allt liv. Men punkens död är inte heller så mycket att sörja, de tre ackordens soundtrack var kortlivat till sin natur, det var aldrig fråga om att bygga en evig musikskolegenre, utan om att bryta upp ut- och invärtes betong. Att föda det vi sedan dess har sett som självklarheter i kulturen, vem som får ta plats och synas. Även om medelklassen alltid bygger nya murar kring sig och sitt. Stefan Sundström, som vanligt briljant i all sin storstövlade enkelhet, säger det utan att säga det: Utanförskapet då var detsamma som nu. Fast såväl förort som efternamn är andra i dag. ”Fjodor” Eriksson hoppade av Ebba Grön. ”Han ville inte bli någon jävla popstjärna”, som det uttrycks. Själv bidrar han inte med ett enda nyinspelat ord i ”Eran”. Kanske hatar han fortfarande hela borgerligheten och vägrar att synas i ett välordnat vardagsrum. Och kanske lever punken än.


PeKå Englund ny publisher för Svensk Bokhandel

Summary: Per ”PeKå” Englund, tidigare nyhetschef för sportredaktioner på Mittmedia, blir Svensk Bokhandels nya publisher.

PeKå Englund tar över tjänsten som publisher på Svensk Bokhandel, som Tove Leffler tidigare haft i fem års tid. Englund kommer direkt från jobbet som nyhetschef för Mittmedias sportredaktioner i Dalarna och Örebro. Han har tidigare arbetat på Aftonbladets sportredaktion och gett ut två romaner – ”Född på en söndag” och ”Några rader till Svartåns finaste krokodil”. – Det som kändes så lockande med just Svensk Bokhandel är att man vill anpassa tidningen till det digitala medielandskapet med snabbare nyhetsrapportering. Själva bokbranschen står också inför exakt samma strukturomvandling som tidningen själv, säger han till branschtidningen Resumé. Tidningen Svensk Bokhandel kommer 21 gånger om året, de bokkataloger som de producerar tre. PeKå Englund tillträder den 1 februari.


Förföljda bloggare avstängda från Facebook

Summary: Flera dödshotade bloggare från Bangladesh stängdes av samtidigt från sina konton på Facebook i vad som kan vara en organiserad attack från islamistiska terroristgrupper.

Texten har uppdaterats. Journalisten och människorättsaktivisten Nirjhar Mazumder lever under skyddad identitet i Europa sedan ett par år tillbaka. Som en av många sekulära bloggare från Bangladesh står han på flera islamistiska dödslistor för att ha höjt sin röst mot religiös fundamentalism. När han nyligen försökte logga in på sin Facebook, där hans konto följs av 11.000 personer, fick han veta att det hade stängts ned. – Det var bisarrt. Jag har haft kontot sedan 2008 och har aldrig varit med om det tidigare. Nu är alla mina följare borta, det kommer att ta flera år att bygga upp på nytt, säger Nirjhar Mazumder. Han fick snart veta att flera andra bloggare från Bangladesh hade råkat ut för samma öde inom loppet av ett par dagar. Bland annat fick journalisten och kvinnorättsaktivisten Shamima Aktar sitt konto raderat samma dag. Aktar kom som flykting till Sverige 2015 och tilldelades Hedeniuspriset i år för sitt arbete för kvinnors och homosexuellas rättigheter. Den prisbelönta journalisten Omi Rahman Pial och aktivisten Azam Khan, som båda lever i exil i Schweiz, drabbades också, såväl som svenskbosatta bloggaren Sheikh Taslima Moon. – Under en kort period har omkring 30–35 stycken konton blivit avstängda. Flera av dem har stora följarskaror, vissa uppemot 40.000. Jag trodde inte att det gick att stänga av så stora konton utan att ge någon slags motivering, säger Nirjhar Mazumder. Han misstänker att det handlar om en organiserad attack från islamistiska terroristgrupper som massanmält kontona till Facebook. Gemensamt för alla de bloggare som drabbats är att deras namn förekommer i olika islamistiska dödslistor. Nirjhar Mazumder står själv på sju av dem, berättar han. – Det finns ett tydligt mönster i vilka som blivit attackerade. Vi bloggare blir regelbundet hotade via mejl. Varje dag har jag ett dussin hot i mejlkorgen. Men det här tycks vara deras nya strategi, det är väldigt störande. Facebook har en funktion där användare kan anmäla olämpligt innehåll som publiceras. Plattformen har också inbyggda algoritmer, som kan känna av om olämpligt material publiceras. Men företaget har fått kritik för att dessa algoritmer är alltför fyrkantiga och godtyckliga. I dag är Facebook inte bara ett socialt nätverk utan även ett publicistiskt verktyg. För många bloggare och skribenter är sajten den viktigaste plattformen för att nå ut till sina följare. Nirjhar Mazumder har försökt kontakta Facebook utan framgång. Den enda informationen han hittills har fått är att avstängningen beror på ett inlägg som han skrev för över två år sedan. Enligt Facebook innehöll inlägget kränkande språkbruk. – Det var ett personligt inlägg som handlade om hur jag blev trakasserad i Bangladesh på grund av min hinduiska bakgrund. Under min uppväxt blev jag kallad ett särskilt ord som används nedsättande och diskriminerande mot religiösa minoriteter. Jag skrev ut ordet så att mina läsare skulle förstå vad jag blev kallad. Och på grund av detta blockade Facebook mig, två år senare, säger Nirjhar Mazumder. DN har varit i kontakt med Facebook som har avböjt att kommentera. Under onsdagen, den 3 januari, fick Nirjhar Mazumder däremot ett meddelande från Facebook om att man hävt blockeringen och gett tillbaka hans konto. Texten har uppdaterats.


Filmpolisen Gunvald Larsson tar farväl

Summary: När ”Beck”-filmen ”Gunvald” har premiär den 1 januari blir det Mikael Persbrandts svanesång i rollen som Gunvald Larsson. Efter 30 filmer där han stångats mot såväl brottslingar som kollegor har tittarfavoriten nått vägs ände.

Det har gått nästan två decennier sedan Mikael Persbrandt tog över stafettpinnen från Rolf Lassgård och axlade manteln som Martin Becks kollega Gunvald Larsson. På film var rollfiguren hetlevrad, hårdkokt och kompromisslös redan i Lassgårds tolkning, men i Persbrandts händer blev Gunvald Larsson också yngre och farligare. – Man ska komma ihåg att de filmer som gjordes innan är baserade på Sjöwall/Wahlöö-böckerna och är så att säga låsta av det universum som tillhörde 1960-talet, som de skildrade. Vi uppdaterade hela berättarsättet och gjorde en modern kriminalserie med högre tempo, hårdare och snabbare dialog. Det påverkade också Gunvaldfiguren. Han attraherade yngre människor på ett annat sätt, säger Rolf Börjlind, som tillsammans med sin hustru Cecilia Börjlind skrev manus till ”Beck”-filmerna 1997–2010. Maj Sjöwall och Per Wahlöö skapade Gunvald Larsson för att ge Martin Beck – ”en typisk svensk tjänsteman” – en motpart som skulle vara ”lite busig”, enligt Sjöwall: – Vi hittade på Gunvald för att Martin Beck och hans kollega Lennart Kollberg var så mycket kompisar och bundis och tänkte likadant. Vi tyckte att det började bli lite för puttenuttigt och att Beck skulle behöva en mer utmanande kollega. När Gunvald Larsson nu skrivs ut ur filmerna är det inte bara en kollega som Martin Beck går miste om – det är också en bitsk citatmaskin som försvinner. – Gunvald är inte en medvetet rolig eller lustig person. Han blir lustig genom hur han uttrycker sig och med vilken energi han gör det. Mikael Persbrandt är extremt bra på tajming och undertryckt aggression, som är tacksam att använda när man skriver konfliktdialog, säger Rolf Börjlind. Till sist återstår bara en fråga: Hur bra är egentligen Gunvald Larsson som polis? – I den fiktiva världen är han en mycket användbar polis, säger Rolf Börjlind. – I verkligheten hade han fått kicken efter en dag i kåren. Så där fick man verkligen inte bete sig, säger Maj Sjöwall. Gunvald Larsson Gunvald Larsson skapades av författarna Maj Sjöwall och Per Wahlöö, som skrev tio romaner om den fiktive polisen Martin Beck mellan 1965 och 1975. På film dök Gunvald Larsson för första gången upp i Bo Widerbergs ”Mannen på taket” 1976. Då spelades han av Thomas Hellberg. Rolf Lassgård spelade sedan Gunvald Larsson i sex ”Beck”-filmer som producerades 1993–1994. ”Fysiskt sett var Lassgård mycket lik vår roman-Gunvald, men jag vill inte säga att jag föredrar någon av dem”, säger Maj Sjöwall. När det blev dags för Peter Haber att ta över rollen som Martin Beck i ”Lockpojken” 1997 föll valet av Gunvald Larsson på Mikael Persbrandt. ”Vi provfilmade ganska många för rollen när vi skulle börja skriva nya historier. Vi var nog tidigt på det klara allihop med att Persbrandt var en väldigt bra Gunvald Larsson”, säger Rolf Börjlind. I mars 2015 blev det känt att Gunvald Larsson skrivits ut ur de kommande ”Beck”-filmerna. Kort därefter bekräftade Mikael Persbrandt på sin officiella Facebooksida att han lämnar rollen för att fokusera på sin internationella karriär. Den 1 januari har den nya ”Beck”-filmen ”Gunvald” premiär på C More. I filmen efter det, som fått titeln ”Steinar”, gör Kristofer Hivjus norske polis Steinar Hovland debut i ”Beck”-filmerna.


Han fångar fåglar med pensel och färg

Summary: Lars Jonsson har målat fåglar sedan han var fyra år gammal, i dag anses han vara en av de bästa i världen på att göra det. I sin nya bok vill han visa hur fåglarna ser ut på vintern. DN:s Ingrid Borggren har talat med honom.

Två domherrar, en hona och en hane, sitter i en snöig buske på framsidan till Lars Jonssons nya bok ”Vinterfåglar”. Honan är lite bortvänd och hanen tittar skyggt men nyfiket på betraktaren. Båda är uppburrade så där som skydd mot kylan, som små duniga bollar. När Lars Jonssons första fälthandböcker kom på 1970-talet, fick han kritik från England för att vissa av hans fåglar var just runda. Så såg de inte ut i England, beroende på örikets förhållandevis varma vintrar. – Det fanns en tradition av att använda sig av fotografier från sommaren, och då är fåglarna smala. Men jag ville visa hur de ser ut, och hur man upplever dem, på vintern. Konstnären Lars Jonsson har målat fåglar i 59 år. I dag är han ansedd som en av världens absolut bästa fågelmålare. Hans fälthandböcker om Europas fåglar är en internationell hit, begärliga på antikvariat. Men efter många års arbete i fälthandbokens fasta format, där de exakta detaljerna är så viktiga för fågelskådaren, så kände han att bilderna saknade liv. – Ibland när man kämpar för att vara exakt så mejslar man bort livet i fågeln, det undflyende försvinner. Ju noggrannare man mäter desto stelare blir det. Man låser fast fågeln i en form där den blir orörlig, och då tappar den sin karaktär. Det är rörelsen och de små personligheterna som fascinerar när man tittar på fåglar. Sedan dess har han oftast skissat fåglarna mitt i sina bestyr i skogen, på fälten eller vid vattnet, och inte minst i sin egen trädgård på södra Gotland. Många av fåglarna i den nya boken har han ”fångat” genom fönstret i sin ateljé, ett fönster som sträcker sig från golv till tak. Utanför har Lars Jonsson en av sina två matplatser för fåglar, världens bästa ställen att närstudera fåglar. Där samlas allehanda arter för att mumsa och vila, och bortom buskarna och träden finns ett stort fält och där bortom syns havet. – När man gör en direktstudie får man med en del av sin egen upplevelse, känslan av att vara där i stunden. Det är väl det jag försöker återskapa. Det är mer ett förhållningssätt än en teknik. Innanför fönstret står ett bord med färger, penslar, pennor – och en tubkikare som är hans främsta redskap för att studera fåglarna. Alla fågelskådare vill naturligtvis komma så nära som möjligt, och Lars Jonsson talar om fåglarnas ansikten. – Det som händer kring ögat innehåller en hel del av fågelns uttryck, liksom kroppshållningen. Det finns något där som man kan relatera till som människa, även om det är 300 miljoner års evolution mellan oss och fåglarna, något som kommunicerar med oss. Det är det kommunikativa som han vill förmedla i sina målningar, inte för att han vill projicera mänskliga egenskaper eller känslor på fåglarna, utan för att det finns en mystik där, i de små tecknen. Om man betraktar en liten fågel så ser man att den knappt sitter still en halv sekund i taget. Det finns ständiga hot och faror i naturen, och en fågel måste vara beredd. Det kan inte vara lätt att få ner på en skiss? – Ibland sätter sig vissa fåglar en längre stund för att vila och då får man passa på just med ansiktet som är svårast att fånga i rörelse. Jag har ju nött in det där, när en blåmes är still i en viss rörelse en halv sekund, så kan jag se något. I nya boken, tjock som en mer omfattande roman, blandar Lars Jonsson snabbtecknade skisser, akvareller som mer eller mindre är målade i farten och mer detaljrika målningar med berättelser om fåglarnas egenskaper. Men att fånga en fågel med pensel handlar inte bara om karaktär och utmärkande drag, det handlar också om att få till färgen. För vad är egentligen duvgrå eller rödhake-röd? I boken beskriver han rapphönan, en rund och go fågel som ser ut som Elsa Beskows tant Brun, med att den har ”nyponsoppefärgat ansikte”. – Det är ögats tolkning som är det viktiga, jag blandar instinktivt i stunden när jag ser fågeln. Man söker ju en sorts igenkänning. – Rödhakens färg är intressant, den är ganska intensiv, som en blandning av röd, orange och guldockra, men det blir inte rätt ändå. Och då kanske jag behöver blanda in lite grönt. Målar du någonsin fåglar som du inte har personlig erfarenhet av? – Det hände någon gång när jag gjorde fälthandboken att jag var tvungen att avbilda en art som jag aldrig sett, från till exempel bortre Turkiet. Men det känns alltid lite fel att berätta en historia som man inte själv har upplevt. Lars Jonsson var bara fyra år när den tioåriga grannflickan tog med honom och hans lillebror ut i skogen för att titta på fåglar. Sedan dess har han ritat och målat fåglar, pappersrulle efter pappersrulle. – Jag blev besatt på ett sätt, jag försökte leva mig in i att vara fågel, jag byggde fågelbon... Det är någonting där som gör att jag vill komma så nära uttrycket, en rent själslig grej. Det är den fascinationen som gör att jag fortfarande håller på. Vad ser du dig främst som, konstnär eller ornitolog? – Ska jag välja något av det där så är jag konstnär mer än något annat. Jag uttrycker mig genom att måla. Och det är min främsta passion. Nästa år har han studerat och målat fåglar i 60 år. Genom åren har han många gånger fått frågan: ”Tröttnar du aldrig?” – Jag målar ju annat också, jag målar landskap, växter, porträtt. Så det är inte så att jag undviker allt annat. Men fåglarna är fortfarande spännande, och som konstnär måste man följa sin inre passion, vara ärlig mot sig själv och ta det så långt man kan. Jag tror också att det tar nästan ett helt liv tills man når kärnan. Den där avskalade renheten, när man inte kan urskilja varje enskilt dun hos fågeln, men starkt upplever dess mjukhet. Som man kanske inte kan åstadkomma förrän man tittat på något länge, kanske lämnat det och sedan återkommit igen, med nya ögon. – Jag var väldigt fascinerad av gråsparvar när jag var liten, men sedan försvann de från radarn lite, det fanns ju så många andra arter att studera. Men i och med arbetet med boken så har jag upptäckt nya saker, skillnader på näbbarna, kan det vara en ung och en gammal fågel? Då tänder jag till. Och låter gråsparv och pilfink egentligen likadant? Namn: Lars Jonsson. Gör: Konstnär, författare och ornitolog. Hade sin första konstutställning med fåglar 1968. Hans utställningar på Waldemarsudde 2002 och 2012 tillhör museets mest besökta genom tiderna. Ålder: 63 år. Har målat fåglar sedan han var 4 år gammal. Bor: På södra Gotland. Där driver han också museum med sina egna målningar. Aktuell: Med nya boken ”Vinterfåglar” (Bonnier Fakta) och en utställning på Zornmuseet i Mora. Har tidigare gett ut ett tiotal fågelböcker, den första kom 1976. Hans ”Fåglar i Europa med Nordafrika och Mellanöstern” från 1993 har getts ut på tolv språk.


Han fångar fåglar med pensel och färg

Summary: Lars Jonssons har målat fåglar sedan han var fyra år gammal, i dag anses han vara en av världens absolut bästa fågelmålare. I sin nya bok vill han visa hur fåglarna ser ut på vintern. DN:s Ingrid Borggren har träffat honom.

Två domherrar, en hona och en hane, sitter i en snöig buske på framsidan till Lars Jonssons nya bok ”Vinterfåglar”. Honan är lite bortvänd och hanen tittar skyggt men nyfiket på betraktaren. Båda är uppburrade så där som skydd mot kylan, som små duniga bollar. När Lars Jonssons första fälthandböcker kom på 1970-talet, fick han kritik från England för att vissa av hans fåglar var just runda. Så såg de inte ut i England, beroende på örikets förhållandevis varma vintrar. – Det fanns en tradition av att använda sig av fotografier från sommaren, och då är fåglarna smala. Men jag ville visa hur de ser ut, och hur man upplever dem, på vintern. Konstnären Lars Jonsson har målat fåglar i 59 år. I dag är han ansedd som en av världens absolut bästa fågelmålare. Hans fälthandböcker om Europas fåglar är en internationell hit, begärliga på antikvariat. Men efter många års arbete i fälthandbokens fasta format, där de exakta detaljerna är så viktiga för fågelskådaren, så kände han att bilderna saknade liv. – Ibland när man kämpar för att vara exakt så mejslar man bort livet i fågeln, det undflyende försvinner. Ju noggrannare man mäter desto stelare blir det. Man låser fast fågeln i en form där den blir orörlig, och då tappar den sin karaktär. Det är rörelsen och de små personligheterna som fascinerar när man tittar på fåglar. Illustration: Lars Jonsson Sedan dess har han oftast skissat fåglarna mitt i sina bestyr i skogen, på fälten eller vid vattnet, och inte minst i sin egen trädgård på södra Gotland. Många av fåglarna i den nya boken har han ”fångat” genom fönstret i sin ateljé, ett fönster som sträcker sig från golv till tak. Utanför har Lars Jonsson en av sina två matplatser för fåglar, världens bästa ställen att närstudera fåglar. Där samlas allehanda arter för att mumsa och vila, och bortom buskarna och träden finns ett stort fält och där bortom syns havet. – När man gör en direktstudie får man med en del av sin egen upplevelse, känslan av att vara där i stunden. Det är väl det jag försöker återskapa. Det är mer ett förhållningssätt än en teknik. Innanför fönstret står ett bord med färger, penslar, pennor - och en tubkikare som är hans främsta redskap för att studera fåglarna. Alla fågelskådare vill naturligtvis komma så nära som möjligt, och Lars Jonsson talar om fåglarnas ansikten. – Det som händer kring ögat innehåller en hel del av fågelns uttryck, liksom kroppshållningen. Det finns något där som man kan relatera till som människa, även om det är 300 miljoner års evolution mellan oss och fåglarna, något som kommunicerar med oss. Det är det kommunikativa som han vill förmedla i sina målningar, inte för att han vill projicera mänskliga egenskaper eller känslor på fåglarna, utan för att det finns en mystik där, i de små tecknen. Om man betraktar en liten fågel så ser man att den knappt sitter still en halv sekund i taget. Det finns ständiga hot och faror i naturen, och en fågel måste vara beredd. Det kan inte vara lätt att få ner på en skiss? – Ibland sätter sig vissa fåglar en längre stund för att vila och då får man passa på just med ansiktet som är svårast att fånga i rörelse. Jag har ju nött in det där, när en blåmes är still i en viss rörelse en halv sekund, så kan jag se något. I nya boken, tjock som en mer omfattande roman, blandar Lars Jonsson snabbtecknade skisser, akvareller som mer eller mindre är målade i farten och mer detaljrika målningar med berättelser om fåglarnas egenskaper. Men att fånga en fågel med pensel handlar inte bara om karaktär och utmärkande drag, det handlar också om att få till färgen. För vad är egentligen duvgrå eller rödhake-röd? I boken beskriver han rapphönan, en rund och go fågel som ser ut som Elsa Beskows tant Brun, med att den har ”nyponsoppefärgat ansikte”. – Det är ögats tolkning som är det viktiga, jag blandar instinktivt i stunden när jag ser fågeln. Man söker ju en sorts igenkänning. – Rödhakens färg är intressant, den är ganska intensiv, som en blandning av röd, orange och guldockra, men det blir inte rätt ändå. Och då kanske jag behöver blanda in lite grönt. Målar du någonsin fåglar som du inte har personlig erfarenhet av? – Det hände någon gång när jag gjorde fälthandboken att jag var tvungen att avbilda en art som jag aldrig sett, från till exempel bortre Turkiet. Men det känns alltid lite fel att berätta en historia som man inte själv har upplevt. Lars Jonsson var bara fyra år när den tioåriga grannflickan tog med honom och hans lillebror ut i skogen för att titta på fåglar. Sedan dess har han ritat och målat fåglar, pappersrulle efter pappersrulle. – Jag blev besatt på ett sätt, jag försökte leva mig in i att vara fågel, jag byggde fågelbon... Det är någonting där, som gör att jag vill komma så nära uttrycket, en rent själslig grej. Det är den fascinationen som gör att jag fortfarande håller på. Bild ur Lars Jonssons bok ”Vinterfåglar”.  Vad ser du dig främst som, konstnär eller ornitolog? – Ska jag välja något av det där så är jag konstnär mer än något annat. Jag uttrycker mig genom att måla. Och det är min främsta passion. Nästa år har han studerat och målat fåglar i 60 år. Genom åren har han många gånger fått frågan: ”Tröttnar du aldrig?” – Jag målar ju annat också, jag målar landskap, växter, porträtt. Så det är inte så att jag undviker allt annat. Men fåglarna är fortfarande spännande, och som konstnär måste man följa sin inre passion, vara ärlig mot sig själv och ta det så långt man kan. Jag tror också att det tar nästan ett helt liv tills man når kärnan. Den där avskalade renheten, när man inte kan urskilja varje enskilt dun hos fågeln, men starkt upplever dess mjukhet. Som man kanske inte kan åstadkomma förrän man tittat på något länge, kanske lämnat det och sedan återkommit igen, med nya ögon. – Jag var väldigt fascinerad av gråsparvar när jag var liten, men sedan försvann de från radarn lite, det fanns ju så många andra arter att studera. Men i och med arbetet med boken så har jag upptäckt nya saker, skillnader på näbbarna, kan det vara en ung och en gammal fågel? Då tänder jag till. Och låter gråsparv och pilfink egentligen likadant? Lars Jonsson Ålder: 63 år. Har målat fåglar sedan han var 4 år gammal. Bor: I Hamra på södra Gotland. Där driver han också museum med sina egna målningar. Gör: Konstnär, författare och ornitolog. Hade sin första konstutställning med fåglar 1968. Hans utställningar på Waldemarsudde 2002 och 2012 tillhör museets mest besökta genom tiderna. Aktuell: Med nya boken "Vinterfåglar" (Bonnier Fakta) och en utställning på Zornmuseet i Mora. Har tidigare gett ut ett tiotal fågelböcker, den första kom 1976. Hans "Fåglar i Europa med Nordafrika och Mellanöstern" från 1993 har getts ut på tolv språk.


”Zigenerska” var början på en lång kamp

Summary: Katarina Taikons debutbok kom som en chock 1963: var det så här romerna hade det? Karolina Ramqvist läser ”Zigenerska” och undrar varför så lite har hänt.

De senaste åren har Katarina Taikons banbrytande arbete för romernas lika rättigheter uppmärksammats med en biografi, dokumentärfilm och Natur & Kulturs nyutgåva av Taikons mest kända verk, Katitziböckerna. Nu kommer även Katarina Taikons debutbok, ”Zigenerska”. Boken, som utkom hösten 1963, fick ett explosivt genomslag i den offentliga debatten och kallades i DN ”en hårt ringande väckarklocka”. Den blev en katalysator för den antirasistiska kampen för romernas rätt till bostäder, skola och arbete och äger mer än 50 år efter sin tillkomst en märkvärdig relevans för vår tid. Katarina Taikon (1932–1995) skrev förutom Katitziböckerna fyra faktaböcker varav ”Zigenerska” var den mest uppmärksammade. ”Zigenerska” är den första boken i Natur & Kulturs klassikerutgivning av sakprosa. Det känns märkvärdigt att få i uppgift att skriva förord till ”Zigenerska”, Katarina Taikons debutbok från 1963. Det går trögt. Det är svårt. Det är en text som blir ömsom privat, ömsom högtidlig och den tycks hela tiden hämmas av min egen känsla av otillräcklighet, av att jag inte har rätt att skriva om henne. Hon är onåbar och alldeles nära mig på samma gång, som det varit så länge jag kan minnas. Jag växte upp på 1980-talet, i en lägenhet ett stenkast från hennes i en förort strax utanför Stockholm, och i en miljö där protestkulturen och barnuppfostringsidealen från föregående decennium inte riktigt hade hunnit klinga av än. Där gick namnet Katarina Taikon genom rummen som en vittnesbörd om en ensam människas styrka och där ingick hennes böcker i en litterär kanon för att fostra och göra barn politiskt medvetna. Vi läste ”Katitzi”, såg serien på tv och slukade seriealbumen vars tecknade versioner av Rosa och Katarina ägde en färgsprakande glans som nästan påminde om Disney. Katitzi var en hjältinna, så modig och upprorisk, och de vuxnas berättelser om allt hon gjort som vuxen – som Katarina Taikon – var en sorts verklig fortsättning på böckerna, som gjorde henne än mer levande och stark i mina fantasier. Det var alltid någon som kände någon som kände henne, eller hävdade att de själva kände henne, och på något sätt tror jag att jag nog alltid väntade på att hon skulle dyka upp hemma hos oss eller på något av allt det där man som barn fick följa med på då. När jag frågade om henne fick jag alltid svaret att hon var sjuk. Jag satt i mitt fönster och tittade över den gamla motorvägen och fabriksbyggnaderna och upp mot de stora gula miljonprogramslängorna där jag visste att hon fanns, i någon av alla lägenheterna där. De hade sagt att hon låg i koma, men jag förstod inte vad det innebar förrän någon visade mig en tidning med en artikel om hur hon vårdades av sin man i lägenheten där uppe på Henriksdalsberget. På Ulla Lembergs svartvita foto i Aftonbladet den 7 januari 1984 ligger Katarina medvetslös i sin sjuksäng. Hennes mun är öppen, mörk och tyst. Jag var sju år gammal och avståndet mellan den bilden och min egen bild av henne var förkrossande. Drygt tjugo år tidigare började hon skriva på den här boken. Då, i början av 1960-talet, var svenskarna ett av världens mest läsande folk. Sverige hade lyfts ur fattigdom och lort, in i framtidsoptimismen och tron på folkhemmet och socialdemokratin, på konst och kultur, utbildning och bildning för alla. Man hade blivit uppmärksam på politiskt förtryck i andra delar av världen och fått upp ögonen för rasismen i USA, Sydafrika och Australien, men samtidigt var en utbredd föreställning att det inte fanns något sådant här. Zigenerska blir till i skuggan av det påståendet, i opposition mot det. Katarina Taikon är en av de första svenska romerna som fått prova på att studera, och på Birkagårdens folkhögskola har hon råkat få läsa FN:s deklaration om de mänskliga rättigheterna och upptäckt en lucka mellan de officiella formuleringarna om alla människors lika värde och den verklighet hon själv kommer från. Det är detta tomrum som är hennes utgångspunkt och hon tycks övertygad om att bara det överbryggs, bara människor blir upplysta om hur det verkligen förhåller sig, så kommer en förändring att komma. I sitt eget förord till den här boken skriver hon att det hon framför allt vill med den är att visa de enorma svårigheter som romer i Sverige har utsatts för och hur de ”under tiden som den moderna svenska staten utvecklats allt mer fått ett drag av parias över sig”. Det svenska välfärdsprojekt som var menat att inlemma alla hade i verkligheten lämnat en grupp medborgare utanför. Hon beskriver diskrimineringen mot romer och de konsekvenser den får för deras möjligheter att leva i det svenska samhället, hon skildrar romsk kultur och det svåra livet i lägren, förevisar fördomar och bemöter dem in i minsta lilla futtiga detalj, med stor förståelse för det omgivande samhällets okunskap och en tålmodighet som ibland verkar koketterande och ibland äkta. Hon är 31 år och konstaterar sitt eget förord att det vore ”mycket pretentiöst” att skriva sina memoarer i den åldern. Men även om hon utelämnar vissa delar av sitt liv, som perioden under 1950-talet då hon hängde på Prinsen i Stockholm och umgicks i kretsen kring den litterära gruppen Metamorfos, pekar den levnadsberättelse som ändå följer på att det där kanske inte gäller alla. Den blir början på ett självbiografiskt skrivande där hon, som så länge hade längtat efter att få gå i skolan och lära sig läsa och skriva, förvandlar sig själv och sitt levda liv till text. Böckerna om Katitzi lärde ut betydelsen av gamla svenska ord som ”bolster”, ”bomärke” och ”landsfiskal”, och de lärde oss om vår svenska historia, om folkhemmet ur den utestängdas perspektiv. Katitziböckerna drevs av samma önskan som ”Zigenerska” om att nyansera bilden av det goda svenska 1900-talet, samtidigt som de lämnade öppet för de läsare som så önskade att enbart se skildringen av romernas utsatta situation, utan att reflektera så mycket över vad den också sade om majoriteten. På ett plan kretsade Katitziböckerna ständigt kring frågor om mod och motstånd, om att tala eller att vara tyst, och när jag läser ”Zigenerska” i dag, i min egen samtids stämning och med det facit i hand som tiden gett mig, tycker jag att den också gör det. Den förhåller sig till en högaktuell diskussion: När är det en människas plikt att säga sin mening och när hon kan få slippa undan, med tanke på alla de repressalier som drabbar dem som talar? Katarinas barn misshandlas i skolan och hon själv blir trakasserad och jag undrar vad hon vet då, om hur den här boken skall göra allt det ännu värre. Hon utnämner ”Zigenerska” till början på en lång kamp. Redan här har hon bestämt sig, redan i den första boken vet hon vad det är hon skall ägna sitt liv åt. I sitt eget förord skriver hon att hon inte vill kalla ”Zigenerska” för en debattbok, men den gör tydliga avtryck i debatten, kallas för en hårt ringande väckarklocka och en chockbok. När jag läser tidningarnas recensioner och artiklarna från då när boken kom ut märker jag någonting väldigt modernt, eller snarare välbekant, i mottagandet, och det är just denna stora förvåning. Chocken och bestörtningen. Hur den rasifierades vittnesbörd om rasism beskrivs som en blixt från en klar himmel över den vita världen. Något ingen människa hade en aning om. Det man chockeras av 1963 förefaller vara själva rapporten, inifrånskildringen av romernas livsvillkor. Den delen av hennes kritik tycks ligga helt rätt i tiden. Man är villig att se den och ta den till sig, man vill hjälpa romerna och ”lösa zigenarfrågan”. Men texten har också en annan sida, och det är det ideologiska perspektivet, hennes sätt att se på rasismen som en idé, och en idé som var bärande i den konstruktion av det moderna Sverige som så många skulle komma att älska och hylla. Hon pekar på folkhemmet som ett hem för en folkstam som inte skulle blandas med andra och mörkret som vilar där, i rasregistreringarna, rasvetenskapen och raslagarna, från 1637 års första zigenarförordning om att romer som inte lämnade landet skulle dödas och förvisas till inreseförbudet för romer mellan 1914 och 1954. Men samtiden tycks inte ha varit lika öppen för den sidan av analysen, och kanske är inte vår tid heller det. Det tomrum som Katarina Taikon står inför när hon läser om de mänskliga rättigheterna är ett tomrum som har kommit att bestå genom tiden. Vi är många som efter henne funnit oss blicka in i det på liknande sätt som hon: håligheten mellan föreställningen att rasism är något som inte finns i Sverige, och våra egna verkligheter. Jag minns det tydligt, från min egen uppväxt och från tiden då jag själv började skriva om rasism och ständigt fick höra av läsare och redaktörer att den inte var ett problem som kunde angå någon i Sverige. I dag har den svenska rasismen trätt in i offentligheten på ett uppenbart sätt, men den nationella självbilden har inte riktigt rubbats i motsvarande grad. Svenskar säger sig inte känna igen sitt land, som om landet verkligen skulle ha varit så där förskonat som man låtit göra gällande. Och fortfarande för vi våra diskussioner i skuggan av den chimären, med alla våra svårigheter att sätta in rastänkandet i ett sammanhang och förstå rasismen, inte i första hand som ett uttryck för en individs personliga tillkortakommanden utan som en uppsättning tankar med historisk och politisk förankring, intrikata men också föränderliga, möjliga att se på ur ett maktperspektiv, dissekera och undersöka. Det är intressant att ett sådant förhållningssätt är självklart för Katarina Taikon 1963. När hon kritiserar Ivar Lo-Johansson frilägger hon det rasistiska i hans skriverier om romer, men avfärdar inte alls hans författarskap för det, utan beskriver hur hon hänfördes av hans romaner när hon läste dem som femtonåring inlagd på Södersjukhuset med lunginflammation. Hon identifierar rastänkandet som just ett tänkande och den rasistiska dimensionen som en dimension, en vinkel, ett sätt bland andra att se på människan och ett perspektiv som anläggs av en anledning, i en kontext. I hennes dissektioner av den rasistiska blicken finns ett slags förebud om vår tids rasifieringsteorier och hennes försök att helt underminera en rasistisk logik liknar på många sätt de som görs i dag. Hon citerar läkaren John Takman i en artikel i Sociala meddelanden från 1962, om att bedöma människor som individer: ”Om en metallarbetare eller försäljare eller flygkapten slår mig på käften eller lurar mig i en affär så säger jag inte att alla metallarbetare, försäljare eller flygkaptener är slagskämpar och bedragare.” Orden är så enkla, men de förefaller nödvändiga att citera också i dag när romer återigen har kommit att förkroppsliga ett slags undantag i strävan efter humanism och modernitet. Återigen bor romer i läger i Sverige, läger som utsätts för attentat precis som i den här boken, återigen får romska barn inte gå i skolan i Sverige och återigen pekar man på romernas egen skuld, söker förklaringar i minoritetskulturen snarare än i majoritetssamhällets diskriminering. Skillnaden är att de människor det i dag gäller inte i första hand är svenska medborgare utan medborgare i EU, men det internationella perspektivet finns i den här texten redan 1963. Redan här finns också diskussioner om asylrättens begränsningar och migration i förhållande till arbetsmarknad och ekonomi, om tillämpningen av lagen om hets mot folkgrupp, om trångboddhetens följder för människors utbildningsmöjligheter och om den politiskt konstruerade konflikten mellan arbetaren och den rasifierade – mellan romer och ”hederliga skattebetalare” – en tankefigur som alltjämt hålls levande när grupper ska särskiljas och ställas mot varandra. Då och då medan jag läser tycker jag att åren som ligger mellan mig och henne nu framstår som en mörk och märklig gåta. Jag vet inte vad som är värst, tanken att det inte var någon som tog hennes analys vidare eller att man faktiskt gjorde det och ändå inte har kommit längre. Så hur skall vi formulera den fria kritik som hon efterlyste för över femtio år sedan? Hur låter de på riktigt moderna samtal som den här texten så hett vill få till? Katarina Taikons insats för romerna i Sverige var enorm, men den var aldrig en insats bara för romerna. Det som hon, 31 år gammal, formulerar här är en kritik av hela samhället, av hela det svenska problemet. För oss som av våra föräldrar fick bilden av henne som frihetskämpe och idol kunde det nog verka förminskande när hon omtalades som ”bara” barnboksförfattare, men jag tror att författaren i henne gick hand i hand med aktivisten, att hon som kulturradikal i en era då barnlitteraturen blomstrade, valde barnboken som ett verktyg för förändring. Hon är en kvinna som skriver före radikalfeminismens genombrott i Sverige, mycket om ”ras” men knappt något om kön. Den dimensionen framstår i stället som en egen relief över sidorna i hennes berättelse; tvångsäktenskap, ”äktenskapliga plikter”, ”ständiga läkarbesök” – men också den fråga som jag till sist måste ställa, om vad som kunde ha blivit annorlunda. Jag tror att hon med sin första bok pretenderade på ett annat slags genombrott och en annan roll i den svenska offentligheten än den hon fick. Hon blev en avgörande representant för romerna och en politisk ikon i vissa kretsar, men hennes antirasistiska analys och generella samhällskritik hade fått större gehör om hon inte varit en ung kvinna, och rom. Jag undrar vad hon själv tänkte om det och vilka följder det fick för hur hon kom att föra den kamp som den här texten är början på. Karolina Ramqvist Författare, senast till romanen ”Den vita staden”. Texten är ett förord till nyutgivningen av ”Zigenerska”, som kommer på Natur & Kultur i slutet av januari. Katarina Taikons insats för romerna i Sverige var enorm, men den var aldrig en insats bara för romerna. Det som hon, 31 år gammal, formulerar här är en kritik av hela samhället, av hela det svenska problemet. Det tomrum som Katarina Taikon står inför när hon läser om de mänskliga rättigheterna är ett tomrum som har kommit att bestå genom tiden.


Så skrev DN:s kritiker om de tre första ”Star Wars”-filmerna

Summary: Ett närmast briljant rymdäventyr. En tråkig uppföljare. En saga för vår tid. Här är DN:s recensioner av de tre första ”Star Wars”-filmerna.

”Star Wars: The Force Awakens” är den tredje bästa filmen i den numera sju filmer långa rymdserien, skriver Fredrik Strage i sin recension. Endast ”Rymdimperiet slår tillbaka” och George Lucas första film från 1977 är bättre, anser Strage och ger filmen en fyra i betyg. Men vad tyckte DN:s recensenter om de tre första Star Wars-filmerna när de först visades på svenska biografer i slutet av 1970- och början av 1980-talet? DN har tagit en titt i arkviet. ”Det är en ett närmast briljant rymdäventyr med en story som är en korsning av Tolkien och folkskolans läsebok”, skrev Dagens Nyheters Mats Lundegård angående den första filmen, ”Stjärnornas krig”, 1977. Lundegård konstaterade att filmen var välgjord och att man varken såg ”trådar eller skarvar”. Uppföljaren ”Rymdimperiet slår tillbaka” (1980) fick inte en fullt lika varm recension. Recensenten Roy Blomberg tyckte att filmen var sämre än sin föregångare och konstaterade att huvudpersonerna var ”riktiga tråkmånsar”. ”Luke Skywalker verkar lite lätt korkad”, skrev Blomberg. När ”Jedins återkomst” hade premiär 1983 var tongångarna återigen positiva. DN:s recensent Eva af Geijerstam ansåg filmen vara den bästa i serien. Enligt af Geijerstam innehöll filmen både mer att skratta åt och mer att skrämmas av än dess föregångare. ”Stjärnornas krig” är – vare sig vi vill det eller inte – ”en saga av vår tid”, konstaterade hon. I DN:s arkiv kan du som är prenumerant hitta alla artiklar från 1864 fram till 1992.


Grammisnominerade 2016 – hela listan

Summary: Seinabo Sey, Miriam Bryant och Zara Larsson har alla chans att bli årets artist. När Grammis i dag presenterade årets nomineringar var fyra av fem kvinnor i den tunga kategorin.

När P3 Guld nyligen släppte sina nomineringar stod det klart att två artister utmärkt sig särskilt i år: Seinabo Sey och Amason. Grammisjuryn tycks inte ha några invändningar. När den svenska musikbranschens största och mest prestigefyllda pris kallade in till presskonferens för att presentera årets kandidater var det Amason som knep flest nomineringar. Gruppen har chans att få fem priser: årets artist, årets kompositör, årets pop, årets textförfattare och årets album för sin kritikerrosade skiva ”Sky city”. Även Seinabo Sey, förra årets Grammisvinnare av bästa nykomling, har haft ett bra år. För sitt album ”Pretend” kan hon prisas för årets pop, årets album och årets kompositör. Dessutom är hon nominerad i prisets tyngsta kategori årets artist, där kvinnorna är i klar majoritet. Förutom Seinabo Sey och Amason gör Zara Larsson, Silvana Imam och Miriam Bryant upp om titeln. Hiphop och den urbana musiken har växt sig oerhört stark de senare åren och blivit en integrerad del av popmusiken. Det menar Ifpis vd Ludvig Werner och säger att kategorin ”årets hiphop/soul” på sikt kan plockas bort. Men i år finns kategorin kvar och de som valts ut av juryn och därmed tävlar om priset är Erik Lundin, Madi Banja, Leslie Tay, Sabina Ddumba och Silvana Imam. Årets låt är den enda kategorin som avgörs av tittarna. Från och med i dag drar röstningen i gång och inte mindre än tio artister är nominerade. I kategorin kan du bland annat rösta på Aviciis ”Waiting for love”, Zara Larssons ”Lush life” och Eurovision-vinnaren Måns Zelmerlöws låt ”Heroes”. Vid årets Grammis, som belönade 2014 års artister, gick Tove Lo hem som den stora vinnaren – hon utsågs till både årets artist och tog hem priset för årets låt med listettan ”Habits (stay high)”. First Aid Kit gjorde fjolårets album med ”Stay gold” och Seinabo Sey blev årets nykomling. Petter är värd för årets Grammisgala, som äger rum den 24 februari på Cirkus i Stockhholm och sänds i SVT1. Under galan kommer även årets hederspris att presenteras. Här är årets nominerade: Årets album: Adam Tensta: "The empty", Amason: "Sky city", Daniel Norgren: "Alabursy", Jonathan Johansson: "Lebensraum!", Seinabo Sey: "Pretend". Årets artist: Amason, Miriam Bryant, Seinabo Sey, Silvana Imam och Zara Larsson. Årets nykomling: Cherrie, Dolores Haze, Elias, Leslie Tay och Sabina Ddumba. Årets låt: Avicii: "Waiting for love", Axwell & Ingrosso: "Sun is shining", Danny Saucedo: "Dör för dig", Jakob Karlberg: "Fan vad bra", Måns Zelmerlöw: "Heroes", Norlie & KKV: "Ingen annan rör mig som du", Otto Knows: "Next to me", Vigiland feat. Tham Sway: "Shots and squats", Zara Larsson: "Lush life". Årets rock: Anna von Hausswolff: "The miraculous", Daniel Norgren: "Alabursy", Deportees: "The big sleep", Dolores Haze: "The haze Is forever", Joel Alme: "Flyktligan".Årets elektro/dans: Avicii: "Stories", Axwell & Ingrosso: "Sun is shining/"On my way", Galantis: "Pharmacy", Hnny: "Sunday", Nina K: "On ice". Årets dansband: Blender: "Mi more", Hasse Andersson: "Guld och gröna skogar", Lasse Stefanz: "Whiskey barrel", Perikles: "Heta pojkars flickor", The Playtones: "It's alright!". Årets hiphop/soul: Erik Lundin: "Suedi", Leslie Tay: "12 år", Madi Banja: "Det var inte med meningen", Sabina Ddumba: "Not too young"/"Effortless", Silvana Imam: "Jag dör för dig". Årets hårdrock/metall: Backyard Babies: "Four by four", Ghost: "Meliora", Graveyard: "Innocence and decadence", Refused: "Freedom", Tribulation: "The children of the night". Årets jazz: Caecilie Norby & Lars Danielsson: "Just the two of us", Fredrik Kronkvist: "Monk vibes", Oddjob: "Folk", Per Texas Johansson: "De långa rulltrapporna i Flemingsberg", Peter Asplund: "Aspiration: Home safe and sound". Årets folkmusik/visa: Anders Jormin, Lena Willemark & Karin Nakagawa: "Trees of light", Cajsastina Åkerström: "Vreden och stormen", Ebba Forsberg: "Om jag lämnar dig: Ebba Forsberg sjunger Tom Waits", Sofia Karlsson & Martin Hederos: "Stjärnenätter", Sven-Bertil Taube: "Hommage vol 2". Årets klassiska: Andrea Tarrodi: "Highlands – Cello concerto", Gustaf Sjökvists Kammarkör: "Kärlekens tid", Kungliga Filharmonikerna/Oramo/Zinman/Salonen: "Anders Hillborg – Sirens", Norrköpings Symfoniorkester/ Christian Lindberg: "Allan Pettersson – Symfoni nr 13", Svante Henryson, Mats Bergström & Magnus Persson: "Music for trio". Årets barnalbum: Ayla Kabaca & Norrköpings Symfoniorkester: "12 sånger om månaderna", Ensemble Syd, Tomas von Brömssen & Sanna Källman: "Hur länge ska hon vara död?", Lekisjazz: "Lekisjazzstandards", Nina Persson: "What if...", Per Egland & Sexårskören: "Min vän i rymden". Årets kompositör: Amanda Bergman/Gustav Ejstes/Nils Törnqvist/Petter Winnberg/Pontus Winnberg (Amason: "Sky city"), Jens Duvsjö (Duvchi: "With the world"), Max Martin (Ellie Goulding "Love me like you do", Adam Lambert: "Ghost town", The Weeknd: "Can't feel my face", The Weeknd: "In the night", Adele "Send my love (To your new lover)", Demi Lovato "Cool for the summer"), Peter Svensson (Carly Rae Jepsen "I really like you", The Weeknd "Can't feel my face", The Weeknd "In the night", Ariana Grande "Focus"), Seinabo Sey/Salem Al Fakir/Vincent Pontare/Magnus Lidehäll (Seinabo Sey: "Pretend"). Årets producent: Ali Payami (Ellie Goulding: "Love me like you do", Adam Lambert: "Ghost town", The Weeknd: "Can't feel my face", The Weeknd: "In the night", Demi Lovato: "Cool for the summer", Adl: "Forever börjar här"), Jens Duvsjö (Duvchi: "With the world"), Johan Eckeborn (Jonathan Johansson: "Lebensraum!"), Magnus Lidehäll (Seinabo Sey: "Pretend"), Nisj (Michel Dida: "E du dum", Silvana Imam: "Jag dör för dig", Adam Tensta: "The empty", Leslie Tay: "12 år"). Årets musikvideo: Joanna Nordahl (Say Lou Lou: "Nothing but a heartbeat"), Joanna Nordahl (Silvana Imam: "Zon"), Johan Holm (Elliphant feat. Big Freedia: "Club now skunk"), Saga Berlin (Cherrie: "Tabanja"), Siri Hjorton Wagner (Beatrice Eli: "Die another day"). Årets textförfattare: Amanda Bergman/Gustav Ejstes/Nils Törnqvist/Petter Winnberg/Pontus Winnberg (Amason): "Sky city", Erik Lundin: "Suedi", Joel Alme: "Flyktligan", Jonathan Johansson: "Lebensraum!", Silvana Imam: "Jag dör för dig".