Nas & Damian Marley: ”Distant relatives”

Summary: När rapparen Nas sammarbetar med Damian Marley så blir det en duo där congas, stråkar och mörka körer lyfter arbetet till höga höjder.

I slutet av filmen ”Belly” bestämmer sig gangstern Sincere, spelad av Nas, för att lämna kriminaliteten och flytta till Afrika. ”Let’s do this shit”, säger han. ”Let’s go to the motherland.” På sitt nya album, ett samarbete med Damian Marley, gör Nas samma resa. Likt hundratals amerikanska och jamaicanska artister före dem söker duon sina rötter på andra sidan Atlanten. Lyssnaren får dock inte veta särskilt mycket om läget i Afrika 2010. Kontinenten fungerar, som vanligt, mest som en projektionsyta för rapparnas fantasier. Damian Marley drömmer om att Afrika förvandlas till ett rikt USA (”imagine Ghana like California /…/ Johannesburg would be Miami, Somalia like New York”). Nas drömmer sig tillbaka till en svunnen era när ”världen styrdes av svarta män”. Han rappar att de första filosoferna och astronomerna var afrikaner (vilket grekerna och babylonierna förmodligen skulle ha invändningar mot). Samtidigt påpekar han att vi alla är afrikaner, ”distant relatives”, eftersom mänskligheten har sin genetiska vagga i Afrika. Att Damian Marley bildar en duo med Nas i stället för att följa upp succén ”Welcome to Jamrock” från 2005 kan tyckas märkligt. Kanske har Marley lidit av en viss prestationsångest som botats av hans nya partner. Nas får ut något lika viktigt av samarbetet: beats. Även de mest hängivna fansen brukar beklaga mästerrapparens dåliga omdöme när han väljer rytmer. Damian och brodern Stephen Marley, som hjälpt till i studion, blandar klapprande congas, pampiga stråkar och mörka körer. De samplar Amadou & Mariam, en duo från Mali, och bjuder in den somaliske rapparen K’naan, men soundet blir sällan traditionellt afrikanskt utan en ytterst lyckad fusion av rap och reggae – baserad på både liveband och elektronik. De tunga dancehallspåren fungerar bäst – särskilt ”As we enter” där Damian och Nas växelrappar i hysteriskt tempo (”I got the guns!”, ”I got the ganja!”) över suggestiv electrobas och kittlande orgelkomp. Att inleda en platonsk bromance med Damian Marley verkar även ha gett Nas en kreativ kick. Han rappar hetsigare än på sina senaste skivor: långa, vilda associationskedjor som ballar ur i apokalyptiska visioner och konspiratoriska tankar. I ”Strong will continue” förvandlas hans hjärna till en överhettad tryckkokare som sprutar rim även efter att musiken tagit slut. Han låter lika taggad som hans gamle trätobroder Jay-Z numera låter trött. ”I reach ’em like Bono”, rappar Nas om sitt engagemang för Afrika men hans spattiga ordförråd gör honom – lyckligtvis – till poet snarare än världssamvete. Bortsett från den oljiga reggaebagatellen ”Count your blessings”, ett och annat malplacerat rockriff och den Michael Jackson-balladiga ”My generation” (där det är svårt att avgöra om barnkören eller skrikhalsen Joss Stone är jobbigast) håller hela skivan hög klass. Damian Marley och Nas skapar ett dovt, maffigt sound, en efterlängtad kontrast till de autotunade, mobilsignalspipiga produktioner som länge präglat såväl hiphop som dancehall. Förhoppningsvis blir detta inte duons sista skiva tillsammans. ”Distant relatives” låter som början på en lång vänskap. Bästa spår: ”Dispear”, ”As we enter” Två 70-talister i samarbete Damian ”Junior Gong” Marley, född 1978, är Bob Marleys yngste son. Han har ett dussintal syskon och gjorde för fem år sedan succé med albumet ”Welcome to Jamrock”. ”Road to Zion”, en singel från den skivan, var ett samarbete med Nas. Nasir ”Nas” Jones, född 1974, har varit en av världens mest respekterade rappare sedan debuten ”Illmatic” 1994. Han gillar att provocera och försökte döpa sin senaste skiva till ”Nigger”. Till slut fick den heta ”Untitled”. Intäkterna från ”Distant relatives” ska enligt Damian Marley och Nas gå till att bygga skolor i Kongo. I juli uppträder duon på Hultsfredsfestivalen.


Brev från Astrid Lindgren visar hennes stöd för S

Summary: Nu publiceras brevet som visar att Astrid Lindgren förblev Socialdemokraterna trogen. ”Jag tror inte att du vet vad du har betytt under alla år”, skrev hon i ett personligt brev till dåvarande statsministern Ingvar Carlsson.

I mars 1976 ringde Astrid Lindgren till Expressen och bad om att få en debattartikel publicerad. Den handlade om hur hon tvingats betala 102 procent i företagsskatt. Artikel kom i tidningen och skatten kom att kallas Pomperipossa. Efter pubiceringen var relationen mellan henne och Socialdemokraterna och i synnerhet den dåvarande finansministern Gunnar Sträng minst sagt frostig. Samma dag som bilden publicerades skulle Gunnar Sträng försvara den socialdemokratiska regeringens politik i riksdagen. Innan han skulle upp i talarstolen läste han artikeln i Expressen. Scenen förevigades av Dagens Nyheters fotograf Sven-Erik Sjöberg. Efter det att Sträng läst artikeln gick han upp i talarstolen och sade: ”Berätta sagor kan fru Lindgren, men räkna kan hon inte.” Astrid Lindgren stal repliken och svarade: ”Att berätta sagor har Sträng alltid varit duktig på, men räkna har han inte lärt sig, det vore bättre om vi bytte jobb.” Expressens chefredaktör Bo Strömstedt skrev senare om denna bild: ”Man ser på Gunnar Strängs hopbitna nackhår att nu går det åt helvete. Det gjorde det också.” Socialdemokraterna förlorade valet på hösten – för första gången på 44 år – och Thorbjörn Fälldin blev statsminister för den nya borgerliga regeringen. I många år förblev relationen kylslagen mellan henne och S-partiet. I september 1995 försökte hon tina upp förbindelsen genom ett brev till dåvarande socialdemokratiske statsministern Ingvar Carlsson: ”Kära Ingvar Carlsson, du såg så sorgsen ut på en bild som jag såg i någon tidning, och därför kände jag ett behov att skriva ett litet brev för att tala om att vad vore vår Regering utan vår Ingvar Carlsson och vårt parti. Jag tror inte att du vet vad du har betytt under alla år, och nog är det otur att det här bakslaget ska komma just nu, för Gud vet hur dom ska kunna klara sej utan dej.” Brevet avslutas med: ”Ja, det här brevet är lite vimsigt, tror jag, men jag ville bara att du skulle veta hur mycket jag tycker om dej. Med varma hälsningar. Astrid Lindgren.” Det publiceras i en ny bok, ”Carlsson” (Albert Bonniers förlag), i serien ”Sveriges statsministrar under 100 år”. Den är skriven av den tidigare Brysselkorrespondenten Rolf Gustavsson. Den 29 januari 2002, dagen efter Astrid Lindgrens död, fick hon till slut officiellt stöd från en ledande socialdemokrat då statsminister Göran Persson förklarade att: ”Astrid Lindgren troligen hade rätt om Pomperipossa. Det fanns en abnormitet i skatteskalorna”, sade han.


Summary: Nu publiceras brevet som visar att Astrid Lindgren förblev Socialdemokraterna trogen. ”Jag tror inte att du vet vad du har betyttunder alla år”, skrev hon i ett personligt brev till dåvarande statsministern Ingvar Carlsson.

I mars 1976 ringde Astrid Lindgren till Expressen och bad om att få en debattartikel publicerad. Den handlade om hur hon tvingats betala 102 procent i företagsskatt. Artikel kom i tidningen och skatten kom att kallas Pomperipossa. Efter pubiceringen var relationen mellan henne och Socialdemokraterna och i synnerhet den dåvarande finansministern Gunnar Sträng minst sagt frostig. Samma dag som bilden publicerades skulle Gunnar Sträng försvara den socialdemokratiska regeringen politiken i riksdagen. Innan han skulle upp i talarstolen läste han artikeln i Expressen. Scenen förevigades av Dagens Nyheters fotograf Sven-Erik Sjöberg. Efter det att Sträng läst artikeln gick han upp i talarstolen och sade: ”Berätta sagor kan fru Lindgren, men räkna kan hon inte.” Astrid Lindgren stal repliken och svarade: ”Att berätta sagor har Sträng alltid varit duktig på, men räkna har han inte lärt sig, det vore bättre om vi bytte jobb.” Expressens chefredaktör Bo Strömstedt skrev senare om denna bild: ”Man ser på Gunnar Strängs hopbitna nackhår att nu går det åt helvete. Det gjorde det också.” Socialdemokraterna förlorade valet på hösten – för första gången på 44 år – och Thorbjörn Fälldin blev statsminister för den nya borgerliga regeringen. I många år förblev relationen kylslagen mellan henne och S-partiet. I september 1995 försökte hon tina upp förbindelsen genom ett brev till dåvarande socialdemokratiske statsministern Ingvar Carlsson: ”Kära Ingvar Carlsson, du såg så sorgsen ut på en bild som jag såg i någon tidning, och därför kände jag ett behov att skriva ett litet brev för att tala om att vad vore vår Regering utan vår Ingvar Carlsson och vårt parti. Jag tror inte att du vet vad du har betytt under alla år, och nog är det otur att det här bakslaget ska komma just nu, för Gud vet hur dom ska kunna klara sej utan dej.” Brevet avslutas med: ”Ja, det här brevet är lite vimsigt, tror jag, men jag ville bara att du skulle veta hur mycket jag tycker om dej. Med varma hälsningar. Astrid Lindgren.” Det publiceras i en ny bok, ”Carlsson” (Albert Bonniers förlag), i serien ”Sveriges statsministrar under 100 år”. Den är skriven av den tidigare Brysselkorrespondenten Rolf Gustavsson. Den 29 januari 2002, dagen efter Astrid Lindgrens död, fick hon till slut officiellt stöd från en ledande socialdemokrat då statsminister Göran Persson förklarade att: ”Astrid Lindgren troligen hade rätt om Pomperipossa. Det fanns en abnormitet i skatteskalorna”, sade han. Clas Barkman clas.barkman@dn.se 08-738 10 70


Paul Berman: ”The Flight of the Intellectuals”

Summary: Paul Berman skriver med tummen intryckt i ögat på sina motståndare. I en ny debattbok angriper han samtidens flathet inför islamismen. Och gör upp med den elegante debattören Tariq Ramadan.

Den amerikanske författaren och debattören Paul Berman skriver inte med fingret i luften, utan med tummen intryckt i ögat på sina motståndare. Han stryker mothårs och säger emot. Man får kämpa lite med honom. Men just det gör honom viktig, för han kräver av sina läsare att vi läser på, tänker och aktivt tar ställning själva. Den som vill förstå några av samtidens mest brännande frågor kommer inte undan honom. Hans mest kända bok, ”Terror och liberalism”, kom på svenska 2006. Han menar i den bland annat att islamism är ”den tredje totalitarismen”, efter fascism/nazism och kommunism. Bermans nya bok är skriven med en energi som kommer ur känslan av att vara avsiktligt missförstådd, av personer som borde veta bättre. Hans huvudmotståndare är Ian Buruma och Timothy Garton Ash. Enligt Berman sviker de sina och Västerlandets ideal när de blundar för islamismens fascistiska natur och bidrar till att föra fram Tariq Ramadan som representant för islamisk förnyelse. Också deras nedlåtande yttranden om och till Ayaan Hirsi Ali har provocerat honom rejält. Själv kallar han henne en dissident, av samma slag som de som slogs mot tyranniet i Europas kommuniststater. Samtidigt är Berman själv alltför ensidig åt andra hållet. Dissidenter som Sacharov, Solzjenitsyn och Vaclav Havel levde under regimer som förtryckte dem. De fängslades, tystades och slogs ur ett både socialt och ekonomiskt underläge. Ayaan Hirsi Ali är i dag en internationell celebritet, som inte mordhotas av stater, utan enskilda fanatiker, vilka inte har någon som helst offentlig position i väst, de står tvärtom på säkerhetstjänsternas terrorlistor. Hirsi Ali må ha rätt eller fel i sak, och mordhoten är naturligtvis oacceptabla, men någon Sacharov är hon inte. De centrala avsnitten i boken handlar om Tariq Ramadan. Denne elegante muslimske intellektuelle har vuxit upp i Schweiz, efter att familjen tvingats fly från Egypten på grund av faderns islamistiska aktivitet. Han innehar i dag bland annat en professur vid Oxford, och har gjort sig känd som en islamisk reformator, som understryker vikten av att muslimer i Europa tar del i det offentliga livet. Han är rådgivare i religiösa frågor åt EU. Kontroverserna kring honom har varit flera, till exempel nekades han 2004 visum till USA, trots att han fått en universitetstjänst där. Han har upprepade gånger anklagats för att tala med kluven tunga, särskilt av den franska författaren Caroline Fourest, som gjorde en grundlig analys av hans många motstridiga uttalanden i boken ”Frère Tariq” (2004). Berman anknyter till detta och tecknar en fyllig bild av Tariq Ramadans familjebakgrund. Hans morfar Hassan al-Banna grundade Muslimska brödraskapet. Berman blottlägger Muslimska brödraskapets ideologiska rötter och sätter in rörelsen i ett vidare ideologiskt sammanhang, där en viktig beståndsdel är den nazistiska propagandans inflytande i arabvärlden under andra världskriget. Nyligen återupptäckta transkriptioner av de propagandatal som hölls på arabiska i radio av nazisternas muslimske kollaboratör, stormuftin av Jerusalem, Haj Amin al-Husseini, innehåller hatpredikningar av ett slag som ännu ekar i propagandan i Mellanöstern. Inte minst hos en populär predikant som Qaradawi, som så sent som förra året yttrade sig om Hitler så att det kunde förstås som att denne handlat på gudomligt mandat. Efter kriget flydde stormuftin från Tyskland till Frankrike, varifrån han utlämnades till Egypten. Segrarmakterna ställde honom aldrig inför rätta som kollaboratör, ingen uppgörelse skedde med den nazistiska infiltrationen i arabvärlden, utan tvärtom hälsades Haj Amin al-Husseini som en hjälte vid sin återkomst av ingen mindre än Hassan al-Banna. Vad Berman hävdar är att Ramadan försöker rentvå sin morfar, genom att förtiga den verkliga historien, samtidigt som han hyllar Qaradawi, som själv också var en personlig vän och lärljunge till al-Banna. Berman för själv fram namn på vad han menar är verkligt demokratiskt sinnade muslimska intellektuella, som borde ges större utrymme. Till exempel den i Tyskland bosatte syriern Bassam Tibi, som myntat båda de kontroversiella uttrycken ”ledkultur” och ”euroislam”, samt den franske litteraturprofessorn Abdelwahab Meddeb, som kommer från en gammal tunisisk lärdomsfamilj, lärde sig Koranen när han var 4 år gammal och som är en konsekvent kritiker av religiös fundamentalism, och alla försök att påverka lagen och politiken med religiöst grundade argument. Två intressanta muslimska intellektuella som vi borde bekanta oss bättre med också här i Sverige. Om Buruma och Garton Ash kan anklagas för att vara nyanserade intill menlöshet, och duperade av den tjusige Tariq Ramadan, kan Berman i sin tur framstå som väl svartvit och kantig och trollbunden av Ayaan Hirsi Ali. Själv tycker jag de alla gett viktiga bidrag till förståelsen av den historia som pågår just nu. Berman kommer att få svar, ingenting är ännu avgjort, och förhoppningsvis kommer nya kunskaper och insikter att uppstå ur debattens många turer.


Om konsuln bara kunde sluta dricka...

Summary: Tiden har haft en gynnsam inverkan på Malcolm Lowrys packade roman ”Under vulkanen” från 1947. Författaren Klas Östergren läser om ett mästerverk som ställer världen på huvudet. Och begrundar diktarens lockelse till ruset och kung Alkohol.

Det har varit svårt att säga något väsentligt om Malcolm Lowrys roman ”Under vulkanen” utan att betona det drickande som huvudpersonen ägnar sig åt, på ett sätt som kan verka både avskräckande och förringande. Konsul Geoffrey Firmin borde gå till litteraturhistorien av andra skäl men hans promillehalt i blodet gör honom absolut enastående. Han är i det skicket att han kan dricka sig nykter. Det är givetvis en viktig omständighet för vår förståelse men det vore olyckligt om det ständigt tilläts överskugga allt annat som ryms i denna mäktiga bok. Tiden har därvidlag haft en gynnsam inverkan. Malcolm Lowry föddes 1909 och den vision av tillvaron som han ville gestalta förde honom ut på vägar som var oprövade, som han till stor del fick röja själv, där föregångarnas fotspår tog slut. När han slutligen var framme hade han skrivit en av nittonhundratalets märkvärdigaste romaner. Mycket har dock hänt sedan dess och i dag kan man utan svårigheter tänka sig en lika instabil och sönderfallen vision av världen förmedlad av en betydligt nyktrare person. Man behöver inte berusningen som förevändning längre. En skillnad som absolut inte gör ”Under vulkanen” mindre giltig för det. Boken utspelar sig under de dödas dag i en småstad på det mexikanska höglandet. Det är november 1939. Läget är spänt. Som i nervös väntan på ett utbrott i den närbelägna vulkanen. Borta i Spanien pågår inbördeskriget. Fascistiska tendenser är märkbara också i Mexiko, i synnerhet inom ordningsmaktens led. Den brittiske konsuln på platsen är illa ansedd av både politiska och privata skäl. De senare är emellertid inte helt och hållet klargjorda. Konsuln har supit så mycket och så länge att en betydande del av tillvaron hamnat i ett töcken där vad som helst kan dölja sig. Dagen måste därför ägnas åt att fylla i minnesluckor och lakuner med mer eller mindre sannolika spekulationer. Ett förhållande som bidrar till att skapa osäkerhet kring konsulns person. Inte minst för honom själv. Paranoian lurar bakom varenda flaska. Vilket också präglar samvaron med Hugh, en yngre bror, i mångt och mycket konsulns motsats, en handlingsinriktad äventyrare med planer att ta sig till Spanien som frivillig. Konsuln vet inte hur han ska se denne bror, som rival, som antagonist eller som en räddare i den yttersta nöden. Samma osäkerhet svävar över äktenskapet med skådespelerskan Yvonne. De har levt på skilda håll en tid men nu kommer hon tillbaka, i ett sista försök att reda ut missförstånd och villfarelser. Det är ju aldrig för sent. Kärleken finns kvar, klen och medtagen men dock – vid liv. Det är en av konsulns få desperata illusioner, att de skulle kunna börja om någon annanstans, i ett annat klimat, att deras kärlek skulle få en chans att återhämta sig och överleva, kanske i en enkel stuga någonstans uppe i den friska Norden. Om bara konsuln kunde sluta dricka. Vilket är lättare sagt än gjort i en by med åtta kyrkor och femtiosju barer. Lokaler som Lowry studerat ingående och lyckats skildra på ett sätt som får dem att framstå som spelplats för en antik tragedi. En konstnärlig bragd i sig. För det handlar om svåra saker. Förhållandet mellan dikten och ruset är trassligt, kanske oupplösligt, stadigt och stormigt på samma gång, ett kärt ämne för visdomsord eller pretentiösa oklarheter. Störande motsägelsefullt, särskilt för den som vill se dikten som ett redskap för förnuftet, en syssla som väcker respekt och som förutsätter gott omdöme av utövare och publik, som borde främja moral och sedlighet och absolut inte förknippas med bruket av gifter och bedövningsmedel med effekt på det centrala nervsystemet. Men här föreligger ett samband som inte går att förbise, en förbindelse mellan kaos och den ordnade världen som är lika invecklad som ursprunglig. Sardoniska leenden och euforiska tillstånd förekommer i dikter till vinets lov från antiken. Det goda ruset har alltid ansetts göra människan öppen till sinnet, seendet, mottaglig för intryck som annars skulle gå henne förbi. Föreställningen är livaktig och kan ännu locka diktare att låta ruset ta vid där talangen tar slut. Med känt resultat. Ty kung Alkohol har fler ansikten än ett. Det goda ruset blir gärna det onda, och ett tacksamt rov för moraliserande fördömanden, förknippat med ånger och åstundad omvändelse. En litterär genre i sig, till varning och uppbyggelse. På 1930-talet framträdde tre betydande författare med verk där alkoholen spelade en central roll som både frälsning och förbannelse: Tom Kristensen, Aksel Sandemose och Malcolm Lowry. Andra författare har lämnat värdefulla bidrag på området, men ”Förintelse”, ”En flykting korsar sitt spår” och ”Under vulkanen” har blivit klassiker. Och till varje måttlighetsivrares förtret är det uppenbart att ingen av dem hade blivit skriven utan författarnas gedigna erfarenheter av alkoholens tvetydighet. Kanske var denna samtidighet bara ren slump, hjälpt på traven av ”the roaring twenties” och förbudstidens sammanbrott. Det kan emellertid vara frestande att se ett samband med rörelser inom berättarkonsten – att den traditionella romanformen befunnits otillräcklig för den nya tidens stämningar, att det stod litterära uttrycksmedel till buds som kunde bereda det svängrum i texten som ett berusat medvetande behöver för att komma till sin rätt. Vad beträffar Lowry så är det uppenbart att han stod i tacksamhetsskuld till modernismens pionjärer. Hans vision krävde en frihet som inte funnits förut. Lika tröttsamt som det hade varit med ett romantiserat drickande, lika svårt hade det blivit med en renodlad naturalism. Att följa någon som ägnar sig åt dödligt drickande med vetenskaplig närgångenhet kan möjligen vara motiverat i en sjukjournal men som litteratur skulle det bli outhärdligt. Så Lowry förbigår de mest pinsamma detaljerna i konsulns förfall, av finkänslighet eller av hänsyn till den goda smaken. Det hindrar inte att hans framställning verkar förbehållslöst uppriktig. Plågsamt trovärdig. Framburen av ett äkta patos som tillkommer både gestalter och gestaltande. ”Under vulkanen” må vara skriven i en tid då beprövade former förkastades medan möjligheterna för den skull inte ansågs uttömda. Här finns en episk uthållighet som hämtar sin styrka ur övertygelsen om litteraturens förmåga att gestalta en mycket svår mänsklig erfarenhet, att förmedla den genom att utgöra en erfarenhet i sig. Boken tog mer än tio år att skriva och Lowry utvecklade en stil som är utpräglat ”litterär” med lärda anspelningar och mytologiska referenser men det är likafullt en stil som verkar absolut ändamålsenlig. Den lyckas frambesvärja det berusade medvetandets rörelser på ett sätt som ingen annan gjort förut. Läsaren ser världen med konsulns ögon, en värld som är ömsom knivskarp och detaljerad, full av budskap att tolka, ömsom suddig och likgiltig, upp och ner ibland, hallucinatorisk, befolkad av fiender och demoner och – i korta stunder av upphöjd livskänsla – full av mannakraft och möjligheter. Ett förvrängt universum som verkar påfallande bekant från senare litteratur. Som om konsuln Geoffrey Firmin begår en banbrytande offergärning varje gång han för ett glas mescal till munnen. Det står i alla fall ett skimmer av ensam och bräcklig heroism kring hans vita skjortbröst vid kraterns brant. Till alkoholens försåtlighet hör den illusoriska frihetskänsla som ett batteri med flaskor kan framkalla. Valet av drink framstår som ett val i full frihet. Konsuln gör ideligen sådana överväganden, han väljer varenda drink och han väljer till och med att avstå från några. Ändå – för varje centiliter han häller i sig tilltar en känsla av klaustrofobisk instängdhet. Hans fötter är fördärvade av ”alkoholneuralgier”, vilket gör hans rörelsefrihet begränsad i bokstavlig mening. Men även hans andliga frihet blir beskuren. Konsuln må vara full av lika starka lidelser som drycker, men han blir ställd, som paralyserad inför det livsavgörande val han måste begå – mellan kärleken och döden. Oförmögen att göra detta val skalar han av sina möjligheter och alternativ, dricker existensens mångfald in på bara benen. Precis i mitten av boken inträder ett ögonblick, omsorgsfullt återgivet i sin utdragna förtvivlan, då konsuln får en chans att yttra några ord, mer behövs inte för att allting skulle förändras, för att han skulle ingripa i sitt eget liv och öppna dörren till förlåtelse och försoning. Men tillfället går honom förbi, förspills liksom vid anblicken av ljusspelet bland glasen på en groggbricka. Har man inte insett det förut så är det dags att göra det nu – att mannen är ohjälplig, här finns ingen nåd, ingen omvändelse att hoppas på. Konsuln är redan rättvänd. Med ansiktet vänt mot ett mäktigt väsen är han redan stämd till ödmjukhet och underkastelse. För att inte försumma sin plikt och svika sig själv måste han bli kvar där han är. Det är drickandets logik. I en existens som är meningslös och absurd och outhärdlig, i alla fall för den som avstår från kärleken. Klas Östergren litteratur@dn.se


”Drottningens svar om nazismen är oroande”

Summary: Drottning Silvia har för första gången kommenterat att hennes far var organiserad nazist. Detta tillsammans med kungens grumliga ideologiska fadersarv gör debatten om Sveriges statsskick högaktuell, skriver Henrik Arnstad.

För första gången har Sveriges vice statschef – drottning Silvia – kommenterat att hennes far Walther Sommerlath var organiserad tysk nationalsocialist, medlem i det tyska nazistpartiet NSDAP inför och under andra världskriget. Hennes kommentarer kring detta är dock långt ifrån tillfredsställande, snarare djupt oroande. Uttalandena, som i bästa fall kan beskrivas som naiva, borde borde leda till en fördjupad diskussion om Sveriges statsskick. Den svenska monarkins förhållande till Tredje riket 1933–45 diskuterades livligt redan i samtiden. Tvärtemot vad den allmänna föreställningen ofta gör gällande i dag existerade ingen konsensus inom huset Bernadotte. Tvärtom var splittringen djup. På den antinazistiska flanken fanns framför allt prins Eugen (1865–1947), vars aktivism förorsakade bevakning från den svenska säkerhetstjänsten. Även kronprins Gustaf Adolf (senare kung Gustaf VI Adolf) var antinazistisk, eller snarare pro-allierad, vilket manifesterades i giftermål med först Margareta från Storbritannien och efter hennes död med den högadliga brittiska lady Louise Mountbatten. Kung Gustaf V kan betecknas som pro-tysk, men inte anstruken av de nazistiska idéerna. Detta till skillnad från arvprinsen Gustaf Adolf, som hade tydliga sympatier för själva regimen i Tyskland. Han träffade Hitler, Göring samt besökte östfronten under kriget. Dessutom valde han att gifta in sig i den tyska nazismens främsta adelsfamilj, hertigätten Sachsen-Coburg-Gotha. Hertigen själv var tilltänkt som nazistisk konung av det ockuperade Norge. Arvprinsens bröllop – som skedde i Nazi-Tyskland – med hertigens dotter Sibylla, var kontroversiellt i Sverige. Vår nuvarande kung Carl Gustafs föräldrar – arvprins Gustaf Adolf och prinsessan Sibylla – utgjorde alltså en extremistisk del av det svenska kungahuset under kriget. Arvprinsen gick under benämningen ”mannen som inte får bli konung” och det var inte alla som sörjde då han avled i en flygolycka 1947. Desto mer anmärkningsvärt blev då avslöjandet som gjordes av historikern Mats Deland i tidningen Arbetaren år 2002: drottning Silvias tysk-brasilianske fader Walther Sommerlath var medlem i nazistpartiet NSDAP. Denna gemensamma familjebakgrund för Sveriges kung och drottning – bägges föräldragenerationer hade en nära och samtida relation till nationalsocialismen – är inte irrelevant och förtjänar debatt. Skuld går inte i arv. Varken kungen eller drottningen kan på något sätt hållas ansvariga för sina föräldrars val av ideologisk hemvist. Däremot blir det en viktig fråga hur Sveriges ickedemokratiskt tillsatta statschefspar väljer att hantera problematiken. Hittills har metoden varit tystnad, vilket är djupt otillfredsställande. Desto mer glädjande att TV 4 haft modet att ställa frågor, åtminstone till drottning Silvia, i den tv-serie om familjen Bernadotte som just nu sänds på kanalen. Drottningens svar på frågorna var emellertid ytterst anmärkningsvärda. I stället för att beklaga faderns medlemskap i nazistpartiet försökte drottning Silvia försvara och förminska saken. Drottningens främsta argument är att ”min far var ju civil, alltså han var aldrig soldat”. Det är fullständigt irrelevant. En stor del av Nazi-Tysklands elit var civil. Faktum är att civilisternas aktiva medverkan – eller brist på motstånd – var helt avgörande för att nazismens förbrytelser över huvud taget skulle bli möjliga. Många civila tyskar var direkt operativt ansvariga för exempelvis Förintelsen. Ingenting tyder på att Walther Sommerlath hade något med mordet på Europas judar att göra. Men som tidig partimedlem var Walther Sommerlath så långt ifrån en motståndare som tänkas kan. Ändå urskuldade drottning Silvia fadern apropå hans relation till nationalsocialismen: ”Det var ett maskineri. Eller hur? Så att han var ju inte politisk aktiv. Han var inte soldat. Han hade ansvar för anställda i fabriken. Och… Så att… Han var ju aldrig politisk aktiv. Och… Gick man emot, då var man emot hela maskineriet. Det är lätt att säga när man sitter i ett annat land 30 år efteråt… Varför det och varför inte det andra? Och så vidare. Man måste kanske uppleva det själv, när det sitter i nacken… Alltså rädsla och så vidare.” Det är inte sant. Ingen tvingades till medlemskap i NSDAP, som tvärtom ansågs vara en favör som efter maktövertagandet 1933 gavs till särskilt utvalda. Och Walther Sommerlath befann sig inte i Tyskland då han 1934 blev partimedlem. Han var i stället i trygghet i Brasilien, vilket drottningen kommenterar med orden: ”Man måste alltså psykologiskt tänka sig hur Tyskland plötsligt reste sig ur askan. Och den där glädjen av att fosterlandet plötsligt kommer tillbaka igen. Det gjorde ju då att min far... stödde ju Tyskland. Och då blev han medlem i partiet. Men han var inte politiskt aktiv.” Drottning Silvia kullkastar alltså i detta senare citat sina inledande förklaringar. Walther Sommerlath blev – entusiastiskt och av egen fri vilja – medlem i NSDAP. Något hot (verkligt eller upplevt) existerade inte. Vidare ansåg han alltså att ett stöd åt Hitler innebar stöd åt Tyskland, vilket inte var någon självklarhet för samtidens tyskar. NSDAP fick exempelvis aldrig egen majoritet i fria tyska val. Utifrån sina uttalanden om fadern och om den tyska nazismens väsen går det dessutom att ana något mer anmärkningsvärt: har drottningen under hela sin relation med kungen varit medveten om att fadern var medlem i nazistpartiet? Kom avslöjandet 2002 inte som någon nyhet för henne? Det hade varit värdefull information för svenska folket inför bröllopet med kungen 1976. Sammanfattningsvis är Sveriges statschef och vice statschef inte kompetenta att hantera frågorna kring sin familjebakgrund. Eftersom Sveriges statschef inte tillsätts via demokratiska val är det en svensk statsangelägenhet och inte en privatsak. Skuld går inte i arv, men grumligheten i drottningens svar – och kungens tystnad – visar att frågan lever vidare. I hemlandet Tyskland hade hennes synpunkter på nazismen varit fullständigt omöjliga. En demokratiskt vald statschef hade troligen tvingats avgå. Statschefen är Sveriges ansikte utåt och därmed finns inte utrymme för oklarheter kring frågor om nationalsocialismen och i förlängningen Förintelsen. Det är dags för en förnyad debatt om vår nuvarande metod att tillsätta Sveriges högs-ta ämbeten. Henrik Arnstad Författare och journalist kulturdebatt@dn.se I onsdagens tidning kallades drottning Silvia för vice statschef. Den titeln förekommer dock inte i regeringsformen.


Gardell-kritisk pastor stoppas efter bokbålsbråk

Summary: Vetlanda alliansförsamling har beslutat stänga av pastorn från all medverkan i närradion. Detta efter att pastorn uppmanat till bokbål med Jonas Gardells böcker ”Om Gud” och ”Om Jesus”.

Den pastor som uppmanat till bokbål av Jonas Gardells böcker stängs av från all medverkan i församlingens närradio. Företrädare för Vetlanda alliansförsamling menar att det är en sak att kritisera Gardell för hans syn på kristendomen, men helt fel att uppmana till bokbål av hans böcker, och de uppmanar nu pastorn att be om ursäkt både till lyssnarna och Jonas Gardell, skriver Vetlanda-Posten. Pastorn själv ångrar sitt ordval, men inte att han tog upp ämnet. Men att be Gardell om ursäkt vill han inte. - Egentligen är det han som ska be mig om ursäkt för att han trampat på den kristna tron, säger han till tidningen. skriver Vetlanda-posten. Det var i Allianskyrkans närradio i Vetlanda som pastorn uppmanade Vetlandas invånare att bränna Gardellböckerna "Om Gud" och "Om Jesus". Jonas Gardell har tidigare skrivit på sin blogg att han förstår att vissa kristna blir provocerade av hans två böcker om den judiskkristna tron, men att bokbål inte är ett godtagbart alternativ - "särskilt inte i tider då högerextrema krafter som Sveriedemokraterna växer sig starkare och internet svämmar över av okontrollerat hat". TT Spektra


”Bergman har inspirerat alla”

Summary: ”Det är omöjligt att överskatta effekten som filmerna hade på folk”, säger den amerikanske regissören Martin Scorsese om Ingmar Bergman. I en intervju hämtad ur Stig Björkmans nya film, som får världspremiär på filmfestivalen i Cannes i veckan, berättar Scorsese om sin beundran för Bergman.

Stig Björkman: När var första gången du kom i kontakt med en Bergmanfilm? Kommer du ihåg din reaktion och känslan du fick av den? Martin Scorsese: Som de flesta new-yorkare såg jag mina första Bergmanfilmer på 50-talet – ”Det sjunde inseglet”, ”Smultronstället”, ”Sommarnattens leende”, ”Gycklarnas afton”, ”Ansiktet” och så vidare. Det är viktigt att komma ihåg hur det var på den tiden. Det var inte det att vi inte såg utländska filmer – men vi såg dem på tv med reklam, dubbade till engelska, svartvita versioner av färgfilmer och så vidare. På den tiden var filmkultur något som fortfarande höll på att formas. Det var före explosionen på 60-talet, då filmer från olika delar av världen blev något man pratade om på bred front, till skillnad från något som tolererades eller omtalades i små grupper av entusiaster. – På 50-talet kom några filmer och filmmakare som fick en väldigt dramatisk effekt på biobesökandet, på filmens möjligheter, på vad filmer kunde göra och i vilken riktning de kunde gå. Det var Kurosawa, med ”Demonernas port” och ”De sju samurajerna”. Det var Fellini, med ”Cabirias nätter” och ”La strada”. Det var Satyajit Ray med Aputrilogin. Det var de ryska filmerna som ”Och tranorna flyga”. Och det var Bergman. – Det är omöjligt att överskatta effekten som de filmerna fick på folk. Det handlar inte om att Bergman var den första filmkonstnären att ta upp allvarliga teman. Det var det att han arbetade med ett symboliskt och emotionellt språk som var allvarligt och tillgängligt. Han var ung, han höll ett otroligt tempo, men han tog upp minnet, åldrandet, dödens realitet, grymhetens realitet, och det var så levande. Så dramatiskt. Bergmans anknytning till publiken var lite som Hitchcocks – direkt, omedelbar. Sedan kom så klart en andra chockvåg med ”Persona”. Det var några år senare, alla runt om i världen höll på att återupptäcka filmen och det fanns en känsla av att Bergman var en figur från den föregående generationen, någon som banade väg för Antonioni och Godard och Resnais och resten av nya vågen och så vidare. Och så gick vi och såg ”Persona” och insåg plötsligt att han gått längre än någon annan. Att se den filmen för första gången var så gripande, och det var skrämmande – den krävde: ”Titta på det här! Vad säger du nu om film och vad den kan göra?” Vad är det enligt dig som skiljer en Bergmanfilm från andra regissörers verk? Vilka element? Hans val av teman eller hans behandling av vissa teman? – En aspekt av Bergmans arbete som är ganska slående är hans mästerliga enkelhet. ”Scener ur ett äktenskap” till exempel – där gör han vad man borde göra när man gör en film om ett par, han koncentrerar sig på det basala: vardagsrummet, sovrummet, köket, kontoret, vardagsrummet. Man konfronteras med deras liv tillsammans, rytmen, sättet de talar med varandra, hur de rör sig kring varandra, deras tristess, deras irritationer, deras hopp, känslorna de sopar under mattan. Och allt framträder tydligt. Den koncentrerade enkelheten ger det hela ett slags storslagenhet – det är intimt och episkt på samma gång. Man skulle kunna säga samma sak om ”Skammen” eller en tidigare film som ”Nattvardsgästerna”. Öppningsscenen i den filmen är fantastisk. För varje rörelse, varje gest från varenda bybo känner man hur Gunnar Björnstrands avsky och desperation fördjupas, lite mer för varje tagning. – Folk säger ofta att man kommer ihåg ansiktena hos Bergman, och det är absolut sant. Men man tänker också på avståndet mellan människor, och det rum där deras interaktion utvecklas. Det är så det är i livet: det är ett verkligt rum, fysiskt rum, men också någonting annat – en arena för drömmar eller mardrömmar eller fantasier eller ett slagfält. Sovrummet som delas av prästen och hans fru i ”Fanny och Alexander” är fasansfullt: det grå ljuset, timmarna som långsamt passerar, hatet och agget och smärtan som växer och blir monstruöst; och däremellan Alexander som befinner sig på ett annat slags resa, ett barns resa, och upplever samma fasa men på ett annat sätt. Eller också kan man ta scenen i ”Fanny och Alexander” efter att fadern har dött och barnen ser sin mor genom dörröppningen när hon går fram och tillbaka, skrikande. Det är ett hus, men det är också någonting annat – en sorgens teater, kan man säga. – Så har vi dialogen – ibland är rena mängden dialog överväldigande och smärtsam. Det är som om rörelser av musik eller vågor av känslor kommer mot dig. Bergman hade en så raffinerad förståelse för film och så många expressiva redskap – tystnad; en intensiv koncentration av ljus, skugga, olika tider på dagen; rörelsen inuti rummet och rörelsen av rummet: Jag tänker på de där stora scenerna när han och Sven Nykvist låter kameran följa ett ansikte medan skådespelaren rör sig, och rummet bakom dem verkar röra sig självt – återigen är det väldigt levande eftersom det är närbesläktat med hur medvetandet arbetar när man är absorberad i någonting. Och han är en mästerlig dramatiker, han orkestrerar gradvisa skiftningar i stämning och ton. Men ibland blir nedsjunkandet i dialogen mellan två människor eller mellan två par hypnotiskt och sedan överväldigande – i ”Scener ur ett äktenskap” såklart, men också i den tyska filmen ”Ur marionetternas liv” eller i ”En passion”, en fantastisk film. Eller i ”Höstsonaten”. Har Bergman och hans filmer påverkat dig som filmmakare? Och i så fall, på vilket sätt? – Det är så svårt att tala om påverkan. Folk påverkar en på de mest mystiska sätt. Det har funnits vissa tillfällen i mitt liv då jag sett arbeten som haft en djup effekt på mig, och sedan har jag lärt känna konstnären och de har haft ett annat slags effekt på mig – det var fallet med John Cassavetes, och sedan med Michael Powell. I Bergmans fall kom jag aldrig att lära känna honom personligen. Men jag antar att jag kan lägga fram det så här: om man levde på 50- och 60-talet och var i en viss ålder, en tonåring på väg att bli vuxen, och man ville göra film så ser jag inte hur man inte skulle ha kunnat influerats av Bergman? Man skulle ha behövt göra en medveten ansträngning, och till och med då, skulle inflytandet ha smugit sig in. – Jag vet att han har haft en djup påverkan på många filmmakare världen över, särskilt i Frankrike, sådana som Olivier Assayas och Arnauld Despechin och André Téchiné och dessförinnan Truffaut och särskilt Godard – folk glömmer det. Men det var precis lika djupgående här. Bergman var en kraft att räkna med. Därutöver handlar det, som jag sa tidigare, om enkelheten – ju äldre jag blir, desto mer inser jag att det är där jag vill vara. Det finns filmmakare som uppnådde den sortens enkelhet – Ford, som jag vet att Bergman beundrade så mycket, eller Rosselini, eller Mizoguchi. Och så har vi Bergman. Han är en förebild för oss alla. Filmen du har valt att prata mer om är ”Saraband”. Vilka var skälen till detta val – och vad är det med just denna film som fascinerar dig? – ”Saraband” är en av de där sällsynta filmerna som ytterst få filmmakare faktiskt klarar av att göra – en gammelmansfilm som man säger, gjord av någon som inte behöver bekymra sig om pengar eller om att behaga publiken. De är fria att utforska teman som de älskar eller som har sysselsatt dem, att återbesöka karaktärer och miljöer, att se på vilken aspekt av livet som helst från vilket avstånd som helst, i vilket register de än väljer. Jag antar att Manoel de Oliveira har den sortens frihet nu – vilket är bra, eftersom han är 102 år! Rohmer hade det i de där sista, underbara filmerna han gjorde. Resnais med sina senaste filmer. Och Bergman hade det så klart i ”Saraband”. – Och vad som är så ovanligt med den filmen är att han hade varit borta från filmskapandet så länge då. Jag vet att han hade gjort tv-versionen av ”Bildmakarna”, pjäsen om Sjöström, men det hade gått sex år sedan ”Larmar och gör sig till” och nästan 20 år sedan ”Efter repetitionen”. Och plötsligt bestämde han att han vill återbesöka karaktärerna från ”Scener ur ett äktenskap”, att se till dem. Det framstod som en besynnerlig sak att göra. – När jag såg filmen häpnade jag. Omedelbarheten i den är överväldigande, fullständigt chockerande. Förtrogenheten mellan karaktärerna, historien mellan dem, det faktum att Liv Ullmann konfronteras med en situation mellan sin exmakes son (Börje Ahlstedt) från ett annat äktenskap och dennes (Börjes) dotter – känslan av generationer, av så mycket tid och erfarenhet som passerat var häpnadsväckande. Man inser att Ullmanns och Josephsons rollfigur har gått långt bortom den slutliga försoningen i slutet av ”Scener ur ett äktenskap” och att prövostenen i den filmen nu är ett avlägset minne för dem. – Intimiteten, den nakna intimiteten mellan karaktärerna – den bara är där. Och sedan blir den bokstavlig, i den där märkvärdiga scen där Josephson och Ullmann tar av sig kläderna och går i säng med varandra. Det är inget väsen om saken, de är båda vrak, och de bara gör det. – Om man kan Bergmans filmer och allt jobb han har gjort med bägge skådespelarna genom åren inser man att man ser en historia av tillit mellan skådespelarna och deras regissör utspela sig i denna scen. Och så är det så klart karaktärerna – nonchalansen i det hela, tafattheten och det faktum att de inte har tid att oroa sig över att vara tafatta, eller energin. Det är sexuellt, på något sätt, men det handlar också om minnet av sexuellt begär, förtrogenheten – det är lager på lager av ömhet, avvisande, agg, misslyckande, grusade drömmar, lycka, skräck och vad allt kokar ner till är förtrogenheten, två människor som försöker värma varandra, som känner sig bekväma med att ta av sina kläder och ligga med varandra. Och du får känslan att det på något plan skulle verka märkligt för dem båda om de inte gjorde det. – Och sedan har vi slutet, som kommer direkt efter. Jag vet verkligen inte vad man ska säga om det. Man måste uppleva det. Liv Ullmann sitter framför ett skrivbord. Hon sorterar sig igenom foton. Hon ser in i kameran, och hon talar om hur hennes rollfigur, Marianne, och Josephsons karaktär, Johan, långsamt har drivit isär från varandra, igen, för sista gången. Hon säger inte: ”Och sen dog han.” Hon säger: ”Jag skrev men jag fick inget svar. En tystnad föll.” – Sedan är det en övergång och det är det sista man hör om hennes relation med Johan. Sedan plockar hon upp ett foto av en kvinna som heter Anna, frun till Johans son, som har dött flera år tidigare. Hon funderar över Anna, över hennes liv, över sättet hon rörde sig, över hennes kärlek. Och sedan manas hon att tänka på sin egen dotter som är på en mentalvårdsanstalt. En övergång följer, och man ser Ullmann sitta framför en kvinna i ett anstaltsrum. Hon ser på henne, sträcker sig fram och tar av kvinnans glasögon, och det är en chock, för henne och för oss. Hon häpnar över att se sin moder, och hon sluter ögonen. Sedan är vi tillbaka vid Ullmann framför skrivbordet, och hon säger: ”Jag insåg att för första gången i vårt liv tillsammans rörde jag vid min dotter. Mitt barn.” Att uttala de orden får henne att bryta ihop i tårar av ångest. Och sedan kommer vi till eftertexterna. – Det finns inget att säga, eftersom det är så fulländat, och ändå kan man så klart säga hur mycket som helst. Känslan av tiden som går, konstant, utan att stanna – man får en så mäktig känsla av det när hon beskriver hur hon driver isär från Johan igen. Och sedan börjar hennes tankar att vandra, från Johan till hennes svärdotter, till hennes egen dotter, och medan hon följer sin tankegång går hon mot en fasansfull insikt, rakt framför våra ögon – hon spenderade ett helt liv avskild från sin dotter och nu, äntligen, rörde hon henne verkligen, såg henne verkligen, för första gången. – Det är så här livet händer, även om vi inte vill erkänna det. Vi bygger barriärer mot vissa människor, ibland de männi-skor som betyder mest för oss, eftersom intimiteten är för mycket, rädslan för exponering för överväldigande. Vi gör det, och de tillåter oss att göra det, eftersom de har samma rädslor. Och man kommer till en punkt i livet när man lagt ner alla försvarsmekanismer och mentala scenarier och ser dessa saker klart. Det är ett isande ögonblick, ett läskigt ögonblick, men också ett frigörande ögonblick, eftersom hon talar öppet och utan skam. Och kameran är där, ser henne, spelar in ett mänskligt ansikte, mänskliga handlingar, reflekterar hennes mest uppriktiga själv tillbaka mot henne. Det är acceptans, i den buddistiska bemärkelsen. Och det är ett slags enkelhet vi alla borde sträva efter, som människor och som konstnärer. Delar av denna intervju är Delar av denna intervju är med i Stig Björkmans nya och andra film om Bergman. I den berättar en rad prominenta filmskapare om sina Bergmanfavoriter. Gjort sju filmer Stig Björkman är filmregissör och författare. 2009 kom hans första Bergmanfilm, ”Bilder från lekstugan”, som består av filmer som Bergman själv tog under sina inspelningar. Snart har den andra, ”Men filmen ska vara min älskarinna”, premiär. Han har även regisserat sju långfilmer och varit filmrecensent i DN och chefredaktör för filmmagasinet Chaplin. Han har även skrivit flera biografier och intervjuböcker. Gillar De Niro och DiCaprio Martin Scorsese föddes 1942 i en italienskättad familj och växte upp i New York. Filmer i urval: ”Mean streets” (1973) ”Taxidriver” (1976), ”Tjuren från Bronx” (1980), ”King of comedy” (1983), ”Kristi sista frestelse” (1988), ”Maffiabröder (1990), ”Oskuldens tid” (1993), ”Casino” (1995), ”Gangs of New York” (2002) ”Aviator” (2004), ”The departed” (2006), ”Shutter Island” (2010). Han har även gjort musikdokumentärerna ”The last waltz” (1978) med The Band och ”Shine a light” (2008) med Rolling Stones. Scorsese har också regisserat Michael Jacksons video ”Bad”. Han har varit Oscarsnominerad sex gånger för bästa regi, men vann en Regi-Oscar först 2007 för filmen ”The departed”. Robert De Niro var hans favoritskådespelare (åtta filmer). Nu ger han helst Leonardo DiCaprio huvudrollerna.


Kentros och Petersson sätter Ravels ”Boléro” i trans för att föda en ny början

Summary: Violinisten Gerorge Kentros och electronicaartisten Mattias Petersson har remixat Maurice Ravels orkesterverk ”Boléro”, exklusivt för DN.se. ”Hela stycket går ju ut på att driva något så långt som möjligt. Men i höjningen är det som att hela fundamentet försvinner”, säger Mattias Petersson.

Violinisten Gerorge Kentros och electronicaartisten Mattias Petersson gör ny musik genom att sampla och bearbeta klassisk musik. För att göra den "relevant" i dag. Tidigare i vår tolkade de vintern i Vivaldis fyra årstider här på DN.se. Nu har de remixat Maurice Ravels orkesterverk "Boléro" från 1928. Varför har ni valt Ravels "Boléro"? – Ja, det är ett lite farligt verk att ge sig på, säger Mattias Petersson, det finns ju flera remixer sen tidigare. Men det är ett makalöst bra verk, med samma kraft som hos minimalisten Steve Reich och med samma känsla av att man är alldeles andlös när det tar slut. Sen bygger det på ett väldigt begränsat material och det har alltid lockat mig. Den berömda "höjningen" i slutet kommer i er version efter ungefär åtta minuter. Vad handlar den om? – Höjningen som Ravel gör är helt oväntad och helt out. Hela stycket går ju ut på att driva något så långt som möjligt. Men i höjningen är det som att hela fundamentet försvinner. Som när någon drar undan mattan man står på. Det är här som "Boléro" förvandlas, trancenderas, från att vara maskinell till en ren och skär naturkraft. Och det är också först här, i vår remix, som den kända "Boléro"-rytmen visar sig fullt ut, där alla slagen finns med. Den franske nobelpristagaren J-M G le Clézio har i sin senaste roman beskrivit Ravels "Bolero" som en musik om att förstå och att ta sig förbi det förflutna. Om hungern efter en ny början. Hur ser du på tystnaden - efter den våldsamma stegringen? – Slutet i "Bolero" är mycket dramatisk. Och den tystnad som uppstår efteråt föder för mig en glimt in i ett slags evighet, ett utsnitt av tiden där tiden står still. Därför har vi, till skillnad från Ravel som slutar sitt stycke abrupt. låtit musiken klinga vidare i en komponerad efterklang. Som om där fanns en fortsättning´.


Motoko Ishii: ”Jag känner mig hemma hos Ludwig”

Summary: Multiartisten Motoko Ishii har exklusivt för DN.se remixat Ludwig van Beethovens 9:e symfoni. ”Jag var femton år då jag såg Stanley Kubricks film 'A clockwork orange' med Beethovens musik och jag blev omedelbart förälskad i den", säger hon.

Motoko Ishii är född i San Salvador i El Salvador men kom till Sverige 1979 och bor nu i skånska Höganäs. Hon är multiartist och har gjort ett flertal utställningar som inkluderar, konst, musik, video och grafisk design. Hon har också samarbetat med konstnärer och musiker från övriga världen men upplever att hon i Sverige arbetar lite "in the dark". För DN.se har hon nu remixat Ludwig van Beethovens 9:e symfoni som ingår i DN:s samling av 25 klassiska mästerverk. Kan du berätta om ditt förhållande till Beethoven? - Jag var femton år då jag såg Stanley Kubricks film "A clockwork orange" med Beethovens musik och jag blev omedelbart förälskad i den, säger Motoko. Den är så full av kärlek och passion och vet allt om relationer och hur man kan känna något helt annorlunda. - Jag känner mig hemma hos Ludwig, hans musik har allt. Vad har du gjort med hans nionde symfoni? - Alla har hört den eller känner till den ändå. Därför har jag samplat bitar från alla satserna, lagt till beats och skapat en surrealistiskt passionerad minihistoria på tre minuter. Ludwigs egen minihistoria. En entré till hans liv och komponerande. Du kallar din remix för "Porte de cave" ( Grottans öppning). Varför? - Det jag gjort är tänkt att vara som en öppning för något djupare. När man träffar på nya saker eller möter nya människor tycker jag alltid att det är som att stå inför en port eller en grottöppning. Jag ser och jag hör, men vill jag eller vågar jag gå in?. Med min remix har jag velat att den som lyssnar tar det steget. Har du upplevt något nytt hos Beethoven medan du arbetade med honom? - Ja, de ultrasofta romantiska sounden som jag använder precis i slutet av remixen. Det var svårt att sluta för att det var som att kapa Ludwigs arm, så jag gjorde det så mjukt som möjligt. Men grät ändå.


Trafikverket kritiskt mot Anna Bergendahl

Summary: I videon till Anna Bergendahls ”This is my life” går sångerskan längs ett järnvägsspår. Det har fått Trafikverket att se rött. ”Olämpligt”, menar myndigheten.

Melodifestivalvinnaren Anna Bergendahl släppte nyligen videon till sin segrarlåt "This is my life". I videon syns hon bland annat gående längs ett järnvägsspår. Det har retat upp Trafikverket ordentligt. - Vi lägger ned mycket tid på att försöka skapa förståelse för att järnvägen är farlig att röra sig på. Anna Bergendahl är ett ideal för många unga och vi vill uppmärksamma de inblandade på att det här är ett problem, säger Åke Wessman, tillförordnad presschef på Trafikverket. Trafikverket kritiserar i ett mejl Anna Bergendahls skivbolag Lionheart: "I media och reklam visas ofta bilder och inslag med personer, som helt omotiverat befinner sig på spåren eller i dess närhet. Det är enligt Trafikverkets sätt att se på saken alltid olämpligt att visa privatpersoner på järnvägsspår", skriver de. Lionheart säger i ett pressmeddelande att de tar Trafikverkets invändningar på stort allvar och att de inte uppmanar människor att promenera på spåren. Några ytterligare åtgärder eller planer på att stoppa videon finns dock inte. - De har förklarat att de förstår problemet och vi är nöjda med det, säger Åke Wessman.


The Arks magasin-cd sålde guld på en vecka

Summary: The Arks satsning gick hem. Nya skivan ”In full regalia” säljs i tidningskiosker tillsammans med ett specialskrivet magasin. På bara en vecka har albumet nått guldstatus.

The Arks nya album "In full regalia" kom för en vecka sedan och möttes av blandade recensioner. En fyra i Dagens Nyheter, en trea i Expressen, två av fem från TT Spektra. Ola Salo och kompani lär inte bry sig nämnvärt. Albumet har fått stor uppmärksamhet för det originella sätt på vilket bandet valt att lansera det. Om nu någon har missat affischerna så säljs "In full regalia" tillsammans med en specialskriven tidskrift i snart sagt varenda tidningskiosk. Efter en vecka kan The Ark konstatera att satsningen gått hem. På bara sju dagar har plattan uppfyllt de krav som ställs på en svensk guldskiva - och det med råge. Färsk försäljningsstatistik visar att "In full regalia" redan är uppe i fler än 26 000 sålda exemplar. För en guldskiva krävs 20 000. Johannes Sjöberg som arbetar med lanseringen av albumet samlade på måndagen in siffror från de stora återförsäljarna. "The Ark-magasinet är utan konkurrens är det bäst säljande magasinet på Pressbyrån och 7 Eleven under förra veckan", skriver han i ett mejl till TT Spektra. Skivan hade bara funnits i handeln i en och en halv dag när statistiken för förra veckans albumtopplista sammanställdes. Ändå gick The Ark och "In full regalia" in som nummer två bakom världsstjärnorna AC/DC. Trots att rockveteranerna har draghjälp av den andra filmen i serien om den populära superhjälten Iron Man lär de få se upp nästa vecka. Mycket talar för att The Ark är på väg mot toppen. Läs mer Andra artister som tar till nya PR-knep för att sälja skivor.


SR lanserar nytt musikpris

Summary: P2:s lyssnare ska kunna rösta på de tre finalisterna Anna Christensson (piano), Per Gross (blockflöjt) eller Sara Övinge (violin) i Sveriges Radios musiktävling Solistpriset.

Finalen i Sveriges Radios musiktävling Solistpriset avgörs den 12 maj i Göteborgs konserthus. Den sänds också direkt i P2. Nu lanserar Sveriges Radio en ny tävling i samband med finalen: Lyssnarnas solist. Publiken och P2:s lyssnare ska kunna rösta på en av de tre finalisterna Anna Christensson (piano), Per Gross (blockflöjt) eller Sara Övinge (violin). Den som får flest röster vinner ett specialkomponerat verk av tonsättaren Marie Samuelsson, som senare kommer att sändas i P2. Vinnaren i huvudtävlingen Solistpriset utses av en jury bestående av nio framstående musiker inom den klassiska skolan. Förstapriset är 100 000 kronor. TT Spektra


Smygövningar i höga klackar

Summary: Det är dags för Jonas Malmsjö och Henrik Dorsin att ta på pumpsen. Nu börjar arbetet med musikalen ”I hetaste laget”.

Oscarsteatern drog på söndagen för draperierna framför den blygsamt värmande vårsolen. Inne i mörkret var det ”I hetaste laget” som gällde. Det är kollationering, som det heter i teatervärlden. Vid ett dukat konferensbord fick Hanna Lindblad, Jonas Malmsjö, Henrik Dorsin och Suzanne Reuter och resten av gänget som ska göra musikal av den gamla filmkomedin en första duvning av manuset. Jonas Malmsjö dök upp med svällande biceps. Han har pumpat upp sig för roll i en filminspelning i sommar. För rollen som Joe i ”I hetaste laget” är alltför stora muskler bara ett problem. – Men jag lovar att de är borta när det är dags för premiär. Man kan inte gå runt i klänning med de här, sade han och tittade ner på de svällande överarmarna. Går det så snabbt? – Inga problem! Det tar ett år att bygga upp, men bara några veckor för att bli av med dem. Om några månader ska Jonas Malmsjö och Henrik Dorsin vara förvandlade till de två svältande musikerna Joe och Jerry som på flykt undan maffian tvingas ta jobb i en damorkester. Karlar i kvinnokläder brukar vara ett säkert kort när det kommer till komedi. De erkänner att de smygövar att gå på höga klackar. Det är lika gott det; blir ”I hetaste laget” en framgång i samma klass som Oscars förra uppsättning, ”Singin’ in the rain” kan det bli två år i pumps för dem. – Jag övar en del för att få in det rätta kylskåpsschvunget säger Henrik Dorsin, som avslöjade att de får specialgjorda fuskskor för att klara konsstycket. – Det behövs otroligt mycket träning. Man måste bli väldigt bra för att vara dålig på ett bra sätt. Det är lika svårt som att sjunga falskt. Är man dålig riskerar man till sist att man utan att märka det blir så bra att det inte är kul längre, sade Jonas Malmsjö. Han tar en rejäl paus från hemmascenen Dramaten och prövar privatteaterlivet. Filmversionen av ”I hetaste laget” är ständigt facit för musikalvarianterna. Sedan Tony Curtis och Jack Lemmon hade huvudrollerna ska det vara en skådespelare med lite tjusigare profil och en som lockar fram skratten. När Johan Ulvesson och Björn Skifs 1994 spelade Jerry och Joe var det Bo Hermansson som regisserade. Han har återigen fått uppdraget i den uppdaterade versionen. – Jag har tittat på filmen och hittat lite nya detaljer, men i stort sett är det samma uppsättning. Det viktigaste med den här historien är att inte spela den som en fars. Det är en kärlekshistoria om två killar som blir kära i samma tjej. Ska det bli bra måste man komma åt de verkliga känslorna och då kan man inte göra det till draghumor. Uppsättningens val av de två kvinnliga huvudrollsinnehavarna ger den nya uppsättningen ett lite annorlunda utseende. Hanna Lindblad, som kommer direkt från ”Singin’ in the rain” är så bra dansare att hon som sångerskan Sugar får röra på fötterna betydligt mycket mer än Marilyn Monroe gjorde i filmen. Till den här uppsättningen har producenterna dessutom köpt rättigheterna till Monroes paradnummer ”I wanna be loved by you”. – Den blir otroligt kul att göra. Det är ju en fantastisk låt och dessutom blir det ju mer Marilyn Monroe-känsla då, sade Hanna Lindblad. Den kvinnliga orkesterledaren är inte någon särskilt stor roll i filmen. Men när Suzanne Reuter får rollen får musikalen anpassa sig. Hon ges mer utrymme än vad Sweet Sue brukar få. – Men det är fortfarande en biroll. Och biroller kan vara fantastiskt kul att göra, sade hon. Henrik Dorsin har fullt upp i sommar med den nya Åsa Nisse-filmen som han skrivit manus till och har en liten roll i. Kollationeringen är över.I slutet på juli ses de igen, med manus fulla av kaffekoppsringar, hundöron och understrykningar för att börja repetitionerna.


”Invictus – De oövervinneliga”

Summary: ”Invicturs” handlar om Nelson Mandelas första år som Sydafrikas president vid mitten av 90-talet. Det är ett stabilt hantverk av regissören Clint Eastwood.

Nej nej nej nej. Inte Clint Eastwood och ännu en av hans sentida moralfabler. Inte Morgan Freeman som Nelson Mandela heller. Och titeln: ”Invictus – De oövervinneliga”? Bespara oss, gode gud bevare oss för en helgonskildring! Men en sund reaktion från magtrakten någonstans kan glädjande nog komma på skam. Nåja, åtminstone delvis. Filmen tar sin utgångspunkt i Nelson Mandelas första år som president vid mitten av 90-talet. Därför naturligtvis också i hans lika storslagna som osannolika försoningskampanj, denna skickliga politiska strategi att inte alienera landets vita befolkning, även dem som aktivt verkade för den förhatliga apartheidpolitiken. Men hur skildra sådant, i det fall man nu inte har ambitionen att göra en heltäckande bio-pic? Här sammanfattas det effektivt, som så många gånger förr på bioduken, i sporten och dess inbyggda dramaturgi. Här sker det dessutom med påbackning av verkligheten själv, i detta fall Sydafrikas osannolika rugbyseger i world cup 1995. Det lär tydligen ha varit så att Mandela fick för sig att stödja rugbyn, just den sport som representerade apartheid och var så impopulär att när landslaget spelade landskamp höll de svarta på motståndarlaget. Men så började Mandela dyka upp oanmäld på rugbymatcher och inledde dessutom ett samarbete med Francois Pineaar, kaptenen för landslaget (Matt Damon). Ännu ett smart drag av försoningspolitikern: han insåg den långsiktiga betydelsen av immateriella, symboliska behov, och sportens potential för förbrödring – ett lag, ett land. Ändå blir filmen inte fullt ut den helgonskildring som man kan befara. I och för sig antar dialogen ibland skepnad av visdomsord som likt ett pärleband ramlar ur Morgan Freemans mun (”Vi stöddes inte av de 60 000 på läktaren, utan av 43 miljoner sydafrikaner”). Men i samma ögonblick kan sådant uppvägas av att den cell som visas i filmen faktiskt är den som Mandela satt i under sina nära trettio år i fångenskap på Robben Island. Och så av denne Morgan Freeman. Om det är möjligt att beskriva ett ”tänkande ansikte”, så har Max von Sydow det, skrev en kritiker en gång om denna vår nationalexport. Även Freeman har ett sådant ansikte, och i övrigt en sorts inbyggd värdighet. Dessutom är karln utrustad med den mest auktoritativa rösten sedan James Earl Jones Darth Vader. Det räcker ganska långt. Betänk sedan detta med ålder: framför kameran en aktör född 1937, och bakom en regissör född 1930. Möjligen inger även det en viss vördnad. Så är regin därefter, på gott och ont. Som i början, där kameran från en rugbyträning på saftigt grön gräsmatta med enbart vita liksom av en slump kastar en blick på vad som försigår tvärsöver vägen: fotboll på dammig leråker, med enbart svarta. Kort sagt, en sorts no nonsense-stil med enkla effektiva tagningar som ritar upp den grundläggande konflikten: what you see is what you get. Antingen gillar man det eller också har man urtråkigt. Och nog hade mangärna sluppit en och annan tackling, ett och annat tjoff, stööön, tjoff och matchklockans visare som bara måste slå över i nästa minut med ett åskmuller samt i extrem slowmotion. För att nu inte nämna slagdängan skriven av någon ur klanen Eastwood som här alldeles skamlöst tillåts kränga den. Men den som vill ha sig just sådana förväntade klichéer, ett stabilt hantverk utan yviga experiment, lite sport och en skärva nutidhistoria – go for it.


Den nya svenska vågen i Hollywood

Summary: Sverige har blivit stekhett i Hollywood. Regissörer som Tomas Alfredson och Daniel Espinosa står högt på önskelistorna. Framför kameran råder en Alexander Skarsgård-effekt. Det talas om ett svenskt generationsskifte i Drömfabriken.

Pia Lundberg, chef för Svenska filminstitutets utlandssatsning, har fastnat i New York. Det beror på ett askmoln från Island, men den utdragna USA-visiten är samtidigt talande för svensk film just nu. Det internationella intresset har ökat avsevärt, inte minst i USA. Många möten blir det, berättar Pia Lundberg när DN.se når henne på mobilen, i väntan på att det första flygplanet ska våga sig ut över Atlanten. – Vi på filminstitutet är hela tiden uppvaktade av amerikanska talangscouter. De håller ögonen på våra skådespelare och regissörer, men även våra tekniska filmarbetare. Sverige är hett just nu, säger hon. Varför just Sverige och varför just nu? – Sverige har haft ett gott anseende ända sedan stumfilmens dagar, och det pratas fortfarande om Ingmar Bergman på alla internationella möten, men det som hänt är att några filmer och några skådespelare har slagit igenom barriären. Sedan blir det en dominoeffekt, säger Pia Lundberg. Den ”nya svenska vågen” tog fart på allvar med Tomas Alfredsons hyllade vampyrdrama ”Låt den rätte komma in”, följt av thrillersuccéer som ”Millennium”-trilogin och ”Snabba Cash”. I samtliga fall är Hollywood på gång med egna filmversioner. Det finns även ett stort intresse för att göra remakes av dramakomedierna ”Bröllopsfotografen” och ”Patrik 1,5”. Kanske allra mest talande är att Hollywoodbolagen drar i ”Låt den rätte komma in”-författaren John Ajvide Lindqvists zombieroman ”Hanteringen av odöda” innan den ens hunnit bli film på svenska. - Remakemarknaden är överlag större internationellt. Det bottnar i en lite osäker filmbransch i lågkonjunktur som vill ha produktioner som de vet fungerar. Skillnaden är att tidigare när amerikanerna köpt rättigheter har det nästan alltid runnit ut i sanden, säger Pia Lundberg på SFI. Det är inte bara själva historierna som det suktas efter internationellt. På regissörssidan drar Hollywood i Daniel "Snabba cash" Espinosa, medan Tomas Alfredson lämnat över filmprojektet ”The danish girl” till landsmannen Lasse Hallström, för att i stället regissera filmatiseringen av John Le Carré-romanen ”Mullvaden” (”Tinker, tailor, soilder, spy”). Framför kameran kan man tala om en ”Alexander Skarsgård-effekt”. Efter bärande roller i HBO-serierna ”Generation Kill” och ”True Blood” utökade den svenske skådespelaren i helgen sin stjärnstatus genom att ryka ihop med en paparazzifotograf på musikfestivalen Coachella. Skarsgård var där i sällskap med Kate Bosworth, som han spelar mot i den kommande nyinspelningen av "Straw Dogs". Det är en av flera kommande Hollywoodfilmer med den svenska ”True blood”-stjärnan i rollistan. Brorsan Gustaf Skarsgård går också i pappa Stellans fotspår och gör en av huvudrollerna mot stjärnor som Colin Farrell och Ed Harris i Peter Weirs actiondrama "The way back". Och kompisen Joel Kinnaman (JW i "Snabba cash") är Skarsgårdbröderna hack i häl. Han har redan flyttat till Los Angeles, knipit huvudrollen i pilotavsnittet av den amerikanska tv-serien ”The Killing” och är dessutom ett hett namn i förhandlingarna inför science fiction-thrillern ”The darkest hour” om ett ungdomsgäng som slåss mot utomjordiska invasionsstyrkor. Tuva Novotny dyker i sin tur upp bredvid Julia Roberts i dramakomedin ”Eat, pray, love”, medan Helena Mattsson - som tidigare gjort inhopp i kriminalserier som ”CSI” - har lagt beslag på roller i både succéserien ”Desperate housewives” och sommarens popcornsatsning ”Iron man 2”. Parallellt höjs Noomi Rapace till skyarna för sin insats i ”Millennium”-filmerna. – Noomi får en hel del förslag från Hollywood, men även mycket från Europa, säger Jenny Planthaber på Agentfirman som företräder många av de internationellt hetaste svenska namnen, däribland Joel Kinnaman, Daniel Espinosa och Tuva Novotny. – Vi har daglig kontakt med USA, säger Jenny Planthaber. Det pågår alltså ett svenskt generationsskifte i Drömfabriken. Efter den gamla storhetstiden - då megafilmstjärnor som Greta Garbo och Ingrid Bergman tillhörde Hollywoods absoluta toppskikt - ledde den internationella Ingmar Bergman-hajpen till att svenskarna, ironiskt nog, blev pålitliga genrearbetare i Hollywood. Längst fram i ledet hittar vi regissörer som Lasse Hallström och Mikael Håfström, skådespelare som Max von Sydow, Stellan Skarsgård och Peter Stormare. – Tidigare har Hollywoodsvenskarna i regel fått skurk- och nazistroller, blivit hajmat eller nedmalda i flismaskiner. Den nya generationen verkar redan få mer varierade och hjälteliknande roller, säger DN:s filmredaktör Helena Lindblad och tillägger: - Men det är fortfarande framför allt manliga skådespelare som exporteras. Kanske är det inte lika intressant med Hollywood för kvalificerade kvinnliga skådespelare, som i regel måste underkasta sig rätt bisarra skönhetsideal för att konkurrera med amerikanska skådisar. Pia Lundberg på Svenska filminstitutet är också inne på generationsspåret: - Det är absolut tal om ett generationsskifte. Och det gäller hela den svenska filmbranschen, som präglas allt mer av små, oberoende, hungriga filmbolag som medvetet jobbar mot den internationella marknaden via filmfestivaler runt om i världen. Det är en annan mentalitet, mer utåtriktad. Du ser ingen risk med att Hollywood kan åderlåta Sverige på talang? - Vi har länge pratat om problemet med att förlora de kreativa talangerna. Men nej, hela den här utvecklingen är väldigt välkommen för den svenska filmbranschen. Ta bara festivalen i Cannes. Där har danskarna varit kaxiga och svenskarna har gått med krökt rygg och ursäktat sig. Det är helt annorlunda nu. Och med självförtroendet vågar folk ta ut svängarna ännu mer kreativt.


Johannes Wikström får Mahler att förlisa

Summary: Johannes Wikström gör elektronisk konstmusik under namnet Yourhighness. Exklusivt för DN.se har han tagit sig an den långsamma satsen, Adagiettot, ur Gustav Mahlers femte symfoni. Han är ute efter ”den olycksbådande spänningen”.

Johannes Wikström är född i Stockholm 1977 och har gått Adolf Fredriks Musikklasser, spelat fiol, sjungit i kör och därefter suderat vid EMS ( Elekronmusikstudion). Han gör i dag elektronisk konstmusik under namnet Yourhighness och elektronisk disco med Elias Raam i duon Ultracity. De musikaliska rötterna är klassisk musik, elektroakustisk musik, synth, techno och disco. Johannes Wikström har också uppmärksammats för sin musik till konstfilmer och events knutna till modevarumärken som Nakkna och Acne. För DN.se har han nu remixat den långsamma satsen, Adagiettot, ur Gustav Mahlers femte symfoni. Varför valde du att remixa Mahler? - Jag har alltid älska Mahlers musik för hans klangvärldar där det romantiska blandas med det modernistiska, det vackra med det kaotiska, säger Johannes Wikström. Och jag hade faktiskt planerat att gå på hela Mahlerfestivalen i Konserthuset i mars, men insåg tyvärr att jag inte kunde för att jag inte ville störas i mitt eget arbete med honom. Vad lockade dig i Adagiettot? - Lyssnar man på hela symfonin så bidrar den satsen med en slags avspänning efter mörkret och det omruskande tumultet i de tidigare satserna. Men lyfter man ut den, som jag gjort nu, hör man den olycksbådande spänningen även här. Och det är ett uttryck som jag velat destillera fram i min remix. Du kallar din remix för "Adagiettot förliser"? - Ja, under arbetes gång försvann originalet mer och mer för mig tills jag hittade nya trådar och fick det att framträda igen. Vid två tillfällen kan man höra hur det bryter igenom. Men remixen är helt klart en kamp där Mahlermusiken blivit upplöst och liksom väntar på att få en syl i vädret. När den väl gjort det, vilket sker mot slutet, tar dock nya krafter över och drar ner den igen mot den definitiva kantringen och förlisningen. Lyssna på ett urval av Johannes Wikströms musikaliska verk: Klicka här (extern länk).


Stig Dagerman: ”Bränt barn” och ”Tysk höst”

Summary: Stig Dagerman blev 1900-talets ångestikon. Han som skrev om svek och skuld – och dog ung. Ulrika Milles läser nyutgåvor av ”Bränt barn” och ”Tysk höst”.

Stig Dagerman är en drömlik idol. Ett kort, självförbrännande liv fyllt av stora känslor och uppbrott, av tystnad och skuld som växlas in i genialisk litteratur som blivit ett äreminne ur det svenska 40-talet men ständigt återupptäcks av nya generationer. När man börjar läsa Dagerman är man ofta ung. I den åldern av spleen och nyfödd ångest när man blir gammal för första gången, som Dagermans författarskap är evigt uppkopplat till. Hans tema var friheten genom mörker, stort pessimistiskt mörker. Men ljuset fanns också, stiligt hamrande som i hans dagsedlar, eller i hans små tidningsbitar om barnen och vardagen, kåserande lätta, nästan koketta. Men synligast är Dagerman som en vindsliten fana med böner som: ”Jag tror på solidariteten, medlidandet och kärleken som människans sista vita skjortor.” Hans författarskap är jämnårigt med kalla kriget som började 1945 och det avslutades med hans död 1954. I själva verket handlade det bara om tre år och elva månader av kreativt liv, räknar P O Enquist ut i sitt förord till nyutgåvan av romanen ”Bränt barn” från 1948. Resten är försök att skriva, resor och uppdrag, familjeliv och tid på psykiatrisk klinik. Det finns andra blossande korta författarskap från samma tid, som Gösta Oswald och Eva Neander. Men det är Dagerman som blivit 1900-talets ångestikon, inte bara för böckerna och dramerna som liksom andas tid, utan också för hans genistatus och ofrivilliga kändisliv innan författare var marknadsförda stjärnor, och så för hans synliga förtvivlan. Också det att han tog sig namnet Dagerman sista året i gymnasiet gör honom till en författare som inte blir omodern. Han skulle bryta upp, skifta hamn, bli en annan. Han skulle heta Dagerman fast han var en panikunge. Ibland tänker jag att han bär en intellektuell motsvarighet till den nimbus hos den olyckliga mannen som får vissa kvinnor att skriva kärleksbrev till dömda mördare. Bara det att Dagerman sitter i ett annat slags fängelse och inte slipper ut. Han motsvarar behovet vi har av att få vara i närheten av en lidande människa och bidra till nåd. Vårt behov av att få trösta. Hela hans författarskap talar om känslan av svek och skuld, och vad det gör med en människa att inte kunna förklara vad hon är skyldig till. Precis som hos hans inspiratör Kafka, också kallad hans blodgivare, är den inre domstolen hårdast. Kanske var det mötet mellan den – samvetet men också självföraktet och censuren – och verklighetens stenhårda rättegång mot mänskligheten efter andra världskriget, som gjorde att Dagerman slutade skriva. Den verklighet som slog upp i hans ansikte i Tysklands ruiner, som skulle bli mästerreportaget ”Tysk höst ” 1947. Äcklet över den svenska politiken under och efter kriget. Hans känsla av skam och maktlöshet som åskådare och skyddad svensk reporter i mötet med de vita ansiktena hos tyska barn gör honom till en författare också för vår tid. De inspelade jubelropen inifrån den amerikanska helikopter som prickskjuter civila i Bagdad 2007. Multinationellt ägda köpgallerior som förvandlar allmän plats till privat där Röda korset inte ens får skramla med bössan. Köp en mobiltelefon till! Dagerman hade skrivit en dagsedel för länge sedan. Men så närmar jag mig kusligheten i att läsa Dagerman. Jag minns det särskilt från ”Bränt barn”, den febriga oidipala berättelsen om den tjugoåriga Bengt som begraver sin mor på romanens första sida och inleder ett förhållande med faderns nya kvinna. Som hatar henne för att hon är vacker, vilket hans mor inte var, som är sadistisk mot den rädda fästmön Berit som blir ful när hon gråter, och hon är ful ofta. Som plågar ihjäl en hund och tänker att ”slå en kvinna är som att slå ett djur”. Hur det liksom pyrde i kroppen av att läsa den boken. Instängdheten som suger in läsaren i självbestraffningens garderob där alla hemligheter hängts, den incestuösa erotiken med styvmodern där sonen blir den sorts barn han aldrig var. När mamman är död kan hennes män bara sakna slamret i köket och att hon kom ihåg att köpa pilsner. Annars var hon ful och missnöjd, måste bestraffas genom att son och make söp ihop. Det brukar sägas att ”Bränt barn” handlar om svartsjuka och självbedrägeri. Men det är klassresenärens känsla av svek som förtvivlat söker ett mål för sin vrede. Stumheten hos arbetarklasspappan och hans flaska, det gemena i de bigotta fastrarnas kvinnokollektiv, alltihop utmynnar i ett hat mot det kvinnliga. Det finns ett våld här som går att läsa dubbelt. Antingen i en sorgsen suck av hemkänsla: också Dagerman skrev fram en helt manlig värld som vi sedan dess kallat allmängiltig. Eller så hör man sucken ur textens inre, hur den skriver om en värld utan språk för saknad. Som mannen i ”Ring P 1” som nyligen försvarade barnmisshandel (fast det kallas ”barnaga” för att låta rumsrent) med argumentet att det var ”kränkande” att de som inte kan uppfostra sina barn med ord inte skulle få använda ”kroppsspråk” i stället. Tydligare kan det inte sägas: våld är ett meddelande. Olof Lagercrantz påpekar i sin klassiska bok ”Stig Dagerman” från 1958 hur många brutala modersmord som begås i Dagermans böcker. Dagerman själv skrev hur det låg till: ”Det finns en lynchare i varje man, ty lynchare är män som är rädda för sina kvinnor.” Så blir Dagermans författarskap en berättelse om manlighetens ideologi som fängelse och skuld. Manligheten som den fond som gör att böcker om världens krigshöstar ständigt måste skrivas, som gjort det nödvändigt för kvinnorörelsen att öppna garderober och spränga kärnfamiljer. För ”män är aldrig ensamma. Vart de går släpar de sin man med sig.” Titel: ”Bränt Barn” Förord: Titel: ”Bränt Barn” Förord: P O Enquist Titel: ”Tysk höst” Förord: Elfriede Jelinek Förlag: Norstedts


Svenska bokförlag siktar på iPhone och iPad

Summary: Bokbranschens digitala utveckling tar fart. Fem svenska förlag lanserar nu böcker direkt för iPhone och iPad. En utveckling som kan resultera i ”en ny sorts text”.

Det är mycket nu. Omkring 200 svenska boktitlar till iPhone och iPad finns redan tillgängliga på Apples nätbutiker iTunes och App Store. En siffra som successivt kommer att stiga de närmaste veckorna. Priserna ligger mellan femtio- och hundralappen per bok. Bakom satsningen står distributionsföretaget Publit som lanserar digitala böcker åt Ordfront, Norstedts, Atlas, Piratförlaget och Telegram Förlag, samt författarna Unni Drougge och Sölve Dahlgren. – Vår satsning är bara en liten droppe, men det ska bli väldigt kul att höra vad folk tycker, säger Per Helin, vd på Publit, till DN.se. Tror du att de digitala satsningarna kommer att göra ett bestående avtryck på bokbranschen? – Vi är lika frågande som alla andra, men boken som applikation för text är definitivt under lupp. Förändringen har inte så mycket att göra med utseendet av en bok, utan snarare allt som ryms i en digital bok. Man kan länka vidare och ha mer detaljerad metadata kring texten. Så långt påminner upplägget om en tidningsartikel som publiceras på nätet och "pyntas" med länkar till originalkällor, hemsidor och andra texter om samma ämne. Per Helin tror dock att originaltexterna till e-böckerna kommer att förändras i takt med att den digitala bokmarknaden flyttar fram positionerna. Enkelt uttryckt, att författarna kommer att anpassa sitt skrivande efter de tekniska möjligheterna. – Det är samma förändring som vi har sett tidigare genom historien, när texterna har gått från att presenteras på stentavlor och pergament till tryckta papper, säger han och fortsätter: – Egentligen är e-boken ett slags webbsida, och då kan man se vart bloggvärlden tagit vägen. Det kreativa skapandet färgas av vad man kan omge texten med. En abstrakt dikt kan taggas upp, vilket i sin tur ger nycklar till poesin. Den utvecklingen tror vi jättemycket på. Per Näsholm, vd Telegram Förlag, är inne på samma spår: – Framöver kommer vissa av våra böcker sannolikt bara att finnas tillgängliga digitalt. Kanske kommer vi att testa smala titlar enbart för, säg, iPad. Vi tittar redan på sådana böcker, som siktar på en multimediaupplevelse. En sorts mix av bok, film och musik. Det är en helt ny marknad som kan nå en ny sorts läsare. Hur långt fram i tiden är du nu? – Jag tror inte att det dröjer länge förrän vi ser nåt i den här stilen internationellt, säger Per Näsholm. Och i Sverige? – Allt är ännu i sin linda här, men vi som förlag vill vara med och utveckla, testa och prova nya vägar. Man vill vara en del av framtiden, helt enkelt. Och det kommer att gå fortare än man tror. Titta bara på musikbranschen... Det råder ingen tvekan om att den digitala bokutvecklingen har trissats upp sedan den nya läsplattan iPad lanserades i USA i början av april. Trots att den ännu inte lanserats i Sverige är intresset enormt. iPad:s är, exempelvis, mer eftertraktade än "båtar" när det gäller sökningar på Blocket. I USA är utgångspunkten något annorlunda. Även om lanseringen av iPad har gett ett uppsving även där, är Amazons läsplatta Kindle redan etablerad på den amerikanska marknaden, vilket inneburit att e-boksbranschen tagit fart på allvar. Nyhetsbyrån Reuters har följt John Makinson från multinationella förlaget Penguin Books på affärsresa i Indien, där marknaden växer i takt med läskunnigheten. – Läsplattorna öppnar för större möjligheter för oss. Möjligheter för interaktivitet med läsare och att koppla samman läsupplevelsen med sociala nätverk, säger John Makinson till Reuters. Även Makinson framhåller att den digitala utvecklingen kommer att sätta sin prägel på själva innehållet med en ny sorts text. Han väljer dock att betona den tryckta bokens ställning: – Folk jämför ofta bokbranschen med musikbranschen, där digital försäljning har överskridit skivförsäljningen, men det finns en tydligare känslomässig koppling till böcker, säger Makinson till Reuters och fortsätter: – Utmaningen är att inte förlora huvudverksamheten ur sikte, och det är fortfarande boken. Definitionen av en bok håller på att förändras, men det finns en tradition, en romantik kring den tryckta boken som fortfarande är helt essentiell. Eller som journalisten och författaren Fredrik Virtanen konstaterade redan sommaren 2006 i en DN-artikel om de nya bloggböckerna, däribland hans egen ”Olyckligt kär i ingen speciell”: - Tänk dig om vi bara hade haft datorer och plötsligt kom boken som en ny uppfinning. Fatta vad folk skulle jubla.


Förtroendekrisen för PO växer

Summary: Kritiken växer mot Pressens opinionsnämnd, PON och pressombudsmannen, PO, Yrsa Stenius. På måndagen förklarade Katrin Säfström, chefredaktör för tidningen Folket i Eskilstuna att hon saknar förtroende för beslutet att fälla två dagstidningar i Gävle.

Pressombudsmannen Yrsa Stenius vill fälla tidningarna för att beskrivit en brottsmisstänkt person på ett sätt som, enligt Stenius, gör att han går att identifiera. Yrsa Stenius och PON:s sätt att resonera innebär att lokaltidningarnas journalistik delvis bli omöjlig att fortsätta med. Om vi inte ska kunna beskriva en misstänkt person med till exempel ålder, bostadsort och tidigare jobb utan att bli fällda blir det stora konsekvenser för oss mindre tidningar. Jag tycker att de pressetiska riktlinjerna börjat svaja betänkligt sedan hon tillträdde på posten som PO, säger Katrin Säfström som under sex år varit ledamot i PON och väl känner till rutiner och regelverk. Tidigare har Sven Johansson, chefredaktör för Arbetarbladet och Christina Delby Vad-Schütt, chefredaktör för Gefle Dagblad kritiserat PO och PON för deras beslut att klandra de två tidningarna för att de just med ålder, bostadsort, yrke och civilstånd beskrivit en man misstänkt för att ha anlagt en storbrand i Gävle. I ett öppet brev har de två chefredaktörerna förklarat att de inte accepterar beslutet. De har därför valt att bryta den hedersöverenskommelse inom branschen som säger att man ska publicera utlåtandet från PON i tidningen och dessutom betala en straffavgift om de inte får en trovärdig förklaring till beslutet. Katrin Säfström, chefredaktör för Folket är inne på samma linje. – Jag är besviken på Yrsa Stenius och saknar förtroende för hennes beslut i fallet med de två tidningarna i Gävle. Om vi skulle bli fällda för något liknande skulle vi visserligen följa den praxis som finns och publicera utlåtandet från PO och PON – men vi skulle samtidigt publicera en debattartikel intill där vi förklarat varför vi valt att publicera dessa uppgifter, säger hon. Pressombudsmannen Yrsa Stenius tillbaka visar kritiken mot henne och menar att hon i dag är utsatt för ett mediedrev. – Det är ett stilla spottande av mig som pågår. Det börjar nu likna ett drev eftersom en stor del av kritiken sker i ljuset av den inflammerade atmosfär som finns sedan jag fällt Expressen för en artikel om Jan Guillous samröre med KGB på 60- och 70-talet. Det fallet är ännu inte avgjort av opinionsnämnden och jag har därför – enligt praxis – inte velat redovisa mina sakskäl i debatten för att inte skada relationen till opinionsnämnden. Mitt beslut är en 13 sidor lång inlaga och det är ytterst få personer som läst detta. Ändå är det många som utan att känna till fakta valt kritisera mig. Den ena hakar på där den andra slutat, säger hon. Och i fallet med de två tidningarna i Gävle säger Yrsa Stenius att hon inte har mycket att tillägga till de beslut som både hon och PON fattat. – Lagt kort ligger. Beslutet ligger fast och jag har inga mer kommentarer till det. Jag förstår att det kan skapa problem för den lokala journalistiken – men jag har ingen enkelt svar på hur man ska lösa problemet, säger hon. I fallet om Jan Guillou och Expressen så lämnade Expressen nyligen en ny inlaga till Pressens opinionsnämnd. Övriga parter ska också ges möjlighet till genmäle. Först i slutet av maj väntas PON komma med sitt utlåtande och därefter är Yrsa Stenius ”fri” att delta i debatten. – Först när nämnden är klar med sin bedömning kan jag svara på kritiken. Och till dess är det bara att försök stå ut med angreppen – även om det är ganska jobbigt just nu, säger hon. Clas Barkman clas.barkman@dn.se 08-738 10 70


”Bröllopsfotografen” het i Hollywood

Summary: ”Bröllopsfotografen” siktar mot Hollywood. En remake av den populära komedin är på gång. ”Intresset är väldigt stort”, säger Jan Blomgren från filmbolaget Bob Film.

Så sent som i förra veckan var Jan Blomgren i Los Angeles tillsammans med regissören Ulf Malmros för att sälja in filmen. En rad möten med entusiastiska amerikanska produktionsbolag ägde rum. - Vi visade en textad version av filmen, och lade fram förslag på hur den skulle kunna göras om för den amerikanska marknaden, säger Jan Blomgren, styrelseordförande för Bob Film. En remake innebär att ett produktionsbolag köper rättigheter till att skriva ett eget manus, baserat på den ursprungliga filmen. En ren kopia av "Bröllopsfotografen", med Guldbagge-vinnaren Kjell Bergqvist i en av rollerna, fast med amerikanska skådespelare är därför inte aktuell. - Ingenting är bestämt i nuläget, vi har inte skrivit under några papper eller så. Jag och Ulf kunde bara konstatera att intresset var väldigt stort under mötena, säger Jan Blomgren Projektet med en remake av "Bröllopsfotografen" ingår i en större lansering av svenska produktioner som Bob Film planerar att göra i framtiden. - Jag upplever det som att svensk film, eller "utländsk film" som de säger i USA, är på gång i Hollywood. "Millennium"-filmerna har krattat vägen, säger Jan Blomgren.


Manusförfattaren till ”decenniets sämsta film”: Förlåt mig!

Summary: Kritiker- och publikfloppen ”Battlefield earth” - baserad på scientologigrundaren L. Ron Hubbards science fiction-roman med samma namn - har utsetts till decenniets sämsta film. Och nu ber manusförfattaren J.D. Shapiro om förlåt i ett öppet brev: ”Att jämföra filmen med en tågolycka är orättvist - mot tågolyckan“, skriver Shapiro i New York Post.

Tidigare i mars korades "Battlefield earth" (2000) till decenniets sämsta film på kalkongalan The Razzies i Los Angeles. Det var ingen bomb direkt. Få storbudgetsfilmer har blivit så unisont sågade av såväl kritiker som publik. Mer anmärkningsvärt är att manusförfattaren J.D. Shapiro ber om ursäkt till alla som sett filmen i ett öppet brev i söndagens New York Post. Under rubriken "I penned the suckiest movie ever - sorry!" liknar Shapiro ”Battlefield earth” vid en tågolycka, men hejdar sig: "Att jämföra filmen med en tågolycka är orättvist - mot tågolyckan. Folk vill ju titta på tågolyckor”. ”Battlefield earth” är baserad på scientologigrundaren L. Ron Hubbards science fiction-roman med samma namn. Det var John Travolta - som jämte Tom Cruise är det största affischnamnet för den kontroversiella scientologikyrkan i Hollywood - som gav J.D. Shapiro i uppdrag att skriva manus till filmatiseringen. Ett besynnerligt val, kan tyckas. Vid det laget var kronan på Shapiros cv manuset till komedin "Robin Hood: Män i tights". Nu är han fullständigt brännmärkt av ”Battlefield earth”-fiaskot. Men det började lovande, berättar Shapiro i New York Post. Travolta ska ha beskrivit hans första "Battlefield earth"-manus som "The Schindler's List of sci-fi". Filmbolagschefen Mike Marcus gjorde också tummen upp. ”Mitt manus var VÄLDIGT annorlunda från vad som slutligen landade på den vita duken”, lovar Shapiro. ”Det var mörkare och skitigare”. Alltså, inte ett spår av utomjordingar i Kiss-stövlar och överbetalda skådespelare i Bob Marley-peruker. Med en budget på 100 miljoner dollar och John Travolta i huvudrollen trodde Shapiro att hans lycka var gjord. Tills han fick ändringsförslagen i sin hand. Filmbolaget ville förändra hela tonen i filmen och ta bort flera nyckelscener. När Shapiro pressade bolaget på vem som låg bakom ändringsförslagen framkom det att det var "Johns läger". Ytterligare efterforskningar visade att L. Ron Hubbard hade haft storslagna drömmar om att "Battlefield earth" skulle bli film en dag och därför gjort egna, förberedande anteckningar om hur filmen skulle se ut - in i minsta detalj. Shapiro vägrade genomföra ändringarna och fick lämna projektet. Men han stod fortfarande kvar som manusförfattare. Han bad om att få använda sin pseudonym Mr Nick Knack men fick avslag från filmbolaget. ”Den enda gången jag har sett filmen var på biopremiären, och det var en gång för mycket”, fastslår J.D. Shapiro, som själv tog emot utmärkelsen Decenniets sämsta film på razziegalan i början av mars. ”Men nu, när jag ser tillbaka på filmen med fräscha ögon, kan jag inte låta bli att vara märkligt stolt över den”, fortsätter Shapiro. ”´För av alla kassa filmer är min allra kassast”.


T C Boyle: ”The Woman”

Summary: Arkitekten Frank Lloyd Wright är hett stoff för amerikanska romanförfattare. Och i centrum står Wrights förhållande till Mamah Cheney, kvinnopionjären som mördades i Wrights hem. Stig Björkman läser en litterär skandalhistoria.

En försommardag 1914 brinner Taliesin, den amerikanske arkitekten Frank Lloyd Wrights sanktuarium, hans närmast helgade rum för boende och arbete i Spring Green, Wisconsin. Det är en anställd som har satt huset i brand, ställets alltiallo, en färgad man som tillsammans med sin hustru skött hushållet i byggnaden. Mannen har samma dag blivit uppsagd från sin tjänst, men det har inte varit den tändande gnistan för hans handling. Moraliska skäl har vägt tyngre. Han har länge upprörts över den oäktenskapliga och i hans ögon osedliga relationen mellan Wright och kvinnan denne sammanlevt med de senaste tio åren, Mamah Cheney. Nu skall han skipa gudomlig rättvisa. För säkerhets skull låser tjänaren in Mamah och hennes lunchsällskap innan han sätter eld på huset. En efter en hugger han sedan ner de flyende med en yxa när de försöker ta sig ut, först Mamah och hennes båda barn, sedan ett par av Wrights medarbetare. Wright befinner sig för tillfället på ett affärsmöte i Chicago. Harmoni var ett ledord för Wrights arkitektoniska verksamhet. De inre och de yttre sammanhangen skulle stå i samklang med det omgivande landskapet, vare sig detta var orörd natur eller av mer urban karaktär. Men samma uttryck för balans och samstämmighet präglade knappast Wrights privata liv. Han var gift tre gånger och hade ett antal utomäktenskapliga förhållanden, där det mest omtalade och uppseendeväckande var det med Mamah Cheney. Frank och Mamah möts första gången en vårdag 1903 på hans kontor i Chicago. Familjen Cheney har länge gått i tankar om att låta uppföra ett hus ritat av den berömde arkitekten, inte minst efter deras besök hos goda vänner som har lyckan att bo i en omtalad skapelse av Wright. Mamah ställer sig först tveksam, rädd att prislappen skall bli alltför hög. Men hon låter sig övertygas, och sätter ord till sina känslor: ”Väl inne i huset kände jag hur mina lungor vidgades. Allt var öppen yta, där rummen flöt in i varandra. Omålade bjälkar och tvärarbeten i samma färg som trädstammar gav ett mjukt sken, och det allra mest ljuvliga ljus föll in genom de röda och gröna glasrutorna. Det kändes som en helgad plats, som ett skogskapell.” Kanske uttryckte sig Mameh Cheney så, vem vet, men det är i vilket fall vad Nancy Horan låter henne känna i romanen ”Kärleken till Frank” (”Loving Frank”). Titeln på Horans litterära debut lägger knappast några frågetecken till romanens karaktär. Den är en renodlad passionshistoria om den både omvälvande och förödande relationen mellan Wright och kvinnan som skulle komma att dela hans liv under tio år. Något annorlunda faller orden i T C Boyles roman ”The Women”, som något mer distanserat skärskådar Wright och hans kärleksförhållanden. Det är anmärkningsvärt att två amerikanska författare – ungefär samtidigt – väljer att ha Frank Lloyd Wright som huvudperson i sina verk. Men kanske mindre uppseendeväckande att båda väljer att ta ner Wright från den piedestal som han kan ha ritat åt sig själv och sätta ljuset på en av de mer negligerade amerikanska kvinnoförkämparna. För den som stiger fram ur boksidorna är Mameh Cheney, intelligent och samvetsöm och för vilken valet av ett liv vid sidan av Wright inte är utan plåga. Frank och Mamah bryter upp ur sina respektive förhållanden. Han med äktenskapet fortfarande som en fotboja, medan hon söker skilsmässa – med hänvisning till att även maken bör få chansen att utnyttja en frihets alla möjligheter. Men saknaden efter barnen är ett ständigt kval för Mamah under parets mer än årslånga exil i Europa. Resan är en tidig överenskommelse, även om den av omgivningen tolkas som en flykt. Frank och Mamah har blivit drömstoff för skandalpressen, som bevakar varje steg de tar och även belägrar de övergivnas vardag. Paret slår sig ner i Berlin. Här tänker Wright redigera ett praktverk över sina arkitektoniska landmärken, medan den tyskkunniga Mamah ägnar sig åt att översätta Goethe. Men Mamah har inte helt opåverkad erövrat sitt nya obe roende. Redan i Chicago har hon tagit del av Ellen Keys skrifter kring kärlek och äktenskap. Nu vill hon gengälda den tacksamhetsskuld hon tycker sig stå i och beslutar sig för att lära sig svenska för att kunna ge en rättvisare tolkning åt Keys idéer. Så när Frank förbereder sig för att åka tillbaka till USA och uppföra drömprojektet Taliesin reser Mamah till Sverige. Hon sammanträffar med Ellen Key på Strand och erbjuds att bo och arbeta en längre tid i Keys hem vid Vättern. Åter i USA hittar Mamah en förläggare till ”Love and Marriage”, men boken ges ut först sedan även Wright har lagt till sitt namn som översättare! Det är märkligt att ungefär samtidigt ta del av dessa romaner som oförmodat tangerar och korsbefruktar varandra. Brottstycken av en epok och av dess tänkande levandegörs i modeller som är lättintagliga utan att sakna komplikationer. Sekelgamla konfliktarenor där frågor om manliga och kvinnliga ojämlikheter luftats öppnas för ny insyn. Samtidigt som Ellen Key – liksom Victoria Benedictsson eller Anne Charlotte Leffler – plötsligt är aktuella storheter på svenska kultursidor och teaterscener dras Mamah Cheneys insatser fram och revideras i USA. De båda romanerna om Frank och Mamah kompletterar varandra. Där Nancy Horan är duktigt redovisande har T C Boyle förskjutit perspektivet genom att överlåta berättarrösten till en ung japansk arkitekt hos Wright. Han har trätt i tjänst när Wright just har ingått sitt tredje äktenskap och hans storögda redogörelser för Mästarens erövringar genom åren kryddas med fotnoter där han citerar alltifrån Wrights egen självbiografi till artiklar ur tabloidpressen. Ironin blir härigenom en ständigt närvarande komponent. Den fruktansvärda tragedi som sätter punkt för Franks och Mamahs förhållande blir därför i ”The Women” en andrahandsredogörelse, medan den i ”Kärleken till Frank” dokumenteras i all sin obarmhärtiga brutalitet. Katastrofen kommenteras också från avstånd i Daron Hagens opera ”Shining Brow”. Ja, Frank Lloyd Wrights och Mamah Cheneys kärlekshistoria laddades med musik redan 1992. Arkitektur brukar ju ibland karaktäriseras som ”frusen musik” – så varför inte? ”Shining Brow” är ett imponerande verk med vistelseort någonstans mellan Richard Strauss och Stephen Sondheim, elektrifierande i sina lyriska arior där det på samma gång vardagligt konstaterande och poetiska librettot av irländaren Paul Muldoon skapar en stark förtätning. Det är glatt överraskande när kören redan i första akten jublande skanderar att ”arkitektur är poesi” eller när Wright i sin första aria riktad till Mamah översätter de harmoniska rum han vill skapa med hjärtats fyra kamrar. ”Shining Brow” (Lysande höjder) som är den direkta översättningen av det walesiska Taliesin för tankarna till ”Svindlande höjder”. Känslan av suveränitet och att till priset av sitt liv leva ut sina passioner är i vilket fall drag som förenar Frank Lloyd Wright med Emily Brontës romanhjälte. Och denna demoniska dimension har det inte heller varit svårt att locka fram i vare sig de båda romanerna eller i operan. Den modernistiske pionjären Frank Lloyd Wright Frank Lloyd Wright (1867–1959) tillhör arkitekturhistoriens tungviktare. Hans romantiska modernism sammmansmälter funktion och form. Karriären inleddes i Chicago hos Louis Sullivan, en annan amerikansk mästare. Runt 1900 hade Wright färdigställt 50 projekt i Oak Park. Wright utvecklade så kallade präriehus, moderna byggnader med öppen planlösningar. Wrights hem Taliesin i Spring Green, Wisconsin, började byggas 1910–11. Andra kända byggnader är husen Graycliff (1926–1929), Falling Water (1935–1939) och Solomon R Guggenheimmuseet i New York, som stod klart 1959. Wriht var gift när han träffade Mamah Cheney i Chicago 1903. De hade ett förhållande under många år och reste tillsammans i Europa 1910. Cheney var en tidig feminist som bland annat översatte Ellen Key till engelska. Hon och sex andra personer mördades 1914 i Wrights hem av familjens betjänt. Både Wright och Sullivan lär ha stått modell för den upplyste arkitektdespoten Howard Rourke i Ayn Rands omdebatterade bästsäljare ”The Fountainhead”. I filmversionen ”Pionjären” spelas han av Gary Cooper. Den som är nyfiken på var dramat fick sin uppkomst kan gå på stadsvandring i Chicago i Frank Lloyd Wrights fotspår. Det hus i Oak Park som han ritade åt familjen Cheney är öppet för allmänheten. Huset fungerar också säsongsvis som Bed & Breakfast-hotell.