Curlande föräldrar problem för Roskilde

Summary: Unga åker på festivalen – men allt oftare är det föräldrarna på hemmaplan som för talan när tältplatsen blir dålig eller något går fel, uppger ledningen på Roskildefestivalen för DR. Och när barnen inte hör av sig – då ringer föräldrarna festivalledningen.

I helgen sprang främsta ledet, i vanlig ordning, i full kareta när campingen på Roskilde öppnade för festivalbesökarna. Det officiella musikprogrammet börjar först på onsdagen, men kampen om de bästa tältplatserna är hård och risken för dem som anländer sent är att man hamnar i ytterkanten av området eller snällt får be om lov (eller tvinga någon) att pressa upp tältet mitt i någon annans läger. Stora utrymmesproblem på campingen har omgående rapporterats, något som vållat irritation. Danmark Radio rapporterar dock att det i första hand inte är festivalbesökarna som reagerat utan deras föräldrar som är kvar på hemmaplan. Flera föräldrar har skrivit arga inlägg på festivalens Facebooksida och vittnat om 17-åringar som inte hittat någon campingplats. Enligt Christina Bilde, talesperson på Roskildefestivalen, är det en växande trend att föräldrarna klagar på festivalen å deras barns vägnar. Allt oftare kör de också sina barn till och från festivalen och bistår med matleveranser under festivalveckan. – Vi ser oftare än vad vi gjorde för fem tio år sedan att man som förälder försöker gå in och hjälpa sina barn och unga. Vi ser också att unga ber oss om hjälp med saker som de förr i tiden klarade själva, säger Christina Bilde till DR. Festivalens informationscenter har vid några tillfällen också tagit emot samtal från föräldrar som inte hört ifrån sina barn och vill försäkra sig om att det är okej. Festivalledningen kan inte bistå på individnivå, uppger Bilde för DR, utan brukar i stället säga till föräldrarna att barnen troligen inte tänkt på att ringa hem. Bilde menar att man som förälder, i viss mån, ska försöka låta barnen vara i fred. – I grunden tänker jag att man skickar i väg ett barn eller en ung människa, då ska man också göra det och låta dem flyga. De är väldigt bra på att hålla koll på varandra och efter en vecka kommer de hem och är vuxna, om man låter dem vara vuxna, säger Christina Bilde till DR. I veckan inleds även Bråvalla, en av sommarens stora svenska musikfestivaler. Kajsa Apelqvist, pressansvarig på arrangörsbolaget FKP Scorpio, skriver i ett mejl till DN att de inte sett någon tendens till att föräldrarna stöttar sina barn och unga i större utsträckning än tidigare. Hon ger dock föräldrarna några råd: – Jag tror att det bästa föräldrar kan göra är att i förväg prata med sina barn om hur ofta de ska höras, och att de ska höra av sig om något hänt, men att barnet i första hand ska ta kontakt med festivalens säkerhets- och trygghetspersonal om något sker, skriver Apelqvist och fortsätter: – Det är ju lätt att glömma bort att höra av sig när man lever i festivalbubblan och jag tror att det är bra för föräldrar att försöka tänka att om de inte hör något så har barnen bara roligt och fullt upp med att gå på konserter och hänga med kompisar.


”Det var ett gräl, inte en intervju”

Summary: Nobelpristagaren Svetlana Aleksijevitj svartmålas som russofob av statliga ryska medier efter en intervju som hon själv ville förbjuda. Enligt Aleksijevitj har hennes ord förvridits.

– Det här var ingen intervju utan ett anfall på mig. Först beslöt jag att greppa situationen, att försöka övertyga journalisten om att han hade fel. Sedan förstod jag att det inte handlade om någon intervju. Därför sade jag att den inte fick publiceras, säger Nobelpristagaren Svetlana Aleksijevitj till DN i en telefonintervju. I mitten av juni publicerade den Kremltrogna nyhetssajten Regnum en intervju med Aleksijevitj som har lett till en förnyad våg av smutskastning mot henne i ryska medier. Intervjun skulle ha publicerats i tidningen Delovoj Peterburg, men chefredaktören vägrade att ta in den eftersom han inte godkände dess ton och ansats. Journalisten Sergej Gurkin gick då till Regnum som publicerade hela intervjuutskriften ord för ord. Därefter fick han sparken av Delovoj Peterburg. Enligt chefredaktören Maksim Vasiukov berodde avskedandet inte på att Aleksijevitj hade förbjudit intervjun, utan på att Gurkin, som var anställd på tidningen, hade använt sin arbetstid på att jobba för andra medier. I intervjun säger Aleksijevitj bland annat att hon ”förstår motiven” för mordet på den proryska ukrainska journalisten Oles Buzina, även om hon inte godkänner mordet. Hon säger sig också godkänna att Ukraina stänger ner till exempel utbildningar på ryska för att folk ska studera på ukrainska och ”cementera nationen”. De här uttalandena har bland annat Dmitrij Kiseljov, som leder det statliga ryska mediebolaget Rossija segodnja, tagit upp som ett bevis på att Aleksijevitj är russofob och föraktar ryssar. – Personer med fel sorts åsikter kan man ta livet av. Det är vad Aleksijevitj indirekt påstår, säger Kiseljov i sitt samhällsmagasin Vesti nedeli som visas i tv varje söndag på bästa sändningstid. Kiseljov leder multimediebolaget Rossija segodnja, där bland annat tv-kanalen Russia Today ingår. Han har i dag har inreseförbud till EU eftersom han anses vara en av de ledande strategerna i det ryska informationskriget. Att Aleksijevitj blir ansatt av statliga ryska medier är inte nytt. Det nya är att liberala intellektuella kritiserar henne för att vara inkonsekvent, till exempel Gregory Afinogenov, som undervisar i rysk historia vid Georgetown universitet och är utbildad doktor från Harvard. – Aleksijevitj kritiserar journalisten i stället för att svara på hans frågor. Hon motsäger sig själv. Hon framstår som en ideologisk stereotyp som godkänner en viss politik i Ukraina men inte i Ryssland, säger Gregory Afinogenov till DN. – Intervjuaren var absolut provokativ. Men det betyder inte att man kan kräva att banden inte får publiceras. Aleksijevitj är själv författare och många som hon intervjuade var inte glada över hur de framstod i tryckt form, skriver The Guardians Moskvakorrespondent Shaun Walker på Twitter. Till DN säger Aleksijevitj att hennes uttalanden om Ukraina har tagits ur sitt sammanhang. – Jag är författare och mitt jobb är att förstå människors motiv. Vad mordet på Buzina beträffar konstaterade jag att vi lever i mörka tider och då sker förfärliga saker. Som författare måste jag förstå hur folk tänker, även hur Buzina tänkte. Jag måste undersöka allas motiv. Det betyder ändå inte att jag stöder vad de gör. Och vad ryska språket i Ukraina beträffar sade jag att det inte är någon lätt sak att få alla att studera ukrainska men Ukraina har valt denna väg för att cementera nationen. De vill bygga en stat. Titta hur det ser ut i mitt hemland Belarus. Mitt barnbarn i Minsk studerar bara två timmar belarusiska i veckan, plus fyra timmar engelska. Resten av undervisningen är på ryska! Det var de här sakerna jag talade om. Förstår ni kritiken mot att ni ville förbjuda att intervjun skulle publiceras? – Det var ju ingen intervju, det var ett gräl. Om vi hade suttit och fört ett samtal hade det varit en annan sak. Men nu bara slängde han fram påstående efter påstående. Jag visste från början att han var av annan åsikt än jag men jag vill inte samtala i den här tonen. Vet ni vad putinism innebär? Den innebär att man anpassar sig. Intervjuaren var absolut provokativ. Men det betyder inte att man kan kräva att banden inte får publiceras. Aleksijevitj är själv författare och många som hon intervjuade var inte glada över hur de framstod i tryckt form. The Guardians Moskvakorrespondent Shaun Walker på Twitter.


Så bör föräldrar uppträda när deras barn åker på festival

Summary: Unga åker på festivalen – men allt oftare är det föräldrarna på hemmaplan som för talan när tältplatsen blir dålig eller något går fel, uppger ledningen på Roskildefestivalen för DR. Och när barnen inte hör av sig – då ringer de festivalledningen.

I helgen sprang främsta ledet, i vanlig ordning, i full kareta när campingen på Roskilde öppnade för festivalbesökarna. Det officiella musikprogrammet börjar först på onsdagen, men kampen om de bästa tältplatserna är hård och risken för dem som anländer sent är att man hamnar i ytterkanten av området eller snällt får be om lov (eller tvinga någon) att pressa upp tältet mitt i någon annans läger. Stora utrymmesproblem på campingen har omgående rapporterats, något som vållat irritation. Danmark Radio rapporterar dock att det i första hand inte är festivalbesökarna som reagerat utan deras föräldrar som är kvar på hemmaplan. Flera föräldrar har skrivit arga inlägg på festivalens Facebooksida och vittnat om 17-åringar som inte hittat någon campingplats. Enligt Christina Bilde, talesperson på Roskildefestivalen, är det en växande trend att föräldrarna klagar på festivalen å deras barns vägnar. Allt oftare kör de också sina barn till och från festivalen och bistår med matleveranser under festivalveckan. – Vi ser oftare än vad vi gjorde för fem tio år sedan att man som förälder försöker gå in och hjälpa sina barn och unga. Vi ser också att unga ber oss om hjälp med saker som de förr i tiden klarade själva, säger Christina Bilde till DR. Festivalens informationscenter har vid några tillfällen också tagit emot samtal från föräldrar som inte hört ifrån sina barn och vill försäkra sig om att det är okej. Festivalledningen kan inte bistå på individnivå, uppger Bilde för DR, utan de brukar i stället säga till föräldrarna att barnen troligen inte tänkt på att ringa hem. Bilde menar att man som förälder, i viss mån, ska försöka låta barnen vara i fred. – I grunden tänker jag att man skickar i väg ett barn eller en ung människa, då ska man också göra det och låta dem flyga. De är väldigt bra på att hålla koll på varandra och efter en vecka kommer de hem och är vuxna, om man låter dem vara vuxna, säger Christina Bilde till DR. Läs mer: Här är sommarens alla festivaler I veckan inleds även Bråvalla, en av sommarens stora svenska musikfestivaler. Kajsa Apelqvist, pressansvarig på arrangörsbolaget FKP Scorpio, skriver i ett mejl till DN att de inte sett någon tendens till att föräldrarna stöttar sina barn och unga i större utsträckning än tidigare. Hon ger dock föräldrarna några råd: – Jag tror att det bästa föräldrar kan göra är att i förväg prata med sina barn om hur ofta de ska höras, och att de ska höra av sig om något hänt, men att barnet i första hand ska ta kontakt med festivalens säkerhets- och trygghetspersonal om något sker, skriver Apelqvist och fortsätter: – Det är ju lätt att glömma bort att höra av sig när man lever i festivalbubblan och jag tror att det är bra för föräldrar att försöka tänka att om de inte hör något så har barnen bara roligt och fullt upp med att gå på konserter och hänga med kompisar.


Hugo Lindkvist: Varken Corbyn själv, eller någon annan, verkar förstå kultstämningen

Summary: Hugo Lindkvist om när sommarfestivalen blev politisk. ”Unga brittiska väljare har hittat sitt forum – väntar något liknande på sommarens svenska festivaler?”

”Konstigt, mycket konstigt”, sade Labourledaren Jeremy Corbyn efter att han i helgen ställt sig på scen inför tiotusentals jublande besökare på den brittiska musikfestivalen Glastonbury, hållit ett politiskt anförande och introducerat rapduon Run the Jewels. Läs mer: Här är sommarens alla festivaler Varken Corbyn själv, eller någon annan, verkar förstå orsakerna till den kultstämning som växt fram veckorna efter nyvalet, i första hand symboliserat av frasen ”Oh Jeremy Corbyn” som runtom i Storbritannien spontansjungs till riffet av fotbollsfansens favoritdänga, White Stripes-låten ”Seven nation army”. Unga brittiska väljare har hittat sitt forum – väntar något liknande på sommarens svenska festivaler?


Johnny Depp ber om ursäkt för skämt om att lönnmörda Donald Trump

Summary: Efter att inför publik ha skojat om att mörda Donald Trump tvingas skådespelaren Johnny Depp be om ursäkt: ”Jag försökte bara underhålla.”

Skådespelaren Johnny Depp presenterade i helgen en film, närmare bestämt hans ”The libertine” från 2004, vid en visning på engelska Glastonburyfestivalen. Han frågade publiken om de ”kunde få hit Trump”, vilket folkmassan svarade på med burop, och tillade att USA:s president verkar ”behöva hjälp”. Läs mer: Johnny Depp skojade om att lönnmörda Donald Trump Sedan yttrade han orden som fick publiken på plats att skratta, men som upprört många i efterhand. ”Det här kommer att hamna i medierna, och det kommer att vara hemskt. Men jag gillar att ni är med på det. När lönnmördade en skådespelare en president senast?” Läs mer: Johnny Depp dök upp på Disneyland inför ”Pirates of the Caribbean” Uttalandet var en referens till USA:s historiska president Abraham Lincoln, som 1865 mördades av skådespelaren John Wilkes Booth. Uttalandet föll mycket riktigt inte i god jord och har fått stor uppmärksamhet. Knappt ett dygn senare bad Depp om ursäkt i ett uttalande till tidningen People. Video: Johnny Depps skämt om mord på USA:s president ”Jag ber om ursäkt för det dåliga försök till skämt jag smaklöst drog häromkvällen om president Trump. Det landade inte som jag ville, och jag menade inget illa. Jag försökte bara underhålla, inte skada någon.” Johnny Depp har varit i flera blåsväder under den senaste tiden – bland annat har han dragits inför domstol för obetalda lån, och anklagats för misshandel av sin exfru Amber Heard.


Pewdiepie halkar ner på Forbes lista efter antisemitismen

Summary: 2016 toppade svenska Pewdiepie Forbes lista över världens mest inflytelserika gamers. 2017 är han petad från toppen – efter vinterns anklagelser om antisemitism och naziestetik i sina videoklipp.

I februari 2017 avslutade Disney och Youtube sina samarbeten med spelvloggaren Felix Kjellberg, mer känd som Pewdiepie, efter att han publicerat ett antal videoklipp där han bland annat betalat två män för att hålla upp en skylt med texten ”död åt alla judar”. Läs mer: Pewdiepie ber om ursäkt för antisemitisk video I efterhand bad han om ursäkt och sa att videon var ”ett skämt som gick för långt” – men passade också på att anklaga de medier som skrivit om det för att ”attackera folk på ett ondskefullt sätt för sin egen vinst”. Forbes årliga lista över ”influencers”, inflytelserika unga människor på internet, satte 2016 Pewdiepie högst upp på listan över gamers. I år har han, uttryckligen på grund av vinterns skandaler, halkat ner till listans andra plats. Greta Thurfjell: Helvetet är en plats där man tvingas titta på en naziskämtande Pewdiepie Forbes motivering lyder: ”Som världens mest välbetalda Youtubestjärna 2016 skulle Sverigefödda Felix Kjellberg ha toppat spelkategorin – om det inte vore för de nio videoklipp han publicerade i början av 2017 som innehåller antisemitisk och nazistisk estetik. Hans nätverkspartner Maker Studios, som ligger under Disney, klippte sina band till honom och han sparkades från Youtubes och Googles marknadsföringsplattformar. Även om hans varumärke fläckats ner tjänar han miljoner bara på Youtubeannonser.” Toppar listan i år gör i stället hawaiianska Mark ”Markiplier” Fischbach, som i sina videoklipp främst kommenterar skräckspel.


Festival O/Modernt 2017 på Confidencen i Stockholm

Summary: Tvära kast. Varning för kitsch när Vivaldi möter finsk rock.

”Det förflutna måste uppfinnas, framtiden måste uppdateras.” Detta citat av John Cage har blivit mottot för festivalen O/Modernt med Hugo Ticciati i spetsen, ett gäng som sedan 2011 har vänt ut och in på den klassiska musiken genom att osentimentalt men kärleksfullt kasta in den i diverse oväntade sammanhang. Varje konsert är en idé, ett konceptuellt konstverk. För detta måste man älska dem, oavsett hur resultatet blir. Och det säger sig självt att allt inte blir lika lyckat i denna hejdlösa experimentlusta. Temat för årets festival är ”Vivaldi och återvändandet”. Den italienske barocktonsättaren var en mästare i att bygga upp spänning genom repetition, exempelvis i ritornellen, en kompositionsform som bygger på ett schematiskt pendlande mellan olika avsnitt. På ett liknande sätt är festivalens öppningskonsert, som har rubriken ”Method in madness: Vivaldi meets Finnish rock”, uppbyggd kring ett ständigt pendlande mellan två väldigt olika musikstilar: Vivaldis barockmusik och (hyfsat) modern rockmusik. Det innebär tvära kast mellan nästan varje låt, men också en inbyggd förväntan om att pendeln ska svänga tillbaka. Varför det just är finsk rock som ska ställas i kontrast mot Vivaldi är oklart. Finland har visserligen en tradition av hårdrocksband som flirtar med klassisk musik – på 90-talet nådde band som Apocalyptica och Nightwish enorm popularitet – men sådan musik är gräsligt kitschig. Gitarrvirtuosen och kompositören Marzi Nyman är visserligen relativt mångsidig – han spelar både bluesrock, svulstig alternativrock, scatsjungande jazzrock och rockabilly – men allt låter dammigt och duktigt jämfört med Vivaldis dansande eld. Å andra sidan är ju metodiskt vansinne temat för konserten och om den hade varit en människa hade den kunnat diagnosticeras med schizofreni. När orkestern spelar Vivaldi, och framför allt när mezzosopranen Luciana Mancini sjunger, regerar skönheten. I synnerhet arian ”Gelido in ogni vena”, från operan ”Farnace” (1727), är helt knäckande stark. Men när pendeln svänger till Marzi Nymans rock blir det som att en kall hand läggs på hjärtat (med ett undantag: den söta poplåten ”Outo Tyttö”). Hur kul musikerna på scen än verkar ha åt mötet funkar det egentligen bara i ett stycke: Vivaldis sonat ”La follia”, som bygger på en av musikhistoriens skarpaste melodier, lätt att bli besatt av. Konserten lyckas ganska väl med vad den föresatt sig att göra, men med en annan modern motpol till Vivaldi än Marzi Nyman hade det kunnat bränna till ordentligt.


”Det är för tidigt att fira, Mr Cosby”

Summary: Rättegången mot den kände skådespelaren Bill Cosby angående sexuella övergrepp ogiltigförklaras. Åklagarsidan meddelar att den kommer att tas om. ”Det är för tidigt att fira, Mr Cosby”, sa advokaten till en av dem som anklagar Cosby för övergrepp.

För andra gången i rad avslutas rättegången mot skådespelaren Bill Cosby utan att han döms. Anledningen är att domaren ogiltigförklarar den efter att juryn, på tolv personer, inte har kunnat enas, rapporterar BBC. På fredagen ställdes den femte dagens överläggningar in efter att juryn inte kunde komma överens, vilket DN rapporterade om. Då hade juryn suttit i överläggningar i totalt sett över 52 timmar. Det var en sammanbiten och tyst Bill Cosby som lämnade rättssalen. Istället lät han sin pr-chef Andrew Wyatt och sin fru Camille att föra ordet: Camille Cosby anklagade, genom sin publicist Ebonee Benson, domaren Steven O’Neill för att vara arragont och en lögnare, att konspirera med åklagarsidan och var mycket kritisk till såväl åklagare, Kevin Steele, som medier. – Medierna är hemska och försöker sälja sensationer och offrar ett mänskligt liv, sa Benson när hon läste upp det skrivna uttalandet. Enligt åklagarsidan kommer rättegången nu att tas om inom 120 dagar, uppger CNN. Frågan är bara om man kan få samman en ny jury som anses objektiv. Rättegången har ägt rum i Norristown i Pennsylvania. När den 79-årige Bill Cosby, stödd på en käpp, vandrade bort i regnet höjde han handen i något som liknade en segergest. Han kommer nu att vara på fri fot efter att erlagt en borgen på en miljon dollar, skriver AP. Advokat Gloria Allred som representerar en av de kvinnor, Andrea Constand, som anklagat Bill Cosby för övergrepp höll en kort presskonferens efter det att domaren avslutat rättegången: – Vi kan inte underskatta den förblindande kraft som kändidsskap har. Men rättvisa kommer att skipas. Och att nästa gång kommer fler vittnen att kunna får föra fram sina berättelser. Nu tillät rätten bara en person att vittna, inte de tretton som vi ville kalla. Det kan göra skillnad. Det är för tidigt att fira, Mr Cosby. Rond två väntar runt hörnet. Gloria Allred välkomnade åklagarsidans beslut att vilja ta om rättegången där Cosby anklagas för att ha drogat och sexuellt utnyttjat flera kvinnor. Också Andrea Constand ska vara inställd på att gå vidare, uppger CNN. Bill Cosby, som är en av de största namnen i amerikansk underhållningsindustri och känd bland annat för sin medverkan som doktor Huxtable i ”The Cosby Show”, är anklagad på tre punkter för sexuella övergrepp. Om han skulle bli fälld på alla punkter riskerar han tiotals år i fängelse.


Matilda Gustavsson: Bilder fulla av eufori från livet i den vardagliga friheten

Summary: Samma dag som Chelsea Manning släpptes ur fängelset skaffade hon Instagram. Hennes flöde är robotlikt – en stiliserad normalitet. Och det just nu mest genuina man kan följa.

Den 17 maj klev Chelsea Manning ut ur fängelset som en fri kvinna, och samma dag skaffade hon Instagram. Hon är underbar att följa. Som underrättelseanalytiker kallades hon Bradley och läckte tusentals dokument om USA:s militära insatser i Irak och Afghanistan till Wikileaks – och gjorde Julian Assange till rockstjärna. Själv dömdes hon till 35 års fängelse och har fått utstå tortyrliknande förhörsmetoder. Hon har flera gånger försökt ta sitt liv. Som inlåst och utloggad (just innan Instagram såg dagens ljus) fick hon inte följa hur hennes agerande spelade ut sig i världen. Hur informationen som spreds via dokumenten förändrade synen på krigen, och sägs ha inspirerat den arabiska våren. Hur den utopiska nätrörelsen kring öppenhet och transparens övergick i något mer slutet och terrororoligt, och med Assange som ett globalt litet skämt. Dagen efter att ”Bradley” dömdes släpptes pressmeddelandet om vem hon egentligen var: ”Jag är Chelsea Manning. Jag är en kvinna”, och i sin frånvaro har hon också varit en del i kampen för transpersoners rättigheter. Men Obama benådade henne och den 17 maj klev hon alltså ut i en helt ny värld, och började instagramma som om hon inte gjort annat. Ett par splitternya sneakers mot ett golv: ”mina första steg i frihet!!!!” Och så den jätteglada smileyn, följd av en pizza som kommenteras med en perfekt och självmedveten unna-sig-ton, om att hon äntligen får njuta av en ”flottig” slize ihop med den lyckligt ätande smileyn. Innan hon på kvällen firar med bubbel. Var Chelsea Manning rent geografiskt befinner sig är av säkerhetsskäl hemligt och bildernas bakgrunder anonyma. En vit vägg och en soffa i ett rum vars ljus inte signalerar någon särskild årstid eller ens tid på dygnet men där det ”äntligen är helg” och hon kan chilla med sina kompisar. Hela flödet är en sorts stiliserad normalitet. Som om en robot skaffat Instagram; programmerad för att smälta in. Ändå upplever jag Chelsea Mannings konto som det just nu vackraste och mest genuina man kan följa. Antingen har hon bara väldigt fort fattat hur bildmediet funkar, kanske med hjälp av sina rådgivare – och få saker är så uppriktiga som människors iscensättningar av vem de vill vara. Eller också, och så tolkar jag dem, är bilderna fulla av en verklig eufori inför att kunna röra sig hyfsat fritt i olika riktningar och ta små beslut om vad man vill äta och dricka. Och den sortens höga känslor, oavsett vad de har för gåtfulla anledningar, tar sig ofta uttryck i foton som liknar varandra, som sällan är särskilt nyskapande eller originella. Och ett behov av att likt ett barn peka ut det man i ljuset av sin lycka ser som för första gången: kolla, en frukost, och kolla min kille och himlen som är liksom rosa från balkongen. När nyheten om att Bradley var Chelsea exploderade ackompanjerades alla artiklar av samma bild. Ett dåligt upplöst foto av henne i blond peruk, som hon skickat i samband med att hon via mejl försökte berätta vem hon var för ett befäl, som ignorerade det enligt ”don’t ask don’t tell”. En bild som spädde på hatet mot henne och födde en föreställning om att hon som transperson fick särskilda friheter i fängelset. Medan hon levde under mäns fängelseregler och först år 2015 fick inleda en hormonbehandling. Och de senaste bilderna i hennes Instagramflöde är selfies. Hon poserar snett från sidan med en noga avvägd blick. Hon ger för första gången världen ett porträtt hon valt själv. Hon är klädd i kavaj och har röda läppar: ”Okej, här är jag allihop!!!” Var Chelsea Manning rent geografiskt befinner sig är av säkerhetsskäl hemligt.


Allt längre från det direkta

Summary: Fleet Foxes tredje album har tagit lång tid och stor möda, men de långa, vindlande och flerdelade låtarna hittar bara undantagsvis de där melodierna som skjuter ut i himlen.

Indie Fleet Foxes ”Crack-up”. (Nonesuch/Warner) ”Allt liv är så klart en nedbrytningsprocess”, inleder F Scott Fitzgerald sin essä ”The crack-up” från 1936 med, ”men de slag som gör det dramatiska jobbet – de stora plötsliga slagen som kommer, eller tycks komma, från utsidan – de som man minns och skyller saker på och, i svaga stunder, berättar om för sina vänner, deras effekt märks inte på en gång.” Robin Pecknold, frontfiguren och låtskrivaren i Fleet Foxes, har medgett att Fitzgeralds essä varit en inspirationskälla till bandets mödosamt frammanade tredje album. Även om låtarnas texter inte explicit berättar om vad Pecknold har gått igenom sedan sist – slagen, som Fitzgerald skulle säga – lyser de av kris och tvivel. ”Crack-up” anländer hela sex år efter förra skivan ”Helplessness blues”, som togs emot väl även om den inte var en sensation på samma sätt som det självbetitlade debutalbumet från 2008. Fleet Foxes ska inte slarvas ihop med freak folk-scenen som blev populär några år innan de debuterade, eller med alt-countryn som var på modet kring millennieskiftet, och inte heller med mysigt svängig americana. Det var inte som duktiga traditionsbärare som de gjorde intryck, och ännu mindre som djärva förnyare. Nej, det som var speciellt med Fleet Foxes var helt enkelt att deras musik var så vacker och direkt. Skönheten fick stå i centrum, både i den glänsande stämsången och i själva låtarnas perfekta melodier. Stämsången var ingen ytlig gimmick, musiken var inget sound, den var ett ljud. Inför låtar som ”He doesn’t know why” och ”Tiger Mountain peasant song” var det bara att kapitulera. Eller, som i fallet First Aid Kit, inspireras till att starta band. Många var de artister som följde i Fleet Foxes fotspår. Kärnan i Fleet Foxes är vänskapen mellan Robin Pecknold och gitarristen/körsångaren Skyler Skjelset. Efter förra skivan fick deras relation en törn, och hur de hittade tillbaka till varandra skildras i den mäktiga och nästan nio minuter långa singeln ”Third of May/Odaigahara”. Likt många låtar på ”Crack-up” är den lång, vindlande och uppdelad i flera sektioner. Men till skillnad från de flesta andra har den också melodier som skjuter ut i himlen. För om ”Helplessness blues” var ett steg bort från de omedelbara poplåtarna på Fleet Foxes debut är ”Crack-up” ett ännu större kliv i denna riktning. Låtarna må vara ambitiösa men de är skissartade, flytande, schizofrena. Hela skivan genomsyras av en halvdesperat tro på förlösning, en nöjdhet som klingar lite falskt eftersom frälsningen inte har kommit. Pecknold har inte landat än, harmonin har inte infunnit sig. Det gör visserligen skivan intressant som dokumentation av skaparkris. ”So the words won’t come/and the hand won’t touch” sjunger han i titellåten som avslutar skivan. Men tyvärr är han inte riktigt förmögen att skildra detta tillstånd i sina texter. Han har inte tillräckligt mycket distans eller mod, i stället gömmer han sig bakom dunkla metaforer och snygga ord som ”phillipic”, ”sybarite” och ”perdition”. Musiken följer samma mönster. Allt låter fint men det bränner sällan till – med undantag för nämnda ”Third of May/Odaigahara” och några passager i ”Fool’s errand” och ”On another ocean (January/June)” lyser de starka melodierna med sin frånvaro. Och att Mulatu Astatkes ljuvliga etiopiska jazz samplas blir inte mer än ytlig dekoration. Fleet Foxes har inte blivit ett dåligt band men de befinner sig i en något förvirrad fas. Att de euforiska skönhetsögonblicken har dragit sig undan på detta förvisso trevliga album är ett slag vars effekt inte märks på en gång. Bästa spår: ”Third of May/Odaigahara” Det som var speciellt med Fleet Foxes var helt enkelt att deras musik var så vacker och direkt. 1. The Divine Comedy ”Bernice bobs her hair” Engelsmannen Neil Hannon ville så gärna vara en dandy. Det fick honom att inte bara använda eleganta arrangemang utan även att referera till välvald litteratur. ”Bernice bobs her hair” från 1993 återger Fitzgeralds novell från 1920 i poplåtsformat. 2. Blur ”Tender” Blur kämpade med att hitta en ny identitet efter att de hade tröttnat på britpop. Denna singel från 1999 flirtar med gospel och inledningsraden ”Tender is the night” är titeln på Fitzgeralds roman från 1934 (i sin tur lånad från en dikt av Keats). 3. Regina Spektor ”Poor little rich boy” Spektors disslåt till en störig kille är inspirerad av Fitzgeralds novell ”The rich boy” från 1926 och innehåller de föraktfulla textraderna ”You’re reading Fitzgerald, you’re reading Hemingway (they’re both super smart)/and drinking in the café”. 4. Elliott Murphy "Like a great Gatsby” Fitzgeralds mest kända verk är den ljuvliga “The great Gatsby” (1925). Ett år innan filmversionen från 1974 (med Robert Redford som Gatsby) släppte singer-songwritern och Fitzgeraldfanatikern Elliott Murphy sitt debutalbum, där denna låt återfinns. 5. Lana Del Rey ”Young and beautiful” Den senaste filmversionen av “The great Gatsby”, från 2013, har ett påkostat soundtrack. Florence & The Machines ”Over the love” har kanske en tydligare koppling till berättelsen, men Lana Del Reys episkt ängsliga ballad är en så mycket starkare låt.


Ted Gärdestads rollfigur håller gitarren åt fel håll

Summary: Skådespelaren som gestaltar Ted Gärdestad i filmen om Teds liv håller gitarren åt ”fel” håll.

Adam Pålsson är porträttlik i sin tolkning av Ted Gärdestad i filmen ”Ted – för kärlekens skull”, en inspelning som DN har rapporterat om. Läsare har däremot påpekat att Pålsson av bilderna att döma håller gitarren åt fel håll. Har inte filmskaparna uppmärksammat att Gärdestad likt Paul McCartney och Jimi Hendrix har gitarren hängd med halsen till höger? Jo, det har man enligt producenten Lena Rehnberg. Att Pålsson vänder på sin gitarr beror på att han spelar gitarr själv i filmen. – Egentligen är det inte svårare än att Adam är högerhänt och Ted var vänsterhänt. Men det de delar är att båda har ett eget och personligt sätt att spela gitarr på. Vi vill ju såklart ta vara på att Adam spelar själv, säger Rehnberg. Läs mer: Manusförfattaren Peter Birro hoppade av filmen om Ted Gärdestad Ted Gärdestads liv inte så sorgligt trots allt


Han fick livet att kännas stort

Summary: En av Sveriges mest älskade barnboksförfattare, Ulf Stark, är död. DN:s Lotta Olsson minns en folkkär särling som trollband publiken med ett hundratal böcker och en ton som bara var hans.

Ytterligare en av Sveriges största och mest älskade barnboksförfattare är borta: Ulf Stark har avlidit efter en tids sjukdom, och lämnar ett stort tomrum efter sig. Han var förstås en särling, det är väl de flesta författare. Ulf Stark var dessutom en ovanligt folkkär särling, med böcker som ”Kan du vissla Johanna”, ”Dårfinkar och dönickar” och ”Min vän Percys magiska gymnastikskor”. De blev mycket älskade när de sändes i tv, ”Kan du vissla Johanna” visas varje julafton sedan 1994. Roliga, allvarliga, och så med den där ständiga vetskapen om att tillvaron är större än vi förstår. Ulf Stark skrev vardagsskildringar med ett slags förvånad kärlek, så att man förstod hur stort livet är. Det första man såg hos Ulf Stark var förstås håret: ett vitt burr som han kammade i samma frisyr sedan många år. En del tyckte att han såg ut som professorn i filmen ”Tillbaka till framtiden”, själv tyckte jag att han var omisskännligt lik en ängel, med det vildsinta vita håret och en märklig framtoning av att samtidigt lyckas vara både väldigt snäll och knivskarp. Lite grand som Lennart Hellsing: de såg båda snälla ut och var oftast mycket vänliga, men de skulle aldrig ha gått emot sin egen övertygelse bara för att det hade varit bekvämast så. Man lyssnade på dem. Ulf Stark har, också precis som Lennart Hellsing, varit djupt engagerad i barnlitteraturen och hur den behandlas, och pricksäkert formulerade han sig häromåret i tidningen Vi kring kravet på barnbokens pedagogiska förmåga: ”Numera är det väl knappt så att man ens kan publicera en bild av en säl i en barnbok utan att den måste ha flytväst på sig.” Den som har hört Ulf Stark läsa högt glömmer det inte, han var en gudabenådad högläsare med osviklig tajming, en berättare som trollband sin publik. Han passade ovanligt bra på scen, även i debatter där han alltid kom med självklara, välformulerade inlägg. I december 2016 skulle jag intervjua honom på scenen i Stockholms Kulturhus samtalsserie ”På djupet”, och försökte förgäves göra upp en komplett bibliografi. Ett hundratal titlar fick jag ihop, men det fattades nog några. Det skrattade Ulf åt, förnöjt, han hade själv ingen komplett lista och var inte ett dugg intresserad av kalenderbitande. Han gillade att det var svåröverblickbart, och så gillade han också sin blandning av skönlitteratur och läromedel, utan att göra någon markant åtskillnad mellan det konstnärligt högtstående och det mer bildningsorienterade. Båda sorternas böcker behövs ju. Han skrev bilderböcker åt Ikea under en period, och då muttrades det lite om kommersiellt tänkande från andra i barnboksbranschen. Men för Ulf Stark var det en självklarhet att barnböcker skulle säljas där människor är. Böcker, och särskilt barnböcker, ska nå ut. Han tvekade inte heller inför att låta sina böcker ingå i Läsrörelsens satsningar på McDonald’s, där gratis barnböcker av och till följer med barnmenyerna. Stora upplagor och bra reklam, visst. Men det viktigaste var att barnböcker görs tillgängliga för dem som inte vanligtvis besöker bokhandeln. Ulf Stark debuterade som tjugoåring 1964, och beskrev sedermera sextiotalets kulturliv i Stockholm med stor kärlek: tidningarna hade resurser för en rad unga frilansare, förlagen satsade på okända författare även om de inte omedelbart levererade bästsäljare. Han blev litteraturkritiker på Expressen, körde i studenten men lyckades ändå trassla sig in på universitetet. Den första boken var en diktsamling för vuxna: ”Ett hål till livet”. Under några år arbetade han som personalutbildare på Arbetsmarknadsstyrelsen, och lärde sig där åtskilligt om vad som påverkar människans liv. Influenserna syns tydligt i hans tidiga barnböcker, har han påpekat: vad betyder könet, socialgruppen, huruvida man bor i städer eller på landet? Den första barnboken kom 1975, ”Petter och den röda fågeln”, en bilderbok som han gjorde tillsammans med Per Åhlin. Sen blev det en hel drös böcker för skolan, läromedel, innan han slog igenom med barnboken ”Dårfinkar och dönickar” 1984, berättelsen om Simone som börjar i en ny skola och av misstag uppfattas som en pojke, Simon. En normkritisk bok, långt innan normkritiken blev vanlig, men ”Dårfinkar och dönickar” var mest av allt en riktigt bra berättelse om identitet. Normkritiken får man på köpet, för Ulf Stark skrev inte läsarna på näsan vad de borde tycka. Han skrev för barn i alla åldrar, oavbrutet produktiv, och med tiden blev det ett hundratal böcker. Själv beskrev han sig som lat. Han jämförde med sin fru, översättaren Janina Orlov, och tyckte alltid att hon jobbade mycket mer. Själv skrev han bara då och då, och sen brukade han läsa upp texterna för hunden för att se om de fungerade. Det där ”då och då” tycktes ändå infinna sig rätt ofta eftersom det blev så många böcker, och förutom dem också en binge filmmanus efter både egna böcker och andras. Han fick en Guldbagge för manuset till ”Tsatsiki, morsan och polisen”, som han skrev efter Moni Nilssons bok. Han fick med åren alla upptänkliga priser och ett hedersdoktorat, han blev nominerad till Augustpriset åtta gånger och fick det en gång (1996, för ”Min syster är en ängel”, tillsammans med Anna Höglund). Senast hösten 2016 blev han nominerad för sin och Linda Bondestams ”Djur som ingen sett utom vi”, med Ulfs dikter och Lindas bilder. De satt på varsin sida av Östersjön (finlandssvenska Linda Bondestam bor i Finland) och mejlade till varandra, ett synnerligen trevligt samarbete, konstaterade Ulf Stark roat. ”Djur som ingen sett utom vi” är en bok som borde läsas av långt fler än barn, för djuren känner vi igen i alla mänskliga sammanhang. Som ”En annan”: ”Det bor EN ANNAN inuti, under min fjäderdräkt./Jag har hört dess skri: Släpp mig fri!/Släpp mig fri! Det är otäckt./Jag tror inte ens att vi är släkt.” Existentiell problematik, tänkte jag imponerat, men Ulf skrattade: ”Det är en bild av författarlivet ju.” En del kritiker var kritiska mot rytmen i verserna eftersom de var mycket långt från det enkla. Man fick läsa som Ulf läste själv, egensinnigt och med överraskande tystnader. Det blev inget Augustpris, men ”Djur som ingen sett utom vi” fick det nordiska bilderbokspriset Snöbollen i januari 2017 och frågan är om det inte smäller högre ändå. Det var Ulf Stark som påpekade för mig att bilderböcker ytterst sällan får Augustpris, endast fyra gånger under tjugofem år har barn- och ungdomspriset gått till en bilderbok. Till slut är det förstås svårt att sätta fingret på vad som är en författares storhet: är det gestaltningsförmågan, språket, personbeskrivningen? Det är det man brukar ta upp. Men i grunden är det tonen, skulle jag ändå säga. Det finns en alldeles egen ton i universum som bara är Ulf Starks. Man kan säga barnpoesi, man kan säga Stureby och femtiotalsidyll, man kan säga stillsam humor, realism och vardagsskildringar, existentiella frågor och ganska mycket död. Han lämnade alltid utrymme åt mysterierna, som i en japansk målning där tomrummen är lika väsentliga som det som är målat. Inte så att han talade om vad han själv trodde på, men så att det fanns plats. Kanske är det just där hans största begåvning ligger, i förmågan att stanna upp och lyssna efter allt det där som inte sägs i ord. – Det är hålrummen som är litteraturen, sa han när vi pratade inför vårt samtal på Kulturhuset. Sakligt, förstås. En typisk Ulf Stark-fras, som först lät rätt oviktig. Lite som hans böcker när man återberättar dem: nå, vad var nu detta för speciellt. Ändå skimrade det om allt han skrev. Han var en författare som gjorde läsaren både glad och förundrad. Det är stort. Han lämnade alltid utrymme åt mysterierna, som i en japansk målning där tomrummen är lika väsentliga som det som är målat.


Lotta Olsson: ”Ulf Stark skrev så att man förstod hur stort livet var”

Summary: En av Sveriges mest älskade barnboksförfattare, Ulf Stark, är död. DN: s Lotta Olsson minns en folkkär särling som trollband publiken med ett hundratal böcker och en ton som bara var hans.

Ytterligare en av Sveriges största och mest älskade barnboksförfattare är borta: Ulf Stark har avlidit efter en tids sjukdom, och lämnar ett stort tomrum efter sig. Läs mer: Barnboksförfattaren Ulf Stark är död Han var förstås en särling, det är väl de flesta författare. Ulf Stark var dessutom en ovanligt folkkär särling, med böcker som ”Kan du vissla Johanna”, ”Dårfinkar och dönickar” och ”Min vän Percys magiska gymnastikskor”. De blev mycket älskade när de sändes i tv, ”Kan du vissla Johanna” visas varje julafton sedan 1994. Roliga, allvarliga, och så med den där ständiga vetskapen om att tillvaron är större än vi förstår. Ulf Stark skrev vardagsskildringar med ett slags förvånad kärlek, så att man förstod hur stort livet är. Det första man såg hos Ulf Stark var förstås håret: ett vitt burr som han kammade i samma frisyr sedan många år. En del tyckte att han såg ut som professorn i filmen ”Tillbaka till framtiden”, själv tyckte jag att han var omisskännligt lik en ängel, med det vildsinta vita håret och en märklig framtoning av att samtidigt lyckas vara både väldigt snäll och knivskarp. Lite grand som Lennart Hellsing: de såg båda snälla ut och var oftast mycket vänliga, men de skulle aldrig ha gått emot sin egen övertygelse bara för att det hade varit bekvämast så. Man lyssnade på dem. Läs mer: Recensionen av Ulf Starks och Per Gustavssons: Amy, Aron och anden Ulf Stark har, också precis som Lennart Hellsing, varit djupt engagerad i barnlitteraturen och hur den behandlas, och pricksäkert formulerade han sig häromåret i tidningen Vi kring kravet på barnbokens pedagogiska förmåga: ”Numera är det väl knappt så att man ens kan publicera en bild av en säl i en barnbok utan att den måste ha flytväst på sig.” Den som har hört Ulf Stark läsa högt glömmer det inte, han var en gudabenådad högläsare med osviklig tajming, en berättare som trollband sin publik. Han passade ovanligt bra på scen, även i debatter där han alltid kom med självklara, välformulerade inlägg. I december 2016 skulle jag intervjua honom på scenen i Stockholms Kulturhus samtalsserie ”På djupet”, och försökte förgäves göra upp en komplett bibliografi. Ett hundratal titlar fick jag ihop, men det fattades nog några. Det skrattade Ulf åt, förnöjt, han hade själv ingen komplett lista och var inte ett dugg intresserad av kalenderbitande. Han gillade att det var svåröverblickbart, och så gillade han också sin blandning av skönlitteratur och läromedel, utan att göra någon markant åtskillnad mellan det konstnärligt högtstående och det mer bildningsorienterade. Båda sorternas böcker behövs ju. Han skrev bilderböcker åt Ikea under en period, och då muttrades det lite om kommersiellt tänkande från andra i barnboksbranschen. Men för Ulf Stark var det en självklarhet att barnböcker skulle säljas där människor är. Böcker, och särskilt barnböcker, ska nå ut. Han tvekade inte heller inför att låta sina böcker ingå i Läsrörelsens satsningar på McDonald's, där gratis barnböcker av och till följer med barnmenyerna. Stora upplagor och bra reklam, visst. Men det viktigaste var att barnböcker görs tillgängliga för dem som inte vanligtvis besöker bokhandeln. Ulf Stark debuterade som tjugoåring 1964, och beskrev sedermera sextiotalets kulturliv i Stockholm med stor kärlek: tidningarna hade resurser för en rad unga frilansare, förlagen satsade på okända författare även om de inte omedelbart levererade bästsäljare. Han blev litteraturkritiker på Expressen, körde i studenten men lyckades ändå trassla sig in på universitetet. Den första boken var en diktsamling för vuxna: ”Ett hål till livet”. Under några år arbetade han som personalutbildare på Arbetsmarknadsstyrelsen, och lärde sig där åtskilligt om vad som påverkar människans liv. Influenserna syns tydligt i hans tidiga barnböcker, har han påpekat: vad betyder könet, socialgruppen, huruvida man bor i städer eller på landet? Den första barnboken kom 1975, ”Petter och den röda fågeln”, en bilderbok som han gjorde tillsammans med Per Åhlin. Sen blev det en hel drös böcker för skolan, läromedel, innan han slog igenom med barnboken ”Dårfinkar och dönickar” 1984, berättelsen om Simone som börjar i en ny skola och av misstag uppfattas som en pojke, Simon. En normkritisk bok, långt innan normkritiken blev vanlig, men ”Dårfinkar och dönickar” var mest av allt en riktigt bra berättelse om identitet. Normkritiken får man på köpet, för Ulf Stark skrev inte läsarna på näsan vad de borde tycka. Han skrev för barn i alla åldrar, oavbrutet produktiv, och med tiden blev det ett hundratal böcker. Själv beskrev han sig som lat. Han jämförde med sin fru, översättaren Janina Orlov, och tyckte alltid att hon jobbade mycket mer. Själv skrev han bara då och då, och sen brukade han läsa upp texterna för hunden för att se om de fungerade. Det där ”då och då” tycktes ändå infinna sig rätt ofta eftersom det blev så många böcker, och förutom dem också en binge filmmanus efter både egna böcker och andras. Han fick en Guldbagge för manuset till ”Tsatsiki, morsan och polisen”, som han skrev efter Moni Nilssons bok. Ulf Stark med Astrid Lindgren. Foto: Lotta Ögren Han fick med åren alla upptänkliga priser och ett hedersdoktorat, han blev nominerad till Augustpriset åtta gånger och fick det en gång (1996, för ”Min syster är en ängel”, tillsammans med Anna Höglund). Senast hösten 2016 blev han nominerad för sin och Linda Bondestams ”Djur som ingen sett utom vi”, med Ulfs dikter och Lindas bilder. De satt på varsin sida av Östersjön (finlandssvenska Linda Bondestam bor i Finland) och mejlade till varandra, ett synnerligen trevligt samarbete, konstaterade Ulf Stark roat. ”Djur som ingen sett utom vi” är en bok som borde läsas av långt fler än barn, för djuren känner vi igen i alla mänskliga sammanhang. Som ”En annan”: ”Det bor EN ANNAN inuti, under min fjäderdräkt./Jag har hört dess skri: Släpp mig fri!/Släpp mig fri! Det är otäckt./Jag tror inte ens att vi är släkt.” Existentiell problematik, tänkte jag imponerat, men Ulf skrattade: ”Det är en bild av författarlivet ju.” En del kritiker var kritiska mot rytmen i verserna eftersom de var mycket långt från det enkla. Man fick läsa som Ulf läste själv, egensinnigt och med överraskande tystnader. Det blev inget Augustpris, men ”Djur som ingen sett utom vi” fick det nordiska bilderbokspriset Snöbollen i januari 2017 och frågan är om det inte smäller högre ändå. Det var Ulf Stark som påpekade för mig att bilderböcker ytterst sällan får Augustpris, endast fyra gånger under tjugofem år har barn- och ungdomspriset gått till en bilderbok. Till slut är det förstås svårt att sätta fingret på vad som är en författares storhet: är det gestaltningsförmågan, språket, personbeskrivningen? Det är det man brukar ta upp. Men i grunden är det tonen, skulle jag ändå säga. Det finns en alldeles egen ton i universum som bara är Ulf Starks. Man kan säga barnpoesi, man kan säga Stureby och femtiotalsidyll, man kan säga stillsam humor, realism och vardagsskildringar, existentiella frågor och ganska mycket död. Han lämnade alltid utrymme åt mysterierna, som i en japansk målning där tomrummen är lika väsentliga som det som är målat. Inte så att han talade om vad han själv trodde på, men så att det fanns plats. Kanske är det just där hans största begåvning ligger, i förmågan att stanna upp och lyssna efter allt det där som inte sägs i ord. – Det är hålrummen som är litteraturen, sa han när vi pratade inför vårt samtal på Kulturhuset. Sakligt, förstås. En typisk Ulf Stark-fras, som först lät rätt oviktig. Lite som hans böcker när man återberättar dem: nå, vad var nu detta för speciellt. Ändå skimrade det om allt han skrev. Han var en författare som gjorde läsaren både glad och förundrad. Det är stort.


Ulf Stark har avlidit

Summary: Författaren Ulf Stark har avlidit efter en kort tids sjukdom, meddelar hans familj. Ulf Stark gjorde sig känd som en av Sveriges främsta barn- och ungdomsförfattare med böcker som ”Dårfinkar och dönickar”, ”Kan du vissla Johanna?” och ”Min vän shejken i Stureby”.

Ulf Stark gick bort natten mot tisdagen. Han hade varit sjuk i cancer. Sjukdomen upptäcktes för två månader sedan, berättar hans fru Janina Orlov. Lotta Olsson: ”Ulf Stark skrev så att man förstod hur stort livet var” – Själva händelseförloppet var väldigt snabbt. Han har befunnit sig på sjukhus och rehabiliteringshem och kom hem därifrån för tre veckor sedan. Vi hade bestämt att han skulle somna in här hemma i sin egen säng, säger hon till Dagens Nyheter. Janina Orlov säger att Ulf Stark fortsatte att arbeta och vara aktiv in i det sista. – Han höll på med nya projekt och hade precis skrivit färdigt en bok. Ulf Stark slog igenom 1984 med romanen ”Dårfinkar och dönickar” och skrev sedan flera populära barn- och ungdomsböcker som exempelvis "Kan du vissla Johanna?" och "Min vän Percys magiska gymnastikskor". Ulf Stark blev 72 år gammal. Författaren och illustratören Anna Höglund gjorde flera uppmärksammade och prisade böcker tillsammans med Ulf Stark bland annat "Kan du vissla Johanna". – Det blir ett väldigt stort hål efter honom och det blir väldigt tyst. Det är ingen som kan berätta så bra. Och så blir det inte alls lika roligt längre. Vi har jobbat ihop under många år och jag tyckte väldigt mycket om honom som människa. – Som författare hade han en väldigt egen röst och en tro på berättelser och sagor. Det kändes i hans bilderbokstexter att han varit väldigt omsorgsfull med språket och texten och det märktes att han hade börjat sitt skrivande som poet. Han slarvade inte med orden. Skådespelaren Börje Ahlstedt spelade rollen som farfar i filmen "Percy, Buffalo Bill och jag". – Det var en upplevelse att träffa denna enkla och rena människa som vågade vara barn. Det är den stora drömmen som skådespelare just att våga vara barn, vara enkel. Den här killen kunde på fem ord säga samma sak som vi andra behöver hundra ord för. Så sorgligt. Ulf Stark fick en Guldbagge för sitt manus till filmen ”Tsatsiki, morsan och polisen”. Den regisserades av Ella Lemhagen. – När jag fick frågan om att regissera "Tsatsiki" var det i hög grad tack vare att Ulf Stark skulle skriva manuset. Jag beundrade honom redan mycket. Han var en väldigt smart, och finurlig person. Han blandade humor och allvar på ett fint sätt och kunde berätta om barn och vuxna med lika stor respekt för båda. Stina Wirsén, illustratör och författare, gjorde tre böcker tillsammans med Ulf Stark. – Han var en fantastisk person att jobba med. Våra samarbeten var de enklaste och mest lustfyllda jag har upplevt. Inget ego stod i vägen, det var det gemensamma projektet som var helt i fokus. Hur var han som person? – Rolig, egen, med stark integritet. Ofjäskig, kunde vara lite butter. Jag tror han behövde vara i fred ganska mycket. Gillade att knata runt med sin hund. Boel Westin, professor i litteraturvetenskap, ser honom som en av de största inom svensk barn- och ungdomslitteratur efter Astrid Lindgren. – Han har ett så väldigt rikt register, han kan skriva så många olika typer av texter. Men det som har betytt väldigt mycket är att det finns en sådan oerhörd livsglädje i hans böcker. De är ofta väldigt roliga, men samtidigt finns hela tiden den här melankolin, vemodet, känslan av att det kan hända någonting. De har ett universellt djup nästan oberoende av vad de handlar om. Det är tydligt i till exempel ”Kan du vissla Johanna?” och ”Min syster är en ängel”. – Han var en fantastisk människa också, otroligt stimulerande och rolig. Han hade ett förtrollande skratt också, man kunde inte vara allvarlig om han började skratta, säger Boel Westin. Ulf Stark Ulf Stark föddes 1944 och växte upp i förorten Stureby i Stockholm. Som 19-åring gav Stark ut sitt första verk, diktsamlingen "Ett hål till livet". Men det var inte förrän 1984 som genombrottet kom med barnboken "Dårfinkar och dönickar" som även blev en populär tv-serie. Därefter gav Ulf Stark ut flera litterära succéer som "Jaguaren", "Min vän Percys magiska gymnastikskor", "Kan du vissla Johanna?" och "Min vän shejken i Stureby". Augustpriset, Deutscher Jugendliteraturpreis och Astrid Lindgren-priset är bara några av de priser och utmärkelser författaren mottagit. Källa: TT


Manusförfattaren Peter Birro hoppade av filmen om Ted Gärdestad

Summary: Manusförfattaren Peter Birro har tagit bort sitt namn från filmen om Ted Gärdestad, berättar han för FLM. Han accepterar inte de ändringar som producenten Lena Rehnberg och regissören Hannes Holm har gjort.

Inspelningarna av ”Ted – för kärlekens skull” pågår just nu för fullt. DN:s reporter Jens Littorin besökte häromdagen produktionen i Trollhättan, och träffade huvudrollsinnehavaren Adam Pålsson för en längre intervju. Bakom kulisserna pågår dock ett gnissel. Peter Birro, som varit delaktig i skrivandet, har mitt under filmproduktionen tagit bort sitt namn från filmen, rapporterar tidskriften FLM. – Efter det att jag slutfört mitt arbete har mitt manuskript bearbetats av regissören Hannes Holm och producenten Lena Rehnberg på ett så omfattande sätt att jag inte längre kan stå bakom det. Jag har därför i samråd med producenten valt att ta bort mitt namn från filmen, säger Peter Birro till FLM. Han uppger för tidskriften att han inte kan prata mer om vilka ändringar som har gjorts, eller hur det känns att släppa ifrån sig ett manuskript han arbetat med en längre tid. Producenten Lena Rehnberg bekräftar för DN att Peter Birro har valt att ta bort sitt namn och beslutet har tagits i samråd. – Vi är överens om detta. Det är hans förslag och jag har gått med på det. Det är inte riktigt så kontroversiellt som du tror antagligen, säger Lena Rehnberg. Jag tror ingenting, jag ställer frågor. Vad är det för ändringar som har gjorts? – Ändringarna är inte omfattande, men jag kan inte bedöma vad Peter Birro anser vara stora ändringar. Det är här och var. Jag kan inte gå på alla detaljer, det skulle ta flera timmar, säger Lena Rehnberg och fortsätter: – Det här är ett dilemma över huvud taget i alla produktioner. Det är klart att man gör en regiversion för att man vill ändra lite, så är det alltid. Påverkar det inte filmen negativt att den manusförfattare som arbetat med manuskriptet under lång tid inte längre är med i produktionen? – Vi är inte klara, och jag kan inte uttala mig om personerna i det här fallet. Besluten som fattas handlar alltid om vad som är det bästa för filmen. Att det skulle påverka filmen negativt, det var en konstig fråga. Jag har inte mer att säga, du trampar lite luft här. Jag och Peter Birro är överens, så är det med det.


Stora satsningar på stärkt säkerhet

Summary: I dag drar Summerburstfestivalen i gång i Stockholm – och dessutom spelar Håkan Hellström och Radiohead i huvudstaden. Inför sommaren har många musik- och festivalarrangörer stärkt säkerheten bland annat med kameraövervakning, hårdare visitering och upplysta platser.

Festivalsommaren drog i gång på riktigt förra helgen då såväl Brännbollsyran som Summerburst i Göteborg lockade tusentals besökare. I veckan tar Sweden Rock i Sölvesborg och Summerbursts Stockholmsupplaga över stafettpinnen – och dessutom är det stora konserter med både Radiohead och Håkan Hellström i Stockholm. Inför sommaren har många arrangörer stort fokus på säkerhet och motverkande av sexuella trakasserier. De senaste årens festivalsäsonger har många överfall och ofredanden har anmälts till polisen. I Umeå anmäldes under helgen två våldtäkter, varav den ena ska ha inträffat inne på Brännbollsyrans festivalområde någonstans i publiken framför scenen, skriver Västerbottens-Kuriren. Ingen person har gripits för händelsen. DN har ställt frågor om säkerheten till samtliga av landets större festivaler. Merparten av dem som svarat uppger att de satsat extra för att motverka sexuella trakasserier. Efter terrordådet på Manchester Arena har ett par festivaler också fört diskussioner hur man ska minska attentatsrisken. – Alla besökare kommer att visiteras vid insläppen så att inga vapen eller andra farliga föremål kommer in på festivalområdet. I år kommer också delar av festivalen att vara kameraövervakad. Detta sker helt och hållet i polisens regi, skriver Stefan Kauppi, säkerhetsansvarig på Storsjöyran, i svaret till DN. Storsjöyran samarbetar, precis som många andra festivaler, med myndigheter, organisationer och frivilliggrupper för att motverka sexuella trakasserier. Dessutom utbildas all personal kring hur de ska förebygga sexuella ofredanden och agera om sådana uppstår. Kameraövervakning har också införts på gratisfestivalen Putte i Parken, som i sommar anordnas på fem platser i Sverige. Filmupptagningar görs under varje konsert samt på festivalområdet. Syftet är dels att förebygga övergrepp, dels att filmerna ska vara möjliga att använda som eventuellt bevismaterial i identifiering av övergrepp och gärningsmän, uppger Niclas Lagerstam, festivalgeneral. Visitering, förstärkt belysning på mörka platser, plattformar för vakter, regler för toalettbesök och riskbedömningar för enskilda konserter är andra åtgärder som festivalerna vidtagit. På Bråvalla införs bland annat tio nya servicetorn för att sprida ljus, vara riktmärken och underlätta snabb kontakt med personalen, uppger Kajsa Apelqvist, pressansvarig på FKP Scorpio. Säkerhetsarbetet på festivalerna sker i tätt samarbete med polisen. Emelie Kullmyr vid polisen i region Väst är ansvarig för beredningsgruppen, som även arbetat med arrangörer. Hon säger till TT att grupper arbetat enligt Brottsförebyggande rådets samverkansmodell, som handlar om att skapa säkerhet och bygga bort det som gör besökare oroliga. Andra åtgärder är utplacerade ordningsvakter, mer upplysta platser och avlägsnande av buskage. – Vårt arbete började förra året med att motverka främst sexuella trakasserier, men i år började vi arbeta mer direkt med arrangörerna och började då arbeta mot fler brott, säger Emelie Kullmyr. Samarbetsorganet för landets musikarrangörer, Livemusik Sverige, har inför året också presenterat ett samarbete med bland andra RFSU. Förhoppningen är att denna samverkan ska öka trygg- och säkerheten på publika evenemang i landet. – Vi som festival tror att medvetenheten för att sexuella övergrepp faktiskt sker har ökat stort bland gemene person och vi hoppas på att kunna stärka både de som blir utsatta men också de som bevittnar det att förstå att det som händer är fel, skriver Agnes Lundmark, festivalgeneral på Trästockfestivalen, till DN. Trygghetsåtgärder på fem festivaler. Summerburst (Live Nation). Arbetar i tät dialog med polisen och andra myndigheter. Följer säkerhetsläget för varje evenemang och har tagit händelserna i Manchester i beaktning. Försöker ha ett väl tilltaget antal utbildad personal på området och har analyserat planering och utformning av område, publikflöde och belysning. Samarbetar med RFSU inom nätverket Livemusik Sverige. Sweden Rock. Alkohol, flaggor på pinnar, paraplyer, vapen, vassa föremål eller glasflaskor är inte tillåtet att ta med in på området. Samverkar med polisen för att motverka sexuella övergrepp och trakasserier. Ledningen uppger att festivalen varit relativt förskonade men att varje indikation på brott av sexuell karaktär tas på största allvar. Bråvalla (FKP Scorpio). Har regler för vad som får tas med in på området och samtliga besökare visiteras. Arbetar förebyggande med kommunikation och folkbildande tillsammans med flera organisationer, däribland RFSU, för att motverka sexuella övergrepp. Åtgärderna inkluderar förstärkt belysning, regler för toalettbesök, servicetorn och säkerhetspersonal. Har infört tio nya servicetorn. Storsjöyran. Har stärkt säkerheten ytterligare inom två områden, vapenbrott (inklusive attentatsrisk) och risk för sexualbrott. Gör riskanalyser och planerar insatser i en säkerhetsgrupp. Samverkar med en rad organisationer och myndigheter som finns på plats med nära 200 personer på och utanför festivalområdet. Har bland annat förstärkt belysning, skapat plattformar till vakterna vid scenerna så att de har bättre överblick och sprider information till besökarna på storbildsskärmar. Trästockfestivalen. Har byggt bort och förstärkt belysning på mörka platser, samarbetar med ideell trygghetspersonal och tjejjour samt har säkerhetspersonal på och utanför området. Arbetar tillsammans med polisen, socialtjänsten och andra myndigheter för att öka säkerheten. Samarbetar med RFSU inom nätverket Livemusik Sverige.


Kulturförvaltningen nobbar snubbelstenar på Stockholms gator

Summary: Kulturförvaltningen i Stockholm säger nej till snubbelstenar på stadens gator. Men kulturborgarrådet Roger Mogert (S) och Forum för levande historia är fortsatt positiva till idén.

”Inte relevant i Stockholm”, menar kulturförvaltningen om idén att införa så kallade snubbelstenar på stadens gator. Tjänsteutlåtandet daterat den 15 maj, först uppmärksammat av tidningen Stockholm Direkt, är undertecknat av kulturdirektör Robert Olsson och stadsantikvarie Ann-Charlotte Backlund, även chef för Stockholms stadsmuseum. Bakgrunden är en skrivelse där Liberalerna föreslår att staden ska ta fram ”Stolpersteine” som markerar byggnader med anknytning till personer som fördrevs eller förintades av nazisterna. Läs mer: Ola Larsmo: Monument över dem som skulle raderas Kulturförvaltningens tresidiga svar tar bland annat hänsyn till Sveriges neutralitet under andra världskriget: ”Sverige stod genom neutraliteten utanför de direkta krigshändelserna och förföljelse och deportationer av etniska grupper som de som de internationella exemplen uppmärksammar förekom inte här. Snubbelstenar som bygger på det konceptet är därför enligt förvaltningen inte relevant i Stockholm.” Tjänsteutlåtandet kommer att utgöra underlag för kulturnämndens nästa sammanträde den 13 juni, då Liberalernas skrivelse ska diskuteras. Kulturnämndens ordförande Roger Mogert (S), stadsbyggnads- och kulturborgarråd i Stockholm, har tidigare uttalat sig positivt till idén om ”Stolpersteine” på Stockholms gator. – Ingenting har egentligen förändrats. Det finns fortfarande inget förslag på att införa dem. Men om det kommer ett sådant förslag från exempelvis Forum för levande historia är jag fortfarande positiv. Jag tycker att det är ett bra och viktigt sätt att använda det offentliga rummet rent principiellt, säger Roger Mogert. Räknas inte Liberalernas skrivelse som ett förslag? – Nej, Liberalerna kommer inte gå ut och snickra upp några egna stenar. Det bygger på att det kommer en ansökan från Forum för levande historia eller motsvarande. Och när det kommer en sådan ansökan kommer jag att säga ja. I grunden är det kulturnämnden som bestämmer, säger Roger Mogert som har haft löpande kontakt med Forum för levande historia under våren. Liberalernas skrivelse skickades in i början av mars efter att DN:s kritiker Ola Larsmo i en stor artikel berättat om snubbelstenarnas spridning i Europa. I artikeln framgick att Forum för levande historia två gånger sökt tillstånd för att sätta upp liknande minnesplaketter i Stockholm men fått nej både 2007 och 2010. Skälet var första gången att plaketterna riskerade att upplevas som skrämmande, andra gången att de skulle orsaka framkomlighetsproblem. Ingrid Lomfors, överintendent på Forum för levande historia, delar inte kulturförvaltningens syn på snubbelstenarnas framtid i Stockholm. – Det står i utlåtandet att vi har samrått i ärendets beredning och det har vi inte gjort. Vi har haft en kort mejlväxling men vi står inte bakom förvaltningens slutsatser. Schweiz var också neutralt under andra världskriget men de har snubbelstenar. Och neutralitetsbegreppet har varit väldigt utrett och ifrågasatt genom åren, säger hon. En av konstnären Gunter Demnigs ”snubbelstenar”. I dag finns mer än 50 000 av dessa minnesstenar för Förintelsens offer nedlagda i olika gator i Europa. Foto: Stefano Guidi Stolpersteine. Projektet med Stolpersteine initierades av konstnären Gunter Demnig. Det är han som har tolkningsföreträdet och i slutändan bestämmer om det ska bli några snubbelstenar i Stockholm. De första stenarna placerades ut i Köln och Berlin 1995. I 17 europeiska länder finns i dag mer än 50 000 snubbelstenar nedlagda i gatan som ett minne av de offer för Förintelsen som en gång levde på platserna. Trots snubbelstenarnas namn finns ingen risk att snubbla på dem, eftersom det handlar om ett slags plaketter som är nedsänkta i gatan.


Fram för den skandinaviske muslimen!

Summary: Efter terrorangreppen i Sverige och Danmark är det hög tid för muslimer i Sverige, Danmark och Norge att prata om en skandinavisk islam, skriver den norske författaren Mohammad Usman Rana.

Skandinavien är en enastående region i världen; Norge, Danmark och Sverige blir årligen rankade som några av de allra bästa länderna att bo i. Unga människor har en uppsjö av möjligheter i dessa avancerade välfärdssamhällen, med goda utsikter till utbildning, arbete och hög levnadsstandard. Trots detta har över 500 unga skandinaviska muslimer, från tre av världens rikaste och mest demokratiska länder, de senaste åren rest som jihadister till Mellanöstern. Nyligen attackerades Stockholm av en IS-sympatisör och 2015 fick Köpenhamn uppleva hur en ung dansk muslim angrep en föreläsning och en synagoga. I Norge har säkerhetspolisen flera år i rad klassat muslimska extremister som det största hotet mot rikets säkerhet. Samtidigt finns det skandinaviska muslimer som inte stöttar IS, men som likväl har en enfaldig förståelse av islam, där religionen reduceras till tekniska påbud och förbud. De bokstavstroende, puritanska krafterna vinner mark, och försöker definiera hur islam ska utövas och tolkas i Skandinavien. Muslimer i mittfåran befinner sig under stark press, andligheten är på tillbakagång och islam står i lågor. Även i Skandinavien. Mot denna bakgrund gav jag i fjol ut boken ”Norsk islam – hvordan elske Norge og Koranen samtidig”. Ambitionen var att formulera idéer som kunde bidra till att utveckla en förståelse av islam anpassad till den norska verkligheten. Med tanke på den kulturella och historiska gemenskap som existerar mellan Norge, Danmark och Sverige är det lika mycket ett skandinaviskt projekt, och bilden förstärks ytterligare av att utmaningarna i mötet mellan islam och dessa länder är ganska lika varandra. En sådan gemensam utmaning är att många skandinaviska muslimer mentalt lever vid sidan av den skandinaviska kulturen, de är fortfarande upptagna av hur islam praktiseras i deras ursprungsländer. Men en stor andel av muslimerna är ju födda och uppvuxna i Norge, Danmark och Sverige. Vi är först och främst skandinaviska muslimer, och behöver utveckla en skandinavisk islam. En teologi som är förankrad i islams heliga texter och som samtidigt går att förena med de skandinaviska referensramarna och den liberala demokratin. Varför behövs då en utveckling som mynnar ut i en skandinavisk islam? Mitt svar är tudelat: Religionen islam kräver en sådan anpassning, och dessutom behöver unga skandinaviska muslimer hitta balansen mellan det skandinaviska och det muslimska i sin identitetsutveckling. På detta sätt kan man hejda radikalisering och hatiskt tankegods på ett tidigt stadium. Det är därför på tiden att skandinaviska muslimer samarbetar om att utkristallisera en skandinavisk islam, som gör att skandinaviska muslimer kan förena sina två identiteter. Det ska inte vara någon motsättning mellan att vara praktiserande muslim och samtidigt vara en lojal skandinav. Dessvärre är många unga skandinaviska muslimer okunniga om att begreppet kontextualisering är en central princip i traditionell och ortodox islamisk teologi, att islam måste sättas i sitt sammanhang både vad gäller tid och plats. På grund av ett ökande salafistiskt inflytande bland skandinaviska muslimer betraktas islam som en statisk storhet. Men sådana renläriga grupper bryter mot traditionell sunni- och shiaislam, som lägger stor vikt vid kontextualisering och nytolkning av islams heliga texter. En av världens främsta islamiska teologer, den syriske Shaykh Muhammad al-Yaqoubi sa något intressant i ett tal på Zaytuna College i Kalifornien. Han framhöll att det traditionella islams utveckling frystes i tiden för mer än 100 år sedan. Shaykh Yaqoubis tydliga uppmaning var att det måste produceras ny teologisk litteratur som är anpassad till vår tid, eftersom det har skett stora förändringar i livsstil, ekonomi och politiska förhållanden de senaste hundra åren. Det är värt att påpeka att Shaykh Yaqoubi inte är någon modernist eller reformist, utan gott och väl håller sig inom ramarna för islamisk konservatism. Ett av de främsta hindren för anpassning av islam till en skandinavisk verklighet, tror jag, är att islam i allt högre grad har börjat uppfattas som en politisk ideologi. När vissa muslimer får för sig att religiositet är liktydigt med att införa en utopisk islamisk stat, samtidigt som Skandinavien präglas av liberal demokrati och sekularism, uppstår en intellektuell spricka. Bakgrunden till denna konflikt är att det, efter det osmanska rikets fall och i kölvattnet av kolonialismen, har växt fram grupperingar som har använt islam som ett politiskt verktyg. De mest extrema moderna exempeln är Al-Shabab, talibanerna och IS. I internets tidsålder, och med ett Mellanöstern i kaos, har dessa politiska tankar om islam nått skandinaviska breddgrader med en väldig kraft. Men är islam verkligen en politisk ideologi? Tim Winter, professor i Cambridge och erkänd islamisk teolog, menar att det vore felaktigt att definiera den här typen av statsbildningar som islamiska. Vid sitt Norgebesök 2011 visade han att det historiskt inte finns några motsvarigheter till det som man i modern tid karakteriserar som islamiska stater. Winter menade även att islamiska nationer historiskt inte har blandat sig i invånarnas privata förehavanden – och att mikrostyrning av människor inte har någon grund i islamisk historia. Detta bekräftas av en av västvärldens mest framstående islamiska intellektuella, den ortodoxa sunnimuslimska amerikanen Hamza Yusuf. Som jag visar i min bok menar Yusuf att islam inte är en ”ideologi, politisk eller av annat slag. Islam är en uppenbarelse från Gud som förklarar och påminner folk om deras plikter inför Skaparen”. För att muslimer på ett djupare intellektuellt plan ska klara av att förena sin skandinaviska och islamiska identitet är det avgörande att den muslimska synen på islam avpolitiseras. Därför är budskapet i min bok att muslimer visst kan vara praktiserade och socialkonservativa muslimer, men att man bör skilja på personlig religiositet och politik. Staten ska inte styra människors moral och privatliv. En skandinavisk muslim kan vara socialkonservativ och praktiserande muslim och samtidigt politiskt liberal. Vidare tror jag att skandinavisk islam bör utvecklas till att bli en holistisk kultur som inte bara berör teologi, med påbud, förbud och trossatser, utan som också handlar om samhället, mellanmänskliga relationer och kulturella aspekter som konst, idrott och liknande. Därför intervjuar jag i boken Skandinaviens kanske största kulturella kändis, den danska artisten artisten Isam Bachiri, känd från Outlandish. Med detta sagt är jag övertygad om att skandinaviska muslimer bör navigera sin skandinaviska form av islam inom ramarna för en traditionsenlig teologisk trovärdighet. Detta är inte minst nödvändigt för att väcka tillit hos den stora massan av skandinaviska muslimer, när både svenska, danska och norska traditioner och samhällsuppfattningar införlivas i utvecklingen. En opinionsundersökning (Gallup Coexist Index) från 2009 visar till exempel att 58 procent av franska muslimer har en stark religiös identitet, medan 23 procent av den övriga franska befolkningen svarar samma sak. Motsvarande siffror i Stortbritannien är 75 respektive 23 procent. Liknande förhållanden råder bland skandinaviska muslimer. Att förvänta sig att de ska omfamna en liberal moral i sina personliga liv är inte bara orealistiskt, det är också djupt antiliberalt och orimligt. Man kan däremot förvänta sig att också socialkonservativa och religiösa muslimer placerar sin religiösa praktik i ett skandinaviskt sammanhang, värdesätter jämställdhet, har respekt för oliktänkande, inte kräver att islamkritik censureras och står upp för demokratin. Det är utan tvivel skandinaviska muslimers eget ansvar att mejsla ut en skandinavisk-muslimsk identitet. Samtidigt är det avgörande för dess själva existens att samhället har tillräckligt högt i tak för att också acceptera strömningar som slår vakt om religionen. En religionsfientlig och aggressiv sekularism av fransk modell omöjliggör en skandinavisk islam, medan en liberal sekularism öppnar för en sådan utveckling. Samhället i stort bör inte se vanliga islamiska seder som slöja, bön, moskéer och skägg som ett tecken på radikalisering. Ett sådant likställande bidrar till att alienera många unga muslimer, och då är vägen kort för att göra dem till extremister som lever på myten om att det pågår ett krig mellan västvärlden och islam. Mohammad Usman Rana är författare till boken ”Norsk islam – hvordan elske Norge og Koranen samtidig” (Aschehoug forlag) och prisbelönt krönikör i Norge. Översättning från norska: Kristina Lindquist.


Sanna Torén Björling: Oavsett dom har superstjärnan Bill Cosby fallit

Summary: Ett sextiotal kvinnor har trätt fram och berättat om de sexuella övergrepp som Bill Cosby utsatt dem för. På måndagen inleddes för första gången en rättegång som tar upp anklagelserna. Fallet det gäller anmäldes första gången för många år sedan. Men oavsett dom har superstjärnan fallit.

Washington. Han gick under benämningen ”America’s Dad”: Bill Cosby, som när han klev in i vardagsrummen 1984 som Cliff Huxtable fick en mångmiljonpublik. Men redan före ”The Cosby Show” hade han en lång karriär bakom sig som ståuppare och skådespelare. Hans betydelse är svåröverskattad. Cosby växte upp under enkla förhållanden i Philadelphia, och förstod tidigt att han kunde vara rolig. I en tid när USA fortfarande var segregerat slog han igenom och blev genom komediserien ”I spy” den första afroamerikanen spela huvudrollen i en tv-serie. Det var något oerhört. I ”The Cosby Show” tog han vidare ett tilltal han haft också som ståuppare: ofarligt, familjevänligt, och utan referenser till hudfärg. På så vis kunde han nå en bred publik – inte bli en ”svart” komiker som bara refererade till afroamerikanska erfarenheter. Oviljan att spela på rasfrågorna hindrar inte att Cosby utanför strålkastarljuset tidigt stödde medborgarrättsrörelsen och under åren skänkte omkring 20 miljoner dollar till lärosäten med en traditionellt övervägande andel afroamerikanska studenter. Desto större när fallet kom. Oavsett utgång av den rättegång om grovt sexuellt övergrepp som inleddes i Norristown strax utanför Philadelphia på måndagen är hans eftermäle solkat och för alltid präglat av anklagelserna. Folk hade köat i många timmar utanför rättssalen för att på plats se en åklagare teckna bilden av en beräknande, manipulativ man som inte tvekade att utnyttja sin maktposition. Samt en försvarsadvokat som menade att hans klient är utsatt för smutskastning och att den anklagande kvinnan, Andrea Constand, saknar all trovärdighet. Turerna kring fallet är komplicerade. Constand menar att hon när hon 2004 var hembjuden till Bill Cosby drogades hon med lugnande tabletter och utsattes för grova sexuella övergrepp. Hon var 30, han 66. När hon anmälde fallet året därpå inleddes en brottsutredning som dock lades ned i brist på bevis. En civilrättslig talan väcktes kort därpå, där en rad andra kvinnor också berättade. Fallet slutade med en uppgörelse och ett fyra dagars långt förhör med Cosby, som skriftligen gjorde vissa medgivanden, som hölls hemliga. Case closed – i alla fall för ett tag. Snabbspolning till 2014, då en ståuppkomiker i ett uttalande som snabbt sprids kallar Cosby för ”våldtäktsman” – och fördämningarna brister. Sedan dess har ett 60-tal kvinnor berättat om övergrepp som stjärnan begått mot dem, ofta med samma ingredienser: det vill säga olika typer av lugnande tabletter och alkohol. Ibland löften om karriärmöjligheter. Många av fallen är i dag preskriberade. Andrea Constands vittnesmål, som väntas inom de kommande dagarna, är rättegångens viktigaste. Det föregicks under den första dagen av en annan kvinnas, med en liknande berättelse, för att styrka bilden av ett mönster. Central blir också det skriftliga medgivande som Cosby gav 2006, i samband med förlikningen, och som offentliggjordes härom året. I dokumentet medger Cosby att han brukat ge piller till kvinnor han velat ha, för att få dem medgörliga. Cosby själv är 79 år och väntas inte säga något. Hans försvarsadvokater väntas försöka vända bilden av mannen och hävda att han är ett offer för smutskastning, förvrängningar – kanske rasism. Kritik framfördes också i samband med att den tolvmannajury som ska avgöra fallet utsågs, eftersom den bestod av tio vita, och två svarta personer. (En domare avfärdade då kritiken.) Juryn ska nu isolera sig under de två veckor som rättegången pågår, och undvika all mediebevakning av fallet. Anklagelserna är förstås fruktansvärda, och handlar om systematiska närmanden, sexuellt utnyttjande och till och med våldtäkt som ägt rum under många år, mot kvinna efter kvinna. Uppmärksamheten kring fallet har varit stor under de år då allt fler trätt fram. Samtidigt har han fått stöd bland de som känt och älskat Cosby, och som vägrar tro att uppgifterna stämmer, utan att de är ett sätt att göra ned honom. En del försöker kombinera båda sidorna av mannen: i en fascinerande podcast-serie från WHYY, en Philadelphiabaserad, lokal filial till public service-radion NPR, speglar såväl gamla vänner som desillusionerade bekanta, som nu har svårt att hitta orden för en person de en gång djupt respekterade. Åklagaren bad under den första rättegångsdagen åhörarna och juryn om att inte begå misstaget att förväxla mannen på de anklagades plats med myspappan Cliff Huxtable – detta trots att två av medlemmarna ur tv-familjen Huxtable närvarade, för att ge Bill Cosby sitt stöd. Även hans verkliga hustru ska närvara senare under processen. Två av hans döttrar har skriftligt försvarat honom i ett skriftligt uttalande. En av dem kallat vad som sker för ”offentlig lynchning”. Cosby har säkerligen mött mycket rasism under sitt liv, och kanske även i hur detta fall har hanterats. Men också vita, mäktiga män – nära i tiden ligger Roger Ailes och Bill O’Reilly på Fox News – har rykt efter anklagelser om sexuella övergrepp. En superstjärnas fall är alltid större–- och oavsett utgång i rätten, är domen alltid hård.


Maria Schottenius: Om någon vill tjäna pengar på vår rädsla är det risk att den trissas upp

Summary: I London försöker nu terrorister sabotera ett demokratiskt val. Vi måste än en gång ställa frågorna hur det öppna samhället bäst försvaras mot sina fiender.

Pingstaftonskväll i London. En skåpbil, tre beväpnade män. Gamla fina London Bridge, trevliga Borough Market, får plötsligt en ny laddning, liksom Bataclan i Paris fick och Promenade des Anglais i Nice. Attackerna kommer tätare nu. Attentatet i Manchester chockerade och upprörde, liksom de tidigare i Paris, Nice, Bryssel och Berlin. Och Stockholm förstås. Några dagar före valet i Storbritannien blir dramat med skåpbilen på London Bridge i försommarkvällen också en attack mot det demokratiska samhällssystemet. Tidningarna röjer bland sidorna, programtablåerna i radio och tv ritas om, redaktionerna uppbemannas, krönikörerna byter ämne, politiker uttalar sig och lägger om sina scheman. Och uppmaningarna kommer än en gång. Vi ska fortsätta livet som vanligt. Inte låta oss skrämmas. Vi måste försvara vårt öppna, toleranta samhälle genom att låta det fortsätta var öppet, att inte låta skräcken styra, eftersom det är vad terroristerna vill. Det låter ju bra men tror vi på det? Att vi inte ska vara rädda? Gå på som vanligt? Nej, det handlar om besvärjelser. Stärkande, lugnande ord som ett sätt att hantera uppskrämda medborgare. Det är inte så att jag tycker politikerna ska elda på, bara inte underskatta människor. Hur försvarar vi bäst ett öppet, tolerant samhälle? I en krönika var jag inne på värdet i att vårda idealet från Upplysningen (24/4). Att tänka klart och behålla förnuftet. Vad betyder det praktiskt, här och nu? Tänka klart? Förnuft? Att inte skuldbelägga fel människor. Att inte göra ideologi av frågor som är praktiska. Att inte se ideologi och religion i det som i verkligheten är kriminalitet draperad i religion? Ja, men också att göra analysen och inse riskerna. För en månad sedan satt jag i Paris och pratade med författaren Marie Darrieussecq. Hon skulle resa med ett tåg och vi tog en kopp kaffe vid stationen. Flyga, det var hon inte rädd för, med alla säkerhetskontroller. Men tåg. Hur lätt skulle det inte vara att ställa in en väska på vilket tåg som helst som rullar från stationen och låta en bomb explodera? Varför finns det inga säkerhetskontroller där? För mig känns det snarare oroande naivt än lugnande att höra att det öppna samhället i fortsättningen ska vara oskyddat och allt ska pågå som vanligt. I takt med att attackerna blir fler och engagemanget efterhand kommer att mattas av får vi här, som i andra länder, övervakade grindsamhällen, för dem som har råd, och privata vakter i dyra områden. Det Sverige fortfarande har, till skillnad från många andra länder, är en tillit till samhället. Man tror på lagarna, på reglerna, på systemet. På att staten vill oss väl. Efter attentatet på Drottninggatan slöt sig människor runt händelsen i en rörande kärleksmanifestation som ville innesluta, inte utesluta. Polisens bilar höljdes i blommor. Stockholmarna älskar sina poliser och ville visa det. Detta måste vara en unik syn i världen. Men det kan lätt ändras i takt med att samhällsfunktioner privatiseras. Privata vinstdrivande företag tar knappast helhetsansvar för centrala trygghetssystem i landet. Om någon vill och måste tjäna pengar på vår oro och rädsla är det risk att den trissas upp, i stället för motsatsen. Så, det finns i Sverige en positiv tolkning att göra av det lugnande talet om att låta allt vara som vanligt. Ingen vill tjäna pengar på vår oro. Men om staten och samhället vill fortsätta förtjäna människornas tillit gäller det att inte önsketänka, utan att tänka klart. För mig känns det mer oroande naivt än lugnande att höra att det öppna samhället ska vara oskyddat och allt pågå som vanligt.