Marie Demker: Därför har Kanada valt fel väg i integrationspolitiken

Summary: Kanada har länge varit ett mångkulturellt föredöme. Men nu har även Kanada nåtts av den trend som betonar kulturell identitet snarare än ekonomisk jämlikhet. Låt det bli en läxa för Sverige, skriver statsvetaren Marie Demker.

I valet den 2 maj 2011 förlorade det Liberala partiet definitivt makten i Kanada. Men det var en mycket större förändring än så, menar opinionsanalytikern Darrel Bricker och journalisten John Ibbitson som utvecklat sin tes i en kanadensisk politisk bästsäljare: ”The big shift. The seismic change in Canadian politics, business and culture and what it means for our future” (HarperCollins 2013). Boken blev så populär att en pocketupplaga trycktes upp i våras. Valet 2011 satte helt enkelt punkt för en internationellt välkänd och hyllad integrationspolitisk ideologisk epok i Kanada. För Bricker och Ibbitson är en permanent värdeförskjutning grunden för de förändrade styrkeförhållandena i kanadensisk politik, en värdeförskjutning som lämnar det liberala mångkulturella Kanada till förmån för ett konservativt individualiserat Kanada. Författarna ser en ny ideologisk allians mellan demografiskt dominerande invandrargrupper från Asien som bosätter sig i det ekonomiskt växande västra Kanada å ena sidan, och en förhållandevis individualiserad kanadensisk ny förortsmedelklass å den andra. Denna allians sätter individuella marknadslösningar, valfrihet och bejakande av familj och traditionella värden främst, medan Kanada som nationellt mångkulturprojekt, relationen till USA, Quebecs ställning samt Kanadas fredsmäklande roll uppfattas mindre politiskt relevant. Hur kan detta komma sig? Kanada är ju ett land av invandrare och har haft kanske den mest internationellt berömda av alla mångkulturella politiska erfarenheter. Den som vill bejaka mångfald måste också vara beredd att bejaka verklig förändring. Men denna sanning har inte riktigt tagits på allvar av det liberala partiet och den politiska eliten i Kanada, menar Bricker och Ibbitson. Den liberala elit som drivit den mångkulturella politiken i Kanada har inte varit beredd att ta konsekvenserna av verklig kulturell mångfald, alltså ett samhälle där olika grupper utvecklas sida vid sida snarare än tillsammans, menar författarna. I stället vårdas en ömtålig gemensam kanadensisk identitet byggd på tolerans och öppenhet men på villkor som det liberala etablissemanget har ställt upp. Tydliga kulturella olikheter och stora ojämlikheter mellan folkgrupper är inte en del av den identiteten. Den kanadensiska identiteten har i stället formats av relationen mellan inuiter och inflyttade, mellan eliten i Ottawa och övriga, mellan rika och fattiga provinserna och för att möta hotet från USA – inte i relationerna mellan olika inflyttade grupper. Internationellt har den grupp författarna kallar den ”laurentiska eliten” (efter placeringen av de mest inflytelserika städerna runt Saint Lawrence-viken) velat vårda Kanadas roll som fredsbevarare och icke-militariserad stormakt i världen men också hålla det fransktalande Quebec på gott humör. Det liberala partiet har inte haft någon beredskap för att möta den verkliga mångfalden i Kanada – en mångfald som består också av kulturer som inte självklart omfamnar individuella rättigheter, som inte uppfattar den kanadensiska identiteten som politiskt väsentlig och som inte spontant är villiga att bidra till en gemensam nationell välfärd. Paradoxen, menar Bricker och Ibbitson, är att den gamla liberala laurentiska eliten har sågat av den gren man suttit på genom att blunda för den reella mångfalden. I stället har man vårdat bilden av Kanada som ett lyckat mångfaldssamhälle där huvudsakliga politiska konflikter handlar om andra saker än religion och etnicitet. Bricker och Ibbitson noterar dock att fler invånare i Kanada fortfarande anser att invandring har en positiv effekt på det egna landet, 41 procent mot 36 procent. Som en jämförelse kan nämnas att i Sverige angav 81 procent år 2011 att invandring berikade det egna landet såväl ekonomiskt som kulturellt (Eurobarometer 380). Den svenska invandringen är relativt sett större som andel av befolkningen än den kanadensiska. Och det är väl här någonstans som författarnas tes börjar knaka lite i fogarna. För kan betydligt mindre länder, som Sverige, ta emot en stor andel invandrare och bibehålla stödet för ett öppet välfärdssamhälle, då är det ett skakigt argument att det är den demografiska utvecklingen och invandringen som är förklaringen till värdeförskjutningen i Kanada. Olika länder har olika modeller för integration och upprätthållande av en nationell identitet och dessa modeller påverkar både den faktiska invandringen och hur denna invandring kommer landet tillgodo. Ofta beskrivs den svenska modellen som dålig och misslyckad eftersom den i grund och botten förutsätter någon form av likhetsnorm avseende socioekonomiska förutsättningar och rättigheter. Den anglosaxiska modellen med subkulturer som existerar sida vid sida är en variant som ofta lyckas bra med till exempel att få människor i arbete. Men även den franska modellen, där hänsyn egentligen inte tas till något annat än språk och medborgarskap, har historiskt varit lyckosam. I båda dessa fall talar vi dock om före detta kolonialmakter dit invandringen i stor utsträckning kommit från gemensamma språkområden. I Kanada har utvecklingen varit en annan och landet har gjort det till en nationell värdegrund att integrera och utveckla ett samhälle vars grund är tolerans för olika kulturer och språk. Men i praktiken är den svenska modellen för att integrera invandrare vare sig mer eller mindre lyckad än andra, till exempel Kanadas, om man betänker att olika grupper av invandrare också har olika förutsättningar för att få arbete i det nya landet. De senaste tio–tjugo åren har dock mycket riktigt invandringen till Kanada skiftat fokus till i huvudsak utomeuropeiska grupper, och genom familjesponsring kommer många äldre familjemedlemmar som aldrig lär sig språket i regionen. Förutsättningarna för den sociala inkludering som Kanada önskar genomföra förändras därför. Och det är denna förändring, tillsammans med individualisering, som Bricker och Ibbitson menar är en förklaring till att det liberala partiets politik inte längre har något vinnande koncept. Men vilka är de nya konflikter som Bricker och Ibbitson menar förändrar Kanada? Analysen inskränker sig till att peka på mönstren men underlåter att gräva i förklaringarna. Min uppfattning är att Bricker och Ibbitson inte lyckas visa vilka grundläggande nya skiljelinjer som kan förklara den politiska förändringen. De är alltför upptagna med att klistra in den liberala kräftgången i en utveckling från kollektivism och välfärdssamhälle till individualisering och valfrihetstänkande. Den utvecklingen sker, i Kanada såväl som i andra västländer, men jag betvivlar att den förändringen som kan förklara det liberala partiets problem. I stället menar jag att det är en tendens att politisera motsättningar kring livsstilar, kulturella värden och individuella rättigheter som skapar nya konflikter. Även Kanada har nåtts av den politisk trend som i brist på politiserade socioekonomiska konflikter gör livsstil och kulturella identiteter till avgörande faktorer för grupptillhörighet och politiska preferenser. I Kanada uppfattas – precis som i Sverige – ett fullt och jämlikt deltagande i ekonomiska, sociala och politiska systemen som ett mått på inkludering. Men det målet blir allt svårare att nå. Ny forskning stödjer att det primärt är ekonomisk integration (arbete, bostad) som är nyckeln till det fortsatta stödet för en generell välfärdsstat, inte att dela värderingar och kulturell identitet. Politiskt är det alltså rimligare att tro att de nya skiljelinjer som Bricker och Ibbitson finner förklaras av bristande ekonomisk integration, inte av värderingsskiften. Författarna ger inget argument för att förändringen skulle vara omöjlig att möta för det liberala partiet. Snarare tror jag att förklaringarna till liberalernas förlust av politisk makt kan sökas i en kombination av partistrategi, politiskt ledarskap och ekonomiskt välstånd. Harper har lett sitt omstöpta konservativa parti i en ”lagom” konservativ riktning – han har till exempel betonat sitt stöd till samkönade äktenskap och vill inte inskränka aborträtten. Dock har partiet i andra avseenden en traditionell konservativ agenda med en hög utrikespolitisk profil, som ligger betydligt närmare en amerikansk position än tidigare, och inrikespolitiskt har Harper motsatt sig ökad vapenkontroll och gett stöd till traditionella värden. Harper har också satsat på stora energiprojekt och råvaruproduktion, vilket hållit den kanadensiska ekonomin stark trots nedgångar i omvärlden. Det liberala partiet har haft mycket litet att sätta emot, oppositionen har snarare kommit från vänsterliberalt håll. Slutsatsen blir att integrationen av invandrare och infödda in i en växande eller åtminstone föränderlig ekonomi är avgörande för det politiska stödet för en gemensam välfärd, men att det politiska samtalet kring integrationspolitiken fokuserar kultur, värderingar och identitet – något som åtminstone i Kanada har gynnat andra politiska krafter än de liberala. Även i vårt land ser vi en kantring av debatten om integrationsfrågor där frågor om arbetsmarknad, bostäder och utbildning ofta skyms av oro för skilda värderingar, kulturella identiteter och traditioner. Ekonomisk, social och politisk integration av ständigt nya människor – födda och inflyttade - är ett samhälles normala livsprocess. Det är ett politiskt partis uppgift att möta de förändringarna genom att peka på sina egna ideologiska perspektiv och skissa på möjliga framtida samhällen. I Kanada såväl som i Sverige. DN på Bokmässan I morgon, torsdag, deltar Marie Demker tillsammans med Dilsa Demirbag-Sten och Olle Svenning i en debatt om valresultatet, under ledning av DN:s chefredaktör Peter Wolodarski. Monter F01:39 kl 11.00.


Färre artister ska locka fler tittare till Melodifestivalen

Summary: Melodifestivalen förändras efter tittarraset senast. Nytt är att det blir färre artister i deltävlingarna, men fler i finalen och så max 20 röster per telefonabonnemang. - Vi vill ge varje låt och artist mer tid och större utrymme i sändningarna, säger tävlingens exekutiva producent Christer Björkman till DN.

Omgörningen innebär att det blir sju i stället för åtta bidrag i deltävlingarna. Andra chansen renodlas så att de bidrag som hamnat på tredje och fjärde plats i de fyra deltävlingarna möts i fyra dueller. Vinnarna i går sedan vidare till finalen. I denna blir det i år 12 artister på scen mot tidigare tio framröstade bland de totalt 28 deltagarna, mot tidigare 32. De tävlande bidragen utses som tidigare av en urvalsjury i samarbete med tävlingsproducenten samt bidragen från Allmänhetens inskick respektive P4:s nationella musiktävling ”Svensktoppen nästa”. Ledningen för Melodifestivalen arbetade under förra hösten med ett utvecklingsprojekt med bland annat en stor tittarundersökning. I den efterfrågade fansen bland annat ”luft” i sändningarna och en starkare livekänsla. Mer av spontanitet och värme, mindre av hårt mallad struktur. – Det är en reaktion på att vi gått mer på att leverera det perfekta programmet än att ge publiken möjlighet att få lära känna artisterna lite bättre, fånga upp reaktioner inne i arenorna och låta programlederiet ibland också drivas av känslan i luften och saker som händer. Det här kräver förstås mer tid vilket vi nu får genom att bara ha sju tävlande i delfinalerna, säger Melloveteranen Christer Björkman. Just relationen till de tävlande artisterna är en komplex sak, betonar han. – Vissa av artisterna har tittarna ingen relation till alls sedan tidigare och dessa blandas med tävlande som många har en väldig stark relation till redan. Artistpresentationerna i delfinalerna är därför något som vi har tittat noga på för att de ska bli djupare och grundligare. I finalen är situationen den omvända för då har tittarna redan en relation till både låtarna och artisterna. Efter röstskandalen med robotstyrd röstning som uppdagades förra året inför ni ett maxtak på 20 röster per abonnemang. Varför inte en bara en röst – tjugo röster från en enda person skulle aldrig accepteras i några andra sammanhang? – Den frågan kan man ställa sig, men grunden är att Eurovision Song Contest har den regeln och vi tycker att det ska vara lika hos oss som där det vinnande bidraget ska tävla. Detta röstningstak är lätt att kontrollera tekniskt och vi tycker någonstans att engagemang är kul. Dessutom är massan av röstande så stor: Snittet i finalen är tre röster per person, de som röstar tjugo gånger är en marginell grupp. Ni hade cirka 800.000 färre tittare under finalen 2014 mot föregående år, de sämsta tittarsiffror sedan 1999. Hur ska ni locka fler? – Genom att förändra och förnya tror jag att vi kommer att bibehålla intresset för Melodifestivalen. Den är en av de få lägereldar vi har kvar och ju mer differentierad mediebilden blir och ju färre tillfällen det blir att samlas kring något så tror jag att det närmast ökar möjligheterna för oss att behålla publiken. Men det är upp till oss att bli så attraktiva att man vill bli kvar vid lägerelden. Loreens ”Euphoria” slog poängrekord och blev en massiv hit. Är inte låtar av den kvaliteten det effektivaste sättet att hålla uppe intresset för tävlingen? – Jo, men att lyckas med en sådan superhit som passar hela Europa är lite slumpmässigt. Sådana låtar kommer att finnas med i tävlingen igen, men man vet aldrig med vilka intervaller. Ett mer normalt år - som vi hade i år med två starka uttryck, Sanna Nielsen, en traditionell Melodifestivalartist och så det modernare uttrycket med en nykomlingen Ace Wilder – är mer ett scenario vi har som målsättning - och det gav oss en bronsmedalj i Eurovisionfinalen, vilket är fantastiskt. Att vara framgångsrik utanför Melodifestivalen tycks inte vara någon garanti för att man lyckas i tävlingen. Arbetar ni i år med lika stora förhoppningar om att få med kreddiga artister – som exempelvis Robyn, Veronica Maggio eller Icona Pop? – Vi jobbar på det hela tiden – också. Jag tycker att alla etablerade artister skulle vara med en gång bara för att ha gjort det, för det är kul och alla som har en bred fanbase har ju dessutom stora förutsättningar att göra ett bra resultat, men det är ändå inte alltid vi får med någon. Anna Järvinen lyckades inte resultatmässigt även om den låten fungerar väldigt väl i hennes repertoar och hon gör den fortfarande med stor framgång. Salem Al Fakir blev samtidigt tvåa och fick en jättehit med sitt bidrag - resultaten för de smalare uttrycken kommer alltid att variera. Hur ser utgångsläget ut? – Jag har hört ungefär 70 procent av bidragen nu och så här långt känns det väldigt, väldigt betryggande, jag är inte ett dugg orolig. Några stora namn i startfältet? –Ja utifrån vad jag tycker, det beror ju på vad man har för preferenser. På hårdrockssidan har vi till exempel något riktigt bra med i år.


Jonas Hassen Khemiri: ”Jag vill skapa förståelse och förvirring”

Summary: Frankensteins monster inspirerade Jonas Hassen Khemiri att skriva pjäsen med den udda titeln ”˜ Ungefär lika med”. Den handlar om ett annat människoskapat kraftfenomen: kapitalet. Om pengars makt över våra liv.

– Vi får följa några personer som är på kollisionskurs med marknaden. De tycks ha problem som är kopplade till siffror, procentenheter och räntor. De försöker hitta olika strategier för att hantera känslan av att någonting är fel, säger Jonas Hassen Khemiri. Det hela är en smula komiskt. Vi har stämt möte för att prata om pjäsen – om hur pengar påverkar våra liv – på ett kafé som visar sig ligga på Sedelvägen. I kvarteret Valutan. – Ja, allt är symboliskt, det är ett ekonomiskt kvarter och där ligger Sparbanksvägen, säger Jonas Hassen Khemiri, nickar åt ena hållet och ler lite bakom solglasögonen. Vi sitter ute, solen gassar fast almanackan visar september. Om en dryg månad har hans pjäs premiär på Dramaten i Stockholm i regi av Farnaz Arbabi. – Börjar man tänka på vad siffrorna styr så dyker de upp överallt. Han ger exempel: – Man investerar i en relation, röstar med en röstsedel... Att det blev en berättelse om människors kamp i en vardag styrd av marknaden beror på att Jonas Hassen Khemiri fick en förfrågan från Dramaten om att skriva något om Frankensteins monster, skapat av människor men som de förlorar kontroll över. – Jag gick hem och läste Mary Shelleys bok, det är en fantastisk roman, superhäftig, och började tänka på människoskapade fenomen som man tappar kontrollen över. Tankarna gick från monster till ekonomi till robothandel och till vad som egentligen händer när siffror invaderar hjärnor. När människor är omgivna av, men känner sig maktlösa inför, siffervärlden. Nu är den ekonomiska sfären inte okänd mark för Jonas Hassen Khemiri. Han har gått på Handelshögskolan i Stockholm i två och ett halvt år, men hoppade av i samband med att hans debutroman ”Ett öga rött” kom ut. – Att gå där var en väldigt bra förberedelse för att skapa fiktion. I mångt och mycket var det vad man gjorde där. Den världen bygger på en massa grundantaganden som är väldigt svåra att bevisa i verkligheten; om den mänskliga naturen och vår påstådda rationalitet till exempel. – När jag sökte till Handels kalkylerade jag så här: pengar är kopplade till makt och jag är nyfiken på makt. Så jag pluggade någonting som jag ogillade men fortfarande är oerhört fascinerad av. Vad gör kapitalet med oss? Det var verkligen en värld där räntesatser, valutor, siffror besjälades. De var verkligare än Gud. Pengar är inte bara kopplade till makt utan också till klass eller hur? – Pengar kan vara en rulltrappa upp till överklassen, men de kan också bli mardrömmen om man slungas nedåt i hierarkin, konstaterar Jonas Hassen Khemiri. Jag frågar honom om hans eget förhållande till pengar. Skulle han vilja vara ekonomiskt oberoende, rent av rik? Han svarar att han bär på en grundläggande oro. – Det kanske går bra nu men vem vet vad som händer om ett par veckor? Pengar har aldrig varit min största drivkraft, i så fall hade jag gått kvar på Handels. Men jag kommer aldrig att kunna fördöma människor som drivs av ekonomi för jag vet hur stark den kraften kan vara. Drömmen om att konsumera sig fri. I pjäsen ”˜ Ungefär lika med” brottas en grupp människor med det ekonomiska systemet. En vill krossa det, en annan hämnas på det, en tredje vill göra karriär i det och en fjärde vill ta sig ur det. – Alla karaktärerna är delar av mig, jag är också invaderad av siffror. Jag tror inte det är möjligt att leva i vår tid utan att ha en relation till siffror. Det är också fascinerande att det är så extremt svårt att ställa sig utanför systemet. Titeln på din nya pjäs, ”˜ Ungefär lika med”, syftar på – ja, vad då? – Många människor investerar mycket av sina själv- och världsbilder i tron på att världen är lika med. Att vi är lika mycket värda, har lika stora chanser och samma förutsättningar. Att debet i slutänden blir kredit. Den här pjäsen försöker böja till det där lika-med-tecknet och visa hur mycket som är ungefär lika med. Efter den kritikerhyllade ”Ett öga rött” har Jonas Hassen Khemiri skrivit två romaner och fem pjäser, däribland ”Apatiska för nybörjare” och ”Jag ringer mina bröder”, som hade premiär 2013. Den sistnämnda var från början en krönika i Dagens Nyheter och skrevs efter bombdådet på Drottninggatan i Stockholm i december 2010. Flera av hans böcker och pjäser har dessutom översatts och spelats utomlands. Hur noga är du när det gäller att följa dina manus? – Jag brukar vara noga med den första premiären. Hur de spelas utomlands kan jag inte ha kontroll över, och man blir luttrad. Det är bra för egot att påminnas om att texten inte är min längre. Tyska regissörer brukar vara extra bra på att påminna en om det. I våras sattes ”Jag ringer mina bröder” upp i New York. Då var han där och följde arbetet under en månad. – Det var spännande att se vad som hände med den texten i New York. New York-borna har ju en laddad relation till utomstående hot, säger han. Jonas Hassen Khemiris texter har en musikalitet, en rytm, de är, menar han själv, röstbundna. – Allt som jag har producerat har jag läst högt minst en gång. Örat är smartare än hjärnan. Örat vet vad som ska bort, vilka ord som är övertydliga. Och vad händer med den där rytmen vid översättningar? – Man måste ha en översättare som tycker om att dansa. Rytm och humor är viktigt. Då har det fungerat bäst, när översättaren förstår vad jag velat göra och sen vågat ta sig friheter. Och det säger jag som är världens kontrollfreak. Hans berättelser består oftast av fragment, röster, och han tycker om att ändra perspektiv. Det hela får en sorts kalejdoskopisk effekt med humorn som ett ständigt närvarande inslag. – Humor är en effektiv sylt att bädda in medicinen i. Humorn är viktig, men för mig handlar det också om ärlighet. Jag upplever livet som djupt tragikomiskt. Det är så vidrigt och så komiskt och oftast skiftar det snabbt. Så ser jag livet, säger han lugnt och tillägger: – Men humorn har inget egenvärde. Den kan däremot vara användbar som flykt från en livssituation som känns för trång, begränsad, farlig eller maktlös. Det är en... säkerhetsventil. Några dagar före vårt möte där på kaféet har jag sett en repetition av pjäsen ”˜ Ungefär lika med”. Rappa scener, snabba identitetsbyten, situationskomik, igenkänningsbart, varmt och skarpt på en gång. Här anas en förståelse såväl för den arbetssökande rollfiguren som kommer till arbetsförmedlingen och verkligen vill ha ett jobb, som för den utarbetade arbetsförmedlaren som inget har att ge. Den där förståelsen för olika människor, hur viktig är den för dig att visa, förmedla? – Det är mitt sätt att gestalta hur jag ser världen. Jag har alltid haft förakt för min egen förmåga till förståelse. Det har gjort mig statisk. Jag förstår den och den och den och den... Det kan kanske kallas empati? – Jomen, förståelsen kan bli en handlingsförlamning. Men det man känner skam över kan man stoppa in i skrivandet; det dyker upp där. När man skriver gestaltar man mycket mer av sig själv än man förstår. Han funderar en kort stund. – På samma sätt som siffror spelar en stor roll för människorna i min pjäs, så spelar bokstäverna en stor roll för mig. Bokstäverna har blivit ett system som jag har hängt upp min verklighet på. Som ibland har gett mig stor tillfredsställelse – ja, en känsla att vara odödlig – men ibland också fått mig att känna mig fjärmad från världen. Pjäserna, att skriva dramatik eller debattartiklar (som ”Bästa Beatrice” riktad till justitieminister Beatrice Ask och publicerad i DN) är ett sätt för Jonas Hassen Khemiri att koppla samman sig med världen utanför. Romanskrivandet kan vara isolerande. Måste vara det periodvis. Isolation eller i vart fall ensamhet är också ett tema i hans författarskap. Känner du själv ett utanförskap trots att du fått framgång och uppmärksamhet? – Det är lite svårt att svara på. Det som återkommer i allt jag skriver är hur enskilda människor kommer på kant med kollektivet. Hur de försöker förstå sin roll i en kollektiv gemenskap. Det kan jag verkligen känna igen hos mig själv. Genom hela mitt liv har jag förhållit mig skeptisk till grupper. Jag har inte varit så bra på att vara med i grupper. Det finns med i den nya pjäsen: människor som lockas av gemenskaper men sedan drar sig ur. Det står i programförklaringen till din pjäs att ni ”vill ge publiken maximalt underhållningsvärde per investerad krona”. – Underhålla… näää. Om jag har något syfte så är det att skapa förståelse och förvirra på samma gång. Förståelse för karaktärerna och personlig förvirring för sina egna bergsäkra åsikter. Lunchgästerna på det lilla kaféet där vi sitter börjar droppa av. Maten är uppäten, dags att betala, pengar byter ägare. Solen envisas med att gassa. Har du själv fått bra utdelning för den tid du investerat i ditt pjäsprojekt? – Hahaha. Jätteintressant fråga. Som alla roliga projekt så är timpenningen inte så bra men det är ett gott tecken. Det betyder att jag hade roligt när jag ägnade åtta veckor åt att läsa dystopiska ekonomibloggar om skuldbubblan. – Nej men, jag befinner mig i den otroligt lyxiga situationen att jag kan leva på mitt skrivande. Det drömde jag om när jag slutade på Handels och det kan jag göra nu när jag sitter just här på Sedelvägen i kvarteret Valutan, säger Jonas Hassen Khemiri. ”˜ Ungefär lika med” har premiär 23/10 på Dramaten, Stockholm. Jonas Hassen Khemiri Född: 1978. Yrke: Författare, dramatiker. Har gått på Handelshögskolan och läst litteraturvetenskap på universitetet. Bor: I Stockholm. Aktuell: Med pjäsen ”˜ Ungefär lika med” på Dramaten, premiär 23/10 2014. Har också skrivit: ”Ett öga rött” (2003, debut), ”Montecore. En unik tiger” (2006), ”Invasion!” (2009), ”Jag ringer mina bröder” (2012 ), ”Vi som är annorlunda” (2012) och ”Apatiska för nybörjare” (2013). Snabba svar: Skulle du aldrig investera i: ”Mitt ego.” Om jag säger ekonomi? ”Maktkamp, procent, grafer.” Valuta? ”Hjärngympa.” Kvitto? ”Betyg.” Äktenskapsförord? ”Sorg.”


”Jag tror inte på att slå dem som slår”

Summary: ”Jag serverar publiken en obehaglig brun, men rolig, sörja”, säger Nils Poletti om sin nya föreställning ”Sånger för Norden”. Det är en musikal som i kabaréformat behandlar rasism och fascism.

Nils Poletti skulle just hålla ett tal under antirasistdemonstrationen i Kärrtorp i december förra året. Plötsligt gick en grupp nazister till attack och stenar, flaskor och smällare ven genom luften. I kalabaliken – barnfamiljer och gamla flydde för sina liv, andra blev nedslagna, eller slog tillbaka – kände Poletti hur han på en sekund ”förvandlades till neandertalare och ville döda dem som angrep”. – Men så kom en banan flygande och allt bara rann av mig, berättar han. Jag tänkte: ”Men snälla nån, nazisterna kastar ju sitt mellis på oss! Hur ska det nu gå med deras fruktstund ute i skogen?” Det var så absurt, så roligt mitt i det fruktansvärda. En banan. Vi sitter i Turteaterns vackra funkisfoajé i Kärrtorp, bara ett stenkast, bokstavligen, från skådeplatsen för galenskaperna strax före jul 2013. Den chockartade dagen ligger till grund för Polettis nya pjäs ”Sånger för Norden”, som spelas från 1 november och sex veckor framåt. Det är en sorts musikal, med en stor grupp skådespelare och musiker, som i kabaréformat och sketcher behandlar rasism och fascism, bland annat genom att utgå från citat från högerextrema webbsidor och personliga vittnesmål. Här citeras bland annat Anders Behring Breiviks instruktioner för hur en tempelriddare ska se ut när han väl grips (fotografera dig i en studio, sola, träna, gå till en makeupartist!), och här finns en sketch baserad på motdemonstrant- och polisslagsmålen i Malmö nyligen, fast i småbarnsgestalt. Musiken, nyskriven av Daniel Rossetti, blandar nationalromantiska dängor, typisk musikalmusik och neofascistisk syntrock. Anslag från bland andra Postkodlotteriet har möjliggjort att satsa på avancerat ljud, ljus, bild och levande musik utöver det vanliga. – Allt är väldigt obehagligt, men också ofrivilligt komiskt, förklarar Nils Poletti. Jag önskar att vår föreställning kan vara den där bananen, det som får oss ur det simpla polariserandet och hatet. Jag tror inte på att slå dem som slår, jag vill försöka styra det mot kreativitet i stället – och förhoppningsvis skratt – och att inte reagera med rädsla på deras hot och våld. Att inte låta deras vapen fungera. – Vad jag verkligen vill angripa är den stora blobben av fascistiska rörelser i hela Norden och spegla vad som händer när vi utsätts för rasistiskt vansinne. Vi är olika och det finns enorma fördomar de nordiska länderna emellan. Men vi går inte in på scenen och säger ”Rasism är dåligt!” inför en publik som nickar och tänker: ”Aha, det har jag inte tänkt på förut.” Nils Poletti beskriver sig som en regissör med behov att rota i saker man inte bör rota i, som vill göra ”fel”, men med en kärleksfull respektlöshet. Han har tidigare liknat sig vid en svamp som suger upp allt skitigt för att sedan krama ur den över publiken. – Det är den terapeutiska reningen, om man ska vara pretentiös. Jag har ruvat på det här sedan december och nu vill jag tvätta både Kärrtorp och mig själv från den här samhälleliga ångesten och vanmakten. Så jag skiter ur mig en obehaglig brun, men rolig sörja som jag serverar publiken: Bon appétit! säger Nils Poletti.


”Jag är med på vågen om folk vill satsa på mig”

Summary: För sex sju år sedan rappade svenska Mapei på världens hetaste klubbar. Till slut blev det för mycket av det goda. Men nu är hon tillbaka med låtar som siktar mot hitlistorna.

Efter att ha blivit sönderkramad som en av världens hetaste klubbrappare för sex sju år sedan försvann plötsligt Mapei. I fyra år var hon tyst, men nu är hon tillbaka på allvar. Singeln ”Don’t wait” höjdes till skyarna i fjol och på fredag släpps debutalbumet ”Hey hey”. DN ringer upp Jacqueline Mapei Cummings i USA för att prata om skivan, frånvaron och förväntningar om att bli nästa stora svenska musikexport. Hej Mapei, hur mår du? – Det är jättebra! Livet känns soft. Var är du just nu? – Jag är hemma i Providence, Rhode Island. Jag har precis varit på en mindre turné med John Legend. Det har varit lärorikt. Publiken var lite reserverad, många kärlekspar som kanske inte diggar min grej helt. Jag köpte en fin vinflaska till honom, men Dave Chappelle, komikern, drack upp den. Han kom på en spelning och hängde. Och nu ska du snart ut med Lykke Li på en stor USA-turné. – Ja, det känns kul! Jag kände henne för länge sedan, när hon skulle spela in sin första skiva. Hoppas att hennes publik gillar det jag gör. Jag älskar att vara på turné och mitt band är så grymt bra. De har spelat med Nas tidigare. Hur är förväntningarna inför albumsläppet? – Det är jättenervöst. Jag har jobbat väldigt länge med skivan och hoppas att folk gillar den trots att det inte är så mycket rap som folk förväntar sig. Det är mörkt i Sverige, så jag ville göra något roligt. Du blev väldigt omtalad när du slog igenom för sju åtta år sedan, men efter 2009 var det tyst fram till i höstas. Vad gjorde du under de åren? – Det var så mycket som hände och allt var överväldigande. Jag blev utmattad så jag var tvungen att vila lite. Det var skönt att hänga med folk som pratade om annat än musik. Jag blev tillsammans med en snubbe och reste runt här och där i världen, till Brasilien, Senegal, Portugal, Tunisien. Och jag kunde ta reda på vilka som var mina riktiga vänner. Man får många vänner när man är hajpad. Nu ser man vilka som är på riktigt. Tog du paus helt från musiken eller skrev du något under de här åren? – Jag skrev en del låtar och dikter. Jävligt mörka texter. Det var skönt att komma bort från scenen. Jag var på en mörk plats efter all hajp och behövde komma ner på jorden Känns det som en comeback eller mer som en nystart? – Det känns som en nystart. Livet är mer normalt nu. Den hajpen jag hade förut var som en virvelvind. Allt var konstigt, någonting som inte fanns på kartan. Man hängde i Berlin, Paris eller Los Angeles med massa färgglada typer som tog droger. Plötsligt var man i Miami på någon klubb. Nu kan min familj digga min musik också. Jag känner mig mer normal, dricker inte så mycket, försöker inte vara clownen på festen. Jag gör videor, shower och musik och jag har skivkontrakt och bra stöd. Det känns bättre helt enkelt. Albumet är rätt annorlunda från det vi hört av dig tidigare. Mindre hiphop, mer pop, dansmusik och soul. Och framför allt mer sång. – Jag har alltid velat sjunga. Och jag har ju gjort en del soul- och r&b-låtar förut också. Det blir konstigt att möta responsen. Vad kommer folk att säga när det bara är en rap-låt på skivan? Men jag kände bara inte för att göra det nu. Timbuktu kallade dig ”den bästa rapparen som funnits i Skandinavien” i radio nyligen. Känns det inte lite dumt att sluta rappa nästan helt? – Jag blir fortfarande förvånad över att folk kallar mig en grym rappare. Jag är ju ingen Mos Def direkt. Mina texter är finurliga och konstiga och jag passar väl egentligen mer in i en hipstervärld. Det var många renodlade hiphopare som hatade mig förut. Men jag kommer säkert gå tillbaka till att rappa mer igen någon gång. Hur ser du på att det pratas om dig som ”nästa stora musikexport”? – Jag hoppas jag inte gör någon besviken och jag tar det inte personligt om det inte går bra, men känner ingen press. Jag vill inte bli en plastdocka, men jag är med på vågen om folk vill satsa på mig. Jag är down för att jobba och göra det så stort som möjligt. Mitt bolag har bra smak och är inga hajar. Jag tycker att jag har skrivit hitlåtar och är glad att folk tror på det. Du gör en cover på Shirelles ”Baby it’s you”. Har du lyssnat mycket på gammal soul? – Ja, jag har varit mycket i gamla kyrkor här i USA. Hängt med tanter på verandan och lyssnat på soul. Husen är lite fula. Det är fattigt och det bor många puertoricaner och dominikaner här omkring. Det är något väldigt musikaliskt över allting, med gospeln i kyrkorna och de här tanterna som växt upp med doo-woop. Man känner det i luften hela tiden. Vad lyssnar du annars mest på nu? – Mycket topp-40-hits på radion här. DJ Mustard. R&b. Och Seinabo Sey. Du bor i Providence, jobbar med stora internationella artister och hyllas av amerikanska medier. När kommer du tillbaka till Sverige? – Jag har en lägenhet i Stockholm kvar och har alla mina vänner där. Jag växte ju upp där, det finns alltid kvar i mitt blod. Även om jag inte vill erkänna det ibland så är jag ändå svensk. Men det känns sorgligt med allt snack om Sverigedemokraterna. Ett fint land som Sverige med så många fina ideal. Det är så sorgligt att det går åt det hållet, att så många röstar på SD. Din intervju i amerikanska radiokanalen Hot97 i våras blev uppmärksammad för att du lyfte frågor om rasismen i Sverige. – Ja, det var många som blev arga för att jag sa det där. Men det är min verklighet och det var många som kunde hålla med. Och jag har slutat läsa kommentarerna från folk som hatar. Jacqueline Mapei Cummings Föddes 1983 i Providence, Rhode Island, USA. Flyttade till Sverige och Stockholmsförorten Tumba som tioåring, där hon växte upp. Slog igenom med låten ”Video vixens” 2006, producerad av Marcus Price. 2009 släpptes ep:n ”Cocoa butter diaries”, producerad av DJ Mehdi. Hyllades av internationella medier. Spelade in ett album med franska houseduon Justice, men var missnöjd med resultatet så skivan släpptes aldrig. Därefter tog hon paus från musiken i fyra år. I oktober 2013 släpptes singeln ”Don’t wait” som utsågs till årets bästa låt av SVT:s musikblogg PSL. Singeln remixades av bland andra den legendariske houseproducenten Frankie Knuckles, strax innan han gick bort i våras. Aktuell med debutalbumet ”Hey hey” som recenseras på föregående uppslag.


Gräslig karikatyr av Poirot

Summary: ”Monogrammorden” är inte ett nytt fall för Agatha Christies hjälte! Sophie Hannah borde ägna sig åt sina egna deckare i stället.

Sophie Hannah ”Monogrammorden – ett nytt fall för Hercule Poirot” Övers. Helen Ljungmark Bookmark Stackars gamle Hercule Poirot. Han avslutade sin karriär så storslaget i ”Ridå – Hercule Poirots sista fall”, Agatha Christies sista bok om honom som skrevs redan 1946 men inte gavs ut förrän 1975, efter Christies död. Man kan ana att Agatha Christie menade något där, eller hur? Hon skrev både ”Ridå” och ”Miss Marples sista fall” i god tid, för att ge sina största hjältar en passande avslutning. Alltså är det inte ett nytt fall för Hercule Poirot som kommit ut lagom till Agatha Christies 125-årsjubileum. Det är ett nytt fall för författaren Sophie Hannah, som i vanliga fall skriver egna deckare. Vilket hon naturligtvis borde ha hållit sig till. Hercule Poirot är en speciell detektiv, farligt nära parodins gräns även i Agatha Christies tappning. Han är en snobbig liten belgare, besatt av sin egen begåvning och ständigt så mycket klokare än den träige vännen Hastings som mest styrs av sina känslor. På något sätt lyckades Agatha Christie gå balansgång med honom, så att Hastings inte verkade stenkorkad och Poirot faktiskt framstod som mer intelligent än folkflertalet. Sophie Hannah gör samma misstag som väldigt många andra gör när de ska försöka kopiera en död författares ton: det blir för omständligt och för många detaljer. Det blir för långt, helt enkelt, och påfallande många av de äldre författarna skrev en effektiv prosa som i vissa fall är en viktig del av succén. I ”Monogrammorden” hittas tre personer döda på ett hotell i London, alla mystiskt tillrättalagda och med varsin monogramförsedd manschettknapp i munnen. Poirot följer med den utredande polisen från Scotland Yard, Edward Catchpool, som alldeles uppenbart har huvudet under armen. Inte en enda liten slutsats kan Catchpool dra för egen del, tvärtom argumenterar han gång på gång emot Poirots tankegångar. Man blir lite ledsen å poliskårens vägnar: anställer de vem som helst? Sen blir man ledsen å Poirots vägnar. Nog för att han då och då talade om sig själv i tredje person i de riktiga böckerna, men Sophie Hannah låter honom konsekvent göra det. Tycker Sophie Hannah ens om Poirot? Eller är detta en gräslig karikatyr av någon som alltid har avskytt Agatha Christie? 8 x uppföljare. Alexandra Ripley ”Scarlett” Övers. Elsa Svensson. Bonniers 1992 Jag gillade faktiskt Margaret Mitchells gamla roman ”Borta med vinden” från 1936, inte bara den legendariska filmen med Vivien Leigh (jaja, och Clark Gable då – men det var Vivien Leigh som var bäst). Uppföljaren blev en dyster, påläst (alla uppföljare är pålästa, det är så de försöker kompensera sig) historia där Scarlett flyttar till Irland, fortsätter vara självständig men är besynnerligt modern. E L James ”Femtio nyanser av honom” Övers. Patrik Hammarsten. Norstedts ”Femtio nyanser”-trilogin började som fan fiction på nätet, när E L James blev irriterad över att Bella och Edward i Stephenie Meyers ”Twilight”-böcker inte lyckades hoppa i säng förrän efter bröllopet och skrev en egen version med explicit sex (och inte mycket annat). Stephenie Meyer höll hårt i rättigheterna, E L James skrev om så att det inte blev för tydlig koppling, och båda blev enorma försäljningssuccéer. Eoin Colfer ”Och en grej till” Övers. Lisbet Holst. B Wahlströms Uppföljaren till Douglas Adams ”Liftarens guide till galaxen” kom 2008 (på svenska 2011), skriven av irländaren Eoin Colfer som tidigare har skrivit ungdomsfantasyserien om Artemis Fowl. Han är en energisk imitatör, som likt många andra är noga med att gång på gång referera till originalböckerna vilket efter ett tag mest blir fantasilöst. Fast i ärlighetens namn blir det inte bättre när han hittar på själv. Micaela Favilla ”Snorkfröken blir fin” Rabén & Sjögren Jag är mycket förtjust i Tove Janssons böcker om mumintrollen. Den här har i-n-g-e-n-t-i-n-g med dem att göra (även om Snorkfröken förvisso är en utseendefixerad tråkmåns för det mesta även i böckerna). I stället är det den enfaldigaste pekbok jag har sett (vilket inte vill säga lite), och behöver jag säga vilket kön den riktar sig till? Måtte Mårran ta alla som förgår sig på arvet efter Tove Jansson. David Benedictus ”Tillbaka till Sjumilaskogen. Nya äventyr med Nalle Puh” Övers. Lotta Olsson. Bonnier Carlsen Här är det till och med två pålästa kidnappare: författaren David Benedictus som ”tagit vid där A A Milne slutade” (javars, hörni) och tecknaren Mark Burgess som skickligt imiterar E H Shepards klassiska illustrationer. Där Milne var stillsam och lite melankolisk är Benedictus mer lik en beskäftigt skuttande Tigger. Benedictus har också lagt till en outhärdlig utter med pärlhalsband, som försöker uppfostra djuren. Geraldine McCaughrean ”Peter Pan. Den röde piraten” Övers. Christina Westman. Damm J M Barries gamla klassiker fick en uppföljare 2004, vid pjäsens hundraårsjubileum (den började som pjäs, sen kom boken ”Peter Pan och Wendy”). Mest var det nog för att barnsjukhuset vid Great Ormond Street i London, som har rättigheterna, behövde pengar. McCaughrean gjorde ett förtjänstfullt arbete, men resultatet blev mer som en ledsen vuxenbok om någon som saknade Peter Pan och barndomens fria fantasilekar. Åsa och Michael Rönn Ingrid Flygare (bild) ”Pelle Svanslös. Våga vara snäll” Rabén & Sjögren Gösta Knutssons gamla kapitelböcker om katten Pelle Svanslös i Uppsala var lätt akademiska, distinkt antinazistiska under andra världskriget och snällt förnumstiga, i den tidens tappning (den första kom 1939). Så en ny version tar upp… ekologiska varor. För all del: Elake Måns är fortfarande elak, Bill och Bull är fortfarande medlöpare. I höst blir Pelle Svanslös relanserad, i ny tappning. Långt från Gösta Knutsson. William Boyd ”Solo. En James Bond-roman” Övers. Gabriel Setterborg. E A Förlag Ian Fleming skrev böckerna om agent 007, men åtskilliga andra har försökt fortsätta. Anthony Horowitz lyckades bäst med sina ungdomsböcker om Alex Rider (som inte fick heta James Bond) som också höll en lätt, humoristisk ton. Charlie Higson har skrivit flera dystra ungdomsböcker, och Sebastian Faulks skrev vuxenboken ”I djävulens tjänst”. I William Boyds nytappning framstår Bond som en kompetent, men rätt moloken tråkmåns.


Catia Hultquist: Sveriges Television ingen vinnare i årets mediala valrörelse

Summary: Kvällstidnings-tv har seglat upp som fullgoda utmanare till SVT och TV4 under höstens valkampanjer. Men frågan är i vilka medier nästa valrörelse kommer att bedrivas.

Vi är så pepp! Vem vinner och vem försvinner?” Svepande spotlights, en galet hurtfrisk programledare och deltagare som presenteras lika rafflande som om de stod i färd att begå en raketuppskjutning. Nej, jag pratar inte om ”Gladiatorerna”. Jag pratar om partiledardebatt i kvällstidnings-tv, nyheten i årets valbevakning. I dag är det dagen efter valet och vi sitter i alla fall inne med svaret om vem som ”vann och försvann” inom politiken. En fråga som vi däremot inte har svaret på är den som ställdes av den mejlväxlande publicisten Mats Svegfors i gårdagens DN Söndag Kultur: I vilka medier kommer nästa valrörelse att bedrivas? Ja, vilka blir det? Frågan är relevant med tanke på hur mediebranschen ser ut. Nedskärningar, rationaliseringar och tidningsdöd. Vem vet vilka medier som har vunnit och försvunnit 2018? Var ska politikerna höras och synas och granskas? I ”Paradise hotels” politikervecka? Men för att backa bandet. Under hösten 2014 har kvällstidnings-tv seglat upp som en valrörelsens mediala dark horse. Aftonbladets välproducerade partiledardebatt på Waterfront med den på en gång svala och övertända programledaren Karin Magnusson har haft över en miljon så kallade starter (Begreppet starter är det mått som används inom online-tv och är inte samma sak som tittare. Starter står för antal startade strömmar, det vill säga när tv-klippet sätts igång. En person kan göra detta flera gånger vilket innebär att en person kan stå för flera startade strömmar.) och kallats ”historisk” (första partiledardebatten som sändes som online-tv). Förutom ovan nämnda vokabulär (alltså ”pepp”, ”vinna och försvinna”) användes genomgående sportreferenser som ”matchen om makten” och Magnusson tog i för kung och fosterland för att försöka göra svensk partipolitik ”House of cards”-sexig. Ibland lyckades hon över förväntan, ibland blev effekten ofrivilligt komisk med uppenbart obekväma partiledare som skruvade på sig men ändå försökte verka chill med ”Gladiator”-inramningen. Osande sexighet var kanske inte det första ord som dök upp när konkurrenten Expressen-tv sände sin minst lika ambitiösa partiledardebatt två dagar senare. Däremot lyckades kvällstidningen uppbåda en stor dos folklighet när man flyttade sitt koncept ”Bar och politik” och samtliga partiledare till Mariatorgets krogkomplex Rival. Expressens eget svar på Ulf Elfving, det vill säga kompischarmiga stjärnreportern Niklas Svensson, var det givna valet som programledare. Ett stycke utklädd svartochgulrandig jättemjukisgeting agerade dörrvakt. På plats fanns också Bert Karlsson i publiken och en panel innehållande Mona Sahlin, Maria Wetterstrand och den förtjusande åldermannen Ulf Adelsohn (”på min tid fick minsann politikerna bestämma, inte journalisterna”). Även om Expressens publika partiledardebatt inte glänste lika mycket som Aftonbladet är båda fullgoda utmanare till bevakningen i både SVT och TV4. Under höstens valrörelse har dessutom SVT tagit ut svängarna rejält åt kvällstidningshållet och blivit anklagade för att göra trams-tv. Och ja, greppet med att ta in den näthatande Ian Wachtmeister som valkommentator och skicka ut Janne Josefsson på ”Södermalmsgranskning”, får onekligen Expressens utklädda mjukisgeting att framstå som det seriösa alternativet. Någonstans kanske SVT måste ta ett steg tillbaka, gnugga geniknölarna och göra den valbevakning som anstår public service. Om fyra år vet vi inte bara vilka som är journalistikens vinnare eller förlorare. Det gäller i lika hög grad oss tittare.


Kulturbudgeten en helig ko

Summary: Kulturen är en ickefråga i valet, sägs det. Men stämmer det verkligen? I dag vågar inget parti gå till val med ett löfte om att sänka kulturbudgeten. Sex partier, däribland Sverigedemokraterna, vill i själva verket höja den.

Att kulturen skulle bli en valfråga är en utopi. Det är en sanning som upprepats så många gånger att den förvandlats till en kliché. Samtidigt visar den stora kulturenkät som TT har genomfört med partiernas talespersoner att kulturen trots allt prioriteras i budgetsammanhang. Av de nio tillfrågade partierna vill inget skära i den budget på drygt 6,8 miljarder kronor som slogs fast av Alliansen i september förra året. Samtliga oppositionspartier vill i stället höja kulturbudgeten, med Vänsterpartiet som den ivrigaste tillskyndaren med ett löfte om en höjning med sammanlagt 1,7 miljarder. Även Folkpartiet anser att nivån borde vara högre "men går inte till val på en speciell procentsiffra". Hur kommer det sig att något som betraktas som en ickefråga ändå har blivit en helig ko i budgetsammanhang? – Att kulturen är en ickefråga som inte lockar röster är en förklaring till den relativt neutrala hållningen. Men skulle politikerna däremot gå ut med att sänka budgeten skulle man trigga i gång en kör med rätt högljudda och välformulerade röster som kan få negativa konsekvenser, konstaterar Tobias Nielsén, vd och förläggare på analysföretaget/förlaget Volante, som tillsammans med forskaren Emma Stenström också driver bloggen www.kulturekonomi.se Ilskna protester från röststarka kulturarbetare är inget att eftersträva i valtider, menar han. Att föreslå en stor negativ förändring i kulturpolitiken vore att göra politiskt självmål. – Jag tror tyvärr att den viktigaste kulturpolitiska strategin inför valet är att inte reta upp någon, säger Tobias Nielsén. Inte ens Sverigedemokraterna, som tidigare gjort uppmärksammade utspel på kulturområdet, sticker ut hakan. Nu är det ingen som talar om att fängsla konstnärer som målar könsorgan i skolor, i stället fokuserar partiets nye kulturpolitiske talesperson Aron Emilsson på att nå ut med att Sverigedemokraterna minsann också vill satsa på utgiftsområdet kultur och idrott – drygt 360 miljoner kronor mer per år än vad regeringen vill göra. – För fyra år sedan snurrade ett Youtubeklipp runt om Sverigedemokraternas kulturpolitik som fokuserade på fornminnen, julafton och midsommarafton. Det där har de väl lärt sig av, de har blivit mer slipade helt enkelt. Det var lätt att hånskratta åt det där klippet, men lika enkelt är det inte i dag, säger Tobias Nielsén. På frågan om vilken valfråga som är viktigast inom kulturpolitiken skiljer dock Sverigedemokraterna ut sig. När de andra partierna svarar "tillgänglighet" eller talar om vikten av att satsa på kultur för barn och unga väljer partiet att lyfta fram satsningar på kulturarvet. När det gäller de stora ideologiska frågorna är skillnaden mellan partierna trots allt ganska liten. Vissa sakfrågor har däremot blivit vattendelare; särskilt tydligt är det i den gamla surdegen om fri entré på statliga museer. Där är Centerpartiet, Moderaterna och Kristdemokraterna ensamma om att tydligt säga att de inte vill slopa entréavgifterna. Sven Nilsson, analytiker och debattör som i många år har granskat kulturpolitiken, tycker att bristen på ideologiska skillnader är oroväckande. – Det alarmerande är att det inte finns några kulturpolitiska idéer. Kulturpolitiken har stelnat i en snäv form. Det bekräftades i den senaste stora kulturpropositionen som lade över ansvaret för kulturpolitiken på regionerna. För staten är kulturpolitiken numera en ickestatlig fråga.


”Bossen” blir skådespelare

Summary: Bruce Springsteen blir skådespelare. Enligt norska NRK har ”The Boss” fått en roll i serien ”Lilyhammer”.

Springsteens gamle kompis Steve Van Zandt från E Street Band är stjärnan i den populära tv-serien, där han spelar maffiabossen Frank Tagliano. Det är inget dåligt tips att det är Little Steven som nu lockat ”The Boss” att göra ett gästspel som skådespelare. ”Lilyhammer”, som produceras av produktionsbolaget Rubicon tillsammans med NRK, har nått stora internationella framgångar och prisats bland vid internationella tv-festivaler. NRK-chefen Peter Wallace bekräftar uppgifterna. – Jag kan bekräfta att Bruce Springsteen fått en roll i nästa säsong av ”Lilyhammer”, som ska sändas senare i år, säger han till Dagbladet. Tidigare i år meddelade NRK att man kommer att ha med en ”stor stjärna” i serien nästa säsong och enligt branschbloggen deadline.com har Van Zandt även lockat med en annan kamrat, Tony Sirico, som han spelade tillsammans med i serien Sopranos. Enligt NRK kommer Bruce Springsteen i sin gästroll att spela ägaren till ett bårhus.


Den vilda jakten på tilliten

Summary: Sverige inför valet 2014: konfrontation i stället för konsensus. Nazister på gatorna, hatmejl på nätet, upplopp i förorterna och växande frustration i glesbygden. Ändå är Sverige fortfarande ett av de länder i världen där medborgarna har mest tillit till varandra. Hur hänger det ihop? I artikelserien ”Vem kan man lita på?” reser författaren Henrik Berggren genom Sverige för att få ett svar. Första stopp är Örebro och Hällefors.

Tillit. ”Förhållande(t) att man litar på någon eller något eller att man hyser förtroende eller tilltro till någon eller förtröstan eller tillförsikt inför något; även förhoppning om något eller att något ska ske” (Svenska akademins ordbok). Den som har för mycket tillit till omgivningen uppfattas ofta som godtrogen och dum. Men det finns stora fördelar med att lita på andra människor. Individer som har förtroende för omgivningen är över lag mer optimistiska och lyckliga än de som är misstrogna. Tillit är också bra för samhället. Tillitsfulla människor har en mer positiv syn på demokratiska institutioner, deltar mer i politiska och civilsamhälleliga organisationer, ger mer till välgörenhet och är mer toleranta. Därför har tillit blivit ett viktigt redskap för att beskriva och analysera hur olika samhällen fungerar. Och i det sammanhanget har Sverige kommit i fokus som ”högtillitssamhälle”. Väl över 60 procent av svenskarna väljer det första alternativet i följande fråga: ”Anser du att man i allmänhet kan lita på de flesta eller kan man inte vara nog försiktig i umgänget med andra?” I Tyskland och Storbritannien är motsvarande siffra 30 procent, och i Spanien och Frankrike under 20 procent. I Brasilien och Indonesien är det under tio procent. Förklaringen sägs ligga i de sociala institutionerna i Sverige: demokrati, ett välorganiserat civilsamhälle, en universell välfärdsstat, låg korruption och lagstyrning. Och det är en analys som passat nationens självbild under 1900-talet. Svensk politisk kultur är rationell och pragmatisk, heter det: en förnuftig medelväg där makthavarna lyssnar på medborgarna och fattar kloka beslut för det allmänna bästa. Men Sverige förändras. Nästan varje dag kommer nyheter som signalerar växande misstänksamhet och rädsla. Näthatet breder ut sig, kravaller i miljonprogramsområden, nazister demonstrerar öppet på gatorna, Sverigedemokraterna går stadigt framåt och den autonoma vänstern blir allt militantare. Har den svenska tilliten blivit historia? Jag laddar Hola Bandoolas ”Vem kan man lita på?” från 1972 i bilens CD-spelare och kör ut på E4:an söderut . Högt men falskt sjunger jag med i refrängen: Då kommer Mor Maria krypande och hennes ögon är så blå, när hon skriker, vem i hela världen kan man lita på? Vem i hela världen kan man lita på? Första anhalten är Örebro. Här mördades Engelbrekt på 1400- talet, här residerade Karl IX som hertig och här beslöt riksdagen 1809 att Jean-Baptiste Bernadotte skulle bli Sveriges kung. Men det är inte storpolitiken som format Örebro, utan dess roll som handels- och industristad. År 1895 öppnade den första skofabriken i Örebro och vid första världskrigets utbrott fanns det 21 skotillverkare i staden. Tillsammans med Kexfabriken och Centrala Järnvägsverkstäderna blev detta grunden för en blomstrande socialdemokratisk arbetarkultur. Men lika stark var religionen. I slutet av 1800-talet drabbades staden av väckelserörelserna, vilket har lett till att det ännu i dag finns omkring 30 kristna frikyrkor i staden. Socialdemokraterna och de frikyrkliga kunde vara som hund och katt. Men i den kommunala verkligheten fanns det mer som förenade än som skiljde: en tro på skötsamhet, bildning, och socialpolitiska reformer. I mitten av trettiotalet tog Socialdemokraterna makten och under de tre följande decennierna blev Örebro social mönsterstad med genomtänkta bostadsområden, skolor, idrottsanläggningar, fritidsgårdar, teatrar, ålderdomshem, medborgarhus och andra kommunala nyttigheter. Juvelen i kronan var stadens allmännyttiga bostadsföretag, som styrdes med järnhand av det legendariske starke mannen Harald Aronsson, uppväxt med en ensamstående mor i fattigdom och besatt av att skapa goda bostadsförhållandena för arbetarklassen. Han ordnade personligen lägenheter till arbetare som var särskilt behövande eller eftertraktade av något lokalt företag. Han hade örebroarnas förtroende. Aronsson styrde med hela handen, säger Lena Baastad, kanske en aning längtansfullt. Hon är socialdemokratisk ordförande i Örebros kommunalstyrelse sedan 2010. Jag träffar henne i ett luftigt hörnrum på tredje våningen i Rådhuset, en imposant byggnad i nygotisk stil från mitten av 1800-talet. På torget utanför står Engelbrekt staty. En av myterna om den svenska tilliten är att misstron mot politikerna ökar konstant. I själva verket är bilden komplicerad. Det finns perioder av nedgång – särskilt under ekonomiska kriser – men förtroendet för politiker har faktiskt ökat under senare år. När jag frågar Lena Baastad om hur hon ser på den svenska tilliten berättar hon om Örebros socialdemokraters omfattande ”dialogarbete”. – Vi har knackat på 35 000 dörrar i Örebro för att berätta vad vi vill göra och höra vad medborgarna tycker. Vilket onekligen är mer demokratiskt än att Aronsson tog emot sina bostadsklienter på sitt kontor. Men också tidstypiskt för det växande avståndet mellan politiker och väljare. I vilket fall har hon varit framgångsrik. Socialdemokraterna står fortfarande starka i Örebro med 47, 2 procent i förra valet. – Min målsättning var att bilda ett majoritetsstyre och hålla Sverigedemokraterna utanför. Då räckte det inte med att få stöd av Vänsterpartiet. Så vi bildade koalition med Centern och Kristdemokraterna, som likt Socialdemokraterna är gamla folkrörelsepartier. Den gamla alliansen mellan frikyrkan och Folkets hus alltså. Och sanningen är att den nyliberala revolutionen aldrig riktigt nått fram till Örebro. Visst har det privatiserats, inte minst på skolans område. Men det mesta av kommunal verksamhet drivs fortfarande i egen regi och det kommunala fastighetsbolaget Öbo äger omkring 80 procent av stadens hyreslägenheter. Under de senaste decennierna har Örebro omvandlats från ”skol- och kexstan” till ”skol- och läxstan”. Man satsade på universitet, sjukhus, en växande tjänstesektor och utnyttjade Örebros gynnsamma geografiska läge. – Örebro, säger Lena Baastad, behöver tillväxt. För att minska barngrupperna i förskolan och omvandla kommunala deltidsjobb till heltid. Och så länge vi har en segregation med fattigare områden i västra Örebro måste vi styra mer resurser för att skapa likvärdiga skolor och bekämpa arbetslösheten. De fattigare områdena i västra Örebro.” Det är bland annat stadsdelen Vivalla som byggdes i slutet av sextiotalet. Många svenskar känner igen namnet från den teveserien ”Svensson, Svensson”, där det framställdes som ett präktigt medelklassområde, trots att upphovsmännen aldrig varit i området. Morgonsolen flödar när jag parkerar utanför Vivalla centrum. Än så länge verkar det fullt möjligt att jag skulle kunna stöta på Allan Svensson med sin brevbärarväska. Vivalla består av tvåvåningshus med röda träfasader som ligger mjukt inbäddade av stora lönnar, rullande gräsmattor och prunkande rabatter. När man kör in i området liknar det mer en golfbana än en socialt utsatt förort. När jag kommer in i centrum förändras bilden. Det är visserligen ljust och behagligt, men precis som många inomhustorg i Stockholms miljonprogramsområden erinrar det en aning om gamla Östeuropa. Det offentliga är väl representerat med polis, bibliotek, folktandvård och familjerådgivning medan butikerna är fåtaliga: en mobiltelebutik, en juvelerare med det förtroendeingivande namnet ”Guld 21 Karat”, två matbutiker, ett fik samt Atlantic pizzeria och restaurang. Vivalla är ett fattigt område. Ungdomsarbetslösheten är hög. Medelinkomsten för en familj år 2012 var 200 000 kronor, jämfört med 328 000 i Örebro kommun. Skadegörelse och misshandel är vanligare än i andra bostadsområden i staden. Skolresultaten är sämre och utbildningsnivån lägre. Större delen av den infödda arbetarklass som bodde här på sjuttio- och åttiotalet har flyttat ut. Flyktingvågorna orsakade av Balkankrig, Irakkriget och konflikterna på Afrikas horn har avsatt sina spår. Omkring 25 procent av de 6 500 invånarna är utrikes medborgare och strax över 50 procent är födda utomlands. Jag har stämt träff med en av Örebrobostäders lokala värdar. Han är påfallande svårintervjuad, kanske berättigat skeptisk mot en stockholmsjournalist som luftlandsatt sig själv i hans bostadsområde. Men han ger mig namnet på en lokal föreningsaktivist och tio minuter senare ringer jag på Najim Al-Ganas dörr på Krönikegatan (alla gatutnamn i Vivalla har anknytning till litterära genrer: Poesigatan, Balladgatan och så vidare). På den korta stund han haft på sig för att förbereda vårt möte har han hunnit duka fram uppskuren vattenmelon, nötter och ångande ingefärste i varsin glaskopp. Genom fönstret hörs den svenska sommarens främsta signalljud, det lugna surret från en avlägsen motorgräsklippare. Najim, som är verksamhetsansvarig i Medborgarskolan, berättar om sina olika projekt i Örebro: cykelskolor, ungdomsläger och en mängd andra verksamheter för att hjälpa nysvenskar in i det svenska samhället. – Jag tror inte på traditionella medlemsföreningar. Här i Vivalla blir de ofta styrda av en grupp eller familj. Det är okej så länge det handlar om att bevara språket och kulturen. Men om vi ska bygga en gemenskap måste det vara öppna projekt som aktiverar alla Vivallabor. Kanske har hans hållning med hans bakgrund att göra. När första Gulfkriget bröt ut i början av nittiotalet tvingades hans familj, som hade släkt i Kuwait, att fly från sin hemstad Basra i Irak. De tillbringade sju år på en vindpinad flyktingförläggning i den saudiska öknen. De första åren bodde de i tält, efter hand byggde de primitiva hus av lera. 1997 kom familjen till Gävle och sedan dess har de spridits ut över landet, till Göteborg, Umeå och andra platser. Mitt i hans berättelse ringer det på dörren. Från vardagsrummet hör jag hur en kvinna på bred närkingska klagar på att några pojkar i grannskapet har visat rumpan för fastighetsskötarna. Han bemöter gnället med ett gandhilikt tålamod. När han kommer tillbaka påpekar jag att Sverigedemokraterna fördubblade sin andel av örebroarnas röster i EU-valet, från fyra till åtta procent. Påverkar det hans tillit till det svenska samhället? – Man kan inte salta maten och förvänta sig att den ska smaka sött, svarar han. Han förtydligar när han ser min frågande blick. – Man har alltid har ett val. Antingen betraktar man alla svenskar som Sverigedemokrater. Eller också gör man det inte. När jag kommer ut på den stillsamma förortsgatan slår den svenska försommaren emot mig med full kraft. Ingen visar rumpan. Daniel Spiik, som representerar SD i Örebro kommunfullmäktige, tycker också att det är bra med tillit. Men det blir lättare om människor är lika. När jag säger något om integration tillrättavisar han mig vänligt. – Vi föredrar att tala om assimilation. Jag träffar honom någon dag senare i Landstingets lokaler i centrala Örebro, cirka en halvmil från Vivalla. Daniel har sju generationer närkebönder bakom sig. Han bor kvar i närheten av fädernegården, men marken är utarrenderad och han kör entreprenad med sina maskiner. – I mitt första val röstade jag på Vänsterpartiet, eftersom de var det mest EU-fientliga partiet. Jag var länge misstänksam mot Sverigedemokraterna, dem fick man ju inte ta i med tång, men när jag kom i närmare kontakt med dem förstod jag att det var mitt parti. Han är skeptisk till den starka betoningen på tillväxt. Kommunstyret är alldeles för inriktat på att locka till sig fler människor och företag till Örebro, menar han. Det gäller att vårda den gemenskap som finns. När jag frågar vad det betyder mer konkret berättar han att Sverigedemokraterna i Örebro är mot en utbyggnad av den lokala flygplatsen. Daniel talar inte om ”massinvandring”, däremot om ”stora volymer”. Och han understryker att hans ogillande av inflyttningen till Örebro inte är etniskt diskriminerande. – Jag struntar i om det är dalmasar eller somalier. Örebro behöver inte växa mer. Mora eller Mogadishu spelar alltså ingen roll. Efter intervjun går jag mot Örebros centrum. Låt oss anta – tänker jag – att Daniel är uppriktig. Då är han främst en socialkonservativ som anser att tillväxt och mångfald hotar att underminera sammanhållningen mellan medborgarna. Vilket skriver in honom i en lång och etablerad tradition. Sedan slutet av artonhundratalet har sociologer både till vänster och höger varnat för den otrevnad och främlingskap som uppstår i moderna samhällen. De gamla, intima banden mellan människor skulle slitas sönder och ersättas av kyliga, anonyma marknadsrelationer, ensamhet och familjeupplösning. I detta perspektiv finns tryggheten i det familjära lokalsamhället där ingen låser dörren, medan den brusande storstaden präglas av misstänksamhet och rädsla. Men senare tids forskning pekar snarare åt det motsatta hållet: modernitet, jämlikhet och statlig välfärd ökar tilliten mellan medborgarna. Den svenska tilliten är ovanligt hög, men samtidigt är det ett av de mest individualiserade samhällena i världen, där självförverkligande och personlig autonomi står högt i kurs. En grupp forskare vid Ersta Sköndal högskola har i en nyutkommen bok lanserat tanken om en sval svensk tillit: klanens eller den starka familjens skyddande murar har ersatts av ett förtroende inte bara för stat och myndigheter, utan också för att ”den andre” litar på lagen och följer gemensamma spelregler. Leva och låta leva, snarare än ju mer vi är tillsammans. Fast har inte Daniel en poäng? Inflyttning kan väl underminera den sociala sammanhållningen? Det finns forskare som menar att den höga tilliten i de skandinaviska länderna har gynnats av homogeniteten. Andra varnar dock för att överbetona kulturell enhetlighet och pekar i stället på de politiska institutionernas betydelse. I vilket fall finns ännu inga tecken på att omvandlingen av Sverige till ett invandrarland har påverkat den generella tilliten – det vill säga benägenheten att lita på främlingar – negativt. Kanske den svala och småtråkiga nationella gemenskapen spelar en viss roll: det är inte så varmt på insidan, men heller inte så kallt på utsidan. Jag åker tillbaka till Vivalla, där Najim sammanför mig med några av sina vänner. De är rörande eniga om att Vivalla är en bra plats som har fått oförtjänt dåligt rykte. – Tidigare bodde jag i ett mer svenskt område inne i Örebro, berättar Abir Ibrahim, som läser socialpsykologi vid Örebro universitet. Vi flyttade hit därför att farmor och mina farbröder bor här. Folk känner varandra, jag är helt trygg här. Jag kan gå ut klockan två på natten. Det är en aning ironiskt: när jag hör Vivallaborna prata om gemenskapen i sin stadsdel låter det inte så olikt Daniels vision av Örebro som ett mindre kallt och tillväxtinriktat samhälle. Men Vivalla är förstås inget ideal för örebroarna. Nästan alla som bor där menar att stadsdelen är stigmatiserad. – Ibland känns det som om man betraktar Vivalla som ett slags experimentområde, säger fotografen Michael Neumann, som tidigare bott på Gotland. Visst är Örebrobostäder en ansvarsfull hyresvärd, men vi som bor här är inte delaktiga i planering och förändringar, det sker över huvudet på vanligt folk. – I mina mörka stunder kan jag få för mig att man framför allt vill hindra Vivallaborna från att komma in till centrum, säger Abdu Shirian, lärare. Vi är omringade av en motorled som skär av oss från resten av staden. Och sedan har man byggt ett stort köpcentrum som gör att vi aldrig behöver lämna stadsdelen för att handla. Däremot verkar Vivallaborna mindre bekymrade över Sverigedemokraternas framgångar. Kanske är de luttrade. – Populistiska partier av det här slaget kommer och går med ekonomiska kriser, säger Mahdi Warsama, ordförande i föreningen Afrikas horn, som framför allt samlar örebroare med ursprung i Somalia. Mahdi, som är lärare i Rudbecksskolan i Örebro, påminner om hur det var på nittiotalet då Ny Demokrati drog fram i krisens spår. – Det stora problemet är den strukturella diskrimineringen. Och det är här som det behövs en stor samhällsinsats, inte minst när det gäller utbildning. En gång lyfte den svenska skolan arbetarklassens barn, nu måste den göra detsamma för invandrarbarnen. Katastrofbilden av Sverige känns främmande i Örebro. Arbetslöshet, rasism och segregration är stora problem, men den svenska välfärdsstaten har inte rullat tillbaka. Örebro är fortfarande en öppen stad med starkt socialt ansvar och framtidstro och eldsjälar som Najim och andra Vivallabor arbetar på att bygga tillit i ett ungt och mångkulturellt bostadsområde. För att få ett annat perspektiv sätter jag mig i bilen och kör norrut, över Närkeslättens öppna landskap in i Bergslagen. Efter en dryg timme kommer jag till Hällefors, en gammal bruksort som har ungefär lika många invånare som Vivalla. För fyrtio år sedan var Hällefors ett blomstrande samhälle. Då fanns nästan 12 000 invånare, järnbruket från 1700-talet var fortfarande den stora arbetsgivaren och Carl-Jan hade just tagit över Grythyttans gästgiveri. Men så kom sjuttiotalets strukturkris. Och till skillnad från Örebro kunde inte lilla Hällefors ställa om. Hällefors liknar Vivalla. Båda ligger i regionhuvudstaden Örebros periferi, även om Vivalla bara ligger fem kilometer från Örebro slott och Hällefors fem mil. De har ungefär lika många invånare, arbetslösheten är hög, särskilt bland ungdomarna. Utbildningsnivån är låg. Och båda samhällena är på kant med den rådande politiska majoriteten i Sverige: i Vivalla har allianspartierna bara 14 procent av rösterna, i Hällefors 20 procent. Mitt i Hällefors står Formens hus, en svartglänsande Star Wars-inspirerad byggnad som består av ett sidoskepp med glasfasad som parats med ett folkhemskt hyreshus. Det invigdes 2005 av Göran Persson som ett ”centrum för hållbar och innovativ industriell design”. Tanken var att skapa en brygga från de gamla industrisamhället till den nya kunskapsekonomin. Nu är Formens hus satt i konkurs och har blivit ett monument över grusade förhoppningar. Stålverket finns kvar, men det är bara 500 personer som jobbar där. Grythyttan lever vidare; ”det finns fler restaurangarbetare procentuellt i Hällefors än i Stockholm”, påpekar kommunalstyrelsens ordförande Annahelena Jernberg optimistiskt. Jag träffar henne i kommunhuset. Hon har en lite punkig frisyr och piercade ögonbryn. Hon är född i Hällefors – ”jag är lokalpatriot” – och socialdemokrat. På en whiteboard bakom henne står ett tal med stora siffror: 2078. När jag frågar vad det betyder ler hon snett. – Det är när den sista personen har flyttat från Hällefors enligt befolkningsprognoserna. Hon har ett tufft jobb. Inte bara på grund av avfolkningen. Socialdemokratin i Hällefors är splittrad och många i hennes eget parti är kritiska mot hon regerar tillsammans med Moderaterna. Och det är inte alldeles lätt att förstå varför hon valt denna lösning. – Det gäller att lägga bort prestige och blicka framåt, säger hon korthugget. Jag blir inte så mycket klokare när jag frågar runt i samhället. Många är missnöjda med kommunledningen. Inte minst väcker det irritation att lilla Hällefors har nästan två heltidsanställda kommunalråd, ett socialdemokratiskt och ett moderat. Men vid ett köksbord i en lägenhet ett stenkast från kommunalhuset får jag åtminstone delar av svaret av Lars-Erik Book, en vital herre i åttioårsåldern som är ordförande i den lokala PRO-föreningen. – Mitt förtroende för politikerna i Hällefors ligger under vattennivån. Först fattar de beslut om att avveckla ett äldreboende för svårt sjuka gamla. Och när vi pensionärer protesterar och samlar ihop 2000 namn för att anordna en folkomröstning så underkänner de insamlingen därför att folk inte har skrivit sina personnummer. Men de hade god tid att informera oss om det, men de sa ingenting förrän det var för sent. Äldreboende är ingen marginell fråga i Hällefors. Här är omkring en fjärdedel av befolkningen pensionärer, en av de högsta siffrorna i regionen. Befolkningspyramiden ser ut som en julgran med de flesta grenarna längst upp. Lars-Erik kommer ursprungligen från Karlskoga. I slutet av femtiotalet jobbade han som resemontör i Hällefors, där han träffade sin hustru. Under decennierna har de bott på olika platser i Örebroregionen, bland annat i Vivalla. Han har själv varit lokalpolitiker, för Centerpartiet, men nu misstror han alla partier i Hällefors. – Jag hoppas det kommer ett nytt oppositionsparti. Han kan bli bönhörd. I EU-valet ökade Sverigedemokraterna från fem till femton procent i Hällefors. Jag styr hemåt mot Stockholm längs ensliga Bergslagsvägar där granarna trycker sig intill vägkanten. Jag funderar över Hällefors, ett trevligt och vänligt Bergslagsamhälle. Enligt forskningen är den sociala tilliten något högre i små avfolkningskommuner än i större städer med mycket inflyttning. Vilket kanske kan tolkas som att det finns en viss rationalitet i Daniels Spiiks önskan att göra Örebro mer likt Hällefors. Men samtidigt präglas lilla Hällefors av större motsättningar, mindre framtidstro och mer missnöje än stora Örebro. Vilket kanske beror på den andra definitionen av tillit: förtröstan eller förhoppning om att något ska ske, som Svenska akademin uttrycker det. Det täta, ekonomiskt statiska och kulturellt stagnerade samhället skapar misstro och frustration, inte bara mot främmande utan även mot människor som ingår i gemenskapen. Rädda folk letar efter förrädare i källaren, som Elias Canetti har uttryckt det. Men kopplingen mellan tillit och framtidstro innebär också ett problem för det öppna samhällets förespråkare. Om rörelsen framåt avstannar, om människor känner att de hamnar på undantag och ojämlikheten växer finns alltid drömmen om den täta, varma gemenskapen någonstans i bakgrunden. Henrik Berggren är historiker och Henrik Berggren är historiker och författare. Hans mest kända bok är ”Underbara dagar framför oss” (2010), en biografi över Olof Palme som sålts i nästan 100.000 exemplar och översatts till sex språk. Han också varit medarbetare i Dagens Nyheter i 20 år, bland annat som kulturchef. I september debuterar han som skönlitterär författare med Det röda arvet, en roman om spanska inbördeskriget. Eva Tedesjö är fotograf på Dagens Nyheter. Hon utbildade sig till fotograf på Nordens fotoskola Biskops- Arnö, och efter vikariat på Göteborgs-Posten och Aftonbladet kom hon till DN 1999. På tidningen har Eva jobbat med både nyheter och feature. De senaste åren har hon främst gjort personporträtt och reportage för DN:s bilagor. ”Vem kan man lita på?” är en artikelserie i tre delar om frustration, misstro och tillit. Henrik Berggren laddade Hoola Bandolas ”Vem kan man lita på?” i bilstereon och gav sig inför valet ut på en sommaresa genom Sverige 2014. Första stopp är Örebro och Hällefors. Resan fortsätter sedan till Kiruna och Nacka. Missa inte nästa del i artikelserien i DN Kultur nästa vecka.


Romanerna som hyllar den livsviktiga läsningen

Summary: Den amerikanske författaren John Williams ”Stoner” har varit en av årets mest omtalade böcker. Hur kommer det sig att denna 50 år gamla roman fått så många hängivna läsare? undrar Jesper Högström.

1965 var året när jag föddes. 1965 är också året när en av de mest omtalade romanerna i Sverige 2014 skrevs. Det måste erkännas: när man närmar sig femtio väntar man sig inte riktigt att finna en jämnårig i den litterära uppmärksamhetens centrum. Det leder till frågan: Vad är det som får folk att intressera sig för en roman om en litteraturlektor på ett litet universitet i den amerikanska Mellanvästern? Vad är det för behov han tillfredsställer som inte dagens svenska roman tillfredsställer? Vad är det vi saknar när vi läser John Williams ”Stoner”? Ett svar på frågan är lätt att hitta. När jag höjer blicken mot spegeln mittemot skrivbordet ser jag en person i jeans och urblekt t-tröja. Då är jag ändå någon som ser det som löjligt, på gränsen till föraktligt, när vuxna människor försöker anpassa sig till någon ungdomskultur. Skulle jag gå i kostym och slips till vardags, som en normal 49-åring för 49 år sedan, skulle jag känna mig som en av de 30-åriga politiska journalister jag stöter på ibland: lillgammal. Att jag tänker det säger något om den generation jag tillhör, om oss som uppfann begreppet ”vuxenpoäng” för alla attribut vi förknippade med våra föräldrar. Även när vi är vuxna har vi känslan av att vi leker vuxna. ”Stoner” är en skildring av en värld där vuxna fortfarande var vuxna. Den utstrålar sorgsen resignation, en avslipad acceptans av tillvarons begränsningar. Något vi i våra dagar kan betrakta som fascinerande, just för att det är så främmande – människans underkastelse under omständigheternas tvingande makt. I Williams roman är kulturen, bildningen inte ett sätt att utmana eller slå sig fri, snarare ett sätt att godta livet med alla dess smärtor och försakelser. William Stoner är en amerikansk motsvarighet till Sten Selanders klassiska bondestudent, han som odlar ”Makten att hålla förtvivlan borta med stålblanka romarcitat”. Om det finns några osympatiska personer i romanen är det just de som inte resignerar. Men romanens kraft beror också på att den ingår i en lång romantradition där nedslipat språk och lågmäld psykologisk gestaltning är självklara och eftersträvansvärda värden. Så långt kom aldrig riktigt den här sociala romanen i Sverige. Den avbröt sig någonstans på vägen. Våra stora prosaförfattare fram till dess – Selma Lagerlöf och Piraten, Hjalmar Bergman, Vilhelm Moberg och Pär Lagerkvist – hade behållit draget av muntlig berättelse, där de stiliserade gestalterna hämtas från saga och lantlig skröna. Det fanns naturligtvis författare som odlade den ”borgerliga romanen” år 1965, när ”Stoner” kom ut. Mästaren Olle Hedberg gav ut sin årliga roman, sin fyrtionde i ordningen, men ingen lär kunna förväxla den kruserliga prosan i ”Den svenska dygden” – ”Även om deras omfamningar mera har karaktären av lång, häftig och munter folkdans än av två själars samklang finner de full tillfredsställelse däri” – med John Williams sparsmakade språk. Nej, vid sextiotalets mitt hade den svenska romanen hunnit byta spår till det som Johan Svedjedal skildrar i sin nyutkomna studie över tidens litteratur ”Ner med allt?”: formexperiment, dokumentarism, autofiktion och politiskt engagemang. ”Stoner” är släkt med de svenska proletärförfattarna eftersom den skildrar en klassresa, men John Williams klassiska distans till ämnet vore otänkbar för Ivar Lo eller Eyvind Johnson. Liksom den fullständiga avsaknaden av politisk aktivitet i boken. Det mest omtalade litterära verket i Sverige 1965 var Göran Sonnevis ”Om kriget i Vietnam”. Stoner är på sätt och vis en parallell till det iakttagande jaget i Sonnevis dikt, fast han på många sätt berörs närmare av de båda världskrigen – hans bäste vän stupar i Frankrike, hans svärson dödas i kriget mot japanerna. Hans mentor Archer Sloane knäcks psykiskt av första världskriget, men först efter att ha avlevererat en minnesvärd replik: ”Ett krig… dödar något hos ett folk som aldrig kan återfås.” Men Stoner genomlever krigsåren med samma inställning som annars: ”som om han trotsade ett hårt och nästan outhärdligt oväder – med böjt huvud, sammanbitna käkar och tankarna inriktade på nästa steg och nästa och nästa”. Men ”Stoner” är inte ensam. Det finns just nu en speciell nisch för återupptäckta författare: Richard Yates är ett exempel. Och i höst ger Natur & Kultur ut en annan bortglömd roman, Paula Fox ”Förtvivlade människor” från 1970, även den med stilfullt svartvitt fotografi på omslaget. Är det bara nostalgi det handlar om? Är det ett ”Mad men”- fenomen, ett bevis för att amerikanerna är bättre än vi på att sälja in sitt sextiotal och att det är ett slags retroaktiv kulturimperialism vi faller offer för? Rör det sig i själva verket om samma banala romantik som i ”Döda poeters sällskap”, samma disiga vision av litteraturstudenter i pullover som vandrar över det anrika universitetsområdets välputsade gräsmattor och diskuterar de stora frågorna? Där förvandlades litteraturen till ett slagord – ”Carpe diem!” – en slogan i en reklamfilm av Nike eller Coca-Cola. Till ett redskap i sextiotalets generationsuppror där föräldrar och lärare är bara just föräldrar och lärare, någonting att göra uppror mot. Stoner är motsatsen till Robin Williams magister Keating. Han skulle aldrig demonstrativt riva ut ett trist förord ur en poesiantologi, han skulle aldrig hetsa eleverna att ställa sig på skolbänkarna; tvärtom ser han det som ett värde i sig att underkasta sig den akademiska disciplinen. Men ändå är han – både romanfiguren och romanen om honom – ett uttryck för litteratur som nödvändigt livsvärde. Och exakt det har han gemensamt med huvudpersonerna i höstens andra romanrevival, ”Förtvivlade människor”. I Paula Fox roman om paret Brentwood – hon översättare, han högt bildad advokat – uppstår deras förtvivlan av insikten att litteraturen inte kan isolera dem från livet: att deras elfenbenstorn inte kan utestänga tiggarna på gatan och det Sonnevi kallade ”USA:s vidriga krig” (ännu pågående). Om denna roman skrev, paradoxalt nog, Jonathan Franzen 1996 en stor essä (”Why bother?”, omtryckt i essäsamlingen ”How to be alone”) att den återupprättade hans tro på romanens möjligheter i en tid när ingen riktigt trodde på den längre. Genom att i romanens form beskriva den romanläsande människans kris blev den ett bevis för romanens värde som litterärt redskap. Samma litteraturens kontinuitet som William Stoner representerar, och som romanen om honom är ett uttryck för. Inte nostalgi, alltså: kontinuitet. Nyckelscenen för mig kommer när Stoner inleder ett förhållande med sin unga student Katherine. Mitt i lyckan slår det honom plötsligt hur andra måste se honom – ”Han fick en glimt av en figur som dök upp när det berättades historier i rökrummet, en gestalt i en billig kärleksroman – en ömkansvärd man på väg in i medelåldern, missförstådd av hustrun, en man som försökte bli ung på nytt genom att ge sig i lag med en flicka som var som många år yngre än han själv i ett tafatt och meningslöst försök att bli viril igen, en dåraktig, grällt utstyrd clown som världen skrattade åt, ömkade och föraktade. Han betraktade denna figur så nära han kunde, men ju längre han tittade, desto mer välbekant blev den. Det var inte sig själv han såg, och han insåg plötsligt att det inte var någon alls.” I en kultur som blir alltmer besatt av grupptillhörigheter och av etiketter borde detta kunna vara litteraturens roll: att få oss se förbi etiketterna. Jag kastar ett öga i spegeln igen. Att bli 49 år gammal är bland annat att inse att det faktum att man är 49 år gammal inte säger så mycket om vem man är. Att detsamma förmodligen var sant även för dem som var 49 år gamla för 49 år sedan: ens föräldrar och farföräldrar, de vars identitet i ens ögon bestämdes helt av deras roll. De som blev den omvärlden såg dem som. Men sådan är ingen av oss. Och jag saknar den svenska roman som, precis som ”Stoner”, påminner oss om den saken. I John Williams roman ”Stoner” är kulturen, bildningen inte ett sätt att utmana eller slå sig fri, snarare ett sätt att godta livet med alla dess smärtor och försakelser.


Brad Pitt och Angelina Jolie gifta

Summary: Brad Pitt och Angelina Jolie har gift sig. I lördags bytte filmstjärnorna ringar med varandra vid en ceremoni i södra Frankrike.

Under största hemlighetsmakeri bytte Brad Pitt och Angelina Jolie ringar med varandra i Frankrike i lördags, uppger Sky News. En talesperson för paret bekräftar nyheten och berättar att sönerna Maddox och Pax förde sin mor till altaret i ett litet kapell i södra Frankrike. Döttrarna Zahara och Vivienne spred ut blomblad medan dottern Shiloh och sonen Knox agerade ringbärare. Parets familj och närmaste vänner bevittnade ceremonin. En domare från Kalifornien ska ha förrättat vigseln. I slutet på förra veckan anlände paret, som alltså har sex barn tillsammans, till Nice för några dagars ledighet på en vingård, Chateau Miraval, som de hyrt sedan 2008 i byn Correns. De nygifta tu fick ingen lång smekmånad. Den här veckan har skådespelarna påbörjat arbetet med filmen ”By the sea”. Angelina Jolie regisserar det romantiska dramat, där hon också spelar huvudrollen mot sin make. Än så länge är inte mycket om handlingen känt, förutom att den kretsar kring ett kärlekspar som gifter sig. Inspelningarna äger rum på Malta. De två Hollywoodstjärnorna blev ett par efter att de spelat mot varandra i actionkomedin ”Mr and mrs Smith” 2005. Våren 2012 förlovade de sig, och Brad Pitt designade själv sin fästmös ring. – Det är ett löfte för framtiden och deras barn är väldigt lyckliga, sade deras talesperson Cynthia Pett-Dante till CNN då. Genom åren har de ofta fått frågan om de inte ska gifta sig snart, och de har många gånger svarat att den dag alla människor, oavsett sexuell läggning, har rätt att gifta sig vill de också göra det. Det här är det tredje äktenskapet för Angelina Jolie, som tidigare har varit gift med skådespelarna Jonny Lee Miller (1996–99) och Billy Bob Thornton (2000–03). Brad Pitt har varit gift med skådespelerskan Jennifer Aniston (2000–05).


Malcolm X skapade den moderna ledaren

Summary: Malcolm X var ingen hjälte, bara en djupt motsägelsefull person som skapade myten om sig själv. Manning Marables Pulitzerbelönade biografi ”Malcolm X” är en akademisk triumf, skriver Malena Rydell.

Malcolm X (1925–1965) har kommit undan alla, från kitschtillverkare till al-Qaida, som har försökt plocka poänger för sin egen sak på honom. Så motsägelsefull var han att inte ens hans ambitiösa levnadstecknare Manning Marable, som hade ett stort forskarteam omkring sig när han skrev sin Pulitzerprisbelönade biografi under ett decennium, skulle kunna sammanfatta någonting som kan kallas Malcolms filosofi i korthet. Den engelska utgåvan av boken har undertiteln ”A life of reinvention”. Malcolm X sökte hela tiden nya teorier att läsa in sig på, sade emot sig själv, valde ibland hållning efter situation, men han var ofta minst sagt oinställsam. Manning Marable tycker att en jämförelse mellan de båda samtida ledarna Martin Luther King Jr och Malcolm X är belysande: Medan Kings födelsedag har blivit en nationell helgdag tillägnad frivilligt samhällsarbete, har Malcolm X fått stå vid skampålen som ett exempel på en rasextremist. Alla, från höger till vänster, hyllar King för hans icke-våld men, påminner Marable, ger sällan akt på hans brinnande otålighet mot ras-orättvisor, hur aktuella de ännu är. Under protesterna mot polisens mord på Michael Brown i Ferguson, när människor såg poliser komma åkande i stridsvagnar, visade Fox News en bild av King med rubriken: “Forgetting MLK’s Message/Protestors in Missouri Turn to Violence.” När runorna skrevs över Nelson Mandela överskuggade fascinationen över hans förmåga till försoning hans roll som gerillakrigare. För Malcolm X, som mot slutet av sitt liv reste runt lika mycket på den afrikanska som amerikanska kontinenten, allt djupare engagerad i koloniernas befrielsekamp och pan- afrikanismen, var den unga Mandela som trodde på väpnad kamp en stor hjälte. En av Malcolm X sista planer var att internationalisera medborgarrättskampen, och ta upp USA:s rasism som en fråga för FN. Malcolm Little – eller Malcolm X, Homeboy, Detroit Red, Big Red, Malik Shabazz, El-Hajj Malik El-Shabazz – förstod hur en ledare kunde använda fiktion och uppträda som en artist. Som Marable visar vävde han en berättelse om lidande och motstånd, tragedi och triumf, och använde fattigdomen och övergreppen från sin egen uppväxt för att visa för miljontals amerikaner att ”jag är en av er”. Han hakade i den svarta folktraditionen om dissidenter och laglösa, hjältar som överskridit allt vad moralisk och borgerlig ordning hetat. Han blev ”Detroit Red” i ungdomen, antihjälten som arbetade på järnvägen, var småkriminell och hamnade i fängelse innan han hittade hem i Nation of Islam. Senare, i självbiografin och talen, byggde han vidare på berättelsen om Red. En perfekt urban-folkloristisk figur, en mer laglös, knarkande och vild hipster än vad han i själva verket var. Det är bara en av alla myter som Marable sätter i ett sammanhang. Det var en modern ledarroll han skapade. Man kan tänka på hur Public Enemy drog fram honom i rampljuset igen i början av 90-talet som en hyllning till en artistisk föregångare. När han skjutits till döds sade poeten och Barts-grundaren Amiri Baraka (The black arts repertoire theatre school) att Malcolm X kommit med mallen för vad alla svarta artister borde eftersträva vad gäller identifikation och blick på världen: han var det ideala uttrycket för blackness. Marables bok är detaljerad på en stundtals utmattande nivå när varenda personlig vendetta mellan medlemmarna i Nation of Islam återges, men det finns också en poäng med att kartlägga en så mytomspunnen person som Malcolm X ner på rutnätsnivå, med flera källor till alla viktiga händelser: varje hatiskt uttalande mot judar och kvinnor, och varje person som kan ha varit inblandad i – eller oskyldigt anklagad för – mordet på Malcolm X. Hela boken säger liksom med sval stämma: Konspirationsteoretiker göre sig icke besvär. Marable har gått igenom de FBI-arkiv över Malcolm X som med tiden har öppnats, brev, dagböcker, och han har djupintervjuat både Louis Farrakhan och många av de mindre kända i Malcolm X kretsar. Några gånger tillåter Marable sig att uttrycka stillsam irritation över sin huvudperson, som när han tar upp Malcolm X många tal om att de miljontals svarta väljare som stödde Lyndon Johnson var lurade och styrda av ”Onkel Tom”-figurer som Martin Luther King: ”Han förstod helt enkelt inte vilken grundläggande betydelse medborgarrättsrörelsens huvudfåra hade för de flesta svarta”. Marable landar ändå i den största respekt för Malcolm X, som han tycker förkroppsligar en slutgiltig måttstock som alla andra amerikanska ledare måste mätas emot. Inte minst för det han verkligen förstod: vad det betyder att ingjuta stolthet i människor. Manning Marables biografi är en akademisk triumf. Man kan se den som ett vetenskapligt korrektiv till en av de böcker som unga själar världen över älskat mest: Malcolm X självbiografi, skriven med Alex Haley. Sedan 1964, när Marable läste självbiografin som ung student, har han gått från att vara ett fan till att bli en akademiker som stördes av bristerna i självbiografin – och tillbaka igen till en ny förståelse av Alex Haleys text. Mot slutet av sitt liv (Marable dog samma vecka som hans storverk utgavs 2011) insåg han att han faktiskt tyckte väldigt mycket om den, så som man kan tycka om en roman. Själv har han inte skrivit en sådan bok som är lätt att gilla för dess dramatiska kvaliteter, men för att den låter huvudpersonen vara så komplicerad som människor, men inte storsäljande hjältar, ofta är. Malcolm X sökte hela tiden nya teorier att läsa in sig på, sade emot sig själv, valde ibland hållning efter situation, men han var ofta minst sagt oinställsam.


Richard Attenborough död

Summary: Den brittiske skådespelaren och regissören Richard Attenborough är död, vid 90 års ålder. Han fick bland annat två Oscar för filmen ”Gandhi” 1982. För yngre generationer blev han känd genom två Jurassic Park-filmer.

Attenboroughs filmkarriär omfattade sex decennier. Han inledde sin yrkesbana som skådespelare redan på 1940-talet. Gangsterdramat ”Lagt kort ligger” (”Brighton Rock”), 1947, och krigsthrillern ”Den stora flykten”, 1963, var två av hans mest kända filmer. Han var också en mycket framgångsrik regissör. Förutom ”Gandhi” hyllas särskilt hans film ”Ett rop på frihet”, 1987, om kampen mot apartheid i Sydafrika. Han blev känd för en yngre publik genom medverkan i två Jurassic Park-filmer på 1990-talet där han spelade mot bland andra Peter Stormare. Han adlades 1993 och var bland annat verksam som Unicef-ambassadör. Efter en stroke 2008 blev han rullstolsburen och har bott på ett vårdhem tillsammans med sin hustru Sheila. Paret gifte sig 1945. De fick en son och två döttrar men familjen drabbades av en tragedi 2004, när en av döttrarna omkom i tsunamin i Thailand med sin dotter och svärmor. Attenborough, som var bror till naturfilmaren David Attenborough, dog på söndagen efter en längre tids sjukdom, berättar sonen för BBC. Nyheten om hans bortgång möttes med en kör av hyllningsord. ”Hans agerande i ”Brighton Rock” var briljant, hans regi av ”Gandhi” häpnadsväckande” – Richard Attenborough var en av filmens största”, skrev premiärminister David Cameron på Twitter. Skådespelerskan Mia Farrow twittrade: ”Richard Attenborough var den snällaste man jag någonsin haft privilegiet att arbeta med. En prins. Vila i frid, ”Pappa” – och tack”. Attenborough representerade Labourpartiet i det brittiska överhuset. Partiets ledare i överhuset, Janet Royall twittrade: ”Mycket sorgsen över att höra om Richard Attenboroughs död, en fin man på alla sätt. Stolt att han var Labour-pär”


”Magic in the moonlight”

Summary: I sin nya film överför den snart 80-årige Woody Allen sitt grubblande på livet efter döden på huvudpersonen – en trollkarl som inte tror på magi. Det är småputtrigt, men Jane Magnusson saknar Allens rappa dialog.

”Magic in the moonlight” Manus & regi: Woody Allen Med: Colin Firth, Emma Stone, Simon McBurney, Hamish Linklater med flera. Längd: 1 tim 38 min (barntillåten). Tänk att få klarhet i frågan om livet efter döden. Tänk att få konkreta bevis för att andevärlden existerar och att döden inte innebär ett djup svart hål man inte kan kravla sig ur. Tänk att få allt detta bekräftat efter ett relativt långt liv av tvivel, skepticism och surmulenhet. Ett liv ägnat åt att bekämpa just andevärlden och alla dem som befattar sig med den. Vad händer då? Ångrar man sitt tidigare liv? Blir man glad? Blir man bortgjord? Tankarna om döden och livets förgänglighet har sysselsatt Woody Allen i hela hans snart 80-åriga liv. I sin senaste film ”Magic in the moonlight” överför han grubblandet på den brittiske Stanley (Colin Firth), en helt vanlig man på dagarna men som på kvällarna förvandlas till den världsberömde kinesiske trollkarlen Wei Ling Soo som reser runt i Europa och sågar itu kvinnor och trollar bort sig själv till publikens stora förtjusning. Det är 1920-tal och salongerna fylls av facklor och glittrande klänningar. Publiken låter sig luras av allt Wei Ling Soo ställer till med. Den enda som inte tror på magin är Stanley själv. Så pass skeptisk är han att han vid sidan om sitt trollande reser Europa runt för att avslöja de som låtsas vara ett medium. Och när barndomsvännen och trollkarlskollegan Howard Burkan (Simon McBurney) uppsöker Stanley och berättar om en ung bedragerska som nästlat sig in hos en rik amerikansk familj på Rivieran tar Stanley tillfället i akt att åka söderut för att avslöja charlatanen. ”Magic in the moonlight” är ingen fantastisk Woody Allen-film, den är trevlig och lite småputtrig och tack vare Sonia Grandes kostym och Darius Khondjis foto är filmen oerhört vacker. Som Allen-film ligger den någonstans mellan tramsiga ”Förälskad i Rom” (2013) och megasuccén ”Midnatt i Paris” (2011). Spannet dessa två filmer emellan är förvisso enormt, men ”Magic in the moonlight” är ibland bra och ibland helt förutsägbar och enkel. Ofta har skådespelarna inte fått mycket att jobba med och då räcker det inte att låta en och annan klassisk Allen-replik surra förbi: ”Folk som är lättlurade förtjänar att bli lurade”, säger Stanley efter ett uppträdande framför sin storögda publik. Väl på plats på Rivieran förstår vi omedelbart vad som kommer att hända. Det unga mediet Sophie (Emma Stone) är häpnadsväckande vacker, rolig och verkar kunna se rakt in i Stanleys förflutna, hans framtid, ja, rakt igenom hjärtat på honom. Inom kort uppstår förälskelse mellan de tu och Stanley börjar tvivla på allt han tagit fasta vid i hela sitt liv. Kanske finns Gud? Kanske kan Sophie se in i andevärlden? Kanske kan också Stanley bli en lycklig människa – en som inte ser döden och vetenskapen runt varje husknut. Och i ett särskilt rörande ögonblick går Stanley ned på knä för att be Gud rädda livet på hans älskade moster som varit med om en bilolycka. Och det blir uppenbart var Allen själv står i frågor om andlighet och gudstro och livet efter döden. Vad jag saknar i ”Magic in the moonlight” är Allens vanligtvis rappa dialog. Här känns det ofta som repliker ur skilda konversationer byts ut över samma bord. Fiffiga oneliners uttalas utanför sitt sammanhang och ibland känns det lite som att Stanley går omkring och talar allvar i en helt annan film än de andra. Något som jag inte saknar är dock gubbsjukheten. Det är 28 år mellan Firths och Stones födelsedagar och man undrar varför Allen envisas med att gå på denna mina i var och varannan film. Det är tråkigt. Men gör visserligen filmens slut en aning mer överraskande. Men bara en aning.


Johan Croneman: Konsensus råder, tyst det är i husen, mediehusen

Summary: Svenska mediers ointresse för att diskutera fler teorier kring nedskjutningen av det malaysiska passagerarplanet MH17 är ett svek mot läsare och tittare.

När jag för några veckor sedan försiktigt ifrågasatte utrikesminister Carl Bildts tvärsäkra tv-uttalanden om att ryska separatister ”självklart” låg bakom nedskjutningen av det malaysiska passagerarplanet MH17 tog det hus i helsicke. Carl Bildt var visserligen först i hela världen med att kunna peka ut de skyldiga, utan några som helst bevis, men jag översköljdes av mejl som ryckte ut till hans försvar – och själv tål han ju som bekant inte att ifrågasättas över huvud taget. Svenska medier är rädda för honom. Den officiella haveriundersökningen skall vara klar i början av september, hoppas man, men det har vid flera tillfällen dykt upp andra teorier – inte minst den malaysiska tidningen New Straits Times har publicerat flera intressanta artiklar som menar att MH17 kanske inte alls träffades av en så kallad Buk-missil utan sköts ned av ett annat flygplan, Den amerikanske före detta AP-journalisten Robert Parry är en av dem som följt det spåret – i svenska medier har den typen av texter och analyser fullständigt negligerats. Parry citerar visserligen anonyma säkerhetskällor, men det finns enligt honom tydliga indikationer på att planet dels träffades av en missil avfyrad i luften, dessutom kan planet också ha utsatts för mycket kraftig maskingevärseld – det finns bilder som ganska tydligt pekar i den riktningen. Svensk television, svenska nyhetsredaktioner, borde ju vara intresserade av hela sanningen, diskutera flera olika teorier, inte bara den politiska sanning som Carl Bildt ristade i sten bara timmar efter det att MH17 gått i marken. Man hade ju kunnat tänka sig att åtminstone en enda tv-reporter skulle få för sig att undersöka sanningshalten i till exempel Robert Parrys skriverier, och kanske till och med våga citera New Straits Times på någon enda punkt – nej, här följer vi den officiella Bildt-linjen, och ingen annan. Det är slappt, och det är ett svek mot läsare och tittare. Någon eller några har förmodligen begått ett fruktansvärt misstag och skickat 298 passagerare i döden, och det är det misstaget som skall vändas ut och in på – sedan kan vi börja prata om skuldfrågan och hur de skyldiga kan tänkas bli straffade. Jag vill ha hela sanningen – Carl Bildts politiska propagandanummer är jag inte ensam om att ifrågasätta. Man blir skakad av att svenska journalister och de stora mediehusen, och tv med korrar över hela världen, inte vill/vågar undersöka de officiella (politiska) sanningarna. Nu har det varit dödstyst i Sverige om den här saken i veckor – jo, vi vet visserligen hur intresset svalnar efter ett tag, nu har det varit fokus på Irak och IS, men det räcker som sagt med att läsa några engelskspråkiga malaysiska tidningar för att förstå att verkligheten är något mer komplicerad än vi ibland vill förstå. Svenska medier får ju kollektivt ofta för sig att de skall förenkla världen, förklara den, när det är minst lika viktigt att förstå dess komplexitet. Konsensus råder, tyst det är i husen. Så obeskrivligt trist, och farligt, och förfärligt.