Det sköra var hennes styrka

Summary: Lena Nyman var ett levande väsen som talade genom varje roll hon gjorde – det fanns inte en falsk ton i hennes artisteri. Hon var en självklar del av mitt liv, skriver DN:s Leif Zern.

Lena Nyman var en del av mitt liv. Inte mitt privata liv, men med konstnärer är det ibland svårt att skilja det ena från det andra. Hur kunde det vara annorlunda med en person som spelat i filmer och stått på scenen i teaterföreställningar som hör till de bästa och mest omtumlande jag sett. Det sägs att minnet är opålitligt. Det är inte sant. Minnet är pålitligt. Jag har sett otaliga rolltolkningar som är utplånade ur mitt medvetande. De behöver inte ha varit dåliga, men de finns inte kvar, de ligger begravda under lager av den barmhärtiga glömska som våra liv kräver för att bli uthärdliga. För att det andra ska stå kvar i minnets ljus. Så var det med Lena Nyman, och jag vet inte var jag ska börja. Kanske den där eftermiddagen i mitten av 60-talet då jag såg Dramatens elevskola i en uppvisning med några scener ur ”En midsommarnattsdröm”. Lena Nyman var Hermia, hon som vaknar upp i Shakespeares skog och tror att en orm krälar på hennes bröst. Vi som var unga på 60-talet visste vad den där ormen betydde. Det gjorde Lena Nyman också och visade det så fysiskt och verklighetstroget att Shakespeares gamla saga fick en ny och djärvare betydelse. Jag kunde lika gärna börja med ett av hennes sista framträdanden. Det var på Teater Brunnsgatan Fyra, i Kristina Lugns ”Två solstrålar på nya äventyr”, där hon gjorde entré som en liten Chaplinfigur med käpp och svarta kängor. Jag tror inte någon tänkte på att det var en monolog, för hon riktade sig både inåt och utåt och svängde runt i en dans – en dialog – med sig själv och publiken. Äntligen, viskade jag till mig själv i mörkret, har hon hittat en pjäsförfattare som delar hennes ensamhet, sorg och vassa humor och kan skriva repliker som sätter livets drama på sin spets: ”Jag är inte mitt hjärtas utvalda precis”. För en tid sedan fastnade jag framför en svensk 50-talsfilm av den där sorten som SVT brukar visa för arbetslösa och pensionärer på matinétid. Jag hade inte tänkt sitta kvar men blev snart förhäxad av den lilla flickan i huvudrollen. Allt fanns på plats i hennes agerande – spontaniteten, det fullkomligt naturliga tonfallet, den blixtsnabba kontakten med filmens vuxna skådespelare – och i samma ögonblick såg jag vem lilla flickan var: Lena Nyman! Filmen hette ”Farligt löfte” och var hennes debut, elva år gammal i rollen som sjuårigt vittne till ett mord, obegripligt närvarande i en historia som utan hennes medverkan hade passerat oupptäckt. Hon beskrevs inte oväntat som ett naturbarn. Men det var en förenkling, för även om hon ofta fick spela ung och oförställd, inhyrd från verkligheten som kontrast till Dramatenaktörernas höga stil, var hon lika yrkeskunnig som vilken annan nationalklenod som helst: Margaretha Krook, Anita Björk, Ernst-Hugo Järegård, Gunnel Lindblom, Max von Sydow, Georg Rydeberg och flera av de betydligt äldre skådespelare som efter några få säsonger blev hennes Dramatenkolleger. Alf Sjöberg, den store modernisten, fick tidigt upp ögonen för Lena Nymans kapacitet och använde henne 1967 i Brechts ”Tolvskillingsoperan”, där hon var Polly mot Jan-Olof Strandbergs Mackie Kniven. Lika tidigt fick hon de moralkonservativas ögon på sig när hon och Börje Ahlstedt sprängde sexvallen i Vilgot Sjömans film ”Jag är nyfiken – gul”. I dag ger väl den emblematiska bilden av Lena och Börje där de står på knä i motljus och – okej, nakna – kramar om varandra närmast ett gulligt intryck. Den gången fick Lena Nyman inte desto mindre utstå både fördomar och hyckleri. Man skrev hånfullt om hennes kropp och förfasade sig över hennes Stockholmsidiom. Hon fick de anständiga att känna sig avklädda, och det skulle hon straffas för. Därifrån till Ingmar Bergmans uppsättning av ”Vildanden” på Dramaten 1972 verkar steget absurt långt. Inte alls. Hon spelade den dödsdömda Hedvig med en lyster som fick den lilla flickan att verka så genomskådande att hon kunde ta bättre hand om de vuxna än de själva. Inte ålderslös – det hade varit opersonligt – snarare barn och kvinna på samma gång. Ett levande väsen som talade genom varje roll hon gjorde, snart så många att vem som helst hade försvunnit bakom dem. Lena Nyman blev bara ännu mer sig själv genom att fördubbla och förvandla sig. Revyer och filmer med Hans Alfredson och Tage Danielsson, där hon bidrog till den unika genre vars försvinnande vi fortfarande sörjer, ett slags absurd, folklig och humanistisk humor som inte kunde stava till förnedrings-tv. Finns det en svensk underhållningskanon har hon en hedersplats på varje rad: ”Svea Hund” ”Ronja Rövardotter”, ”Släpp fångarne loss, det är vår!”, ”Morrhår & ärtor”… Hennes spontanitet visste inga gränser. I Alf Sjöbergs uppsättning av Goldonis ”Gruffet i Chiozza” var hon en ettrig liten svetsloppa som hade kunnat sätta eld på Dramatenhuset. I ”Hustruskolan” gjorde hon entré som småsöt, läspande tös med nerhasade strumpor och förvandlades inför våra häpna ögon till en fullvuxen kvinna som fick Allan Edwalls obscent viftande pekfinger att krokna. Lena Nyman blev ofta navet i föreställningen. Så var det i ”Tribadernas natt” när den uruppfördes i Per Verner-Carlssons regi på Dramaten 1975. Per Olov Enquist hade bjudit samman August Strindberg, Siri von Essen och den danska skådespelerskan Marie David till en liten uppgörelse i Strindbergs anda, dock inte på dennes missogyna villkor. Lena Nyman var Marie mot Anita Björks Siri och Ernst-Hugo Järegårds August. Nu kunde Järegård spela ut hela sitt register, fram till det ögonblick då Lena Nyman sänkte tonen, talade långsamt och fick hela föreställningen att svänga. Som alla stora skådespelare var hon musikalisk. Det handlade om scenisk intuition, en närmast ursinnig förmåga att lyssna både på sig själv och på de andra. Hon bevakade inte sitt ego eller putsade på sin image. Jag tror att de flesta uppfattade henne som en urstark liten personlighet. Men det var det sköra som var hennes styrka. Det var samma levande varelse som spelade sprallig revy med Gösta Ekman i ”Svea Hund” och grep oss i rollen som Ingrid Bergmans handikappade dotter i ”Höstsonaten”. Det kvittade om hon var Vilgot Sjömans mikrofonförsedda reporter i det svenska samhället eller ensam med döden och sig själv i Kristina Lugns monolog: ”Jag går över. Det är min rättighet. Snart ska jag känna det stora ridåfallet.” Aldrig en falsk ton. Leif Zern


Nicki Minaj knockar alla

Summary: Robert Börjesson möter Nicki Minaj i London. Den sista jämlikhetsstriden blir att få en kvinna accepterad som världens bästa rappare, säger megastjärnan.

På ett lyxhotell i London spelar Nicki Minajs agent luft-Blackberry för att visa hur de ska få maximalt intresse kring en hemlig konsert senare samma kväll. – Jag vill att vi ska komma oväntat tidigt. Folk ska bli tokiga och twittra: ”Hon kommer! Hon kommer!”, säger han till en assistent. Amerikanskan har redan tvingats ställa in ett uppträdande i London på grund av att det blev kaos när hon på Twitter informerade sina fans om det hemliga besöket. Samma armé av fans, de flesta unga tjejer utrustade med det rosa läppstift hon gjort åt sminkföretaget M.A.C, väntade på Minaj när hon landade på flygplatsen Heathrow eftersom hiphopstjärnan twittrat om sitt flightnummer och sin ankomsttid. Tidigare i veckan har jag fått en lista på förbjudna frågor inför vårt möte. Hon kommer bland annat att lämna intervjun om jag nämner ordbråket med föregångaren Lil Kim eller hennes påstådda rumpförstorning. Intervjun görs på lyxhotellet The Landmark eftersom hon samma dag har blivit utkastad från The Dorchester, ett annat klassiskt landmärke där gäster är oljemiljardärer, kungligheter och Hollywoodstjärnor. The Dorchesters chefer tröttnade till slut på hur artisten vägledde sina fans till hotellet med Twitter. Nu har hon en svit med tre jätterum. 26-åringen kan kosta på sig den här typen av excesser. Nicki Minaj, uppvuxen i New York med föräldrar från Trinidad, skrev på ett lukrativt kontrakt med idolen Lil Waynes skivbolag Cash Money efter en intensiv budgivning om hennes namnteckning. Under en radiointervju i USA nyligen sa en annan hiphopstjärna, Kanye West, att Nicki Minaj har potential att bli historiens näst bästa rappare. Jag undrar om hon inte blev både glad och lite förbannad över komplimangen. Varför skulle hon inte kunna bli den bästa? – Men jag skulle aldrig kunna betraktas som tidernas bästa rappare eftersom jag är kvinna, säger Minaj. Du vet vilken stor sak det var när en svart man, Barack Obama, blev USA:s president. Hur alla sa att vi övervunnit den sista barriären. Det stämmer inte. Det skulle vara en ännu större sak om en kvinna betraktades som historiens bästa rappare. Det kommer att vara den sista jämlikhetsstriden. Det kanske händer en dag. Men det kommer aldrig att hända mig. Varför? – Jag är för flickig och rosa för att tas på allvar. Jag gillar att ha kul. De som bestämmer vem som är bäst är oftast … tråkigare. Hon ler över sitt ordval. – Men jag är glad bara om jag kan sparka in dörren för nästa generation kvinnor. Nicki Minaj får nästan lika mycket rubriker för sina peruker och kläder som för sin musik. Just i dag har hon en blond afroperuk som är klippt rak som en trädgårdshäck på toppen. Eminem är mannen som Kanye West menar att Nicki Minaj aldrig kommer att kunna överglänsa. Både Eminem och Nicki Minaj använder alter egon. Hon heter egentligen Onika Tanya Maray, men utöver Nicki Minaj finns även rollfigurer som Harajuku Barbie, Nicki Teresa och framför allt Roman Zolanski, ett slags Hulk som väcks till liv när hon är arg. På hennes hemsida finns ett lexikon, Nicktionary, där hennes fans, döpta Barbz eller Ken Barbz, kan översätta hennes många påhittade uttryck, ”Nickinese”. Minajs värld skapades redan när hon som liten tvingades bo hos mormor i Trinidad samtidigt som föräldrarna letade efter arbete och ett hem i Queens, New York. Uppväxten var tuff. Nicki Minajs far var missbrukare och försökte vid ett tillfälle döda hennes mamma. Nicki Minaj använde sina alter egon för att fly undan traumat. – Min mamma uppmuntrade mig alltid att bygga upp en fantasivärld, säger Minaj. Jag uppmuntrades att vara så tokig och fantasifull som möjligt. Jag kunde aldrig vara för tramsig. Du byter raptekniker och alter egon oerhört obehindrat under dina låtar. Har fantasiVärlden alltid varit del av din speciella rapstil? – Nej, jag uppfann den av misstag när jag spelade in mina första låtar med en kompis. Jag gjorde ett fel, men fortsatte ändå och tramsade mig igenom några textrader som en av mina alter egon från barndomen. Min kompis sa med en gång: ”Det där borde du behålla. Det är superbra.” Eftersom du studerade drama i stället för musik i skolan måste det ha känts skönt att kunna införliva det i musiken? – Ja verkligen, plötsligt kunde jag kombinera de två saker jag älskar. Jag har roligare när jag för in teaterelementet och då blir det också bättre. Precis som förebilden Lil Wayne sparar hon nu också misslyckade tagningar. – Musik måste inte vara perfekt. Det handlar om att förmedla känslor. Men jag tar verkligen inte med varenda misslyckad inspelning. Hemligheten är att hitta de klassiska misstagen. Hon vågar dock inte vara lika kreativ som Lil Wayne. – Nyligen bestämde jag mig för att vara mer restriktiv och inte släppa för mycket musik. Jag vet inte om jag kan släppa hundratals låtar på bara några år som Lil Wayne. Han har trofasta fans, de köper allt han släpper, men jag vet inte om jag nått samma position än. Förra året blev hon historisk som artisten med flest låtar på Billboards Hot 100 samtidigt. Sex av de sju sångerna var inhopp på mäns singlar. På Kanye Wests ”Monster” rappar Nimaj att hon fick ”50k for a verse” redan innan hon hade släppt debuten ”Pink friday”. Minaj ler stort över raden. Avtalet med Cash Money ger henne fullständig kontroll över sin musik. Hon hade hellre valt en annan karriär än tvingats vara beroende av manliga skivbolagschefer. – Jag växte upp med en mamma som var väldigt undergiven sin man. Jag hatade det och bestämde mig för att aldrig vara undergiven en man. Nu genomsyrar det allt jag gör. – I musikbranschen är det många män som vill vara din pappa när du är ung tjej. Jag behöver inte det. Jag klarar mig bra ändå. Om Nicki Minaj Nicki Minaj heter egentligen Onika Tanya Maraj. Hon föddes 1984 i Trinidad, men växte upp i New York. Lil Wayne, Lauryn Hill och MC Lyte (bilden) är hennes stora förebilder. ”Jag blev överlycklig när jag hörde MC Lyte första gången och insåg att det fanns en kvinna som rappade om min vardag i New York”, säger Nicki Minaj. Hiphopstjärnan är aktuell med sin debutskiva ”Pink Friday”. Hon blev historisk förra året som den artist som haft flest låtar samtidigt, sju stycken, på Billboards Hot 100-lista. Hennes skivbolag Young Money Entertainment drivs av kollegan Lil Wayne och ger även ut artister som Drake och Tyga. Minajs egen debutskiva ”Pink Friday” släpptes i november och hamnade efter en vecka och nästan 400 000 sålda exemplar tvåa på den amerikanska albumlistan – bara slagen av Kanye Wests "My beautiful dark twisted fantasy”, på vilken Nicki Minaj gästrappar på flera spår.


Inredningshets fyller på sopberg

Summary: På onsdag börjar möbelmässan i Stockholm. Intresset för inredning har vuxit enormt de senaste åren. Det visar om inte annat succén för showen ”Ljust och fräscht”. Men vår vilja att kasta ut köket vartannat år resulterar också i gigantiska sopberg, som även de växer explosionsartat.

I krogshowen ”Ljust och fräscht” på Berns slår humorduon Henrik Schyffert och Fredrik Lindström fast att svenskarna är världens mest heminredningsintresserade folk. Vi har 200 ord för väggfärgen vit och det finns 65 inredningsmagasin i våra tidningshyllor. I en värld där vi alla är för nöjda och därför missnöjda blir vår bostad det bästa och tydligaste sättet för oss att manifestera vår identitet. Vi byter kök vartannat år. Inte för att vi måste, utan för att vi kan. På Ikea kan vi få ett splitternytt kök billigare än en semesterresa till Thailand för hela familjen. På Stockholm furniture fair, som öppnar på onsdag, har de i år en ny avdelning: Kök & bad. Vartannat år deltar kökstillverkarna på mässan, i år omfattar avdelningen även badrumsföretag. Går man på husvisning i Stockholm finns det ett ”mini-spa” i var och varannan villa. Men vårt omättliga behov av nya inredningsprylar, i kombination med svenskens faiblesse för minimalism, resulterar också i att saker måste kasseras och kastas ut. Det är inte bara antalet inredningstidningar som växer – även sopbergen är större än någonsin. Just nu pågår förberedelserna för fullt inför öppnandet av utställningen ”Sopor” på Nordiska museet i Stockholm, som startar den 18 februari. I fredags slog utställningen ”Waste collection” upp dörrarna på Upplandsmuseet. Det är dags, tycks museerna resonera, att vi börjar fokusera på vad konsumtionshetsen skapar i andra ändan. För hundra år sedan slängde varje svensk 30 kilo sopor per år. I dag är den siffran nästan ett halvt ton. Varje år exporterar Sverige omkring 360 000 ton sopor utomlands. Vi slänger fem kilo mat i veckan. I ”Waste collection” får vi dels följa egyptiska soparbetare i Kairo, zabbaleen, som lyckas återanvända 80 procent av de sopor som de samlar in. Men utställningen handlar också om vad våra sopor säger om vår kultur och hur vi lever, berättar museets arkivarie Ingrid Zakrisson. – Antalet typer av föremål man hittar har ökat enormt mycket bara på hundra år. Väldigt mycket av dagens sopor försvinner ju, men mängden kommer att märkas i framtiden. Det säger väl att vi lever i ett slit- och slängsamhälle. Maria Perers är intendent på Nordiska museet och ansvarig för deras utställning ”Sopor”. Hon berättar att återanvändningen för hundra år sedan inte handlade om att man var fattig. Man ville ta till vara på resurserna. Som exempel tar hon plastpåsetorkaren från 60-talet. – Även då, när konsumtionssamhället verkligen hade dragit i gång, ville man inte slänga något som gick att använda igen. I dag slänger vi en spis bara för att vi hellre vill ha en svart. Hur kommer det sig att vi fick ett annat sätt att se på våra ting i hemmet? – Det kom ekonomiska teorier om att vi kunde köpa oss ur krisen. Dessutom ville man inte känna sig tyngd av traditionen. De nya materialen är också svårare att återanvända. Ändå är det inte så att vi kasserar alla prylar vi inte vill ha i våra minimalistiska hyperrenoverade hem. Mycket har vi också svårt att slita oss ifrån, berättar Perers. – Vi sitter ju där med proppfulla vindsförråd, skrattar hon. Dessutom växer Shurgardförråden explosionsartat. Man tillverkar 1,3 miljoner plastboxar för förvaring per år, bara i den mest populära storleken, berättar Perers. Möbelmässan har i år inget särskilt fokus på hållbar design, säger projektledaren Cecilia Nyberg. – Vi gör olika utställningar olika år utifrån de besökargrupper vi har på mässan och har gjort undersökningar där vi frågar vad de tycker är viktigt och vad de vill se. Och i år var de inte intresserade av miljö? – Miljö har inte varit högst upp på deras lista i år, nej. Däremot kommer duon James Thompson och Mattias Sjöberg att visa sitt projekt Tablescraps på mässan. De har tillverkat ett bord av sopor. – Som designer är det där kluvet. Samtidigt som man är lockad av att skapa något nytt vet man ju att det egentligen inte behövs, säger Sjöberg. Han och Thompson kom i kontakt med företaget Aluwood AB som tillverkar exklusiva inredningar. De använder sig av materialet DuPont Corian, som är ett slags syntetisk sten, berättar Sjöberg. Precis som de flesta nya material är Corian inte speciellt grönt. Dessutom gick mycket till spillo i produktionen. Man slängde hundratals kilo i veckan. Genom att rationalisera produktionen såg Thompson och Sjöberg till att de bitar som blev över standardiserades. På det viset gick de att använda igen. – Man skulle kunna återanvända mycket mer om man tänkte på att få ”bra” spillbitar. Man tänker sällan på att soporna kan användas. Spillbitarna har blivit ett bord, som är randigt. – Man utgår alltid från tycke och smak i stället för vad som finns. Vi har försökt tänka mer som en kock, vad är det för säsong nu? Bara för att man inte ogillar blått kakel kan man ju inte slänga ut det om det fungerar. Det blir mycket spill om man bara utgår från vad som är trendigt. I showen ”Ljust och fräscht” berörs även vår trendkänslighet. Anna Perser på Nordiska museet menar att vi inte vågar skaffa något till hemmet utan att kolla i en tidning först. Ekologisk mat och närproducerade surdegsbröd fungerar i dag som identitetsskapare. Men inte den återanvända inredningen. Ofta känns det som om samma människor som byter ut köket vartannat år gärna köper all mat från Saltå kvarn och närproducerade ekologiska surdegsbröd. – Bilden av ekologisk inredning är att den är brun och hippieflummig, säger Sjöberg. Vi ville visa att den kan vara något annat. Möbelvärlden är konservativ, fortsätter han. Hur är det med konsumenterna? – Det finns en nyfikenhet inom vissa grupper. Man vill ju tro att de som köper ekologisk mat även skulle vilja visa sin medvetenhet när det kommer till inredning. Ingrid Zakrisson på Upplandsmuseet är något mer skeptisk. – Det kanske bara är yta. Man säger en sak som är politiskt riktigt, men sedan vill man ändå köpa nytt och nytt. Tove Leffler tove.leffler@dn.se 08-738 10 00


Författarnas kärlekshistoria

Summary: Historikern Antonia Fraser levde med dramatikern och Nobelpristagaren Harold Pinter. I boken ”Måste du gå?” skildrar hon deras kärlekshistoria. ”Vi diskuterade mycket”, säger hon, ”men bråkade aldrig.”

De träffades av en slump – Antonia Fraser och Harold Pinter. Mötet förändrade livet för dem båda. Det ägde rum den 8 januari 1975 och skulle visa sig vara början på en över tre decennier lång kärlekshistoria. Båda var över 40 år och gifta på var sitt håll. Hennes bakgrund aristokratisk, hans arbetarklass. De brittiska tabloiderna skanderade skandal och kalasade glupskt på paret. – De första åren var vi konstant jagade av journalister och fotografer. Det var fasansfullt. Vi överlevde tack vare att vi var så förälskade, säger Antonia Fraser i telefon från huset på Campden Hill Square i sydvästra London där hon levde tillsammans med Harold Pinter fram till hans död för drygt två år sedan. Med sina levande dagboksanteckningar i ”Måste du gå?” skapar hon en direkt ”här och nu”-känsla för läsaren. Boken ger inte enbart en inblick i en passionerad kärlekshistoria mellan två storheter; den är också lite som att läsa en ”Vem är vem?” för teater, politik och litteratur. Laurence Olivier, Juliet Walters, Václav Havel, Salman Rushdie och Edna O’Brien är bara några av alla kända vänner och bekanta som dyker upp på sidorna. Historien tar slut då Harold Pinter efter sju års sjukdom dör av cancer på julafton 2008. – Jag satte i gång arbetet med boken en månad efter Harolds död. Det var ett slags terapi, säger lady Antonia som har fått stor respons på boken från läsare runt om i världen. – Jag skrev den för mig och Harold, men nu visar det sig att den betyder mycket också för andra. Det gör mig rörd och skänker tröst. Det var i samband med en tillställning hemma hos gemensamma vänner som Antonia Fraser och Harold Pinter sågs för första gången. De hade inte talat med varandra på hela kvällen. När hon ska gå hem säger han: ”Måste du gå?” Hon tänker på allt som hon har att stå i dagen efter men hör sig själv säga: ”Nej, det är inte absolut nödvändigt.” Bilden av ett sällsynt lyckligt äktenskap – om än med yttre komplikationer – växer fram sida för sida. Var det verkligen så lyckligt som det framstår? – Ja, det var det. Vi bråkade aldrig. Visst hade vi olika åsikter ibland och diskuterade mycket, främst politik och religion. Men det var bara givande. Vi hade en ständig dialog. Att samtala med Antonia Fraser är underhållande och lärorikt. Hon är vältalig, lyssnande, humoristisk. Det humanistiska intresset fick hon med sig från barndomshemmet i Oxford. Båda hennes föräldrar var kända politiker och skrev även historiska böcker. Det var också den historiska biografin som blev hennes genre. På svenska finns ”Ludvig XIV och kärleken”, ”Henrik VIII:s sex hustrur” och ”Marie Antoinette”, som Sofia Coppola filmatiserade 2006. I ”Måste du gå?” framgår det att Harold Pinter var en romantiker av stora mått. – Det är det som har överraskat läsare allra mest. Jag har mängder med dikter och kort med kärleksförklaringar kvar. Harold kallade sig alltid för världens lyckligaste man när han undertecknade kort och brev till mig. Många har haft bilden av honom som enbart allvarlig, en man med mycket svärta, säger Antonia Fraser. Det sista Harold Pinter skrev i livet var en samling kärleksdikter, ”Six love poems to Antonia”. Under deras år tillsammans författade han även flera dikter om hennes passion för simning. Han var fascinerad av att hon simmade så fort hon kom åt – överallt var i Världen de än befann sig. Själv var han inte någon stor simmare. – Det stänkte mycket om Harold, ungefär som när en hund ska hämta en boll ute i vattnet, skrattar Antonia Fraser. I ”Måste du gå?” beskriver du hur Harold Pinter kunde vara nedstämd och frustrerad vissa dagar. – Han var djupt engagerad i mänskliga rättigheter och orättvisor i världen. Det kunde tynga honom extra vissa dagar. – Att Harold fick Nobelpriset 2005 var fantastiskt. Han trodde aldrig att han skulle kunna få det, utan förmodade att hans politiska åsikter ansågs för extrema. Antonia Fraser skriver om den iranska fatwan mot Salman Rushdie efter romanen ”Satansverserna” 1988. De var båda engagerade för Rushdies sak. – Vårt stöd för Salman handlade om att försvara yttrandefriheten, säger lady Antonia, som då var ordförande för brittiska Penklubben. När hotet mot Salman Rushdie var som störst fick han i hemlighet träffa sin familj hemma hos Pinter–Fraser. Harold Pinter såg Nobelpriset som ett möjligt forum att få föra fram sina politiska åsikter. Men Harold Pinter låg inlagd på sjukhus när det var dags för Nobelprisutdelningen. – Jag tog honom med ambulans från sjukhuset till studion där han spelade in sitt Nobeltal, säger Antonia Fraser. – Han var svårt plågad. När jag tittade på honom i studion såg han svag och liten ut, men så vände jag mig mot monitorn och plötsligt förvandlades han till Harold, som en skådespelare som fångar ögonblicket. Han levde upp på ett mirakulöst vis. Om några veckor kommer Antonia Fraser till Kulturhusets internationella författarscen för att prata om ”Måste du gå?”. – Det känns speciellt för mig att komma till Sverige eftersom jag och Harold aldrig kom i väg till Nobelprisutdelningen. Han hade bjudit in hela familjen och köpt en vacker klänning till mig att bära vid ceremonin. De hann dock uppleva Stockholm tillsammans innan Harold Pinter blev sjuk. – Vi hade det underbart de gånger vi var i Stockholm. I början av 1990-talet reste vi dit för att se Thommy Berggrens uppsättning av Harolds pjäs ”Hemkomsten”. Jag minns särskilt skådespelaren Marie Richardsons insats. Hon var fantastisk. I dag förvaltar Antonia Fraser sin makes verk, något som han bad henne om redan under deras första år tillsammans. – Jag lovade att bli den hårdaste förvaltaren av dem alla, icke ett komma skulle få ändras i hans texter – och så har det blivit. Religion har alltid funnits i lady Antonias liv, privat och i de flesta av hennes böcker. Hon säger att hennes katolska tro har hjälpt henne att klara av sorgen och tomheten efter Harold. – Harold kände däremot aldrig något behov av att hitta en tro. Han var ateist, eller kanske snarare agnostiker, med ett stort andligt intresse. Två av hans favoritpoeter var Eliot och Yeats, som var religiös respektive mystiker, säger Antonia Fraser. När en människa dör väcks funderingar och tankar om var personen är nu. Tänker du också så? – Jag behöver inte tänka på det viset, han är här med mig, säger Antonia Fraser. Skrev boken om Marie Antoinette Antonia Fraser Pinter, född 1932, aktuell med boken ”Måste du gå?”, som ges ut i nästa vecka på Brombergs förlag. Den handlar om hennes liv med dramatikern Harold Pinter, som fick Nobelpriset i litteratur 2005. Pinter avled 2008. Besöker snart Sverige och inleder säsongen på Kulturhusets internationella författarscen 23/2. Fraser slog igenom med boken ”Mary Queen of Scots” 1969. Har skrivit ett stort antal historiska biografier. På svenska: ”Ludvig XIV och kärleken”, ”Henrik VIII:s sex hustrur” och ”Marie Antoinette”. Sofia Coppolas filmatisering 2006 är löst baserad på Frasers bok. Fraser var ordförande för brittiska Penklubben 1988–1999. Leif Zern skrev så här i DN (6/3 2010) när boken gavs ut i England: ”I engelsk press har det sagts att Frasers iakttagelser, fångade i flykten, kastar ljus över dramatikern Pinter. Det måste nog betraktas som en artig överdrift, det är snarare personen Pinter som träder fram ur skuggorna och trotsar klichébilden av absurdisten som blev politisk aktivist och slutade skriva pjäser. Hårdingen visar sig vara en romantiker som fyller hemmet med väldoftande liljor …”


Wallenberg vill bygga nytt Nobelmuseum

Summary: Ett Nobelmuseum på Blasieholmen har Peder Sager Wallenberg ritat och räknat på. Alla de mäktiga instanserna har han uppvaktat. Hittills har han fått nej.

Finansmannen Peder Sager Wallenberg har ritat ett nytt Nobelmuseum. Det ska ligga på Blasieholmen och är gjort för att passa in på tomten bakom Nationalmuseum. Hans byggnad är influerad av Köpenhamns nya bibliotek. – Ny arkitektur blandad med gamla inslag, det inspirerar mig, säger Peder Sager Wallenberg som också är arkitekt. Totalt räknar han med att ett nytt museum kommer att kosta 500–600 miljoner kronor inklusive tomten, som är värd runt 250 miljoner kronor. Han är själv beredd att hjälpa till med att ragga pengar. Peder Sager Wallenberg har uppvaktat i stort sett varenda makthavare i staden och staten för att få liv i frågan. Från stadsarkitekten till kulturdepartementet, näst i tur står utbildningsdepartementet. De han besökt har alla lyssnat med intresse. Men alla har hittills sagt nej till förslaget. – Efter Fastighetsverkets utredning för tre år sedan har frågan gått i stå. Så länge det inte finns politisk vilja till att bygga ett nytt Nobelmuseum tar vi inte ställning till något förslag, säger Olov Amelin, chef på det nuvarande Nobelmuseet i Gamla stan. Inte heller stadsarkitekten har tagit ställning till Wallenberg-förslaget. – Vi har träffat Peder Wallenberg och lyssnat när han visat sin skiss. Nu väntar vi på en sammanhållen projektansökan, kanske från Nobelstiftelsen, där man kan se finansieringen. Den här tomten på Blasieholmen är ju en het plats för ett intressant byggprojekt, säger Karolina Keyzer, stadsarkitekt i Stockholm. Nobelstiftelsen är lika försiktig som politikerna, de uppskattar Wallenbergs engagemang men vill inte göra gemensam sak med honom. – Med 150.000 besökare per år har vi slagit i taket. Vi utreder själva möjligheten att inreda en lång, före detta likkällare för att utöka utrymmet och kunna ta emot alla skolklasser som vill komma hit, säger Nobelstiftelsens vd Michael Sohlman. Politisk vilja och därmed finansiering. Och kanske privata pengar. Det var exempelvis en Wallenberg som för mer än hundra år sedan bidrog stort till att Kungliga Operan byggdes. Kan man i dag inte bygga prestigefyllda kulturbyggnader utan privata initiativ? – Det vill jag inte utesluta, men så stora investeringar som ett Nobelmuseum innebär, kräver det sannolikt ett samarbete med privata intressen. Men det är staten som måste ta ledaransvaret, säger Stockholms finansborgarråd Sten Nordin (M). Känt kulturintresse Peder Sager Wallenberg är känd för sitt kulturintresse. Särskilt har han engagerat sig i barnkultur och utbildning genom den stiftelse han driver, Carpe Vitam. Wallenberg äger nöjesfältet Junibacken på Djurgården i Stockholm. Ett nytt Nobelmuseum var först tänkt för Skeppsholmskyrkan och de bergrum där den kinesiska terrakottaarmén visats hela vintern. Dit flyttar nu körcentret Eric Ericson international choral center, initierat av Peder Sager Wallenberg. Läs kommentar till projektet här.


Danny nervös favorit i Luleå

Summary: Eric Saade dansanta succé i förra årets Melodifestival präglar årets tävling. Förhandsfavoriten Danny tävlar med "In the club" och lägger ribban högt.

– Jag blir aldrig nöjd, säger han. Med hatt, käpp, ett E och ett M tog han sig till Melodifestivalens tredjeplats. Nu står D:et i EMD på egna ben och tippas ta sig vidare från Melodifestivalens första deltävling utan större problem. Danny Saucedo lägger ribban högt, men är inte bekväm med att kallas favorit. – Det är jobbigt att ligga i ett vinnarhål. Svenskar har en tendens att tycka om artister som kommer underifrån, som lärarinnan(Marie Lindberg) som var med. Det är fint, men det är den sortens artister jag är räddast för. I min deltävling är det fullt med folk som inte varit med förut. Det gör det spännande. När röken lagt sig efter förra årets Melodifestival framstod nykomlingen Eric Saade som den stora vinnaren. Saade slutade som trea, men hans klubbiga poplåt "Manboy" verkar ha satt tonen för årets tävling. Enligt schlagergeneralen Christer Björkman blir det betydligt fler dansanta upptempolåtar än senast. Danny ställer upp med "In the club", en mix av r'n'b, house och pop som han själv kategoriserar som "urban dance". – Jag vill ut ur min "comfort zone" som jag har med EMD. Nu vill jag att folk ska få se vad jag verkligen kan prestera. Jag har tränat varje dag den senaste månaden. Det är mycket dans och sång samtidigt och det är verkligen krävande. Genom att ställa upp själv i Melodifestivalen vill Danny dra igång sin solokarriär. Hans senaste soloplatta kom 2008 och de sedan åren har EMD kommit i första hand. Enligt Danny Saucedo själv har ingen annan situation i hans liv gjort honom lika nervös som förberedelserna inför årets Melodifestival. – För två år sedan i den här situationen var jag kolugn och nu är jag ett nervvrak. Jag vill jättegärna lyckas och det skulle vara väldigt jobbigt om jag svek mig själv. För etablerade artister är Melodifestivalen ett tveeggat svärd. Med miljoner tv-tittare är det Sveriges största pr-maskin. Samtidigt riskerar den som floppar att framstå som en föredetting. 'Danny Saucedo är medveten om risken. – Absolut, det skrämmer att det momentet finns. Det är läskigt, men samtidigt vill jag utmana mig själv. Det är det jag gör nu, jag hoppar in i en tävling för att visa vad jag går för. Se Weeb-tv med Danny Se klippet "Dannys krävande schlagerdans". Danny Saucedo • Ålder: 24 • Bor: Stockholm • Aktuell: I Melodifestivalen med låten "In the club". Släpper sitt tredje soloalbum under våren. Albumet har ännu inte fått något namn. • Bakgrund: Sexa i "Idol" 2006. Tillsammans med två andra "Idol"-deltagare, Erik Segerstedt Mattias Andréasson, bildade han 2007 gruppen EMD. Gruppen har nått stora framgångar och vann en Grammis för årets låt 2009 med "Jennie let me love you". Hans första soloalbum "Heart beats" kom 2007 och det andra, "Set your body free" året därpå. • Framtiden: Genomför en vårturné med EMD med start den 24 mars. Planerar en soloturné till sommaren.


Tiden sätter kniven i den goda modern

Summary: Den svenska husmoderns epok är över. Men har vi förstått konsekvenserna? Sara Danius jämför Bonniers kokbok från 1960 och 2010 och ser hur svensk civilisation har förändrats under 50 år.

Vem som helst kan när som helst bli civilisationskritiker. Man behöver inte heta C W F Hegel. Eller T W Adorno. Eller Hanna Hellquist. Man behöver inte ens vara dystert lagd. Allt man behöver är Bonniers kokbok. Nu har man dessutom ett gyllene tillfälle. Det kommer inte åter på mycket länge. Kanske är det nu och aldrig mer. Bonniers kokbok firar 50-årsjubileum. Därför ger förlaget ut en moderniserad version. Det är den fjärde sedan 1960. Civilisationskritikerns metod är lika enkel som den är klassisk. Den kallas komparation. Det går till så att man tar 1960 års kokbok, lägger den bredvid 2010 års utgåva och jämför. Är man riktigt ambitiös studerar man även 1983 respektive 2002 års utgåvor, men det räcker med enstaka nedslag. Angriper man alla fyra volymerna av Bonniers kokbok med samma allvar blir man historiker. Det var inte det vi ville bli. Vi ville bli civilisationskritiker. Vi vill inte räkna riskorn. Vi vill se stjärnhimlen. Karlavagnen. Andromeda. Cassiopeja. En hyfsat uppmärksam läsare ser ganska snabbt att materialet är enastående. Lika snabbt upptäcker man att fem decennier av svensk civilisation ligger förborgade i kokbokens transformationer. Det säger sig självt. Om behovet av föda är Natur, men sättet att tillreda och äta födan Kultur, då har kokboken en del att berätta om samtida svensk civilisation. Man behöver inte läsa mellan raderna. Det räcker att titta på rätt ställen. Man kan till exempel börja med ål. Sedan är det en annan sak om man menar att utvecklingen är sorglig eller munter. Kanske är det fråga om personlig läggning eller till och med dagsform. Själv menar jag att svensk civilisation mellan 1960 och 2010 har utvecklats i en riktning som inte kan betecknas som annat än utomordentligt tragisk. Fast av skäl som få kanske tänkt på. Det är för övrigt detta som skiljer en simpel historiker från en civilisationskritiker. En historiker räknar riskorn och ordnar dem i högar. Han aktar sig för att fälla omdömen. Civilisationskritikern har visserligen inget emot rishögar. Men hennes uppgift är att fälla omdömen. Hon är för kokboken vad Kant var för filosofin. Om inte hon utövar sin förmåga att fälla omdömen, kommer ingen annan att göra det. HAR KÖKET ett kön? Javisst, svarar man genast, köket är kvinnans domän. Så har det varit i alla tider, även om några av oss har hört talas om till synes normala heterosexuella män som uppehåller sig i köket för att ägna sig åt matlagning, diskmaskinstömning och annat hushållsarbete. Samma manspersoner har setts dra barnvagn och åka rutschkana under kontorstid, trots att de löper den överhängande risken att identifieras som gay nannies av förbipasserande internationella turister. När vi läser Bonniers kokbok från 1960 respektive 2010 upptäcker vi vad vi vetat hela tiden: hemmafruns epok är över. Eller om man skall vara noga: husmoderns tidevarv är till ända. På Tore Wretmans tid var det en självklarhet att kokboken hade en bestämd adressat. Han talade till husmodern. Hon visste det. Deras gemenskap var orubblig. Om kokboken ibland lät mästrande, hade hon överseende. Hon visste ju att de hade ett gemensamt mål: att hon skulle skaffa sig herravälde över den värld hon gjort till sin. Spisen rengörs lämpligen med ljumt vatten tillsatt med tvål eller ett syntetiskt rengöringsmedel. Svåra fläckar tar man bort med riktigt fin stålull. Skurpulver av den gamla kraftskurpulvertypen får inte användas på emaljerade spisar, emedan det kan repa emaljen svårt, däremot går den nya mjuka och löddrande sorten bra. Vem var husmodern? Kvinna, inte man. Mor, inte far. Ibland var hon yrkesarbetande, ofta inte. Köket var hennes kontinent och där härskade hon oinskränkt. På spisen puttrade en kastrull med bruna bönor som legat i blöt under natten. I skafferiet stod krukor med saltgurka, paraffinerade flaskor med svartvinbärssaft, burkar med rårörda lingon och hermetiskt inkokt plommonkompott. I kylskåpet förvarades matfett, ost, ägg och andra födoämnen, som färsk fisk och kött, alltid i tätt slutna kärl eller plastpåsar. I en bunke övertäckt med kökshandduk och placerad på dragfri plats dolde sig en bröddeg på jäsning. I ett överskåp lagrades egenstöpta stearinljus, att plockas fram närhelst husmodern ville ställa till med gästabud. Barn kunde dyka upp i köket, och även äkta män, men de var tillfälliga gäster i främmande land. De enda individer som betraktades som fullvärdiga medborgare av husmoderns rike var andra husmödrar. Men denna gemenskap var villkorad, som gemenskaper ofta är. Det vet varje svärdotter som endast meriterat sig som god hustru alternativt god mor. HUSMODERNS epok är definitivt över. Det är ett etablerat faktum. Men har vi förstått konsekvenserna? Och än viktigare: har vi utvärderat dem? Man kunde tro att husmoderns försvinnande innebär att svenska hem städas mindre ofta, med allergier och ohyra till följd. Visst är det så. Avkomman uppfostras numera utanför hemmet, det vill säga på daghem och fritids, medan mamma och pappa förvärvsarbetar. Och ingen kokar sylt förutom Monika Ahlberg. Ibland kan man bli nostalgisk och tänka på den kvinnovarelse som inte längre finns: hon som lade in sill, smekte barnakinden, panerade skinka, rättade till en hårtest, lyfte ut en plåt med solbullar ur ugnen, tömde makens pipa, hällde upp hallonsaft, bredde ut mandeltäcke på toscakakan, slätade till en bordsduk, tröstade små och stora människor när världen varit ond. Likt Orfeus som förlorat sin Eurydike till dödsriket vill man ropa: Mor! Mor!Eller som den kloke sade: de enda sanna paradisen är de vi förlorat. Men ingenting kunde vara mer felaktigt. Allt bygger på ett gigantiskt missförstånd. Husmodern härskade inte över paradiset. Hon härskade över Hades. Borta är inte den ömma, bullbakande och saftkokande kvinnovarelsen. Borta är husmor som slaktare. Lieman. Tortyrmästare. Borta är hon som fulländade konsten att skilja mellan liv och död. Borta är hon som höll i förskäraren. Kort sagt: samtidens svenska kök lider inte brist på kvinnliga dygder. Det svenska köket har förlorat i maskulinitet. Och inte nog med det. Under tiden har vi blivit en nation av saktmodiga hycklare. FÖLJANDE fordras: 1 par räfflade gummihandskar, 1 hammare, 1–2 spikar, 1 klubba, 1 plattång, 1 vass kniv. Vad planeras? Mord? Korsfästelse? Nej, kokt ål med ris och curry. Det är en välsmakande anrättning. Det vet husmor: Ålen är långlivad, konstaterar 1960 års kokbok. Innan man flår ålen måste den därför bedövas eller ev. stickas. Använd en kraftig (biff)klubba och slå den hårt i huvudet mot ett stadigt och tämligen rymligt underlag. År 1960 är alla överens om att naturen måste tämjas i civilisationens namn. Alltså skall ålen avlivas. Vem gör det? Svaret ger sig självt. Kokboken är saklig, husmor är saklig. Hon dukar fram passande verktyg, inte olikt en kirurg: Stick ev. ålen med en vass kniv mellan ögonen, men var försiktigt med ålblodet som innehåller ett ämne som under vissa omständigheter kan förorsaka inflammationer. Obekymrad över ålens öde fortsätter kokboken sina anvisningar: Spika upp ålen eller håll i den med hushållspapper, en trasa eller räfflade gummihandskar så att huvudet inte glider undan. Använd helst en plattång och grip med den tag i det losskurna skinnet. Drag först försiktigt, sedan hårdare så att skinnet följer med.Låter det komplicerat? Kokboken hjälper husmodern på traven. Proceduren återges därför en gång till – med hjälp av svartvita fotografier. Man ser hur ett par kvinnoarmar instuckna i blodiga gummihandskar beslutsamt drar skinnet av ålen som hänger slapp i sin spik. Visste man inte vad dirty realism är, vet man det nu. 1983 års kokbok lockar återigen med kokt ål med ris och curry. Det lockas även med ålaladåb. Luad ål. Halmad ål. Äppelål. Timjansål. Men nu tar civilisationen ett kliv framåt. Sextiotalets ålhantering framstår som smutsig – ja, sett ur ålens perspektiv till och med som omoralisk. Djurskyddsnämnden stampar i farstun. I fyrfärg ser man ålen flås, men här är det inte tal om biffklubbor, stick mellan ögonen eller uppspikande på vägg. Ålen syns inte i sin helhet. Den är mer vit än svart. Den liknar mest en fisk som ligger snällt i ålflåarens nakna, rena hand, utan tillstymmelse till blod. Inte en gummihandske så långt ögat når. Döden är ren och effektiv. Den har så att säga alltid redan inträffat. I 2002 års kokbok är det slut med ålrecepten. Ingen går till fiskhandlaren för att köpa ål, möjligen till Ica för att köpa en bit flatrökt ål som skivas tunt och läggs på smörgås. Gott, säger kokboken. I 2010 års kokbok nämns inte ens rökt ål på macka. Ålen är i princip slut, ålfiske förbjudet, husmor död. Civilisationen har tagit ett kliv framåt. HUSMOR skall ställa till med en liten kvällsbjudning. Hon bläddrar i kokboken och får lust på ”Hummer Armoricaine”. Hon skaffar sig pigg och rörlig hummer. Anrättningen fordrar att hummern klyves levande. Det vet husmor. Hon tar en vass och kraftig kniv och sticker den snett uppifrån i mittskåran på hummerns huvud: Låt den sitta så en stund och håll hårt om hummern, manar 1960 års kokbok. Och tillägger sakligt: Den slår ofta med stjärten och kränger på kroppen. När krängandet har upphört klyver husmor hummerns stjärt. Därefter krossar hon klorna och avlägsnar mage och tarm. Nu antar husmor ny skepnad. Slaktaren byter plats med sirenen. Traktörpannan kommer fram. Snart står den exklusiva festrätten ”Hummer Armoricaine” på bordet, en förförisk skapelse där hummerköttet serveras i en tjock röd sås gjord på schalottenlök, tomat, fiskbuljong, olivolja, vitlök, konjak, vitt vin, citron, cayennepeppar och rikligt med smör. 1983 års kokbok bjuder också på ”Hummer Armoricaine”. Men ingen behöver vara rädd för att framstå som djurplågare. Kampen mellan husmor och råvara har förvandlats till hantering. Den levande hummern framstår i texten som livlöst objekt, berövad rörelseförmåga och potentiell dödsångest. I andra sammanhang antyds dock att råvaran kan besitta visst själsliv, som när man avlivar hummern genom att lägga den i kallt vatten som sakta kokas upp. Nu blir det besvärligt. Ser man inte för sin inre syn hur hummern klättrar upp för kastrullens kanter, vädjande om nåd och förbarmande? Var inte orolig, säger 1983 års kokbok. Djuren bedövas vid 26–35 grader och anses därför inte känna smärta.I 2002 års kokbok finns inga recept som fordrar att hummern klyvs levande och heller inga beskrivningar av hur man gör. Lust på ”Hummer armoricaine”? Beklagar. Receptet har rensats ut. Däremot förklaras hur man kokar hummer. Man lägger i djuret med huvudet före i en kastrull med kokande lag. Det är inte mer med det. Inget sägs om krängande kroppar, inget om bedövning. I med den bara, säger kokboken, blundar och lämnar ämnet. I 2010 års kokbok letar man också förgäves efter anvisningar om hur man klyver hummer levande. Den sortens recept är för alltid förpassade till historiens sophög. Ingen minns ens den där exklusiva festrätten med det konstiga namnet. Ingen minns husmor heller. Och vi? Lugna och fina. Vi kokar hummern först. TERRIN gjord på hare är en utsökt förrätt. Det vet husmor. Hon läser igenom receptet. 1 hare, 250 g kokt skinka, 125 g späck, 200 g magert fläskkött, 200 g kalvkött, 2–3 msk konjak, 1 vitlöksklyfta, 4 ägg, tunna späckskivor, lagerblad, timjan, salt, 4 kryddor. Innan husmor kan börja måste haren dock vara flådd och urtagen. Husmor tar på sig förklädet. 1960 års kokbok förklarar: När man flår en hare börjar man med att hänga upp djuret i ett stadigt snöre. Snitta skinnet runt knäleden med en vass kniv och lossa det försiktigt en bit nedåt, så att man kan få ett stadigt tag med händerna. Rispa upp skinnet längs med buken från lårens insidor till huvudet. Drag skinnet nedåt. Kokboken avslutar beskrivningen med sedvanlig saklighet: När kroppen är flådd, huggs huvud och tassar av. Anvisningen beledsagas av tre svartvita fotografier av en hare i helfigur hängande upp och ned i ett snöre. Först är haren ensam, men snart kommer husmor in i bilden. Hennes nakna händer har fattat tag i det lossade skinnet och drar det beslutsamt nedåt tills muskler, senor och hinnor är blottade. Därmed är haren flådd. 1983 års kokbok föreslår anrättningar som rödvinsbräserad hare, ugnsstekt hare eller varför inte pepparhare på tyskt vis. Kanske köper husmor flådd hare, kanske oflådd. Kokboken bedriver numera neutralitetspolitik och tar inte ställning. Skulle husmor föredra oflådd hare, står kokboken dock till förfogande med instruktioner i konsten att flå, inklusive fotografier. Haren återges i fyrfärg, men kameran går så nära att kroppen reduceras till delar. Djuret är inte längre djur. Våldet har inträffat innan husmor tar vid. Texten däremot är brutal: Skär loss fliken vid grenen och dra försiktigt skinnet en bit nedåt och kontrollera att skinnet har lossnat runt om. Drag sedan hela skinnet nedåt, som en strumpa. När skinnet dragits ned över frambenen knäcker man dessa vid armbågsleden, drar av skinnet och skär av bakbenen vid knäleden. Haren är sedan klar att putsas, eventuellt styckas och anrättas. 2002 års kokbok erbjuder ingen handledning alls i konsten att flå hare. Ingen text, ingen bild. Bara ett ynkligt harrecept återstår, en anrättning med det prosaiska namnet ”Hargryta”. Husmor har för länge sedan gått till andra jaktmarker. I 2010 års kokbok är tendensen permanentad. Ingen skulle komma på tanken att flå hare. Det flås ingenting över huvud taget. Och vi sentida kokboksläsare? Vi lockas kanske av en anrättning som ”Harytterfilé med glaze av honung och koriander”. När vi går och handlar råvaran behöver vi inte ens fråga om den är flådd. Skall jag putsa den? Ja, tack. Kanske också stycka den? Vore fint. ÅL. HUMMER. Hare. Med den svenska husmodern försvann de manliga dygder som animerade hemmets hjärta. Det svenska köket anno 2010 är ett avmaskuliniserat kök. Man kan tycka att det är en god utveckling, rent av ett tecken på civilisation. Men sanningen är komplicerad. År 1960 representerades en ko med hjälp av en färgteckning i storformat. Man ser tydligt styckningsdelarna, inklusive muskler, hinnor, senor, fettdepåer och skelett. År 2010 är kon inte längre ko. Hon är inte ens kött och blod. Utan en datoranimerad tredimensionell abstraktion. Gärna en grillad chorizo med bröd, gärna en tallrik ångande spagetti med köttfärssås, gärna en saftig entrecote med ört- och vitlökssky. Men låt oss för guds skull slippa se det blodröda styckningsschemat, för att inte tala om djuren före avlivning. Under loppet av bara fem årtionden har Bonniers kokbok förvandlats till en civilisationshistorisk termometer. I dag är kokboken en stilla erinran om människans fåfänga. Förr hade kokboken en tydlig adressat, husmor och ingen annan. Dagens läsare är mer svårfångad. Den kultiverade människan av år 2010 flämtar på historiens krön, på flykt undan naturen och döden, skyggande för det biffklubbans barbari som är villkoret för hennes överlevnad. DET brukar ibland sägas att en äldre tids könsroller byggde på en sträng arbetsfördelning mellan manligt och kvinnligt, åtminstone inom medelklassen. Kanske, kanske inte. Hjältinnan i Bonniers kokbok är en historisk varelse som spränger myten. Medelklassens husmoder var både kvinna och man, siren och slaktare, Eros och Thanatos. Husmor var suverän. Undra på att ett besynnerligt vakuum uppstår i avmaskuliniseringens tid. När det svenska köket är tömt på manliga dygder börjar vår tids husmödrar gå på jakt efter kökets förlorade manlighet. Är det en slump att Per Morberg ger ut en kokbok med titeln ”Morberg jagar och lagar”, med geväret på axeln, dött vilt i näven och stirrig blick? Är det en slump att Plura poserar med bar överkropp i tv-rutan, som för att kompensera för Leila Lindholms kvinnliga kanelsnurror? Är det en slump att Jens Linder ger ut en bok med titeln ”Det glömda köket”, som talar vältaligt om förmågan att torka, grava, rimma, röka, syra, marinera, stoppa korv och annan förgäten husmorskompetens? Han visar till och med upp en död gris, visserligen från 1946, men i alla fall. Hur var det med konsten att avliva, flå och stycka? Det glömda köket är ett förträngt kök. Husmor är död, leve Per, Plura, Jens och alla andra. Vi har fått de kökshövdingar vi förtjänar. Det är utan tvekan en fråga om civilisation. Är det också en god sak? Döm själva.


Utställning: "Sarah Moon 12345"

Summary: Sarah Moon har påverkat fotohistorien med sina oskarpa och repiga bilder. Utställningen på Fotografiska låter betraktaren följa med in i en drömvärld som blivit hennes egen, skriver Maria Lantz.

Året är 1983 och Sarah Moon har vernissage på International Center of Photography i New York. Parfymdoften ligger tung i hela huset när den första limousinen glider upp mot huvudentrén och Jackie Kennedy Onassis skrider ut. Sponsor är modehuset Cacharel, som lanserat succédoften Anïs Anïs med Moons fotografier av liljor och bleka kvinnoansikten. Originalprintarna ställs ut som självständiga verk; korniga färgbilder i pastelltoner, diffusa och romantiska i en tid då bildspråket inom både mode och konst präglades av antingen färgstarka eller svartvita uttryck. Den gången var vi många som tyckte att utställningen var ett kommersiellt jippo som den politiskt och socialt engagerade fotoinstitutionen hade lånat sig till. Att kvinnorna såg ut som våra farmödrar som unga – vad betydde det 1983 då alla talade om aids? Var det förresten konst eller modebilder, feminism eller kvinnoförtryck? Men utställningen blev en succé. Sarah Moon hade fått sitt konstnärliga genombrott, åtminstone i New Yorks fotovärld. Att i dag röra sig i Sarah Moons nyöppnade retrospektiv ”12345” på Fotografiska väcker inte samma förvirrade känslor som 1983, men de flera hundra bilderna från modehusens uppdrag och hennes egna projekt är fortfarande svårdefinierade. Kanske är det därför hon inte är särskilt känd utanför modevärlden trots att fotohistorien i högsta grad har påverkats av Moons estetik. Motiven – landskap, djur, barn, kvinnor eller blommor – är förvisso enkla, men i kombination med ett lekfullt och bakvänt utnyttjande av den fotografiska tekniken låter hon betraktaren följa med in i en drömvärld som blivit hennes egen. På 1980-talet arbetade exempelvis Moon med den ålderdomliga och komplicerade tekniken ”autokromi” som bygger på potatisstärkelse. Metoden ger korniga färgbilder med ett säreget uttryck som påminner om akvarellens, som bilden som än i dag finns på Anïs Anïs-parfymflaskan. Just dessa bilder finns inte med på Fotografiska, men här finns gott om andra typiska Moonuttryck. Särskilt oskärporna – i plural, för de är flera. Ofta tillåts modellen röra sig, ibland får kameran skaka till eller också ställer Moon skärpan fel för att ge bilden ett diffust uttryck. I andra fotografier bildar motljus luddiga glorior eller fräter ut bakgrunden, skuggspel får blanda sig med material, dubbla ljuskällor ger svårtydda silhuetter. Repor, kanter och smuts på polaroidnegativens yta bidrar ytterligare till bilden. Moon gör alla fototekniska fel man kan tänka sig, med absolut precision. Vad leder då detta bildskapande till? Vad handlar hennes suddiga bilder om, bortom det rent kommersiella eller experimentella? Fotohistorien återvinns med jämna mellanrum. Det Moon blickar tillbaka mot är piktoralismen, den rörelse vid 1800-talets slut som ville höja fotografins konstnärliga status och undgå det skarpa och typiskt fotografiska. I stället överfördes bilderna från negativ till papper med gummitryck eller så använde fotograferna soft-fokusobjektiv. Parallellt med franska Sarah Moon var det fler som på 1980-talet återupptäckte och stod i dialog med förra sekelskiftets piktorialister, däribland amerikanska Sally Mann och svensk-finska Tuija Lindström. Kanske är det ingen slump. Det sena 1800-talet var en tid av seanser och alkemi, mystik och ockultism. På samma sätt tycks de neopiktorialistiska arbetena ha sökt det undermedvetna, det outtalade och det drömda, i en tid då jungiansk teori och drömtydning var på tapeten och då fotografiet under en lång tid sysslat med det strikt dokumentära. Sedan dess har oskärpan fortsatt att locka och utforskas av nya generationer. I dag finns rörelseoskärpan till exempel representerad hos finska Nanna Hänninen, som i hennes offentliga verk i det gamla posthuset på Vasagatan. Anna Klarén använder motljuset som för att skapa upplösta former och tyskfödda Uta Barth lägger, precis som Moon, fokus framför själva motivet. Gemensamt för utforskarna av oskärpans möjligheter är att de söker ett bildmässigt uttryck för det suggestiva och fantasieggande. Diffusa bilder tycks erbjuda en väg till drömmar, mardrömmar och farhågor. En enkel genväg kanske, men den går blixtsnabbt. Sedan måste man använda sin intuition, känna efter och lägga till. Sarah Moons drömska bilder är i dag, precis som 1983, bildberättelser som innehållsmässigt befinner sig vid sidan av den samtida konstscenen. Men just detta gör att Moons undersökningar känns uppriktiga, även om de stundtals landar i kitschen – som de återkommande gröna papegojorna som är alltför banala. Bilderna av vilda djur i zoologiska parker blir däremot ett slags arketypiska barndomsminnen och vissa kvinnoporträtt förflyttar oss till ett surrealistiskt, fritt och dekadent tillstånd. Fullt ut berättar Moon en mytisk saga i sin film och installation ”Den röda tråden”, en ruskig spökhistoria där musik och berättarröst adderar ytterligare lager till bilderna. ”Sarah Moon 12345” är en utställning som känns i stället för att påstå. Att se Moons bildvärld i dag är inget för den som söker motstånd i konsten, men hennes verk erbjuder fantasin en tillflykt, en fotohistorisk odyssé och en introduktion till en fotograf vars bilder vi alla nog har sett någon gång men inte tidigare haft chansen att ta del av på allvar.


”Nytt operahus kommer att behövas”

Summary: Stockholm ska få ett nytt operahus. Men än har den nuvarande Operan inte spelat ut sin roll, menar kulturminister Lena Adelsohn Liljeroth. Hon önskar sig ett större engagemang från näringslivet.

Det är självklart att Stockholm kommer att få ett nytt scenkonsthus för kulturminister Lena Adelsohn Liljeroth. Förr eller senare. Hon vill dock inte spekulera i när det kan bli eftersom det handlar om en mycket stor och dyr satsning på mellan fyra och fem miljarder kronor. – I Oslo tog frågan om ett nytt hus två decennier innan det blev byggt. Jag skulle inte vara trovärdig om jag i dag gick ut och sa ”ja, nu drar vi i gång ett nytt operabygge”. Men ett nytt hus kommer att behövas, det nuvarande uppfördes 1898, självklart kommer det inte att stå i all evighet, säger Lena Adelsohn Liljeroth, nyss hemkommen från en resa till Botswana. Det är hennes andra arbetsdag efter jul- och nyårsledigheterna, och DN:s artiklar om behovet av en ny Stockholmsopera har präglat kulturdelen i veckan som gått. Kulturministern är själv operaälskare. Hon ser många föreställningar, senast var det ”Don Carlos” på Göteborgsoperan för en månad sedan. Liveopera på bio, som är inne på sitt tredje år och innebär en breddning av operakonsten till flera än de redan invigda, tycker ministern är ”alldeles utmärkt”. Under den förra mandatperioden pytsade regeringen in 80 miljoner kronor extra till det kulturminnesmärkta huset på Gustav Adolfs torg. Renoveringsbehovet är konstant och har permanentats i kulturbudgeten. Tekniken möter inte moderna krav och arbetsmiljön är tung. Parallella föreställningar är inte lätta att genomföra. Trots det vill Lena Adelsohn Liljeroth inte säga att operahuset spelat ut sin roll. – Absolut inte. Det är ett mycket vackert hus, framför allt interiören. Oavsett vad som kommer att hända framöver måste man ta hand om det man har. Ministern tycker att frågan om ett nytt operahus ska få ta lång tid. För två år sedan samlade hon företrädare för Oslo- och Köpenhamnsoperorna liksom alla de mindre operorna runt om i landet, små hus som bidragit till det ökade operaintresset i landet de senaste 10–20 åren. Från lilla Drottningholmsteatern, Vadstenaakademin till Karlstads- och Värmlandsoperorna. Kulturdepartementet gav också Stockholmsoperan i uppdrag att se över vad det innebär att vara en nationalscen, ett uppdrag som ska redovisas i mars. Först då kan Lena Adelsohn Liljeroth tänka sig att på allvar diskutera vad operakonsten behöver. Kanske kommer diskussionerna då inte att handla om ett nytt hus i Stockholm. – Det är arkitekterna och stadsplanerarna som vill prata nya operahus. Det talas om spektakulära byggnader och landmärken som Sydneyoperan. Som jag ser det är det inte detta som är utgångspunkten, utan innehållet, operans och balettens konstnärliga utveckling och hur vi ska stärka den. – Först när vi har det svaret kan vi börja prata om det möjliga huset. Ett hus är en spännande men övergående nyhet. Man går inte mer än första gången till operan för att det är en spektakulär byggnad, man går för att se en spännande föreställning. Inget av riksdagspartierna driver frågan om ett nytt operahus i Stockholm. Initiativet kommer från enskilda politiker. För Lena Adelsohn Liljeroth (M) ligger Kungliga Operan och Nationalmuseum högst upp på priolistan bland kulturinstitutionerna i Stockholm som behöver medicin av olika slag. Ska det bli ett nytt scenkonsthus måste staten, staden och näringslivet dela på finansieringen. Stora företag har dock inte visat samma intresse. Vilket Wallenbergfamiljen gjorde när det nuvarande huset byggdes. Näringslivet har visat sig föredra idrottsarenor i jätteformat. – Mer och mer har jag blivit varse en rädsla för kulturen från näringslivets sida. Dels därför att sponsring ofta blir kritiserat – varför får symfoniorkestern pengar och inte konsthallen? Om man bara får kritik, varför ska man då ge? Det är inte på samma sätt som inom idrotten där alla bara blir glada och tackar och tar emot, säger Lena Adelsohn Liljeroth i soffan på tjänsterummet. ”Om jag hade en miljard till, blir det en miljard mindre till folket”, sa kulturministern till Göteborgs-Posten nyligen. Det tolkades snabbt som att hon avstod från att ragga pengar till sitt eget område, pengar som kanske skulle ha kunnat läggas på en operabyggnad (den årliga kulturbudgeten uppgår till cirka 7 miljarder kronor). – Nej, det finns mycket som jag skulle vilja satsa på om jag hade en extra miljard. På barn och unga men framför allt på att vårda de verksamheter vi redan har. Men man ska komma ihåg att pengar inte bara kommer, skattepengar är människors arbetade tid, det måste man alltid ha respekt för och det är det många som inte har. Betyder det att du värderar skattesänkningar högre än mer pengar till kulturen? – Jag ser att vi behöver göra mer, men jag tycker också som den övriga regeringen att skattesänkningar är en viktig del. Lena Adelsohn Liljeroth är glad för att operahusfrågan lever. Det värsta som kunde hända operakonsten, menar hon, vore om frågan inte alls diskuterades.


Litterär comeback

Summary: Magnus Dahlström hör inte till dem som viker ut sig. Och han har inte gett ut en bok sedan 1996. I nästa vecka återkommer 80-talsprofilen med romanen ”Spådom”. Boklördags Ingegärd Waaranperä möter en svårfångad författare.

Första gången jag träffade Magnus Dahlström var i början av 90-talet, en tid efter det stora rabaldret kring hans pjäs ”Järnbörd” på Göteborgs stadsteater (1989). ”Järnbörd”, av vissa kallad en ”skräckelpjäs”, byggde på några människors berättelser om olika väldigt grova brott – mörka, svårbegripliga handlingar. Författaren hyllades som en ny Stig Larsson och/eller ifrågasattes hårt för att han sökte sig till ondskan. Vi satt i en arbetslokal uppe på östra Söder; vitmålade, kala väggar och, som jag minns det, en utkyld kakelugn. Magnus Dahlström var då en skygg ung man, i tjugofemårsåldern, lätt chockad gissar jag. Plötsligt fångad i strålkastarljuset, ertappad som författare, oerhört omdebatterad. Han svarade fåordigt och, vad värre var, mycket tyst på mina frågor. Resultatet blev ett bandspelarband fullt med brus och otydbara ordfragment, inte mer. Den intervjun kom aldrig i tryck. Det har gått ett bra tag sedan dess. Magnus Dahlström har haft några tysta år och kommit tillbaka. I september 2010 var det biopremiär på Kristian Petris film ”Ond tro” baserad på ett 20 år gammalt Dahlströmmanus. Nu ligger hans nya roman i bokhandeln: ”Spådom”, 500 sidor, en anspråksfull mängd ord, ett kliv ut i ljuset igen. Jag träffar honom i samma stadsdel nära Slussen, men i en blank hotellfoajé, en av dagarna mellan jul och nyår när solen inte hinner upp förrän den är på väg ner igen. Allt går i gråskala, svarta trädgrenar sträcker sig ångestfyllt mot molntäcket. En riktig Magnus Dahlström-dag tänker jag. Men det är inte sant, visar det sig när han kommer, på gott humör och småfruset elegant i sin smala yllepaletå. Han är visserligen fortfarande återhållsam och lågmäld men samtidigt en mycket mer frimodig person, vänlig, närvarande, observant, inte alls att förväxla med någon av sina författade gestalter. Men i väntan på den nya romanen är det fortfarande till ”Järnbörd” journalisterna oftast refererar. – Det är jag rätt utled på. Väldigt få av dem som uttalar sig har läst eller sett pjäsen själva. Den hade en del väldigt kraftiga scener som lätt poppar upp i samtalen. Man blev liksom blind för helheten. Det skapades en allmän föreställning som sedan har levt sitt eget liv. Jag hoppas att den bilden ska nyanseras. ”Spådom” är en mycket annorlunda bok, dock i omisskännligt Dahlströmsk stämning av glöd under aska. Sin återhållna, laddade stil har han aldrig medvetet valt eller prövat sig fram till, den tycks ha funnits färdig från början. Debuten 1986, novellsamlingen ”Papperskorg” var inte bara det första han publicerade, utan i princip också det första han skrev. ”Perfekt anslag”, skrev kritikern som såg en sann författare föddas. En svårfångad. Magnus Dahlström hör inte till dem som viker ut sig precis. Om livet före debuten och om sin bakgrund är han lika förtegen som om sina förhållanden i nuet. ”Familj: Ja”, kan du skriva, säger han. Han medger också att han är född på ett Stockholmssjukhus 1963. I övrigt är biografiska uppgifter om Magnus Dahlström lika sällsynta som om hans romanfigurer. Huvudpersonerna i ”Spådom” saknar namn. De är tre män och samhällsrepresentanter, läkare, polis och socialarbetare, vars inre på olika sätt kommer i rörelse och som ägnas var sin del i romanen. – Påverkade av vissa saker i ett yttre skeende hamnar de alla tre i någon sorts glidning i hur de ska tolka verkligheten, en kollision mellan sina egna inre drivkrafter och de regler som gäller för deras yrkesliv, säger han. Är det en bild av maktmissbruk? – Ja, det där är komplicerat, tycker jag. För mig är de inga onda eller dåliga personer. Jag kan tänka mig att en läsare med viss kunskap om deras verksamhet tycker att de i stort bara gör sitt jobb. Det är bara det att om man skildrar det väldigt noga och detaljerat, utan särskilda kommentarer, så framstår det underligt nog som att de har, så att säga, fel sinnelag. Till frågan om vad som hör till individen och vad som härrör ur samhället har Magnus Dahlström ofta återkommit i sitt författarskap. I ”Spådom” ligger skärpan på små val, minimala beslut som föregår de synliga besluten. – Personerna glider kanske en aning, men ... frågan är vems är maktmissbruket? Den enskilde tjänstemannens eller systemets? Men är de vanliga människor eller är de avvikare? – Jag uppfattar dem som personer med starka ambitioner och i grunden en vilja att uträtta någonting. Men att det grumlas av någon sorts ... jag vill inte säga fixering, men ... någonting i yrket kolliderar med någon djupt liggande känsla de har, och det är frågan om vad som kommer utifrån och vad som kommer inifrån dem själva. De verkar också avskilda från dem de har nära sig i privatlivet? – Nej, de underliga strukturerna smittar av sig i privatlivet. Det är över huvud taget väldigt lite omvärld i berättelserna runt de här människorna. Är den inte viktig? – Man kan ju tvärtom tycka att det är väldigt mycket omvärld. Jag har försökt vara väldigt konkret och göra själva rumsligheten, föremålsligheten omkring de här personerna till en del i själva handlingen. En egen aktör, kan man säga. Det är klart att det sen kan finnas vissa saker som inte är där, som man kanske förväntar sig. Saker du tar bort? – Jag vill egentligen inte gå in på det. Men när man skriver handlar det ju inte bara om vad man stoppar dit, utan också om vad man inte stoppar dit för information. En stor del av historien ligger i dess struktur, sättet den har att veckla ut sig, menar han. – Texten är skriven, det hoppas jag att man inte märker, jag vet inte om jag ska säga det ens, den är skriven med en sorts igenkänningsteknik, en déjà vu-teknik, så att vissa saker återkommer och vissa meningar i nyckelfrekvenser är skrivna med samma syntax. Så att man ska tänka att – känner jag inte till det här? Du skjuter också in rader ur föreläsningar eller tv-program, som går in i personernas tankar utan skarvar. Varför? – Det är ju en starkt subjektiv skildring av de här personernas inre liv, det finns egentligen inte mycket yttre dramatik. Den inre handling man har gående inom sig tar ju ofta fasta på saker som kommer utifrån. De kan komma var som helst ifrån och betyder någonting i just det ögonblick de kommer till en. I ett annat ögonblick betyder samma sak ingenting alls. Jag har skjutit in sådana saker just där de betyder någonting för de här personerna. Din stil är väldigt sparsam och liksom obönhörlig. Jag föreställer mig att du när du skriver försätter dig i ett tillstånd som liknar det som dina huvudpersoner befinner sig i? – Det där är dubbelt. När jag skrev ”Spådom” hade jag väldigt underliga känslor av att jag kände igen mig själv hela tiden. Jag hade gjort precis allting förut, som om jag hade levt parallella liv, väldigt märkligt. Men samtidigt, när man känner att skrivandet flyter, då sitter man inte som du säger med pannan mot väggen och känner sig knuten om personen i boken är knuten. Tvärtom, man känner sig väldigt fri och ledig och välmående, hur texten än ser ut. – Så det är ett stort glapp där, mellan texten och mig. Sen kan man ju bli chockad ändå när man läser igenom det: Varför gör han så här? Har jag skrivit så här, det kan ju inte vara sant. Då är det farligt. Då kan man bli rädd. Börja korrigera sig själv. Men det har du inte gjort? – Nej. Hur många gånger skriver du om då? – Det är väldigt olika. I den här boken är det långa partier som jag inte har petat på. Och så vissa bitar, jag tänker inte tala om vilka, som jag har skrivit om tjugo gånger. En sida skrev jag om säkert trettio gånger. Vad är det som avgör det? – Alla som skriver vet, det är en känsla man har, av att här finns kontakt, och här finns inte kontakt. Visste du när du började skriva ”Spådom” var du skulle sluta den? – Nej, inte alls. Jag hade planerat en helt annan bok, faktiskt i flera år. Ett förarbete som jag helt fick riva, säger han och skrattar lätt. Kvar fanns två meningar. Så där började jag om, från sida ett. – Det som sen kom blev en resa också för mig personligen, säger han något kryptiskt. När den kom till slutet hade den hamnat på samma ställe som den började. Samma plats – och ändå en helt annan. Ingegärd Waaranperä ingegard.waaranpera@dn.se


”Trädet”

Summary: Det är livsfarligt att leva. När pappan dör förändras allt för den lyckliga familjen. Dottern Simone tar sin tillflykt till en magnifik magnoliafikus. ”Trädet” är ett ömsint vardagsporträtt av en familj efter den största tänkbara förlusten.

Trädet är en väldig magnoliafikus, som sträcker sina rötter efter vatten in under familjen O’Neils hus i Australiens torra outback. Trädet är också grenarna på lilla Simones teckning av sin släkt. På de senast tillkomna grenarna hennes pappa, hennes mamma och hennes tre bröder. Två storebröder och en liten en, som vägrar prata. Och trädet blir en tung metafor för den sorg som kommer att drabba dem. Livet är farligt att leva och döden kan slå till när man minst anar det. Med slående naturlig enkelhet och utan att suga all must ur möjliga sentimentala vändningar berättar Julie Bertuccelli om döden och livets obeständighet till och med för ett åldrigt och till synes evigt levande urträd. En dag dör Simones älskade pappa och redan i anslaget förstås livet som en livsfarlig utmaning av döden. Pojkarna cyklar utan att se sig för som om de branta vallarna vid landsbygdsvägen var en svindlande skateboardramp. Simone och bästisen ställer sig under järnvägsbron och skriker för full hals där den skakar och dånar av passerande tunga godståg. Pappa flyttar hus över obevakade järnvägsövergångar där den breda lasten sveper förbi hinder med en hårsmån tillgodo. När pappa dör gör sorgen sitt intåg i den lyckliga familjen. Mamma Dawn – spelad av en känslig och nyanserad Charlotte Gainsbourg – blir länge helt förlamad. Simone – spelad av en fenomenal Morgana Davies – tar sin tillflykt till trädet, i hennes föreställningsvärld själva urbilden för den beskyddande, saknade pappan, där hon kan tala med honom. Det är hos de två sorgens, saknadens och till slut den obönhörliga livskraften speglas. Vägen mot en fortsättning är inte lätt. En ny man träder in i familjen när trädets rötter spräcker vattenledningar och husgrund, med svartsjuka som följd. En tyfon sveper in med våldsam kraft. Naturen är ständigt nära; ödlor, myror, fladdermöss, fallande trädgrenar tränger sig in. Vid badutflykten rasar vågorna och en väldig manet skrämmer vettet ur Simone, som förebådande den hotfulla upplösning och ensamhet hon känner väntar i att växa upp. Hade man önskat något ytterligare i det sammanhanget hade musiken, konventionellt pianoklink och stråkar, fått ge plats för mer av naturens ljud. Kvar dröjer ett ömsint vardagsporträtt av en familj som överlever, var och en på sitt vis, och åtminstone för Dawn och Simone, deras allra största tänkbara förlust.


Nytt operahus kan lyfta Slussen

Summary: När Slussen byggs om skulle ett nytt operahus kunna bli den arena för kulturen som platsen behöver. Förslaget har utretts på Stockholms stads uppdrag. DN har tagit del av skisserna.

Kungliga Operan är Sveriges i särklass dyraste konstnärliga institution. Statsanslaget närmar sig en halv miljard kronor årligen. Delas summan med Sveriges nio miljoner invånare skulle det i teorin betyda att varje svensk betalar närmare femtio kronor per år för Operan oavsett var han eller hon än bor i riket. – En ny opera mitt på Slussen skulle kännas som en opera mitt i Sveriges hjärta. Det finns ingen centralare plats i Stockholm. Slussen är dessutom väl synlig och lätt att nå. Därför antog vi med glädje uppdraget att utreda en möjlighet till operans eventuella placering vid Slussen, säger arkitekten Rickard Rotstein på Rotstein Arkitekter. Arbetet utfördes för några år sedan på uppdrag av Stockholms stad genom Stadsbyggnadskontoret och Markkontoret. Projektet gjordes på översiktlig nivå, en så kallad förstudie, och anslöt då till arkitektbyrån Nyréns ombyggnadsförslag ”Nya Slussen”. Efter kontakter med Stockholms stad har DN fått ta del av de skisser som presenteras i artikeln. Rickard Rotstein betonar att en opera vid Slussen skulle bidra till att förstärka kulturens roll vid Slussen som krävs för att balansera den kommersiella sidan när galleriorna byggs som en del av finansieringen av den stora och kostsamma ombyggnaden av Slussen. – Att bygga en ny opera är inte billigt, att bygga den vid Slussen blir ännu dyrare på grund av besvärliga markförhållanden och svåra tekniska förutsättningar. Men allt som byggs här blir dyrt. Och vill man minska operans volym ovan mark måste man delvis bygga försänkta delar även under vatten, säger Rickard Rotstein. Två av argumenten för att placera en opera vid Slussen är särskilt starka; en storslagen offentlig arena kan förstärka Slussens roll som mötesplats och ge Stockholm en ny arkitektonisk signumbyggnad. Och platsens centrala och attraktiva läge vid vattnet skulle också vara positivt för operan. – En byggnad av operans dignitet kan dessutom tona ner det starkt visuella intrycket av trafikens dominans inom nya Slussen, säger Rickard Rotstein. En opera skulle delvis betyda en omstart för hela Slussenprojektet och möjligtvis skulle en opera kunna lösa upp knutarna som kastat så mycket grus i maskineriet för Slussen. Två förslag är Södermalm och Blasieholmen Kungliga operans fd tekniske chef Ulf Hedberg och scenografen Gunnar Steneby vill lägga en ny opera invid Danvikstullskanalen i Masthamnen nedanför Fåfängan, i dag containerlastplats. En framtagen skiss avslöjar en stor scen och två mindre, utomhusscen, repetitionssalar, verkstäder och magasin. FP-politikerna Madeleine Sjöstedt och Christer Nylander driver lobby för ett nytt operahus bakom Nationalmuseum på Blasieholmen. En tomt där även ett ett designmuseum och ett Nobelmuseum varit på tal. Inget av förslagen är finansierade.


Scenen är hennes

Summary: Magdalena Åberg är scenografen som började med att göra teaterkläder, men som tog över hela teaterrummet. Just nu hyllas hon för föreställningen ”Emilia Galotti” på Stockholms stadsteater. DN:s Betty Skawonius har träffat henne.

Magdalena Åberg är scenograf. Hennes arbete är en vindlande färd mellan de mest skilda platser, tidsepoker, åldrar och sinnestillstånd: Kantarellpappor och jordgubbstanter; en väntan på Godot i Stockholms tunnelbana; festklädda skådespelare som spelar för bebisar; finanshajar i Houston, Texas; Och just nu på Stockholms stadsteater: Vackra teaterkostymer med tidsmarkörer i ”Emilia Galotti”. – Jag ser teater som en visuell konstart. Teater är inte bara en text, det är ju en bild också, säger Magdalena Åberg. Hon menar att teater ofta bedöms som vore det en textkonstart, teaterkritiker är till exempel ofta litteraturvetare. Men något har hänt, den här gången har varje recension av ”Emilia Galotti” talat om just hennes arbete. Magdalena Åberg gör både scenografi och kostymer. Hennes jobb är att uppfinna, hitta nya lösningar varje gång: Hur man gör ett brinnande rum, hur man klär en frodig jordgubbe. – Ofta är det en process mellan regissör, scenograf och ljussättare, kanske också skådespelare och slutligen verkstäderna. Att hennes yrke inte är särskilt känt märker hon ofta. – Folk tar ju fel och tror att jag är stenograf och frågar om det verkligen finns fortfarande, säger hon med ett litet skratt. Hon är lågmäld men bestämd, inställd på att ha synpunkter även när det gäller regin. – Jag kan lägga mig i jättemycket, på ont och gott. Jag vill ha kontroll och veta att det jag gör får konsekvenser i regissörens arbete. Magdalena Åberg är en scenograf som uppfinner rum och hon har ett material som hon föredrar. Några har trä som sitt material, någon sätter teaterns smedja i arbete. Magdalena Åberg har tyg, ett material som hon bygger väggar och tak av, utan att publiken anar det. Ett föränderligt material som fångar ljuset, för ljuset är en annan av teaterns byggstenar. På tyg kan man projicera ljusbilder och Magdalena Åberg använder sig ofta av projektioner i stället för målade fonder. – Jag började med teaterkläder och sedan kom teaterrummet. Det var som att flytta ut gränserna för individen. Jag har till och med gjort ett rum som var stickat, säger Åberg som först gick Tillskärarakademin och sedan utbildningen för scenografer/kostymtecknare på Dramatiska institutet. I den hyllade ”Emilia Galotti” kan man verkligen tala om dräktprakt och skönhet, begrepp som varit på väg ut. Men på Stadsteatern har de senaste åren inneburit ett uppsving för kostymen som ögonfägnad, en bit av hitmusikalen ”De tre musketörernas” framgång hänger säkert på kostymer och peruker. Detta efter en period av tomma scenrum och skådespelare som skulle se ut som om de bar sina egna kläder. – Jag skulle säga att den ”fattiga” tendensen fortfarande är kvar, där finns en önskan att blottlägga texten och det privata hos skådespelarna. Samtidigt har den trenden passat som hand i handske med politikernas nedskärningar. – Det finns en fultrend, jag har också arbetat med den. Men ibland förväxlar man fulhet med äkthet, vi ser det i filmen också. Vi är misstänksamma mot skönhet som vi tolkar som ytlighet. Det du gjort i ”Emilia Galotti” kan kallas vackert … – Jo, kostymerna är vackra, medan scenografin har något slarvigt, tillfälligt över sig. – Och vi har moderna skor och moderna huvuden, där har vi lagt moderniteten. Vi ville inte att 1700-talet skulle lägga sig mellan publiken och oss, det får inte bli alltför främmande. – Snittet och färgskalan har ändrats och mycket är stulet från H & M. Hovets kläder ser ut som broderat, men vi har klistrat och sytt på sönderklippta paljettplagg och second hand. Där har patineraren IngBritt Sundin gjort ett fantastiskt arbete. Utan henne hade det nog inte gått att genomföra. – När en verkstad går i gång och det finns resurser, då får man de möjligheterna. Något liknande hände när hon ritade kostymerna till ”Petter och Lotta och stora landsvägen” på Dramaten, en kärleksfull tolkning av Elsa Beskow. Hon var nybliven mamma och gjorde bland annat en kantarellpappa med knubbiga kantarellbarn liggande och hängande på hatten. – Mycket ligger i hur dräkterna är genomförda. Det där var ju ett drömjobb för en ateljé, det färgades och uppfanns olika tekniker för att få det att se ut som Elsa Beskows akvarellteknik. – Många av de hantverkare jag arbetar med, sömmerskor och målare, är konstnärer eller uppfinnare. På Stadsteatern och Dramaten finns en enorm kunskapsbank och det är en ära att få arbeta tillsammans med dem. I ”Emilia Galotti” handlar det om makt, det var vad G E Lessing, kallad Tysklands Shakespeare, var ute efter. Den strängt uppfostrade Emilia och hennes borgarföräldrar möter den arroganta aristokratin … – Företrädd av en ung furste som vantrivs på jobbet, naiv men diktatorisk, säger Magdalena Åberg. När jag började rita scenografin ville jag komma åt en totalitär samhällsstruktur. I pjäsen finns två grupper, den ena har makt och den andra blir offer för den. Scenografin visar en struktur, där planerna hela tiden ritas om med vit krita på svarta väggar. Ett djupt rum, som refererar till 1700-talets centralperspektiv och påminner om Piranesis labyrintiska fängelsegravyrer. Magdalena Åberg har klätt både väggar, golv och tak med svart tyg, en miljö där de maktlösa känner sig fångna som i en labyrint. Det rör sig också om ett annat tema som talar till oss i dag … – Att den kvinnliga lusten helt enkelt inte är lika fri och lika självklar som männens. – Emilia blir faktiskt väldigt förälskad i fursten. Hon blir vettskrämd och kan inte ta sig vidare med sitt sexuella uppvaknande. Emilia är uppfostrad kyskt och religiöst, men hon faller för denne utlevande furste. Hon är klämd mellan plikten och lusten; i den konflikten kan hon inte överleva. Även om Magdalena Åberg just nu associeras med Stadsteatern har hon arbetat på Dramaten med sex särpräglade uppsättningar. I ”Jane Eyre” konstruerade hon ett häpnadsväckande rum. Där blev scenografens roll som problemlösare särskilt tydlig. Den stora frågan var: Hur gör man ett rum som förstärker känslan av instängdhet. Tydliga väggar och tak ena sekunden. Några sekunder senare: Ett rum som försvinner. – Av en slump hade jag just läst ”Jane Eyre” och hade haft en väldigt stark läsupplevelse, och så ringde regissören Ellen Lamm och frågade om jag ville jobba med den på Dramaten. – Rochester och Jane är ju båda instängda, de kan inte träffas i den värld som styrs av konventioner. De får inte plats i de rum de har givits, båda är ”asociala” och berättelsen är ju att det rummet måste försvinna så att de kan träffas igen. Det brinner upp. Magdalena Åberg löste det med tyg, ett stretchmaterial, den stora baddräkten kallar hon det, som lät sig spännas till släta väggar och tak, på vilka olika bilder kunde projiceras: Ett barnhem, en park, en salong … Dessutom tillät resårmaterialet att rummet kunde vridas ihop till en virvel, koordinerat med näsduken som Jane kramar sina tårar ur. Och på slutet rasade tyget från väggarna och drogs blixtsnabbt ned genom en lucka i scengolvet. Det tomma rummet hade uppstått. I ”Sommarnattens leende”, musikalen efter Bergmans film, där den frustrerade sexualiteten släpps lös, blev lösningen också tyg. – Jag ville ha ett sensuellt material som hade sommarnattens förtrollning. Samtidigt handlar pjäsen om när teatern kom till stan, skådespelerskan Desirées ankomst väcker ju den 40-årskrisande mannens gamla minnen till liv. Jag kom på att vi måste göra den med ridåer. Ridån, det är ju teater, den ultimata teaterbilden. – Jag valde ett mjukt siden, japonsiden, tunt, tunt, nästan genomskinligt. Det användes också som den stora tunga ridån, men det är inte tjockt och inte av sammet, det handlar bara om belysning. När natten bryter in faller draperiet bara ned i ett slags ultrarapid, som ett vattenfall. Siden tar inte ljus lika bra som sammet, men om det varit sammet, hade tyget som täcker hela scenens enorma fondvägg dunkat ned i golvet som en sten. När teamet sedan kom på att Desirée skulle göra primadonne-entré uppifrån, som från himlen, var första uppgiften att ta reda på om Pia Johansson var höjdrädd. Sedan skulle en rad problem lösas: Hur snabbt byta en hel kostym, få på en sele och sedan hissa upp henne högt bakom ridån utan att släppa på säkerheten. Magdalena Åbergs två mest unika uppdrag har båda byggt på den ovana tanken att barn under ett år har stor glädje av kultur. Det gav henne möjlighet att vända upp och ned på den förväntade babyestetiken. I Suzanne Ostens ”Babydrama” var idén att klä alla skådespelarna i högstatus, inte de vanliga mjukiskläderna. – Alla var finklädda, jag ville inte att det skulle vara så färgglatt, det skulle vara svart och rött och vitt, de tre första färger som människor gav namn till. – Min son var med som försöksperson, han var urbebisen, och min föreställning om vad små barn förstår ställdes på ända. Ett par år senare var det dags för en utställning med samma utgångspunkt, ”Noll till ett” på Kulturhuset i Stockholm. En helt vit utställning på 400 kvadratmeter med mjukt golv, en lång kuddkorv som sträckte sig genom hela rummet, låga soffor, spegelgolv, halvgenomskinliga tält av fiberduk att krypa in i. Allt var vitt. – Ja, det är ju en klyscha vi har kring barn att allting måste vara färgglatt och legofärgat. Ofta får de några kvadratmeter i ett köpcenter där allt är avtorkningsbart och fult. Bebisar är känsliga varelser som verkligen förtjänar skönhetsupplevelser. Nu har Magdalena Åberg kastat sig över till något helt annat, ”Enron”. En rykande aktuell pjäs skriven av unga brittiska Lucy Prebble, helt baserad på den första finansskandalen som briserade redan 2001. Grundaren Jeffrey Skilling, spelad av Björn Bengtsson, dömdes till 24 års fängelse och mer än 20 000 människor förlorade både jobb och besparingar. – Jag ser mitt jobb som en antropologisk undersökning av hur de ser ut i vår tid, mäklare, anställda på kontoret, styrelseledamöter, advokater. Det är väldigt roligt att få öppna ett nytt fack i samhället och kika in. Och så mitt i trovärdigheten har pjäsen inslag av kabaré och karikatyrer ... Så det kan till och med förekomma lösnäsor och hattar, långt ifrån kärlekstragedin ”Emilia Galotti”. Betty Skawonius kultur@dn.se


Kulturrådet tar över utlandssatsningar

Summary: Flytta resurser från Svenska institutet och låt Statens kulturråd inrätta en internationell kulturfond. Detta är ett av kulturminister Marita Ulvskogs drag för att styra upp den svenska kulturens bristfälliga utbyte med omvärlden.

I går presenterades Ingrid Dahlbergs enmansutredning "Internationella kulturutredningen 2003" (se länk till DN Debatt 16/12 här intill) på uppdrag av kulturministern. Den förra Dramatenchefen och Dalarnas nuvarande landshövding konstaterar att staten knappast lägger ner stora summor på internationellt kulturutbyte. För år 2002 var det cirka 314 miljoner kronor, att jämföra med 308 miljoner till Operan. Samtidigt efterlyser hon en helhetssyn och talar om kulturosäkra UD, tungrodda Svenska institutet (som, enligt delar av den då verkande styrelsen, därtill förlorat kontakten med kulturlivet), ett Statens kulturråd med få internationella kontakter, ett näringsdepartement som vurmar för design och slutligen Sida som i skymundan blivit en ovanligt tung aktör inom internationellt kulturutbyte. - Vi måste ta itu med hur vi ska fördela de statliga resurserna för internationellt kulturutbye. Rörigheten och splittringen i det internationella kulturutbytet, med ansvar från flera olika departement och myndigheter, har delvis inte gett bra reslutat, säger kulturminister Marita Ulvskog. Först efter att utredningen har gått på remiss kan regeringen ta ställning. Enligt Ulvskog handlar direktivet bland annat om en omfördelning av resurser från Svenska institutet till andra verksamheter. - Förslaget säger att resurser ska koncentreras till bland annat Kulturrådet så att satsade pengar används bättre - en förutsättning för att så snart som möjligt fylla på med mer pengar. Statens kulturråd har hittills haft lite medel för den här typen av verksamhet. Kulturministern sticker inte heller under stol med att hon fått en kick av Iaspis (International Studio Program in Sweden) som är den internationella delen av Sveriges bildkonstnärsfonds verksamhet. - Där har arbetet fungerat mycket bra. Det är en viktig förklaring till att svenska konstnärer är framgångsrika i världen. Iaspis har haft en tydlig samlad punkt där vi har kunnat koppla ihop Sverige med andra länder. På Svenska Institutet, vars uppgift är att sprida kunskap och information om svenskt kulturliv i utlandet, var glädjen inte så stor av förklarliga orsaker. Däremot medger Hans Lepp, enhetschef på Svenska institutet, att problemen måste fram i ljuset. - Däremot tycker vi på institutet att det är synd med negativa omdömmen om oss, för vi gör ett bra jobb. Vår gamla styrelse känns inte vid att de sagt att vi har förlorat kontakten med kulturlivet, säger Hans Lepp, innan han skyndar vidare till utredningens releaseparty. Några huvudförslag i "Internationella Några huvudförslag i "Internationella kulturutredningen 2003": Statens kulturråd får ett kultur-politiskt samordningsansvar för den internationella kulturverksamheten. Inrätta en internationell kulturfond, med egen styrelse men inordnad under Statens kulturråd, där alla slags organisationer och institutioner kan söka medel för större och långtgående satsningar. Upprätta Sveriges internationella kultur- och forskningsinstitut - ett gemensamt nätverk för de åtta kultur- och forskningsinstituten i utlandet samt de tre internationella kulturinstituten i Visby. Inrätta rörliga kulturrådstjänster vid sidan av de fasta kulturråd som i dag finns i London, Berlin, Washington DC, Riga, Warszawa och Moskva. Skapa ett internationellt litteraturcentrum för översättningsverksamhet och för främjande av svensk litteratur i utlandet.


Ny teatergrupp tar sig an förtryck

Summary: Mordet på Fadime är en utgångspunkt för Alexander Ahndorils nya pjäs "Pappas hjärta" som spelas av Stockholms färskaste teatergrupp.

I dag uruppförs Alexander Ahndorils nya pjäs "Pappas hjärta" av den nyfödda fria ensemblen Stockholms teatergrupp på Teater Tribunal på Hornsgatan i Stockholm. Förutom mordet på Fadime har pjäsen växt fram genom skådespelarna Lennart Jähkels och Maria Salahs ganska länge närda önskan att någon pgång få spela far och dotter. Alexander Ahndoril betonar det kollektiva i projektet. Visserligen är det han som skrivit, säger han, men skådespelarna (förutom de nämnda också Peter Perski) är i högsta grad medskapande. - De har skapat föreställningen tillsammans med mig, ty Stockholms teatergrupp är en skådespelarnas och dramatikerns teatergrupp. Gruppen växte fram ur en längtan från skådespelarnas sida att "få prata sig fram till en text och verkligen förstå", säger Alexander Ahndoril. - Det vanliga är ju att en regissör kommer in och har en färdig läsning av en text och säger: "Så här ska vi göra, hörni". Men vi har ingen regissör utan jobbar själva, med lite hjälp av Richard Turpin (konstnärlig ledare på Teater Tribunal). Vi behövde kanske lite hjälp med ett öga utifrån. Vi är ju ändå jättegröna, även om skådespelarna har stor erfarenhet som skådespelare ... Ett av pjäsens motton är hämtat från "Medea" av Euripides: "Svag och feg må ingen kalla mig! De undergivna, som i tysthet lida, tillhör jag ej." I själva scenbilden finns också en tydlig blinkning till Tjechovs berömda dramaturgiska regel om att geväret på väggen i första akten måste avfyras i den sista. Men "Pappas hjärta" är en enaktare på ungefär en timma och 20 minuter. Pjäsen handlar om en ung kvinna som planerar sitt bröllop tillsammans med sin pappa och sin fästman. Konflikterna finns inbäddade i alla tres bakgrund, berättar Alexander Ahndoril: kvinnan sörjer sin mor som övergav familjen när hon var tolv år gammal, pappan genomgick för ett år sedan en bypassoperation som gick fel och pojkvännen har lämnat en treårig relation med en annan kvinna, en relation som nu påverkar hans relation till fästmön. - Den intressanta tanken i pjäsen är nog att en förtryckande struktur alltid ser till att den som blir förtryckt kan acceptera situationen. Om den förtryckta inte gör det blir det någon form av revolution. Alexander Ahndoril har sju romaner och ett stort antal dramatiska verk bakom sig. Närmast ska han skriva tre dramatiska treminutersstycken som utspelar sig i en hiss för ett nytt radioprogram.


Prisets pris

Summary: I dag för hundra år sedan fick Marie Curie Nobelpriset i fysik. Som enda kvinna hittills skulle hon få det två gånger men hennes samtid envisades med att blanda ihop hennes forskning och privatliv.

Gubbar, gubbar, gubbar - en enda av årets Nobelpristagare är kvinna och hon tar emot priset i Oslo. Att som kvinna kvala in bland de naturvetenskapliga Nobelpristagarna tycks höra till det närmast oöverstigliga. Bland de mer än tre hundra pristagarna i fysik och kemi finner jag bara fem kvinnonamn. Tre av dem bär efternamnet Curie. Marie Curie fick priset två gånger. Hennes dotter Irène Juliot-Curie fick det en gång. I dag för precis 100 år sedan blev Marie Curie den första kvinna att tilldelas ett Nobelpris. Hon fick det tillsammans med sin man Pierre Curie för deras upptäckter om radioaktiviteten och delade priset med Henri Becquerel, som före dem upptäckt att strålning utgick från uran. Men vägen fram till priset var stenig och Marie Curies livshistoria berättar åtskilligt om villkoren för den kvinna som vill ägna sig åt kvalificerad vetenskaplig forskning. När hon föddes i Warszawa 1867 som Maria Sklodowska var hennes framtidsutsikter spärrade, inte bara för att hon var kvinna utan också för att tsarens Ryssland försökte tvinga det polska folket till underkastelse genom att utestänga dem från kultur och utbildning. Hennes far, som undervisade i matematik och fysik och blev änkling när Maria (kallad "Manja") var elva år, avskedades från sitt jobb för att han var polsk patriot, men kunde inte hindras från att ge undervisning till sina egna barn i hemmet. Som kvinnor var både Manja och hennes syster Bronja utestängda från universitetet. De anslöt sig i stället till en förbjuden "flytande högskola", där man undervisades i hemlighet på nätterna i ständigt nya, tillfälliga lokaler. När äldre systern Bronja fick möjlighet att resa till Paris lovade Manja som då var sjutton år att arbeta på dagarna för att få ihop pengar till systerns studier, medan hon själv pluggade på nätterna. När Bronja blev klar kunde hon så hjälpa Manja att komma till Paris för att studera. Så kom det sig att Maria Sklodowska kom till Paris och blev Marie Curie sedan hon gift sig med Pierre, som var tio år äldre. Men det var hon som fick honom att återvända till forskningen och det var hennes upptäckter som inspirerade honom att forska vidare tillsammans med henne. Resultatet av deras forskning kom att revolutionera både den fortsatta synen på naturen och utvecklingen inom medicinen. Det hindrade inte att när den franska vetenskapsakademin, efter mycket intrigmakeri särskilt av Henri Poincaré, föreslog kandidater till Nobelpriset var det till Pierre Curie, tillsammans med föregångaren Henri Becquerel. Den svenske matematikern Gösta Mittag-Leffler såg dock till att även Marie kom med som kandidat och makarna tilldelades också halva priset gemensamt. Naturligtvis förväntades att Pierre skulle hålla Nobelföreläsningen, hon fick sitta bredvid och lyssna - men han var alltid noga med att betona hennes roll i deras samarbete. Tre år senare omkommer Pierre plötsligt i en olycka, han blir påkörd av en droska när han tankspridd ska korsa en gata. Marie blir ensam med två barn, men fortsätter både forskning och undervisning. När hon fyra år efter Pierres död söker den enda lediga stolen för en fysiker i den franska vetenskapsakademien ändras plötsligt tonen i den stora uppmärksamheten omkring henne. Det här är uppenbarligen inte en plats där en kvinna ska försöka ta sig in, och hon utsätts nu för en ren hetsjakt i pressen. Hennes relation till vännen och forskarkollegan Paul Langevin har, flera år efter Pierres bortgång, djupnat till kärlek - men innan hans skilsmässa är klar. Nu blir hon därför den franska pressens legitima hatobjekt. Antisemitiska tidningar påstår (felaktigt) att hon är en polsk judinna som tagit sig in i landet, utnyttjat Pierre och nu smutsar ner hans minne. En mobb försöker tränga sig in i deras hem och trakasserar de båda döttrarna, då 7 och 14 år. Men inte heller Stockholm är oberört av "skandalen", rapporterar Karin Blanc från Paris, som fördjupat sig i protokollen och brevväxlingarna omkring Marie Curies båda Nobelpris. När Marie 1911 på ett unikt sätt tilldelas Nobelpriset en andra gång, denna gång ensam och i kemi, får hon nio dagar före prisutdelningen ett brev från akademiledamoten Svante Arrhenius, själv Nobelpristagare i kemi 1903, där hon ombeds att på grund av skandalen tills vidare avstå från att ta emot priset. Även Gustaf och Anna Hierta Retzius, som så hjärtligt tagit emot och introducerat henne i Stockholm första gången, försöker hindra henne att komma. Marie Curie svarar argt i brev den 5 december att hon har fått priset för sin forskning och att den inte har ett dugg med hennes "förmenta privatliv" att göra. I sällskap med sin syster Bronja och sin dotter Irène kommer hon i stället till Stockholm och deltar i samtliga ceremonier. På en bankett med tre hundra kvinnliga gäster, som ordnats för henne av Kvinnliga akademikers förening, blir hon också hälsad med jubel. Under hela hennes karriär hade etablissemanget försökt ställa henne i skuggan av maken för att låta berömmelsens prestige falla över honom. Berövad det skydd som låg i den underordnade rollen som maka och mor var hon utlämnad åt mobbens förödmjukelser, förföljelse och förakt. Behandlingen av Marie Curie låter ana något av det pris kvinnor måste betala om de valde att ägna sig åt sådant som räknades till det ena könets revir och privilegier.