Drömroller som blev verklighet

Summary: ”Cabaret” är musikalen som aldrig blir omodern. Sarah Dawn Finer har gjort sin karaktär Sally Bowles till ett djupt personligt intresse, och Babben Larsson har äntligen åldern inne för att göra sin drömroll – Fräulein Schneider.

På Uppsala Stadsteater har scenrepetitionerna inför ”Cabaret” precis dragit i gång. I en naggad schäslong i vad som ska föreställa en berlinsk paradvåning som nog sett sina glansdagar, sitter Sarah Dawn Finer och Francisco Sobrado. Hon spelar Kit Kat Klubs energiska kabarésångerska Sally Bowles, han den unge, sökande amerikanen Cliff som kommer till Berlin och dras med av en våg färgstarka karaktärer, sexuell frigörelse och dekadens. Tillsammans med regissören Ronny Danielsson diskuterar skådespelarna detaljer. När och hur ska Sally plocka upp äggen och worcestersåsen ur pälsen? Nyanserna, de rätta formuleringarna – allt måste klaffa och göras eget, men alltid med det välbekanta i botten. Det är ändå en av musikalvärldens 1900-talsklassiker som sätts upp. I Ronny Danielssons regi lyfts de råa aspekterna av ”Cabaret” fram. Musikalen utspelar sig i det tidiga 30-talets frisläppta Berlin, med nazisternas världsbild som ett allt mer närvarande hot. – Det är ett spännande material, speciellt i dag. Där finns likheter med vår tid, med ökad arbetslöshet och en tendens att lägga skulden på de som redan befinner sig i ett utanförskap. Det är intressant hur fort människor kan anpassa sig till en ny idé, säger han. – Det blir rått men också en underhållande show, som ett ironiserande över den verklighet karaktärerna lever i. För Sarah Dawn Finer har Sally Bowles blivit till något mer än en rollfigur. Hon har blivit ett intresse. Förutom att spela henne i ”Cabaret” i vår, är Sarah i färd med en dokumentär om Sally. I samband med den har hon bland annat träffat flera skådespelerskor som har gestaltat den klassiska figuren, odödliggjord av Liza Minnelli i filmen med samma namn. – Jag har verkligen nördat ner mig, erkänner hon. Varje dag slås jag av min egen koppling till karaktären. Hon är jobbig att spela, för hon är så trasig – en färgstark och självdestruktiv tjej som går från tokigheter till misär och bara vill bli sedd och älskad. Jag skulle vilja få henne att stå stilla en stund, andas. Berlin på 1930-talet, strax före nazismens intåg, var en minst sagt intressant och turbulent tid. – Det var sexuellt liberalt, med Marlene Dietrich, lesbiska entertainers och gayklubbar. De här människorna flydde till Berlin för att upptäcka något nytt, men måste till slut fly igen när allt förändras, säger Sarah Dawn Finer. Babben Larsson spelar Fräulein Schneider, damen som förlorat sin rikedom, hyr ut ett rum till Cliff och Sally och inleder en komplicerad kärleksrelation med den judiske hyresgästen Herr Schultz. – Hon har en väldig överlevnadsinstinkt. Hon hinner inte reflektera så mycket över sina känslor, därför blir hon nog överrumplad när Herr Schultz börjar visa henne intresse, säger Babben Larsson om karaktären. – Berlin på 30-talet var en frisläppt tid. Kanske för fri. Man gick från 1800-talets prydhet, där man knappt ens fick visa en ankel, till utsuddade moralgränser. Paradigmskiftet skapade en backlash. Babben Larsson har spelat i ”Cabaret” förut, på Länsteatern på Gotland för 15 år sedan. Då iklädde hon sig rollen som Kit Kat Klubs ekivoka, manliga konferencier. – Jag hade precis bränt ut mig på stand-up och ”Cabaret” blev ett läkande projekt, minns hon. Hon har inte varit med i så många musikaler, men skulle aldrig tacka nej till Fräulein Schneider. Det har varit något av en seglivad dröm. Hon sjöng hennes låtar på scenskolan men har inte haft ”åldern inne” förrän nu. Både Babben Larsson och Sarah Dawn Finer tycker att ”Cabaret” är en viktig musikal, med många kopplingar till dagens samhälle. – Den handlar om hur man förhåller sig till och hanterar hot, säger Babben Larsson. – Det här är människor som lever i ett öppet samhälle där man plötsligt börjar titta på varandra på ett annat sätt. ”Cabaret” utspelar sig för 70 år sedan. Så mycket har inte förändrats. Varför inte? Det är lyxigt att ha ett jobb där man får känna och uttrycka de här sakerna, säger Sarah. Musikalen ”Cabaret”, efter Christopher Isherwoods roman ”Farväl till Berlin” (1939), skrevs av John Kander och Fred Ebb och hade urpremiär på Broadway 1967. Sedan dess har historien om Cliff, kabaréångerskan Sally Bowles och människorna som omger dem spelats i otaliga sammanhang – från Londons största scener till filmduken. Liza Minellis tolkning av Sally Bowles belönades med en Oscar 1972. Föreställningen har nypremiär på Broadway under 2014. ”Cabaret” på Uppsala stadsteater, med premiär den 1 mars, har översatts av Rikard Bergkvist. Ronny Danielsson står för regi och Roger Lybeck för koreografi. I rollerna syns även Oscar Pierrou Lindén, Gustav Levin, Eli Ingvarsson med flera.


”Storm i sociala medier kan förlama etermedier”

Summary: Soran Ismail tystnar i Sveriges Radio. Efter februari månad slutar komikern att medverka i ”Morgonpasset i P 3” eftersom Sveriges Radio anser att han är för politisk.

– Vi kan inte ha programledare som säger att de hatar Sverigedemokraterna under ett val, säger Lotta Mossberg, kanalchef för Radio Stockholm och P 3 Stockholm, till Aftonbladet. Soran Ismail har kontrakt med Sveriges Radio, SR, fram till årsskiftet, men i podcasten ”Tsknas” berättar komikern att han placerats ”i karantän” av SR. – Oavsett vad man tycker om sakfrågan kan vi inte ha programledare i Sveriges Radio som är så öppna med sina åsikter om ett riksdagsparti, säger hon till Aftonbladet och betonade i ett pressmeddelande som skickades ut senare under onsdagen att Soran Ismail inte är avstängd: – Han har själv valt att fortsätta som debattör under valrörelsen och då avstå programledaruppdrag. SR:s beslut om Soran Ismail kommer bara drygt en vecka efter att juristen och opinionsbildaren Alice Teodorescu anklagade Alexandra Pascalidou, programledare för nya ”P1 Debatt”, för att ha varit partisk i en debatt om rasism. Två dagar senare bad programledaren och de ansvariga på P1 om ursäkt för att Alice Teodorescu känt sig förminskad. Public service-företagens värnande om neutraliteten inför valet har även lett till andra politiska prövningar. Timbuktus och Sebbe Staxxs låt ”Svarta duvor & vissna liljor” får inte längre spelas okommenterad i SR:s vanliga musikflöde. Förra veckan beslutade också SVT att inte visa Stefan Jarls systemkritiska dokumentärfilm ”Godheten” före riksdagsvalet, något som regissören själv ansåg vara ”en allvarlig inskränkning av yttrandefriheten”. Att sådana här diskussioner uppstår under ett valår är ett hälsotecken, menar förläggaren och journalisten Svante Weyler. Han har själv en bakgrund på Sveriges Radio och blev 2010 fälld av Granskningsnämnden för en krönika i P 1:s ”Godmorgon världen”. – Under ett valår är allting infekterat. Det vägs och mäts och det har att göra med att våra etermedier ägnar sig extremt mycket åt politik. Föreställ dig motsatsen, att de gjorde en kommersiell bedömning och sa att ”vi ägnar oss bara åt det våra lyssnare är intresserade av”. Vad skulle hända med Europavalet då? Det skulle förmodligen förbigås med tystnad, säger han. Samtidigt tycker han att en överdriven tolkning av kravet på opartiskhet kan bli närmast komisk i valtider: – Den andra ytterligheten är att vi har en person som säger att landet går bättre än någonsin, då måste vi hitta någon annan som säger att allt håller på att gå åt helvete. Någon älskade socialdemokraterna i P 4 Västerbotten, då måste vi ha någon som gillar högern i Skåne. Det kan till slut leda till groteska redaktionella bedömningar, säger han och varnar också för att tillmäta reaktioner på sociala medier alltför stor betydelse: – Vi vet inte om det betyder fem upprörda personer eller fem tusen. Gör man sig känslig för det som kallas storm i sociala medier, då kommer det här att bli en pest. Då kan det få en förlamande inverkan på medverkande i etermedia och framkalla en väldig ängslan hos programledare, säger han. Soran Ismail ska vara med i Morgonpasset nästa gång den 16 februari. Sedan försvinner han den 25 februari och återkommer enligt SR direkt efter valet. DN har sökt Soran Ismail.


USA:s terrorjakt slår mot pressen

Summary: Förföljelsen av visselblåsaren Edward Snowden får USA att falla kraftigt i 2014 års pressfrihetsindex. När jakten på terrorister även drabbar journalister i demokratiska länder sjunker pressfriheten globalt.

I dag presenterar internationella Reportrar utan gränser sin årliga rapport över länders pressfrihet, World press freedom index 2014. En av de stora förändringarna är att USA har rasat 13 platser i listan. Orsaken är att landet ”med mycket kraftiga metoder gett sig efter visselblåsare under skydd av terror- och spionagelagstiftning”. Barack Obama har under sina två ämbetsperioder låtit åtala fler visselblåsare än alla tidigare amerikanska presidenter har gjort sammanlagt. I stället för att förfölja journalister har strategin blivit att ge sig på deras källor. ”Visselblåsaren är fienden”, konstaterar rapporten, som i sammanhanget nämner Wikileaksgrundaren Julian Assange, NSA-avhopparen Edward Snowden och Wikileakskällan Chelsea Manning (tidigare Bradley Manning), som dömdes till ett 35-årigt fängelsestraff. Även Storbritannien dras med i fallet, bland annat efter att ha tvingat tidningen The Guardian att förstöra källmaterial. Den brittiska regeringen skickade i fjol ut representanter till tidningens källare för att se till att hårddiskar med information från Edward Snowden krossades. Strax därefter blev partnern till Glenn Greenwald, en före detta stjärnreporter på The Guardian som hade arbetat nära Edward Snowden, frihetsberövad och kvarhållen i nio timmar på Heathrows flygplats – även det med stöd av antiterrorlagstiftning. – Vad som är slående är att även demokratiska stater börjar använda antiterrorlagstiftning mer och mer gummibandsartat. Det här är stater som borde veta bättre, som vi normalt sett förknippar med en stabil pressituation. Nu använder de oklara lagar för att komma åt något som vi anser vara en yttrande- och pressfrihetsfråga, säger Jonathan Lundqvist, ordförande för Reportrar utan gränser i Sverige. Att makthavare låter jakten på terrorister rättfärdiga långtgående inskränkningar av pressfrihet är en global tendens. Ännu vanligare är det i Turkiet, som använder samma slags lagstiftning för att förfölja och fängsla journalister som skriver för kurdiska tidningar. Sett över hela världen har pressfriheten försämrats något under året. Vad som drar ner genomsnittet är inte bara den rundhänta tillämpningen av antiterrorlagstiftning. – Vi har också fått en hårdare attityd generellt mot journalister som har blivit en sorts brickor i konflikter. Det är baksidan av att alla förstår att medier och journalister är viktiga, säger Jonathan Lundqvist. Ett av de länder som finns i listans bottenskikt är Syrien, där det på grund av kriget har blivit i stort sett omöjligt att verka som journalist. Sverige ligger still på 10:e plats i pressfrihetsindex. Det innebär också en nordisk jumboplats, vilken enligt Jonathan Lundqvist kan förklaras med FRA-lagstiftningen, den utbredda övervakningen och ett par liggande lagförslag om begränsning av offentlighetsprincipen. I listans topp och botten finns Finland respektive Eritrea.


Abba-barnbarnen utmanar

Summary: Fixstjärnorna i Melodifestivalens andra deltävling heter Sanna Nielsen och Martin Stenmarck. Men utmanarna Little Great Things har schlager-succéer i släkten. Två av det okända bandets medlemmar är barnbarn till Abbas Benny Andersson.

Få artister kan matcha Sanna Nielsens schlager-CV. Hon har deltagit i tävlingen sex gånger, alltid gått direkt till final och med balladen "Empty room" tog hon en andraplats 2008. Någon seger har det - hittills - inte blivit. Seger kan däremot Martin Stenmarck skryta med. Med bidraget "Las Vegas" vann han Melodifestivalen 2005, men Stenmarck vill tona ner förväntningarna inför lördagens tävling. – Jag kan inte styra om jag vinner eller kommer åtta. Om jag var spjutkastare hade jag kunnat säga att jag är i mitt livs form, men det är helt omöjligt. Så jag ställer mig i ledet och säger "det går inte att tävla i musik", säger han. De två veteranerna är givna fixstjärnor när Melodifestivalens andra deltävling hålls i Linköping. De är dock inte ensamma om att ha schlager-succéer i ryggsäcken. Det unga bandet Little Great Things är helt okända, men i familjen finns tunga Melodifestivalen-meriter. Medlemmarna Charlie och Felix Grönvall är barnbarn till Abba-legendaren Benny Andersson och föräldrarna heter Nanne Grönvall och Peter Grönvall, två av festivalens mest rutinerade artister och låtskrivare. – De tycker att det är väldigt roligt att vi är med, men mamma kommer nog att vara galet nervös, säger Charlie Grönvall. Cristoffer Wernqvist sticker in en blixtsnabb blinkning till Nanne Grönvall och hennes kanske största schlagerlåt: – Hon kommer mest att vara avundsjuk. Inför sin debut i Melodifestivalen har LGT valt en ovanlig strategi och plockat bort all sin tidigare musik från nätet. – Vi funderade på att släppa en singel innan Melodifestivalen, men det kändes roligare så här, nu blir det en överraskning för alla, säger Cristoffer Wernqvist som tillsammans med Adam Dahlström utgör gruppens andra halva. Charlie Grönvall fyller i: – Vi har spelat ihop i flera år, men under andra namn. Ingen vet någonting om Little Great Things, Markus Larsson på Aftonbladet kallade oss till och med "ogooglingsbara". Så hur låter då Little Great Things? TT Har fått tjuvlyssna på ett medley med korta klipp från några av bandets låtar. Det är tekniskt avancerad och hårt producerad musik med hög energi som lånar inspiration från punk, symfonisk rock och emo. – Ni kan förvänta er något stort och fett. Det är absolut inte en typisk Melodifestivalen-låt, säger Cristoffer Wernqvist. Kommer bandet att kunna utmana veteranerna? – Vi hoppas så klart på att gå vidare, men oavsett hur det går så känns det här som en bra start. Inget band kan förlora på att vara med i Melodifestivalen, säger Charlie Grönvall. Little Great Things Medlemmarna heter Charlie Grönvall (sång och gitarr), Felix Grönvall (trummor), Cristoffer Wernqvist (bas) och Adam Dahlström (keyboards och flygel). Bandet har funnits i fem år, men bytte nyligen till sitt nuvarande namn. Charlie och Felix Grönvall är barn till Nanne och Peter Grönvall. Den sistnämnde är son till Abbas Benny Andersson och har medverkat i Melodifestivalen som låtskrivare eller artist åtta gånger. Nanne Grönvall har medverkat som artist eller låtskrivare tio gånger. Makarna skrev låten "Den vilda" till sin grupp One More Time som vann Melodifestivalen 1996. Gruppen slutade på en tredjeplats i Eurovision Song Contest.


Niklas Wahllöf: I tv blir popmusiken som en enda, mycket lång tributskiva

Summary: Aldrig tidigare har vi fått möta så många inhemska artister i kanalerna som nu. Men det finns en diffus oro – vad är det för popmusik som tv till slut kommer att förmedla?

I går, i dag, i morgon. Plocka ett datum och ett kanalnummer mellan 1 och 4 – popmusiken kommer garanterat att strömma ur tv:n. Det tarvas inte spetsforskning för att konstatera att vi sannolikt aldrig någonsin tidigare har fått möta så många inhemska artister ur det stora populärmusikfältet som nu, några år in på 10-talet. Det är artister överallt, jämt, varje dag. Vi möter dem i ”Sápmi sessions”, i ”Jills veranda, Nashville”, ”Tack för musiken”, ”Så mycket bättre”, ”Moraeus med mera”, ”Gäster med gest ... nej, ”Så ska det låta” menar jag”, ”Allsång på Skansen”, och en drös andra program. Skulle ett gå i ide spirar ett annat fram som liknar det förra, som nästa säsong kommer tillbaka för en ny vända. Samtidigt har en ny programform vartefter börjat etableras: En artist ska gärna företa sig någon form av resa, någonstans, allra helst ”hem” till en annan artist vilken ska verka i en åtminstone delvis annan genre och som tar emot med stora famnen. Efter hälsningsfraser och hedersbetygelser samtalar man, ibland om viktiga samhällsfrågor, kanske skriver man en låt ihop, kanske tolkar man andra eller varandra, man äter, degar, diggar. Därutöver finns en hel massa andra program där inte just musiken står i fokus, utan artisterna i sig. Och här är fältet helt öppet, man kan laga mat ihop, resa ihop, utföra någon uppgift ihop, eller bara prata. Det är förvånande hur mycket gemensamt alla popartister i tv tycks ha med varandra, hur mycket de tycker om varandra och varandras samtliga utgivna verk. Vilken oerhörd intern respekt som genomsyrar konstformen. Det måste vara fullkomligt unikt i svenskt kulturliv, ja kulturlivet i stort. I alla fall det liv som levs utanför branschfester och galor. Och kan någon vara där emot? Popmusiken, i mycket vid bemärkelse, tycks ha en särdeles god jordmån i Sverige. Musikaliska trender kommer och går men återväxten består. Och publiken, som förstås borgar för utvecklingen, är med på, förlåt mig, noterna. Popartisten tycks också vara som gjord för tv-mediet, sällan har väl mat-, rese- eller intervjuprogram varit bättre, haft mer självklara både värdskap och gäster än Plura Jonssons och Mauro Scoccos, Amanda Jenssens, Niklas Strömstedts, Jill Johnsons. Och görs där musik är denna ofta, tja, trevlig. Men. Det finns ett men. En diffus oro som skaver i bakhuvudet. Vad är det för popmusik som tv till slut kommer att förmedla? Om utvecklingen fortsätter, om fler och fler program visar hur artister till varje pris ska mötas och stötas, umgås, om alla som vi ser i rutan är, eller blir, vänner och helt överens om allting – framför allt vilken musik som ska framföras – finns inte risken att tv-kanalerna känner att popmusikkvoten därmed är fylld? De är ju så många. Att popmusiken i tv-mediet blir som en enda, mycket lång, samlings- eller tributskiva. Och att de artistskap som vilar på något annat – säg knasiga egenheter, surhet, blyghet, självvalt utanförskap, bristande artistsolidaritet, vad som helst som inte fungerar så bra som umgängesform i rutan – aldrig mer kommer vara i bild. Får man önska sig ett par redaktörstjänster med uppgift att skapa musikprogram där enskilda artister framför egen musik, helt utan att behöva förhålla sig till färdigheter som eklekticism eller cocktailminglande. Eller bordsskick. Som PSL på SVT:s webb? Kanske till och med lite musikkritik i tv, nej förlåt, det kanske vore att gå för långt. Det vore nämligen fint om det var just musiken som strömmade ur tv:n. Också.


Avicii fick Musikexportpriset

Summary: Regeringens musikexportpris går i år till artisten, dj:n och musikproducenten Avicii. När handelsminister Ewa Björling delade ut priset på tisdagen avslöjade hon också att ett Spotifyabonnemang blir gåvan som statschefer ska få när de besöker Sverige.

Musikexportpriset delas årligen ut till en aktör i den svenska musikbranschen som varit särskilt betydelsefull för den svenska musikens spridning utomlands. – Våra stora internationella musikframgångar skapar inte bara viktiga exportintäkter. De förstärker även bilden av det kreativa och innovativa Sverige, säger handelsminister Ewa Björling. Bland årets nominerade fanns också Icona Pop, Carl Falk och Rami Yacoub, Nina Stemme och Watain, men det var Avicii som fick motta priset vid en ceremoni på UD under tisdagen. En del av motiveringen löd: ”Med sin vidöppna blick mot all sorts popmusik är han som kompositör och producent också med om att – på flera plan, inte minst i sättet att marknadsföra sig – förändra den globala scen han verkar på.” Tim ”Avicii” Bergling har gjort musik sedan 2007. Det internationella genombrottet kom med hitlåtarna ”Seek bromance” och ”Levels”, vilka följdes av en rad singlar med höga placeringar på internationella topplistor. 2012 blev han den första dj-akten att agera huvudnummer på Radio City Music Hall i New York. I september 2013 släpptes hans debutalbum ”True”. Avicii var inte på plats men komenterade priset över en länk från USA: – Jag vill bara säga tusen tack för regeringens exportpris. Jag är ledsen att jag inte kunde vara där, men jag hoppas ni får en grym kväll ändå. Handelsministern berättade också att ett Spotifyabonnemang som innehåller spellistor med svensk musik blir regerings standardgåva när utländska statschefer kommer på statsbesöken. Med gåvan vill regeringen inte bara visa upp svensk musik utan också svensk innovation och svenskt entreprenörskap, säger Björling. Regeringens musikexportpris instiftades 1997 och har tidigare tilldelats bland andra Robyn, Max Martin och Swedish House Mafia. Flera priser delades ut vid ceremonin. Abbamottog hederspriset för mångåriga insatser för svensk musikexport och spridningen av svensk musik i utlandet. Det nyinstiftade hedersomnämnandet för insatser av särskild betydelse för svensk musiks internationalisering delades ut av handelsminister Ewa Björling till skivbolaget TEN music group, till vilket artister som Zara Larsson och Icona Pop är kopplade.


Öppet brev från dottern: ”Woody Allen utnyttjade mig”

Summary: I ett öppet brev som publiceras på New York Times hemsida anklagar nu adoptivdottern Dylan Farrow regissören Woody Allen för sexuella övergrepp. När Allen nyligen fick ta emot Golden Globe-galans hederspris var det sonen Ronan Farrow som anklagade fadern.

Brevet från Dylan Farrow, som publicerats på New York Times hemsida, börjar så här: ”Vilken av Woody Allens filmer är din favorit? Innan du svarar på frågan vill jag att du ska veta att när jag var sju år gammal tog Woody Allen mig i handen och ledde in mig i ett dunkelt garderobsliknande kryp-in på andra våningen i vårt hus. Han sade att jag skulle lägga mig på magen och leka med min brors elektriska tåg. Sedan utnyttjade han mig sexuellt.” Redan i början av 1990-talet anklagades Woody Allen för att ha utnyttjat sin adoptivdotter Dylan Farrow. Woody Allen har nekat, och det har aldrig väckts något åtal. Historien blossade upp igen i samband med att Woody Allen hyllades som ett av filmens stora genier när han för några veckor sedan fick ta emot ett hederspris på Golden Globe-galan. I ett twitter skrev exsambon Mia Farrow att hon bytte kanal. Även sonen Ronan Farrow twittrade och undrade om hyllningstalen innehöll något om övergreppen. Nu väljer New York Times-skribenten Nicholas Kristof att publicera Dylan Farrows brev i sin kolumn på nätet. I sin blogg skriver Kristof att han är god vän med både Mia Farrow och Ronan Farrow, och att det var via dem som han kom i kontakt med Dylan Farrow som numera bor i Florida under ett annat namn. Woody Allens försvarare säger helt riktigt att regissören förnekar anklagelserna, och så länge han inte är dömd ska han anses vara oskyldig, skriver Kristof. Men hittills är det ingen som har hört vad Dylan Farrow har att säga, menar han. Det var när Dylan Farrow hörde om Golde Globe-priset – och det faktum att alla andra tycks ha en uppfattning om huruvida anklagelserna är sanna eller falska – som hon bestämde sig för att ge sin version. ”Att han kom undan med det som han gjort har jagat mig under min uppväxt. Jag har känt skuld för att jag har gjort det möjligt för honom att vara nära andra små flickor. Jag har varit skräcklagen inför att någon man ska röra mig. Jag har utvecklat ätstörningar. Jag började skära mig själv.” Dylan Farrow skriver även att lidandet förstärkts av att hennes hjältar i Hollywood antingen vänt bort blicken eller slagit i från sig med ”vem vet egentligen vad som hände?”.


Jan Eklund: Ingen trodde att det skulle bli krig

Summary: Litteraturen om första världskriget är inte lika stor som den om det andra. Hundra år efter krigsutbrottet 1914 finns det ändå mycket att välja bland. Här är tre ovärderliga svenska böcker om kriget som förändrade världen för alltid. Och tre översatta.

Till det kusliga – och fascinerande – med första världskriget hör med vilken entusiasm de unga soldaterna marscherade till fronten. Kriget var fortfarande insvept i ett romantiskt skimmer. I den berömda inledningen till ”I stålstormen” beskriver Ernst Jünger tyskarnas ankomst till franska Champagne: ”Uppvuxna i en tidsålder präglad av trygghet kände vi alla en längtan efter det ovanliga, efter den stora faran. Kriget hade fyllt oss som i ett rus. I ett regn av blommor hade vi dragit ut, i en drucken stämning av rosor och blod ... Vi föreställde oss kriget som manliga dåd, en munter eldstrid på blommiga, blodbestänkta ängar.” Jüngers böcker hamnade inte på nazisternas bokbål; det gjorde däremot Stefan Zweigs. Den österrikiske stjärnförfattaren såg som en typisk representant för den borgerliga, judiska humanism som saknade existensberättigande i det stålblanka Tredje riket. Jag vet ingen bok som bättre än Zweigs självbiografi ”Världen av i går” återkallar tidens stämningar och dofter. Med förbluffande klarhet – och frisk naivitet – beskriver han hur osannolikt ett krig tycktes i augusti 1914. Det var en ovanligt skön sommar, optimism i luften, få eller ingen trodde att skotten i Sarajevo skulle leda till krig. Zweig var van att resa fritt, tycks lika hemma i Berlin, Paris och Florens som i Wien. Han såg sitt kosmopolitiska och gränslösa Europa gå upp i rök. Nu tvingades han huka i krigsyrans Österrike och bestämde sig för att bekämpa all form av militarism och nationalism, på sitt eget stillsamma vis. Zweig inledde en intensiv brevväxling med den franske författaren Romain Rolland, som bosatt sig i det neutrala Schweiz. Rolland motsatte sig kriget och bespottades hemma i Paris. Han blev Zweigs ledfyr i en mörk tid. Jag har inte läst den bortglömde Rolland. På Bokbörsen hittar jag en svensk originalutgåva av ”Ovan stridsvimlet”, en appell mot kriget från 1916 som väckte stort rabalder på sin tid. Den påstås vara i fint skick, kostar bara tvåhundra. Jag trycker på ”Beställ” och ska ställa den bredvid ”I stålstormen”. 6 krigsskildringar du inte får missa 1   Jan Olof Olsson ”1914” Bonniers, 1964. Jolos stora krönika om året som förändrade världen för alltid kom till 50-årminnet av krigsutbrottet. Den är faktiskt lika läsvärd i dag. Ett myller av färgstarkta typer, historiska miljöer och dramatiska händelser drar förbi. Med lätt hand och närvarokänsla får Jolo liv i det mesta. Naturligtvis börjar allt på plats i Sarajavo. Lika självklart drar han in Agnes von Krusenstjernas sammanbrott i skeendet och fortsätter med en dräpande analys det wilhelminska Tysklands pösande militarism. Var är nyutgåvan? 2   Svante Nordin ”Filosofernas krig” Nya Doxa, 1998. Svante Nordin är en fängslande idéhistoriker och kanske vår kunnigaste kännare av modern filosofi. Den kombinationen är oslagbar i denna volym; Nordin får mycket sagt på bara 230 sidor. Även tänkarna var ofta djupt indragna i sin tids konflikter. Många lämnade glatt seminarierummen och anslöt sig frankt till krigspropagandan. Och, noterar Nordin, vissa krig kan vara så skakande att de i sig upplevs som en filosofisk händelse. Ett brott i historien som flyttar gränserna för det fattbara. 3   Peter Englund ”Stridens skönhet och sorg” Atlantis, 2008. Nitton människors berättelser från kriget skildrat i 206 korta kapitel. Mycket ovanlig form, suveränt genomförd, skänker direkta och helt nya perspektiv. Vad tänker den franske ämbetsmannen? Vad ser den tyska skolflickan? Hur reagerar den ryska sjuksköterskan? Ingen har överblick i krigets kaotiska vardag. Källorna är brev, dagböcker och memoarer. Missa inte de roliga fotnötterna om allt från kokain till brevduvor. Englunds bok har översatts till en rad språk, fick fin kritik i New York och London. 4   Adam Hochschild ”Aldrig mera krig” Ordfront, 2012. En av de senaste årens mest uppmärksammade verk om kriget av författaren till ”Kung Lepolds vålnad”. Det finns alldeles för många dåliga böcker om kriget som just krig. Hochschild lyfter i stället fram motståndarna. Vissa var pacifister, andra insåg vilken mardröm ett krig skulle kunna bli, och det krävdes betydligt större mod att säga nej än ja. Det fick filosofer som Bertrand Russell känna av. Sällan har så många begåvade och framstående människor suttit i brittiska fängelser för sin övertygelses skull. 5   Barbara Tuchman ”Augusti 1914” Atlantis, 1983. Amerikanskan Barbara Tuchman är en av få kvinnliga historiker som tidigt skrev om kriget, hon har dessutom inkasserat två Pulitzerpris. ”The guns of August” (1963) räknas som en modern klassiker, skriven i den stora stilen, med till synes full koll på alla militära strategier och operationer. Dödläget efter slaget vid Marne bestämde krigets fortsatta förlopp, fyra långa och blodiga år på västfronten utan avgörande genombrott. Läs även ”Zimmermanns telegram” och framför allt epokstudien ”Det stolta tornet”. 6   R J Grant ”Stora boken om första världskriget” Fischer & Co, 2013. Ja, den är stor, nästan komiskt detaljerad, ett praktverk om kriget ”från Sarajevo till Versailles”. Det känns lätt perverst att bädda in denna tragedi bakom så stiliga pärmar. Men den som börjar bläddra fastnar lätt i det rika bildmaterialet från jordens alla fronter. Framför allt i färgrika detaljer från vapen, uniformer, kartor, konst och affischer som lockar fram tidskänslan. Jag stirrar länge – och väcks av ett citat ur ”Svejk”, Jaroslav Haseks roman om kriget: ”Hjältar finns inte, bara boskap för slakt, och slaktarna i generalstaberna”.


”Det finns inget roligare än att driva med Danmark”

Summary: På lördag gör komikerna Nour El Refai och Anders Jansson debut som programledare för Sveriges största tv-program. På fredagkvällen repade de för första gången sitt manus inför publik, och det var en nöjd duo som klev av scenen i Malmö.

Melodifestivalprogramledarduon Nour El Refai och Anders Jansson gjorde sitt första genrep inför publik i Malmö arena under fredagkvällen, och trots att det var en tekniskt lite skakig repetition vad gäller ljud, ljus och kameror, så var El Refai och Jansson nöjda efteråt. – Det känns bra, men det är ju läskigt. Det är så många som sitter här och tittar, och ändå ska man tänka att det bara är ett rep, sade Nour El Refai strax efter att de klivit av scenen. – Vi gör ett tv-program i morgon kväll, det viktigaste är att det sitter då. Det är många beståndsdelar som ska fungera, artister och kameror, och det var först i kväll vi satte ihop det. Jag kände att det flöt bra, sade Anders Jansson. Har personkemin mellan er kommit naturligt, eller har ni fått jobba på den? – Den har tvingats fram... – Nej, jag har känt mig trygg med Anders från första början. Vi har kul ihop och kan läsa varandra, sade Nour El Refai. Den röda tråden i lördagens Melodifestival är Danmark – programledarna gör frejdiga parodier på det danska kynnet och trummar upp en hätsk revanschstämning efter Danmarks seger i Eurovision Song Contest förra året. – Det finns inget roligare än att driva med Danmark. Åtminstone inte i Skåne, sade Nour El Refai som liksom Anders Jansson kommer från Lund.


Doldis-veteran tar över mikrofonen

Summary: Han har dansat och körat bakom både Eric Saade och Danny Saucedo, nu kliver Alvaro Estrella fram själv med låten "Bedroom".

Alvaro Estrella är veteran på schlagerscenen. Han har dansat och körat bakom bland andra Eric Saade och Danny, och förra året var han bakgrundssångare i Azerbajdzjans bidrag i Eurovision Song Contest. Nu tar han steget fram till mikrofonen och ställer upp i tävlingen med låten "Bedroom", där han sjunger om att ha ett hälsosamt och aktivt samliv med sin partner på alla tänkbara ställen utom just sovrummet. Varför ville du göra just den här låten? –Texten är lite... busig. Många reagerar på den, men man får se den med glimten i ögat och jag tror att alla kommer att känna igen sig. Den handlar om passion. Om vad man vill göra med sin partner. Du har varit med många gånger som dansare. Ger det dig några fördelar? –Jag vet hur det funkar bakom kulisserna, var kafeterian ligger. Det känns sjukt roligt att ta steget framåt och sjunga. Och lite skrämmande. Ska du satsa på musiken nu? – Ja, absolut. Det här känns som en dörröppning för mig. Jag har laddat för det här i fjorton år!


Filmvärlden fyndar nya historier på seriehyllan

Summary: Mats Jonssons kultförklarade serieroman "Hey princess" blir spelfilm. Filmbranschen hittar allt oftare intrikata historier och subversiva karaktärer bland hyllade serier – som i "Vi är bäst!" och "Blå är den varmaste färgen".

Mats Jonsson stoppar in en snus och drar en suck av lättnad. Det är först nu, sju år efter att han blev tillfrågad om att göra film av sin självbiografiska serieroman "Hey princess" (2002), om en ung serietecknares vedermödor i ett kallt, men hippt Stockholm under 90-talet, som det är officiellt. "Hey princess", namngiven efter en Popsicle-singel och beskriven som "en generationsroman för 70-talisterna", blir film i regi av Maria Blom ("Masjävlar", bioaktuella "Hallåhallå"). – Filmen är en romantisk komedi, i stil med "Annie Hall". I grunden är det en historia om att vara ung och söka sig själv – och kärleken. Det är också en film för alla som minns 90-talet, och för alla som varit – eller är – unga, säger Mats Jonsson, som vidare berättar att han inspirerats en hel del av filmen "American Splendor" (2003), baserad på den amerikanska tecknaren Harvey Pekars självbiografiska serieböcker "American Splendor" och "Our Cancer Years" (tecknad till-sammans med frun Joyce Brabner). Liksom "American Splendor" så kommer spelfilmen "Hey Princess" att brytas upp med animerade seriestrippar. – Det är ju ändå en film om en serietecknare, därför känns det självklart att serierna ska vara med. Men jag kommer att rita nya när det är klart vilka skådespelarna blir, säger Mats Jonsson. Manuset har Jonsson skrivit med Sara Bergmark Elfgren, bästsäljande författare till trilogin "Cirkeln", "Nyckeln" och "Eld" tillsammans med Mats Strandberg. Filmen produceras av Memfis Film. – Sara har varit ovärderlig under arbetet med manuset. Jag hade aldrig klarat det själv. Det var lite som att jag höll boken för hårt, att jag inte vågade släppa sargen, säger Mats och tillägger: – Det känns också spännande att Maria regisserar. Vi rörde oss båda i det uteliv som "Hey Princess" skildrar. Maria är en fantastisk skådespelarregissör. Hon har en värme när hon berättar som gör att man även tycker om de mest osympatiska karaktärerna. Att det dessutom är första gången hon tar sig an en historia som hon inte skrivit själv känns otroligt hedrande. Men det är inte bara för serietecknaren Mats Jonsson som filmens värld öppnat sig. Superhjältarna från de amerikanska seriejättarna Marvel och DC Comics – däribland Iron Man, Hulken, Batman, Spindelmannen, Thor, X-Men-gänget och Catwoman, har förvisso befolkat bioduken i länge. Men. Det senaste året har även varit lyckosamt för filmatiseringar av så kallade alternativserier. Exempelvis så blev den bioaktuella "Blå är den varmaste färgen – Kapitel 1 & 2" av regissören Abdellatif Kechiche den första serieadaptionen någonsin att vinna den prestigefyllda Guldpalmen i Cannes, 2013. Filmen, som rosats för sin närgångna berättelse om den 17-åriga gymnasisten Adèle och den några år äldre konstskoleeleven Emma, bygger på ett album av den franska serietecknaren Julie Maroh. I helgen visas också en annan fransk serieadaption – "Aya of Yop City" av Marguerite Abouet och Clément Oubrerie, på Göteborgs Internationella Filmfestival. Medan Lukas Moodyssons varma drama "Vi är bäst!", baserat på Coco Moodyssons punkiga uppväxtskildring "Aldrig godnatt" (2008), har lockat så väl unga som gamla till biograferna under vintern. Även Kim W Anderssons "Alena" och Hanna Gustavssons "Nattbarn" filmatiseras. I Tyskland ligger en filmatisering av Ulli Lusts självbiografiska serieroman och feministiska praktverk "I dag är sista dagen på resten av ditt liv" i produktion. – De senaste åren har det skett en uppvärdering av serien som konstform och av dess historieskrivning. Serier har fått en större spridning, vilket ger ringar på vattnet. Det rör sig åt alla håll. Tidigare har vi ju sett en hel del teater och radioteater som baserats på svenska seriealbum. Nu har även filmvärlden fått upp ögonen, säger Josefin Svenske, förläggare på Kolik förlag. Att "Blå är den varmaste färgen" fick Guldpalmen tror jag bidrar till att ytterligare väcka filmvärdens intresse för alternativa serier. Mats Jonsson menar att "film är mer närbesläktat med serier än serier är med litteratur". Även han ser ett ökat intresse för serier i egenskap av redaktör och förläggare på Galago. – Under mina 15 år i branschen har filmvärldens intresse för serier aldrig varit så stort som nu. Visst har mer eller mindre skumma typer hört av sig och velat göra film om Socker-Conny eller Arne Anka genom åren, men det har aldrig blivit någonting. Erika Wasserman, producent på filmbolaget Idyll, menar att filmbranschen vänder sig till serierna för att hitta nya berättelser – och en typ av karaktär som kanske inte vanligtvis når bioduken. – Serier springer ju ur en avantgardistisk tradition och befolkas ofta av ett mer subversivt persongalleri än mainstreamfilm och litteratur. Jag har svårt att tro att Abdellatif Kechiche gjort en film om två lesbiska tjejer om han inte hade hittat förlagan. Det kanske han hade, men jag tror faktiskt inte det, säger hon. Regissören Sanna Lenken (Guldbagge-nominerad för sin kortfilm "Äta lunch") är inne på samma spår. – I serierna finns röster som inte fått plats på bioduken. Än. Detta tror jag beror på att det finns en viss rädsla för att filmatisera kvinnors sexualitet. Där är den svenska kortfilmen mer vågad, exempelvis vissa filmer av Fanni Metelius och Johanna Paulsdotter Löfstedt. Lenken har köpt rättigheterna till Hanna Gustavssons "Nattbarn" från 2013, ett album om om "en ung tjejs sexualitet och uppvaknade". – Många samtida serier är modiga och råa, särskilt när det kommer till kvinnlig sexualitet. Det får vara njutningsfullt, äckligt och roligt. Det är främst till serierna jag vänder mig för att hitta nya berättelser, det är också i dem jag känner igen mig mest. Jag tänker på Hannas serier – men också på Liv Strömquist och Sara Hanssons, säger Sanna Lenken. Erika Wasserman framhåller också ekonomiska incitament till att producera serieadaptioner. Adaptionen har ju, så länge marknaden funnits, ridit på boken/förlagans framgångar. – Fördelarna med serieadaptioner är flera. Seriealbumet är ofta redan indelat i scener och bygger, liksom filmen, på bilder. Samtidigt så är ju systemet för filmstöd utformat så att det är lättare att söka stöd om det finns en tydlig förlaga att hänga upp filmen på. Riskerna på en allt mer kommersialiserad filmmarknad blir färre, produktionen mindre kostsam och så finns det en potentiell publik redan, säger hon. Gemensamt för flera av tidigare nämnda seriealbum är att de är uppväxtskildringar, som handlar om vuxenblivande. Om tonåringar eller unga vuxna som söker sin identitet, sexualitet, gemenskap eller en hand att hålla i sin. "Hey Princess", "Nattbarn", "Blå är den varmaste färgen", "Alena", "Aldrig godnatt" och "I dag är den sista dagen på resten av ditt liv" handlar alla om att, på olika sätt, hitta sin egen plats i sitt eget liv. Liksom ett av 2000-talets mest framgångsrika seriealbum – Marjane Satrapis "Persepolis", där filmatiseringen nominerades till en Oscar för bästa animerade film 2007 och prisades i Cannes samma år. Detsamma gäller för Daniel Clowes kultförklarade serie "Ghost world", vilken blev film i high school-miljö med Scarlett Johansson i huvudrollen, 2001. Flera av dem har en episk ton, en tydlig dramaturgi och en huvudkaraktär som, på ett eller annat sätt får sin revansch, gör sin resa eller uppfyller sin dröm. Och växer med uppgiften. Aktuella serier som blir film På bio just nu: "Aya of Yop City" – en seriesvit i sex delar av Marguerite Abouet och Clément Oubrerie, vilka också regisserat filmatiseringen. Livet i Yopougon, en stadsdel i Elfenbenskustens största stad Abidjan, i slutet av 70-talet skildras genom ögonen på den unga Aya. Visas på Göteborgs filmfestival lördag 1 februari och söndag 2 februari. "Blå är den varmaste färgen" – Kapitel 1 & 2, 2013, regi Abdellatif Kechiche. Baserad på seriealbumet med samma namn av Julie Maroh. Belönades med Guldpalmen i Cannes 2013. Vann också en Guldbagge för Årets bästa utländska film häromveckan. "Vi är bäst!" - filmatiseringen som gav Lukas Moodysson priset Guldspiran. Baserad på frun Coco Moodyssons album "Aldrig godnatt" från 2008. Om en punkig uppväxt vid Mariatorget i Stockholm, 1982–1984. "Bamse och tjuvstaden" – en serieadaption, i allra högsta grad. Baserad på serietecknaren Rune Andréassons folkkära karaktärer. Serieadaptioner vi minns: "Persepolis" (2007), "American Splendor" (2003) , "Ghost world" (2001), "A history of violence" (2005), "V för Vendetta" (2005). Bubblare: "Kick ass", "Kick as 2", "Oblivion", "From hell". Serieadaptioner vi ser fram emot: "Hey princess", "Nattbarn", "Alena", "Idag är sista dagen på resten av ditt liv". Film och förlaga Filmens vinningar tycks vara många när det kommer till serieadaptioner. Men finns det då några nackdelar med att låna ut sitt verk till vita duken? Kanske främst om man inte känner sig nöjd med slutresultatet. När "Blå är den varmaste färgen – Kapitel 1 & 2" gick upp på bio tog serietecknaren Julie Maroh avstånd från Abdellatif Kechiches film i ett öppet brev, främst för att hon ansåg att den manlige regissörens gestaltning av lesbiskt sex var voyeuristisk och spekulativ. Men också för att hon tyckte att han mytologiserade och upphöjde den kvinnliga sexualiteten, på ett sätt som hon vare sig som feminist, konstnär eller lesbisk kände igen sig i. Alan Moore har avfärdat de populära filmatiseringarna av hans verk, däribland "V för Vendetta", "From hell" och "The League". "Min åsikt när det kommer till film är att jag inte gillar adaptionsprocessen, och jag gillar särskilt inte den moderna serieadaptionen, där karaktärerna blir franchise som kan arbetas om i oändlighet. I de flesta fall är originalserien överlägsen filmen", säger Moore i en intervju med The Guardian. Superhjältarna tappar kraft Mikael Sol, projektledare på Egmont Kids Media Nordic, menar att mer kommersiella serietitlarna som Batman, Spider-Man och X-men, snarare förlorat på att bli amerikanska storproduktioner. – Förr var det så att om en serie blev film så sålde serien väldigt bra. Nu verkar det dock gått så långt att serier som det kommer filmversioner av urholkar intresset för själva serien, där Marvel- och DC-serierna är tydliga exempel. Trots filmer om Spider-Man och Batman säljer de serierna nästan ingenting i Sverige. Det kommer massiva vågor av kringprylar och annat vilket gör att folk blir mättade och inte läser serierna längre. När det gäller just superhjältar där filmerna och tv-spelen kretsar mycket kring coola effekter så är det ju svårt för serietitlarna att konkurrera, säger han.


Summary: Mats Jonssons kultförklarade serieroman ”Hey princess” blir spelfilm. Filmbranschen hittar allt oftare intrikata historier och subversiva karaktärer bland hyllade serier – som i ”Vi är bäst!” och ”Blå är den varmaste färgen”.

Mats Jonsson stoppar in en snus och drar en suck av lättnad. Det är först nu, sju år efter att han blev tillfrågad om att göra film av sin självbiografiska serieroman ”Hey princess” (2002), om en ung serietecknares vedermödor i ett kallt, men hippt Stockholm under 90-talet, som det är officiellt. ”Hey princess”, namngiven efter en Popsicle-singel och beskriven som ”en generationsroman för 70-talisterna”, blir film i regi av Maria Blom (”Masjävlar”, bioaktuella ”Hallåhallå”). – Filmen är en romantisk komedi, i stil med ”Annie Hall”. I grunden är det en historia om att vara ung och söka sig själv – och kärleken. Det är också en film för alla som minns 90-talet, och för alla som varit – eller är – unga, säger Mats Jonsson, som vidare berättar att han inspirerats en hel del av filmen ”American Splendor” (2003), baserad på den amerikanska tecknaren Harvey Pekars självbiografiska serieböcker ”American Splendor” och ”Our Cancer Years” (tecknad till-sammans med frun Joyce Brabner). Liksom ”American Splendor” så kommer spelfilmen ”Hey Princess” att brytas upp med animerade seriestrippar. – Det är ju ändå en film om en serietecknare, därför känns det självklart att serierna ska vara med. Men jag kommer att rita nya när det är klart vilka skådespelarna blir, säger Mats Jonsson. Manuset har Jonsson skrivit med Sara Bergmark Elfgren, bästsäljande författare till trilogin ”Cirkeln”, ”Nyckeln” och ”Eld” tillsammans med Mats Strandberg. Filmen produceras av Memfis Film. – Sara har varit ovärderlig under arbetet med manuset. Jag hade aldrig klarat det själv. Det var lite som att jag höll boken för hårt, att jag inte vågade släppa sargen, säger Mats och tillägger: – Det känns också spännande att Maria regisserar. Vi rörde oss båda i det uteliv som ”Hey Princess” skildrar. Maria är en fantastisk skådespelarregissör. Hon har en värme när hon berättar som gör att man även tycker om de mest osympatiska karaktärerna. Att det dessutom är första gången hon tar sig an en historia som hon inte skrivit själv känns otroligt hedrande. Men det är inte bara för serietecknaren Mats Jonsson som filmens värld öppnat sig. Superhjältarna från de amerikanska seriejättarna Marvel och DC Comics – däribland Iron Man, Hulken, Batman, Spindelmannen, Thor, X-Men-gänget och Catwoman, har förvisso befolkat bioduken i länge. Men. Det senaste året har även varit lyckosamt för filmatiseringar av så kallade alternativserier. Exempelvis så blev den bioaktuella ”Blå är den varmaste färgen – Kapitel 1 & 2” av regissören Abdellatif Kechiche den första serieadaptionen någonsin att vinna den prestigefyllda Guldpalmen i Cannes, 2013. Filmen, som rosats för sin närgångna berättelse om den 17-åriga gymnasisten Adèle och den några år äldre konstskoleeleven Emma, bygger på ett album av den franska serietecknaren Julie Maroh. I helgen visas också en annan fransk serieadaption – ”Aya of Yop City” av Marguerite Abouet och Clément Oubrerie, på Göteborgs Internationella Filmfestival. Medan Lukas Moodyssons varma drama ”Vi är bäst!”, baserat på Coco Moodyssons punkiga uppväxtskildring ”Aldrig godnatt” (2008), har lockat så väl unga som gamla till biograferna under vintern. Även Kim W Anderssons ”Alena” och Hanna Gustavssons ”Nattbarn” filmatiseras. I Tyskland ligger en filmatisering av Ulli Lusts självbiografiska serieroman och feministiska praktverk ”I dag är sista dagen på resten av ditt liv” i produktion. – De senaste åren har det skett en uppvärdering av serien som konstform och av dess historieskrivning. Serier har fått en större spridning, vilket ger ringar på vattnet. Det rör sig åt alla håll. Tidigare har vi ju sett en hel del teater och radioteater som baserats på svenska seriealbum. Nu har även filmvärlden fått upp ögonen, säger Josefin Svenske, förläggare på Kolik förlag. Att ”Blå är den varmaste färgen” fick Guldpalmen tror jag bidrar till att ytterligare väcka filmvärdens intresse för alternativa serier. Mats Jonsson menar att ”film är mer närbesläktat med serier än serier är med litteratur”. Även han ser ett ökat intresse för serier i egenskap av redaktör och förläggare på Galago. – Under mina 15 år i branschen har filmvärldens intresse för serier aldrig varit så stort som nu. Visst har mer eller mindre skumma typer hört av sig och velat göra film om Socker-Conny eller Arne Anka genom åren, men det har aldrig blivit någonting. Erika Wasserman, producent på filmbolaget Idyll, menar att filmbranschen vänder sig till serierna för att hitta nya berättelser – och en typ av karaktär som kanske inte vanligtvis når bioduken. – Serier springer ju ur en avantgardistisk tradition och befolkas ofta av ett mer subversivt persongalleri än mainstreamfilm och litteratur. Jag har svårt att tro att Abdellatif Kechiche gjort en film om två lesbiska tjejer om han inte hade hittat förlagan. Det kanske han hade, men jag tror faktiskt inte det, säger hon. Regissören Sanna Lenken (Guldbagge-nominerad för sin kortfilm ”Äta lunch”) är inne på samma spår. – I serierna finns röster som inte fått plats på bioduken. Än. Detta tror jag beror på att det finns en viss rädsla för att filmatisera kvinnors sexualitet. Där är den svenska kortfilmen mer vågad, exempelvis vissa filmer av Fanni Metelius och Johanna Paulsdotter Löfstedt. Lenken har köpt rättigheterna till Hanna Gustavssons ”Nattbarn” från 2013, ett album om om ”en ung tjejs sexualitet och uppvaknade”. – Många samtida serier är modiga och råa, särskilt när det kommer till kvinnlig sexualitet. Det får vara njutningsfullt, äckligt och roligt. Det är främst till serierna jag vänder mig för att hitta nya berättelser, det är också i dem jag känner igen mig mest. Jag tänker på Hannas serier – men också på Liv Strömquist och Sara Hanssons, säger Sanna Lenken. Erika Wasserman framhåller också ekonomiska incitament till att producera serieadaptioner. Adaptionen har ju, så länge marknaden funnits, ridit på boken/förlagans framgångar. – Fördelarna med serieadaptioner är flera. Seriealbumet är ofta redan indelat i scener och bygger, liksom filmen, på bilder. Samtidigt så är ju systemet för filmstöd utformat så att det är lättare att söka stöd om det finns en tydlig förlaga att hänga upp filmen på. Riskerna på en allt mer kommersialiserad filmmarknad blir färre, produktionen mindre kostsam och så finns det en potentiell publik redan, säger hon. Gemensamt för flera av tidigare nämnda seriealbum är att de är uppväxtskildringar, som handlar om vuxenblivande. Om tonåringar eller unga vuxna som söker sin identitet, sexualitet, gemenskap eller en hand att hålla i sin. ”Hey Princess”, ”Nattbarn”, ”Blå är den varmaste färgen”, ”Alena”, ”Aldrig godnatt” och ”I dag är den sista dagen på resten av ditt liv” handlar alla om att, på olika sätt, hitta sin egen plats i sitt eget liv. Liksom ett av 2000-talets mest framgångsrika seriealbum – Marjane Satrapis ”Persepolis”, där filmatiseringen nominerades till en Oscar för bästa animerade film 2007 och prisades i Cannes samma år. Detsamma gäller för Daniel Clowes kultförklarade serie ”Ghost world”, vilken blev film i high school-miljö med Scarlett Johansson i huvudrollen, 2001. Flera av dem har en episk ton, en tydlig dramaturgi och en huvudkaraktär som, på ett eller annat sätt får sin revansch, gör sin resa eller uppfyller sin dröm. Och växer med uppgiften. På bio just nu ”Aya of Yop City” – en seriesvit i sex delar av Marguerite Abouet och Clément Oubrerie, vilka också regisserat filmatiseringen. Livet i Yopougon, en stadsdel i Elfenbenskustens största stad Abidjan, i slutet av 70-talet skildras genom ögonen på den unga Aya. Visas på Göteborgs filmfestival lördag 1 februari och söndag 2 februari. ”Blå är den varmaste färgen” – Kapitel 1 & 2, 2013, regi Abdellatif Kechiche. Baserad på seriealbumet med samma namn av Julie Maroh. Belönades med Guldpalmen i Cannes 2013. Vann också en Guldbagge för Årets bästa utländska film häromveckan. ”Vi är bäst!” - filmatiseringen som gav Lukas Moodysson priset Guldspiran. Baserad på frun Coco Moodyssons album ”Aldrig godnatt” från 2008. Om en punkig uppväxt vid Mariatorget i Stockholm, 1982–1984. ”Bamse och tjuvstaden” – en serieadaption, i allra högsta grad. Baserad på serietecknaren Rune Andréassons folkkära karaktärer. Serieadaptioner vi minns: ”Persepolis” (2007), ”American Splendor” (2003) , ”Ghost world” (2001), ”A history of violence” (2005), ”V för Vendetta” (2005). Bubblare: ”Kick ass”, ”Kick as 2”, ”Oblivion”, ”From hell”. Serieadaptioner vi ser fram emot: ”Hey princess”, ”Nattbarn”, ”Alena”, ”Idag är sista dagen på resten av ditt liv”. Filmens vinningar tycks vara många när det kommer till serieadaptioner. Men finns det då några nackdelar med att låna ut sitt verk till vita duken? Kanske främst om man inte känner sig nöjd med slutresultatet. När ”Blå är den varmaste färgen – Kapitel 1 & 2” gick upp på bio tog serietecknaren Julie Maroh avstånd från Abdellatif Kechiches film i ett öppet brev, främst för att hon ansåg att den manlige regissörens gestaltning av lesbiskt sex var voyeuristisk och spekulativ. Men också för att hon tyckte att han mytologiserade och upphöjde den kvinnliga sexualiteten, på ett sätt som hon vare sig som feminist, konstnär eller lesbisk kände igen sig i. Alan Moore har avfärdat de populära filmatiseringarna av hans verk, däribland ”V för Vendetta”, ”From hell” och ”The League”. ”Min åsikt när det kommer till film är att jag inte gillar adaptionsprocessen, och jag gillar särskilt inte den moderna serieadaptionen, där karaktärerna blir franchise som kan arbetas om i oändlighet. I de flesta fall är originalserien överlägsen filmen”, säger Moore i en intervju med The Guardian. Mikael Sol, projektledare på Egmont Kids Media Nordic, menar att mer kommersiella serietitlarna som Batman, Spider-Man och X-men, snarare förlorat på att bli amerikanska storproduktioner. – Förr var det så att om en serie blev film så sålde serien väldigt bra. Nu verkar det dock gått så långt att serier som det kommer filmversioner av urholkar intresset för själva serien, där Marvel- och DC-serierna är tydliga exempel. Trots filmer om Spider-Man och Batman säljer de serierna nästan ingenting i Sverige. Det kommer massiva vågor av kringprylar och annat vilket gör att folk blir mättade och inte läser serierna längre. När det gäller just superhjältar där filmerna och tv-spelen kretsar mycket kring coola effekter så är det ju svårt för serietitlarna att konkurrera, säger han.


Niklas Wahllöf: Kan hjältarnas minsta gemensamma nämnare vara pliktkänslan?

Summary: Yoav Shamirs film ”Hjältekoden” utgår från en enda man som vägrade göra Hitlerhälsningen och blir en jakt på vad som formar det goda motståndet.

I ett hav av spikrakt utsträckta Hitlerhälsningar står en enda man med armarna i kors, han ser ut att kisa liksom misstroget upp mot föremålet för hälsningen. Det gamla tyska fotot gav dokumentärfilmaren Yoav Shamir en idé – vad utmärker en hjälte, vilka har hjältemodet naturligt i sig och kunde kanske Shamir själv vara en hjälte? Yoav Shamir har gjort starka, prisbelönta filmer förr, som lågmälda ”Checkpoint” – om israeliska gränsposteringar och soldaternas slentrianförnedring av palestinier med ärenden på båda sidor bommen – vilken fick Shamir hatad i delar av hemlandet. Där gör kameran hela jobbet, Shamir pratar en enda gång. I hans nya ”10 %: What makes a hero”, ”Hjältekoden” i svensk översättning och som sändes i SVT:s Doxblock i tisdags kväll, pratar han hela tiden. Med det gamla nazistmötesfotot och Stanley Milgrams femtio år gamla lydnadsexperiment i bakhuvudet, där endast en liten del av deltagarna vägrade att utföra av en auktoritet beordrad men uppenbart omoralisk handling, ger han sig ut på en resa runt halva jorden och pratar. Han pratar med en man i New York som kastat sig ned på tunnelbanespåret och skyddat en nedfallen medmänniska med epileptiskt anfall från det framrusande tåget, han pratar med en belgisk kvinna som gömde en judisk familj under andra världskrigets utrensningar, med barnen till en tysk officer som försökte mörda Adolf Hitler, en vit sydafrikansk kvinna involverad i de svartas frihetskamp, amerikanska gängmedlemmar som hoppat av och jobbar för ickevåld, följer med en israelisk firad stridspilot som vänt om och blivit fredsaktivist, han studerar krigiska och hierarkiskt indelade schimpanser och deras fredliga kusin bonoboapan som tycks lösa allt med sex och slapphet. Han ber psykologiprofessorn Philip Zimbardo att undersöka vad hjältar har gemensamt. Han pratar med neurologer, forskare, Ayn Rand-anhängare... Han pratar med en extrem mängd personer. Och han hittar ingenting. I själva verket kunde man se Yoav Shamirs film som exempel på hur en dokumentäridé är intressant, till och med angelägen, men just för att ingen under tillblivelsen förmått ställa sig upp, sätta ned foten och säga ”stopp” i stället blir en sövande filmad fundering. En en och en halv timmes ”jaha”. I vår kultur, i tider av konformism, brist på självständighet och oberoende, när betydande massor åter delar in människor efter absurda värderingsskalor, när ännu fler bara rusar vidare i en global självdestruktivitet, är exempel på olika former av motståndshandlingar – åtminstone ett simpelt ”vänta lite här nu” – givetvis av vikt. I stället söker och söker och söker Shamir, vad förenar det lilla fåtalet ”hjältar”? Och han får svar på svar på svar: Ingenting, kompis, hjältarna finns i olika miljöer, klasser, kön, nationaliteter, åldrar, det finns ingen kod, din tes håller inte. Ingen gång ställer han frågan hur heroismen, i stället för att bara konstateras finnas genetiskt i få, skulle kunna systematiseras. Nu är Yoav Shamir ingen dumskalle. Han redovisar öppet de nedslående svaren, hans egen besvikelse över den förfelade intentionen: Och han låter den belgiska gamla kvinnan – hon som med stor risk för sitt eget liv gömde judar undan koncentrationsläger – vända på perspektivet och närmast med en axelryckning säga det självklara men sorgligt nog svindlande: ”Det finns ingen ära i en sådan handling. Det är vår plikt som människor.” Den tyske mannen med armarna demonstrativt i kors var den enda i folkhavet som där och då gjorde sin plikt. Och det är långt mer än något ”jaha”.


Storslam för Daft Punk

Summary: Elektroniska musikduon Daft Punk från Frankrike vann fem Grammys vid galan i Los Angeles, bland annat för Årets skiva – ”Get lucky” – och Årets bästa album – ”Random access memories”.

Daft Punk vann även priset för Bästa framträdande av duo/popgrupp för megahiten ”Get lucky” och två andra för ”Random access memories”. Musiklegenderna Pharrell Williams och Nile Rodgers, som också medverkar på ”Get lucky”, var med på galan. – Jag slår vad om att Frankrike är väldigt stolta över de här killarna, sade Williams när de tog emot priset för Årets skiva. – Jag antar att robotarna vill säga ”tack”, fortsatte han med syftning på de två i Daft Punk som stod tysta intill honom på scenen, i vanlig ordning införda sina visirhjälmar. ”Royals”, framförd av Lorde och skriven av Joel Little och Ella Yelich O'Connor, utsågs till Årets sång. Lorde fick pris för Bästa soloframträdande inom pop för ”Royals”. Svenske musikproducenten och låtskrivaren Max Martin var nominerad i kategorin Bästa låt som medkompositör till ”Roar” som framförs av Katy Perry, men blev alltså utan Grammy. Den svenske filmregissören Jonas Åkerlund vann däremot en Grammy i kategorin bästa musikfilm för ”Live kisses” med förre Beatlesmedlemmen Paul McCartney. Han delar priset med producenterna Violaine Etienne, Aron Levine och Scott Rodger. Hiphop–duon Macklemore & Ryan Lewis blev Årets nykomling. Duon fick också en Grammy för ”Thrift shop”, som var Bästa raplåt. Sångerskan Rihanna slapp också gå hem utan utmärkelse. Hon fick en Grammy för ”Unapologetic” – bästa album i genren ”urban contemporary”. Flera veteraner var med i årets Grammygala, däribland rockbandet Led Zeppelin vars ”Celebration day” utsågs till Bästa rockalbum. Tjockt med veteraner I kategorin Bästa rocklåt var det tjockt av folk som varit med förr– som Mick Jagger och Keith Richards i Rolling Stones (”Doom and gloom”) och Geezer Butler, Tony Iommi och Ozzy Osbourne i Black Sabbath (”God is dead?”). Men det blev en annan veteran som knep priset – Paul McCartney vann tillsammans med Dave Grohl, Krist Novoselic och Pat Smear med ”Cut me some slack”. Och den som trott att trumpetaren och orkesterledaren Herb Alpert, 78, gjort sitt i branschen hade fel – han fick en Grammy för Bästa instrumentala popalbum, ”Steppin out”. Ytterligare en handfull svenskar förutom de ovan nämnda fanns med bland de nominerade i de totalt 82 olika kategorierna men de blev utan Grammy. Det gäller bland andra Alesso (nominerad i kategorin Bästa remix för ”If I lose myself” med One Republic) och Neeme Järvi och Göteborgs symfoniker (nominerade i kategorin Bästa verk av orkester för ”Atterberg”)


En Persson som är i perfekt balans

Summary: Pianisten Cecilia Persson leder och befriar medmusikerna i sina kompositioner. Improvisationerna blir en del av kompositionen snarare än en tillfällig uttolkning.

Det är inte första gången pianisten Cecilia Persson uppkallar ett verk efter något som har med ridning att göra. Men kanske är titeln på hennes första skiva i eget namn särskilt välfunnen. ”Open rein” lär betyda att styra hästen på ett mjukt sätt som hjälper den att finna balans. Många som har hört Persson med den stilbildande gruppen Paavo kan nog känna igen det från hur hon på en gång leder och befriar sina medmusiker i låtarna hon har skrivit. Det handlar mycket som samspelet mellan komposition och improvisation. Balans, just. Med utgångspunkt i det skrivna materialet men med kompositörens fulla förtroende för varje enskild musikers kreativitet. För precis som med det Persson har skrivit för Paavo bär de nya låtarna i hög grad bandmedlemmarnas signaturer. Det är till och med troligt att mycket på ”Open rein” skrevs för just Per ”Texas” Johansson, Fredrik Ljungkvist, Thomas Backman, Eivind Lönning, Leo Svensson, Mattias Ståhl, Nils Ölmedal, Peter Nilsson och Olof Wendel. Samma gäng framför skivan på Kulturhuset. De flesta är med från början, andra tillkommer allteftersom musiken behöver dem. Det är förstås också en fråga om instrumentering. Wendel spelar till exempel marimba. Med Ståhls vibrafon blir det två malletsinstrument, som hittade för några stycken där Persson närmar sig Steve Reichs minimalistiska tonspråk. Andra gånger hör jag drag av viss konstmusik i det att Persson låter melodierna växa utanför givna rytmiska ramar. Till skillnad från så mycket annan jazz får rytmen och taktarterna anpassa sig till melodierna i stället för tvärtom. Persson har också en signifikativ förmåga att hålla i formen för varje stycke. I stället för att regelbundet återgå till ett givet utgångsläge, som i en jazzstandard, spänner hennes kompositioner över längre skeenden och utan att varje solo behöver resultera i en enskild klimax. Så blir improvisationen mer en del av kompositionen än en tillfällig uttolkning.


Rasande schvungfull countrypop

Summary: Jill Johnson har utvecklats till en folkkär och etablerad estradör. I sin första krogshow bjuder hon på en kavalkad av välkända coverlåtar och sin egen stabila Nashvillepop.

Det finns artister som slår igenom på en gång, med dunder och brak. Sedan finns det andra som växer successivt. Man kunde tro att Jill Johnson hörde till den förra kategorin, ända sedan hon 1998 vann schlager-SM med ”Kärleken är”, men efter sin tiondeplats i Birmingham kom den snarare att sorteras bland de mer undanskymda svenska schlagervinnarna. Och när Jill Johnson nu framför den mitt i sin egen krogshow känns den inte så mycket som en självklar showstopper som ett obligatorium hon råkar ha ärvt från en tidigare inkarnation. Hon gör den bra, såklart, och jubel ger den. Men det där som hon pratade sig hes om på den tiden, om att någon schlagertös var hon ju faktiskt inte, det känns i dag så självklart att man undrar varför det alls behövde påpekas. Trots att det lät så tillkämpat då. Fem år senare tävlade hon igen, med ”Crazy in love”, och då var hela hennes persona däremot på plats. Den countrypoppiga Nashville-Jill, i höga klackar och kort kjol, den hon har fortsatt att nöta in i sin publik med minst ett album om året. Den låten är nu hennes mesta publikfavorit, som görs i inte mindre än fyra helt olika versioner efter varandra, inklusive Beyoncés låt med samma namn och en skämtsam översättning till svenska på titeln ”Det krävs ingenting”. Ändå var det alltså inte den som vann tävlingen. Dock vann den i längden, och något liknande tror jag man kan säga om hennes karriär. Som har vuxit på ett långt mer målmedvetet och organiskt vis än egentligen någon annan som kommit fram via Eurovisionsschlagern. Nu verkar det ha blivit dags att slutgiltigt slå fast faktum. Jill Johnsons första krogshow har sin premiär dagen efter att hennes första stora tv-serie har det, och visst nämnde hon en passant att det är en kokbok på gång? I en musikbransch där skivförsäljningens status är fortsatt omtvistad har Jill Johnson eskalerat till att bli den sorts artist som lever på många fler plattformar än så. Att hon sedan monologpratar om hur stort allt det här är för lilla Jill från Ängelholm, det hör snarast till rollen. Hon är estradör nu, folkkär och etablerad, trots att den utlovade hitkavalkaden måste ta till rätt många välkända coverlåtar för att på allvar kännas som en sådan. Hennes egen Nashvillepop må vara stabil och rekorderlig, riktigt breda hitlåtar har den ännu inte avsatt. Exakt hur mycket country den är kan man också diskutera, den Nashvillegenre hon verkar i har som specialitet att plocka upp bred pop och rock från ganska nyss och få den att framstå som mirakulöst föryngrad, som när hon nu gör Bruce Springsteens ”No surrender” och The Fabulous Thunderbirds ”I believe I’m in love” till två av kvällens mest uppenbara höjdpunkter. En annan utvikning är när hon sticker iväg mot storbandsjazzen, med en blinkning till det faktum att Frank Sinatra och Sammy Davis Jr faktiskt har stått på samma scen och sjungit. Det är först när hela bandet till slut samlas i ring till ett allra sista extranummer, med ett ensamt munspel och Neil Youngs ”Love is a rose” i stämmor, som jag hör jag en fläkt av country på det där nedtonade, organiska viset. Som jag personligen gärna hade sett lite mer av i showen. Fast då hade den inte blivit lika rasande schvungfull, förstås.


Dj:n från Hackney i Nelson Mandelas skor

Summary: Toronto. Från Stringer Bell i "The wire" till Nelson Mandela. Dj:n och skådespelaren Idris Elba gör succé i rollen som den nyligen bortgångne frihetskämpen. "Mandelas kamp har alltid påverkat mig".

Som liten pojke i London fick Idris Elba jämt höra om Nelson Mandela. Inte kunde han ens gissa att han själv skulle spela den nyligen insomnade frihetskämpen som vuxen. Det är "The wire"-veteranens största filmroll och superlativen haglar. Men den brittiske fyrtioplussaren var nära att tacka nej till rollen. Ansvaret kändes överväldigande. – Jag trodde det var ett skämt när jag fick frågan. Jag ser ju inte ens ut som Mandela, säger Idris Elba en varm septemberdag under Torontos filmfestival. Kvällen innan har "Mandela. Vägen till frihet" haft världspremiär. När vi möts upp på ett hotell i Kanadas metropolis verkar han tagen av all uppståndelse. – Vi kan väl sitta här ute i solen och få lite frisk luft, säger han. Väl ute på balkongen erbjuder han en drink. Han är lika cool som Fonzie, lika karismatisk på samma gång. Rösten är dov, t-tröjan hänger ledigt. Bakom sina solglasögon börjar han sakta berätta om mannen som förändrat hans liv. – Mandelas kamp och ödmjukhet har alltid påverkat mig. Jag växte också upp i ett land med "vi och dem". Men att gå i hans skor var tufft. Speciellt inför sydafrikanerna. Jag tänkte på hur Mandela själv trotsade sin rädsla. Jag lärde mig hans ord och när jag slutade agera klev jag på något sätt in i honom, säger Elba. I "Mandela. Vägen till frihet" reser Idris Elba med oss in i Sydafrikas sargade själ och speglar Mandelas omtumlande liv – från ung advokat till äldre president. Vi följer Mandela från lyckliga dagar till tragiska händelser: genom förödmjukelse, politisk uppvaknande, den långa fängelsevistelsen till ledarskap och sitt förhållande till Winnie. Det har gjorts många filmer om Mandela men denna både episka och intima historia är den första baserad på den forne presidentens egna memoarer. Det är också den mest framgångsrika. – När jag såg filmen i går kväll var publiken knäpptyst. Som i en kyrka. Sedan blev det jubel och stående ovationer. Det var stort för mig. Det är onekligen Elbas största roll i karriären, men också den där han förvandlats mest. En sydafrikansk kollega håller med om att den resliga Elba fångar Mandelas rullande gång, känsliga blick och melodiska tal med otäck perfektion. – Han var också lång och boxades. Som ung var han till och med kralligare än vad jag är. Jag hårdpluggade Mandela och djupdök in i sydafrikansk kultur. För att förstå kampen. Sedan flyttade jag till Sydafrika i sex månader. Väl på plats blev han överraskad av hur sydafrikanerna gått vidare med sina liv efter apartheid. Och om hur resten av världen inte ändrat sina fördomar om landet. – Självklart finns det fortfarande hemska orättvisor kvar. För de fattiga. Men jämför man med andra länder har Sydafrika utvecklats enormt, säger britten som under sin vistelse lärde sig en ny innebörd av orden tålamod och uppoffring. – Jag träffade aldrig Mandela. Egentligen ville jag inte det, före inspelningen. Han kunde säkert ha gett mig insiktsfulla råd, men jag ville inte forcera det. Han var sjuk, säger Elba, som fick stort stöd från Mandelas familj. Idris Elba växte upp i Londons fattigkvarter. Hans Sierra Leonefödda pappa var inte sen att göra honom politisk medveten. Främst om afrikansk politik. Under 80-talets gyllene hiphopår fick han smak för musik. Han började som diskjockey som fjortonåring och i New York bodde hans idoler. Så han flyttade dit. För att överleva extraknäckte han som dörrvakt, marijuanaförsäljare och på undergroundklubbar. Fattig som Oliver Twist med mål att slå igenom som skådespelare rände han på auditions och fick småroller. Och så plötsligt kom det stora genombrottet. Han fick rollen som Stringer Bell i "The wire" (2002), tv-serien som korsar Dickens med den antika tragedin och rankas som en av världens bästa genom tiderna. Sedan dess har Elba gått vidare till tv-serierna "Luther" och "The office", till biroller i Hollywoodrullarna "American gangster" (2007), "Prometheus"(2012), "Pacific Rim" (2013) och "Thor" (2011), där han spelar en fornnordisk gud. Musikrötterna har burit honom. – Det är mitt recept som skådespelare. Jag använder musik att meditera till, för att bygga en rollfigur, för att bara leva. Musiken ger mig en hel del drinkar på barer också, skrattar Elba som medproducerade soundtracket till "American gangster" och som fortfarande dj:ar under namnet Big Driis The Londoner. – Jag måste hålla ett slags balans i tillvaron. Speciellt när reser jag så mycket och bor på båda sidorna om Atlanten. Britterna ser Elba som sin egen och inte den halvamerikanska hybrid andra stämplat honom som. Det ryktas också att hans brittiskhet kan ge honom rollen som den nye James Bond. Enligt Daniel Craig är Elba en perfekt kandidat. – Alla frågar mig om 007. Det är en fantastisk rollfigur. Vem vet om det kommer att ske, säger Elba utan att avslöja något. Guillermo del Toro ("Pans labyrint") har liknat Elba vid en Rodin-skulptur med magnetiska ögon och empatisk kontakt med åskådarna. Själv försöker han fortfarande förstå vad han egentligen håller på med. Han säger att Mandelarollen har ändrat hans val. – Jag är mer kräsen och medveten om vilka signaler filmerna ger. Jag vill gräva djupare, gräva under ytan. Inte göra popcornfilm längre. Musikslukaren och knegarkillen Elba tänder på utmaningar. Rollen som 1900-talets stora förebild har gett honom en mustig kick. Sin egen bakgrund glömmer han inte. – Jag är fortfarande arbetarklass och jobbar fortfarande häcken av mig för pengarna. Jag har alltid trott att jag själv kunde skapa mitt eget öde. Den här karriären ville jag ha. Och här är jag ... Idrissa Akuna Elba Född den 6 september 1972 i Hackney, London. Tv: Gjorde sin första roll som gigolo i "Helt hysteriskt" 1995 och en av sina första i såpan "Family affairs" 1997. Fick sitt stora genombrott i HBO-serien "The wire" 2002. Vann Golden globe för bästa skådespelare i "Luther" 2012. Har också spelat i amerikanska "The office" och "Law and order". Film: Spelade mot Beyoncé i kassasuccén "Obsessed" 2009 och mot Naomi Rapace i Ridley Scotts "Prometheus" 2012. Kandidat att bli näste James Bond. Golden globe-nominerades för "Mandela. Vägen till frihet" och "Luther".


Anna Odells baggeladdade kväll

Summary: Anna Odells sensationsdebut ”Återträffen” vann den tyngsta guldbaggen för bästa film. Fast flest baggar gick till publiksuccén ”Monica Z” när filmgalan på måndagskvällen firade 50 år, på Cirkus i Stockholm.

– Du kan verkligen förstöra en fest, blinkade Sissela Kyle till regissören Anna Odell redan i det 60-talsdoftande öppningsnumret när Guldbaggens SVT-sändning inleddes. På sedvanligt vd-manér sopade den svenska filmdrottningen Anna Serner bort allt tal om 50-årskris för den svenska filmbranschen. Och visst, filmbranschen kan blicka tillbaka på en riktigt bra höst. Framför allt ska den svenska filmen vara evigt tacksam över att det forna mobboffret Odell från Enskede aldrig blev bjuden på den där episka klassåterträffen. På måndagskvällen gick den orädda konstnären – rikskänd efter att ha fejkat en psykos på Liljeholmsbron i Stockholm för några år sedan – upp på Cirkus-scenen inför nya branschkolleger som Mikael Persbrandt, Alicia Vikander, Robert Gustafsson, Marie Richardson, Kjell Bergqvist och Harriet Andersson. – Jag brukar ju säga hur det verkligen är, men nu är jag helt ställd. Leve konsten, livet och friheten! Och kultur och allt..., förklarade Anna Odell, skrudad i en snedskuren svart vintageklänning och med glittrande diadem. Priset för bästa film utlöste ett kramkalas i Odells skolklass, som också följde med upp på scenen tillsammans med producent Mathilde Dedye. Triumfen för Odells ”Återträffen” befäster också 10-talets tydligaste trend. För tredje året i rad går bästa film-guldbaggen till en film som regisserats av en kvinnlig debutant. Förra året vann Gabriela Pichlers humoristiska socialdrama ”Äta sova dö” och dessförinnan Lisa Aschans stämningsfulla pubertetsdrama ”Apflickorna”. Om man bara ser till de senaste tio åren så börjar det bli jämnt skägg mellan män och kvinnor. Odell fick dock se sig slagen i regiklassen av den danska regiräven Per Fly som lotsat fram Peter Birros manus om den folkkära jazzikonen Monica Zetterlund till fjolårets näst största biovältare med drygt 500.000 besökare. Kvällens andra succédebutant var tveklöst sångartisten Edda Magnason som vann baggen för sitt tonsäkra porträtt av världens mest kända värmländska lingonris i cocktailglas i ”Monica Z”. På måndagskvällen fick hon ta emot en guldbagge av förlorarromantikern Håkan Hellström som egentligen ”bara vill dela ut pris till tvåorna och treorna”. – Ja, herregud, är det så här det känns? Jag vill bland annat tacka några av Monicas kompisar som sa till mig: ”Kom ihåg att detta är ingen hjärnoperation, kör dit race!” sa Edda Magnason som fick ta emot en av kvällens varmaste applåder. En verklig lågoddsare var också Mikael Persbrandt som vann för sitt övertygande sätt att spela den rikskända pappan och härdmästaren från Västerås i filmatiseringen av bästsäljaren ”Mig äger ingen”. – Den här filmen har betytt mycket för mig både personligt och professionellt, sa Mikael Persbrandt som var märkbart tagen av stundens allvar och den senaste tidens medieturbulens. Han tillade att priset vill han dela med alla beroende som lider ute i kylan i dag. Kjell Bergqvist slapp hålla ett tredje tacktal till sig själv, i stället blev det Sverrir Gudnason som vann för rollen som jazzsångerskans sidekick Sture Åkerberg i ”Monica Z” framför David Dencik, som drömde om att bli mayaindian i Lisa Langseths gruppdynamiska ”Hotell”, galans mest förbisedda film. Däremot vann en jublande glad Anna Bjelkerud bagge för bästa kvinnliga biroll, som en medelålders kvinna som drömmer om det knapplösa knullet med en gift man i Langseths film. I musikslaget vann ”Monica Z” stort över Håkan Hellström. Trots nio nomineringar blev ”Känn ingen sorg” utan de tyngsta baggarna, men vann för bästa klipp och bästa ljuddesign. Den galopperande publiksuccén ”Hundraåringen som klev ut genom fönstret och försvann” blev helt utan baggar på tre chanser, men fick trösta sig med biopublikens pris. Kvällens stora ironi var att Eva von Bahr och Love Larson blev utan bagge för bästa mask/smink för ”Hundraåringen...” – trots att Robert Gustafssons mask lär ha kostat drygt 50.000 kronor om dagen. En bagge kan fortfarande inte köpas för pengar. Galakvällen på Cirkus avslutades i käck dur med ett levande blommogram till Guldbaggegalan där Tommy Körberg sjöng ”Med en enkel tulipan...”, kompad av Benny Andersson på dragspel. Efter väntade en sista festkväll på Berns innan den mest kända svenska baggen definitivt tog steget in i den gyllene medelåldern.


Årets starkaste föreställning

Summary: DN:s kulturpris 2014 – scenkonst. Den nominerade är: Teater Galeasen – Vi arbetar alltid med bra material och att ingen är utbytbar, säger Sophia Artin, som är Galeasens teaterchef sedan 20 år tillbaka och som tog ”Vår klass” till Sverige. Ingegärd Waaranperä har träffat henne.

Årets starkaste, mest omtalade teaterföreställning är Teater Galeasens ”Vår klass”, som bygger på verkliga händelser i en polsk by från 1935 fram till 2000-talet, ”så rik på erfarenheter att den tävlar med själva livet”, skrev Leif Zern i sin DN-recension. Hur hittade ni den pjäsen? – Det har sin speciella historia. Den börjar med en fantastisk person, Leonard Neuger, professor i Stockholm, som flyttade hit från Polen på 1980-talet. Han är nära vän med författaren Tadeusz Slobodzianek och skrev förordet inför urpremiären i London 2009, och är också god vän med regissören Natalie Ringler, säger teaterchefen Sophia Artin. – Och Natalie kom till mig och sa att den här borde du läsa. Ja, sa jag, men inte just nu... Det dröjde ett tag och sedan åkte vi faktiskt till Warszawa, för att följa upp vårt ”polska spår”. Och då, på planet ner, läste jag den, och tårarna bara rann. Att sedan vara i den staden berörde mig starkt. Där träffade vi Slobodzianek, en grandios man, som gestikulerade och pratade på polska. Och jag pekade på affischen av ”Vår klass” och hörde mig själv säga: ”Du, det är den här vi vill göra.” – Sedan hade jag tokångest, för hur skulle vi få ihop det? Det tog tid, över ett år, innan vi löst allt, pengar, samarbeten, rollsättning. ”Vår klass” är en i raden av hyllade, starka föreställningar på Galeasen. ”Prinsessdramer” av Elfriede Jelinek är en annan höjdpunkt. Galeasen är nominerad till DN:s Kulturpris också för att i 30 års tid ha varit ledande och nyskapande i Stockholms teaterliv. Hur håller ni uppe nivån? – Som med all konst, det går i vågor. Men de allra flesta föreställningar har haft en hög angelägenhetsgrad. En röd tråd finns: maktförhållanden. Och att vi inte dömer. Vi står aldrig still. Mästrande teater, eller utopisk teater om det paradisiska tillståndet undviker vi. Jim Cartwrights ”Gatan” (1992) fick ett liknande mottagande som ”Vår klass”, ett unisont: ”Det här bör alla svenska politiker se.” Den var lite av en brytpunkt i teaterns historia, vi började fokusera på text på ett annat sätt. Vad behöll ni av det gamla? – Den emotionella intelligensen. Ärlighet, allvar men även en stilla svart humor. Det blir gärna stark teater i det säregna, vackra scenrum vi har där publiken kan känna varje andhämtning, se rätt in i skådespelarnas blick. På Galeasen är allt så nära, vi är ett med lokalen. Ensemblen kan växla mellan en och tretton personer, hur behåller ni kontinuiteten? – Det har jag funderat mycket på. Jag var inte med på 80-talet, men sedan jag började – och det var innan surdegen kom till Söder – har jag drivit ett slags surdegsprincip. Att vi alltid ser till att ha med några som har arbetat på teatern tidigare. Det behöver inte vara skådespelare, det kan vara en scenograf eller regissör... det är oerhört viktigt. Många av Galeasens skådespelare har blivit väldigt stora, hur kommer det sig? – Hm, ja det är det svårt att undvika att tala om. ”Galeasen tänder stjärnorna”, tycker jag man kan citera, från DN. I just detta nu tänder vi tre nya: Malin Persson, Moa Silén och Simon Reithner med pjäsen ”Variation” av Kristian Hallberg. Och en mångårig medarbetare Tobias Hagström Ståhl regidebuterar. – Kanske för att vi alltid arbetar med bra material och ingen är utbytbar. Att skådespelarna ger sitt allt, och att det är så skyddslöst, så utsatt. Vi har välsignats med extremt modiga och drivna skådespelare och regissörer. Till det som präglar Galeasen hör också att vi inte är någon solisternas teater. Aldrig. Det är en oskriven regel att så jobbar man inte. Man stjäl inte fokus. ”Vår klass” är ett utmärkt exempel på det: tio säreget begåvade aktörer som har ett mål: att berätta en gemensam historia. Du har verkat på Galeasen i 20 år och i hög grad blivit teaterns ansikte utåt. Hur tycker du att du har präglat teatern? – Jag har lyft fram kvinnorna på den här teatern avsevärt sedan det glada 80-talet. Det har jag jobbat hårt med. Jag skrev en lista med bara efternamn på dramatiker vi satt upp, och frågade folk vad som var anmärkningsvärt med den. Alla utom en var kvinnor, men det var det få som såg det... Maslowska, Ouzounidis, Jelinek, Didion, Stridsberg, Montelius… ja, det var ett helt koppel. – Min farfar sa alltid att kvinnor inte kunde vara konstnärer. Det är synd att han inte lever nu så att man kunde sticka det här framför ögonen på honom och säga att hördudu Yngve, tänk efter lite här nu. Motivering: Teater Galeasen Teater Galeasens ”Vår klass” var förra årets starkaste föreställning. I 30 år och med säker konstnärlig intuition har teatern hittat pjäserna som speglar vår tids mest brännande frågor och regissörerna och skådespelarna som utmanar med dem. Under hård kulturpolitisk press står Galeasen också solidariskt upp för alla Stockholms frigrupper. Teater Galeasen. Teater Galeasen är en ekonomisk förening. Teaterchef: Sophia Artin. Producent: Joakim Bayoumi Karlsson. Bland dem som arbetat på teatern finns Rickard Günther, Jens Arbabi Ohlin, Ingela Olsson, Leif Andrée, Mikael Persbrandt, Sandra Huldt, Claes Ljungmark, Noomi Rapace, Lena B Eriksson, Per Grytt, Jacob Ericksson, Rebecka Hemse, Berndt Östman, Mats Flink. ”Vår klass” av Tadeuzs Slobodzianek är gjord i samarbete med Dramaten och Polska institutet. Regi: Natalie Ringler. Medverkande: Carl Magnus Dellow, Lina Englund, Peter Luckhaus, Hannes Meidal, Lena Nilsson, Simon Reithner, Monica Stenbeck, Johan Wahlström, Pierre Wilkner, Freddy Åsblom. Nypremiär den 3 maj. Drömyrke när jag var barn: ”Jag ville bli Sveriges första kvinnliga biskop i Lund. Inte av kristen övertygelse utan för att röra om grytan, och – inte så nobelt – få bo i det magnifika biskopshuset.”


Kritikerälsklingar har vinstchans

Summary: Årets två stora Golden globe-vinnare, ”American hustle” och ”12 years a slave” är också favoriter inför årets Oscarsgala. Danske Thomas Vinterbergs ”Jakten” har chans att bli bästa utländska film.

Kanske var utfallet i årets nomineringar det mest väntade på många år. Med tio vardera leder David O Russells 70-talsdoftande kriminaldrama ”American hustle” årets nomineringsrace tillsammans med Alfonso Cuaróns syrefattiga existentiella rymdthriller ”Gravity”. Tätt efter följer Steve McQueens slavdrama ”12 years a slave” som har nio vinstchanser. Tre publik- och kritikerälsklingar som träffar hjärteroten på helt olika sätt – skruvat skruvat, förhöjt stilsäkert eller stillsamt smärtsamt. Oavsett vilket är alla tre filmerna en triumf för skådespeleri. Det gäller särskilt för Hollywoods just nu mest spännande och hippa regissör David O Russell (”Silver lingings playbook”) som sett till att hela den eminenta ensemblen i ”American hustle” har chansen att kamma hem en Oscar - Christian Bale, Bradley Cooper, Amy Adams och Jennifer Lawrence. Det är knappast troligt att någon kan hota ”American hustle” eller ”12 years a slave” i slaget om bästa film, även om det är ett starkt år med uppstickare som kidnappningsdramat ”Captain Phillips”, nostalgitrippen ”Nebraska”, framtidsvisionära ”Her” och Stephen Frears tragikomiska ”Philomena” som är ett av årets utropstecken i nomineringslistan. Den brittiska publikfriaren med Judi Dench och Steve Coogan får fyra tunga nomineringar som bästa film, bästa aktris (Dench), bästa manus baserad på förlaga (Steve Coogan och Jeff Pope) och bästa musik. Trots några tunga nomineringar för bästa film, regi och huvudroll (Leonardo DiCaprio) för ”Wolf of Wall street” står Martin Scorseses verklighetsbaserade drama om den dekadente finansvalpen Jordan Belfort lågt i kurs på Oscarsbörsen. Förvånande nog, saknas bröderna Coens lysande film ”Inside Llewyn Davis” som endast är nominerad för bästa ljud och bästa foto. I slaget om bästa manliga respektive kvinnliga skådespelare är det desto mer öppet. Kvartetten från ”American hustle” konkurrerar bland annat mot Chiwetel Ejiofor, Michael Fassbender och Lupita Nyongo från ”12 years a slave”. Meryl Streep får sin 18:e nominering för huvudrollen i familjedramat ”En familj” (”August: Osage country”) medan Julia Roberts har chans att vinna sin andra Oscar för bästa biroll i samma film. Den tunga Hollywoodduon ställs bland annat mot Cate Blanchett och Sally Hawkins som båda nomineras för sina rollprestationer i Woody Allens ”Blue Jasmine”. På den manliga sidan får 80-plussare som Bruce Dern och June Squibb sin andra respektive första nominering för sina roller i Alexander Paynes själfulla och bitterljuva roadtrip genom ett svartvitt Nebraska. Om Malik Bendjelloul vann fjolårets dokumentär-Oscar för ”Searching for Sugar man” så står och faller Norden helt och hållet med danskarna i år. Till skillnad från Gabriela Pichlers ”Äta sova dö”, överlevde Thomas Vinterbergs ”Jakten” alla gallringar och har chansen att vinna titeln bästa utländska film. Dramat med Mads Mikkelsens mjuka lärare som blir oskyldigt anklagad för pedofili får nog svårt att hävda sig mot Paul Sorrentinos existentiella och melankoliska ”Det ljuva livet”-pastisch ”Den stora skönheten” som också vann EFA-awards på den europeiska Oscarsgalan. Den danska regiduon Anders Walter och Kim Magnusson är dessutom nominerade i kortfilmsklassen med ”Helium”. Under danskflagg går också amerikanska Köpenhamnsbon Joshua Oppenheimers dokumentär ”The act of killing” får nog betraktas som favorit till årets statyett i dokumentärklassen. Årets Oscarsgala äger rum i Kodak Theatre i Hollywood natten mellan den 2 och 3 mars svensk tid. Nominerade till Oscar 2014 Flest nomineringar: ”American hustle” 10, däribland för bästa film, regi, manliga huvud- och biroll, kvinnliga huvud- och biroll och bästa manus. ”Gravity” 10, däribland för bästa film, regi och kvinnliga huvudroll. ”12 years a slave”, 9, däribland för bästa film, manliga huvud- och biroll och kvinnliga biroll. Bästa film: ”12 years a slave”, ”American hustle” , ”Captain Phillips” , ”Dallas buyers club”, ”Gravity” , ”Her”, ”Nebraska”, ”Philomena”, ”The wolf of Wall street”. Bästa manliga huvudroll: Christian Bale (”American hustle”), Bruce Dern (”Nebraska” ), Leonardo DiCaprio (”The wolf of Wall street”), Chiwetel Ejiofor, (”12 years a slave”), Matthew McConaughey (”Dallas buyers club”). Bästa kvinnliga huvudroll: Amy Adams (”American hustle”), Cate Blanchett (”Blue Jasmine” ) Sandra Bullock ”Gravity”, Judi Dench (”Philomena”), Meryl Streep (”August: Osage county”) – hennes artonde nominering. Bästa regi: Alfonso Cuarón (”Gravity”), Steve McQueen (”12 years a slave”), Alexander Payne (”Nebraska”), David O Russell (”American hustle”), Martin Scorsese (”The wolf of Wall street”). Bästa utländska film: Belgiska ”The broken circle breakdown”, italienska ”The great beauty”, danska ”Jakten ”, kambodjanska ”The missing picture”, palestinska ”Omar”.


Därför drabbas politiker av höga hus-febern

Summary: Ända sedan det skandalomsusade Turning torso stod klart i Malmö 2005 har Sveriges kommunalpolitiker haft höga hus-feber. Göteborgs planer på en 200 meter hög skyskrapa utmanas av en skiss från Stockholm på ett 225 meter högt hus. Arkitekten Ola Andersson förklarar fenomenet.

Hösten 1999 besökte några herrar från Sverige den spanske arkitekten Santiago Calatravas kombinerade ateljé och bostad i Zürich. De var på jakt efter en arkitekt som kunde rita ”Framtidens hus” till Boutställningen Bo 01 i Malmö. Santiago Calatrava visade dem den ena modellen efter den andra av strukturer han skissat på. Svenskarna begrep ingenting. Men så fick de i ett hörn av ateljén syn på en abstrakt skulptur av en människokropp, bestående av nio kuber. De svenskar herrarna beställde ett förslag utifrån modellen och åkte hem. Två veckor senare kom en stor låda från Zürich med en modell av framtidens hus. De insåg direkt att projektet inte fick plats på den avsedda tomten, men HSB Malmös vd Johnny Örbäck råkade få se modellen. Han bestämde sig för att bygga den, men inte som ett framtidens hus utan som en skyskrapa med bostäder. Projektet blev på många sätt en katastrof. Det kostnadsberäknades till 600 miljoner men kom att kosta 1,6 miljarder. Budgeten spräckte alltså med runt en miljard och HSB Malmö fick sälja stora delar av sitt fastighetsbestånd för att täcka kostnaderna. Bostadsrätterna gick inte att sälja, och de fick i stället hyras ut. Färdigställandet blev två år försenat, Johnny Örbäck sparkades som vd och dömdes i Malmö tingsrätt till fängelse för trolöshet mot huvudman. Men ända sedan Turning torso, som skyskrapan i Malmö kallas, färdigställdes 2005 har höga hus febern härjat Sverige. Så fort huset stod klart gick landshövdingen i Stockholms län och kommunalrådet i Stockholm ut i en debattartikel och lade i ett slag om stadsbyggnadskursen i huvudstaden. Nittiotalets tillbakablickande arkitektur skulle ersättas med ”märkesbyggnader”. Att landets högsta hus plötsligt låg i Malmö har sedan dess inte gett våra kommunalpolitiker någon ro. Det ena höga huset efter det andra har presenterats. Några har byggts, som Victoria Tower i Kista och de höga husen i Hornsberg på Kungsholmen. Häromveckan presenterades planer på en 200 meter hög skyskrapa i Göteborg. Stockholm svarade med en 75 våningar hög skyskrapa 225 meter hög. Fortfarande är dock Turning torso Sveriges högsta byggnad, med sina 190 meter och 54 våningar. Att alla höga hus inte blir av är inte så konstigt. Höga hus, det vill säga hus på tjugo våningar och däröver, är sällan en god affär, och det förklarar att det varit svårt att hitta någon enskild aktör villig att bygga så högt. I fonden av via Rizzoli, en av huvudgatorna i Bologna står två mycket höga, smala torn. Det ena, Torre Asinelli, är 97 meter högt. Det andra, Torre Garisenda är 48 meter högt. De är de två mest kända av de knappt tjugo som bevarats av ursprungligen över 150 torn som byggdes i Bologna under elva- och tolvhundratalet. Dessa torn byggdes av de mäktigaste adelsfamiljerna, så långt är alla överens. Varför de byggdes är dock oklart, men de byggdes knappast av praktiska skäl. Deras huvudsakliga uppgift var att manifestera familjens ära. Så är det än i dag. Bygger man högt är det inte av praktiska eller ekonomiska skäl. Det är varken lönsamt eller ändamålsenligt att bygga högre hus än omkring tio våningar. Anledningen är enkel: så länge man inte bygger högre räcker det med en hiss och ett enda trapphus. Resten av ytan på varje plan kan användas för att bo, arbeta eller något annat praktiskt och lönsamt ändamål. Bygger man högre behövs det fler hissar och fler trappor, och inte nog med det: stommen som skall bära huset tar allt större del av ytan på varje plan i anspråk, tillsammans med en allt större yta för de tekniska installationerna. För varje våning som tillförs över de första tio eller så, ju större del av husets yta går åt till trappor, hissar, pelare och väggar, el- och VVS-installationer, och ju mindre del av husets yta kan användas för praktiska ändamål. Höga hus handlar om något annat: att synas. Är utrymmet begränsat i en stad kan husen skjuta i höjden. Det gällde muromgärdade städer som det medeltida Edinburgh eller Barcelona som av militära skäl tvingades hålla sig innanför en obebyggd zon. Men även i dessa fall byggdes husen endast undantagsvis högre än tio våningar. Så var det även i New York när de första skyskraporna byggdes. Svårigheterna att få ihop en tillräckligt stor tomt genom att slå samman Manhattans mycket små tomter, här liksom på många andra håll i den anglosaxiska världen avsedda för enbostadshus, kan ha bidragit, men den avgörande drivkraften var helt enkelt reklam. I de första höga husen, som skyskraporna byggda av tidningen New York Tribune, försäkringsbolaget America Surety, symaskinstillverkaren Singer och enhetsprisvaruhuset Woolworths, var det bara några få våningar som användes av det egna bolaget. Resten hyrdes ut. På det sättet betalade hyresgästerna för ett monument över varumärket som syntes vida omkring och kunde användas som symbol på brevpapper och årsredovisningar. När Metropolitan Life Insurance Company byggt sin skyskrapa vid Madison Square förklarade dess vice vd för styrelsen att byggnaden var en reklam för företaget som inte kostade dem en cent, eftersom hyresgästerna betalade för den. Höga hus syns, och det är det som ger dem existensberättigande, inget annat. Ibland framförs möjligheten till ökad täthet som ett argument, men det är inte särskilt trovärdigt. Samma sak som gäller de höga husens interiör gäller nämligen deras exteriör. Över en viss höjd leder höga hus inte till ökad täthet, tvärtom. Precis som den ökande höjden innebär att mer och mer av varje våningsplan upptas av sekundära funktioner som trappor, hissar och stomme innebär den högre höjden att mer och mer av ytorna runt huset upptas av sekundära funktioner. Parkeringsplatser för dem som bor eller arbetar i huset eller ytor för att lossa och lasta in de varor som verksamheterna i huset. Den stad som är tätast befolkad i Europa är Paris. Där finns bara en enda skyskrapa, Tour Montparnasse. I stället är det den täta bebyggelsen i sex till sju våningar som gör elfte arrondisementet vid Bastiljen till Europas mest tätbefolkade stadsdel. Detta fenomen kan förvirra även de skarpaste iakttagare. ”Triumph of the city”, en av de senaste årens mest omtalade böcker om stadsutveckling, är en lovsång till den täta staden. I boken ägnar författaren Edward Glaeser ett helt kapitel åt att beklaga att Bombay, på grund av höjdrestriktioner, inte kan uppnå tillräcklig täthet, och kontrasterar Bombays låga bebyggelse mot tornen av stål och glas längs New Yorks Fifth Avenue. Vad som undgått honom, trots att han på ett annat ställe i boken själv redovisar siffrorna, är att Bombay med sin relativt låga bebyggelse är mer än dubbelt så tättbebyggt som New York. Turning torso har visat sig vara en lysande framgång på det symboliska planet. Herrarna som var nere hos Santiago Calatrava var inte bara på jakt efter ett framtidens hus, de var på jakt efter en framtid för hela staden. Malmö var då en industristad nere för räkning vars silhuett dominerades av kranen på Kockums nedlagda varv. Den symboliserade inte bara dess industriella förflutna utan också dess dystra framtid i en epok då industrijobben flyttat till andra världsdelar. När Johnny Örbäck bestämde sig för att bygga Turning torso var det knappast ett rationellt beslut ur HSB:s perspektiv, men det fanns andra bevekelsegrunder. Innan han blev vd i HSB han hade varit socialdemokratiskt borgarråd i Malmö under ett antal år, och även om beslutet att bygga Turning torso var katastrofalt ur HSB:s perspektiv var det ett genidrag ur stadens perspektiv. Att Malmö är på god väg att lyckas med sin förvandling beror inte på Turning torso. Långt viktigare var lobbyarbetet för att få Öresundsbron, högskolan, citytunneln och beslutet att bygga Bo 01 vid havet. Men Turning torso fyller funktionen som symbol för omvandlingen. Det höjer sig över havet och slätten som en visuell påminnelse om att Malmö blivit något annat än vad det var för bara halvtannat decennium sedan. Vad det innehåller och vad det kostat är sekundärt. Johnny Örbäck friades i hovrätten och fick se en modell av Turning torso utställd på Museum of Modern Art i New York. En slutsats man kan dra av detta är att ett högt hus i sig självt är helt poänglöst. Det är som symbol för något det kan spela en roll, oavsett om det är adelsfamiljens ära i Bologna, ett försäkringsbolag, en tidning eller en symaskinstillverkare i New York eller något annat. Här finns frågan som vi ska ställa oss inför de höga hus som lanserats i Stockholm och Göteborg. Vad är de symboler för, annat än önskan att bräcka Malmö genom att frånta dem titeln som innehavare av landets högsta hus? Finns det någon stadsutvecklingsstrategi eller något annat innehåll de kan symbolisera? Eller är det bara en tom gest, en sätt att dölja att den obeslutsamhet och brist på politisk vilja som kännetecknar stadsbyggandet i landets två största städer? Kanske kan de, åtminstone i Stockholm, sticka upp ur skogen runt innerstaden där stadsdelarna ligger utspridda i skogen. Men varken det eller ambitionen att ”sätta staden på kartan”, vad det nu betyder, räcker. En symbol måste symbolisera något. I annat fall är den meningslös. Så nästa gång ni hör en politiker, byggare, planerare eller arkitekt presenterar ett högt hus, ställ er själva frågan: Vad symboliserar det, egentligen?


Amazon sålde 17 Wii per sekund under julhandeln

Summary: Återförsäljaren Amazon har avslöjat detaljer om årets julförsäljning. Hela 17 st exemplar av Nintendos Wii såldes varje sekund.

Nätbutiken Amazon berättar att årets julförsäljning var deras bästa någonsin, och den produkt som sålde allra bäst i år var Nintendos Wii. Tidningen Buisnessweek har tagit del av siffrorna, och avslöjar att så länge produkten fanns i lager så sålde man i genomsnitt 17 exemplar av spelkonsolen varje sekund. Det är dock oklart om siffran gäller nordamerika eller hela världen.


Spel togs bort från Xbox Live

Summary: I veckan släpptes "Sensible world of soccer" på Xbox Live Arcade. Spelet försvann dock snabbt från tjänsten eftersom det var fel version som hamnade online.

Det klassiska fotbolsspelet "Sensible world of soccer" släpptes i veckan på Xbox Live Arcade. Enligt Codemasters var det dock fel version av spelet som hamnade på nätet, därför försvann spelet snabbt från tjänsten. - Den versionen som lades ut kopplade automatiskt ner spelare från Xbox live när de försökte starta en onlinematch, vi återkommer med en fungerande version inom kort, skriver Codemasters på sin hemsida. Spelare som redan hunnit ladda ner den problematiska versionen av spelet uppmanas att radera spelet från sina hårddiskar, för att ladda ner det på nytt så fort en fungerande version finns tillgänglig.