Det bultande broskets återkomst

Summary: Industrimusikbandet Throbbing Gristle återuppstår.. Brittiska Throbbing Gristle gör i maj sitt första liveframträdande på mer än 20 år. De var samtidiga med punken, men först nu visar det sig vilket stort inflytande de haft med sin genuint humoristiska och skrämmande elektroniska musik.

Om Kraftwerk var den elektroniska musikens Beach Boys så var Throbbing Gristle dess Velvet Underground, ett band med förkärlek för rundgång och sadomasochism som få brydde sig om när de var aktiva, men som fick ett gigantisk inflytande. Alla som använt elektronik för att skapa rå intensitet, exempelvis Skinny Puppy och Aphex Twin, står i skuld till Throbbing Gristle - men även mer finstämda band som Stereolab beskriver dem som förebilder. Gruppens ledare Genesis P-Orridge sa att han ville utforska "var ljud blev oväsen och var oväsen blev musik, var underhållning blev smärta och var smärta blev underhållning". Tillsammans med Cosey Fanny Tutti, Peter Christopherson och Chris Carter gjorde han musik som var både skojfrisk och skräckinjagande. Throbbing Gristle gav bara ut fem album medan de existerade (från 1975 till 1981) men deras postuma katalog är desto större. Cd-boxen "TG24", med tjugofyra entimmeskonserter på varsin skiva, gavs ut i fjol och kompletterades nyligen med boxen "TG+" som innehöll ytterligare tio cd. De är också aktuella med samlingen "The world according to Throbbing Gristle", remixalbumet "Mutant TG (där bland andra Basement Jaxx, Andrew Weatherall och Carl Craig tolkar deras material) samt festivalen RE-TG i Camber Sands i maj, där de ska göra sitt första liveframträdande på mer än 20 år. Så varför ska man bry sig om ett gammalt band som heter något så idiotiskt som "bultande brosk"? Kanske för att de till skillnad från dåtidens punkband gjorde musik som var radikal på riktigt. Influenserna kom från konströrelser som dadaism, fluxus och de österrikiska aktionisterna snarare än från annan popmusik. Parallellt med Throbbing Gristle drev de konstgruppen COUM, från början ett hippieband som övergått till performance efter att ha tröttnat på att ta med sig instrument till spelningarna. COUM och Throbbing Gristle gav en bild av sjuttiotalets England som fick punkarnas estetik att framstå som Beatrix Potter. Deras performanceverk slutade ofta med att Genesis P-Orridge piskades och korsfästes, eller krälade runt bland rostiga spikar och blodiga tamponger. Partnern Cosey Fanni Tutti vek ut sig i porrtidningar och använde 1976 bilderna i utställningen "Prostitution" på ICA i London. Hon sa att bilderna var "rena" eftersom de tagits av fotografer som inte visste att de skulle inkluderas i en konstutställning. Man ville också visa hur konstnärer tvingades sälja sina själar och kroppar för att överleva. Den bidragsfinansierade utställningen fick tablodierna att gå i taket. "Mr Orridge prostituerar Storbritannien och skickar oss räkningen", skrev The Sun. "Skattemedel slösas på att fördärva samhällsmoralen. De här människorna är civilisationens förstörare", sa torypolitikern Nicholas Fairbairn, som senare greps av polisen för att ha blottat sig. På vernissagen uppträdde Throbbing Gristle med låtar som "Very friendly", om massmörderskan Myra Hindley, och "We hate you (little girls)", om flickor som stod långt fram på deras konserter. Den senare är en av de mest illasinnade låtar som gjorts. "I hate you little girls", skriker Genesis P-Orridge. "With your little curls. And your pretty dress. And your little breasts. I hate you." Throbbing Gristle startade skivbolaget Industrial Records där de gav ut artister som Clock DVA, Cabaret Voltaire och svenska Lädernunnan. Genom att säga att de gjorde "industrial music for industrial people" gav de upphov till en hel musikgenre. Men det handlade inte om samma sorts maskinromantik som hos de gamla futuristerna eller Kraftwerk. Att kalla sig "industriell" samtidigt som den brittiska industrin gick in i en djup kris var ett sätt att spegla social misär.Bandets konserter varade i exakt en timme för att förstärka känslan av att de var fabriksslavar med stämpelklocka. Samtidigt lanserade Throbbing Gristle många av de attribut som blev comme-il-faut inom industrimusiken: fascinationen för seriemördare och konstig sex, den nazi-chica och fetischistiska klädstilen, de metalliska och syntetiska klangerna. I Simon Fords bok "Wreckers of civilization" berättar Genesis P-Orridge att hans mor en gång frågade varför han inte kunde göra "en trevlig skiva med blommor på". Svaret blev Throbbing Gristles bästa album "20 jazz funk greats". På omslaget står en leende grupp, omgiven av blommor på en sommaräng vid kusten. Men skivan innehåller ingen jazzfunk utan förvriden maskinpanik. Och omslagets idyll är lika bedräglig. Bilden är tagen vid Beachy Head, en utsiktsplats känd både för sin skönhet och sina många självmord. Just där underhållning blir smärta, med andra ord. Throbbing Gristle Festivalen RE-TG, med undertiteln "a celebration of industrial music in the 21st century", äger rum mellan den 14 och 16 maj på Pontin´s Holiday Resort i Camber Sands, nära Rye i England. Bland artisterna finns oljudsmästare som Merzbow, Matmos, Pansonic och Richard H Kirk. Throbbing Gristle återförenas för en konsert som de lovar blir deras sista. Throbbing Gristle spelade in albumen "The second annual report", "DOA - the third and final report", "20 jazz funk greats", "Heathen earth" och "Journey through a body". Alla har återutgivits av skivbolaget Mute. Den 3 maj släpps samlingen "The taste of TG", en bra introduktion till gruppen. Genesis P-Orridge föddes som Neil Megson i Manchester 1950. Som tonåring var han sekreterare i en kristen ungdomsförening och ledare i söndagsskolan. Senare sa han att det enda han gillade med kristendomen var nattvarden, då respektabla människor föll på knä för att dricka blod och äta människokött. I stället startade han sin egen kyrka Thee Temple of Psychick Youth. 1978 skrev Genesis P-Orridge i den italienska konsttidningen Flash Art om varför hans performanceverk så ofta inbegrep vassa föremål och plågsamma riter: "Jag tror inte på voyeurism, så om något intresserar mig måste jag prova på det själv. Annars är det bara intellektuell onani." Efter splittringen 1981 fortsatte medlemmarna i band som Chris & Cosey och Psychic TV. De arbetade också vidare som konstnärer. Ett av Genesis P-Orridges senaste projekt är att förvandla sig och fru Orridge till samma person. Genom kirurgi och hormonbehandlingar strävar de efter total androgynitet. Paret gav varandra identiska silikonbröst i alla hjärtans dag-present.


Valand får ingen ny rektor

Summary: Efter en lång konflikt har Göteborgs universitet bestämt sig för att inte utlysa rektorstjänsten på konsthögskolan Valand. I stället stannar tillförordnade rektorn Leslie Johnson till 2006.

En majoritet av Valands studenter har skrivit på en protestlista riktad till konsthögskolans dekanus, Hans Hedberg. Orsaken: att rektorstjänsten på Valand inte utlyses på nytt. Ledningen har valt att ge tjänsten till den tillförordnade rektorn Leslie Johnson för två år framåt. - Vi protesterar mot att Hans Hedberg inte följer det normala förfarandet. Skolans institutionsstyrelse har rekommenderat att rektorstjänsten ska utlysas, men dekanen gör uppenbarligen som han vill, säger Conny Blom, student på femårsprogrammet. Från universitetsledningens sida menar man att den sega konflikten om rektorstjänsten på Valand nu är löst. - Det är inte lämpligt att annonsera ut rektorstjänsten just nu. Alla kommer att vinna på att konflikten på Valand hinner ligga till sig ett par år innan vi tar ställning till en ny rektor, säger Nils-Olov Halling, kanslichef vid konstnärliga fakulteten på Göteborgs universitet. Konflikten på Valand tog sin början när Annika Öhrner lämnade sin rektorstjänst år 2000. Öhrner hade studenternas stöd men saknade uppbackning från personalen. Sommaren 2003 fick vikarierande rektor Susann Brännström lämna sin post sedan hon kallat institutionen för "gubbvälde" och pekat på att flera av lärarna inte tog sitt utbildningsansvar, eftersom de varit vårdslösa med budgeten. Även Brännström hade ett brett stöd från eleverna. I stället gick vikariatet till Leslie Johnson, som tillträdde hösten 2003. Nu har Johnson utsetts till rektor fram till 2006. - En orsak är att hon tillsammans med studierektor Mats Olsson inlett ett förändringsarbete på skolan som behöver slutföras. En annan orsak är att vi just nu håller på att utse en professor och att det är olyckligt att utlysa båda tjänsterna samtidigt, säger Halling. Han påpekar att förvånansvärt få kandidater sökte professuren, och säger att Valand behöver en period av lugn och ro. Men även Henrik Hamboldt, tidigare jämställdhetsombud vid konsthögskolan, är kritisk. - Dekanus Hans Hedberg har sagt till universitetets tidning att det inte går att styra Valand utan stöd från både personal och elever. Nu struntar han ändå i att han inte har med sig studenterna. Det saknas konsekvens i beslutsfattandet, säger Hamboldt. Conny Blom betonar att studenternas kritik inte riktar sig mot Leslie Johnson, som han menar gör ett bra jobb. - Problemet är förfarandet, att dekanen gör som han vill, säger Blom.


"Jag måste räkna med fiaskon"

Summary: Benny Fredriksson om Stadsteaterns sparplan.. "Att vara teaterchef är att ha makt och då kan man bestämma hur man vill ha det. Och så genomför man det." Så säger Benny Fredriksson om sitt jobb som teaterchef och vd på Stockholms stadsteater. Priset för frihet är nedskärningar.

- Vill jag ha en konstnärlig teater så måste jag budgetera så att jag kan göra fiaskon. Därför måste vi minska den fasta personalen. Om vi inte gör det minskar frilansarna så mycket att vi inte kan bedriva konstnärlig verksamhet. Och nu ska 38 tjänster bort från den fasta personalen, trots att Stadsteatern gjorde ett rekordår alla kategorier förra året. Stora scenen hade 90 procents beläggning och Stadsteatern spelade in tio miljoner mer än budgeterat. De anställda lyfte sig, på teaterchefens uppmaning, i håret. Sedan i maj förra året har Benny Fredriksson visat sina staplar för personalen. Lönekostnaderna för tillsvidareanställd personal, i dagligt tal fast anställda, ökade med 24 miljoner på fyra år. Under den tiden har Stockholms stadsteater inte fått en enda ny krona till den ordinarie verksamheten. Benny Fredriksson går gärna tillbaka till 50- och 60-talet och Hjalmar Mehr, en tung socialdemokratisk politiker som sade att Stadsteatern skulle utgöra "en del av stadens andliga liv ... och vara det konstnärliga, intellektuella och moraliska stödet i en stad som sjuder av kraft och liv". Så såg direktivet ut från början och fortfarande är det den andan som gäller, säger Benny Fredriksson, som själv har parollen: Stadsteatern ska vara en angelägenhet för alla stockholmare. De bästa siffrorna någonsin publikt och ekonomiskt och ett trettiotal avskedanden - en svår ekvation ... - Jag vill skapa en tredjedel rörligt och två tredjedelar med fast personal, där det rörliga består av frilansande skådespelare, scenografer, regissörer. För att kunna göra det vi vill försvara barn- och ungdomsteatern och Parkteatern, försvara teater i ytterområdena och att göra uppsättningar på Stora scenen. Vi gör färre produktioner nästa år, men att säga att jag skär av något annat skäl än av konstnärliga är fel. Det här kostar mig fortfarande sömnlösa morgnar när jag tycker att det är fasansfullt. - Vår nya kritiker- och publiksuccé, "Tjechovträdgården", hade vi inte kunnat göra utan frilansar. Jag måste hitta rörliga pengar för att kunna anställa sex dansare och skådespelare som Björn Kjellman, Agneta Ekmanner och Staffan Göthe. - Vi måste göra "Kalevala" med Lars Rudolfsson som regissör eller "Den goda människan i Sezuan" med Linus Tunström, där jag inte vet hur det ska gå. Och låta Unga Klara göra "Det allra viktigaste" med långa repetitionstider. Annars hamnar vi i en teater som är ett slags sämre Dramaten och då behövs bara en stor teater i Stockholm. Mina avsikter är verkligen att konstnärligt göra den intressantaste teater man kan göra i dag i Sverige, med publikperspektiv. Det kan också innebära en flört med publiken - genom att välja Helena Bergström som Hamlet eller frilansen Robert Gustafsson och "Nysningen". - "Hamlet" med Helena Bergström är helt utsåld. Folk älskar den, det är stående ovationer och många ungdomar i publiken. "Katt på hett plåttak" har gått jättebra, "Idioten" är en framgång. Men ska man sova någorlunda gott om nätterna, så inte fan vågar man budgetera för mer än 75 procents beläggning i genomsnitt. - Men ta "Nysningen" med Robert Gustafsson, där hade vi planerat 80 föreställningar. Nu fick jag ta bort 30. Den har gått bra trots vissa totalsågningar, men 80 föreställningar klarar den inte. - "Blondiner" på Klarascenen som skulle ha spelats två månader till, fick jag ta bort för att det kom för lite publik. - Jag måste räkna med misslyckanden. Annars tvingas teatern kommersialisera sig. Nu försöker jag i alla fall ta in på gungorna vad jag förlorar på karusellen, men det är nervöst. Jag går ned till biljettkassan och marknadsavdelningen en gång per dag för att se hur försäljningen går. Det är jättenervigt. Det sägs att du har koll på allt från toarullar till huvudroller. - Jag är här från åtta på morgonen till åtta på kvällen, jag är här på lördagar och söndagar. Jag vill vara delaktig. År 2000 hade teatern 253 fast anställda och 120 frilans. Nu visar Benny Fredriksson ett nytt diagram, över hur personalutvecklingen kommer att se ut om man inte gör någonting. Den rörliga biten skulle minska successivt och Unga Klara skulle få spela enbart i klassrum, inte på Lagret i Stadsteaterns bottenvåning. På Parkteatern skulle det i bästa fall bli en månad dans. Lilla scenen skulle stängas under hösten. Enligt Benny Fredrikssons beräkningar. - Om vi inte hade ändrat på proportionen fast och rörligt, hade det blivit elva produktioner mindre. Och inte bara det, i höst hade jag tvingats stänga verksamheter och betala ut löner till 70-80 personer som inte hade haft något att göra. Det hade varit alternativet. - Eller att budgetera exceptionellt höga intäkter. Vi spelade nämligen in tio miljoner mer än budgeterat år 2003. - Mitt beslut bygger på kunskap från Malmö och från Göteborg, där man budgeterat alldeles för höga intäkter. De fasta kostnaderna ökar och så får man inga pengar. Ingen av dessa teaterchefer hade orkat se verkligheten och säga som det är. Så jag kallade all min personal till mig och visade staplarna. - I Stockholm får man inte komma i efterhand och säga att pengarna räcker inte till. För att få respekt gäller i dag ett nollresultat. Håller jag ramen däremot, är jag fri att göra det jag vill göra utifrån de direktiv som finns. - Vi löste flera av våra problem förra året genom att börja jobba på ett effektivare och mera rationellt sätt. Det är därför övertiderna går ned. Vi planerar lång tid i förväg. Till skillnad från Dramaten som bara säljer biljetter sex veckor i förväg lägger vi ut våra föreställningar sju månader i förväg. Planerar jag verksamheten så kan jag också använda mig av resurserna på ett annat sätt. Men personalens upplevelse av att ha slitit det här året och sedan får ganska många gå ändå kan vara problematiskt för ditt förtroende hos personalen. - Det har jag inte hört något om. Jag har förklarat för personalen vad jag har gjort och jag har fått respekt av personalen. - Om jag sitter och kör på en motorväg och vet att jag är på väg mot en bergvägg, då är det min skyldighet att göra något. Bergväggen, vad är det? - Bergväggen det är underskottet. Vem bestämmer det? Då får man vidga synfältet lite och titta på kommunen och se hur det ser ut politiskt. Du är socialdemokrat, Stadsteaterns styrelse har en socialdemokratisk ordförande och majoritet. Och i Stadshuset är det socialdemokratisk majoritet ... - I mitt nuvarande ämbete, som vd är jag inte socialdemokrat. Men du har tillbringat ditt liv som engagerad socialdemokrat. - Jag är arbetarpojke. Nåväl, du är socialdemokrat och Stadshuset har vi socialdemokratiskt styre och de vill inte ge dig mer pengar. Du skulle kunna misstänkas för att driva kommunens politik snarare än att försvara teaterns egna intressen. - Stockholms kommun skär en miljard i år. På gymnasieskolan skär man 175 miljoner. Stockholms stadsteater fick i alla fall behålla sin ram. - Hur skulle jag kunna komma och påstå att pengarna räcker inte till. Men till vissa saker finns det pengar, som att ge gymnasieungdomar gratis SL-kort ... - Det är politikerna som gör sina prioriteringar. Om kulturlivet ska vara med och argumentera för att vi ska ha de resurser vi har, gör vi det bäst genom att hålla våra budgetar och vara bra publikt och konstnärligt. Du refererar ofta till Hjalmar Mehr och hans välformulerade stolta syn på Stadsteatern. Den som nu är teaterns styrelseordförande, Daniel Suhonen, är 23 år. Han är säkert enastående duktig, men det säger ändå något om hur socialdemokraterna ser på teatern. Ungdom i all ära, men erfarenhet ... Benny Fredriksson är tyst en stund och säger sedan: Jag måste respektera oavsett ålder. Han fortsätter: - Hur mycket ska man åbäka sig som chef? För mig är rollen så här: jag är utsedd av styrelsen, jag begär tolv och en halv miljon och får hela styrelsen med på det, alla partier är överens. Sedan fattar fullmäktige ett annat beslut. Då har jag två val: det ena att respektera beslutet och verkställa det och driva den verksamhetsplan som jag anser att jag är ålagd att göra. Eller så säger jag: Nu får någon annan ta över här. Men jag kan inte både vara kvar och samtidigt ifrågasätta det demokratiska systemet. Det finns de som tror att du inte stridit tillräckligt. Du har fogat dig för snabbt och utan invändningar. - För det första: Det kan ingen veta. För det andra: Det är inte sant. Jag försöker argumentera på alla sätt, men jag har ju en styrelse och fullmäktige som fattat beslut. Det är respekt för demokrati för mig. Jag lägger ned all tänkbar tid för att förklara och ge våra ägare argument. En hel del har hänt i förhandlingarna mellan facket och teaterledningen. Antalet uppsägningar har minskat och tanken att spela long run, det vill säga samma pjäs under lång tid blir inte av. På alla scener kommer man att spela flera pjäser som varvas. Innan vi skils säger Benny Fredriksson: För mig har det varit viktigt att inte hamna i en konflikt och gå till en central förhandling. Personalen och teaterchefen har gjort det här tillsammans. Facket har gjort ohyggligt svåra val i våra förhandlingar. Om jag har haft svårt, så har de haft det ännu tuffare. - Om jag skulle står här om ett och halvt år och titta mig själv i spegeln och säga: Benny, teatern har underskott, varför gjorde du ingenting? Om jag skulle svara: Jag gjorde ingenting för att det skulle bli så obehagligt, för att folk skulle bli så arga. - Nej, då kan jag inte vara chef. Jag har bestämt att som teaterchef inte hamna i en underskottssituation och låta andra gå in och stycka upp den här teatern. Aldrig! Benny Fredriksson:Om teatern"Mina Benny Fredriksson: Om teatern "Mina avsikter är verkligen att konstnärligt göra den intressantaste teater man kan göra i dag i Sverige, med publikperspektiv." Om nedskärningarna: "Om jag skulle stå här om ett och ett halvt år och titta på mig själv och säga: Benny, teatern har underskott, varför gjorde du ingenting? Om jag skulle svara: Jag gjorde ingenting för att det skulle bli så obehagligt, för att folk skulle bli så arga. Nej då kan jag inte vara chef." Stockholms stadsteater Av 254,5 tjänster ska teatern minska med 38,75 tjänster i år och på sikt totalt 42,25. Stadsteatern har en budget på cirka 260 miljoner: 180 miljoner från Stockholm, 45 miljoner från staten och 2003 spelade man in drygt 36 miljoner. En sjättedel går till hyra, det vill säga tillbaka till kommunen. Hyran är drygt 40 miljoner. Genom förhandlingar kommer den att sänkas med två miljoner. Sergelscenerna har 27.000 besökare. Parkteatern en halv miljon besökare. Soppteatern får en ny chef inom ensemblen, skådespelaren Ole Forsberg. Tidigare chefen Med Reventberg fick inte sitt kontrakt förlängt. Backstage läggs i malpåse, kommer tillbaka senare i höst. "Jag måste ha Backstage kvar i framtiden, annars kommer jag att göra teater som bara har en övre medelålders publik", säger chefen.


Modiga människor vid bassängkanten

Summary: Frilansfotografen Maria Rosenlöf har fångat folk från vitt skilda platser och förutsättningar, men i ett och samma läge - nämligen på våg i och ur badet.

Våren 2002 befann sig frilansfotografen Maria Rosenlöf i simhallen i Bålsta, några mil nordväst om Stockholm. Jag var helt enkelt nyfiken på hur människor ser ut när de precis klivit upp ur vattnet. Det är ett tillfälle när de inte bär några av alla de symboler man sätter på sig i vanliga livet, smink, kläder och så vidare. De blir helt enkelt ganska mänskliga. Det blev de första bilderna i ett projekt som snart skulle växa sig större. Två år senare har Maria mött och fotograferat en lång rad människor som just klivit ur badhusbassänger. Tillsammans utgör bilderna en berättelse om folk från vitt skilda platser och förutsättningar, men fångade i ett och samma läge. Från Luleå till Södertälje via åländska Mariehamn, varifrån fotografen själv kommer. Sju badhus, ett femtiotal personer. Bara två avböjde att ställa upp. De är väldigt modiga människor, som vågar att visa sig så som de ser ut i verkligheten. Maria Rosenlöf slogs också av hur interiörerna såg ut i simhallarna. Badhusmiljöer är också väldigt speciella, på det sätt man förena det estetiska med den mycket funktionella miljön. För drygt ett år sedan gick Maria Rosenlöf ut Nordens Fotoskola på Biskops-Arnö. 1-23 maj hennes utställning "Bad" på Galleri Kontrast i Stockholm.


Sida ska lära indier Mozart

Summary: Kritiseras för kulturimperialism.. Ett skepp kommer lastat till Indien - med 11 pianon, 3 flyglar och 12 fioler. Fler indier måste lära sig att spela västerländsk musik, anser Kungliga Musikhögskolan. Sida stödjer projektet med 11 miljoner kronor.

Sida satsar 10,9 miljoner kronor under tre år på att lära indier spela västerländsk musik. Det är bra för demokratin, anser myndigheten. En söndagsmorgon i det grå industriområdet Västberga i Stockholm tar Kjell Rönnblom, Dick Höckert och Sune Larsson en kafferast. De har lastat en container med 11 pianon, 3 flyglar och ett flertal fioler, basfioler och cellor. Instrumenten ska användas på tre musikskolor i Coimbatore och Bangalore i södra Indien. Tanken är att västerländsk musikundervisning ska sprida "demokratiska attityder". I dag befinner sig containern på ett fartyg utanför Spanien. Enligt kritikerna är det ett skepp lastat med ren kulturimperialism. - Snacka om att bjuda bagarbarn på bullar, säger musikern Bengt Berger. Ett av de argument som har framförts är att det råder brist på musikskolor i Indien. Det är väldigt intressant, eftersom Indien har en undervisningskultur som är hundratals år gammal och väldigt effektiv. Det finns en rik och bred musiktradition och massor av musikskolor. Initiativet kommer ursprungligen från Kungliga Musikhögskolan (KMH), som efter en rekognoseringsresa i januari 2002 bedömde att intresset och behovet av västerländsk musikutbildning är "mycket stort i hela Indien". KMH:s utsända bekymrade sig över att Indien - i jämförelse med exempelvis Japan, Hongkong och Taiwan - ligger "långt efter" i utövandet av västerländsk musik. KMH ansökte om stöd hos Sida. Sidas kulturpolicy lyder: "Sidas kultur- och mediesamarbete ska skapa förutsättningar för kulturell mångfald, skapande verksamhet och en hållbar utveckling baserad på de mänskliga rättigheterna." Lena Johansson, chef för Sidas enhet för kultur och medier, svarar i telefon på ett hotell i Addis Abeba. Hon ansvarar för de 214 miljoner kronor som enheten har att dela ut varje år. Tycker du att projektet är förenligt med er policy? - Ja, det tycker jag. Vi har haft den här idén på en omfattande remissrunda i Indien. Kritiken har kommit från personer i Sverige som arbetar med indisk musik och jag beklagar att Musikhögskolan inte involverade dem i arbetet. Hur kan västerländsk musikpedagogik förbättra demokratin i Indien? - Den klassiska indiska musikundervisningen når enligt våra sagesmän mycket begränsade grupper i samhället, medan den här typen av musik når flera. Håller du med om att det finns ett kulturimperialistiskt inslag i projektet? - Nej, det var givetvis den första frågan vi ställde oss också. Men vad indierna har sagt till oss är: kom hit, kom och hjälp oss med utbildning i den här musikgenren, säger hon. Men enligt Stig-Magnus Thorsén, professor i musik och samhälle vid Göteborgs universitet, kan ett projekt innehålla kulturimperialism även om det efterfrågas av mottagarna. - Förhållandet till västerländsk kultur är krångligt i före detta kolonier. De har blivit lärda att västerländsk musik är den bästa. Men självklart finns det jättemånga indier som gärna skulle ha velat göra biståndsprojekt i andra musikgenrer. Även Johan Falk, chef för internationella kontoret på KMH, försvarar projektet med att det är indiska musikskolor som har efterfrågat det. Hur anser du att västerländsk musikundervisning främjar den indiska demokratin? - Vi kan ge andra modeller för hur man undervisar. Där följer vi inte traditionella strukturer utan alla som är intresserade är välkomna, oavsett kast eller religiös och etnisk bakgrund. Dessutom översköljs Indien i dag med en massa kommersiell musik från Västerlandet. Det försöker vi motverka. Vi vill visa att det finns annan musik i Västerlandet än den kommersiella musiken, säger han.


...en Promoe utan ost

Summary: Svensk hiphop är inte död, den har bara vilat lite. Nu börjar det röra på sig igen. Promoe från Looptroop släpper sitt andra soloalbum: utan sprit, utan ost men med samma snälla ögon som alltid.

Det började så bra. Petter, Looptroop, Timbuktu, Blues, Ken, Fattaru och några till dominerade listor, fick lysande recensioner och var en rörelse att räkna med. Men sedan hände något. Den svenska hiphoppen krympte. Tynade nästan bort. Förra året släpptes Timbuktus "The båtten is nådd". Men det var egentligen den enda skiva som gjorde något väsen av sig. Kanske var det bara en naturlig pendeleffekt: Sverige är inte så stort, och den svenska hiphopscenen skulle vara högkvalitativ i all evighet är naturligtvis orealistiskt. Men nedgången var så pass markant att många började undra - är det slut nu? Var det bara en engångsgrej? Svaret är med all sannolikhet "nej". För nu verkar det röra på sig igen. Petter släpper nytt inom kort. Organism 12:s skiva kom nyss. Timbuktu släpper en liveskiva. Och nestorn till allt vad arg, oberoende slagkraftig hiphop heter i Sverige - Promoe från Looptroop - släpper sitt andra soloalbum, "The long distance runner". - Det snackades mycket om svensk hiphop och det kom mycket svensk hiphop. Men om den var så jävla bra vet jag inte. Jag känner mig lite utanför det där på ett sätt, fast det är klart, om svensk hiphop är stort i medierna och bland folk så säljer ju Looptroop fler plattor, det är klart. Men vad fan... jag vill sälja plattor ändå, när det inte är stort, säger Promoe, som egentligen heter Mårten Edh och har precis lika snälla ögon och lika stort skägg som alltid. - Egentligen vill jag inte vara med i hiphoppen. Jag vill inte vara en del av attityden som många har. Allting, hur den helt plötsligt, från att ha varit det mest kritiska, har blivit den största inbringaren av pengar till de stora kapitalistiska företagen. Samtidigt kan jag inte förneka mitt arv. För jag tycker att man kan tala om ett arv trots att jag växte upp i Västerås, och inte New York. Jag började ändå lyssna som tioåring. På ett sterilt Kafé i Uppsala, dit han flyttat efter att ha bott i Stockholm och sin barndoms Västerås, dröjer Promoe med svaren. Tänker efter. Avslutar ofta med ett "eller nä va fan jag vet inte egentligen". Eller så tittar han bara ner i bordet, fingrar nervöst och säger ingenting. Men han är vänlig. Mycket vänlig. Varför är du en långdistansare? - En massa olika orsaker. Kanske för att jag är en motsats till en kortdistanslöpare, vars lopp är över på ett ögonblick. Jag är mer ett långt malande som aldrig tar slut. Över huvud taget är det ett slags jämförelse med att vara idrottsman. Egentligen skulle det kunna vara vilken sorts idrottsman som helst. Jag tänker på det här med förberedelser, långsiktiga mål, strikta levnadsregler. Är det så du lever? - Nej. Jag har använt det mycket som en metafor. Det finns sådana bitar i mitt liv, men... äh jag vete fan. Titelspåret, "The long distance runner", är något av en programförklaring. En tydlig sådan: Promoe ger inte upp. Kosta vad det kosta vill, han ska slutföra det här. Textraden "No alcohol, no weed, no cigarettes, no e:s, no milk, no cheese, no eggs, no meat, just meditation and peace, red lentels, chick peas, good workout, good sleep" vittnar om att det inte är någon lek. Sedan ett och ett halvt år har han slutat dricka. Han har övergått från att vara vegetarian till att bli vegan. Inget kött, inga ägg, ingen ost. - Jag drack inte så mycket förut heller. Däremot blev jag helt blåst när jag gjorde det. Men vem blir inte blåst när man dricker? - De flesta brukar reagera så. Men om de blev så dumma som jag när de dricker, då fattar jag inte att folk fortfarande dricker. Jag blev farligt dum. Mest för mig själv, men i och med att vi tar Looptroop så seriöst så, ja, om något blir farligt för mig så blir ju gruppen lidande. Jag gjorde dumma saker, farliga saker, kriminella saker. Jag har lite av det där i mig sedan jag var ung. Looptroop och Promoe blev under den svenska hiphoppens glansdagar ofta beskyllda för att vara ett gäng präktiga moraltanter. Som satte ideologi före allt. De vägrade ge intervjuer. De beskrevs som "verbal stenkastning". Radikala, kompromisslösa, nästan föreläsande. - Jag är ju väldigt politiskt intresserad. Och det här är det enda sätt jag känner att jag egentligen kan jobba med det. Jag har inte riktigt känt mig hemma i andra politiska miljöer. Jag har provat det lite. Vi startade ett syndikalistiskt ungdomsförbund när jag var rätt ung och bodde i Västerås. Allt politiskt arbete måste ju ha som mål att förändra saker och ting. Har ni förändrat något? Det är så tidigt. I sådana fall måste man se på ens utveckling under ganska lång tid. Men jag tycker helt klart att man kan se att vi har påverkat saker. Folk som lyssnar på vår musik hör ofta av sig. Man märker att de är påverkade. Det känns som det är positivt när folk säger att de blir glada av vår musik och så vidare. Många ungdomar blir peppade när de känner att allt är hopplöst. Av någon konstig anledning; vi säger ju att allt är skit. Pomoe spelar den 28/3 kl 19.30 Pomoe spelar den 28/3 kl 19.30 på Kägelbanan i Stockholm. Promoe och Looptroop Looptroop bildades 1993 och består av Cosmic, Promoe och DJ Embee. Deras första album "Modern day city symphony" kom år 2000. 2001 släppte Promoe sin första soloskiva, "Government music". Samma år släppte de andra två medlemmarna, DJ Embee och Cosmic, en ep under namnet "Casual brothers". Uppföljaren till "Modern day city symphony" släpptes 2002 och heter "The struggle continues". Looptroop har släppt en mängd ep, singlar och kassettband under olika namn, med olika konstellationer. Bland annat som Sedlighetsroteln, som gjorde den uppmärksammade låten "Ring snuten". Promoe inleder sin turné i dag, i samband med att hans andra soloskiva, "The long distance runner", släpps.


Galna gosedjur i stöten igen

Summary: Nu är det dags för Teddybears STHLM:s nya album, "Fresh", det första på fyra år. De letar efter nya ljud att förvirra rockpuritanerna med.

Det är söndagskväll och de tre fasta medlemmarna i Teddybears STHLM släntrar in i en biljardsalong i Stockholm. Runt bord nummer 12 kommer snart det mest okoncentrerade partiet i hallens historia att äga rum. Reglerna är Klas Åhlunds och spelet kallar han för Jakt Attack Spaning, där motspelarnas bollar ska sänkas. Det handlar dock mer om vem som har vilka bollar, vems tur det är, eller vart motspelarna har tagit vägen, än antalet rena stötar. Men i en soffa vid baren tjafsar de sig sedan fram till vad Teddybears STHLM är, omvärldens syn på bandet och dess musikaliska utveckling. Och det nya albumet "Fresh", bandets första på fyra år. - Ovanligt mycket på den här skivan har spelats in rätt upp och ner, säger Jocke Åhlund med ett stadigt grepp om en kanna öl. Men det finns inget modus operandi för oss, vi experimenterar och flummar oss fram otroligt mycket. Det är länge sedan nu som Teddybears helt lämnade den hardcorepunk som de startade sin bana med. Men deras hypereklektiska cocktail har spetsats ytterligare; en skvätt electrohouse, en skvätt powerpop, reggae, hiphop, rock - och allt i en och samma klunk. Ett band som är så genrelöst skapar förvirring, hos skivhandlare, radiostationer och musikskribenter. Lösningen brukar bli att definiera Teddybears STHLM som ett gäng dryga storstadsglidare som leker med ljud lite på skoj. Klas Åhlund tror att Teddybears får skylla den bilden på sig själva. - Vi har nog uppfört oss lite drygt i vissa möten med pressen, säger han. Vi är jättedåliga på att visa upp en tydlig pose, och när vi i den typ tionde intervjun för dagen tröttnar så kan vi börja ljuga och skämta. Kanske tror man att vi förhåller oss till musiken på samma sätt. - Men det stör mig att vi ibland uppfattas som en ironisk grimas, säger Jocke Åhlund. Vi är music lovers! Musik är kanske det enda som vi tar på riktigt allvar. Som för att ytterligare förvirra rockpuritanerna har Teddybears nästan helt upplöst bandidén. Ingen har längre en fast roll. Klas är inte bara gitarrist, ofta inte alls. Joakim spelar inte mer bas än någon annan i Teddybears, tror han. Och sångaren Patrik Arve sjunger - aldrig. - Nej, det låter för jävligt, förklarar han. Jag gillar att fjanta omkring på scenen, och jag tycker det är kul att snacka skit inför 12 000 personer på Hultsfred, men sjunga? Nej. Teddybears har inte så många motsvarigheter i Sverige. Andra blandar referenser, men inte lika många, och inte samtidigt. Och ännu färre byter vokalist mellan varje låt. På "Fresh" hörs bland flera andra dancehallegenden Mad Cobra, rocksångaren Malte Holmberg och reggaenestorn Daddy Boastin. - Ett av mina favoritprogram på teve var "Superstars", där kända idrottsmän fick tävla i grenar som inte var deras egna, säger Klas Åhlund. Så resonerar vi med vokalister. De är med i ett nytt sammanhang och vi kan hetsa dem till saker de inte brukar göra; rappare som börjar skrika eller toastare som sjunger mer än vanligt. - Vi är nyfikna människor som samlar på nya sound. Vi vill bli chockerade, säger Jocke Åhlund. - Nej, vi är ett ständigt förändrande grupparbete, säger Klas Åhlund. Det här är inte ett band med en känslig låtskrivare och några hangarounds. Alla i Teddybears har stor medievana, från bakom och framför film- eller tevekameror, de har jobbat med reklam i olika sammanhang, men de är knappast en marknadsstrategs drömkonto. Vem hittar en payoff bland nedanstående uttalanden? - Vi är tretton år äldre, vi har inte längre något behov av att sparka och skrika (Klas). - Det har jag visst, det är bara det att jag inte orkar (Patrik). - Vi har aldrig varit ute efter att hänga med syntare (Jocke). - Jag är visst syntare (Patrik). - Man kan säga att Teddybears har gått från mono till stereo (Klas). - Jag hör inte någon skillnad mellan mono och stereo (Jocke). Klas berättar att han gått igenom personliga svårigheter under skivans tillkomst, och har sett arbetet "som en återkommande bön vi har kunnat samlas kring". Mumma för en skivbolagscopywriter med sentimental talang. - Hade vi varit smartare hade vi anspelat på Klas skilsmässa, som Peter LeMarc, och kallat "Fresh" för vårt skilsmässoalbum, säger Jocke Åhlund. Men vi tycker i stället att det blev desto bättre att det låter så mycket party om skivan. Och vem som vann biljardpartiet? Patrik Arve. Antagligen.


Modefoto under påverkan

Summary: Museum of Modern Art, NY.. Den 16 april öppnar "Fashioning Fiction in Photography" på MoMA i New York med bilder från modemagasin och annonskampanjer från 1990 och framåt. En period då det gamla sättet att i bild vidarebefordra klassiska skönhetsideal fått ge vika.

1990-talet tycks så här i efterhand varit sammansmältningarnas decennium. Inte minst modefotografiets utveckling vittnar om en värld där gränserna suddas ut mellan kommers och konst, hög eller låg, fin- eller populärkultur. Den 16 april öppnar "Fashioning Fiction in Photography" på MoMA i New York, där man ställer ut bilder från modemagasin och annonskampanjer från 1990 och framåt. Utställningen kretsar kring hur modefotot mötte konsten under denna period, då det gamla sättet att i bild vidarebefordra klassiska skönhetsideal fått ge vika. Allt oftare har iscensättningar och referenser till populärkultur, filmer och skiftande bildtraditioner tagit plats i modefotografiet. På bred front kan man i dag sälja underkläder via modeller liggandes på en brits i ett häkte, eller kränga kappor med alvliknande varelser i snöiga parklandskap. En faktor i sammanhanget är också att publiceringsmöjligheterna ökat dramatiskt under hela efterkrigstiden. Modefotografer växlar i hög grad mellan att å ena sidan plåta reklamkampanjer för stora företag, å andra sidan skapa bildsviter för den ständigt växande floran av magasin. Utställningen på MoMA, Museum of Modern Art, pågår fram till den 28 juni, och visar totalt 95 bilder av bland andra internationellt kända namn som Nan Goldin och Cindy Sherman.


"Bilden av Astrid är uppdiktad"

Summary: Arne Rebergs bok "Du och jag, Astrid" är uppdiktad. Det säger Karin Nyman, dotter till Astrid Lindgren.

Arne Reberg skäms för faktafelen, men tycker att Lena Törnqvist som kritiserade boken i DN på måndagen har läst den som fan läser Bibeln. Enligt Karin Nyman är det mycket som inte stämmer i boken om hennes mor Astrid Lindgren. - Jag känner mig illa berörd. Det är inte ens sant att Arne Reberg och hon var vänner sedan 40 år. Han hörde av sig första gången i början av 90-talet. I den nyutkomna boken "Du och jag, Astrid. En andlig historia" berättar författaren och journalisten Arne Reberg om den betydelse Astrid Lindgren hade under hans svåra uppväxt. Han skriver också att de under deras 40-åriga vänskap allt oftare kom in på andliga samtal och drar kristna paralleller till flera av Astrid Lindgrens figurer. I gårdagens DN kritiserade Astrid Lindgren-kännaren Lena Törnqvist boken för att vara felaktig på flera punkter. Bland annat skriver Arne Reberg att "Bröderna Lejonhjärta" hade stor betydelse för hans tidiga utveckling. "Bröderna Lejonhjärta" utkom 1973, när Arne Reberg var 34 år. - Jag ser med skammens rodnad på de fel som uppenbarligen förekommer, säger Arne Reberg. - Astrid Lindgrens böcker betyder mycket för utsatta barn. Om Lena Törnqvist hade varit lika utsatt som jag som barn hade hon kanske haft större förståelse för att jag i min passionerade tacksamhet till Astrid Lindgren har råkat göra efterkonstruktioner. Lena Törnqvist hävdar också att Arne Reberg själv gör agnostikern Astrid Lindgren till kristen och på så vis allvarligt kränker hennes integritet. - Vi pratade mycket om kristendomen. Utåt var hon agnostiker, men hon gav en annan bild privat. Om man inte skulle kunna skriva om det privata skulle ju var och varannan biografi vara kränkande, det ligger i biografins natur att tolka in saker. Dottern Karin Nyman betonar att Astrid Lindgren inte var kristendomsfientlig, men anser att de autentiska samtal som Arne Reberg återger inte stämmer. - Hon uttryckte sig inte på det viset. Han beskriver en uppdiktad Astrid Lindgren, en Astrid han hellre ville ha. Arne Reberg förnekar att han bara hade känt Astrid Lindgren sedan början av 1990-talet. - Jag träffade henne i Vimmerby när jag var 21 år. Inger Lundin, förläggare på förlaget Libris som gav ut boken, beklagar faktafelen men tycker inte att kritiken att Arne Reberg gör Astrid Lindgren till kristen är rättvis. - Det är inte sant att Astrid Lindgren målas in i ett hörn. Hennes tvivel får plats. Libris ska i dagarna diskutera boken med Arne Reberg. Inger Lundin vill inte kommentera om det kan bli aktuellt att dra in den.


"Migrationsverket gjorde rätt"

Summary: Moraliskt sett är det lätt att tycka att den svenska rättvisan borde välkomna Amir med öppen famn. Men verket måste ju avgöra om lagen medger det. Enligt vår bedömning fanns det inget lagligt utrymme att bevilja Amir uppehållstillstånd. Det säger Migrationsverkets generaldirektör Janna Valik.

Jag förstår att man upprörs över skildringen av tortyroffret Amirs öde i Maciej Zarembas artikel (DN 8/3). Jag blev själv djupt berörd när jag läste reportaget. Moraliskt sett är det lätt att tycka att den svenska rättvisan borde välkomna Amir med öppen famn. Men verket måste ju avgöra om lagen medger det. Enligt vår bedömning fanns det inget lagligt utrymme att bevilja Amir uppehållstillstånd. Den som får avslag har emellertid rätt att överklaga till Utlänningsnämnden. Det är en garanti för individens rättsäkerhet. Nämnden delar Migrationsverkets bedömning att Amir saknar skyddsbehov men har vid en samlad bedömning av hans situation funnit att det finns skäl att bevilja honom uppehållstillstånd av humanitära skäl. Amir får alltså stanna. Det glada beskedet fick han i måndags. För att alla de läsare som undrar över Migrationsverkets beslut ska få svar på sina frågor, känns det viktigt att förklara hur myndigheten har resonerat. Maciej Zarembas artikel är nämligen missvisande på en rad punkter. Han antyder till att börja med att Amir inte fick tala till punkt vid sitt möte med Migrationsverket. Vid det nästan en och en halv timme långa samtalet frågade handläggaren tre gånger om Amir hade något att tillägga för att försäkra sig om att alla omständigheter kommit fram. Det finns dokumenterat i personakten. Zaremba har således fel när han påstår att Amir inte fick lämna hela sin berättelse. Han skriver vidare att Migrationsverkets beslut ofta är rättsvidriga, utan att närmare redovisa hur han har kommit fram till den slutsatsen. Zaremba är välkommen att anmäla verket till JO eller JK för prövning av eventuella lagstridigheter i verkets beslut. Den allvarligaste anklagelsen går ut på att verket inte har fäst något avseende vid att Amir är kallad som vittne till Haagtribunalen. Om det vore sant, skulle Migrationsverket ha agerat oprofessionellt och åsidosatt gällande praxis. Men det juridiska ombudet har trots flera uppmaningar inte kunnat visa för Migrationsverket att Amir är kallad till Haag för att vittna. Artikelförfattaren finner det också anmärkningsvärt att Migrationsverket inte har beaktat det faktum att torteraren var svensk i sin beslutsskrivning. På vilket sätt skulle plågoandens medborgarskap påverka asylprövningen? Zaremba tycks kräva att Migrationsverket ska sona en nationell och moralisk skuld som har uppkommit till följd av att en svensk har skändat och torterat människor på Balkan. När lagen inte medger det, kallar han tillämpningen av lagen skamlös. Problemet med Zarembas argumentation är att han inte skiljer på moral och juridik. Moraliskt finns det goda skäl att låta Amir bosätta sig i Sverige. Han är ju ett offer för tortyr. Plågoanden var svensk. Nog måste väl Sverige ta emot honom då? Men historisk tortyr är inte asylgrundande enligt svensk utlänningslag. Det är den nuvarande hotbilden som avgör vid asylprövningen. Enligt ett regeringsbeslut från den 11 april 2002 är situationen i Bosnien-Hercegovina numera sådan att det inte längre är motiverat att bevilja uppehållstillstånd av politisk-humanitära skäl. Det var bland annat i relation till denna rättspraxis som verket gav avslag. När nu Utlänningsnämnden ändrar Migrationsverkets beslut, så grundar sig bedömningen delvis på dokumentation som lämnats in efter verkets beslut. Det handlar bland annat om en inlaga från FN:s flyktingorgan som intygar att Amirs rehabilitering skulle motverkas av en avvisning. Beslutet visar att den svenska rättvisan trots allt fungerar och att asylsökande har en rättsäkerhet som innebär att de kan få sin sak överprövad. Zarembas åsikt att Amir är förvisad till rättvisans soptipp känns därför ogrundad. Men frågorna som han tar upp är angelägna och det är oerhört viktigt att diskussionen om asylsökandes rättsäkerhet hålls levande.


SVT Drama förlorar 100 miljoner

Summary: SVT ger 100 miljoner mindre till dramaproduktioner i år. Pengarna går till sporten och sändningsrättigheter för OS och fotbolls-EM. Därmed blir det ingen stor kostymproduktion till jul.

SVT Drama får 100 miljoner mindre att röra sig med. Detta till förmån för sporten, som i år har rättigheterna att sända både sommar-OS i Aten och fotbolls-EM i Portugal. Det skriver SVT:s interntidning Vi på tv. - Det är tråkigt när andra program och ämnen prioriteras. Jag önskar att det ska bli ett dramaår snart, säger Daniel Alfredson, programchef för drama, till DN. - Produktionerna blir billigare och det blir ingen stor dramasatsning med kostymproduktion till jul. Min förhoppning är att de billigare produktionerna ändå ska hålla kvalitet. Tittarna kommer inte att märka någon förändring förrän nästa år, eftersom det är lång tid mellan produktion och sändning. Programdirektören Leif Jakobsson hävdar att det inte är något nytt att sporten får mer pengar och drama mindre. - Det är OS vartannat år och då måste vi lägga pengar på det. Vad vi gör nu är att lägga undan pengar så att vi har i reserv så det inte blir några upp- och nedgångar i dramaproduktionen. Nästa gång det sänds OS är 2006 och då kan vi använda reservpengarna. Tittarna märker inte när vi tar pengar från drama eftersom produktionerna har så lång cykel. Arbetet från idé och manus till sändning går över många år. - Min bestämda åsikt är att det är mindre än 100 miljoner som drama minskar med, fortsätter Jakobsson. Hur kommer framtiden för drama att se ut? - Ja, den som det visste. Jag hoppas att svensk dramatik fortsätter att ha en stark ställning. Men med tiden får vi anpassa oss mer och samarbeta mer med public service-kanalerna i andra länder. Det är ett billigare sätt att producera bra produktioner och fortfarande ha kvar kvaliteten. - Jag hoppas att besparingarna som SVT får in går till produktionerna, inte till administrationen, säger Daniel Alfredson. - Tanken är att programutbudet ska bli bättre och hålla hög kvalitet. I och med reservpengarna ska programproduktionen jämnas ut, säger Jakobsson.


Vidunderlig kärlekshistoria sålde mest

Summary: Boken "Den vidunderliga kärlekens historia" av Carl Johan Vallgren blev årets mest sålda svenska roman i pocketformat.

På måndagen gick Svenska förläggareföreningens Guldpocketparty av stapeln. Vinnare i klassen årets mest sålda svenska roman blev "Den vidunderliga kärlekens historia" av Carl Johan Vallgren. Romanen har sålts i mer än 100 000 exemplar. I klassen årets mest sålda svenska deckare toppade Leif G W Perssons "Mellan sommarens längtan och vinterns köld: en roman om ett brott". Årets mest sålda svenska fackbok blev "Allt om glykemiskt index" av Fredrik Paulún och slutligen fick Åsne Seierstads bok "Bokhandlaren i Kabul" pris som den mest sålda översatta pocketen i alla kategorier. Kategorierna årets mest sålda svenska ungdomsbok och årets Guldpocket special utgick i år.


Regissör med smak för blod och våld

Summary: Anthony Burgess framtidsvison "A Clockwork Orange" utspelar sig i ett samhälle där all moral satts ur spel. Nu är vi där, enligt regissören Kasper Bech Holten, som sätter upp en scenversion på Dramaten.

Vid varje publikgenrep på Dramatens "A Clockwork Orange 2004" lämnar några i publiken föreställningen på grund av våldet. Blodet i Folkoperans "Lucia di Lammermoor" för två år sedan fick några i publiken att svimma. Den unge danska regissören Kasper Bech Holtens två svenska gästregier har fått rykte om sig att vara blodiga och våldsamma, men det handlar minst av allt om effektsökerier. Det handlar om respekt. Redan Stanley Kubricks klassiska filmversion av Anthony Burgess roman "En apelsin med urverk" - som fått behålla sin amerikanska originaltitel som film och pjäs - blev hett debatterad för sina våldsinslag i sin skildring av ett framtida samhälle där all moral satts ur spel, där ungdomsgäng driver omkring och njuter av att tillfoga omgivningen så stor skada som möjligt. Burgess roman kom 1962 och var en framtidsvision. När han själv dramatiserade den för Royal Shakespeare Company 1990 kallade han den "A Clockwork Orange 2004" - alltså fortfarande en framtidsvision. Nu är det 2004, tiden har sprungit i kapp framtiden och Kasper Bech Holtens version utspelas i dag. Originalets etablissemang med manipulerande ministrar och storebrorsgestalter som utövar samhällelig hjärntvätt finner han inaktuellt. I dag tvättas hjärnorna av mediernas dokusåpor och realityprogram som manipulerar fram lynchstämningar. - Pöbeldemokrati, sammanfattar Kasper Bech Holten. Ingen frågar hur långt man kan gå, ingen sätter någon moralisk gräns så länge man kan säga att "det här är vad dom vill se". - I dag är det tv som har makt över alla, också över ministrarna. Helt följdriktigt har Dramatens stora scen blivit en gigantisk tv-studio där den kriminelle och mediekåte Alex får sin historia rekapitulerad - han och hans gäng har dokumenterat sina våldsövergrepp och en stor del av den njutning de känner när de misshandlar, våldtar och mördar är att de gör det framför en kamera. Här kommer våldet in. Påtagligt rått och provocerande. Den karismatiske programledaren Brodsky, andlig kusin till Jerry Springer, spelas av Claes Månsson, och hans psykiatriska bisittare doktor Branon, spelad av Marie Richardsson, är värdar för den gigantiska dokusåpa där tittarna och publiken förutsätts koka över av indignation inför Alex-gängets våldsdåd, vältra sig i självgod förträfflighet i sina roller som domare och slutligen röras till tårar av Brodskys insatser för att göra en god människa av Alex. Om våldet säger Kasper Bech Holten att om det inte framställs som hemskt så fungerar inte det moraliska dilemma Burgess målar upp. Själv såg han en uppsättning av "A Clockwork Orange" för några år sedan där våldet stiliserats och koreograferats, och den föreställningen blottlade inga moraliska dilemman och ställde inga frågor på sin spets. Frågor som vad man gör med sitt kanske högst legitima hämndbegär, om hur det yttersta våldet skall bestraffas, om försoning och om den är möjlig. Det finns en moralisk aspekt till på våldet, säger han. Bagatelliserar man det kränker man alla som utsatts och utsätts för det. Våld är vidrigt och att skildra det som något annat är omoraliskt. Komplikationerna är många i föreställningen. Ingen är odelat sympatisk, några är vidriga, men blottar försonande sårbarhet. Föreställningens tumult av manipulation, moralism och cynism genererar en mängd frågor men mycket få svar, och det är precis så Kasper Bech Holten vill ha det. Han ser föreställningen som en klart politisk föreställning. Men den pekar inte ut någon. - Jag vill rikta kritiken tillbaka mot var och en av oss själva, säger han. Vad är det vi spelar med i? Vem tar ansvaret för hur långt vi kan gå? Varför är jag själv så sugen på att se "Big Brother"? - Vi måste återfinna det moraliska ansvaret hos var och en av oss, säger han. Kasper Bech Holten är chef för Det Kongelige i Köpenhamn sedan några år, och en av världens yngsta institutionschefer - han är 30. Som nioåring blev han besatt av opera och därvid är det. Teatern kom in senare i hans liv och han kombinerar sitt chefskap med att regissera på sin egen institution samt att gästregissera. Skillnaden mellan att regissera teater och opera är stor, säger han. I operan finns tempo, andning och frasering i musiken, i en teatertext är det det man skall finna. Han jämför teater med att lösa en ekvation från början till slut. I operan vet man svaret, där gäller det att ställa upp den ekvation som leder fram till det. - Jag älskar opera. Den är packad av de allra starkaste känslorna: i bara ett enda verk hinner du igenom kärlek - sorg - död och förälskelse. Och dem vill han ta på allvar. Klassiska operor reduceras alltför ofta till fest- och familjeföreställningar fast den dramaturgiska motor som driver dem oftast handlar om förbjudna passioner, död, sjukdom, övergrepp och svek. Så när han lät den olyckliga Lucia i Donizettis opera skära sig till döds under sin långa vansinnesscen på Folkoperan häromåret så var det helt i konsekvens med handlingen. Efter en efterlängtad sejour i Köpenhamn resten av våren sätter Kasper Bech Holten i sommar upp Menottis "Goya" i Wien med Placido Domingo i huvudrollen. I oktober gästar han operan i San Francisco och sedan återvänder han till Köpenhamn och fullbordar Wagners Nibelungenring för det nya operahusets invigning. "A Clockwork Orange 2004" har premiär på Dramatens stora scen i morgon, lördag.


"Svenska medier är omåttligt osmakliga"

Summary: Svenska medier agerar som ett "privat-Stasi" och är "omåttligt osmakliga". Det säger Horace Engdahl i den danska tidningen Politiken. Till DN säger Engdahl att "journalisterna mera energiskt borde reflektera över sitt ansvar".

Svenska medier är "omåttligt osmakliga" och agerar som ett "privat-Stasi". Kritiserar man dem betraktas man "som en fiende till demokrati och yttrandefrihet". Vidare finns det "inga gränser för vad så kallade undersökande journalister tillåter sig". När Horace Engdahl kritiserar svenska medier gör han det med besked. Det var i den danska tidningen Politiken som Svenska Akademiens ständige sekreterare gick till angrepp mot den svenska mediekåren. Artikeln, som skrevs med anledning av att Engdahls bok "Beröringens ABC" nyss har utkommit på danska, avslutas med en längre utläggning från Horace Engdahl. Mest bränner det till när han kommer in på hur hans relation till medierna förändrades efter att han blivit ständig sekreterare: "Jag har tillhört medievärlden; jag var ju programledare för det litterära programmet ´Röda rummet´. Jag trodde att det skulle vara lika lätt att vara på den andra sidan. Journalisterna kände ju mig, och jag kände dem. Men i helvete heller! - i samma ögonblick jag fick sekreterarposten förändrades allt, och de åren var som strukna ur registret! Nu var jag bara ett lovligt byte. De har stått vid min dörr med kameror och försökt att tränga sig in till mina barn, de har ringt och faxat om nätterna och intervjuat folk i kvarteret. Det är ett slags Stasi-verksamhet. Medierna är som ett privat-Stasi." Horace Engdahl var under gårdagen upptagen och ville uteslutande meddela sig via e-post. Så här kommenterar han sina uttalanden i Politiken: - Jag tycker att medierna i Sverige håller på att skapa en angivarkultur, och jag menar att journalisterna mera energiskt borde reflektera över sitt ansvar för de skador de åsamkar enskilda, som blir föremål för deras upphetsade drev. Det finns mer än ett sätt att ta kål på en människa. Man kan fängsla och plåga hennes kropp, men man kan också mörda hennes heder och hennes själsfrid.


Röstningen vid deltävlingarna

Summary: Från varje deltävling går de två låtar som fått flest röster direkt vidare till finalen i Globen den 20 mars. Men även låt tre och fyra har chans att kvala in i finalen i den så kallade "andra chansen".

Så här går röstningen i de fyra deltävlingarna till: Första röstningen: De åtta bidragen presenteras och sänds ut både på radio och tv under tävlingsdagen. Röstningen är inte knuten till själva tv-sändningen utan radiolyssnarna och tv-tittarna kan gå in och rösta på låtarna från det att de hörts i radion till dess att de spelats upp vid den tv-utsända deltävlingen på kvällen. De fem låtar som får flest antal röster i denna omgång går vidare till en andra omröstning. Andra röstningen: Efter en snabbgenomgång av de fem låtar som gått vidare till den andra omröstningen får tv-tittarna åter igen ringa in och rösta på den låt de tycker ska vinna deltävlingen. Inför röstningen har räkneverken nollställts och de fem låtarna startar från noll igen. De två bidrag som får flest röster i den här omgången går direkt vidare till finalen i Globen den 20 mars. Trean och fyran går i sin tur vidare till det som kallas för den "andra chansen" medan den låt som kommer femma slås ut. SR P4 Riks sänder de åtta melodierna SR P4 Riks sänder de åtta melodierna mellan 14.00 och 15.00 på respektive tävlingsdag. Från 14.00 fram till dess att bidragen spelats upp i igen den tv-sända deltävlingen går det att rösta.


Röstningen vid finalen

Summary: I finalen så röstar tv-tittarna och SVT:s elva jurygrupper. Tittarnas sammanlagda röster väger lika tungt som jurygruppernas.

Så här går röstningen i finalen till: Första röstningen: De åtta finalbidragen presenteras och sänds ut både på radio och tv under finaldagen. Röstningen är inte knuten till själva tv-sändningen utan radiolyssnarna och tv-tittarna kan gå in och rösta på låtarna från det att de hörts i radion till dess att de spelats upp vid den tv-utsända finalen på kvällen. De fem låtar som får flest antal röster i denna omgång går vidare till den slutgiltiga finalröstningen. Finalröstningen: Efter en genomgång av de fem låtar som gått vidare till finalröstningen får tv-tittarna åter igen ringa in och rösta på den låt de tycker ska vinna hela den svenska schlagerfestivalen. Nu tillkommer dock även SVT:s elva jurygrupper runt om i landet för att lägga sina röster på finalisterna. Men tittarnas sammanlagda röster väger lika tungt som jurygruppernas. Inför finalröstningen har räkneverken nollställts och de fem låtarna startar från noll igen. Den låt som får flest röster vinner tävlingen och blir Sveriges bidrag i Eurovisionschlagerfestivalen i Turkiet. SVT:s elva jurygrupper sitter i SVT:s elva jurygrupper sitter i Luleå, Umeå, Sundsvall, Falun, Karlstad, Örebro, Norrköping, Göteborg, Malmö, Växjö och Stockholm. Poängskalan för jurygrupperna är: 1, 2, 4, 6, 8, 10, 12 Poängskalan för tittarna är: 11, 22, 44, 66, 88, 111, 132


Utställning kan ge fem års fängelse

Summary: För ett år sedan förstörde sex unga män konstverk på en kritisk utställning om religion i Moskva. De släpptes fria, och nu riskerar i stället utställningens arrangörer långa fängelsestraff. Det är ett exempel på hur den ortodoxa kyrkan närmar sig statsmakten i dagens Ryssland.

De betraktade sig som Kristi krigare, de sex unga männen från den rysk-ortodoxa kyrkan som trängde in på Andrej Sacharov-museet i Moskva och systematiskt började förstöra konstverken på den nyöppnade utställningen. De sprutade röd färg över tavlorna, skar sönder installationerna och målade slagord på väggarna. Utställningen fick stängas. Detta hände i januari 2003. Ett år senare har åklagarmyndighetens utredare tänkt färdigt, och kräver upp till fem års fängelse. Inte för konstmarodörerna - utan för utställningens arrangör och konstnärer! Händelsen har vissa likheter med vad som hände på Historiska museet i Stockholm, där den israeliske ambassadören försökte sabotera en förgriplig installation. Båda fallen rör konstens frihet. Men i Ryssland har konstvandalismen en helt annan politisk kontext. Här rör det sig om en konflikt mellan olika synsätt på förhållandet mellan stat och religion. Många ser en fara i den ryska ortodoxa kyrkans maktställning i staten och talar om tilltagande "klerikal bolsjevism" med nationalistiska förtecken. Från kyrkligt håll argumenterar man för att de kristet ortodoxas religiösa känslor inte får kränkas. Det som fick bildstormarna att gå till aktion var utställningens provocerande titel "Varning, religion!". Arrangemanget hade öppnats fyra dagar tidigare och visade ett 40-tal konstnärers verk. En skulptur föreställde en kyrka byggd av vodkaflaskor, en anspelning på den lönsamma alkohol- och tobaksimport som den ortodoxa kyrkan ägnade sig åt under 1990-talet tack vare en särskild skattebefrielse som Boris Jeltsin gett den. En tavla visade en Kristusfigur mot bakgrund av en Coca-Colaannons med inskriften "Detta är mitt blod". De sex ynglingarna som attackerat konstverken greps snabbt av polisen och en brottsutredning om misstänkt "huliganism" och "vandalism" inleddes. Men de släpptes snart. En distriktsdomstol fastslog att de inte hade begått något brottsligt. Männen hade förklarat sitt handlande med att utställningen sårat deras religiösa känslor. Sacharovmuseets direktör Jurij Samodurov uttalade då sin häpnad över domstolens utslag. Ett år senare är det i stället han som tillsammans med museets konstnärlige ledare och några av konstnärerna står åtalade enligt artikel 282 i den ryska brottsbalken, där det talas om "uppeggande av nationellt, rasmässigt och religiöst hat". Därmed hotas han av fem års fängelse, och de andra inblandade av höga bötesstraff. Nu är han inte längre så förvånad: - Jag har ett starkt intryck av att det redan är bestämt att det ska bli en fällande dom mot oss, antingen av riksåklagaren eller på en högre nivå, säger Samodurov till DN. Han är orolig för Sacharov-centrets framtid. Skyhöga böter kan knäcka möjligheterna att fortsätta med de regelbundna debatter och utställningar kring mänskliga rättigheter och kriget i Tjetjenien som centret ägnar sig åt. Samodurov har belagts med förbud att lämna Moskva och måste regelbundet inställa sig hos åklagarna. Skälet är att han annars kan hindra utredningen eller "fortsätta med sin brottsliga verksamhet". Åklagarna har presenterat en expertgranskning av de beslagtagna verken. I rapporten understöds anklagelsen att Sacharovmuseet "genom sin offentliga utställning ... har uppeggat hat och fiendskap och kränkt värdigheten hos människors kristna tro i allmänhet och den ortodoxa kristenheten och den rysk-ortodoxa kyrkan i synnerhet". I motiveringarna talas bland annat om en "kulturell nihilism" som är riktad mot "det enkla troende folket". Samodurov har samlat ihop en egen expertgrupp som ska motbevisa dessa anklagelser. Men i dagens allt bistrare andliga klimat i Ryssland har han stött på oväntade problem. - Många av de ledande experterna på religionshistoria och modern konst som vi kontaktat bekräftar att åklagarnas expertrapport inte håller måttet vetenskapligt. Men de vågar inte uttala sig offentligt av rädsla för repressalier. Eftersom utgången redan är förutbestämd ser de det som inte bara farligt, utan också meningslöst att säga ifrån. Samodurov förnekar att utställningen skulle vara religionsfientlig. Möjligen kan man se den som kritisk mot kyrkan. - Ingen av oss har någonsin varit aggressiva ateister, och jag själv hade djupt troende far- och morföräldrar. Vad var det som fick hela frågan att kantra? Omedelbart när konstvandalerna greps startade fader Alexander Sjargunov, högerradikal präst i den kyrka i Moskva som ynglingarna var knutna till, en högljudd kampanj mot Sacharov-museet. Därefter stämplade en hög företrädare för Moskvapatriarkatet, metropoliten Kirill, utställningen som "en ren provokation". Patriotiska kulturpersonligheter, som filmaren Nikita Michalkov, fördömde utställningen i ett öppet brev. Till slut antog den Kremltrogna duman en resolution som uppmanade åklagarmyndigheten att ta en titt på Sacharovmuseet. Rättsväsendet tolkade signalerna på rätt sätt. Museet åtalades. De som fruktar att ortodoxin är på väg att bli statsreligion i Ryssland fick vatten på sin kvarn. En rättegång väntas inom några månader. - I vårt land har kyrkan alltid strävat efter att stå nära statsmakten. Jag ser inte det som hänt som en fråga om tro, utan som en ren maktfråga.


Journalist, konstnär och världssamvete

Summary: Pål Hollender, "Robinson"-Pål, är konstnären som spelar högt med sig själv som insats. DN:s Ulrika Kärnborg har träffat mannen som arbetar hårt på att svika publiken och som blivit folkkär på kuppen.

Innan jag ska träffa filmaren, konstnären, brottsoffret, "Expedition: Robinson"-deltagaren, torsken och torskjägaren Pål Hollender hör jag några kolleger diskutera honom i lätt uppskattande termer. - Folk förstår nog att han använder sig av personliga erfarenheter av sexuella övergrepp för att göra konst, men de har svårare att acceptera att han blivit lite . . . underlig på kuppen. Underlig är emellertid det sista Pål Hollender framstår som när jag träffar honom på ett fik i Vasastan i Stockholm. Han dråsar in, obetydligt försenad, efter en hel arbetsdag på tevehuset. Kulturteveprogrammet "Kobras" redaktion har bett honom ansvara för konstbevakningen under våren - och det tänker han göra. På sitt eget vis. - Fast inslagen i "Kobra" kommer inte att bli så kontroversiella som en del av min egen konst, säger han och flinar tvetydigt. Han ger ett samlat intryck, vaksamt. Vilken identitet tänker han välja? Den som journalist, "Robinson"-Pål eller bara den gamle vanlige gossen Ruda? Det visar sig att den Hollender jag får träffa just den här dagen är reporter. En reporter skicklig i att beskriva och analysera konstnären Pål Hollenders komplicerade verk - som inte bara inkluderar hans filmer och installationer utan också, i allt högre grad, hans egen person. Näst efter Ernst Billgren finns ingen konstnär som är så folkkär som Hollender. Men, varnar han med rynkade ögonbryn, för en konstnär finns det inget givet samband mellan att vara känd och att vara framgångsrik. - Jag känner många konstnärer ur min egen generation som är mycket mer framgångsrika än vad jag är, både internationellt och i Sverige, men som inte alls är några kändisar. Det beror ofta på att deras sätt att arbeta på inte passar våra stora medier. Det är alltså inte bara äregirighet som drivit Hollender att medverka i "Robinson" och exponera sin penis i den samhällskritiska filmen "Buy bye beauty". Själv säger han att han vägrar se sig som vanlig dokusåpakändis. När han gick från halvt etablerad konstnär till den sorts allmänna kändis som kan lägga av en fjärt på stan och bli omskriven bara för det, sysslade han redan med offentliga avbildningar och representationer. De konstkritiker som skrev om honom tyckte också att medverkan i "Robinson" var helt i linje med hans övriga konstnärskap. Att han själv blivit en del av sina verk är inget han strävat efter, men däremot hamnat i, kanske därför att han alltid använt sig själv och lekt med sin egen avbild. - Mycket banalt uttryckt: man kan inte svika folk om man inte först fått ett förtroende. En ännu banalare förklaring skulle vara att jag alltid har sökt mig till den största och mest spektakulära spelplanen. Jag har alltid varit en person som folk vet vem det är. På dagis var jag ett av de mest dominerande barnen, hemma var det alltid mig allt handlade om. Jag har aldrig rört mig i någon miljö utan att kräva stor plats. Han undviker ordet exhibitionism. Extrovert krishantering låter snyggare. - Skillnaden för mig att vara känd av flera miljoner människor eller tio kompisar på dagis är väldigt liten. Ett spel med identiteter, en lek med publikens förväntningar. Finns det inte en risk att den som leker på det sättet tappar kontrollen över processen? Går kändisskap att kontrollera? Använder inte folk en lite som de vill om man signalerar att man går med på det? Pål Hollender kanske går till eftervärlden som "Robinson"-Pål, och inget mer, ifall tittarna inte uppfattar att alltihop utgör en del av ett komplicerat konstverk. Pål Hollender ser nästan förvånad ut när jag säger det. Tanken tycks aldrig ha slagit honom. Identiteten som konstnär är så etablerad att han inte verkar begripa hur någon skulle kunna se honom som något annat. Men är det verkligen, nu för tiden, en identitet i sig att vara konstnär? - Jo, men det är det väl. Jag kommer alltid att tänka på första gången jag gifte mig. Det var helt fel sorts människor som sa grattis till giftermålet. Förstår du hur jag menar? Jag har väldigt svårt att relatera till dem som tycker det är kul att jag är konstnär. Folk i allmänhet har nog en ganska romantisk bild av det där. I verkligheten är vi mångsysslare. Jag får mina pengar från olika håll. Filmvärlden, journalistiken och undervisningsvärlden, till exempel. Vad många inte vet är att Pål Hollender har en utbildning från journalisthögskolan. Den banan övergav han - precis som karriären som expressionistisk målare. Penslarna höll på att ta över hans liv, säger han lakoniskt. Sin nuvarande tillvaro som filmare och världssamvete betraktar han, hör och häpna, mer som ett "vanligt" jobb. Och journalistiken har han aldrig riktigt lämnat, han gör det bara mer på sitt eget sätt, ett mer moraliskt försvarbart sätt. - Jag har svårt att titta på andra människor som individer och samtidigt påstå att jag ser helheten. Så i stället utnyttjar jag mig själv. Jag insåg att jag aldrig kunde bli en riktig journalist för jag stod inte ut med slappheten i yrket, att man aldrig satte något på spel. När jag skrev övningsreportage om riktiga människor tyckte jag aldrig att jag kunde göra dem rättvisa. Att sätta något på spel, oftast sig själv, har blivit Hollenders arbetsmetod. Han kommer att använda sig av den, säger han hotfullt, även i ett så pass journalistiskt sammanhang som SVT:s "Kobra". Ändå väljer han inte vad han vill jobba med. Ämnena kommer till honom, ibland mot hans intentioner. - Jag måste ofta avbryta något annat jag håller på med för att börja något vansinnigt projekt. Det låter som en modern omtolkning av romantikens överdrivna konstnärsmyt, geniet som får sina ingivelser genom högre diktat och följer impulser som han inte själv kan kontrollera. Men Hollender låter mycket övertygande - det handlar inte alls alltid om vad man vill göra. Ibland gör man saker för att man måste. I fickan har jag en text från Pål Hollenders genombrottsfilm "Journal". Filmen handlar om hans egen barndom, han ger sin version av uppväxten genom att läsa upp behandlingsjournaler, intervjua psykologer och recitera polisprotokoll. I en utdragen monolog berättar han också om den våldtäkt han var utsatt för när han var tretton år. Där finns dessutom en scen där den vuxne konstnären Pål Hollender reflekterar över sina egna drivkrafter. "När jag ser andra som gör liknande konst som jag gör, tycker jag ofta att det ser tragiskt ut. De försöker belysa saker för att de ska kunna må bättre, hantera någonting som varit jobbigt. Men man kan se att de i stället cementerar det som är jobbigt, håller ner sig i den världen på något sätt." Han skrattar lite nervöst när han hör sig själv citeras. Lite för snabbt säger han att det kommer från en period innan han förstod vilken som skulle bli hans lott i livet. Innan han hade lärt sig vad "hans individ hade blivit känslig för i världen" eller varför hans behov av att berätta vissa historier var så starkt. - Jag var bara intresserad av att ha det bra. Jag ville inte göra den här filmen om Pelle Polis, att ägna två år av sitt liv åt en pedofil, vem fan vill göra det? Men tydligen fanns det inte tillräckligt med förnuft i mig för att jag skulle avstå. Det ena följer liksom av det andra. Filmen "Pelle Polis" kom till genom att en polis - som dömts för pedofili - tog kontakt med Pål Hollender efter att ha sett "Journal". Polisen bad om att få bli intervjuad och samtalen mellan honom och Hollender blev sedan den färdiga filmen "Pelle Polis". "Robinson"-projektet startade som en stark impuls att sälla sig till den "normala" världen när kontakten med Pelle och andra pedofiler blev för stark. - Under det projektet kände jag mig alienerad. Jag blev hotad av pedofila nätverk och hamnade utanför mina vänners vanliga liv. "Robinson" blev en länk tillbaka. Det var inte alls så att jag åkte till en öde ö och var bisarr - tvärtom åkte jag dit för att få kontakt med den normala världen. När han varit med i "Robinson" ett tag - det här är i alla fall så som han själv beskriver det - blev han mer och mer fångad av och insatt i hur medierna producerar idealbilder av människor; ett slags offentliga lögner. Folk gråter ut ibland men dyker alltid upp leende och med nya frisyrer i nästa avsnitt. Av en slump blev han inbjuden till en filmfestival i Riga. Där slog det honom att skillnaden mellan verklighetens Lettland och svenskarnas bild av landet var kriminellt stor. Också det en offentlig lögn. - Vi tror att vi gör så ofantligt mycket för de stackars balterna, hjälper deras industrier på traven, skänker rullbrädor åt barnhemmen och bananer åt fångarna, men i själva verket exploaterar vi dem bara, deras billiga arbetskraft, deras billiga horor. Sexscenerna i slutet av "Buy bye, beauty", Hollenders filmade samlag med prostituerade, var ett sätt att berätta om detta på ett handgripligt sätt. En tanke han hade var att han till varje pris ville svika publiken. I den första "Robinson"-omgången framstod han som en rätt hygglig kille. Efter äventyret i Riga skulle alla se honom som en genuin skurk. Och förhoppningsvis upptäcka skurken inom dem själva. - Jag ville väcka den rätta sortens irritation. Tvärtemot Pål Hollenders övertygelse att han som konstnär har en viss identitet, menar många kritiker att konstnärens roll i dag är att göra fel saker på fel platser. Samhället i övrigt är upptaget av att indela människor efter deras funktioner; en dataprogrammerare är ingen tavelmålare, en biokemist ingen hobbybotaniker. Det gäller att bli specialist på något, universalisterna är ett utdöende släkte. I den sortens samhälle tilldelas konstnären uppgiften att vara ingen särskild alls, en mänsklig betraktare bara. En sorts ihopknytare av lösa trådar. En nedrivare av sociala tabun. Det där sista tror Pål Hollender inte alls på. Om det är något han försöker så är det att upprätta tabun som han tycker har gått förlorade. Och när jag inflikar att hans verk ofta inger mig en stark - men obestämbar - känsla av skam och skuld så nickar han instämmande. - Kanske handlar det om att jag inte erbjuder någon trygg berättarfunktion, du vet så där som i Hollywoodfilmen där man avlämnas vid utgången när filmen är slut. I mina filmer lotsas man in men får klara sig därifrån bäst man kan. Ibland kan jag tycka att det är osympatiskt att jag gör så, men andra gånger, på vissa typer av fester, så tycker jag att folk förtjänar det. - Då återfår jag tron på att det är rätt att förolämpa svenskar, eller i alla fall kräva saker av dem. Pål Hollender Pål Hollender är bildkonstnär. Det stora genombrottet kom efter medverkan i 1998 års upplaga av tv-programmet "Expedition: Robinson". Efter det väckte Pål Hollender stort rabalder med konstfilmen "Pelle Polis" som handlar om en dömd pedofil. I filmen förför Hollender polisen för att få honom att prata. SVT, som köpt in filmen, vägrade sedan att visa den. Än större uppståndelse blev det när Hollender 2001 bestämde sig för att skildra prostitutionen i Baltikum i en "dokumentärfilm" som avslutades med att han själv hade sex med sina intervjuobjekt. "Buy bye beauty" kritiserades hårt av lettiska staten. Hollender polisanmäldes för brott mot sexköpslagen. Nyligen visades verket "Pål Hollenders stiftelse till förmån för etiskt och estetiskt kränkta kulturkonsumenter" på Malmö konsthall. Stiftelsens kapital utgjordes av pengar som investerats i oetiska fonder. I den nyss avslutade omgången av "Super-Robinson" har Hollender satsat hårt på att spela the bad guy. Bland annat stal han mat från tv- teamet.


Ilsken betraktare av dagens Sverige

Summary: Mattias Alkberg nöjer sig inte med att vara frontfigur i Bear Quartet. I den nya konstellationen Mattias Alkberg BD kan han kräka ur sig sin syn på dagens Sverige. På svenska.

Viker man ut innerkonvolutet till Mattias Alkberg BD:s skiva "Tunaskolan" tornar Göran Persson och Leif Pagrotsky upp sig. Flinande står de och håller i skylten Välfärd. Bakom ministrarnas ryggar en trevägskorsning med valmöjligheterna: Missbrukare, Analfabet eller Omärkvärdig. Välkommen till Mattias Alkbergs syn på dagens Sverige. Normalt sjunger och spelar han gitarr i en av landets mest respekterade popgrupper, The Bear Quartet, en stor apparat med hälften av medlemmarna i Stockholm. Men Mattias Alkberg, som bor kvar i Luleå, snodde ihop den här konstellationen tillsammans med kompisar från långt tillbaka. I omgångar har den gått under namnet Mattias Alkbergs Begravning, men efter protester från bland andra Mattias farmor ändrades suffixet till BD, som var beteckningen för bilar registrerade i Norrbottens län. En oviktig detalj kan tyckas, men hela projektet är väldigt Norrbottenlokalt: att med snabba ryck kunna ställa sig på en scen i till exempel Boden "utan en massa förhandlingar om gager, logistik och skit". The Bear Quartet anses vara en politisk orkester, men den ter sig som en söndagsskola jämfört med Mattias Alkberg BD. Här är det syntbefriad gitarrpunk med hjärtat långt till vänster som gäller. Här sjungs det på svenska om att "barnens föräldrar har fått nog/mördar skoldirektören" och "har brutit upp en massa gatstenar/för att snöra på dig för att du dealar porrtidningar /pissmoderat med förutfattade meningar/det finns alternativ till ditt småborgerliga liv". Och här heter låtarna saker som "Haschkollektiv" och "Släng mina rester i en grop". - Jag har kommit underfund med att det är svårare att skriva om vad man verkligen tycker än om olycklig kärlek där man kan gömma sig bakom en massa schabloner, säger Mattias Alkberg. Och jag tycker att det ska vara svårt: Man måste offra något, anser jag, vad som helst. Jag valde anseendet. Skivan är en ilsken betraktelse över besparingar och betalningar. Det låter märkligt mycket 70-tal men ämnena är väldigt 2003: idiotiska besparingar som indragen pizza i skolmatsalen och märkliga betalningar, de så kallade anslutningsavgifterna som el och telebolagen pungslår sina kunder med, till exempel. En sorts inträdesavgift. För att sedan börja ta betalt för nyttjad tjänst. - Allt är en enda lång kedja av smärta, säger Mattias Alkberg. Alla ska lida, men aldrig de ansvariga. Är Mattias Alkberg fångad i kedjan? Som trettiofemåring med skolbarn är möjligheterna till protestaktioner och att stå utanför små, tycker han, och han uttrycker det på innerkonvolutet så här: "Jag tänker inte betala. Jag vägrar betala. Jag betalar inte. Aldrig att jag betalar. Vad ska ni ha?" - För tio år sedan hade jag aldrig lagt till det sista "vad ska ni ha". Jag hade inte blivit deras kund. Men barnen måste kunna ringa sina kompisar och jag betalar Telia mer pengar för att de ska ha mig som kund än vad det sedan kostar att ringa. Mattias Alkberg är noga med att poängtera att den här gruppen och skivan inte betyder att han hoppar av The Bear Quartet eller något sånt. Hans önskan är till och med att "Tunaskolan" säljer i liten upplaga, hävdar han. - Det låter säkert snobbigt eller elitistiskt, men det skiter jag i. Hellre att sju hundra personer köper skivan, personer som verkligen lyssnar in sig på den. Det är vad popmusik handlar om för mig. De andra, "fiender som Patrik Isaksson", kan stå för försäljningssiffrorna. Men Mattias Alkberg tycker att det är bra att fienderna, som sekundsnabbt utökas till att även innefatta Fame Factory, finns. Som en sorts uppfångande filter "för de värsta idioterna". Intervjuer i tidningar nu, och framåt våren en turné. Mattias Alkberg BD kommer att låta höra talas om sig. Vad händer om det blir för stort? - Då får vi lägga ner. Det är redan för stort, förresten, Patrik Jäder (basisten) har hoppat av. Han hade inte tid med det här.


Birro gör Strindberg expressiv och våldsam

Summary: August Strindberg har räddat livet på författaren Peter Birro många gånger. I hans alldeles färska tv-manus "August" är nationalgiganten varken mesig eller inåtvänd utan expressiv och till och med våldsam.

Om drygt tre veckor debuterar Peter Birro som pjäsförfattare med "Arbetarklassens sista hjältar" på Elverket. Han har nyligen lämnat ifrån sig manus till "August", en av SVT:s prestigeproduktioner julen 2005 och han har skrivit "Kniven i hjärtat", sista delen i SVT:s förortstrilogi. När Peter Birro författar ett stort tv-manus om Strindberg så handlar det om hans egen August. Den som följt honom sedan han var liten. Strindberg var den som sade sanningen om sig själv och erkände att saker gjorde ont. Så ville Peter skriva. Och han har närmat sig den store med en annan attack och mindre underdånighet än brukligt. Han har något att säga om den unge explosive Strindberg som ännu inte är sagt, anser han. - Klassperspektivet är viktigt för mig, han kände sig och nämnde sig som underklass. Just den utgångspunkten blir väldigt tydlig i förhållande till Siri von Essen, hans första hustru. Hon är aristokraten som han så att säga erövrar. "Svinaherden har lägrat prinsessan", skriver han. Peter Birro har ett särskilt förhållande till Strindberg. - Jag talar med honom och vi bråkar och ibland är jag trött på honom. Ibland när man varit ledsen och knäckt har han mer eller mindre räddat livet på en. Vi har en väldigt levande relation, så jag kan tycka att alla andra som skildrar August inte har förstått. Han gör som Strindberg och hymlar inte med det: hans eget liv lämnar utan omsvep material till det han gör, det blir särskilt tydligt i "August" och i nya teaterpjäsen på Elverket. Skriver man om Strindberg för teve är det omöjligt att gå förbi SVT:s två stora Strindbergproduktioner. Peter Birro har sett dem båda på video "hundra gånger". Han låg bakom soffan och kikade på Kjell Gredes och Gösta Ekmans Strindbergsporträtt i "En dåres försvarstal" när han var tretton. När Thommy Berggren spelade huvudrollen i P O Enquists långa serie över Strindbergs liv 1985 satt Birro framför teven och bandade. - Thommy Berggren var fullständigt genial som August. Men det finns ett problem när man gör teve om historiska personer - så mycket ska redovisas, mästaren ska hyllas. Det görs långsamt och lite för elegant. Strindberg var ju inte elegant i sitt sätt att vara. Och nu när jag ser om den igen ser jag att där finns inget av Augusts temperament. Han blev lite av mr Bean i Strindbergsserien, han får bli lite mesig och inåtvänd. Det är möjligt att han var sådan, men det är väldigt svårt att göra levande dramatik av det. - Jag har en annan attack, för jag har bestämt att August ska vara så som han är i sina skrifter, det vill säga fruktansvärt levande, utåtriktad, expressiv och våldsam. - Det här är min bild av August fram till publiceringen av "Röda rummet" 1879. Innan hade han bland annat skrivit pjäsen "Mäster Olof", som också handlar om en ung man som kämpar mot överhet och kompromissande för sina ideal. Peter Birro menar att Strindberg är den moderna människan som ställer sig moderna frågor. Birro vill vända sig till den unga generation som bara fått höra om honom som kvinnohatande galning och nationalmonument. För många var han då en mycket radikal författare, när han dog tågade 50.000 från fredsrörelsen och arbetarrörelsen förbi hans balkong. - Jag tycker också att det är intressant att hans kvinnosyn före "Giftas" - då han blev åtalad - var oerhört radikal för sin tid. Sedan händer det saker som gör att han blir bitter och arg. Och Balzac sade något klokt: "Den som hatar kvinnor hatar en kvinna." - Jag brukar alltid göra så att jag byter ut ordet "kvinnor" mot Siri, när han har sina utbrott. Då förstår man bättre vad det handlar om. Där ligger smärtpunkten. Han hade lovat henne att skriva pjäser till henne, så att hon skulle kunna bli skådespelerska. Men när han skrivit "Det nya riket" blev de tvungna gå i exil. De blev kvar utomlands i tio tolv år. Då hade han lovat något som han inte kunde hålla. Och om man inte kan betala sin skuld börjar man hata fordringsägaren. - Deras klasskillnad hade också en lockelse. Hon attraherades av den fattige, radikale, farlige författaren och han av den vackra överklasskvinnan. Det är en fantastisk kärlekshistoria. - Klasskonflikten är oerhört viktig, det är bland annat därför som deras äktenskap gick åt helvete. Siri föraktade faktiskt nästan allt han skrev. Angreppen på överklassen tyckte hon var fruktansvärda. Klart att det blev slitningar när ens livskamrat inte delar samma åsikter och historia. Serien handlar om denna kärlekshistoria, men innan dess om Augusts kamp och tvivel, han kastade sig mellan många olika yrken, han skulle bli läkare, folkskollärare och skådespelare. Han är den unge mannen som söker sitt öde och undersöker vad det innebär att vara konstnär, att vara författare. För att tala med Birro: Vad ska man använda sin talang till, vad ska man skriva om utan att svika sin klass. Den frågan ställs också i pjäsen "Arbetarklassens sista hjältar". Han säger med ett skratt att det känns skönt att få göra en pjäs som sätts upp på en Dramatenscen som har arbetarklassen i titeln. "Arbetarklassens sista hjältar" är en pjäs om hans eget ursprung och handlar om en konstnär från arbetarklassen och hans son, en konstnär i samma tradition som Bo Widerberg, Lars Molin, Keve Hjelm, Ingvar Hirdwall och Thommy Berggren. - De blev filmare och skådespelare av en anledning, de hade något att berätta och det är i samma tradition jag skriver. Rollerna spelas av Börje Ahlstedt och Mikael Persbrandt. Pjäsen är ett möte mellan fadern, målaren Harald, och hans son, avloppsarbetaren Benny, och ingen av dem mår särskilt bra, båda bär på ett missbruk som gått i arv. Deras möte blir konfliktfyllt men också ett samtal som berör frågorna: Vad ska man ha konst till? Finns det några hjältar kvar? Peter Birro just nu "Arbetarklassens sista hjältar" har urpremiär på Lilla Elverket den 27 februari i regi av Stig Larsson. "Kiven i hjärtat", seie i fyra avsnitt regisserad av Agneta Fagerström-Olsson, visas i SVT i oktober. "August" produceras av SVT Drama i Göteborg för att visas i SVT julen 2005. Strindberg, Johan August, född den 22 januari 1849, död den 14 maj 1912. Gifte sig 1877 med Siri Wrangel, föd von Essen.


Sju regissörer knyter ihop bluesens historia

Summary: Martin Scorsese tog initiativet till en serie bluesfilmer, som i höstas gick på den amerikanska tv-kanalen PBS. Nu visas de på filmfestivalen i Göteborg.

"The blues are the roots, everything else is the fruits", bluesen är rötterna, allt annat är frukterna. Chicagokompositören Willie Dixons ord står som motto för ett av tidernas mest ambitiösa musikaliska multimediaprojekt. Det grundläggande steget har man kunnat fånga i Göteborg. Sju mycket olika filmer av sju regissörer- några visningar återstår ännu - knyter ihop blueshistorien med samtiden. Det är filmer späckade med läckerbitar för både bluesens mest inbitna renhetsivrare och arkivarier, liksom för dem som till äventyrs ännu inte insett sanningen i mottot ovan. Initiativet togs av Martin Scorsese, vars kulturbevarande gärning gått från strid för färgfilmen och mot tv-förvrängning av film till detta omfattande musikprojekt. Helt logiskt är hans egen film startpunkten. I sin "Feel like going home" följer han i en omvänd ordning de allra tidigaste bluespionjärerna - Robert Johnson, Leadbelly med flera - till dagens Afrika. Producenten Alex Gibney på PBS, det amerikanska tv-bolag dit Martin Scorsese tog sin idé, berättar om förutsättningarna: - Vi ville att alla skulle vara spelfilmsregissörer med dokumentär erfarenhet och en stark lidelse för musiken. Bluesens historia är mycket omfångsrik, vi sökte upp ett 20-tal regissörer, var och en med ett specifikt område. Inom vars och ens territorium fick de sju som kunde och ville fullständig frihet. För att åstadkomma denna lyckade mixtur av blueshistoria och dess samtidsspegling, för att följa vägen från Afrika till Mississippideltat, uppåt till Memphis och Chicago och bluesens inte oväsentliga tur och returresa till England, blev det ett rotande i privata samlares skokartonger, kappsäckar och byrålådor. Detektivarbetet ledde bland annat till Sam Lay, trummis i Paul Butterfield Blues Band och hans amatörfilmer med aldrig tidigare visade bilder från Chicago, som nu syns i Marc Levins "Godfathers and sons". Det svenskamerikanska poetparet Seaburg råkade ha samma favorit som Wim Wenders. Deras privata film av Skip James ingår i Wenders "The soul of a man". Rolling Stones har släppt till några strålande scener ur sin skandalomsusade och ovisade "Cocksucker blues". I stället för eländiga piratupptragningar, får man till sist höra det kvalificerade ljudet från Bob Dylans första elektrifierade konsert med Paul Butterfield i Newport 1965. - Det allra bästa finns inte i de offentliga arkiven, säger Alex Gibney. En del kommer från Östeuropa, en del från europeiska tv-bolag som var betydligt flitigare i att spela in blues. I Richard Pearces "The road to Memphis" finns en tidig B B King-film som mycket få tidigare sett. - Svårigheten var att få arkivmaterialet att fungera med det nutida, säger Pearce. Hans väg till den levande bluesen krävde en fortkörningsbot. - Jag växte upp i Södern. Men först när jag hamnade i tingshuset i en småstad strax norr om Memphis, Tennessee och hörde ljudet tränga ut från fängelset strax intill, olikt allt jag tidigare hört på skiva, började min upptäcktsresa. Marc Levin, som tagit sig an Chicagobluesen i allmänhet och Chess Records i synnerhet i "Godfathers and sons", beskriver en liknande erfarenhet. - Som vit förortsunge i New Jersey var den första blues jag hörde som 13-åring Paul Butterfield på sextiotalet. Första låten: "I was born in Chicago" - den öppnade en hel värld, Muddy Waters, Howlin´ Wolf, och sen kom insikten att all rockmusik jag lyssnade på i grunden var kopior av Chicagobluesen. Visst är bluesen den afroamerikanska erfarenhetens musik, men jag har sökt sammankopplingen med det vita Amerika. Kallade i vardagslag min film för "The blues and the jews". De östeuropeiska judiska entreprenörerna Phil och Leonard Chess sammanstrålade med de uppflyttade svarta från Södern i South Side Chicago. Två grupper outsider skapade Chess. Mycket har redan åstadkommits av serien bluesfilmer, utöver deras egen existens. Bolagsjättarna Sony och Warner, annars dödliga konkurrenter, har insett sin gemensamma guldgruva och samarbetar om 25 bluesboxar. Dylanmaterialet från Newport kommer i sin helhet, efter denna första smakbit. Själv önskar jag att hela serien måtte visas på bio, i synnerhet för ljudets skull. Inte minst favoritfilmen för en fyrtiotalistisk seminostalgiker, Mike Figgis "Red, white & blues", förtjänar det. Det är inte varje dag man ser Sister Rosetta Tharpe plugga in sin Stratocaster och Tom Jones sjunga blues i samma film.


Tunga dramer gör upp om pris

Summary: Det har blivit dags för årets Filmgala. Som presentatör på Göteborgsoperans scen står skådespelerskan Maria Lundqvist.

När Björn Kjellman presenterade Filmgalan för två år sedan var Maria Lundqvist en av de nominerade. Prestationen i "Familjehemligheter" placerade henne i klassen för Bästa kvinnliga huvudroll, medan hennes medverkan i "Sprängaren" resulterade i nomineringen Bästa kvinnliga biroll. I årets Filmgala som sänds från Göteborgsoperans scen har Maria Lundqvist den nya rollen som programledare. - Det känns lite extra pirrigt eftersom det är så mycket branschfolk i publiken. Fast nu är det ju filmåret och inte jag som har huvudrollen. Min uppgift är att binda samman kvällen samtidigt som jag håller en egen profil, säger Maria Lundqvist som lovar egna nummer med bland annat sång och dans. Någon Sally Santesson blir det inte tal om. Rollskapelsen som arbetar som bibliotekarie får stanna hemma. - Annars skulle hon ta över alldeles för mycket. Jag kommer nog att hitta varianter på mig själv och inte använda mig av några karaktärer. Först efter att den 8 januari ha fått reda på vilka som var nominerade kunde Maria Lundqvist bolla sina manusideér tillsammans med Edward af Sillén och Daniel Rehn. Fokus har inte oväntat lagts på det gångna filmåret samt på film som företeelse över lag. Tiden har varit knapp. Första repetitionen på Göteborgsoperans scen ägde rum så sent som i går. - Det finns en mardröm som många skådespelare har inför premiärer. Den handlar om att man kommer in på scenen utan att veta vad man ska göra. Man kanske inte ens vet vilken pjäs man är med i. Nu skulle det vara lögn om jag sa att vi har haft lång tid på oss att repetera presentationen av galan. På det viset skulle det här kunna vara lite av en sann mardröm. Fast det är klart. Det ligger en särskild spänning i att allt verkligen sker med så kort varsel. Det är bara här och nu som existerar. Man har en enda gång på sig. I klassen Bästa film konstaterar Maria Lundqvist att det rör sig om tunga dramer. - Det är knepigt för komedier att tävla mot dramaproduktioner. Kanske att man skulle ha en egen kategori för komedier. För de hamnar alltid i bakvattnet. Faktum är att det på många plan är lika eller om inte ännu svårare att göra en bra komedi. Redan när man säger att "det här är en komedi" har man gjort det knepigt för sig. Då förväntas alla skratta åt en och samma sak. Men det är klart att folk inte gör. Ett drama kan däremot alla bli mer eller mindre berörda av, även om en dramaproduktion dras med sina svårigheter. Likadant är det med barnfilm. Man skulle kunna ha en egen barnfilmskategori. För det handlar ju om helt olika utgångslägen. Därför är det svårt att göra ett urval bland filmer som skiljer sig så mycket som "Smala Sussie" och "Om jag vänder mig om". Det är som att jämföra raggmunk med fläskfilé. Två helt olika rätter som båda är fantastiskt goda.¨ Första Guldbaggen delades ut 1964. Första Guldbaggen delades ut 1964. Konstnären bakom verket heter Karl Axel Pehrson, född 1921. Kjell Grede, Lukas Moodysson och Jan Troell toppar ligan för flest Guldbaggar. De har hittills vunnit fyra var. Nomineringssystemet infördes 1991. Även där leder Lukas Moodysson ligan med totalt sju nomineringar. Under kvällens gala belönas inte bara de bästa filmerna från filmåret 2003. Delas ut gör även årets Hedersguldbagge samt Ingmar Bergman-priset. Jury. Varje filmår ombeds elva olika organisationer/institutioner att vardera utse två eller fyra representanter. Dessa ombud tillhör olika yrkesgrupper. Dessutom tillkommer fyra personer, vilka väljs ut av styrelsen för Svenska filminstitutet. SFI:s styrelse tillsätter även en ordförande som saknar rösträtt. Nominerade filmer för år 2003: Bästa film: "Elina - som om jag inte fanns", producent: Charlotta Denward, Anders Landström. "Om jag vänder mig om", producent: Clas Gunnarsson. "Ondskan", producent: Hans Lönnerheden, Ingemar Leijonborg. Bästa regi: Mikael Håfström för "Ondskan". Kristian Petri för "Detaljer". Björn Runge för "Om jag vänder mig om". Bästa kvinnliga huvudroll: Pernilla August för rollen som Ann i "Detaljer". Livia Millhagen för rollen som Carola i "Miffo". Ann Petrén för rollen som Anita i "Om jag vänder mig om". Bästa manliga huvudroll: Jakob Eklund för rollen som Rickard i "Om jag vänder mig om". Jonas Karlsson för rollen som Stefan i "Detaljer". Andreas Wilson för rollen som Erik Ponti i "Ondskan". Bästa kvinnliga biroll: Bibi Andersson för rollen som Tora Holm i "Elina - som om jag inte fanns". Pernilla August för rollen som Agnes i "Om jag vänder mig om". Marie Richardson för rollen som Sofie i "Om jag vänder mig om". Bästa manliga biroll: Gösta Ekman för rollen som Pompe i "Skenbart". Ingvar Hirdwall för rollen som Knut i "Om jag vänder mig om". Gustaf Skarsgård för rollen som Otto Silverhielm i "Ondskan". Bästa manuskript: Jonas Frykberg för manuskriptet till "Detaljer". Hans Gunnarsson och Mikael Håfström för manuskriptet till "Ondskan". Björn Runge för manuskriptet till "Om jag vänder mig om". Bästa foto: Göran Hallberg för fotot i "Detaljer". Göran Hallberg för fotot i "Skenbart". Peter Mokrosinski för fotot i "Ondskan". Bästa utländska film: "Dogville", regi: Lars von Trier. "Good bye, Lenin!", regi: Wolfgang Becker. "Timmarna"/"The hours", regi: Stephen Daldry. En särskild nomineringsgrupp för kort- och dokumentärfilm har enats om följande nomineringar till 2003 års Guldbaggar: Bästa kortfilm: "Min skäggiga mamma", regi: Maria Hedman. "Rewind", regi: Mårten Nilsson, Gunilla Heilborn. "Utvecklingssamtal", regi: Jens Jonsson. Bästa dokumentärfilm: "Du ska nog se att det går över", regi: Cecilia Neant-Falk. "Surplus", regi: Erik Gandini. "Zonen", regi: Esaias Baitel.


Fotograf ställer vita till svars i Sydafrika

Summary: Den vita sydafrikanska fotografen Michelle Booth orsakar en kontrovers för att hon lyfter fram rasism bland vita. Budskapet med utställningen "Seeing white" är att vita inte kan smita från sitt ansvar.

Vita i Sydafrika har sakta men säkert invaggat sig själva i ny säkerhet de senaste tio åren. Efter att ha förlorat den politiska makten och det skydd apartheid erbjöd, så har vita omgrupperat sig och byggt nya sociala och psykologiska försvarsmurar. Rasism i Sydafrika börjar därför alltmer se ut som rasism i andra västerländska samhällen. Individen kan själv välja om den vill ha andra rasgrupper i sin omnejd genom val av boende, umgänge och val av barns skolor. Privatliv i Sydafrika fortsätter, generellt sett, att vara rassegregerat. Fast Sydafrikas vita är av förståeliga skäl inte speciellt intresserade av ämnet. De vill inte höra talas om vare sig apartheid eller rasism. De anser sig över lag ha gjort sitt genom att stiga åt sidan. De prisar Nelson Mandela, likt ett mantra, för hans vishet att inte kollektivt straffa dem för att de lät apartheidsystemet fortgå i 50 år. Den sydafrikanska - vita - fotografen Michelle Booth har därför fått utstå skopor av ovett och irritation över att hon i en fotoutställning, "Seeing white", lyfter fram ämnet rasism bland vita. Budskapet i korthet är att vita inte kan smita undan sitt ansvar. De fortsätter att vara rasister: individuellt, sublimt eller institutionellt. Därför borde de gå i kollektiv terapi och ta tag i frågor om skuld, privilegier, makt och inte försöka krypa ur sitt vita skinn. - Det är ett kontroversiellt ämne, helt klart, som lätt kan slå fel. Det finns vita som helt enkelt ser Michelle Booth som en förrädare, samtidigt som responsen från svarta är att de uppskattar att någon förstått vad de känner, säger Taryn Millar, intendent på galleriet Photo z.a i Johannesburg, som ställer ut "Seeing white". Michelle Booths bilder är inte i sig störande. De är snarast ordinära och kunde ha tagits var som helst i Europa eller nya världen. Affärsmän som promenerar i parken. Kroggäster inbegripna i samtal. En kvinna som kommer ut ur en affär. En ung man i solglasögon som skyndar fram längs en husvägg. Vad som stör är i stället kombinationen av enbart bilder på vita och bildtexterna. Michelle Booth utnyttjar reklamens formspråk och har lagt in slagdängor till bildtexter ovanpå sina anonyma motiv. Och vad hon säger, i kombination med bilderna själva, väcker obehag. - De flesta vita talar inte om rasism, accepterar inte att institutionaliserad rasism existerar och känner sig personligen hotade när rasism omnämns, skriver Michelle Booth i ett citat. - Vad som är slående för vita när de talar med andra vita är hur oerhört många sätt det finns för oss att rentvå oss själva från rasism, lyder ett annat citat. Även om Michelle Booths kritik av vita lätt slår över åt det floskulösa hållet, så väcker hon likväl till liv en debatt som är oerhört viktig i Sydafrika. Något som kanske tyder på att Sydafrika håller på att mogna som nation. En genomgående tes för Michelle Booth är att den makt vita hade under apartheid fortsätter att manifestera sig. - Vit makt återskapar sig själv oavsett vilka syften, maktförhållanden och välvilja som finns, och det sker till överväldigande del för att det inte ses som vitt utan som normalt, menar hon.