”Det har hänt mycket dåliga saker”

Summary: Bengt-Olof Johansson blev uppsagd från chefsuppdraget på Kalmar konstmuseum. Nu vill styrelsen återanställa honom. ”På två månader har det hänt mycket dåliga saker”c, säger Bengt-Olof Johansson.

Kalmar konstförenings styrelse beslutade på torsdagskvällen att återanställa den sparkade chefen för Kalmar konstmuseum, Bengt-Olof Johansson, rapporterar Östra Småland. Museets tillförordnade chef Tullan Gunér sade upp sig efter mötet. Konstföreningens ordförande Lars W Andersson säger till Östra Småland att han ska kontakta Bengt-Olof Johansson under fredagen. När DN når Bengt-Olof Johansson på fredagsförmiddagen har han ännu inte mottagit något samtal från styrelsen. – Jag vet att det varit en omröstning där de röstade för att de ville ställa frågan till mig. Jag har inget att ta ställning till ännu, säger Bengt-Olof Johansson. Hur ställer du dig till att komma tillbaka? – Jag har meddelat styrelsen tidigare att jag kan absolut kan tänka mig att överväga att komma tillbaka om mandatet är rätt. Uppenbarligen finns det stöd både hos styrelsen och hos personalen. – Det handlar om villkoren, vad de vill att jag ska göra. Museet är i fritt fall just nu, på två månader har det hänt mycket dåliga saker. Utställningar har ställts in, förtroendet är förlorat, och personal som är under isen. Jag är inte intresserad av att bara gå in och rädda någonting på kort sikt. När Kalmar konstförenings styrelse i slutet av februari fattade beslutet att säga upp Bengt-Olof Johanson rörde det upp känslor i stora delar av Konstsverige. Två ledamöter i konstföreningens styrelse, Åsa Jungnelius och Johanna Karlin, lämnade styrelsen i protest. Efter att en ny styrelse inrättats på årsmötet i april har diskussioner förts hur museiledningen ska utformas. Bengt-Olof Johansson vill i nuläget inte kommentera den situation som varit. Men han säger att skälen till att han blev uppsagd fortfarande är oklara också för honom själv. – Jag önskar att den nya styrelsen har vilja att återvinna ett förtroende. Det är väldigt skadat som det ser ut nu. Det är spännande om inte annat. Och den här situationen har nog satt ljus på ett problem inom kulturpolitiken i Sverige. På vilket sätt menar du? – Det är många som hört av sig under här tiden som har haft liknande problem. De känner sig hårt trängda, inte minst av politiker som vill gå in och styra verksamhet. Det har hänt liknande saker i Lund, Helsingborg, Uddevalla och Trollhättan. – Spelreglerna för kulturen är på något sätt satta ur spel. Tidigare har en armlängds avstånd gällt för politikerna, men det har urholkats allt mer. Jag vet inte vad det beror på, men det hänger nog ihop med den politiska utvecklingen generellt.


Knausgård planerar fyra nya böcker

Summary: Karl-Ove Knausgård utlovar fyra små böcker redan nästa år. – Jag skriver nog en ny roman så småningom, säger författaren till NRK.

Karl-Ove Knausgård, författaren till serien ”Min Kamp”, är just nu på besök i USA för boklansering. Häromdagen kom 800 personer till en teater på Broadway för att lyssna till författaren, skriver NRK på nätet. Knausgård har blivit flitigt uppmärksammad USA på den senaste tiden. Anledningen är, förutom hans bokserie, också den långa reseskildring han skrev för New York Times helgmagasin. I reportaget reser Knausgård från Kanada till USA i vikingarnas fotspår. Reportaget möttes av såväl hyllande röster som massiv kritik. Katy Waldman, skribent på Slate, skrev bland annat att Knausgård var den sista person i världen hon vill ha som reseskribent. Efter att den sjätte och sista boken i ”Min Kamp”-serien var färdigställd berättade Karl-Ove Knausgård att han skulle sluta som författare. Men sedan dess har han tänkt om. Redan nästa år ger det norska förlaget Oktober ut nya böcker av författaren, berättar han för NRK. – Det är fyra mycket små böcker, men jag kommer nog skriva en ny roman så småningom, säger Knausgård. – Jag har aldrig skrivit så mycket som efter att jag slutade som författare. Jag har skrivit tillräckligt många essäer, artiklar och reseskildringar för att skapa en sjunde volym, men nu vill jag göra något annat.


Text om glesbygd väcker starka känslor

Summary: Kritiken är hård mot författaren Jack Hildéns text om Sara Lidmans hemort Missenträsk. Lokala röster menar att den aldrig borde ha publicerats. – Jag är förvånad över att man läser den så ogeneröst, säger Åsa Linderborg, kulturchef på Aftonbladet.

Jack Hildén, författare och skribent på Aftonbladet Kultur, skrev i veckan en text om sin vistelse i Sara Lidmans hus i Missenträsk i Västerbotten. Texten, som gick under rubriken "Missanpassad i Missenträsk", har väckt starka reaktioner. Hildén kritiseras för att ha skrivit texten utan förkunskaper om vare sig Sara Lidman, hennes författarskap eller den region han valt att skildra. Hildéns text väcker nytt liv i diskussionen om klyftan mellan storstäderna och det övriga Sverige. DN har tidigare uppmärksammat frågan i en artikelserie. Texten har också fått många att ifrågasätta den bild av landsbygden som sprids av skribenter och journalister från storstäder i allmänhet och Stockholm i synnerhet. Är det möjligt att ta sig an rollen som den tillresta observatören som beskriver hur ett samhälle egentligen ser ut? Erik Jonsson, koordinator vid Littfest i Umeå och tidigare chefredaktör vid tidskriften Provins, ställer sig frågande till varför Aftonbladet publicerade Jack Hildéns text. – Det är det underliggande felet med den här texten. En redaktör borde ha klivit in. Jack Hildén ger sig ut på okänt område. Han har inte ens läst Sara Lidman och han gör sig skyldig till flera missuppfattningar och en skev beskrivning, säger Erik Jonsson. Konsekvenserna av publiceringen är på kort sikt allvarliga för de orter som skildras i texten, säger Erik Jonsson. Han menar att följden blir att människor inte kommer att vilja flytta dit. Enligt Erik Jonsson reproduceras föreställningen om Norrland som det ociviliserade, mörka och tomma samhället reproduceras ofta i storstadspressen, både i morgon- och kvällstidningar. Han säger att ett strukturellt problem är alla de texter som inte skrivs. Det kulturella engagemang som faktiskt finns bevakas inte alls. – På så sätt bygger man en föreställning om att inget existerar. Det bidrar till en skev resursfördelning och försvårar för alla de kulturutövare som finns här, säger Erik Jonsson. Pär Hultgren, medieproducent i Skellefteå och en av krafterna bakom det autonoma kulturhuset Rivhuset, säger att Jack Hildéns text är ett tecken på att Sverige faller isär. Bilden av ett ociviliserat samhälle utanför storstäderna förstärks, säger han. – Texten är märklig och en undra vem Jack Hildén egentligen har skrivit texten för. Han kanske bemästrar ord men hans skildring är kolonial. För att förstå Norrland måste en applicera postkoloniala teorier, landsänden målas upp som en bidragstagande region, när det i själva verket är gödande för Sverige och resurser flyttas söderut, säger Pär Hultgren. Han reagerar när Hildén kontrasterar den egna tillvaron i Stockholms innerstad mot livet och människorna i Missenträsk. Enligt Pär Hultgren visar skildraren en oförmåga att kliva ur den egna storstadsidentiteten, göra en maktanalys av sin journalistroll och placera skildringen i en större kontext. – Under de närmsta åren kommer vi sannolikt att få se en tydligare spricka mellan storstadsregionerna och det övriga landet. Ju fler skildringar som görs av den ociviliserade människan på landsbygden desto lättare blir det att rättfärdiga att storstaden är viktigare. Det blir en kamp om verkligheten, vilket kommer att göra människor förbannande, säger Pär Hultgren. Åsa Linderborg, kulturchef på Aftonbladet, säger att Jack Hildén skrivit en fin litterär text som hakar fast i hans författarskap. Den vaktmästare som förekommer i texten har läst och godkänt publiceringen. – Jag är förvånad över att man läser den så ogeneröst. Det är en djupt självironisk text om en Stockholmare som kommer till Missenträsk och inte ens vet hur man ska hantera en snöskyffel. Hur ser ni på att person utan förkunskaper om den plats han skildrar får skriva den här typen av text? – Det är en protektionism att bara den som bor i Missenträsk har rätt att skildra Missenträsk. Det är något väldigt märkligt att det bara skulle finnas en sann historia om en plats som kan monopoliseras. Allt handlar om våra personliga erfarenheter. Jack Hildén blir nu en symbol för den Stockholmscentrerade journalistiken, men vi kan inte avstå att publicera den här texten för att all journalistik är Stockholmscentrerad. Hur många skildringar av Södermalm finns det inte, men vilken är mest "sann" för den som bor där? Har det någon betydelse att det här blir den enda bilden som sprids av Missenträsk i tidningen? – Jag skulle kunna hålla med om det när gäller nyheter som har ett ansvar för att skildra nyanserat, men det här är litteratur och kulturjournalistik. Vi har de tre senaste åren haft många artiklar om Norrland signerade av Po Tidholm. Jack Hildén åker till Missenträsk och berättar hur det är att vara malplacerad Stockholmare, och så blir det nästan lika starka reaktioner som i vargfrågan. Det blir en symbolfråga som egentligen handlar om konflikten mellan stad och land.


Så suddades de hemliga kapitlen ut om Billie Holiday

Summary: Den amerikanska sångerskan Billie Holiday skulle ha fyllt 100 år den 7 april. För många är hon den främsta av jazzsångerskor, genom sin förmåga att skapa stor konst också av de banala texterna i sina kärlekssånger. Men hon hade också sina dolda sidor. Kurt Mälarstedt läser en ny bok om en unik artist.

Billie Holiday hade en själsfrände i tenoristen Lester Young. Hon sjöng som han spelade, och vice versa. Han gav henne smeknamnet Lady day, men för många var hon snarare en Lady of Sorrows. Hon levde hårt – knark, sprit, rasism, olycklig kärlek, barnlöshet, misshandel. Dessutom: hon sökte sig gärna till sånger som handlade om just detta, framför allt den olyckliga kärleken. Hon föddes den 7 april för hundra år sedan, och hon blev bara 44 år gammal. Mycket av Billie Holidays storhet består i att hon i sin konst förmådde höja sig över sitt kaotiska privatliv. Hon sjöng ofta sina sånger naket och självutlämnande – men också med dignitet, stark känsla och nästan helt utan sliskig sentimentalitet. Samtidigt lyfte hon sitt öde till något allmängiltigt. Hon gjorde de ofta banala texterna i sina kärlekssånger trovärdiga och till stor poesi. Hon gestaltade dem, levde dem. För många är hon den främsta av jazzsångerskor, även om hon faktiskt aldrig vann någon omröstning i jazztidskriften Down Beat. I samband med Billie Holidays 100-årsdag ger nu John Szwed, professor emeritus i musik och jazzforskare vid Columbia University, ut ett banbrytande verk om sångerskan och hennes konst, ”Billie Holiday. The musician and the myth”. Szwed har tidigare skrivit uppmärksammade böcker om bland andra Miles Davis, Jelly Roll Morton och Alan Lomax. Hans syfte är inte att skriva ännu en biografi om Billie Holiday; i stället vill han uttryckligen komma närmare hennes konst, hennes musik och hennes sätt att uppträda, och det lyckas han med. Billie Holiday gav 1956 ut sin självbiografi ”Lady sings the blues”, som hon skrev tillsammans med New York-journalisten William Dufty. Egentligen ville hon ge boken titeln ”Bitter crop” – efter några ord i slutraden på hennes berömda antirasistiska sång ”Strange fruit” – men förlaget ville ha ordet ”blues” i titeln i tron att det skulle sälja bättre. Och detta trots att hon själv inte ville bli känd som bluessångerska. I själva verket hade hon bara ett fåtal bluessånger på sin repertoar. Hon hämtade sin repertoar huvudsakligen från den dåtida schlagervärlden, Broadwayuppsättningar och europeiska kabaréer. John Szwed understryker att Holiday ändå redan från början i sin karriär nästan alltid sjöng med en klar blueskänsla. Många av Billie Holidays mest kända nummer ingår i det som kallas ”The American songbook”, och en stor del av dem är så kallade ”torch songs”, alltså lätt banala, sentimentala sånger som oftast handlar om olycklig kärlek. Tidigare hade denna typ av sånger mest framförts av vita sångerskor. Billie Holiday tog över och utvecklade formen, som passade henne utmärkt; hon hade förmågan att inte bara sjunga dessa texter, hon gestaltade dem, spelade ut dem, gjorde dem till sina. Hon tycktes sjunga om sitt liv, ja hon sjöng om sitt liv. Hon blev älskad av sina jazzkolleger för att hon var en av dem, och hon blev uppskattad av publiken. Det berodde förstås till stor del på hennes säregna röst – så lätt att känna igen och så svår att beskriva, som Szwed påpekar – och hennes unika, djärva sångstil. Rösten var aldrig särskilt stark, ofta bruten, nasal, stundom skrovlig, ibland kanske lite för klagande. Hennes tonomfång var heller inte särskilt stort, knappt en oktav. Men hennes röst var ett instrument. Hon sjöng som en musiker spelar. I sin analys uppehåller sig Szwed ingående vid Billie Holidays sätt att sjunga, det som gör henne unik och till Billie Holiday. Det är en öronöppnande upplevelse att under läsningen använda till exempel Spotify eller Youtube för att lyssna på de inspelningar som Szwed anför som exempel när han analyserar Billie Holidays förmåga att samverka med vissa musiker, framför allt Lester Young och Teddy Wilson, och när han jämför hennes tolkningar av kända sånger med andra sångerskors. Szwed skriver om Holidays sätt att sväva bakom, framför och ibland över en sångs beat, att börja sjunga en fras lite för sent – för att sedan komma ifatt sina medmusiker vid frasens slut, hennes förmåga att finna en egen mer flytande rytm vid sidan av bandets fasta. Han understryker hennes förmåga att ändra både rytm och melodi. Hon gör det alltid för ordens, frasens skull, ”och ändå lyckas hon alltid uppnå den rytmiska känsla som jazzmusiker kallar swing”. Ibland fjärmar hon sig långt från melodin men behåller nästan alltid texten intakt, hur fånig den än är, betonar ord, understryker rim. Ibland gör hon sin musik mera uttrycksfull genom att helt enkelt ändra tonerna en aning. Hon använder sitt vibrato sparsamt för att förhöja känslan i ett ord eller en fras. Szwed noterar också att hon ibland har en tendens att liksom ”skopa upp tonerna för att sedan låta dem falla”. Szwed lever verkligen upp till sin föresats att inte skriva ännu en Holiday-biografi i strikt mening, men i början av boken uppehåller han sig ändå ingående vid vissa tidigare inte helt kända omständigheter i sångerskans liv som kanske kan ge en djupare förståelse för hennes konst. Bland det nya forskningsmaterial han redovisar finns framför allt det ursprungliga och oredigerade manuskriptet till ”Lady sings the blues”. Holidays förlag ansåg att det första manuskript hon och medförfattaren Dufty lämnade in på många punkter var alltför sensationellt. Man fruktade åtal för förtal och krävde därför att manuskriptet skulle delges personer som nämns och som kunde tänkas ha invändningar. Det hade mycket riktigt en del av dem, däribland skådespelaren Charles Laughton, skådespelerskan Tallulah Bankhead och Billie Holidays före detta manager och älskare John Levy. De krävde att det mesta om dem skulle tas bort. Så skedde. Avsnittet om Laughton handlar om att han och Billie Holiday tillbringade en natt tillsammans i New York och att hon, på hans uppmaning, köpte marijuana (av klarinettisten Mezz Mezzrow) för Laughton att ta med sig till bekanta i London. Av ett långt, bortstruket kapitel som huvudsakligen handlar om hur managern Levy brutalt misshandlade och lurade Billie Holiday framgår tydligt att hon hade en lesbisk relation med Tallulah Bankhead. Ett annat bortredigerat avsnitt handlar om filmregissören och skådespelaren Orson Welles, som Billie Holiday träffade i Los Angeles 1942. Welles höll då på att lägga sista handen vid sin film ”The magnificent Ambersons”. Han och Holiday tillbringade dagar och nätter tillsammans. När de senare återsågs i New York var Welles gift med Ava Gardner. I hennes närvaro tog han vid ett tillfälle Billie Holidays hand och sade att hon fortfarande var hans ”beautiful black baby”. Gardner blev rasande, slog till Welles och stormade ut ur restaurangen. Att Billie Holiday hade många kärleksrelationer, även med vita män, är inte överraskande för den som läst ”Lady sings the blues”. Enligt flera källor var hennes första stora kärlek Benny Goodman, med vars orkester hon spelade in sina första skivor 1934. Goodmans huvudkonkurrent på klarinett under 30-talet, Artie Shaw, spelade en helt annan men kanske ännu viktigare roll för Billie Holiday. Han engagerade henne som sångerska även på turnéer i den rassegregerade Södern. De kraftigaste orkestermedlemmarna fick eskortera henne till hotell och restauranger där svarta vanligen inte fick övernatta eller äta. Holiday lämnade Shaws orkester i samband med ett framträdande i New York, där en chef på ett hotell uppmanade henne att använda frakthissen. Billie Holidays eget viktigaste inlägg i rasdebatten var utan tvekan ”Strange fruit”, som hon sjöng in på skiva 1939 och framförde när den integrerade klubben Café Society öppnades i New York i slutet av samma år. Att vid denna tid framföra en sång om lynchningar i Södern, om ”black bodies swinging in the southern breeze, strange fruit hanging from the poplar trees”, inför en blandad publik bröt mot den oskrivna regeln vid denna tid att inte direkt skildra rasproblem och sådant på film och i musik, och framför allt inte så förfärande brutalt – och ändå vackert. ”Strange fruit” var en modig och tidig protestsång, och detta flera decennier innan protestsången blev en genre inom populärkulturen. Billie Holiday framförde alltid ”Strange fruit” sist i sina framträdanden på Café Society. En enda strålkastare riktades mot hennes ansikte, ingen servering tilläts när hon sjöng denna sång. Skivan förbjöds på vissa radiostationer, liksom hennes ”Gloomy sunday”, som handlar om förlorad kärlek och förberedelser för självmord. Billie Holiday var modigare än de flesta av sin samtids artister, och hon kom att inspirera många senare sångerskor med sitt sätt att sjunga. Själv sade hon ofta att hon ville anamma Louis Armstrongs sångstil och Bessie Smiths känsla. Det gjorde hon, men hon skapade också en alldeles egen stil och förmedlade en alldeles egen känsla – eller rättare sagt många känslor. Bland annat därför lyssnar vi mera på henne i dag än på någon annan i hennes generation. John Szwed ”Billie Holiday. The John Szwed ”Billie Holiday. The musician and the myth” Viking, 2015 Billie Holiday på Youtube Detta är ett klipp från ett program med titeln ”The Sound of Jazz”, som TV-bolaget CBS sände 1957 med en stor del av den dåvarande amerikanska jazzeliten, däribland Billie Holiday och Lester Young. De var båda sjuka vid inspelningstillfället, Lester Young så illa däran att han inte orkade vara med i Count Basies orkester tidigare i programmet. Billie Holiday var inte bara i dålig hälsomässig form, hon var dessutom förgrymmad för att hon hade köpt en dyr klänning till inspelningen utan att veta att producenten ville att alla deltagare skulle vara ledigt klädda. Till yttermera visso hade en av programmets sponsorer försökt få bort henne från programmet med hänvisning till att hon med sin knarkande bakgrund inte borde vara med i ett ”familjeprogram” som detta. Producenten stod dock på sig, Billie Holiday fick vara med. Det ska vi vara väldigt glada för, ty detta är ett av hennes allra bästa framträdanden under de sista åren – hon dog två år senare. I klippet framför Billie Holiday ”Fine and Mellow” ackompanjerad av en liten grupp musiker, däribland tenoristerna Ben Webster (första solot) och Lester Young (andra solot), trombonisten Vic Dickenson, barytonsaxofonisten Gerry Mulligan, tenoristen Coleman Hawkins och trumpetaren Doc Chetham. Så här skriver John Szwed i sin bok: ”Till allas förvåning sjöng Billie bättre än hon hade gjort på många år, och Youngs solo var ett lysande exempel på bluesminimalism. Många som sett videoupptagningen av programmet talar om den kärlek och den tillgivenhet mellan de två som är så tydlig under framträdandet, trots att de faktiskt inte hade talat med varandra på många år efter en konflikt av något slag. Billies leenden och nickanden under Lesters korta solo har tolkats som ett tecken på deras långvariga relation, men Lester noterar för sin del noterar Lester inte hennes närvaro, och man kan se att hon också nickar uppskattande för de andra solisterna.” En YouTube-version av Billie Holidays klassiska insjungning av ”Strange Fruit” från 1939, illustrerad med grymma bilder av lynchningar av svarta i den amerikanska Södern och rasdiskriminering i allmänhet. Billie Holidays version av ”All of me” från 1941, ett bra exempel på hennes sångstil och hennes sätt att samarbeta med andra musiker.


”Mer filosofi än självhjälp”

Summary: Podcastduon Liv Strömquist och Caroline Ringskog Ferrada-Noli svarar i sin nya bok på 100 lyssnarfrågor. Författarna tror att människor vill filosofera mera. Oavsett om det handlar om dödångest, feministisk porr eller varför vissa pratar med bebisröst.

Frågorna rör oss alla. Många har funderat över dem. Öppet eller i slutna rum. Vad är kärlek? Hur hanterar man sin egen och andras narcissism? Ska man klippa kontakten med vänner som får en att må dåligt? Hur blir man en ”bra allierad” i en kamp eller rörelse när man själv tillhör en överordnad grupp? I boken ”Kära Liv och Caroline” släpper Liv Strömquist och Caroline Ringskog Ferrada-Noli för en stund den populära podcasten ”En varg söker en podd”. De plockar i stället med sig 100 lyssnarfrågor inom nio olika ämnen. Författarna filosoferar sig fram till svaren, provar tankar och resonemang, skämtar och belyser strukturer – utan att göra anspråk på att tillfredsställa läsaren eller peka ut åsiktsriktning. – Det handlar mer om filosofi än om självhjälp. Jag och Liv aktar oss för självhjälpsretoriken. Vi resonerar och ändrar oss. Vi gör inga anspråk på att ha rätt, vi bara provar olika grejer, säger Caroline Ringskog Ferrada-Noli. Frågorna har Caroline Ringskog Ferrada-Noli och Liv Strömquist – nära vänner sedan tonåren i östra Skåne – svarat på genom att använda ett delbart elektroniskt dokument. Ömsom har Liv Strömquist svarat först, ömsom har Caroline Ringskog Ferrada-Noli inlett resonemanget. De har skrivit när tid och känsla infunnit sig – eller när de behövt tänka på annat. I julas tyckte Caroline Ringskog Ferrada-Noli att det var jobbigt att fira. I stället bokade hon in sig på ett hotell och svarade på frågorna. – Det har varit trösterikt att skriva boken. Man har fått umgås med olika människor. Jag skriver samtidigt på en roman där jag måste skapa ramarna och använda mina egna smärtpunkter. Skrivande är mycket ett ensamarbete. Det är mysigt att få flytta fokus till de vetgiriga frågorna, säger Caroline Ringskog Ferrada-Noli. I passager framstår svaren som intuitiv smarthet och rolig spontanitet. Men författarna har ofta lagt arbetstid på fördjupning. De har tänkt, sökt information, läst på och ändrat sina svar allteftersom. – Vi har snackat om att vi skulle vilja göra radioprogrammet ”Allvarligt talat” i P1 som alla jättegamla kulturpersonligheter i Sverige får göra. Det här är nästan som att göra det i en bokform. I podden är det mycket improvisation. Här är det inte den totala ”infallsgrejen”. Det känns lyxigt att tänka länge på frågorna och motiverat att svara på dem, säger Liv Strömquist. Vilka frågor var svårast att svara på? – Väldigt konkreta frågor. Om någon ska skaffa barn till exempel. Det är väldigt stora beslut och svårt att ha något enkelt facit på. Man kan bara resonera, säger Liv Strömquist. Målgrupp bryr sig författarna inte om, berättar de. De har utgått från vad som är kul och viktigt att orda om. Liv Strömquist och Caroline Ringskog Ferrada-Noli tror att samhället i stort behöver mer eftertänksamhet; intellektuella och prövande resonemang. Hur ”typecastad” tillvaro människor än visar upp utåt så vill man resonera kring eviga frågor. Döden. Livet. Kärleken. Identiteten. Könsroller. Alla frågor följer inte en utstakad bana. Människor kan fundera över politik, varför Will Ferrell är så populär, och varför vissa kvinnor pratar med bebisröst – samtidigt. Svaren å sin sida behöver inte alltid grundas i ren verklighet. Caroline Ringskog Ferrada-Noli klassar boken – åtminstone delvis – som skönlitteratur. – Allting för tesen. Jag tar mig utrymmet att ibland använda fiktion. Jag tror inte att Liv skriver så, men det är ingen större skillnad på skönlitteratur och faktatext. Ibland krävs det enda och ibland det andra för det man behöver få sagt, säger Caroline Ringskog Ferrada-Noli. Liv Strömquist säger att det hade varit att kul att skriva boken en gång till. Kanske när författarna når 60- eller 90-årsåldern. – Egentligen borde vi nästan skriva en vart tionde eller vart tjugonde år för att se hur svaren förändrat sig. Under livet ser man saker på olika sätt. Det skulle nog ändra sig om man skrev boken en vecka senare. Hur ”typecastad” tillvaro människor än visar upp utåt så vill man resonera kring eviga frågor. Döden. Livet. Kärleken. Identiteten. Könsroller. Läs också Matilda Gustavssons recension av ”Kära Liv och Caroline” på dn.se/kultur.


Välkommen till ett nytt sätt att konsumera poesi

Summary: Vad är det som gör en dikt bra? I en ny serie på DN:s webb analyserar Fredrik Lindström och Åsa Beckman poesi.

Det larmas ofta på kultursidorna om poesins marginalisering. I Sverige säljer en vanlig diktsamling i ett par hundra exemplar, men kanske är ett ännu större problem att man så sällan pratar om poesi. Att det hos många skapar samma ängslighet som dyra vin. Vad ska man säga? Vilka adjektiv kan man använda? Gör man dikten mindre eller mer banal genom att tolka den? I en ny tv-serie sätter DN:s biträdande kulturchef Åsa Beckman och historikern och poeten Fredrik Lindström i gång ett tillgängligt samtal om hur poesi egentligen fungerar: rad för rad. De börjar med Sonja Åkessons ”Ja tack” om ett varmt liv att trä på det isande livet. – Vad exakt är det som gör att en dikt verkar på ett visst sätt? Vad väcker olika ord? Hur kan ett radbyte påverka en menings betydelse? Sådant är vi båda besatta av, säger Åsa Beckman. Hon sitter i Olof Lagercrantz gamla soffa på kulturredaktionen, bredvid poesipartnern Fredrik Lindström. Sista inspelningen är klar. ”Rad för rad” sänds i åtta avsnitt och studerar dikter av namn som Bruno K. Öijer, Pär Lagerkvist, Kristina Lugn och Harry Martinson. I början av varje program är dikten ensam på skärmen, som mot slutet är en röra av pilar, utropstecken och kommentarer. – Min grammatik- och språknördighet hänger ihop med mitt intresse för poesi. Att gå närmre och närmre en text är det roligaste jag vet. Jag kan sträckläsa genren diktanalys, säger Fredrik Lindström. Under villauppväxten stod en pocketversion av ”Svensk dikt” i bokhyllan. – Man slog i den som en bibel. Tidigt började jag ordna uppläsningar ur den, och av mina egna pekorala dikter. Publiken hade jag bjudit hem på pyjamasparty, säger han. Som vuxen har Fredrik Lindström på ett liknande sätt omvandlat akademisk kunskap till det folkkära programmet "Värsta språket". – Jag vet själv hur man kan uppleva poesi som svårt, och då blir man rädd, vilket lätt övergår i ilska; den där hotfulla känslan av att alla andra pratar ett främmande språk, säger Fredrik Lindström. Ni analyserar även en av dina dikter. Hur känns det? – Väldigt pinsamt, jag sitter nervöst och säger ”mästerliga metaforer” och sådant. - Hehe, men jag var helt uppriktigt i min bedömning, säger Åsa Beckman. Hon växte upp i Ångermanland som äldsta dottern till Erik Beckman, en prisad poet vars dikter många uppfattade som "svåra". – Men som liten hade jag en övertygelse om att just jag förstod. När han kom ut med en ny bok som inte ens vuxna begrep kunde jag gå in på hans arbetsrum och odrägligt lillgammalt berätta vad jag tyckte hade hänt i hans poesi sedan förra samlingen, säger Åsa Beckman. De barndomsminnena hänger ihop med ett liv som litteraturkritiker. – Jag tror att jag tidigt kände att det som ser svårt ut ändå kan vara väldigt vardagligt och existentiellt. I mitt yrke har jag sedan varit besatt av att öppna upp och föra ut poesin. Har den varit så viktigt för mig kan den bli det även för andra. Alla måste inte läsa poesi, men man ska veta att den finns där som en fantastisk möjlighet, säger Åsa Beckman.Hon menar att man lätt låser sig i tanken på vad en dikt betyder. - Om man bara slappnar av får man ett mer sinnligt förhållande till läsningen: vad väcker det i kroppen? Det gäller att lura hjärnan. Men poesi är också krävande och Åsa Beckman beskriver en av- och på-relation. Efter arbetet med essäboken "Jag själv ett hus av ljus", om den våg av kvinnliga poeter som i början av 80-talet förändrade svensk poesi, behövde hon stänga av. – Under flera år hade jag lagt örat till och lyssnat - och till slut kände jag mig direkt poesiutbränd. Jag orkar inte tolka, klara er själva! Jag tycker också att det svenska poesiklimatet i perioder varit påfrestande strängt, säger Åsa Beckman och vi kommer in på de danska poeter som uppmärksammats den senaste tiden. En ny synlig generation där Yahya Hassan omdebatterade debut har tryckts i över 100 000 exemplar, och Asta Olivia Nordenhofs nyligen svensköversatta "Det enkla och det ensamma" ges ut i ökande upplagor. – Där finns en kommunikativ och direkt, kreativ energi som jag Sverige oftare hittar i serievärlden, säger Åsa Beckman. Och när poesin inte når ut påverkar de också vilka som söker sig till den, menar Fredrik Lindström. – Jag minns Lukas Moodyssons tidiga dikter, hur oerhört uppkäftig och ny han kändes. Men det går inte att jämföra med hur stort han nådde ut när han började göra filmer i stället. Man kan förstå att han satsade på det, säger han.Varför känns poesivärlden sluten? Fredrik Lindström spekulerar i att det speglar något typiskt svenskt, en analys som känns igen från ”Värsta språket”. – Många tror att kultur är något som de bara sysslar med på Dramaten. I vår självbild - i den tillitsfulle myndighetsanpassade medborgaren - finns ett slags grundinställning av att det mesta inte angår mig. Det finns alltid någon annan som vet bättre: som vet när jag dricka mjölk och inte, när jag ska motionera. På samma sätt finns det andra som kan det där med poesi, säger Fredrik Lindström och Åsa Beckman instämmer. – Vi är ju det enda nordiska landet med en kungligt instiftad litterär akademi – Ja, experterna tar hand om det, säger Fredrik Lindström. Man vill inte bli indragen: "blanda inte in mig i det här". Jag vill tvärtom gärna blanda in andra i litteraturen.


Agneta Pleijel: Varför är slaget om Hue bortglömt?

Summary: Den 30 april 1975 föll Saigon för nordvietnamesiska trupper och det tjugoåriga Vietnamkriget var över. Agneta Pleijel minns sin generations politiska uppvaknande och har läst en bok om den bortglömda massakern i staden Hue.

Vem minns slaget om Hue? Staden var en gång säte för vietnamesiska kejsare av ätten Nguyen. Dess ståtliga citadell ligger strax söder om 17:e breddgraden, där Vietnam efter det franska tillbakadragandet 1954 delades i två länder, nord och syd. Därefter ökade det amerikanska inflytandet och Vietnamkriget eskalerade. För min generation som travade i Vietnamdemonstrationer på 60- och 70-talen var kriget ett politiskt uppvaknande och sågs som ett angreppskrig av en stormakt på ett litet asiatiskt land. Saigon föll för den nordvietnamesiska armén den 30 april 1975. Amerikanerna lämnade landet. Vietnam förenades under kommunistisk regim och Saigon bytte namn till Ho Chi Minh City. Vietnamkriget var slut. En massiv flyktingström följde som decimerade landet med minst en miljon människor. Men Hue? Jag frågar grånade vänner och ingen minns. Jo, någon erinrar sig ”massakern i Hue”, vad var den? I själva verket ägde en av de blodigaste sammanstötningarna under kriget rum där, då den nordvietnamesiska armén i början av februari 1968 på bred front lanserade Têt-offensiven (namnet kommer av en av de största vietnamesiska högtidsdagarna). Det var särskilt viktigt att inta den symbolladdade gamla kejsarstaden. Slaget varade i en månad och anses vara en av de mest brutala händelserna under kriget. Men av olika skäl har Hue till stor del glömts av historien. Dagen före Têt-offensiven, som inledes den 30 januari, kom en ung kvinnlig poet, Nha Ca, bosatt i Saigon, som då var en blomstrande litterär miljö, hem till Hue för att delta i begravningen av sin far, förgrundsgestalt i en buddistisk församling. Strax befann hon sig i korselden mellan flera arméer. Mot den reguljära nordvietnamesiska understödd av FNL-truppen stod den sydvietnamesiska armén, förstärkt av stadens självförsvar och understödd av amerikanska tanks och bombflyg. Med sin mor och andra familjemedlemmar jagades Nha Ca liksom Hues övriga befolkning som råttor under en aldrig upphörande eldgivning. Hon lyckades när det var slut ta sig till Saigon till sin man och sina två barn. Hon publicerade en ögonvittnesskildring av händelseförloppet. Inte förrän i höstas kom boken i engelsk översättning. Jag har läst den flera gånger, alltmer skakad: ”Mourning headband for Hue” (Indiana University Press). Nha Ca, född 1939, är en namnkunnig vietnamesisk författare med en stor litterär produktion bakom sig. Hennes riktiga namn är Tran Thi Thu Van. Författarnamnet tog hon efter Höga visan i Bibeln – det betyder sång eller canticle. I dag befinner hon sig i exil i Kalifornien. Hennes bok är en gastkramande skildring av flykter ur hus i hus, mellan katolska kyrkor och pagoder, liggande i provisoriska skydd i trädgårdar eller under hus, med svälten hack i häl. Lik ströddes ut på gatorna. Överallt i husen låg döda och sårade, man vadade i blod. En del människor miste förståndet av skräck. En särskilt stark minnesbild: flocken av buddistiska munkar och katolska präster som försöker rädda en skock övergivna barn med vita flaggor i händerna. Till en början var nordsidan framgångsrik. De unga nordvietnamesiska soldaterna gjorde husrannsakningar i jakt på dem som kunde misstänkas vara amerikanska ”puppets”, eller marionetter. Man tilltvang sig proselyter. Ett tidigare föraktat fyllo, en nudeltillverkare, en affärsinnehavare fick makt och förvandlades till angivare. Ingen tordes lita på den andre, eftersom privata hämnder utkrävdes. Det regnade gråluddigt utan uppehåll. Dånet av artilleri och bomber upphörde bara i korta stunder. Nordvietnameser och FNL tog sig nattetid upp i bergen. Då intogs staden av amerikanska tanks. Sen återkom nordsoldaterna. De som kunde misstänkas vara ”puppets” fördes bort till hastigt upprättade ståndrätter och sköts. FNL hämtade unga pojkar och flickor till omskolningskurser eller för att användas som transportörer av ammunition och lik. Många återvände aldrig. Det kejserliga citadellet intogs av nord och fångar bands utanför murarna för att amerikanerna skulle bomba dem i tro att de tillhörde fiendesidan. Nha Ca är en utomordentlig iakttagare och följer förloppet mycket konkret, med starka bilder av både skräckslagen feghet och osjälviskt hjältemod. Hon interfolierar det självupplevda med berättelser hon hör från andra och ger på det sättet en översikt av månadens händelser. Själv tillhörde hon en lärd buddistisk familj som inte hade något till övers för kommunismen, men som inte heller var lierad med amerikanerna. I situationen som rådde var emellertid Nordvietnam och FNL det största hotet för familjen. Man slås av hur förenklad bilden är av kriget mellan två parter, USA och Vietnam. En långt mer diversifierad bild framträder. De flesta ville bli kvitt USA men många ville inte heller underkastas en kommunistisk ideologi; de hoppades få leva i ett fritt demokratiskt Vietnam. Vilket förmenades dem. Nordsidan tvangs till reträtt i Hue men segrade i Saigon. I Hue grävde man i åratal efteråt upp drypande lik efter tusentals döda. Efter 1975 bannlystes Nha Cas bok och brändes. Hon själv sattes i omskolningsläger i över ett år. Hennes man, också författare, tillbragte tolv år i fängelse. Familjen hade vid det laget sju barn och de drog sig fram som gatuförsäljare. Och därefter – ett mirakel! Äldste sonen, tjugo år, lyckades 1988 ta sig till Sverige och kontakta den svenska Pennklubben. Dess dåvarande ordförande, Thomas von Vegesack, som också var vice president i Writer’s in Prison Committee, lyckades få hit hela familjen, med bistånd av Olof Palme och Ingvar Carlsson. Nha Ca skrev flera böcker här innan familjen emigrerade till Kalifornien (två barn stannade i Sverige). Jag efterträdde von Vegesack som Pennklubbens ordförande och lärde känna familjen och Nha Ca, vars bok om Hue det dröjde drygt 40 år innan jag kunnat läsa. Varför glömdes slaget om Hue bort – ett av de brutalaste under Vietnamkriget? Översättaren, Olga Dror, gör boken extra värdefull genom en lång och initierad essä med rapporter från både amerikanska forskare och journalister och dåvarande vietnamesiska ansvariga. Hon, ursprungligen ryska, hade lyssnat till sina föräldrar som överlevt belägringen av Leningrad under andra världskriget och var intresserad av civilbefolkningar i krig. I USA glömdes Hue bort eftersom Song My några veckor senare fyllde pressen. Händelsen följdes av åtskilliga liknande då amerikanska soldater urskillningslöst sköt ihjäl hela bybefolkningar. 1968 fylldes medierna vidare av morden på Robert Kennedy och Martin Luther King, och av det faktum att Lyndon B Johnson samma år ville dra sig ur Vietnamkriget och avgå som president. Vietnameser som var insatta (befäl, historiker och skribenter) föredrar att tiga. De är dock överens om att massakern inte var beordrad ovanifrån. Övergreppen som ägde rum menar flera bero på att de nordvietnamesiska soldaterna bibragts uppfattningen att syd skulle se dem som befriare och omedelbart resa sig. Motsatsen skedde. Deras omdömen om Nha Cas bok (som de flesta har läst) är svagt välvilliga till fientliga. Någon minns dock Hue med värk i hjärtat. I Sovjet förbigicks Hue i tystnad, utom av Aleksandr Solzjenitsyn, som ännu kvar där nämnde massakern i en norsk tidning, med frågan om varför väst inte intresserade sig för kommunistiska missdåd. Olga Drors essä är något av en forskarbragd. Inte oväntat spelar skuldfrågan roll. Somliga amerikanska skribenter ser Hue enbart som ett blodbad från nordsidan, medan andra som var antikrigsaktivister och vänster menar att det är amerikansk propaganda. Om något visar Olga Dror hur ofullständigt civilbefolkningars öden beskrivs och hur otillförlitlig historieforskningen om dem är (Syrien, Jemen, IS-ockuperade befolkningar…). ”Mourning headband for Hue” är en sorgesång över den förstörda staden och det vietnamesiska folket, gisslan i kalla krigets kraftmätning mellan stormakterna. Det är tuff läsning men man belönas av Nha Cas medmänsklighet och poetiska kraft. Och av hennes uppriktighet. Hon berättar dag för dag om hur det var. Somliga vietnamesiska läsare har, enligt Olga Dror, krävt starkare skuldbeläggande från hennes sida av aktörerna i slaget. Men det är att läsa fel. Boken är en sorgesång över ett folk och ett misslyckande. Låt oss alltså minnas Hue. I dag driver Nha Ca och hennes make, författaren Tran Da Tu, en vietnamesiskspråkig tidning i USA, och ett bokförlag på engelska. Där publiceras fortlöpande berättelser om öden ur den numera vidsträckta vietnamesiska diasporan. Denna april äger Viet Film Fest rum i USA med anledning av 40-årsminnet, med framförandet av featurefilmen ”Land of sorrow”. Manuset är författat av Nha Ca.


Inträngande dokumentär om en plågad rockstjärna

Summary: Fredrik Strage recenserar ”Kurt Cobain. Montage of heck”. Möt också filmens regissör, Brett Morgen.

”Kurt Cobain. Montage of heck” Genre: Dokumentär Regi & manus: Brett Morgen Med: Courtney Love, Krist Novoselic, Tracy Marander m fl. Längd: 2 tim 12 min (från 15 år) Kurt Cobain skulle nog inte bli överförtjust i dokumentären som hans dotter Frances Bean Cobain hjälpt till att producera. Han skämdes för sitt missbruk. Ändå visar ”Montage of heck” honom totalt sönderhorsad när han håller i en ettårig Frances och sluddrar Mupparnas hitlåt ”Mahna mahna”. Hustrun Courtney Love säger att han måste skärpa sig. ”Du vill inte att din dotter ska se dig så där.” Nu får hela världen göra det. Regissören Brett Morgen kontaktades av Courtney Love som imponerats av hans dokumentär ”The kid stays in the picture”. Hon och Frances lät Morgen fritt använda Kurts gamla skisser, målningar, dagböcker, videoband och ljudinspelningar (”Montage of heck”, filmens titel, var namnet på ett blandband han gjorde 1988). Allt klipps ihop med Nirvanalåtar och nya intervjuer med nära och kära. ”Montage of heck” är mindre rockdokumentär än resa genom en plågad mans hjärna. Det sparas inte på privata detaljer: ritalinbehandlingen i barndomen, oskulden han försökte förlora till en förståndshandikappad flicka (varpå han blev kallad ”retard fucker” i skolan), magsmärtorna som fick honom att börja ta heroin, självhatet, vredesutbrotten. Dokumentären ”About a boy”, där Cobains berättarröst (hopklippt från intervjuer) hördes över bilder från hans hemtrakter, var betydligt mer hänsynsfull. Men den fångade inte hans raseri och nyanserade inte heller bilden av honom som svårmodigt geni. I ”Montage of heck” är han ofta rolig. ”Varför tror alla att du är den snälla och jag den elaka?” frågar Courtney. ”Because I know how to use my illusion”, säger Kurt och parafraserar sitt hatobjekt Guns N’ Roses. Paret kiknar av skratt – unga, förälskade, briljanta, uppfuckade men perfekt synkroniserade, eller som Kurt skriver i ett kärleksbrev: ”Vår samlade energi böjer skedar.” När han misstänker att hon varit otrogen sväljer han en burk rohypnol. Nirvanas hjärtslitande cover av Lead Bellys ”Where did you sleep last night” spelas över rubrikerna om självmordsförsöket. Sedan tar filmen slut. Att ”Montage of heck” utelämnar Kurt Cobains sista månad känns snöpligt. Samtidigt kommer den honom så nära att vi kan föreställa oss resten själva. Och den som vill kan komplettera den här filmen med dokumentären ”The last 48 hours of Kurt Cobain”, Nick Broomfields skogstokiga ”Kurt & Courtney” (som spekulerar i om han mördades) eller – allra helst – Gus Van Sants fiktionaliserade ”Last days” som fungerar fint som lågmäld pendang till detta explosiva reportage. ”Montage of heck” visas endast den 27 och 28 april på bio. SVT förhandlar om tv-rättigheterna. Fredrik Strage film@dn.se Intervju. ”Kurt Cobain jagade sin barndoms förlorade värld”  Brett Morgen. Foto: Larry Busacca Den amerikanska regissören Brett Morgen vill avmytologisera Nirvanasångaren med sin nya dokumentär. Där skildrar han en vilsen pojkman som sökte en familj och var livrädd för att bli till åtlöje. Brett Morgen hade bara träffat Frances Bean Cobain i två minuter när hon fällde repliken: ”Bara så att du vet, jag känner dig bättre än min pappa.” När Kurt Cobain tog livet av sig den 5 april 1994 hade hon inte ens fyllt två år. Nu står hon som exekutiv producent för den första auktoriserade dokumentären om sin pappa – Brett Morgens ”Kurt Cobain. Montage of heck”. – När Francis såg den färdiga filmen tackade hon mig för att hon fått träffa sin pappa för första gången i sitt liv. Det var det bästa betyget jag kunde få, förklarar Brett Morgen utan att riktigt kunna maskera sin självbelåtenhet i ett hotellrum i Berlin. – Frances berättade att det kändes som om en sten hade lyfts från hennes axlar. Plötsligt insåg hon att pappas problem började långt före henne, långt före Nirvana, långt före kändisskapet, fortsätter han. ”Kurt Cobain. Montage of heck” är en två timmar lång tripp genom en av 90-talets mest ångestridna rocksjälar – från den dysfunktionella barndomen med en uppslitande skilsmässa, rebellupproren och gräsrökning till hur Nirvana surfade högst på dåtidens mäktiga grungevåg och blev ett av världens största band, vidare till äktenskapet med Courtney Love och en massa vanliga dagar på heroin, dotterns födelse och den ångestfyllda Rom-resan med en överdos av tabletter någon månad före det tragiska självmordet. Läs hela intervjun Frances Bean Cobain och Courtney Love vid premiären av ”Kurt Cobain. Montage of heck” i Los Angeles. Foto: FayesVision/WENN


Därför försvann Ellens pappa

Summary: Rättvisans demoner. Del 2 En dag befinner sig Erik K mitt i en mardröm. Han grips av polisen, anklagad för våldtäkt på sin dotter Ellen. Han är oskyldig, men Ellen får ändå inte träffa sin pappa. Hur kunde det hända? I dag fortsätter Maciej Zarembas reportage om rättvisans demoner – och om vad som händer när socialtjänsten låter sina personliga övertygelser fälla domarna.

Någon måste ha förtalat Erik K, ty utan att ha gjort något ont greps han en morgon av polisen. De tog ifrån honom verktygen och arbetsbyxorna och låste in honom i en cell. De sade inte vad det gällde. Fyra timmar senare fick han veta. ”Förnekar våldtäkt mot barn”, står det i förhöret. Då har polisen några frågor till. Brukar han titta på porrfilm med sitt barn? Hur många snuttefiltar har Ellen? Vad har han på sig när han sover? När han förs tillbaka till cellen ser han att man tagit bort lakanet. Tre dagar senare hämtas han till häktning. Handbojor, gröna fångkläder. Därefter blir det ensamcell. Han får inte ta emot besök, ringa eller tala med medfångar. Under en månad ser han bara vakterna, sin advokat och – genom fönstret – ett stycke gräsmatta där figurer i randiga tröjor sparkar boll. Den tekniska undersökningen av hans hårddiskar, tvättkorgar, mattor, fotoalbum, madrasser, dotterns kläder liksom snuttefiltar ger inget stöd åt misstanken. Och när åklagaren studerat förhöret med Ellen, avslutar han fallet. Detta förhör skulle sedermera bedömas av två experter: professorn i barn- och ungdomsvetenskap Ann-Christin Cederborg på uppdrag av SVT och docenten i psykologi Bo Edvardsson på uppdrag av Eriks advokat. De fann nästan alla fel som kan begås vid barnförhör: ledande frågor, lömska glidningar, signaler att barnet bör ändra sitt svar. ”Polisen: Hur såg pappas snopp ut? Barnet: Grå. Polisen: Den var grå. Barnet: Vit. Polisen: Och vit. Barnet: Svart. Polisen: Och svart. Såg den ut på något annat sätt? Barnet: Nä. Bara svart. Polisen: Jaha. Barnet: Kan jag få måla nånting nu?” Flickan tycks inte intresserad av ämnet. Det är polisen som leder in samtalet på snoppar och försöker få en koppling till fadern. Först en ledande fråga: Har du sett pappas snopp? När flickan svarar ja, en ledande fråga till: ”Vad gör du då, när du?” Flickan har inte sagt att hon gör något. Det är polisen som påstår det, inskärper Ann-Christin Cederborg. I synnerhet följande konststycke förtjänar att återges. Polisen frågar om ett konkret tillfälle då några barn på dagis ”sa fula ord”. ”Polisen: Kommer du ihåg det? Barnet: Ja, ja, men då var jag inte där. Polisen: Nähä, vilka barn var det som sade fula ord? Barnet: Det var… (ohörbart) Polisen: Var det Nina som sa fula ord? Barnet: Tror det. Polisen: Jaha. Okej. Vad sade du då, då?? Barnet: Då sa jag, då sa ja nä fröken, sa jag då.” Se där. Skam den som ger sig. Nu berättar barnet detaljer ur ett samtal som det nyss sagt att det inte varit med om. Visserligen har flickan sagt en rad uppseendeväckande saker om vad hon gör med ”pappas snopp”. Men med dylika förhörsmetoder hade man kunnat få henne att vittna från Blåkulla. (Polisen: Har du varit på Blåkulla? Barnet: Nää…Polisen: Var det på natten? Barnet: Minns inte. Polisen: Vad gjorde du då? Och så vidare.) Man förstår att åklagaren lägger ned. Bara tio år tidigare kunde sådant åberopas som bevis. Men vi skriver 2012, tidningarna är fulla av Quickaffären. Åklagaren skulle skämma ut sig om han kom dragande med detta förhör. För övrigt har han fått en god förklaring till varför flickan sagt på dagis att hon ”slickar på pappas snopp”. Det kan faktiskt hända att hon varit med om något liknande, eller sett det ske. Men den ”pappan” var i så fall fem år gammal. På denna förskola (som inte finns längre) gick det ganska hett till. ”Jag skall knulla dig i röven”, kunde en fyraåring hojta. Upphovet till språkbruket visade sig vara två pojkar som idkade avancerade mamma-pappa-lekar med yngre barn. Redan innan Erik gripits hade andra föräldrar börjat undra var deras fyraåringar fått könsorden ifrån. ”En dag kom vakten in och sade att jag kunde gå. Jag var en fri man! Åkte hem till föräldrarna för att fira. Hade inte en tanke på att det var nu som det verkliga helvetet skulle börja.” Vi sitter i hans lägenhet, en 60-talsmodul med dörrkarmar av plast. På den ena väggen en blyertsteckning av honom med dottern, på den andra en vit gestalt som förmanar: ”Don’t live faster than your guardian angel can fly.” Erik K är storvuxen och vältatuerad. På högra armen slingrande motiv, på den vänstra dotterns namn. ”Hennes mamma har en likadan.” Dörren till Ellens rum står på glänt, väggarna därinne lyser i karmosin. ”I nästan två år stod det stängt. Jag gick aldrig in där.” Nu gråter Erik K. Andas djupt, säger jag efter en stund. Det var en advokat som lärde mig att bara säga detta. Mannens gråt är ingen vädjan, sade hon. Det vill dig ingenting, det bara är. ”Jag köper att man slår på stora trumman för en misstänkt pedofil. Jag köper till och med att jag ska vara häktad i en månad medan de utreder, för det finns riktiga svin därute. Men när åklagaren kommit fram till att allt var fel, måste de hjälpa barnet tillbaka till föräldern! Men de skiter i rättvisan. Hur kan de göra så? De vet inte hur jag är som person. De vet inte ens hur jag ser ut. De har aldrig träffat mig. Det enda de vet är att jag är en man. Och därför är jag ett svin.” ”De”, det är socialtjänsten. Närmare bestämt två socialsekreterare, som vi här kallar Maria X och Gunilla Y. Innan åklagaren hunnit avsluta förundersökningen dömde de Erik skyldig. De skrev inte ”det han misstänks för”, de skrev ”det han gjort” i sin utredning. Inget rättsligt beslut skulle få dem att ändra åsikt. ”Oavsett vad brottsutredningen visar” tänkte de avskilja barnet från pappan. Och de lyckades nästan. Misstankarna mot Erik avskrevs efter en månad. Men det skulle dröja 617 dagar innan han fick se sin dotter. Det mest förbryllande i detta drama är mammans roll. I det första förhöret vägrar hon att tro på Eriks skuld. De är förvisso skilda, hon kan ha ett och annat att säga om honom. Men aldrig detta. Sofie är mycket bestämd: ”Det finns inte en möjlighet att något sådant kan ha hänt”, säger hon till polisen. Bara några dagar senare är hon som förbytt. Nu är hon beredd att tro att Ellens pappa våldtagit sin dotter. Hon minns konstiga saker som Ellen sagt. Hon kommer att kräva ensam vårdnad och förbud för Erik att träffa flickan. I fortsättningen och i ett år framöver kommer Sofie att påstå allt värre saker om Erik och hans familj. Där finns alkoholism, övergrepp och psykiska sjukdomar. Och Erik själv är en fara för barnets hälsa och utveckling. Allt detta noteras i socialens utredning och åberopas i tingsrätten. Som, två månader efter det att åklagaren friat Erik, fråntar honom vårdnaden om dottern och beslutar om besöksförbud. Nu går ryktena på byn. Den där Erik släpptes fri, men får inte träffa flickan. Jo, jo. Han väntar till sena kvällen för att handla, för råkar han på Sofie med Ellen i snabbköpet blir det brott mot besöksförbudet. På Facebook tillägnar någon honom låten ”Suicide solution” – ”hoppas du gör som låten säger”. Han brukar uppträda på ortens klubbar. ”Pedofildjävel”, ropar någon i publiken. ”I mitt jobb ingår att montera saker hemma hos folk. Då är det alltid nån unge som vill testa skruvdragaren. Nu fick jag panik när ett barn kom för nära. Vad skulle föräldrarna tro? Sen blev jag arg på mig själv. Varför blir jag så här när jag inte gjort nåt? Men min chef förstod. Gå nu till doktorn, sade han, och se till att bli sjukskriven. Det blev jag. I ett år.” Han går runt på klubbar där han brukat sjunga. ”Se här, det här blev jag anklagad för. Jag är friad av polisen, men socialen fortsätter hävda att jag våldtagit min dotter. Då vill ni inte ha mig längre? Jaså, socialen … Och då fanns det fler som kände någon som råkat ut för samma sak. Ingen klubb nobbade. Musiken blev min räddning. Där fick jag utlopp för alla känslorna.” (Historisk parentes. I sin senaste bok beskriver P C Jersild 90-talets incestvåg som ”närmast en epidemi, med ett påstått förklaringsvärde långt bortom rim och reson”. I Maria Erikssons doktorsavhandling ”I skuggan av Pappa”, minns en socialsekreterare att under 90-talet förekom anklagelsen för incest ”i vart och varannat vårdnadsärende”. Tar man uppgiften med stor nypa salt betyder det likväl att tiotusentals svenskar – med bistånd av socialtjänsten – anklagats för de skamligaste bland brott.) J ag tänker att när Ellen blivit stor reser hon kanske till Göteborg med ett fång blommor till Jorun Collin på ”Uppdrag granskning”, kvinnan som räddade hennes barndom. Lägg då också en ros på Hannes Råstams grav. Det var till stor del hans förtjänst att ”Uppdrag granskning” gick i gång på Eriks öde. Reportern kände vittringen av samma röta som Råstam vänt upp tidigare i ”Fallet Ulf” och ”Fallet Thomas Quick”. I september 2013 beslutade Inspektionen för vård och omsorg (IVO) att granska Eriks fall. Det finns bara en förklaring till det plötsliga intresset: inspektörerna råkade se på tv. Man kan inte påstå att IVO:s utredning gick på djupet. Man höll sig till formsaker, men det räckte. Slutsatserna blev förödande: IVO fann att socialsekreterarna inte hade någon saklig grund för att avskilja Ellen från hennes pappa. Värre än så, de tycktes inte bry sig om hur det skulle gå för flickan. Svårt att tro, men under de tjugo månader som ärendet pågick har ingen på socialen talat med Ellen. De visste inte hur hon mådde, hur hon hade det hos mamma. Hela deras energi tycks ha gått åt att bevisa att Erik var en fara för sitt barn. För det ändamålet fyllde de sin utredning med halvsanningar, löst tyckande och rent skvaller. IVO finner att de till och med smusslade undan vittnesmål som talade för Eriks oskuld. Ingenstans i deras utredning framgår att två personer hört av sig till socialen med alternativa förklaringar till flickans prat om snoppar. En av dem hänvisade till en vikarie på Ellens förskola, som menat att alltsammans måste komma från barnens sexlekar. Vad IVO inte visste var att socialsekreterarna inte bara mörkade dessa uppgifter. De gick längre än så. De försökte tysta detta vittne. De ringde till chefen för detta dagis med ett budskap: Vi har hört vad som pågår på din förskola. Och nu tänker en vikarie berätta för utomstående. Borde du inte anmäla henne för brott mot tystnadsplikten? Betrakta moraltablån. Denna chef vet varför Ellens pappa sitter häktad. Hon har känt till barnens otuktiga lekar. Några har rent av klagat för fröknarna. Hon hade en skyldighet att rapportera saken, men lät bli. Om det kommer fram nu riskerar hon klander. Förskolechefen fattar sitt beslut. Hon avskedar vikarien och hotar med polisanmälan om kvinnan berättar om barnens sexlekar. IVO fattade sitt beslut i mars 2014. Då visste man ännu inte omfattningen av rötan. När tingsrätten fråntog Erik vårdnaden om dottern vägde det säkert till hans nackdel att han vägrat att medverka i utredningen om sitt barn. Inte helt normalt, kunde domarna tycka. Eller: det brukar vara de som har något att dölja som väljer att tiga. Och det gjorde knappast hans sak bättre när han påstod att han aldrig kallats att medverka. Driver han med oss? torde domarna ha tänkt. Det står ju svart på vitt i bilaga 5 till utredningen, signerad av socialsekreterarna Maria X och Gunilla Y: ”Pappa Erik har på inbjudan till utredarna valt att inte delta i utredningen.” Givetvis valde tingsrätten att lita på socialen. Det låg nog bortom det tänkbara att socialsekreterarna skulle vilseleda domstolen. Vad skulle de ha för skäl? Till den frågan får jag anledning att återkomma. Men nog var det starka skäl, eftersom de gjorde just detta. Under kommunens logo, i tjänsten, med namnteckning och allt. Men just för att det låg bortom det tänkbara, tog det Erik två år att bevisa. Se och lär, mödrar och fäder, för i morgon kan det vara er tur. Justitieombudsmannen, dit Erik klagar på att han dömts ohörd, ber socialnämnden att svara på kritiken. I sitt första brev beklagar socialen att man inte kan ge något vettigt svar. Det är nämligen en sådan röra i detta ärende. I sitt andra svar (två månader senare) låter man gladare. Vi har hittat! Visst inbjöds Erik att medverka, men valde att låta bli. Det framgår av våra dokument. Fem ledamöter från lika många partier sätter sina namn under denna försäkran. Jag antar att i nio fall av tio skulle därmed saken vara klar. Eller hur tungt väger en misstänkt pedofils ord mot fem folkvaldas? Men i detta fall nöjer sig inte JO Lilian Wiklund med bedyranden. Hon vill ha bevis. Det vanliga: brevet, datum, diarienumret. När frågan ställs så, svarar socialnämnden att man tyvärr råkade ge fel svar också förra gången. Saken är den att inget går att lita på i Maria X:s och Gunilla Y:s papper. Det står en sak i journalen – något annat i utredningen. Märkligt … Men någon kallelse till Erik kan vi inte hitta. Vi beklagar. Så här får det förstås inte gå till … JO-beslutet är bland de dystrare jag läst. Ombudsmannen finner att ”Erik inte vid något tillfälle kallats skriftligen till ett möte med utredarna eller att utredarna på annat sätt tydligt erbjudit honom att träffa dem”. Socialnämnden klandras för ”allvarliga brister”. JO Wiklund säger sig förstå om folk tappar förtroende för myndigheten. För er som är ovana vid juristprosan: Hade JO skrivit ”kan inte undgå kritik” skulle det tolkas som ”det var illa”. ”Skall kritiseras” betyder ”riktigt illa”. Med ”allvarliga brister” menas ” helt oacceptabelt”. ”Mycket allvarliga brister” står för ”horribelt”. Vid ”synnerligen allvarliga brister” letar man efter numret till åklagaren. I januari 2015 får Erik K ett brev från socialen, som ber om ursäkt för ”de brister och felaktigheter som begåtts”. Han orkar inte riktigt glädjas åt upprättelsen, han har fullt upp med att ta igen den förlorade tiden med Ellen, säger han. Och hennes mamma? ”Vi umgås. För Ellens skull. Sakligt och korrekt. Jag tänker inte säga ett ont ord om henne. Är du förvånad?” Ja, faktiskt. Hur är man korrekt med någon som nyss anklagat en för våldtäkt på sin egen dotter? ”Hon blev tvingad! Vi har inte kunnat tala om det, inte ännu. Men jag är helt säker. Hennes magkänsla sa hela tiden att jag var oskyldig. Men de hotade henne. Om hon inte ställde upp på att anklaga mig skulle de ta Ellen. Det skulle heta att hon inte förstod att skydda sitt barn. Vad skulle hon göra? Och när jag blivit frikänd hotade de att ta barnet om hon gick med på att jag skulle träffa Ellen. Då blev hon tvingad att anklaga mig för nya saker. Hon hade ingen chans.” Allt tyder på att det var så det gick till. Det senare hotet finns rent av på pränt. Ur tingsrättens protokoll: ”Sofia har fått påtryckningar från socialtjänsten /…/ Maria X har från socialtjänstens sida klargjort att om rätten fattar beslut om kontakt mellan Erik K och Ellen, kommer de i sin tur fatta ett beslut om att omhänderta Ellen /…/ då det från deras sida inte finns några tvivel på att övergrepp har begåtts.” Har han också förlåtit att mamman gjort honom till monster inför barnet? Det står i socialjournalen att Ellen har fått veta varför pappa inte kommer mer. ”Journalen ljuger. Socialen har aldrig talat med Ellen. Och Sofie skulle aldrig tala skit om mig inför vårt barn. Inte en chans.” Jag hade väntat mig en bitter man. Många av hans olycksbröder skriver hätskheter om ”socialkärringar” på Flashback. Men Erik verkar mest häpen. Hur kan man ha enkönade myndigheter? Det säger sig självt att det måste urarta. När hans elände började för tre år sedan bestod makthavarna på ”Individ & familjeomsorgen” av nitton kvinnor och en man. Några av dessa tyckte själva att könsfördelningen inte var bra för jämställdheten. Det är lätt hänt att man utan vidare tar ställning för kvinnan, förklarade en av cheferna i lokaltidningen. Men hon menade att problemet gällde inte bara i hennes kommun. Det var nationellt. Min källa på denna socialbyrå, vi kallar hen N, säger: ”Det fanns dagar då jag undrade om jag befann mig på en myndighet eller i en tvättstuga.” Jag får absolut inte missförstå. Det handlar inte om genus. Hen menar att också en könsblandad socialbyrå skulle urarta under liknande omständigheter. Omständigheter infann sig år 2009 i skepnad av en ny chef som införde en ny ordning. Förr gällde att man aldrig nämnde namnen på klienterna. ”Biståndsärende, Västra stan” kunde det heta, när nya fall skulle fördelas. Den nya chefen påbjöd öppenhet. Hon krävde att man skulle säga vad det gällde, med namn och allt. ”Johansson, Bygatan 13, tvåbarnsfamilj, missbruk.” Det blev ett riktigt trendbrott, säger N. Snart blev det legitimt att diskutera Nilssons psykiska besvär och Olssons skilsmässa i kafferummet. Saker som folk hört på stan började flyta in i utredningar. ”Hör, vad jag fått veta om han Nilsson, du vet, Gunnels ärende …” De få socialsekreterare som invände mot nyordningen fick rådet att gilla läget eller byta jobb. De valde att dra sig undan. Och då blev det möjligt att säga (om en pappa i vårdnadstvist): ”Han saknar existensberättigande. Det vore bättre om han inte fanns.” ”Kan du förstå? Myndighetspersoner talade på det sättet!” N säger att det hänt något med socialtjänsten. ”Det är känsligt att prata om det … men vi som pluggade till socionom på 70-talet hade inte så mycket egna problem. Vi var radikala, skulle frälsa världen, bryta det sociala arvet. Nu verkar många ha haft en svår uppväxt … Sådant kan säkert vara en tillgång i jobbet, om man kommit ur det. Annars är det risk att man litet för snabbt känner igen sig i en annan och tar ställning. Det privata tar över. Då går det inte längre att resonera rationellt om varför de tagit det ena eller det andra beslutet. De ’känner så’, punkt, slut.” ”Spindlar”, säger hen. ”Är man rädd för spindlar, biter inga rationella argument.” Sedan vill hen inte säga mer. Jag har lärt mig att i sådant läge skall man hålla tyst. Det går en halv minut. ”Det fanns en gruppering. De bodde i samma område, umgicks på fritiden, samåkte till jobbet. När det fördelades ärenden ropade de in allt där det fanns sex inblandat. Man undrar – hur friskt är det? Och de fick alla dessa fall! Till slut sysslade de inte med annat och pratade knappt om annat. Och de visste tydligen på förhand hur det låg till, för deras ärenden gick rasande fort.” Intressant, säger, jag. Hette möjligen två av dessa Maria X och Gunilla Y? ”Uhm.” Och vad tyckte chefen om allt detta? ”De hade hennes fulla stöd.” Jag sökte mig till N för att få kött på benen. Erik K:s fall är nämligen ett av flera liknande i denna kommun. Efter ett tiotal anmälningar från fäder som känt sig diskriminerade av socialtjänsten gjorde Socialstyrelsen, IVO samt Actea Consulting (på uppdrag av kommunen) var sin genomlysning av densamma. Alla tre skildrar en kommunal förvaltning stadd i anarki. Det finns ingen ”målbild”, inget fungerande ledarskap, få dokumenterade rutiner. De flesta utredningar håller inte måttet. ”Situationen är kritisk gällande förmågan att klara uppdraget”, skriver Actea sommaren 2014. Dock var det först efter att ha talat med N som jag förstod vad konsulten menat med det mystiska ”uppdrag utanför huvudprocesserna som försökts implementerats i verksamheten”. Det tycks betyda att enskilda kan använda socialtjänsten i sin jakt på spindlar. Ingen av dessa tre utredningar fixerar de agerandes ansvar. Våra tillsynsmyndigheter menar nämligen att i motsats till exempelvis poliser, ansvarar inte socialsekreterare för sina beslut. Ansvaret anses ligga högre upp, hos ”nämnden”. Det är hög tid att revidera analysen. Om inte annat visar fallet Erik K på de verkliga maktförhållandena. Ingen polis, domare eller politiker har makten att – personligen – ingripa lika djupt och godtyckligt i medborgarens liv som dessa socialsekreterare gjort i Eriks. Ingen är heller lika immun mot utkrävandet av ansvar. En polis som misshandlat en värnlös sätter sitt yrkesliv på spel. En socialfunktionär som nära nog ödelägger en familj riskerar nästan ingenting. Det är därför som Erik K tror att det som hänt hans familj kommer att hända igen. Hans lilla rest av tillit till socialstaten försvann när han upptäckte hur det gick för hans förföljare. De blev befordrade. Den ena är numera enhetschef i grannkommunen. Och den andra… inspektör hos IVO, samma myndighet som dömt ut hanteringen av Eriks fall. Jag frågar Inspektionen för vård och omsorg hur man resonerat vid den rekryteringen. Är det lämpligt att en person som ertappats med så grova övergrepp i sin maktutövning upphöjs till granskare av andras? Svaret från personalchefen är avväpnande. Hon hälsar att Maria X hade goda referenser. Och för det andra: Att IVO kritiserat hennes hantering av fallet Erik betyder inte att man kritiserat hennes hantering av fallet Erik. Det är inte mitt fel om det låter fnoskigt. Men det är den exakta innebörden i personalchefens svar. Nämligen att i IVO:s ögon kan en socialsekreterare aldrig göra fel. Eftersom ”IVO tillsynar och/eller kritiserar aldrig individer – endast verksamheter.” Robustare än så är alltså inte myndighetskulturen. Det verkar räcka med en chef som ruckar på en princip för att det skall bli fritt fram för tjänstemannen att ostraffat leva ut sina fobier i maktutövningen. Låt oss se vad som krävdes för att väga upp rättsverkan av två socionomer på pedofilsafari. Det krävdes följande: En timmes riks-tv. En utredning av IVO. En granskning av JO. En annan av Actea. Plus fyrahundratusen i advokatkostnader. Eriks föräldrar fick pantsätta villan. Den som hävdar att svenskar kan räkna med en rättssäker och jämlik behandling hos socialtjänsten har mycket att bevisa. Som vi skall se är Eriks öde långt ifrån unikt, inte heller det mest tragiska. Den som tror att det är mest fäder som råkar illa ut när en socionom drar ut i könskrig kommer att få se en annan verklighet. De som råkar mest illa ut är de som är för svaga för att slåss. Eftersom de är så små. Den som hävdar att svenskar kan räkna med en rättssäker och jämlik behandling hos socialtjänsten har mycket att bevisa. Litteratur: Maria Eriksson: ”I skuggan av Pappa. Familjerätten och hanteringen av fäders våld”, Gondolins förlag 2003. Lena Hellblom Sjögren: ”Hemligheter och minnen. Att utreda tillförlitlighet i sexualbrottmål”, Norstedts Juridik, 1997. P C Jersild: ”Den stökiga psykiatrin. Minnen, samtal, tankar”, Fri Tanke, 2015. Hannes Råstam: ”Fallet Thomas Quick. Att skapa en seriemördare”, Ordfront, 2012. Bakgrund och fakta: Materialet till artikeln består, förutom sedvanliga intervjuer, av socialtjänstens journaler samt granskningar utförda av JO (efter anmälan av Erik K), av Inspektionen för vård och omsorg (IVO, på myndighetens eget initiativ) och av Actea consulting (på kommunens uppdrag). Samtliga ansvariga för hanteringen av Eriks fall har fått lämna sina jobb till följd av kritiken. I ett brev till Erik K har kommunen framfört en ursäkt för ”de brister och felaktigheter som begåtts”. Jorun Collins reportage om Erik K (”Processen”) sändes i SVT:s ”Uppdrag granskning” den 3 september 2013. Ellens föräldrar har återigen gemensam vårdnad om henne. Maciej Zaremba är reporter på DN. Han är en av landets mest prisbelönta journalister och flera av hans tidigare reportage har uppmärksammats stort. För sin förra artikelserie i DN Kultur, ”Den olönsamma patienten”, belönades han med Guldspadejuryns hedersomnämnande 2014. Han har även skrivit om bland annat sjukvården, skogen, skolan, psykvården, arbetskraftsinvandring och tvångssteriliseringar. Detta är den andra delen i en serie reportage om dolda drivkrafter i svensk socialförvaltning och rättsväsende. Nästa artikel i serien handlar om hur Olle förlorade sin mamma. Den publiceras i DN Kultur i nästa vecka. Läs första delen i ”Rättvisans demoner” om hur Matilda och Tanja kunde dö trots omgivningens varningar. dn.se/kultur.


”Kung Fury” tävlar i Cannes

Summary: Den virala succéfilmen ”Kung Fury” är inbjuden till filmfestivalen i Cannes. Skaparna från Umeå siktar nu på att göra en långfilm.

Actionkomedin ”Kung Fury”, regisserad av Umebon David Sandberg, fortsätter sin framgångssaga. På tisdagen offentliggjordes att filmen är inbjuden till filmfestivalen i Cannes. ”Kung Fury” tävlar i sidosektionen Quinzaine des Réalisateurs (Director's Fortnight). – Det är ett sjukt härligt avslut på det här galna projektet. Det är mäktigt och hedrande, säger David Sandberg, skaparen av ”Kung Fury”, till DN. Projektet växte fram på ett litet kontor i Umeå. Där arbetade David Sandberg tillsammans med produktionsbolaget Lampray. Filmen berättar historien om polisen och kung-fu-mästaren Kung Fury som återvänder i tiden för att kämpa mot Adolf Hitler. – Cannesfestivalen skrev i ett mejl att de tycker att filmen är en fantastisk hommage till 80-talet, berättar David Sandberg. Via crowdfundingsajten Kickstarter har ”Kung Fury” dragit in över 630.000 amerikanska dollar. På så vis har skaparna kunnat realisera den inledande drömmen att producera en 30-minutersfilm. – Det är tacksamt att komma till Cannes i och med att vi vill ta ”Kung Fury” vidare till en långfilm. Vi vill bara fortsätta. Alla är melankoliska och deppade för att arbetet var slut. Alla har haft så himla roligt hela tiden, säger David Sandberg. Kontakter med filmindustrin i USA är etablerade. Skaparna arbetar, tillsammans med ett produktionsbolag, på utvecklingen av ett långfilmsmanus. ”Kung Fury” har lovordats av människor över hela världen. Fans, som imponerats av filmens trailer, har rest till Umeå enbart för att bevittna inspelningsarbetet. I förra veckan släpptes en musikvideo i klassiskt 80-talssnitt där David Hasselhoff sjunger filmens ledmotiv. – Hasselhoff ringde mig när jag var ute och gick på stan. Han ville prata och bolla idéer. Det var så surrealistiskt att han ringde utan förvarning, det känns som att han har en tendens att göra det. Hans agent berättade att han inte varit så peppad på ett projekt på väldigt länge, säger David Sandberg. Är Hasselhoff med i filmen också? – Det återstår att se.


Därför sörjs författaren Eduardo Galeano av en hel kontinent

Summary: Eduardo Galeano avled i tisdags. Redan som trettioåring skrev han sin generations kanske mest inflytelserika pamflett: ”Latinamerikas öppna ådror”. DN:s Erik de la Reguera minns en folkkär författare som lät läsaren se världen underifrån.

Det finns författare vars ord närmast omärkligt formar läsarens inre, även om den exakta ordalydelsen faller i glömska. Och så finns det författare som Eduardo Galeano, vars ord varit med och skrivit om en hel kontinents självbild. Latinamerika har sorg sedan i tisdags, då budet om Galeanos död kom. Den folkkäre uruguayanen blev 74 år och han sörjs nu av en hel region – om än kanske i synnerhet av dem som identifierar sig med uttrycket ”att ha hjärtat till vänster”. ”I dag är en sorgens dag för oss latinamerikaner. Det är en stor förlust för alla som kämpar för ett mer inkluderande, rättvist och solidarisk Latinamerika”, sade Brasiliens social-demokratiska president Dilma Rousseff efter att hon fått budet. Sedan sträckte hon ut en hand till sina meningsfränder i Uruguay och resten av Latinamerika: ”Låt oss fortsätta vandra mot horisonten, mot vår gemensamma utopi.” I Bolivia kallade president Evo Morales den bortgångne författaren för ”en befrielsens maestro” – och under veckan som gått har kondoleanserna fortsatt att strömma in från andra regeringspalats i regionen, varav de flesta numera domineras av vänsterpolitiker. Så vari bestod egentligen Galeanos storhet? Var han inte bara en ovanligt begåvad vänsterpropagandist, som en del av hans belackare menar? När jag själv som tjugoåring ryggsäcksluffade genom Mexiko och Centralamerika fanns trilogin ”Memoria del fuego” (”Eldens minne”) nedpackad i ryggsäcken. De tre volymerna gjorde visserligen vandringen i bergen en smula tyngre, men på de skumpande bussarna, vandrarhemmen och i människorättsorganisationernas väntrum var Galeanos målande, poetiska kortprosa alltid en välkommen svalka – och en påminnelse om det både rika och smärtsamma förflutna som samhällena runt mig bar på. ”Eldens minne” är en samling fragment ur Amerikas tusen-åriga historia: första delen handlar om urfolken och den spanska koloniseringen, den andra om 1700- och 1800-talen och den tredje om 1900-talet och dess moderna imperialism, med CIA-sponsrade kupper, försvinnanden och tortyr. Hela tiden låter Galeano läsaren se världen underifrån, med urfolk, kvinnor och slavar i huvudrollerna. Det är givetvis ett väl genomtänkt urval. Hela tiden är det de undanskymda, osynliga individerna– inte kollektiven – som vi får lära känna. Alla unika, alla värda respekt. Den blicken behöll Eduardo Galeano livet ut. Genom hans stora produktion (44 böcker och otaliga artiklar) finns en politisk udd och underfundig humor, oavsett om det rör sig om en resa genom fotbollens historia (”Fotbollens himmel och helvete”) eller en systemkritisk essä (”Bakvända världen”). Men Galeano var inte i första hand historiker eller essäist, utan berättare. De osynligas berättare. I intervjuer har han sagt att han lärde sig berättandets konst på kaféerna i hemlandet Uruguay, där den som inte kan hålla en församling intresserad i mer än fem minuter är detsamma som en social katastrof. Ändå dröjde det innan han bestämde sig för att ägna sig åt det på heltid. ”Först ville jag bli fotbollsspelare. Därefter helgon. Sen försökte jag mig på att måla, men jag åstadkom inget värt att visa upp. När jag övertygat mig själv om att jag inte dög till något blev jag författare”, ska han ha sagt i en intervju. Under 1960-talet arbetade han som journalist och var under en period redaktör för den inflytelserika tidskriften Marcha. Liksom många andra inspirerades han av det antikoloniala tänkandet och blev övertygad om att historien -skrivits av conquistadorerna, biskoparna och storgodsägarna. Det ledde honom till att skriva sin generations kanske mest inflytelserika pamflett: ”Latinamerikas öppna ådror” (utgiven på spanska 1971). Samtidigt lade han, utan att veta om det, en hörnsten i den latinamerikanska vänsterns kollektiva identitet. Amerika var inte bara en abstrakt landyta för Eduardo -Galeano. Det var hans hem. Och Amerika var delat: nord dominerade syd. Det som en del historiker i dag kallar informell imperialism gjorde det svårt, för att inte säga omöjligt, att föra en oberoende politik i många av de fattigare länderna. Galeanos rasande uppgörelse med kontinentens historia och de osynliga bojorna i 70-talets Latinamerika skrevs när han var 31 år. Två år senare, 1973, tog militären makten i Uruguay och tvingade honom att fly till Argentina. Tre år senare ägde en annan militärkupp rum – nu i Argentina, och Galeano tog sin tillflykt till Spanien. Juntorna förbjöd snart ”Latinamerikas öppna ådror”. Att ha boken i sin ägo innebar att stämplas som kommunist och att gripas, torteras och inte sällan försvinna för gott. Boken blev ett referensverk för en hel generation av vänsterintellektuella, som i Galeano såg en författare som gav dem riktning och mening. Själv måste jag erkänna att jag upplevde boken som något daterad när jag läste den i slutet av 1990-talet. Jag saknade den poetiska kraften i ”Eldens minne”. Individerna, humorn, det allmänmänskliga. Men för de mer bokstavstrogna marxisterna kommer ”Latinamerikas öppna ådror” alltid att vara Galeanos storverk. De andra är litterära variationer på detta sanna tidsdokumentet, om man ska tro dem. Journalisten Fabián Kovacic, som skrivit en bok om Eduardo Galeanos författarskap (någon regelrätt biografi ville Galeano inte veta av så länge han levde), menar att det är en förenkling: ”Det är i exilen, från 1976 och framåt, som en annan Galeano träder fram. Det är då han blir författare på riktigt. Han fortsätter med journalistiken, men ägnar sig nu åt att skriva böcker, och det är bland annat då som ’Eldens minne’ tar form.” Venezuelas president Hugo Chávez tillhörde länge dem som höll ”Latinamerikas öppna ådror” högst av Galeanos verk. 2009 gav han bort ett exemplar av boken till Barack Obama i vad som inte kunde tolkas som något annat än en uppenbar politisk gest. Kort därefter hamnade boken på plats tio på Amazons topplista. I dag sägs boken ha sålt i över en miljon exemplar och översatts till ett drygt tjugotal språk. Desto mer oväntat då att författaren själv gick ut och sågade sitt verk förra året. ”’Latinamerikas öppna ådror’ var tänkt att vara en bok om politisk ekonomi, men jag var varken tillräckligt förberedd eller bildad när jag skrev den”, sade Eduardo Galeano på en bokmässa i Brasilien, där det egentligen var tänkt att han skulle fira att det gått 43 år sedan utgivningen. Sedan lade han till: ”Jag skulle inte klara av att läsa boken på nytt: jag skulle tuppa av. Den där sortens traditionella vänsterprosa är så extremt tungläst och mitt huvud klarar bara inte av det.” Uttalandena var naturligtvis gjorda med en viss glimt i ögat, men de slog ändå ned som en bomb i Latinamerika. En del liberaler hyllade Galeanos självkritik, andra hade svårt att dölja sin förtjusning över att den traditionella vänstern nu förlorat sin ”bibel”. Alltmedan chockade traditionalister på vänsterflanken försiktigt undrade om Galeano gått och blivit senil. Exakt vad som fick honom att fälla kommentaren kommer vi troligen aldrig att få veta. Men en sak är säker: mycket har hänt i Latinamerika på ett knappt halvsekel. I land efter land i Latinamerika har vänstern kommit till makten på demokratisk väg. Galeano har stött i stort sett alla dessa vänster-regeringar – inte minst den i hemlandet Uruguay. Men när han fann det nödvändigt kunde han också vara en skarp kritiker. ”Jag kan inte stöda en enpartistat. Jag tror på mångfald och den hindras av en enpartistat”, sade Galeano om Kuba, som han länge kritiserat för bristande på press- och yttrandefrihet. Mångfald och pluralism – den mänskliga regnbågen, som han ibland kallade den – var en central idé i Galeanos engagemang för jämlikhet och mänskliga rättigheter. På senare år rörde han sig också från att vara en berättare om latinamerikanska erfarenheter till att intressera sig alltmer för andra delar av världen – och kanske också en mer universell, närmast kosmopolitisk identitet. I en av hans sista böcker, ”Espejos” (Speglar), lyfter han fram tystade röster från olika platser och tider runt om i världen. Och när han tog emot Stig Dagerman-priset 2010 sade han: ”Måtte vi förmå att hålla vid liv vissheten om att det är möjligt att vara medmänniska ... ty utan gränser är såväl själens som tidens kartor.” Viljan att hitta en större, mänsklig gemenskap med plats för respekt och pluralism märks av redan i ”Omfamningarnas bok” (1989, i svensk översättning av Kerstin Jonsson 2010). I den berättar -Galeano om en man från den colombianska kuststaden Négua som lyckats ta sig upp till himlen. Då han kommer tillbaka säger han att han där uppifrån betraktat människolivet och att vi är ett hav av eldar. ”Det är vad världen är”, avslöjade han. ”En massa männi-skor, ett hav av eldar. Varje människa sprider sitt eget ljus mitt ibland alla de andra. Ingen eld är den andra lik. Det finns stora eldar och små eldar, och eldar i alla färger. Det finns människor med lugna eldar, som inte ens fladdrar i vinden, och människor med vilda eldar, som fyller luften med gnistor. Några eldar, odugliga eldar, varken lyser upp eller bränns; men andra brinner med sådan livslust att man inte kan se på dem utan att bländas, och den som närmar sig fattar själv eld.” En av de starkast brinnande eldarna i Latinamerika har just slocknat. Men hans ord kommer att brinna länge än. Erik de la Reguera var tidigare Dagens Nyheters korrespondent i Latinamerika. Förra året utkom hans uppmärksammade andra bok ”Gränsbrytarna” (Norstedts) om migration. 2010 publicerades ”Kokain – drogen som fick medelklassen att börja knarka och länder att falla samman”, som han skrivit tillsammans med Lasse Wierup.


Cecilia Christner Riad: Stockholmskan förändras – som på 20-talet

Summary: Krönika. Många missbedömer flerspråkiga talare och tror att de håller på att lära sig svenska.

I år läser många stockholmare Ivar Lo-Johanssons klassiska Stockholmsskildring ”Kungsgatan”. Det är ett initiativ från Stadsbiblioteket. I romanen, som gavs ut 1935, strömmar människor till från alla delar av landet. Det är 1920-tal och Kungsgatan är stadens artär; mer eller mindre vilsna själar söker sin utkomst på olika sätt och vis. Även om mycket har hänt sedan dess, är det en del som inte förändras. Fortfarande är staden en blandning av gammalt och nytt. I dag är var tredje invånare i Stockholm född utanför Sverige eller har minst en förälder som är det. Allt fler ungdomar och unga vuxna har vuxit upp i flerspråkiga miljöer och kallas ofta invandrare, trots att de själva inte har invandrat. På Språktidningens konferens Språkforum häromveckan berättade forskaren Ellen Bijvoet om deras språk, svenska med något utländskt – en blandning mellan gammalt och nytt. Tillsammans med kollegan Kari Fraurud har hon studerat hur denna svenska ter sig i just Stockholm. Rinkebysvenska fick det heta en gång. Eller förortsslang. Men utöver detta ungdomsspråk talar de flesta även en mer standardnära svenska utan lånord och grammatiska avvikelser – även om de kan ha kvar en ”klang av förorten”. Svenska är ofta det språk de anser sig tala bäst och helst använder. Hemma och i omgivningen talas flera språk. Ungdomarna är med andra ord resursstarka, något som mer sällan uppmärksammas. Vad är det då vi lägger märke till när vi hör ungdomarna tala? Först och främst är det om de har svenska som modersmål eller inte. Men de som har enspråkig bakgrund riktar mer in sig på klasstillhörighet, medan de med flerspråkig bakgrund mer lyssnar efter korrekt språk. Många missbedömer flerspråkiga talare och tror att de håller på att lära sig svenska eller att de helt enkelt talar dålig svenska. Det beror på omedvetenhet om hur nya sorters svenska låter och fungerar, att man anpassar sitt språk till olika situationer. Det är något som skolan och alla gatekeepers, alltså de som anställer och på annat sätt gör urval längs ungdomarnas väg, behöver förstå. Lantisarna i ”Kungsgatan” blev med tiden stockholmare. Det fick stockholmskan att ändra karaktär. Att dagens blandning kommer att ändra normen för standardsvenska är ingen vågad gissning. Om den inte redan har gjort det. Quiz. Vad kan du om svenska dialekter? Testa dina språkkunskaper i DN:s quiz om svenska dialekter. Till testet


Fredrik Strage: Plötsligt förvandlas Morrissey till en gubbsjuk imbecill

Summary: Krönika. Morrissey har upprört många gånger. Men aldrig förr har han provocerat sina fans som i sin senaste video.

Morrissey har gjort en video till sin senaste singel ”Kiss me a lot” och inte sedan han var en mobbad kuf hemma i Manchester på sjuttiotalet har så få velat kyssa honom. Kommentarfältet på Youtube stängdes efter alla upprörda inlägg: ”Jag har aldrig ångrat så mycket att jag sett något”, ”Jag kan inte fortsätta stödja hans karriär efter det här”, ”För första gången på 32 år skäms jag över att vara Morrisseyfan”. Inte ens när Morrissey sa att Utøyamassakern inte var något jämfört med vad som händer på McDonalds varje dag, eller kallade djurplågande kineser en ”underart”, väckte han lika mycket anstöt. Han har alltid varit en fanatisk djurvän och vegetarian. Däremot har han aldrig varit det han tycks vara i den nya videon: sexist. Kameran panorerar klumpigt över Morrissey och kompbandet som spelar ”Kiss me a lot” och framträdandet korsklipps – orytmiskt – med unga kvinnor som bär avslöjande underkläder och har skrivit låttiteln med spritpenna på sina kroppar. Det ser ut som om ”Café Norrköpings” bildproducent har zappats hit från 1987, fått en hjärnblödning och sedan försökt göra en reklamfilm för Victoria’s secret.   Morrisseys videografi innehåller många stolpskott (han har aldrig gillat formatet, i en tv-intervju 1984 förutspådde han musikvideons död) men ”Kiss me a lot” är så spektakulärt dålig att många vägrar tro att han haft något med den att göra. Att regissören Sam Esty Rayner är Morrisseys systerson och medverkade i hans första solovideo ”Suedehead” – han är den lilla pojken som ger stjärnan ett exemplar av Antoine de Saint-Exupérys bok ”Lille prinsen” – har inte dämpat raseriet. ”Du borde skämmas för att ha gjort den här videon”, skriver ett fan till regissören på Facebook. ”Morrissey har släppt sitt bästa album på åratal och det solkas ner av sånt här skräp. /.../ Sedan när gillar Morrissey att objektifiera kvinnor? Det här är så gräsligt att jag hoppas du får gonorré och sedan blir överkörd av en buss.” Enligt Sam Esty Rayner kom konceptet till videon helt och hållet från hans morbror. Frågan är om den är avsiktligt usel eller bara usel. Det förra alternativet verkar troligast. Kanske vill Morrissey, som i mer än 30 år utforskat gayestetik, göra en grovkornig pastisch på den manliga heterosexuella åtrå som genomsyrar vår kultur. Kanske vill han antyda att han inte är gay utan, som han nyligen uttryckte det, ”humasexual”. Kanske vill han bara få uppmärksamhet genom att förarga fansen som förknippar honom med feminism (och förvirra dem, med sina nedklottrade kroppar liknar nämligen kvinnorna i videon Femenaktivister). För att få klarhet i vad Morrissey egentligen menar frågar jag min vän Morrissey-Martin, som har ”MORRISSEY” tatuerat på armen och under en konsert kastade upp ett exemplar av ”Lille prinsen” till sin idol. Han påpekar något som jag missat i videon: Morrissey ler i första versen och refrängen. ”Det är någonting här som han tycker är jätteroligt”, säger Morrissey-Martin. ”Sannolikt en obskyr referens till något kitschigt musikprogram från 1973 som bara han minns. Har man väl hittat in i hans labyrint av influenser har man mycket fint att finna. Men när man, som här, varken har nyckel eller karta framstår han bara som Benny Hill. Vilket i och för sig är hyfsat imponerande av en homosexuell miljonär i Dries Van Noten-kavaj.” Imponerande är också att Morrissey för första gången lyckas alienera hela sin publik. För en artist som ofta koketterar med sitt utanförskap skänker det en autentisk aura – till priset av att han framstår som en gubbsjuk imbecill. Läs fler kulturkrönikor av Fredrik Strage och DN:s andra krönikörer


Årets museum korades

Summary: Årets museum är Marinmuseum i Karlskrona. Kulturministern Alice Bah Kunke delade ut priset på museisektorns Vårmöte och talade om sin passion för kulturarvet.

Marinmuseum i Karlskrona korades på onsdagseftermiddagen till Årets museum under öppningen av museisektorns stora Vårmöte i Kulturlogen på Wenngarns slott i Sigtuna. – Marinmuseum har på ett inspirerande sätt lyckats kombinera två viktiga ben i museernas arbete; att vara ett attraktivt besöksmål i ett levande kulturarv och en mötesplats för den pågående samhällsdebatten, sa Mats Persson, generalsekreterare för Riksförbundet Sveriges museer. Det var nittonde gången priset delades ut, denna gång var det kultur- och demokratiministern Alice Bah Kuhnke som överräckte en glasskulptur av Bertil Vallien och läste motiveringen. Marinmuseum lyfts fram som en totalupplevelse och hyllas för sitt nyskapande pedagogiska förhållningssätt, bland annat i arbetet med Familjen Tillsammansson. Det långsiktiga arbetet med lokal och regional förankring har också bidragit till ökade besökssiffror. Kulturministern kom direkt från Östersund och presentationen av sin del av vårbudgeten, där fri entré för statliga museer inte nämndes. I Sigtuna pratade hon däremot om pengar till kultursatsningen i miljonprogramsområdena, regional kultursamverkan och en utbildningsinsats mot alla former av rasism och intolerans, från antisemitism och antiziganism, till islamofobi och homofobi. Detta som en kommentar till Vårmötets tema Museet - ett nav i demokratin. – Jag tror verkligen på det och är otroligt glad över temat, jag är ju faktiskt den första kombinerade kultur- och demokratiministern, sa Alice Bah Kuhnke och rev ner skrattsalvor med bekännelsen att hon först trodde att temavalet hade med henne att göra. Kulturministern fortsatte med ett brandtal för värdet av fri konst i alla lägen och regeringens kulturpolitik med inriktning på tillgänglighet och delaktighet: – Min ideologiska övertygelse är mer kultur för fler. Alice Bah Kuhnke vittnade också om sitt passionerade engagemang i kulturarvsarbetet, som är kärnan i museisektorn. – Jag kan vakna på nätterna och komma på fler och fler saker som är fantastiskt i det svenska kulturarvet! Men oj vad jag fick leta efter en strategi i frågan och det visade sig inte finnas någon... Bah Kuhnke lovade den församlade museibranschen att ägna sin mandatperiod på 3,5 år till att arbeta fram en ny strategi för kulturarvsarbetet och avrundade med ett frieri: – Jag behöver er. Berätta om alla nya saker ni kommer fram till så att jag kan hjälpa oss att göra det. Eftermiddagen avslutades med fler prisutdelningar. Föreningen Forum för utställare utsåg Framtidsland på Arbetets Museum i Norrköping till Årets utställning. Denna basutställning hyllas för en lekfull gestaltning, där besökarna utifrån ungdomars visioner inspireras till egna kreativa lösningar för ett hållbart samhälle. Utställningsestetisk forum gav sitt pris, denna gång Guldform, till Björn Ed. Han har under fem decennier formgivit utställning för allt ifrån Riksutställning till Nobelmuseet. FUISM, föreningen för pedagogisk utveckling i svenska museer, utsåg projektet "Ankomsten" på Bror Hjorths Hus i Uppsala till vinnaren av Årets pedagogiska projekt. Här har Shaun Tans prisbelönta bok använts för att berätta om ankomsten till ett främmande land för nyanlända ungdomar i åldern 16-20 år. Museernas vårmöte pågår till och med fredag, med seminarier som på olika sätt handlar om hur branschen kan möta nya utmaningar i en tid av ökad polarisering och växande spänningar i samhället.


Intäkterna från streamad musik i kapp andra format

Summary: Musikindustrin riktar sina blickar mot Sverige i takt med att streamingtjänsterna för musik tar över branschen. – Jag tror att många länder kommer att följa den svenska vägen, säger Edgar Berger, vd på Sony Music International, till DN.

På tisdagen presenterade Ifpi, musikbranschens globala intresseorganisation, sin årliga översyn av intäkterna inom musikindustrin. Vid presentationen kom den svenska marknadens utveckling att hamna i fokus. Edgar Berger, vd på Sony Music International, lyfte fram Sverige som den mest utvecklade marknaden: 70 procent av totala marknaden utgörs av streamingtjänster såsom Spotify och Tidal. Tre av tio svenskar använder i dag en streamingtjänst för musik – och en av fem svenskar innehar en månatlig prenumeration. Att Sverige nämns som föregångsexempel är naturligt när man tittar på den globala musikindustrins utveckling. De prenumererade streamingtjänsterna växer i snabb takt. Över 40 miljoner människor världen över betalar i dag för en prenumeration på tjänster så som Spotify, Pandora och Tidal. Samtidigt går försäljningen av musik i fysiskt format och intäkterna från den nedladdade musiken kraftigt tillbaka. Ifpi talar om tre globala utvecklingstrender för musikindustrin; fysiskt till digital, datorer till mobiler, och nedladdning till streaming. Intäkterna från den digitala musikindustrin, som för första gången är lika stor som intäkterna från musiken som säljs i fysiskt format, gör att marknaden i dag befinner sig vid en vändpunkt. – Flera marknader, inkluderat både USA och Tyskland, växer. Vi är glada att vi har bestigit berget. Om vi fortsätter på inslagna vägen, då kommer musikindustrin utan tvivel att växa, säger Edgar Berger. I takt med att marknaden växer för streamingtjänsterna av musik ökar också konkurrensen dem emellan. Tidal lanserades nyligen, och under 2015 väntar musikvärlden på intåg från både Apple Beats och Youtube Music Key. Edgar Berger och Stuart Bergen tror att konkurrens gynnar användarna. – Vi hoppas och tror att det kommer att råda stor konkurrens. Vi välkomnar alla nya intåg. Vi tror att ju fler val som användarna har, desto bättre är det för industrin, säger Edgar Berger. – Konkurrensen pressar fram innovationer. På så sätt kan musikindustrin fortsätta att uppfylla vad lyssnarna efterfrågar, säger Stuart Bergen.


”Sverige är den mest utvecklade musikmarknaden”

Summary: Musikindustrin riktar sina blickar mot Sverige i takt med att streamingtjänsterna för musik tar över branschen. ”Jag tror att många länder kommer att följa den svenska vägen”, säger Edgar Berger, vd på Sony Music International, till DN.

På tisdagen presenterade Ifpi, musikbranschens globala intresseorganisation, sin årliga översyn av intäkterna inom musikindustrin. Vid presentationen kom den svenska marknadens utveckling att hamna i fokus. Edgar Berger, vd på Sony Music International, lyfte fram Sverige som den mest utvecklade marknaden: 70 procent av totala marknaden utgörs av streamingtjänster såsom Spotify och Tidal. 3 av 10 svenskar använder i dag en streamingtjänst för musik – och 1 av 5 svenskar innehar en månatlig prenumeration. – En anledning är antagligen att en av pionjärerna inom de betalda prenumerationstjänsterna (Spotify, reds. anm.) är från Sverige. Jag tror att många länder kommer att följa den svenska vägen som leder till att prenumererade musiktjänster blir det övervägande formatet på marknaden, säger Edgar Berger. Stu Bergen, vd på Warner Music, säger att den svenska marknaden präglas av en vedertagen tilltro till den digitala innovationskraften. Samtidigt har streamingaktörerna varit rörliga och anpassat sig till förhållandena på marknaden. Att Sverige nämns som föregångsexempel är naturligt när man tittar på den globala musikindustrins utveckling. Prenumeringsstreamingtjänsterna växer i snabb takt. Över 40 miljoner människor världen över betalar i dag för prenumeration på tjänster som Spotify, Pandora och Tidal. Samtidigt går försäljningen av musik i fysiskt format och intäkterna från den nedladdade musiken kraftigt tillbaka. Ifpi talar om tre globala utvecklingstrender för musikindustrin; fysiskt till digital, datorer till mobiler, och nedladdning till streaming. Intäkterna från den digitala musikindustrin, som för första gången är lika stor som intäkterna från musiken som säljs i fysiskt format, gör att marknaden i dag befinner sig vid en vändpunkt. – Flera marknader, inkluderat både USA och Tyskland, växer. Vi är glada att vi har bestigit berget. Om vi fortsätter på den inslagna vägen, då kommer musikindustrin utan tvivel att växa, säger Edgar Berger. I takt med att marknaden växer för streamingtjänsterna av musik ökar också konkurrens dem emellan. Tidal lanserades nyligen, och under 2015 väntar musikvärlden på intåg från både Apple Beats och Youtube Music Key. Edgar Berger och Stu Bergen tror att konkurrens gynnar användarna. – Vi hoppas och tror att det kommer att råda stor konkurrens. Vi välkomnar alla nya intåg. Vi tror att ju fler val som användarna har, desto bättre är det för industrin, säger Edgar Berger. – Konkurrensen kommer att pressa fram innovationer. På så sätt kommer musikindustrin kan fortsätta att uppfylla var lyssnarna efterfrågar, säger Stu Bergen. Under presskonferensen uppmärksammade Ifpi frågan om vad de kallar ett ”värde-gap”. Organisationen vill sätta press på regeringar världen över att ta itu med så kallade ”safe harbors”, platser där otydlig lagstiftning möjliggör att bolag som Youtube och Dailymotion kan undgå att betala ut ersättning till musikskapare och upphovsrättsinnehavare. Enligt Ifpi går musikindustrin på så sätt miste om miljardsummor i potentiella inkomster varje år.  Resultat från Ifpi:s rapport om musikindustrin 2014: Den globala musikindustrins digitala intäkter ökade med sju procent till 6,9 miljarder dollar. För första gången var intäkterna från digitala kanaler lika stora som intäkterna från försäljningen i fysiskt format. De prenumererade digitala musiktjänsterna ökade sina intäkter med 40 procent till 1,6 miljarder dollar. Över 40 miljoner människor världen över betalar i dag en prenumeration för en strömmad musiktjänst. De totala intäkterna för musikindustrin sjönk med 0,5 procent. Anledningen är att tapp i försäljning av musik i fysiskt format och i nedladdad form – båda tappade nära 8 procent i intäkter. I Sverige är intäkterna från strömmade musiktjänster större än från den nedladdade musiken. På världens 13 största marknader för musik har 6 av 10 användare lyssnat till musik via Youtube. 4 av 10 har lyssnat till musik via streaming-tjänster såsom Spotify och Tidal. 26 procent har använt nedladdningstjänster som exempelvis Itunes. 3 av 10 internetanvändare lyssnar till musik via Youtube utan att titta på musikvideon. Nedladdningstjänsterna har tappat i intäkter på de stora musikmarknaderna. En anledning tros vara ökningen av smartphones som är anpassade till att lyssna på musik via streamingtjänster. Vinylskivan fortsätter att vara en nischad produkt och står endast för två procent av musikindustrins inkomster. Men intäkterna ökade med över 50 procent. Musikmarknaden i Latinamerika är fortsatt den snabbast växande i världen. 2014 års mest populära låtar 1. ”Happy”, Pharell Williams 2. ”Dark horse”, Katy Perry feat. Juicy J 3. ”All of me”, John Legend 4. ”All about that bass”, Meghan Trainor 5. ”Let It Go”, Idina Menzel 6. ”Timber”, Pitbull feat. Ke$ha 7. ”Fancy”, Iggy Azalea feat. Charli XCX 8. ”Problem”, Ariana Grande feat. Iggy Azalea 9. ”Rude”, Magic! 10. ”Bailando”, Enrique Iglesias feat. Sean Paul, Descemer Bruno, Gente De Zona. 2014 års mest populära album 1. ”Frozen”, Diverse artister 2. ”1989”, Taylor Swift 3. ”x”, Ed Sheeran 4. ”Ghost stories”, Coldplay 5. ”In the lonely hour”, Sam Smith 6. ”Four”, One Direction 7. ”Rock or bust”, AC/DC 8. ”Guardians of the galaxy: Awesome mix vol. 1” - Diverse artister 9. ”The endless river”, Pink Floyd 10. ”Pure heroine”, Lorde