Ett postexotiskt Afrika

Summary: I dag öppnar Moderna museets stora höstsatsning ”Africa remix”. 86 konstnärer från 25 afrikanska länder beskriver en kontinent i förvandling. Det finns ingen specifik ”afrikansk konst”, skriver Jessica Kempe. Utställning

”Africa Remix” Moderna museet, Stockholm Visas T o m 14/1 -07 ”WE ARE ALL POST EXOTICS”, står det textat på Fernando Alvims vita duk. ”VI ÄR ALLA POSTEXOTISTER”. Ovanför påståendet hänger en rund spegel. Jag tittar mig i spegeln och ser hur kulturrasismen träffar mig rakt i nacken. På väggen bakom hänger etnostereotyperna på rad, fotografiskt iscensatta i Samuel Fossos fotoateljé. Som självporträtt. Där är stamhövdingen med leopardskinn runt höfterna, guld runt halsen och plastblommor i näven. Där är piraten, sjömannen, borgarkvinnan och den frigjorda afroamerikanskan med turban på huvudet, reptilskinn på fötterna och palmblad i ryggen. Och genast lägger Fosso förväntningarna på plats. För på Moderna museets stora samlingsutställning ”Africa remix” finns inga äkta ”afrikaner”, inget enhetligt ”Afrika” och därmed ingen specifik ”afrikansk konst”. Endast 86 enskilda konstnärer från drygt 25 afrikanska länder – från ”det vita” Algeriet, Tunisien och Egypten i norr, till ”den svarta” södern: Zimbabwe, Angola och Gabon. Länder med olika språk (bara i Demokratiska republiken Kongo finns ett tiotal skilda språkgrupper), geografi, historia och religion. För första gången samlas alltså konstnärer från båda sidor av Sahara i en gemensam samtida konstutställning. Av de 86 konstnärerna är blott en tredjedel kvinnor (1/3-delsprincipen som vanligt). Drygt hälften av konstnärerna är verksamma i Europa och USA. Så vad är poängen Att visa att ingen folksjäl finns, menar chefscuratorn, författaren och professorn Simon Njami, om jag förstår honom rätt i den kunskapstunga katalogen. I de afrikanska länderna liksom i den övriga världen är såväl konstnären som skapandet en remix av globalt och digitalt medvetande, av flerfaldiga identiteter och komplexa hemhörigheter. Här i utställningen vävs den första kulturens skratt, gråt och modersmål in den andra och tredje kulturens nya relationer, förväntningar – och hemlängtan. Metoderna och materialen är förutom foto och film terrakottafärgad jord (Ingrid Mwangi, Rodney Place, Jane Alexander), trosor av kokosnötsfibrer (Ernest Weangaï), en amerikansk jukebox med hemlandets låtar (Balthazar Saye) och ett jättemåleri bestående av kåkstadens plåtväggar, dörrgavlar, biblar och skottkärror (Antonio Ole). Och den gemensamma nämnaren Möjligen att många konstnärer inte är äldre än sina länders blott fyrtioåriga självständighet, svarar Simon Njami, att de förhåller sig till sina länders historiska råmaterial och att de alla befinner sig i Afrikas kollektiva förvandlingsprocess. Resten är personligt och existentiellt. Och denna förvandling Den som Simon Njami kallar en hybrid och en skandal därför att den sker öppet och kaotiskt. Hur syns den här På den frågan svarar lika många perspektiv som antalet konstnärer. Jag kan bara följsamt plocka upp ett fåtal trådar löst utlagda i utställningens försök till strukturerande teman: identitet och historia, kropp och själ, stad och land. Linjerna handlar om uppbrott och nollpunkt, motstånd och minne. Uppbrott från kolonialismens tillskrivna identiteter och politiska övergrepp, minnet av mödrarnas tårar, ursprungsmaterialens färger och hemvägens röda grus, motstånd mot nya diktaturer och de västimperialistiska storföretagens stadsexploatering. Den första tråden vill skala bort kulturrasismens blickar och definitioner. Wangechi Mutu klär av den kulturaliserade kroppen genom att måla upp den som en andra hud. I det målade collaget ”En flyktig tanke vilken otäck efterapning” känns smärtan ända in på det satiriska akvarellskinnet. Där låter hon två mörkhyade kvinnor förvandlade till djur och natur gå arm i arm. Den ena försedd med fågelben, den andra med aphuvud och armen förlängd med en ceremoniell träskulptur. På magar och lår sprider sig fuktiga moss- och lavamönster. Mellan benen dinglar en klase bananer. Fast i Mutus bild undgår ingen kvinna köns- och rasbiologins tillskrivningar. Ut genom de mossbelupna ärmarna trillar den vita kvinnans ljusa händer. I Patrice Felix Tchicayas flerskärmade och bespeglande dvd-rum ”Slutet på cykeln” tycks främlinggörandet färdigskalat och avskaffat. Där återstår bara människan – i olika individuella versioner som betraktar mig länge och oavlåtligt. Tills de försvinner för att ersättas av nya. På golvet står två stolar som saknar sits. Samt en papperskorg. Att kasta fördomarna i Överallt på utställningen möts jag av samma uppmaning; definiera – spara – börja om. Utanför Tchicayas bås ligger en jättelik bok uppslagen. Med tomma, kritvita sidor. På håll liknar den en helig skrift med kolsvarta pärmar med förgyllda kanter. Nej, Bili Bidjockas ännu inte påbörjade skrift ”Den oändliga boken” är alls inte ägnad åt gudarna, utan åt allmänheten att dag för dag författa i, för att tillsammans skriva inledningen till samtidens oavslutade historia. Ja, vem ska peka ut vägen när givna vägvisare inte längre finns ”Sammanfallande guider” kallar Moshekwa Langa sitt abstrakta måleri där den omförhandlade världen hjälpligt hålls samman av svarta sopsäckar och färgad tejp. I Bodys Isek Kingelez konsumtionskitschiga modellstäder, gjorda av färgglad plast och medicinförpackningar, intas kvarteren av skyskrapor uppförda av samma läkemedelsföretag som av profithunger förvägrar Afrikas människor vanlig aspirin till ordinärt pris. Utställningen ”Africa remix” avger smärtsamma vittnesmål om västvärldens kapitalistiska herravälde över kroppen, jorden, ekonomin och staden. I Allan deSouzas dystopiska fotografier har staden reducerats till ett förtätat industrilandskap bestående av datachips. Med den fotografiska iscensättningen ”Allt västerut är indianernas land” tycks deSouza ta visuell revansch – när han med mild ironi låter den plundrade indianska arkitekturen ta över de västliga stadsmetropolerna. Bra eller dålig utställning Irrelevant fråga. Bara lite doftlös. Jessica Kempe konst@dn.se


Förrädare eller syndabock

Summary: Krigsårens utrikesminister Christian Günther gick bakom ryggen på regeringen. Han gav själv tyskarna rätt att transportera militära trupper genom det neutrala Sverige. Henrik Arnstad (bilden) har skrivit en fängslande bok om Sverige under andra världskriget. Böcker

Henrik Arnstad ” Spelaren Christian Günther. Sverige under andra världskriget” Wahlström & Widstrand Den är här nu: vågen av böcker om Sveriges agerande under andra världskriget. De senaste åren har antalet romaner, dokumentärer och biografier som gräver runt i Sveriges handlande under åren 1939–45 vuxit till en präktig driva på bokhandelsdiskarna. Jag tror inte att det är en överdrift att påstå att det pågår ett massivt intellektuellt uppröjningsarbete. De som inte är intresserade av närhistoria måste känna sig utsatta för en belägring. Det är inte heller gåtfullt varför detta intresse kommer här och nu. Det har att göra med längden på ett människoliv: de som själva var vuxna under kriget, och i någon mening är vittnen, blir allt färre. Samtidigt är andra världskriget ännu ett oläkt moraliskt brännsår. Undfallenhet mot diktaturen – hur nödvändig var den Såväl akademisk forskning som journalistik lyfter fram fler och fler pusselbitar. Och ju närmare man kommer människor och händelser, desto mer sammansatt blir bilden. Det går knappast att tala om ”Sverige” som en helhet: fram växer bilden av ett land som under krigsåren var förunderligt lugnt men samtidigt djupt kluvet, djupare än vad vi kanske förstår. En av de absoluta nyckelpersonerna i Sveriges roll under kriget är landets utrikesminister, Christian Günther (1886–1966). Det brukar sägas att han personligen fick bära hundhuvudet för Sveriges vacklande, för att inte säga direkt undergivna hållning gentemot Nazi-Tyskland. Sant är att han i det allmänna medvetandet förknippades med ”permittenttrafiken” , vilket var en förskönande omskrivning för att Sverige tillät Tyskland ett stort antal transporter av militär genom landet. Den mest kontroversiella transporten var ”Division Engelbrecht” på 14 000 soldater som med svenska tåg i juni och juli 1941 fraktades från norska gränsen till den finska – för att kastas in i striderna mot Sovjet. Så hur var det – blev Günther oförskyllt utsedd till ”syndabock” Om Christian Günthers handlande under kriget har Henrik Arnstad skrivit en mycket detaljerad, för att inte säga minutiös studie på 500 sidor, ”Spelaren Christian Günther” . Jag tror att det är en nödvändig bok, framför allt därför att den i detalj dokumenterar allt det verkligt kontroversiella i svensk utrikespolitik under kriget. Det har också, i sin detaljrikedom, blivit en bitvis svårläst bok. Arnstad följer, lite förstrött, Günther från ungdomsåren som rätt misslyckad författare fram genom karriären som diplomat. Strålkastarna slås på i det ögonblick då den samlingsregering som skall lotsa Sverige genom kriget bildas i december 1939. Günther, som är ”opolitisk” , men som räknas som närstående socialdemokratin, tackar genast ja när han tillfrågas. Och under den första tiden som minister är han relativt följsam och står Per Albin Hansson nära. Men som Arnstad beskriver saken förändras Günthers hållning under krigets gång, han rör sig mer och mer åt höger. Hans ”parhäst” blir högerledaren Gösta Bagge, ecklesiastikminister i samlingsregeringen. Bagge visar förtjusning för storsvenska utspel, som att nappa på att det ockuperade Nordnorge med tyskarnas goda minne skulle ställas under svensk förvaltning. Han driver, under uppspelet mot det tysk-finska kriget mot Sovjet tanken på att Sverige borde ingå i en regelrätt union med Finland. Saken kompliceras av att Sveriges ÖB, Thörnell, även han är öppet tyskvänlig och kan tänka sig ett mycket närmare försvarssamarbete med tyskarna, om inte ett rent deltagande på nazistisk sida i kriget. Günther, å sin sida, genomskådar det orealistiska i sådana utspel. Men allt tyder på att han faller in i högerns syn på Nazi-Tyskland som en låt vara obehaglig stat som dock utgör ”bålverket” mot det större hotet Sovjet. Tillsammans med Bagge verkar han för ett regelrätt förbud mot det svenska kommunistpartiet. Günther blir alltmer självsvåldig i sina mellanhavanden med Nazi-Tyskland olika sändebud. Några av de saker Arnstad fiskar upp ur pågående historisk forskning är sensationella. Som det faktum att Günther själv, vid flera tillfällen, garanterade tysk militär transport på svensk järnväg utan att förankra saken i regeringen. I oktober 1940 ger han sitt ja till att en hel SS-bataljon skall få resa genom Sverige till Norge – ett kringgående av regeringen som tydligen upprepas. Det allra mest graverande som Günther gör sig skyldig till, bakom ryggen på Hansson, är att förråda att den tyska militärattachén i Helsingfors, Horst Rössing, läckt uppgifter till Sverige om det förestående anfallet mot Sovjet. Utan att blinka berättar han i maj 1941 den saken för Tysklands sändebud i Sverige, ”spontant” , som denne sedan skriver hem. Det kan bara tolkas på ett sätt: att Günther vill att Tysklands attack mot Sovjet skall lyckas och att alla läckor bör tätas. Som diplomat måste han ha förstått att han därmed också försvagade Sveriges informationsläge. Det är ungefär samtidigt som Günther, enligt de tyska sändebundens korrespondens, låter antyda att Sverige kan tänka sig ett ”militärfördrag” med Tyskland – i den händelse Sovjet blir ett militärt mål. Den enda källan för de uppgifterna är just den tyska diplomatposten, och vi vet inte vad Günther faktiskt sade. Men, som Arnstad konstaterar: ”Sveriges näst mäktigaste man går vilse i sin egen makt. Han drivs av en uppfattning av att han – som en av de få – har förstått vad som måste göras. Därför går han bakom ryggen på framför allt socialdemokraterna i sina strävanden att föra Sverige närmare Tyskland.” Av detta blir inte mycket. Sympatierna hos breda lager av den svenska befolkningen verkar hela tiden ha legat på den allierade sidan. Tysksvärmeriet var något som i första hand pågick i salongerna, hos dem som uppfattade sig som samhällets ”verkliga elit” . Om sympatierna för Finland var starka när grannlandet var utsatt för en överraskningsattack under vinterkriget 1939/40, hade fortsättningskriget 1941 inte alls samma folkliga stöd. Arnstads tolkning är att det i samband med den så kallade midsommarkrisen 1941 kommer till en uppgörelse mellan Hansson och Günther. Krisen handlar om ”Division Engelbrechts” resa genom Sverige: ryktet gör gällande att Gustaf V hotar att abdikera om tyskarna inte får fri passage – vilket i sig skulle leda till regeringskris, något som i det osäkra läget inte fick hända. Arnstad menar att Günther, med sina goda personliga relationer till kungen, skulle kunna vara hjärnan bakom en sådan intrig. Vad som egentligen hände är fortfarande ett tvisteämne: klart är att Hansson angav abdikationshotet som skäl till att låta tyskarna passera. Det är nu Günther får rollen av syndabock. Hansson själv formulerar det som att Günther misstänks vara ”alltför eftergiven mot tyska krav” . Under juni och juli passerar ”Division Engelbrecht” genom landet. Det är lågvattenmärket för Sveriges ”medlöperi” . Men det finns mer att berätta. Under senare år har forskningen visat hur den svenska allmänheten genomgick ett uppvaknande vad gällde judeförföljelserna och den begynnande Förintelsen redan i november 1942, i spåren av deportationen av de norska judarna till Auschwitz. Som Paul Levine visat i en avhandling skickar deportationen en stöt genom opinionen – och genom byråkratin. Det är ett faktum att det svenska utrikesdepartementet genomgår en snabb omvändelse vintern 1942 – och att man under ledning av såväl Günther som utrikesrådet Gösta Engzell börjar lägga ned åtskillig möda på att rädda inte bara de norska judar man kan utan även i stort sett hela Danmarks judiska befolkning. Den omsvängningen hade inte varit möjlig utan Günthers engagemang. Arnstad drar slutsatsen att Günthers judiska svärdotter Malin, som han hade stor respekt för, spelade en roll, men det känns litet som en konstruktion: faktum är att Sverige genom en rad olika källor hade en klar bild av den Förintelse som inletts. Historien om Günthers engagemang för judarnas sak är minst lika värd att berätta som hans tidigare snubblande på gränsen till förräderi. Ändå är det litet som om Arnstad bränt sitt forskarkrut på 1941 års kris. De sista kapitlen – som jag finner nog så intressanta – är tunnare, mer refererande. Ska Sverige känna skuld frågar Arnstad på bokens sista sidor. Frågan är naturligtvis retorisk. Men vad man kan säga är att gestalten Christian Günther i sig sammanfattar det värsta och kanske också det bästa ”Sverige” gjorde under andra världskriget. OLA LARSMO litteratur@dn.se


Överhettad svensk indiebörs

Summary: Svensk indie befinner sig i en högkonjunktur. Det är här det händer. Därför väljer brittiska The Guardian att publicera en stor artikel om svensk indie just nu – och därför släpps samlingen ”Svensk Indie 1988–2006 En Kärlekshistoria” nu.

Aldrig tidigare har den svenska indiescenen varit så spännande, äkta och vital som nu. Allt är tillåtet. Nu kan ett kommersiellt diskoljud vara indie medan ett grabbigt gitarrband med modsfrisyrer är storbolagsprodukt. De stränga indiereglerna om ljud, smak och stil finns inte längre. Och det är därför det låter så bra i Sverige just nu. – Den bästa svenska indien har kommit på 2000-talet, säger Terry Ericsson som sedan slutet av åttiotalet varit inblandad i de flesta intressanta indieprojekt i det här landet; klubbar, tidningar, sajter etcetera. Han är också en av tre som sammanställt den nya samlingen. Men svensk indie har behövt gå igenom flera olika stadier för att nå dit den är i dag. På dubbelskivan ”Svensk Indie 1988–2006 En Kärlekshistoria” kan man följa scenens utveckling. I cd-häftet skriver Terry Ericsson att hans indiehistoria startade 1988. Det var då han såg bandet Happydeadmens spelning på Hultsfredfestivalen. Ett band som härmade The Smiths. Det var vad som var indie då: en massa band som härmade britpop. Men de banden kunde ligga på storbolag, det spelade inte så stor roll, det var soundet som var indie. – På nittiotalet var scenen inskränkt och framför allt väldigt killig. Det speglas tydligt på den här skivan. På cd två har verkligen tjejerna kommit in på arenan, förklarar Terry. När de stora skivbolagstrukturerna gick sönder eskalerade småbolagsvågen. Eller rättare sagt exploderade. Under slutet av nittiotalet skulle man kunna jämföra nybildningstakten av småbolag med en droppande kran – på 2000-talet en öppen dammlucka. I var och varannan buske i det här landet sitter det människor och gör musik i sina datorer. Det är med andra ord ett stort kreativt flöde som pågår. Ett flöde som gynnas av att jobbiga hinder försvunnit, hinder som gjort att folk fastnat på vägen. Man behöver inte längre vare sig instrument eller skivbolag för att få ut sin musik. Och man slipper också ta skit från folk som stått som ”gatekeepers” på vägen. Och det är antagligen en av de viktigaste förklaringarna till att kvinnorna ingår i den här scenen på riktigt nu. De här artisterna kan sitta själva på sin kammare och göra bra musik och leverera färdiga paket – inga mellanhänder som lägger sig i. – Den absolut största vinsten med DIY-dator, protoolsvågen eller vad man ska kalla det, är att kvinnorna har kommit fram, anser Ika Johannesson, chefredaktör för populärkulturmagasinet Sex. – Det har verkligen skett en förändring. Kvinnor tar mycket mer plats och ifrågasätts inte alls på samma sätt som tidigare. Nittiotalet var ett mörker i det avseendet. Protoolsvågen har också skapat stora kvinnliga stjärnor, Karin Dreijer i The Knife och Marit Bergman till exempel. De är tillräckligt framgångsrika för att ge eko ut till fler. Med andra ord har det nya indie producerat det som ständigt efterlysts i den alltmer tröttsamma debatten om varför det verkar vara svårt att vara tjej i musikbranschen: förebilder. Att det just är indien som lyckats med det här är på ett sätt väldigt oväntat. Indie har varit den sista utposten för musiktjejer. På samma sätt som högsta skiktet av finkulturen vägrat släppa in kvinnorna annat än som kuriosa har indie blivit musikvärldens finrum. Och det är också kärnan i det nya indie: oväntat, bakåfram. Ta (nästan) allt du hittills fått lära dig av smak- och stilpolisen och gör allt tvärtom. Ett kommersiellt diskoljud som hos Cat5 är indie, eller en diskofunkig Princekopia som Juvelen. Att låta så hade för bara för några år sedan varit omöjligt i en indievärld. Ett grabbigt gitarrband som Mando Diao skulle på nittiotalet ha varit indie medan de nu i stället betraktas som storbolagsprodukt. Att uppträda i folkliga sammanhang som ”Allsång på Skansen” är indie och att spela i morgonteve. Band som I’m From Barcelona och Vapnet spelas hela tiden på P 3, det skulle heller inte funkat för ett par år sedan. Man skulle kunna säga att indie på 2000-talet blivit major och major har blivit indie. De stora bolagen har även anammat de små bolagens sätt att arbeta eftersom dessa är mest framgångsrika. Men det finns ändå fortfarande gränser för vad som är indie och inte, eller Sarah Nyberg Pergament (Action Biker) tillhör protoolsgenerationen och gör skruvad dansant elektronika. Hon fick ganska mycket uppmärksamhet 2003 bland annat för ep:n ”Elephant & castle”. Hennes nya ep kommer under hösten. – Tidigare gick det inte att vara arty och samtidigt populär. Där gick gränsen. Så är det inte längre. Det är BWO ett bra exempel på. De är med i Melodifestivalen, säljer jättemycket samtidigt som de gör konst. Och en del musik som i dag ryms i indiescenen låter plötsligt som den hade kunnat vara med på NRJ:s danspartysamling för tio år sedan. Hur vet man att en låt är indie 2006 TerryEricsson: – Jens Lekman är så indie det kan bli men har också alla förutsättningar att sälja bra. Hela indiebegreppet har urholkats, därför är det svårt att ringa in vad som är indie eller inte. Ika Johannesson: – Det måste finnas något slags udd, som är lite off, opolerad. Som Le Sport, de gör ju danshittar men sången är för konstig plus att man kan spåra en lite för gammal ljudbild för att det skulle vara helt kommersiellt gångbart. Terry: – Indie fungerar på flera plan nu. Dels för dem som hör den där udden, men även folk som inte är intresserade av det skeva kan tilltalas av till exempel Le Sport. Ika: – De var tillräckligt slick för att luras. Även ”Deep Cuts” med The Knife var så, de lurades bäst av alla. Indie har alltså blivit folkligt. Men de elitistiska grupperingarna finns dock kvar. För att de ska vara just elitistiska måste de lyssna på ännu konstigare musik än tidigare. Hur långt kan man driva den här konstigheten Ika: – Svårare musik har blivit mer populärt. Eller så är det för att kända musikskribenter skriver om konstmusik som folk har börjat lyssna. Terry: – Som krukmarkarpopen, det kan folk genomlida en hel halvtimme nu. Vem hade kunnat göra en dokumentär i MTV (”This is our music”) om sådant 1994 Tillgängligheten till ny musik är nu total. Alla kan genom internet hålla koll på de senaste mest spännande musikyttringarna av till exempel My Space eller You Tube. Communitys där vem som helst kan lägga ut sin musik. Problemet är bara att man måste sortera, och det tar tid. Har tillgängligheten i sig gjort det ännu svårare att hitta det man söker Ika: – Det är lika svårt i dag att hitta musik som är bra som då. Den tid man tidigare lade ned på tapetrading och att prata musik med någon med skinnjacka på bussen lägger man ned på att leta på internet i dag. Terry: – Tidigare hade jag koll på det mesta som släpptes, det har jag inte längre. Jag försöker hinna med den svenska scenen, men skulle missa om det kom en fransk, östeuropeisk eller tysk våg. Vi behöver etiketter som fungerar som värdemätare. Som hjälper till att välja i en obegripligt stor musikdjungel. Mattias Alkberg har sedan mitten på nittiotalet gjort skev musik. Dels som en del av det svenska indieundret The Bear Quartet (deras låt ”It only takes a flashlight to create a monster” ingår i samlingen) och nu som MABD. Han har precis släppt en skiva med namnet ”Ditt hjärta är en stjärna”. För honom är tillgängligheten, snarare än fildelningen, uttryck för djup samhällsproblematik. – Det fria och tillgängliga behöver inte vara ett sundhetstecken. Snarare tyder det på en kollaps. Nu handlar det i stället om att man ska veta att Mando Diao är dåliga men Babyshambles är bra, fast det inte är någon skillnad. Uppsplittringen och hela välja-skiten är något slags tokindividualism som inte kommer att leda till något bra, tror jag. En nyliberal grej som gränsar mot en ideologisk ”Church of Satan” (extrem politisk community som sätter individen i fokus). I stället för plotter och splittring längtar jag efter ett större gemensamt fokus, något att samlas kring. Paulina Bylén noje@dn.se


"Vi är alla ansvariga"

Summary: I det upprop som DN publicerar i dag kräver Svenska Pen, Reportrar utan gränser, Publicistklubben och Ordfronts förlag att Sveriges regering uppmanar president Vladimir Putin att fördöma mordet på journalisten Anna Politkovskaja. "Mördandet, hotandet och trakasserandet måste få ett slut", skriver de.

Mordet på vår kollega och vän Anna Politkovskaja har drabbat oss. Detta mord har inte bara tystat en av vår samtids viktigaste journalister. Det har samtidigt gjort mer än tydligt det ansvar som en regering måste ha för att garantera säkerheten för också sina hårdaste kritiker. Anna Politkovskaja bevakade det krig som president Putin och rysk militär för i Tjetjenien. Hon ville beskriva inte bara vad kriget fick för konsekvenser för Tjetjeniens civilbefolkning, utan också hur kriget förvandlade det ryska samhället. Hon ifrågasatte den officiella bilden som gavs av själva kriget men också av de terrordåd som följt i detta krigs spår. Och hon avslöjade korrupta tjänstemän. För denna rapportering, i tidningar och i böcker, har hon utsatts för hot. Flera gånger har hon berättat om den rädsla hon i kraft av sin journalistiska heder tvingades leva under. Hennes död är en tragedi. För det fria ordet och för den fria journalistiken. För att inte hennes död ska bli ytterligare ett förfärande bevis på hur lätt en människa kan dödas och tystas måste alla i dag ställa sig bakom ett skarpt och hårt formulerat krav på president Putin: den ryska staten måste med alla tillgängliga medel söka efter upphovsmännen till detta mord. Skulle det visa sig att de skyldiga är att finna bland de lokala makthavarna i Tjetjenien, måste de ryska åklagarmyndigheterna ingripa mot dem och visa att även dessa makthavare lyder under Ryska federationens lagar. Men det räcker inte. Tyvärr är mordet på Anna Politkovskaja bara ett av många fall på övergrepp mot journalister i Ryssland. Samtidigt som vi fortfarande skakas av Anna Politkovskajas död tvingas vi påminna om alla andra fall av trakasserier, förföljelser, försvinnanden och mord på författare och journalister som skett och sker i dagens Ryssland. Det hör till demokratins själva grunder att den stat, den regering som vill kalla sig demokratisk står som en garant för att de mänskliga fri- och rättigheter som man skrivit under på också upprätthålls och efterlevs. Vi är medvetna om att alla utredningar av kriminella handlingar innehåller en rad svårigheter. Men det faktum att så många journalister hotas, ja, några till och med mördats borde göra regeringen Putin lika ängslig och oroad över det fria ordets ställning i Ryssland som vi är. Det enda som nu måste ske, för att hedra Anna Politkovskaja och för att skapa möjligheter för en fri journalistik i Ryssland, är att president Putin kraftfullt fördömer detta mord. Vi kräver att Sveriges regering på alla möjliga sätt ser till att ett sådant fördömande kommer till stånd. Vi hoppas också att Sveriges regering med kraft påverkar de ryska myndigheterna så att de på allvar undersöker, inte bara mordet på Anna Politkovskaja, utan också alla de andra fall av mördade och försvunna journalister i Ryssland. Bara under Putins tid som president har, enligt trovärdiga beräkningar, tolv journalister mördats. Det är därför en självklarhet att president Putin, om han vill kalla sig president i en demokrati, presenterar förslag och lösningar på hur den ryska rättsstaten - om den vill kalla sig det - ska kunna skydda och försvara det fria ordet. Mördandet, hotandet och trakasserandet måste få ett slut. För det är vi alla ansvariga. Svenska PEN, Reportrar utan gränser, Publicistklubben och Ordfronts förlag


”Vi är alla ansvariga”

Summary: I det upprop som DN publicerar i dag kräver Svenska Pen, Reportrar utan gränser, Publicistklubben och Ordfronts förlag att Sveriges regering uppmanar president Vladimir Putin att fördöma mordet på journalisten Anna Politkovskaja. ”Mördandet, hotandet och trakasserandet måste få ett slut”, skriver de.

Mordet på vår kollega och vän Anna Politkovskaja har drabbat oss. Detta mord har inte bara tystat en av vår samtids viktigaste journalister. Det har samtidigt gjort mer än tydligt det ansvar som en regering måste ha för att garantera säkerheten för också sina hårdaste kritiker. Anna Politkovskaja bevakade det krig som president Putin och rysk militär för i Tjetjenien. Hon ville beskriva inte bara vad kriget fick för konsekvenser för Tjetjeniens civilbefolkning, utan också hur kriget förvandlade det ryska samhället. Hon ifrågasatte den officiella bilden som gavs av själva kriget men också av de terrordåd som följt i detta krigs spår. Och hon avslöjade korrupta tjänstemän. För denna rapportering, i tidningar och i böcker, har hon utsatts för hot. Flera gånger har hon berättat om den rädsla hon i kraft av sin journalistiska heder tvingades leva under. Hennes död är en tragedi. För det fria ordet och för den fria journalistiken. För att inte hennes död ska bli ytterligare ett förfärande bevis på hur lätt en människa kan dödas och tystas måste alla i dag ställa sig bakom ett skarpt och hårt formulerat krav på president Putin: den ryska staten måste med alla tillgängliga medel söka efter upphovsmännen till detta mord. Skulle det visa sig att de skyldiga är att finna bland de lokala makthavarna i Tjetjenien, måste de ryska åklagarmyndigheterna ingripa mot dem och visa att även dessa makthavare lyder under Ryska federationens lagar. Men det räcker inte. Tyvärr är mordet på Anna Politkovskaja bara ett av många fall på övergrepp mot journalister i Ryssland. Samtidigt som vi fortfarande skakas av Anna Politkovskajas död tvingas vi påminna om alla andra fall av trakasserier, förföljelser, försvinnanden och mord på författare och journalister som skett och sker i dagens Ryssland. Det hör till demokratins själva grunder att den stat, den regering som vill kalla sig demokratisk står som en garant för att de mänskliga fri- och rättigheter som man skrivit under på också upprätthålls och efterlevs. Vi är medvetna om att alla utredningar av kriminella handlingar innehåller en rad svårigheter. Men det faktum att så många journalister hotas, ja, några till och med mördats borde göra regeringen Putin lika ängslig och oroad över det fria ordets ställning i Ryssland som vi är. Det enda som nu måste ske, för att hedra Anna Politkovskaja och för att skapa möjligheter för en fri journalistik i Ryssland, är att president Putin kraftfullt fördömer detta mord. Vi kräver att Sveriges regering på alla möjliga sätt ser till att ett sådant fördömande kommer till stånd. Vi hoppas också att Sveriges regering med kraft påverkar de ryska myndigheterna så att de på allvar undersöker, inte bara mordet på Anna Politkovskaja, utan också alla de andra fall av mördade och försvunna journalister i Ryssland. Bara under Putins tid som president har, enligt trovärdiga beräkningar, tolv journalister mördats. Det är därför en självklarhet att president Putin, om han vill kalla sig president i en demokrati, presenterar förslag och lösningar på hur den ryska rättsstaten – om den vill kalla sig det – ska kunna skydda och försvara det fria ordet. Mördandet, hotandet och trakasserandet måste få ett slut. För det är vi alla ansvariga. Svenska PEN, Reportrar utan gränser, Publicistklubben och Ordfronts förlag Mer om Anna Politkovskaja på sidorna 4–5


Ett tyskt hjärta slår för Rom

Summary: Hans Werner Henze är årets kompositör vid Stockholms tonsättarfestival som startar i morgon. Han är en av de nu mest spelade tyska tonsättarna. Själv skäms han över sitt hemland och vi träffar honom i Rom.

Efter mer än 50 års i Italien är Hans Werner Henze fortfarande en mycket tysk kompositör. Den komplexfyllda relationen till hans hemland verkar vara det nav kring vilket hela hans kreativitet och musikaliska inspiration kretsar. – Jag har alltid storligen skämts över att tillhöra det tyska folket. Att komma från ett land som England hade jag till exempel tyckt vara mycket trevligare, säger Henze omedelbart som svar på min första fråga. Henze är född 1926 i Gütersloh i Westfalen i Tyskland. Som barn tvingades han vara med i Hitler-Jugend och redan innan han hade fyllt 18 var han SS-soldat i andra världskriget. I sina memoarer skriver han om fadern som var övertygad nazist och hur han tvingades höra avskyvärda sånger som: ”När judiskt blod stänker från din kniv.” – När detaljerna efter kriget kom ut om Auschwitz, Buchenwald, Theresienstadt... (Henze betonar platserna långsamt och eftertryckligt och fullbordar inte meningen). – Tyskarna är befläckade av detta. Jag ville inte vara en del av det tyska. 1953 sålde Henze det lilla han ägde, packade en bil och åkte till Italien för gott. DN träffar honom i hans villa i byn Marino utanför Rom, där han bott i 40 år tillsammans med sin italienske man Fausto Maroni. Ett sällsynt aggressivt åskväder dränker trädgården med de sekelgamla olivträden utanför fönstret. Vattnet stänker över det stora majolikabordet med det centralt sirliga monogrammet HWH. Henze har varit svårt sjuk och reser sig mycket mödosamt för att hälsa och slår sig sedan ner i en röd fåtölj. Det är brittisk teatime, men intill Henze står ett decimeterhögt dricksglas med whisky. Hans blick är ung och intresserad, minnena flödar fritt och obehindrat. Innan han flyttade till Italien studerade Henze som många andra av efterkrigstidens kompositörer på Darmstadtskolans kurser i modern musik. Han deltog i den franske musikpedagogen René Leibowitz lektioner, de jämngamla studiekamraterna Luigi Nono och Bruno Maderna uppmuntrade honom att komma till Italien. – I Darmstadt lärde jag mig så mycket om komposition att jag klart kunde utveckla musiken på mitt eget sätt. Henze har gått sin egen väg och är inte lätt att placera in i något fack som tonsättare. Ett mellanting kanske av Schönberg, Britten och Stravinsky såsom en italiensk kollega definierar honom. Henze skiljer sig från den gängse modernismen. När 60-talets radikala strömningar gick genom världen komponerade Henze operor och oratorier som ”Das Floss der Medusa” som han 1968 tillägnade Che Guevara. Innehållsmässigt har han stått långt ut på vänsterkanten – Henze var länge inskriven i det italienska kommunistpartiet – formmässigt har han inte varit lika radikal, utan hållit fast vid stora delar av den tyska traditionen. Flera av Henzes sena symfonier och stycken för kammarmusik, som hans pianokvintett från 1990, uppvisar ett starkt inflytande av romantiken. – Att förkasta något så viktigt som romantiken skulle vara farligt, tror jag. Låt oss komma ihåg att i Tyskland var romantiken en gång en revolutionär form. Trots 53 år i Italien så har Henze inte anammat särskilt mycket av den italienska musiken. Dirigenten Simon Rattle har sagt att i Henzes musik bultar ett tyskt hjärta i Medelhavsmiljö. Det hade varit löjligt att anamma Verdi och försöka göra en egen version av hans musik, säger han. – Av Italien har jag lärt mig att musiken skall tjäna folket och vara ett bidrag till vår civilisation. Samtidigt har det varit min ambition att skriva musik lika klart och tydligt som 1700-talets stora kompositörer. Bakom de två stora Steinwayflyglarna är en hel vägg i salongen full av inbundna partitur – Henzes mästare: Bach, Mozart, Mahler, Schönberg, Stravinsky. Längst ner till höger står Wagner. ”Honom har jag en hel del problem med”, säger han lakoniskt. Hans egna partitur står i arbetsrummet i övervåningen. Fast på den ena flygeln ligger första akten av ”Fedra”. Det kommer att bli min sista opera, säger han. Den andra akten återstår att skriva. I hela sitt liv har Henze komponerat mycket snabbt. I fjol låg han två månader i koma. Hans vänner hade i princip gett upp hoppet. – De hade redan beställt min kista. Efter det har alla hans rörelser blivit långsamma. Han har svårt att skriva, men är fast besluten att göra klar operan. Samma sommar som Henze kom till Italien 1953 åkte han till ön Ischia utanför Neapel. Caffè Maria Internazionale var en mötesplats för konstnärer, författare, original och många homosexuella. Här blev han god vän med den brittiske tonsättaren William Walton och kom i kontakt med poeten W H Auden. ”Luchino Visconti kom till Ischia först tio år senare”, inskjuter Henze som svar på en följdfråga om den store regissören. Auden hade precis tillsammans med sin vän Chester Kallman skrivit libretton till Stravinskys ”Rucklarens väg”. Auden tackade omedelbart ja när Henze frågade om de ville skriva en opera åt honom. Resultatet blev ”Elegy for young lovers”, en av Henzes mest uppförda operor. Samarbetet fortsatte med två operor till, men Henze och Auden blev aldrig riktigt nära vänner. – Jag var inte tillräckligt mogen för att förstå hans ”grandeur”. Jag tyckte Auden var lite svår som människa, vilket han förstås var. Jag skulle vilja träffa honom igen, säger Henze tyst, medan han läppjar på glaset. Den österrikiska författaren och poeten Ingeborg Bachmann blev däremot en mycket kär vän. Hon skrev libretton till två av hans operor ”Der junge Lord” och ”Der Prinz von Homburg”. Hennes oklara död i samband med en lägenhetsbrand i Rom 1973 var ett hårt slag för Henze. – Ingeborg och jag hade en närmast telepatisk kontakt. Vi tänkte och kände på samma sätt och hade samma uttryckssätt. Jag lärde mig enormt mycket av henne. I Henzes långa opuslista finns också en hel del filmmusik. Han har skrivit musik till Alain Resnais och till Volker Schlöndorffs filmer, där han är särskilt glad över samarbetet kring ”Katharina Blums förlorade heder”. Däremot vill han inte kännas vid att hans musik är med i William Friedkins ”Exorcisten”. – Jag hatar den filmen. Jag gick och såg den ovetande en fredag kväll på Leicester Square i London och kände förstås omedelbart igen musiken. Det var något som min agent gjort upp om med filmbolaget. Jag hade inte blivit tillfrågad, säger han och låter mycket irriterad. I denna skräckklassiker finns även musik med av Anton Webern och samtida modernister som George Crumb och Krzysztof Penderecki. Maestro ni var med andra ord i ett gott sällskap? – Man kan vara i gott sällskap och ändå vara på helt fel ställe! Även om Henze inte nått fram till den riktigt breda publiken, så är det en centralgestalt inom den samtida musiken som uppmärksammas på Stockholms konserthus som en senkommen hyllning till 80-årsdagen i somras. Henzes verk fyller konserthusen över hela världen, särskilt i England och Tyskland. Själv säger han att han tror att det rör sig om 200 uppföranden om året. En tysk kollega påpekar för DN att han ”är Tysklands mest spelade tonsättare efter Beethoven”. Henzes kommentar till detta präglas av en inhämtad brittisk gentlemans korrekta och omisskännliga ironi: – Verkligen, jag trodde att det var efter Brahms, men det har ingen betydelse. Peter Loewe musik@dn.se


”Jobbet går först”

Summary: I går kunde vi se Sanna Bråding som programledare i ”Idol” på TV 4. I eftermiddag kan vi höra henne i ”P 3 Star” på radio och om man vill kan man avsluta dagen med att se henne på bio i ”7 miljonärer”.

Hon är överallt. Med sina färgstarka kläder, sin djupa hesa röst och sina bling bling-smycken är det svårt att undgå Sanna Bråding. Hur gör man för att få en riktigt bra Bråding-vecka – Det är nog bäst att läsa tidningarna, det står så mycket om mig just nu… haha. Annars tittar man på ”Idol” på fredagar, lyssnar på ”P 3 ”Star på lördagar och går på bio och ser ”7 miljonärer” en dag i veckan, säger Sanna Bråding som just har haft sin första lediga helg på länge. Hon är programledare för TV 4:s succé ”Idol” vilket hon kombinerar med programledarjobb på radion. Och så jobbet med filmen som fått plats någonstans mittemellan. Sanna Bråding är 26 år och har redan en brokig karriär bakom sig. Hon fick sin första roll i tv-serien ”Tre Kronor” som 14-åring och har mött tittarna bland annat som kassörskan Kajsa i Ica:s reklamfilmsföljetong och som porrskådis i Lukas Moodyssons ”Ett hål i mitt hjärta”. Lyssnarna har samtidigt lärt känna henne som musikkunnig radiopratare. Är du bra på att säga nej till jobb – Om jag får ett erbjudande så tänker jag igenom det noga och diskuterar med min sambo hur det kommer att påverka våra liv. Men när jag väl har tagit uppdraget så säger jag ja till det mesta, om mina kollegor ber mig om hjälp eller något behöver göras. Sanna Bråding syns i skvallerpressen. Hon ger ett självsäkert intryck och det hörs och märks om hon är närvarande, vilket gör henne lätt att klanka på. Det har till exempel skrivits många elakheter om hennes klädsmak. Samtidigt gick hon nyligen ut och berättade att hon lidit av anorexi i många år, och att livet som ung skådis innebar hård press. I perioder har hon arbetat sju dagar i veckan och haft fler parallella arbeten än andra har under en livstid. Är du en festprisse eller en duktig flicka – Jag tycker att det är viktigt att prestera och hålla tider. Jag var en sådan som ville ha bra betyg i skolan, det har jag nog med mig hemifrån. Samtidigt älskar jag att vara ute och träffa folk och nu har det varit en del premiärer. Men jobbet går självklart före. Du håller på med film, tv och radio redan, ska du inte börja skriva också – Jag skrev mycket poesi och berättelser när jag var liten, jag älskade svenska som ämne. Men jag har inga planer på det just nu. Efter hösten vet jag inte vad jag ska göra, det är både läskigt och kul. Vid varje jobb tänker jag att jag måste göra mitt allra bästa, för det kan vara sista gången jag får ett spännande uppdrag. Känner du fortfarande så, trots att du numera är väl etablerad – Ja, det finns där inne någonstans. Det gör att jag inte tar mina uppdrag med en klackspark, jag vill att de jag arbetar med ska tycka om mig och att de ska uppskatta det jobb jag gör. Josefin Olevik P 3 Star P 3 14.03


Trösterikt om sorgeår

Summary: ”Livet förändras snabbt, på ett ögonblick ...” Den amerikanska författaren Joan Didion skriver om sin älskades bortgång i ”Ett år av magiskt tänkande” . Helena Lindblad läser en fantastisk bok.

Böcker Joan Didion ”Ett år av magiskt tänkande” (The year of Magical Thinking) Övers. Ulla Danielsson Atlas Den amerikanska författaren Joan Didions man John Gregory Dunne dör helt oväntat en vinterkväll i deras vardagsrum 2003. De har då varit gifta i fyrtio år och delat en intensiv arbetsgemenskap lika länge. Den kvällen hade de just kommit tillbaka från sjukhuset där deras enda dotter låg i koma efter att ha drabbats av en allvarlig infektion. Det första Didion skriver efter makens massiva hjärtinfarkt är: ”Livet förändras snabbt. Livet förändras på ett ögonblick. Man sätter sig ner för att äta middag och livet som man känner det tar slut.” I ”Ett år av magiskt tänkande” beskriver hon detaljerat sitt sorgeår i cirkelgångar efter makens bortgång. När den kom ut på engelska förra året väckte den stor uppmärksamhet. Inte bara för att Joan Didion var generös med att ge intervjuer, utan också för att boken fick ytterligare en tragisk relief: den publicerades strax efter att den vuxna dottern Quintana också ryckts bort i förtid. Didion berättar hur hon tar reda på alla medicinska och praktiska fakta kring dödsfallet. Hon lusläser till exempel sin egen portvakts loggbok för olyckskvällen–de bor i ett sådant hus på Manhattan – och hon läser så småningom hela obduktionsrapporten. Hon söker sig förstås till sina bokhyllor: ”Ända sedan jag var barn har jag fått lära mig att man, när man hade problem, skulle läsa, lära, arbeta genom att vända sig till litteraturen. Information var kontroll.” Men hon hittar inte så mycket i skönlitteraturen, förutom enstaka avsnitt i en och annan roman som Thomas Manns ”Bergtagen” och C S Lewis ”Anteckningar under dagar av sorg” . Hon fördjupar sig i stället i en massa bastant facklitteratur kring sorg som till exempel ”Bereavement. Reactions, Consequences and Care” , utgiven av National Academy and Science’ s Institute of Medicine. Hon läser psykologisk teoribildning av bland annat Sigmund Freud och Melanie Klein. Men hon studerar också Emily Posts etikettbok för dödsfall och begravningar från 1922 som bland annat ger rådet att den efterlevande bör ”sitta i ett soligt rum, helst framför en öppen spis och serveras buljong och annan lätt mat. Mjölk, men bara uppvärmd mjölk: Kall mjölk inte är bra för den som redan är frusen ...” Hur har hon kunnat distansera sig så till den milda grad för att förmått skriva boken Studera sig själv som om hon vore en uppnålad fjäril Frågan är kanske snarare: hur kunde hon inte göra det Laddningen i läsandet av ”Ett år av magiskt tänkande” ligger i att man möter en professionell berättare vars yrkesidentitet – framför allt som sakproseförfattare – gör att hon har förmåga att beskriva sig själv utifrån: sin milda galenskap i sorgen, sin kontrollmani och sina innersta föreställningar om ett ”magiskt tänkande” som skulle förmå klockan att vridas tillbaka och få maken att återvända. Under hennes process där hon försöker passera det passiva ”känna sorg” -stadiet till det mer aktiva ”sörjandet” får man glimtar ur familjens liv tillsammans, vilket också fungerar som en inofficiell biografi över Joan Didions liv. Men den ger också nycklar till hennes tidigare författarskap, bland annat den geniala romanen ”Lagt kort” från 70-talet som nyss gavs ut igen på svenska. Där, i minnesarkiven, som fint blandar privatliv och karriär, finns det ljusa: jular i Honolulu, roliga små lappar från dottern, middagar på Mortons i Hollywood med räkquesadilla, kyckling och svarta bönor, John Gregory Dunne som viskar sitt mantra ”jag älskar dig till och med mer än en ny dag” (hämtat från gamla ”Robin Hood -äventyrens man” ) till sin dotter, långa eftermiddagar där Joan Didion och maken läste upp sina texter för varandra, ett speciellt flygplan med ett leende ritat på nosen som paret rest med många gånger mellan Los Angeles och San Francisco. Trots sitt sorgliga ämne är det en fantastisk bok, som jag inte visste hur väl jag behövde trots att det gått 27 långa år sedan den obegripliga vinterkväll då min egen pappa dog – och mina många försök till magiskt tänkande sedan dess. Den är lika trösterikt vacker som välgörande saklig. Joan Didions sätt att försöka bemästra känslan av overklighet och meningslöshet inför döden är beskriven på en klarögd prosa renons på all onödig melodramatik (fint översatt av Ulla Danielsson, men Didions skarpslipade, no nonsense-stil är oöverträffad på engelska). Ta de här, försiktigt förhoppningsfulla, meningarna i slutet av boken som ett av många exempel: ”Jag förstår också att om vi själva ska kunna leva kommer det en punkt då vi måste avstå från de döda, låta dem gå, låta dem vara döda. Låta dem bli fotografier på bordet.” HELENA LINDBLAD helena.lindblad@dn.se


”Striden om islam står i Europa”

Summary: Unga muslimer i Europas förorter är de enda som kan reda ut konflikten i Mellanöstern. Det anser franske islamologen Gilles Kepel, som är i Sverige för att tala om sin nya bok.

Här i Sverige har Gilles Kepel ibland kallats Frankrikes motsvarighet till den lundensiske islamologiprofessorn Jan Hjärpe. Utomlands lyfts han snarare fram som en islamforskningens Bruce Springsteen, bjudande på nya och oväntade ackord just när publiken har tagit till sig hans gamla. Nu på Sverigebesök varnar han för att Afghanistan snabbt håller på att bli en ny, eller snarare nygammal, arena för sådan militant islamism med självmordsattentat och andra terrordåd som förvandlat den amerikanska ockupationen av Irak till USA:s största bakslag sedan Vietnamkriget. Gilles Kepel är i Sverige för att lansera den svenska utgåvan av sin senaste bok, ”Kampen om islam” , som analyserar utvecklingen av al-Qaidaterrorismen och dess förgreningar sedan 11 september-katastrofen i New York och Washington för fem år sedan. Iförd kritstrecksrandig Christian Dior-kostym sitter han i franske ambassadörens vackra residens på Narvavägen och berättar om hur han för drygt ett kvartssekel sedan började läsa arabiska när många av hans studentkamrater i stället pluggade ryska. – Då var det bara sovjetologi som gällde om man skulle göra karriär inom något som gällde krig och fred i världen. Nu handlar det mesta i världspolitiken om Mellanöstern, småskrattar den parisiske professorn under kristallkronorna. Den franska titeln på hans nya bok – ”Fitna – guerre au cSur de l’ Islam” (Fitna – krig i hjärtat av islam) – är i sak mer välfunnen än den svenska. För Kepels verkliga intresse är de ideologiska konflikterna mellan våldsbenägen extremislamism och den moderata, fredliga religion som den absoluta merparten av världens muslimer omfattar. I själva verket slog han igenom med sin grundforskning kring en alldeles speciell variant av de senare. I boken ”Les banlieues de l’ Islam” (Islams förorter) 1987 skildras de franska förorter där marockanska, algeriska och tunisiska arbetskraftsinvandrare slog sig ned på 60- och 70-talen och som sedan dess präglats av islamisk pånyttfödelse och extrem arbetslöshet. Och det är bland européer med bakgrund i muslimska länder – i dag cirka 20 miljoner människor – som Kepel skönjer den mest, kanske den enda, hoppfulla utvecklingen inom islam. – Det är framför allt i Europa som det finns en rimlig möjlighet att förlika islam med demokrati. Här har vi en ung generation muslimer med invandrarbakgrund som deltar fullt ut i Europas demokratiska samhälle. Erfarenheterna av detta kan i bästa fall återexporteras till deras ursprungsländer. Så det är inte i New York, Gaza, Riyad eller Bagdad utan i Europas förorter som den långsiktiga striden kommer att stå och som kan få ett slut på kampen om och inom islam, förkunnar Kepel och instämmer på den punkten med den svenske euroislamexperten Ingmar Karlsson. Genom att lägga tonvikten på fitna – ett klassiskt begrepp som betyder uppror, krig, splittring inom islam – tar Kepel liksom Hjärpe och Karlsson också avstånd från den amerikanske statsvetargurun Samuel Huntingtons tes om ”civilisationernas kamp” . Det vill säga: de viktigaste motsättningarna som gäller Mellanöstern går inte mellan islam och väst, utan inom islam – mellan militanta islamister och fredliga majoritetsmuslimer, mellan historiskt antagonistiska muslimska stater, mellan shiaislam och sunniislam. Ändå har den faktiska utvecklingen inom världspolitiken under 2000-talet tvingat Kepel att bli mer pessimistisk. I sin förra bok ”Jihad. Expansion et déclin de l’ islamism” (Jihad. Islamismens uppgång och fall) från strax före 11 september-attentatet hävdade han att extremislamismen hade nått vägs ände genom bakslagen under 1990-talet i Algeriet, Egypten, Bosnien och Tjetjenien etc. – Jag var och är övertygad om att de utbrott av urskillningslöst våld som bland andra Usama bin Ladins terrornätverk al-Qaida ägnade sig åt snarast var en sista desperat spasm av ett fåtal islamister. Islamismen som sådan hade helt enkelt inte lyckats erövra politisk makt någonstans genom exempelvis gräsrotsarbete och fredlig opinionsbildning, säger han och slår ut med händerna. Efter 11 september fick Kepel inte oväntat utstå en del spott och spe för denna sin optimism. Men med stöd i otaliga opinionsundersökningar fortsatte han med kraft att argumentera för att ”de muslimska massorna” inte alls uppskattade al-Qaidas och dess avläggares slakt på oskyldiga civila genom självmordsattentat, i synnerhet när det även drabbade muslimer i exempelvis Casablanca, Istanbul, Bali och Amman. Så kom Bushadministrationens katastrofala ockupation av Irak, som hittills har pågått i tre och ett halvt fasansfulla år. – Nu är läget det helt omvända. Nu är det ”de otrogna” , det vill säga amerikaner och britter, som härjar i islams hjärtland. Och det som i väst kallas terroraktioner i Irak utgör för de flesta muslimer hedervärda ”martyraktioner” . Det handlar inte om folkligt stöd till al-Qaida & Co, utan om muslimers rätt att försvara sitt land och kasta ut inkräktarna. På sistone har enligt Kepel samma process utvecklats i Afghanistan, där talibanerna har återtagit kontroll över halva landet och där antalet självmordsattacker och bombdåd mot utländska soldater har sexfaldigats i år. – Och där är inte enbart amerikaner och britter måltavlor för islamistiska våldsutbrott. I Afghanistan är praktiskt taget hela världssamfundet engagerat – FN, Nato, många europeiska länder, ja till och med ni svenskar, slutar med ett bekymrat ansiktsuttryck den välskräddade och världsberömde islamologen. Per Jönsson per.jonsson@dn.se 08-738 11 57


En svävande Cassandra

Summary: Stockholms barockensemble och Lena Susanne Norin får tillsammans med dansare en kantat från 1700-talet att bli ett sagolikt drama med hjälp av bara två paraplyer. MUSIK/DANS

”Siarna” Håkan Mayer Stockholms Barockensemble Scen: Moderna Dansteatern, Stockholm Jag har aldrig gillat siaren Nostradamus och gör det inte heller mer efter premiären av tonsättaren Catharina Backmans barockinspirerade ”Nostradamus” på Moderna dansteatern. Det första verket av två som knökats in under programtiteln ”Siarna”. Stockholms barockensemble och alten Lena Susanne Norin gör visserligen vad de kan, tillsammans med två dansare som sporadiskt antyder en annan berättelse. Mötet mellan det moderna och barocka skapar bara undantagsvis livgivande friktion. Nostradamus blir mest en sömnig uppvärmning inför kvällens stora spåkvinna, Cassandra. Sedan 1700-talet har kantaten Cassandra av Johann Christoph Friedrich Bach (jo, en av sönerna) knappt spelats. Inte helt oförklarligt. Kantaten för fem stråkar, cembalo och en sångare är vacker men ganska anonym barockmusik med tydliga italienska influenser. Musealt Inte det minsta, denna kväll. Mycket tack vare vokalisten Lena Susanne Norin. Denna strålande sköna alt lyckas gestalta dramat med känslodjup, finess, humor och inte minst en förunderlig variation under en timme på scenen. Lena Susanne Norin är lika imponerande som sagolik. Hon får Cassandra att sväva. Och samspelet med Stockholms barockensemble är intimt och tajt. Som bonus bjuds vi på en 1700-talsinspirerad koreografi, av Håkan Meyer, som själv dansar tillsammans med Lina Räftegård. Med två paraplyer (! som enda rekvisita skissar de dåtidstypiskt pimpinetta turer runt varandra och förvandlar underspelet till en sällsam dygd. Minsann en syn att skåda. Och än mer: att höra. Örjan Abrahamsson dans@dn.se


Chang skriver hiphoppens historia

Summary: Den kritikerrosade boken ”Can’ t Stop Won’ t Stop. Hiphop-generationens historia” släpptes i går i svensk översättning. ”Hiphop kommer alltid att vara en väg för de marginaliserade grupperna att nå någon sorts inflytande i samhället” , säger Jeff Chang till DN.

”Can’ t Stop Won’ t Stop. Hiphop-generationens historia” har kallats ”en av de mest angelägna och passionerade böcker om populärmusik som någonsin har skrivits” av tidskriften The New Yorker, vilket tagit författaren Jeff Chang runt hela världen för att sprida sin version av hiphoppens brokiga historia. Den amerikanske frilansjournalisten och hiphopskribenten Jeff Chang började för tio år sedan att sammanställa sin bok som bygger på oändliga intervjuer med hiphoppens förgrundsgestalter inom rap, graffiti, breakdance och dokumentärfilm. – Jag har skrivit om hiphop i femton år som journalist och själv varit delaktig inom hiphoppen i över 25 år. Jag var inblandad i ett skivbolag och sedan när det tog slut blev den här boken ett verktyg för mig att fortsätta att vara kreativ inom hiphoppen, säger Jeff Chang blygsamt. Boken släpptes ursprungligen i början av förra året men nu har Göteborgsförlaget Reverb, som specialiserat sig på att ge ut musikböcker, bestämt sig för att ta sig an Changs stora hiphopepos och ge ut den på svenska. – Jag hade mer eller mindre dödförklarat hiphoppen, men när jag började översätta den här boken fick jag hoppet tillbaka, konstaterar frilansjournalisten Tony Ernst, som har gjort översättningen tillsammans med Carina Ernst. Det har skrivits en rad böcker om hur hiphoppen uppkom och utvecklades. Bland de mest kända är Steven Hagers ”Adventures in the Counterculture” och David Toops ”Rap Attack” . Det som gör Jeff Changs bok unik är den oerhörda detaljrikedomen men ändå pedagogiska överskådligheten. Man dras fram och tillbaka mellan stora och små händelser som förändrat den amerikanska historien. Det höga mot det låga – akademiska utsagor blandas med gatans skitsnack på ett helt naturligt sätt när de parallella skeendena går in och ut i varandra. Egentligen är det en aning missvisande att boken enbart skulle behandla hiphopkultur, när den ganska omgående går över till att bli en lång samhällspolitisk studie med starkt fokus på den afroamerikanska befolkningens utveckling. Boken tar oss igenom några av USA:s värsta raskravaller med Public Enemy, gängfajter i Bronx via Afrika Bambaataa och hur graffitin kom till de vita medelklassförorterna. I Changs bok föds, växer och försöker hiphoppen hitta sig själv i ett USA fyllt av rasmotsättningar och gigantiska sociala orättvisor där många slåss för rättvisa och jämlikhet utan resultat. Det blir ett intressant tidsdokument över USA: s moderna historia under drygt tre decennier, från sent 60-tal till tidigt 2000-tal där de populärkulturella ingångarna är med och styr historiens utgång. – Jag var inte intresserad av att skriva en bok enbart om rapmusik och hiphopkultur, säger Jeff Chang. För det första har det redan gjorts och många fler kommer att skrivas i framtiden. Min verkliga intention var att undersöka hur vår generations kultur faktiskt påverkade det övriga samhället och historien. Jag ville inte bara skriva en hiphoppens text, utan om hela dess kontext. Varför är det viktigt att berätta hiphopgenerationens berättelse – Hiphoppens historia är hela vår generations historia. Tack vare hiphop är det många människor över hela världen som delar synsätt. Jag ville fånga det synsättet, hur det kom till och skapades. Min bok börjar år 1968 i Bronx och på Jamaica och når sin klimax någonstans på 2000-talet när en ny hiphopgeneration vuxit fram. Många i din generation tycker att hiphoppen var bättre förr. Vad tycker du – För mig kommer hiphop alltid att förbli en vital kraft så länge unga människor fortsätter att skriva om innebörden av vad hiphop egentligen är – på sitt eget sätt. Det brukar hända ungefär vart fjärde eller sjätte år känns det som. När hiphop återskapas utropar alltid den äldre generationen ”hiphoppens död” och så har det alltid varit, ända sedan genrens födelse. Föreställningen att hiphop var bättre förr är också den äldsta föreställningen inom hiphoppen. Största delen av boken utspelar sig mellan åren 1974–1984 vilket också är en mest politiska tiden. Jeff Chang lyfter fram den mest samhällskritiska och omstörtande hiphopen med Malcolm X på t-tröjan. Den drivs hela tiden framåt av framför allt de afroamerikanska gängen, den svarta medborgarrättsrörelsen och de religiösa samfunden likt Nation Of Islam. Det finns ett tydligt politiskt ställningstagande som styr historien och som författaren inte alls sticker under stol med. Snarare tvärtom. – Pengar har gjort hiphoppen snävare på det sättet att färre kommer till tals i dag. Dagens rapstjärnor, de som har den stora finansiella uppbackningen, har blivit symboler för en kapitalistisk livsstil där meddelandet till alla är: ”Get rich or die trying.” Jeff Chang skriver hellre om en politisk aktivism eller en ”hiphopaktivism” som symboliserar hans hiphopgeneration. Etnicitet och klass är väldigt centralt i din bok. Är det lika relevant i dag att ha ett sådant perspektiv på hiphop – Jag tycker fortfarande att etnicitet och klass är väldigt relevant för hiphoppen. Faktum är att hiphop är ett av få ställen där viktiga frågor rörande detta på riktigt kommer upp till ytan. – Det var hiphoppen som var med och startade debatt och belyste frågor kring etnicitet och klass i efterdyningarna av ”Katrina” -katastrofen i New Orleans, för att ta ett aktuellt exempel. År 2004 var det med hiphoppens draghjälp som 2,3 miljoner nya afroamerikan-väljare och latinoväljare mellan åldern 18 och 29 gick och röstade i presidentvalet. Hiphop kommer alltid vara en väg för de marginaliserade grupperna i samhället att nå någon sorts inflytande i samhället, avslutar Jeff Chang. Tobias Hansson noje@dn.se


Chang skriver hiphoppens historia

Summary: Den kritikerrosade boken ”Can’t Stop Won’t Stop. Hiphop-generationens historia” släpptes i går i svensk översättning. ”Hiphop kommer alltid att vara en väg för de marginaliserade grupperna att nå någon sorts inflytande i samhället”, säger Jeff Chang till DN.

”Can’t Stop Won’t Stop. Hiphop-generationens historia” har kallats ”en av de mest angelägna och passionerade böcker om populärmusik som någonsin har skrivits” av tidskriften The New Yorker, vilket tagit författaren Jeff Chang runt hela världen för att sprida sin version av hiphoppens brokiga historia. Den amerikanske frilansjournalisten och hiphopskribenten Jeff Chang började för tio år sedan att sammanställa sin bok som bygger på oändliga intervjuer med hiphoppens förgrundsgestalter inom rap, graffiti, breakdance och dokumentärfilm. – Jag har skrivit om hiphop i femton år som journalist och själv varit delaktig inom hiphoppen i över 25 år. Jag var inblandad i ett skivbolag och sedan när det tog slut blev den här boken ett verktyg för mig att fortsätta att vara kreativ inom hiphoppen, säger Jeff Chang blygsamt. Boken släpptes ursprungligen i början av förra året men nu har Göteborgsförlaget Reverb, som specialiserat sig på att ge ut musikböcker, bestämt sig för att ta sig an Changs stora hiphopepos och ge ut den på svenska. – Jag hade mer eller mindre dödförklarat hiphoppen, men när jag började översätta den här boken fick jag hoppet tillbaka, konstaterar frilansjournalisten Tony Ernst, som har gjort översättningen tillsammans med Carina Ernst. Det har skrivits en rad böcker om hur hiphoppen uppkom och utvecklades. Bland de mest kända är Steven Hagers ”Adventures in the Counterculture” och David Toops ”Rap Attack”. Det som gör Jeff Changs bok unik är den oerhörda detaljrikedomen men ändå pedagogiska överskådligheten. Man dras fram och tillbaka mellan stora och små händelser som förändrat den amerikanska historien. Det höga mot det låga – akademiska utsagor blandas med gatans skitsnack på ett helt naturligt sätt när de parallella skeendena går in och ut i varandra. Egentligen är det en aning missvisande att boken enbart skulle behandla hiphopkultur, när den ganska omgående går över till att bli en lång samhällspolitisk studie med starkt fokus på den afroamerikanska befolkningens utveckling. Boken tar oss igenom några av USA:s värsta raskravaller med Public Enemy, gängfajter i Bronx via Afrika Bambaataa och hur graffitin kom till de vita medelklassförorterna. I Changs bok föds, växer och försöker hiphoppen hitta sig själv i ett USA fyllt av rasmotsättningar och gigantiska sociala orättvisor där många slåss för rättvisa och jämlikhet utan resultat. Det blir ett intressant tidsdokument över USA: s moderna historia under drygt tre decennier, från sent 60-tal till tidigt 2000-tal där de populärkulturella ingångarna är med och styr historiens utgång. – Jag var inte intresserad av att skriva en bok enbart om rapmusik och hiphopkultur, säger Jeff Chang. För det första har det redan gjorts och många fler kommer att skrivas i framtiden. Min verkliga intention var att undersöka hur vår generations kultur faktiskt påverkade det övriga samhället och historien. Jag ville inte bara skriva en hiphoppens text, utan om hela dess kontext. Varför är det viktigt att berätta hiphopgenerationens berättelse? – Hiphoppens historia är hela vår generations historia. Tack vare hiphop är det många människor över hela världen som delar synsätt. Jag ville fånga det synsättet, hur det kom till och skapades. Min bok börjar år 1968 i Bronx och på Jamaica och når sin klimax någonstans på 2000-talet när en ny hiphopgeneration vuxit fram. Många i din generation tycker att hiphoppen var bättre förr. Vad tycker du? – För mig kommer hiphop alltid att förbli en vital kraft så länge unga människor fortsätter att skriva om innebörden av vad hiphop egentligen är – på sitt eget sätt. Det brukar hända ungefär vart fjärde eller sjätte år känns det som. När hiphop återskapas utropar alltid den äldre generationen ”hiphoppens död” och så har det alltid varit, ända sedan genrens födelse. Föreställningen att hiphop var bättre förr är också den äldsta föreställningen inom hiphoppen. Största delen av boken utspelar sig mellan åren 1974–1984 vilket också är en mest politiska tiden. Jeff Chang lyfter fram den mest samhällskritiska och omstörtande hiphopen med Malcolm X på t-tröjan. Den drivs hela tiden framåt av framför allt de afroamerikanska gängen, den svarta medborgarrättsrörelsen och de religiösa samfunden likt Nation Of Islam. Det finns ett tydligt politiskt ställningstagande som styr historien och som författaren inte alls sticker under stol med. Snarare tvärtom. – Pengar har gjort hiphoppen snävare på det sättet att färre kommer till tals i dag. Dagens rapstjärnor, de som har den stora finansiella uppbackningen, har blivit symboler för en kapitalistisk livsstil där meddelandet till alla är: ”Get rich or die trying.” Jeff Chang skriver hellre om en politisk aktivism eller en ”hiphopaktivism” som symboliserar hans hiphopgeneration. Etnicitet och klass är väldigt centralt i din bok. Är det lika relevant i dag att ha ett sådant perspektiv på hiphop? – Jag tycker fortfarande att etnicitet och klass är väldigt relevant för hiphoppen. Faktum är att hiphop är ett av få ställen där viktiga frågor rörande detta på riktigt kommer upp till ytan. – Det var hiphoppen som var med och startade debatt och belyste frågor kring etnicitet och klass i efterdyningarna av ”Katrina”-katastrofen i New Orleans, för att ta ett aktuellt exempel. År 2004 var det med hiphoppens draghjälp som 2,3 miljoner nya afroamerikan-väljare och latinoväljare mellan åldern 18 och 29 gick och röstade i presidentvalet. Hiphop kommer alltid vara en väg för de marginaliserade grupperna i samhället att nå någon sorts inflytande i samhället, avslutar Jeff Chang. Tobias Hansson noje@dn.se


Bra dakt pa svanska

Summary: Tag den svenska poesihistorien, placera den i poeten Lars Mikael Raattamaas huvud och blanda. Resultat: årets roligaste diktsamling.

Lars Mikael Raattamaa ”Svensk dikt” Modernista Här är årets mest uppiggande diktsamling. Även om du trots den här recensionen inte läser den måste du gå till en bokhandel och titta. ”Svensk dikt” är drygt en decimeter hög, omslaget är blankt grönt med titeln i orange sammet, sidorna är guldkantade som i gamla psalmböcker och ett läsband ligger mellan det tunna och fina papperet. Vad är det man håller i händerna? Det är poeten Lars Mikael Raattamaas diktantologi. Precis när höstens kanondiskussion lagt sig kommer vår mest kompromisslöse poet med en egen version av den svenska poesihistorien, med bidrag av bland andra Stagnelius, Gullberg, Boye, Tranströmer. Boken är en remix av Lars Gustafssons antologi med samma namn från 1968, en storsäljare som uppdaterats flera gånger och skyfflats ut från varuhus och boklådor. Men nu är det 2006 och Raattamaa mixar om de gamla poeterna på sitt eget sätt. Edith Södergrans ”Landet som icke är” går baklänges. Esaias Tegnérs ”Mjältsjukan” har dragits ihop till ”Mjan” och består numera av första och sista ordet i varje rad. Göran Sonnevis ”Om kriget i Vietnam” samkörs med Iliaden och börjar ”Sjung o du TV om ljuset som ändrades utanför fönstren”. Werner Aspenströms dikt ”Den ni väntar passerar inte förstäderna” har döpts om till ”Den ni väntar passerar inte förstoppningarna”. Dråpligast är Anna Maria Lenngrens ”Pojkarne” vars inledningsstrof brukade vara utantilläxa i den gamla folkskolan: ”Jag minns den ljuva tiden,/jag minns den som igår,/då oskulden och friden/tätt följde mina spår”. I Raattamaas tappning har alla vokaler bytts ut till a:n och då lyder strofen så här: Jag mans dan ljafva tadan, Jag mans dan sam a gar, Da askaldan ach fradan Tatt faljda mana spar, Da lastan var an haxa Ach sargan snart farsvann Da allt – atam man laxa – Jag latt ach lastagt fann. Jag skrattar på varje sida i samlingen och vill visa den äldre mannen mittemot mig på tunnelbanan. Ju mer bekant man är med dessa antologismycken, desto roligare är boken. Nu skulle man möjligen kunna tro att Raattamaa likaväl kunde vara redaktör för den studentikosa tidningen Blandaren. Men det riktigt märkvärdiga med ”Svensk dikt” är att den skapar något mer, något nytt. Han luckrar upp de berömda dikterna på ett infernaliskt sätt. I varje ny variant hörs originalet som en klangbotten och de nya orden börjar sväva. När jag sedan plockar fram den nötta gamla ”Svensk dikt” ur bokhyllan börjar dessutom båda böckernas dikter röra sig och till slut vet man inte riktigt vad som är original och vad som är Raattamaas version. Dikterna börjar sprawla, ett ord som i dag används inom både poesi och stadsplanering. I förorterna skapas sprawl genom att shoppinggallerior, motorvägar och bostadsområden växer oöverskådligt. För Raattamaa, som också är arkitekt, är det ett nyckelbegrepp. Han är besatt av att osäkra hierarkier och göra språket fritt och demokratiskt. Det riktigt fantastiska sker i Raattamaas version av Gustaf Frödings ”Gråbergssång”, med sin kända, tunga enstaviga lunk ”Stå/grå,/stå/grå,/stå/grå, stå/grå,/stå/grå-å-å-å,/Så är gråbergs gråa sång/lå-å-å-å-å-å-å-å-ång.” I stället för att ta bort ord och reducera, som Raattamaa gör i de flesta paraddikterna, bygger han ut den till en intagande dikt: Vart papper är ett gråberg där står det som ska Stå Små bokstäver marscherar och fötterna är grå, Men fast de promenerar de ändå stilla stå Mitt lilla huvud hamras vart hårstrå bleknar grå Att riva ner kan minsta treåring göra. Men Raattamaa löser orden från de berömda dikterna och sätter dem i rörelse på nya och oväntade sätt. Poesin lever. Åsa Beckman asa.beckman@dn.se


Chang skriver hiphoppens historia

Summary: Den kritikerrosade boken "Can't stop won't stop: Hiphop-generationens historia" släpptes i går i svensk översättning. "Hiphop kommer alltid att vara en väg för de marginaliserade grupperna att nå någon sorts inflytande i samhället", säger Jeff Chang till DN.

"Can't stop wont stop: Hiphop-generationens historia" har kallats "en av de mest angelägna och passionerade böcker om populärmusik som någonsin har skrivits" av tidskriften The New Yorker, vilket tagit författaren Jeff Chang runt hela världen för att sprida sin version av hiphoppens brokiga historia. Den amerikanska frilansjournalisten och hiphopskribenten Jeff Chang började för tio år sedan att sammanställa sin bok som bygger på oändliga intervjuer med hiphoppens förgrundsgestalter inom rap, graffiti, breakdance och dokumentärfilm. - Jag har skrivit om hiphop i femton år som journalist och själv varit delaktig inom hiphoppen i över 25 år. Jag var inblandad i ett skivbolag och sedan när det tog slut blev den här boken ett verktyg för mig att fortsätta att vara kreativ inom hiphoppen, säger Jeff Chang blygsamt. Boken släpptes ursprungligen i början av förra året men nu har Göteborgsförlaget Reverb, som specialiserat sig på att ge ut musikböcker, bestämt sig för att ta sig an Changs stora hiphopepos och ge ut den på svenska. - Jag hade mer eller mindre dödförklarat hiphoppen, men när jag började översätta den här boken fick jag hoppet tillbaka, konstaterar frilansjournalisten Tony Ernst som har gjort översättningen tillsammans med Carina Ernst. Det har skrivits en rad böcker om hur hiphoppen uppkom och utvecklades. Bland de mest kända är Steven Hagers "Adventures in the counterculture" och David Toops "Rap attack". Det som gör Jeff Changs bok unik är den oerhörda detaljrikedomen men ändå pedagogiska överskådligheten. Man dras fram och tillbaka mellan stora och små händelser som förändrat den amerikanska historien. Det höga mot det låga - akademiska utsagor blandas med gatans skitsnack på ett helt naturligt sätt när de parallella skeendena går in och ut i varandra. Egentligen är det en aning missvisande att boken enbart skulle behandla hiphopkultur, när den ganska omgående går över till att bli en lång samhällspolitisk studie med starkt fokus på den afroamerikanska befolkningens utveckling. Boken tar oss igenom några av USA:s värsta raskravaller med Public Enemy, gängfajter i Bronx via Afrika Bambaataa och hur graffitin kom till de vita medelklassförorterna. I Changs bok föds, växer och försöker hiphoppen hitta sig själv i ett USA fyllt av rasmotsättningar och gigantiska sociala orättvisor där många slåss för rättvisa och jämlikhet utan resultat. Det blir ett intressant tidsdokument över USA:s moderna historia under drygt tre decennier, från sent 60-tal till tidigt 2000-tal där de populärkulturella ingångarna är med och styr historiens utgång. - Jag var inte intresserad av att skriva en bok enbart om rapmusik och hiphopkultur, säger Jeff Chang. För det första har det redan gjorts och många fler kommer att skrivas i framtiden. Min verkliga intention var att undersöka hur vår generations kultur faktiskt påverkade det övriga samhället och historien. Jag ville inte bara skriva en hiphoppens text, utan om hela dess kontext. Varför är det viktigt att berätta hiphopgenerationens berättelse? - Hiphoppens historia är hela vår generations historia. Tack vare hiphop är det många människor över hela världen som delar synsätt. Jag ville fånga det synsättet, hur det kom till och skapades. Min bok börjar år 1968 i Bronx och på Jamaica och når sin klimax någonstans på 2000-talet när en ny hiphopgeneration vuxit fram. Många i din generation tycker att hiphoppen var bättre förr. Vad tycker du? - För mig kommer hiphop alltid förbli en vital kraft så länge unga människor fortsätter att skriva om innebörden av vad hiphop egentligen är - på sitt eget sätt. Det brukar hända ungefär vart fjärde eller sjätte år känns det som. När hiphop återskapas utropar alltid den äldre generation "hiphoppens död" och så har det alltid varit, ända sedan genrens födelse. Föreställningen att hiphop var bättre förr är också den äldsta föreställningen inom hiphoppen. Största delen av boken utspelar sig mellan åren 1974-1984 vilket också är den mest politiska tiden. Jeff Chang lyfter fram den mest samhällskritiska och omstörtande hiphopen med Malcolm X på t-tröjan. Den drivs hela tiden framåt av framför allt de afroamerikanska gängen, den svarta medborgarrättsrörelsen och de religiösa samfunden likt Nation Of Islam. Det finns ett tydligt politiskt ställningstagande som styr historien och som författaren inte alls sticker under stol med. Snarare tvärtom. - Pengar har gjort hiphoppen snävare på det sättet att färre kommer till tals i dag. Dagens rapstjärnor, de som har den stora finansiella uppbackningen, har blivit symboler för en kapitalistisk livsstil där meddelandet till alla är: "Get rich or die trying." Jeff Chang skriver hellre om en politisk aktivism eller en "hiphopaktivism" som symboliserar hans hiphopgeneration. Etnicitet och klass är väldigt centralt i din bok. Är det lika relevant i dag att ha ett sådant perspektiv på hiphop? - Jag tycker fortfarande att etnicitet och klass är väldigt relevant för hiphoppen. Faktum är att hiphop är ett av få ställen där viktiga frågor rörande detta på riktigt kommer upp till ytan. - Det var hiphoppen som var med och startade debatt och belyste frågor kring etnicitet och klass i efterdyningarna av "Katrina"-katastrofen i New Orleans, för att ta ett aktuellt exempel. År 2004 var det med hiphoppens draghjälp som 2,3 miljoner nya afroamerikan-väljare och latinoväljare mellan åldern 18 och 29 som gick och röstade i presidentvalet. Hiphop kommer alltid vara en väg för de marginaliserade grupperna i samhället att nå någon sorts inflytande i samhället, säger Jeff Chang. Läs ett utdrag ur boken! Pdf: Jeff Chang: "Can't stop won't stop: Hiphop-generationens historia"


Livet efter Gud

Summary: Vad händer när man frontalkrockar med Gud? Poeten och kulturskribenten Maria Küchen är långtifrån någon nyväckt, kristen propagandist. Hennes bok handlar om ett omtumlande möte, men inte om frälsning.

Maria Küchen ”Anteckningar efter en frontalkrock med Gud” Cordia Det går ett spöke genom tidevarvet. Den Gud alla påstod var död har återhämtat sig. Pingströrelsen sprider sig som en global präriebrand. Terror bedrivs och civilisationer grälar i Hans namn. I USA utmanas både politik och vetenskap av troende själar och böcker om oväntade bibeltolkningar blir internationella bästsäljare. I vårt eget hörn av världen skrivs böcker om religionens onödighet och skadlighet som är argare och mer högljudda än på decennier. Mitt i larmet landar en lågmäld bok om själva grundbulten: det inre mötet med Gud. Bekännelselitteratur har aldrig stått särskilt högt i kurs på den kulturella scenen, och möjligen kan det därför väcka ett visst uppseende när poeten och kulturskribenten Maria Küchen nu avlägger ett personligt vittnesbörd i boken ”Anteckningar efter en frontalkrock med Gud”. Hon stöter på honom under ett arbete med en rad författarkolleger som tillsammans ska förnya den svenska psalmen inför 2000-talet. Det är oförmodat, hon är inte där som troende utan ska delta som Rösten Utifrån, men råkar snubbla över en formulering i en psalmtext. ”Var inte rädd, det är jag”, står det – och just där och då känner hon, på djupet, att det inte bara är bokstäver på ett papper. Det är verkligen sant: han är här. Upplevelsen är både skrämmande och omtumlande, och hon värjer sig. ”GÅ DIN VÄG!” Men det gör han inte, och erfarenheten ställer hela hennes värld på ända. Så långt inget nytt i genren, det är en omvändelsescen med rötter hos Paulus. Men de anteckningar hon för efter den Stora Smällen, och de slutsatser hon drar, följer ingen utstakad led. I den kristna traditionen, särskilt inom pingströrelsen, är berättelsen om frälsningsögonblicket central, mättad med bilder av pånyttfödelse och plötslig befrielse. ”I was blind, but now I see!” Syftet är att omvända de klentrogna och stärka de i anden svaga. Men Maria Küchen är långtifrån någon nyväckt kristen propagandist, utan en egensinnig och tänkande författare som inte övertar några färdigsydda läror eller språk (hon har för övrigt fullt upp med att samla ihop spillrorna av sig). Hon vill inte ens se sig som ”frälst”, alltså räddad till ett liv efter detta – särskilt inte på andras, de vantrognas, bekostnad. Hon bryr sig över huvud taget inte om det hinsides, tvärtom anser hon sig just ha blivit botad från sådana idéer: om hon tidigare sett sig som icke religiös mystiker i Gunnar Ekelöfs anda är hon nu lyckligt befriad från all längtan efter transcendens. Finns bara Gud där på andra sidan spegeln är sinnevärldens övriga verklighet fullt tillräcklig: ”I am a material girl in a material world.” Hon betackar sig för mirakler och andra överjordiska spektakel. Vetenskapen är vacker nog, en lovsång till skapelsen. Det som drabbat henne liknar mest en vanvettig förälskelse. Maria Küchen är, anar läsaren, en lidelsefull själ som kan gå i gång på Gud som på en drog. ”Frestelsen fanns att börja trippa på Gud”, skriver hon, helst hade hon också velat ”stå utanför och brinna”. Men hon resonerar påfallande nyktert om sin nya passion och inser att hon måste landa på fötterna. Helt prosaiskt följer hon Dalai lamas råd att inte välja och vraka bland världsreligionerna, utan välja den tro och den församling som ligger närmast. Därför går hon också in i församlingen där hemma, med en luttrad beslutsamhet som om det gällt att gå in i Länkarna för att bota alkoholism. Ett liv i Gud bör också vara syndfritt förstås, och författaren bläddrar igenom den klassiska katalogen, från Avund till Vrede och finner både bjälkar och grand i det egna ögat. Men fastnar på Lusten. Inte den! Den är ju som Gud själv, lika syndfri, och hon ägnar tjugo sidor av den tunna boken åt att tvärtom visa hur Gud och sex är ”själsliga högspänningsledningar” som löper tätt ihop. Sex är visserligen inte det sanna mötet med Gud, skriver hon, men ”fungerar lysande som metafor för gudsmötet och vice versa”. ”Guds älskarinnor” hette en bok av Anita Goldman häromåret, om kvinnliga helgon och troende. Här är ännu en i hans hängivna harem, och knappast den minst egensinniga av dem. Maria Küchens Gud är förvisso mycket levande, men knappast av det slag som värvar anhängare, bildar sekter eller kräver lydnad. Mer än något annat uttrycker hennes tro ett djupt personligt förhållande till tillvaron och verkligheten. Möjligen kan troende finna delar av boken hädisk, medan skeptiker säkert avfärdar den som en passionerad naturs desperata försök att formulera en utväg ur livets brist på mening. Och visst, men om vilket skönlitterärt verk kan man inte säga det? Som vittnesbörd om en existentiell kris är Maria Küchens anteckningar i alla händelser både läsvärda och originella. Lars Linder lars.linder@dn.se


Livet efter Gud

Summary: Vad händer när man frontalkrockar med Gud Poeten och kulturskribenten Maria Küchen är långtifrån någon nyväckt, kristen propagandist. Hennes bok handlar om ett omtumlande möte, men inte om frälsning. Böcker

Maria Küchen ”Anteckningar efter en frontalkrock med Gud” Cordia Det går ett spöke genom tidevarvet. Den Gud alla påstod var död har återhämtat sig. Pingströrelsen sprider sig som en global präriebrand. Terror bedrivs och civilisationer grälar i Hans namn. I USA utmanas både politik och vetenskap av troende själar och böcker om oväntade bibeltolkningar blir internationella bästsäljare. I vårt eget hörn av världen skrivs böcker om religionens onödighet och skadlighet som är argare och mer högljudda än på decennier. Mitt i larmet landar en lågmäld bok om själva grundbulten: det inre mötet med Gud. Bekännelselitteratur har aldrig stått särskilt högt i kurs på den kulturella scenen, och möjligen kan det därför väcka ett visst uppseende när poeten och kulturskribenten Maria Küchen nu avlägger ett personligt vittnesbörd i boken ”Anteckningar efter en frontalkrock med Gud”. Hon stöter på honom under ett arbete med en rad författarkolleger som tillsammans ska förnya den svenska psalmen inför 2000-talet. Det är oförmodat, hon är inte där som troende utan ska delta som Rösten Utifrån, men råkar snubbla över en formulering i en psalmtext. ”Var inte rädd, det är jag”, står det – och just där och då känner hon, på djupet, att det inte bara är bokstäver på ett papper. Det är verkligen sant: han är här. Upplevelsen är både skrämmande och omtumlande, och hon värjer sig. ”GÅ DIN VÄG!” Men det gör han inte, och erfarenheten ställer hela hennes värld på ända. Så långt inget nytt i genren, det är en omvändelsescen med rötter hos Paulus. Men de anteckningar hon för efter den Stora Smällen, och de slutsatser hon drar, följer ingen utstakad led. I den kristna traditionen, särskilt inom pingströrelsen, är berättelsen om frälsningsögonblicket central, mättad med bilder av pånyttfödelse och plötslig befrielse. ”I was blind, but now I see!” Syftet är att omvända de klentrogna och stärka de i anden svaga. Men Maria Küchen är långtifrån någon nyväckt kristen propagandist, utan en egensinnig och tänkande författare som inte övertar några färdigsydda läror eller språk (hon har för övrigt fullt upp med att samla ihop spillrorna av sig). Hon vill inte ens se sig som ”frälst”, alltså räddad till ett liv efter detta – särskilt inte på andras, de vantrognas, bekostnad. Hon bryr sig över huvud taget inte om det hinsides, tvärtom anser hon sig just ha blivit botad från sådana idéer: om hon tidigare sett sig som icke religiös mystiker i Gunnar Ekelöfs anda är hon nu lyckligt befriad från all längtan efter transcendens. Finns bara Gud där på andra sidan spegeln är sinnevärldens övriga verklighet fullt tillräcklig: ”I am a material girl in a material world.” Hon betackar sig för mirakler och andra överjordiska spektakel. Vetenskapen är vacker nog, en lovsång till skapelsen. Det som drabbat henne liknar mest en vanvettig förälskelse. Maria Küchen är, anar läsaren, en lidelsefull själ som kan gå i gång på Gud som på en drog. ”Frestelsen fanns att börja trippa på Gud”, skriver hon, helst hade hon också velat ”stå utanför och brinna”. Men hon resonerar påfallande nyktert om sin nya passion och inser att hon måste landa på fötterna. Helt prosaiskt följer hon Dalai lamas råd att inte välja och vraka bland världsreligionerna, utan välja den tro och den församling som ligger närmast. Därför går hon också in i församlingen där hemma, med en luttrad beslutsamhet som om det gällt att gå in i Länkarna för att bota alkoholism. Ett liv i Gud bör också vara syndfritt förstås, och författaren bläddrar igenom den klassiska katalogen, från Avund till Vrede och finner både bjälkar och grand i det egna ögat. Men fastnar på Lusten. Inte den! Den är ju som Gud själv, lika syndfri, och hon ägnar tjugo sidor av den tunna boken åt att tvärtom visa hur Gud och sex är ”själsliga högspänningsledningar” som löper tätt ihop. Sex är visserligen inte det sanna mötet med Gud, skriver hon, men ”fungerar lysande som metafor för gudsmötet och vice versa”. ”Guds älskarinnor” hette en bok av Anita Goldman häromåret, om kvinnliga helgon och troende. Här är ännu en i hans hängivna harem, och knappast den minst egensinniga av dem. Maria Küchens Gud är förvisso mycket levande, men knappast av det slag som värvar anhängare, bildar sekter eller kräver lydnad. Mer än något annat uttrycker hennes tro ett djupt personligt förhållande till tillvaron och verkligheten. Möjligen kan troende finna delar av boken hädisk, medan skeptiker säkert avfärdar den som en passionerad naturs desperata försök att formulera en utväg ur livets brist på mening. Och visst, men om vilket skönlitterärt verk kan man inte säga det Som vittnesbörd om en existentiell kris är Maria Küchens anteckningar i alla händelser både läsvärda och originella. Lars Linder lars.linder@dn.se


Luras känsla för kreol

Summary: Lura har levt hela sitt liv i kapverdisk kultur, fast i Lissabon. När hon äntligen fick lära sig kreol hittade hon inkörsporten till musiken.

För några decennier sedan lade Kap Verdes diva Cesaria Evora världen under sina bara fötter. Ögruppens förmodligen största sångerska sedan dess menar att hon befinner sig i en ständigt pågående identitetskris. För Lura ser sig själv som kapverdisk och har levt hela sitt liv i kapverdisk kultur. Men hon har aldrig bott i Kap Verde. - Det är mitt stora problem, att jag föddes och växte upp i Lissabon, jag får leva med det hela livet, säger Lura. Så gott som allt jag vet om Kap Verde har jag lärt mig i Lissabon, av min familj och mina vänner i den kapverdiska stadsdelen där vi bodde. Det var länge en dröm för mig att få åka till Kap Verde och uppleva allt som de pratade om. Lurdes Assunção, som hon egentligen heter, föddes i Lissabon av kapverdiska föräldrar 1975, samma år som ögruppen utanför Afrikas nordvästra kust deklarerade sin frihet från Portugal. När hon var 21 år gammal kunde hon besöka sin familjs hemland för första gången. Och hon blev förälskad. - Det var så viktigt för mig, för mig som afrikansk kvinna. Jag blev förälskad i allt vad Kap Verde är; människorna, musiken, de små banden som spelar på gatorna. Jag kände att jag, som har större möjligheter än de som lever där, borde göra något för mitt ursprung. Med det tredje albumet, "Di korpu ku alma" (2004), fick Lura sitt genombrott. Där blandar hon den traditionella kapverdiska musiken, rytmer som funana och morna, med portugisisk folkmusik och sina mer moderna influenser, exempelvis den algeriska singer/songwritern Souad Massi. Texterna beskriver Lura som hopplock av hennes egna upplevelser och traditionella kapverdiska folkvisor. - Jag sjunger om aktuella ämnen, om problemen som följer av emigrationen från Kap Verde, om barnen som spelar gitarr i gathörnen, om de små detaljerna på Kap Verde. Det är ett sätt för mig att få återuppleva alla upplevelser som jag förlorat. Den bossa nova-klingande "Na ri na" från senaste albumet bygger på en gammal kapverdisk vaggvisa. Med kärlekshymnen "Padoce de céu azul" förför Lura precis vem som helst. Och blandar språken engelska och kreol - språket som talas i stor utsträckning på Kap Verde och som är en blandning av portugisiska och västafrikanska ord. - När jag var liten kändes det inte viktigt att prata kreol. Det var de vuxnas språk och min mamma sa alltid åt mig att "inte lägga mig i vad vuxna pratar om". Men när jag var 14 ville jag lära mig det för att få vara med och dansa med de afrikanska tjejerna i skolan. - Där fick man inte vara med om man inte pratade kreol, då var man portugis. Det blev mer som ett äventyr att lära sig då och allteftersom fick jag hänga med. Det blev min inkörsport till musiken. En danslärare upptäckte att jag kunde sjunga. Och att sjunga på kreol har alltid känts viktigt för mig. Är det inte svårt att nå ut med sin musik när man sjunger på ett språk som så få förstår? - Det är säkert inte någon bra idé egentligen. Men om man uppskattar min musik tror jag att man ger sig tid för att förstå texterna. Min musik handlar mycket om känslan. Hon tänker efter lite och fortsätter: - Jag tycker att min musik är väldigt anpassningsbar. Jag behöver inte gå långt utanför min repertoar för att täcka in många olika rytmer och sinnesstämningar, ingen brukar behöva bli ledsen. Hur skiljer sig livet sedan du kunnat börja leva på att sjunga? - Jag har rest mycket - spelat i Australien, Sydafrika, runtom Europa, i Kanada och USA och så vidare. Innan hade jag en del extrajobb, bland annat som simlärare. Det är speciellt att lära en vuxen människa simma, hur en del anförtror en sitt liv när man står där i vattnet. Det händer att jag saknar den tiden i mitt liv. Men vi måste alla välja. Jag valde musiken. Lura uppträder på Kulturhuset den 30 september. Ett nytt album, "M Bem Di Fora", släpps i oktober.


Luras känsla för kreol

Summary: Lura har levt hela sitt liv i kapverdisk kultur, fast i Lissabon. När hon äntligen fick lära sig kreolska hittade hon inkörsporten till musiken.

För några decennier sedan lade Kap Verdes diva Cesaria Evora världen under sina bara fötter. Ögruppens förmodligen största sångerska sedan dess menar att hon befinner sig i en ständigt pågående identitetskris. För Lura ser sig själv som kapverdisk och har levt hela sitt liv i kapverdisk kultur. Men hon har aldrig bott i Kap Verde. – Det är mitt stora problem, att jag föddes och växte upp i Lissabon, jag får leva med det hela livet, säger Lura. Så gott som allt jag vet om Kap Verde har jag lärt mig i Lissabon, av min familj och mina vänner i den kapverdiska stadsdelen där vi bodde. Det var länge en dröm för mig att få åka till Kap Verde och uppleva allt som de pratade om. Lurdes Assunção, som hon egentligen heter, föddes i Lissabon av kapverdiska föräldrar 1975, samma år som ögruppen utanför Afrikas nordvästra kust deklarerade sin frihet från Portugal. När hon var 21 år gammal kunde hon besöka sin familjs hemland för första gången. Och hon blev förälskad. – Det var så viktigt för mig, för mig som afrikansk kvinna. Jag blev förälskad i allt vad Kap Verde är; människorna, musiken, de små banden som spelar på gatorna. Jag kände att jag, som har större möjligheter än de som lever där, borde göra något för mitt ursprung. Med det tredje albumet, ”Di korpu ku alma” (2004), fick Lura sitt genombrott. Där blandar hon den traditionella kapverdiska musiken, rytmer som funana och morna, med portugisisk folkmusik och sina mer moderna influenser, exempelvis den algeriska singer/songwritern Souad Massi. Texterna beskriver Lura som hopplock av hennes egna upplevelser och traditionella kapverdiska folkvisor. – Jag sjunger om aktuella ämnen, om problemen som följer av emigrationen från Kap Verde, om barnen som spelar gitarr i gathörnen, om de små detaljerna på Kap Verde. Det är ett sätt för mig att få återuppleva alla upplevelser som jag förlorat. Den bossa nova-klingande ”Na ri na” från senaste albumet bygger på en gammal kapverdisk vaggvisa. Med kärlekshymnen ”Padoce de céu azul” förför Lura precis vem som helst. Och blandar språken engelska och kreol – språket som talas i stor utsträckning på Kap Verde och som är en blandning av portugisiska och västafrikanska ord. – När jag var liten kändes det inte viktigt att prata kreol. Det var de vuxnas språk och min mamma sa alltid åt mig att ”inte lägga mig i vad vuxna pratar om” . Men när jag var 14 ville jag lära mig det för att få vara med och dansa med de afrikanska tjejerna i skolan. – Där fick man inte vara med om man inte pratade kreol, då var man portugis. Det blev mer som ett äventyr att lära sig då och allteftersom fick jag hänga med. Det blev min inkörsport till musiken. En danslärare upptäckte att jag kunde sjunga. Och att sjunga på kreol har alltid känts viktigt för mig. Är det inte svårt att nå ut med sin musik när man sjunger på ett språk som så få förstår – Det är säkert inte någon bra idé egentligen. Men om man uppskattar min musik tror jag att man ger sig tid för att förstå texterna. Min musik handlar mycket om känslan. Hon tänker efter lite och fortsätter: – Jag tycker att min musik är väldigt anpassningsbar. Jag behöver inte gå långt utanför min repertoar för att täcka in många olika rytmer och sinnesstämningar, ingen brukar behöva bli ledsen. Hur skiljer sig livet sedan du kunnat börja leva på att sjunga – Jag har rest mycket – spelat i Australien, Sydafrika, runtom Europa, i Kanada och USA och så vidare. Innan hade jag en del extrajobb, bland annat som simlärare. Det är speciellt att lära en vuxen människa simma, hur en del anförtror en sitt liv när man står där i vattnet. Det händer att jag saknar den tiden i mitt liv. Men vi måste alla välja. Jag valde musiken. Kalle Bergbom musik@dn.se Lura uppträder på Kulturhuset den 30 september. Ett nytt album, ( ”M Bem Di Fora” , släpps i oktober.


Författaren som skrämmer föräldrarna

Summary: Barnen älskar henne. Föräldrarna tycker att hon skriver för otäckt. ( Lotta Olsson träffade Jacqueline Wilson på bokmässan i Göteborg.

Jacqueline Wilson ser ut som en mild engelsk dam, ungefär en tvärhand hög och med kort grått hår som står rakt upp. Hon är helt klädd i svart och överlastad med stora tunga silversmycken, och vore hon någon annan skulle hon förmodligen se iskallt dramatisk ut. Om det inte vore för det där vänliga, lätt hjälplösa leendet. Det är sällan hon tar det av sig; hon ler sig vänligt och hjälplöst tvärs igenom alla sina seminarier och intervjuer och autografer och fotografer. Man skulle kunna tro att hon skriver snälla små idyllskildringar, att det är därför hennes böcker säljer i miljonupplagor. Men i stället skriver hon om anorexi och hustrumisshandel, om föräldrar som dör, om psykiskt sjuka mammor och mammor som överger sina barn. Om tonårsgraviditeter och pappor som vägrar låta barnen gå i skolan. Barnen älskar henne och har aldrig klagat över att något i böckerna blir för otäckt. Tvärtom. Det händer att de klagar över att hon inte går tillräckligt långt, som i den senaste boken, ”Vem älskar Prue” , där en flicka blir kär i sin lärare. Föräldrarna däremot kan bli lite rädda. Som i ”Den tatuerade mamman” , boken om två barn vars mamma är psykiskt störd. – En del föräldrar tycks bli väldigt illa till mods av att läsa om otillräckliga föräldrar, säger Jacqueline Wilson, och nu får hennes ständiga leende en lätt spefull överton. Hennes lojalitet ligger inte på de otillräckliga föräldrarnas sida. Själv är hon mycket noga med vad hon skriver. Det är ingen slump att så många föräldrar i hennes böcker är otillräckliga – det är så verkligheten ser ut. – Egentligen är mina böcker en reaktion mot de böcker jag växte upp med under 1950-talet, då man bara skrev om lyckliga familjer och välartade barn. Jag ville skriva om de annorlunda barnen, de som inte var lyckade och vackra och hade ett trivsamt familjeliv. Som Ellie, huvudperson i de fyra ”Tjejer” -böckerna: ”Kära tjejer” , ”Tjejer på stan” , ”Stressade tjejer” och ”Tjejer i tårar” . Ellie är lite för rund, hon har glasögon och hår som burrar sig åt alla håll och kanter i stället för att låta sig formas till en acceptabel frisyr. Hon uppfinner en pojkvän åt sig när hennes bästa vänner Magda och Nadine har var sin, och hon blir anorektisk under en period när hon inte längre orkar med att vara sitt eget, normalrunda jag. ” Tjejer” -böckerna blev otroligt populära, och i Storbritannien gjordes det även en teveserie. Jacqueline Wilson småskrattar förtvivlat, den blev ju inte riktigt som hon hade tänkt sig. – Det blev ju hemskt bra på många sätt, försäkrar hon, mån om att ändå berömma det som går att berömma. Men. Hon hade två krav: att flickorna skulle vara i tidiga tonåren, och att Ellie skulle vara rundlagd, precis som hon är i böckerna. Det gick ju inte, det var ju teveserie, flickor i teve ska se ut på ett visst sätt och alldeles vanliga flickor var det inte tal om. De tre flickorna spelades av unga vackra kvinnor i tjugoårsåldern, och Ellie blev förstås smal. När teveserien började sändas fick Jacqueline Wilson högvis med brev från upprörda läsare som skrev ”Du har förrått oss!” . – Under en period närde jag illvilliga planer på att börja skicka en stor chokladask dagligen till kvinnan som spelade Ellie, så att hon åtminstone skulle börja likna sin rollfigur. Även om föräldrar tror att Jacqueline Wilson skriver om vad som helst, är hon mycket försiktig med vad hon skriver, av omtanke om sina läsare. Hon vill inte skriva för explicit ens när hon skriver om tonåringar, eftersom en stor del av hennes läsekrets är 8–10-åringar. – Då är det en stor hjälp att använda sig av ett barn som berättarröst. Barn behöver inte alltid berätta logiskt, de kanske inte ens riktigt förstår vad som händer. Dessutom behöver man inte berätta allt, det kan bli starkare om man inte skriver ut det. Jacqueline Wilson är just nu ”Children’ s laureate” i England, vilket är något i stil med att vara barnboksambassadör i hela landet. – Det betyder att jag får stöd av lärare, bokhandlare, bokförlag och organisationer! Jag kan verkligen göra något, det är ett stort ansvar. Hon skrattar lite åt alla de stora planer hon inte hann med, en del kommer inte att bli av under den tvåårsperiod hon innehar sin post, utan får komma lite efteråt. Men det hon verkligen har arbetat för är att få föräldrar att läsa mer för sina barn. – Det är ett sätt att få föräldrarna att tillbringa mer tid med barnen, i en tid när de sällan ens äter middag tillsammans. Jag förstår att man kan vara trött när man kommer hem från sitt arbete, men barn behöver sina föräldrar. För att främja högläsningen har hon lyckats få en massa förlag att gå ihop och göra en bok i fyrfärgstryck med utdrag ur böcker att läsa högt, tips på vidare läsning och bidrag från kändisar som Joanne Rowling och Cherie Blair som berättar om hur de läser högt för sina barn. Boken kostar bara ett pund. – Förstaupplagan på hundratusen exemplar sålde omedelbart slut, berättar hon stolt. Trots arbetet som Children’ s laureate hinner Jacqueline Wilson fortfarande skriva två böcker per år, vilket hon tycker är ett lagom pensum. – Jag har tur, jag är en författare som kan skriva var som helst. Som i dag: jag kom till flygplatsen, handlade lite, läste en stund i min bok, skrev en stund ... det är en vana. Man kan inte sitta och vänta på inspiration, då skulle det ju aldrig bli något. Hon fortsätter att le vänligt mot alla som vill ha autografer, ritar till och med av sig själv i någons block, och till slut måste jag fråga henne hur hon orkar. Då skrattar hon. – Det är nästan alltid roligt att träffa läsare! Utom när jag går och simmar, det gör jag varje morgon. Och det är något med att stå och prata om sina böcker när man är alldeles kritvit och lite frusen och bara har baddräkt på sig ... nej, jag vill bara träffa mina läsare när jag är påklädd! Fast hon ler artigt även i baddräkt, låter hon förstå, hon uppskattar verkligen alla läsare och blir glad av att träffa dem. Leendet blir bara aningen mer hjälplöst. Lotta Olsson lotta.olsson@dn.se 08-738 22 11