De svarta åren blev ett album

Summary: Rufus Wainwright sjunger om sin mammas död och sin dotters födelse på nya albumet ”Out of the game”, som släpps om drygt en vecka. ”De senaste tre åren är de mörkaste jag upplevt”, säger Wainwright till DN Kultur.

Rufus Wainwright ligger i en soffa på det spartanskt inredda lyxhotellet St Martins Lane i London och visar magen. Han gör ett försök att dra Vivienne Westwood-skjortan över naveln, men ger snabbt upp. Det är inte det viktigaste just nu. Den kanadensiska mångsysslaren är fullt upptagen med att analysera de senaste tre åren. Hans mamma, sångerskan Kate McGarrigle, gick bort 2010. Rufus Wainwright, son till McGarrigle och den amerikanska singer songwritern Loudon Wainwright III, fanns vid mammans sida under hennes kamp mot bindvävscancer. Upplevelsen gjorde honom deprimerad. Wainwright blev utsatt för ett sexövergrepp när han var 14 år gammal. Han har haft allvarliga problem med metamfetaminmissbruk. Men inget har påverkat honom lika mycket som mammans död. – De senaste tre åren är de mörkaste jag upplevt. Min dotter räddade mig. Det ljus som har trängt sig in på den nya skivan är enbart tack vare att min dotter föddes. – Drogberoendet var också oerhört tungt när allt rasade samman, men inget har varit lika jobbigt som mammas cancer. Nu tycker jag till och med att det är jobbigt om jag ser någon på tv eller ute på staden som ser sjuk ut. Då drabbas jag av kramp i varenda muskel på grund av muskelminnet av hur jag reagerade när min mamma tynade bort. Rufus Wainwrights dotter Viva föddes kort efter att McGarrigle gick bort. Sångaren tror att han bestämde sig för att bli pappa på grund av mammans sjukdom. – Viva föddes ur kaos. Jag hade aldrig ens tänkt tanken att skaffa barn, även om jag erbjudits att bli pappa många gånger, säger Wainwright. Sångaren, som slog igenom med det kritikerhyllade albumet ”Poses” 2001, lever tillsammans med fästmannen, Jörn Weisbrodt, konstnärlig chef på Torontos konst- och kulturfestival Luminato. Vivas mamma är Leonard Cohens dotter Lorca Cohen. –  I kaoset efter min mammas bortgång, i mitt behov av att hjälpa en vän och driften att få bort mörkret lite, hände Viva, säger Wainwright. Men hon är ett underbart mirakel. Jag inser nu att jag är väldigt lyckligt lottad. Rufus Wainwright sjunger rörande både om sin mammas död och sin dotters födelse på ”Out of the game”, en skiva där han inspirerats av både JD Souther och Queen. Wainwright som gifter sig med Jörn Weisbrodt i augusti, ber bland annat Viva att skydda sina pappor. – Det är många som fastnat för just den textraden. Det är vad många barn gör i slutändan på gott och ont, skyddar sina föräldrar. Jag skyddade min mamma hela tiden, även när hon förtjänade en utskällning. Han tystnar. – Jag pratar mycket om min mamma och dotter nu, men jag vill egentligen inte att min dotters liv ska sammankopplas med min mammas. Viva måste få en egen identitet. Men samtidigt, jag är fortfarande mitt uppe i att hantera min mammas död, med allt vad det innebär. Jag har använt min mammas obegränsade kärlek som stödben under hela mitt liv. Hennes död har varit omtumlande. Var det svårt att som låtskrivare gå mellan kontrasterna, från det nattsvarta mörkret i låtarna om din mammas död till det livsbejakande i texterna om dottern? – Nej, säger han och ler. Förutom att vara en oerhört känslig kille är jag även väldigt intellektuellt begränsad, tro det eller ej, och kan bara koncentrera mig på en sak i taget. Rufus Wainwright är känd som en sorts konstnärlig schweizisk armékniv. Han var besatt av opera när han växte upp i Montreal i Kanada. Han är i London för att framföra sin musiksättning av Shakespeares sonetter. Tidigare har han arbetat som skådespelare, skrivit operan ”Prima donna” och framfört Judy Garlands sånger i en hyllad föreställning på Carnegie Hall i New York. Han kallar sin kommande skiva, ett samarbete med Amy Winehouses hitmakare och ”Back in black”-producenten Mark Ronson, ”mitt första försök att bli en riktig popstjärna”. Du sade i en brittisk tidningsintervju nyligen att du gjort tillräckligt med homosexuella skivor. – Ja, men det var väl på tiden. Jag har trots allt gjort det förra decenniets mest homosexuella skiva, ”Rufus does Judy at Carnegie hall”. En homosexuell man som sjunger Judy Garland, Jag menar, hallå! Kom igen! Du sade också att det här är ”den mest radiovänliga, och manliga skivan” du gjort? – Det blev så eftersom jag spelade in skivan med Mark Ronson och The Dap Kings. Just The Dap Kings är väldigt heterosexuella. Du vet, riktiga jeans-, flanellskjorta och okammat hår-människor från Brooklyn. Det påverkade mig. Wainwright ler. – När bandmedlemmarna sade hur kul de haft under inspelningen skojade jag om att de borde byta namn till The Dap Queens, men det skämtet möttes av total tystnad. De ignorerade det bara. Det gör naturligtvis inget, men det visar hur inspelningsstudion var en herrklubb. Jag tvingades vara hårdare och mindre känslosam. Det var inte en miljö där jag kunde imponera med mitt vackra hår. Wainwright sätter sig upp. Det är dags att åka till en BBC-intervju. Innan vi skils pratar vi om debatten kring homofobisk reggae i Sverige. Wainwright tycker att Sverige är ett föredöme när det gäller hbt-frågor. – Jag växte upp i en tid då det inte var det minsta coolt att vara gay och det var väldigt stort fokus på aids överallt. Jag traumatiserades av den tiden. Eftersom jag upplevde den krigszonen är jag i dag nästan immun mot minsta insikt om att det fortfarande är jobbigt att vara homosexuell. En sak som dock slagit mig på sistone är att det känns som att gapet mellan länder som Spanien, USA och Sverige, där man stiftar lagar för att föra utvecklingen framåt, och mer bakåtsträvande kulturer blivit större. Planerar en skiva på franska Ålder: 38 år. Bor: I Toronto i Kanada och Montauk i USA Familj: Fästmannen Jörn Weisbrodt och dottern Viva, pappa Loudon Wainwright III och syster Martha Wainwright, båda artister. Bakgrund: Debuterade 1997 och har släppt sju album, bland annat kritikerhyllade ”Poses”, ”Want one”, ”Want two”. Har även skrivit operan ”Prima donna”. Aktuell: Med det kommande albumet ”Out of the game” som släpps den 25 april. Han planerar även en skiva på franska. Favoritartist just nu: ”Lhasa de Sela, en vän och sångerska som dog i cancer två veckor före min mamma. Hon sjöng om de rädslor min mamma inte kunde prata om.” Bästa barnskivan: ”Jag sjunger själv. Nio verser långa franska folksånger om fåglar som pratar.”


Norska medier våndas inför den stora rättegången

Summary: Ska rättegången mot Anders Behring Breivik, som börjar i dag, förvandlas till en mediecirkus? De norska medierna är villrådiga. Läsarna och tittarna tycks redan vara trötta på rapporteringen.

Två av tre mediekonsumenter i Norge menar att det varit för stor mediebevakning av massmördaren Anders Behring Breivik. Hälften av landets journalister tycker likadant. Siffrorna kommer från den norska Medieundersökelsen 2012 och har skapat en omfattande mediedebatt inför rättegången mot Breivik som inleds i dag. – Det är samma effekt som ”krigströtthet” där folk är trötta på krig och inte orkar ta till sig mer information om konflikten. Jag tror att läsarna, lyssnarna, tv-tittarna och även journalisterna i Norge till en del känner sig som offer. Efter en tid så vill man lägga det som hänt bakom sig och gå vidare i livet. Men det betyder inte att medierna ska avstå från att rapportera om rättegången mot Anders Behring, men de måste inse att folk är trötta på ämnet. Det säger professor Frank Aarebrot vid universitetet i Bergen som ansvarar för den vetenskapliga delen av undersökningen. I undersökningen var 68 procent av de tillfrågade less på Breivikbevakning i Norge. Bland de norska journalisterna var det 46 procent som tyckte att det var för mycket. – Uppgiften om att nära hälften av de norska journalisterna också var trötta på Breivik och rapporteringen om terrordåden förvånade mig mycket. Jag hoppas att det inte betyder att medierna drar ned på rapporteringen från den förestående rättegången. Jag tror det finns ett stort intresse, trots allt, och att tittar- och läsarsiffrorna på rapporteringen blir höga, säger han. Dagstidningen Dagbladet är en av de norska tidningar som har tagit undersökningsresultatet på allvar och nu överväger att sätta in ett särskilt ABB-filter (Anders Behring Breivik) så att läsarna av dagbladet.no på nätet med ett knapptryck kan ta bort allt som handlar om terrordåden den 22 juli 2011. En annan debatt pågår också i Norge om de studiobilder som tagits av Anders Behring Breiviks försvarare Geir Lippestad och hans närmaste medarbetare. Fotografen kommer från den norska bildbyrån NTB/Scanpix och har i bildtexterna till sina bilder kallat personerna för ”djävulens advokater”. Hans Geelmuyden på den norska pr-byrån Geelmuyden-Kiese säger till DN att bilderna mest påminner om reklambilder. – Lippestad är försvarsadvokat och inte någon fotomodell. Bilderna är genreblandning eftersom de framstår mer som modebilder än pressbilder. Han har hittills varit mycket korrekt i sina relationer till medierna, så därför tycker jag det var förvånande att han ställde upp på dessa bilder. Han borde ha insett hur bildresultatet skulle bli. Risken finns att Lippestad uppfattas som en medieclown som gör reklam för sig själv, och det måste han vara mycket försiktig med. Bilderna skapar en rollförvirring som kan minska försvarsadvokaternas trovärdighet, säger han. Lippestad har i norska medier tillbakavisat kritiken och förklarat att bilderna inte är något beställningsverk från hans sida och att han inte lagt sig i hur bilderna tagits lika lite som han lägger sig i vilka frågor journalister ställer till honom. Det enda som han och medarbetarna har bestämt sig för är att vara ”välklädda” och ”aldrig le på bilderna”. Hans Geelmuyden pekar på att de norska medierna nu måste visa respekt, anständighet och återhållsamhet så att inte rättegången utvecklas till en mediecirkus. – När terrordådet inträffade den 22 juli i fjol så menar jag att de norska medierna de första veckorna var för underdåniga i sin rapportering. Den kritiska granskningen tog fart först efter 14 dagar då Aftenposten och NRK (norsk radio och tv) berättade om den ”lilla röda båten”, det vill säga den som efter förseningar tog ut den första polisstyrkan till Utøya. Efter den händelsen tycker jag att medierna har skött granskningen av terrordådet utmärkt, säger han. NRK sänder direkt från den första rättegångsdagen och i sammandrag de följande rättegångsdagarna. Domstolen har dock bestämt att man inte får sända Anders Behring Breiviks röst under hans pläderingar eller då han förhörs. – Det enda vi får sända där Breiviks röst förekommer är när åklagaren har presenterat åtalspunkterna och Brevik ska svara ”ja” eller ”nej” till om han erkänner sig skyldig till dessa. Och om han då undviker att ge ett kort ”ja” eller ”nej” och i stället försöker lägga ut texten så kommer rätten förmodligen att stoppa honom, säger Per Arne Kalbakk, programdirektör i NRK och den som är ytterst ansvarig för sändningarna. Ett redigerat urval av Breviks uttalanden och svar i förhören kommer att citeras som text på nätet och i tv i NRK:s sändningar. Hans ord kommer inte att stå oemotsagda eftersom de kommer att kommenteras och analyseras av experter och gäster i NRK:s studio. – Vi ska ha en reporter i rättssalen som skriver och refererar vad Breivik säger, sedan har vi redaktörer som därefter tar ställning till vad vi ska publicera med hänsyn till våra pressetiska regler och de begränsningar som vi själva lägger på oss. I Norge finns det en rädsla för att Breivik skulle kunna utnyttja rättegången som en ”offentlig talarstol” och försöka föra ut sitt politiska budskap. Inom NRK bedömer man den risken som liten eftersom hans åsikter är väl kända efter de granskningar som gjorts sedan terrordåden den 22 juli i fjol. – Pressetiskt har vi större problem med hur vi ska referera förhören med Breivik där han frågas ut om hur han gick till väga när han sköt ungdomarna ute på ön. Jag antar att han då kommer att berätta i detalj om hur ungdomarna bad för sina liv och vad han svarade dem innan han sköt. Det kan innebära en detaljrikedom som vi inte vill återge. Det är fortfarande oklart om NRK får sända direkt när expertvittnen som polis, räddningsmanskap och rättspsykiatriker ska höras. Över 500 journalister från ett 20-tal länder ansökt om ackreditering för att bevaka rättegången på plats. I början av april begärde till exempel den amerikanska tv-kanalen CNN att få göra en intervju med Anders Behring Breivik i fängelset. Detta sedan Breivik förklarat att han var beredd att, på vissa villkor, ge en större intervju till en utländsk tv-kanal. Häromdagen förklarade dock CNN att man ändrat sig och dragit tillbaka sin ansökan om att få intervjua honom. Något skäl till omsvängningen har inte angetts. Över 1 500 personer är med i rättegången i Oslo Klockan nio i dag, måndag, inleds rättegången mot Anders Behring Breivik i Oslo då tingsrättsdomare Wenche Elisabeth Arntzen förklarar rätten samlad. Han är åtalad för terrordåd samt mord på 77 människor och mordförsök på ytterligare 42 personer. Rättegången sänds direkt till 17 tingsrätter runt om i hela Norge. Till dessa lokala tingsrätter har främst anhöriga till brottsoffren tillträde. Sjukvårdspersonal och terapeuter kommer att finnas på dessa platser för att ta hand om dem som inte klarar att höra vad som sägs i tingsrätten i Oslo. Polisen har granskat 60 000 timmar övervakningsfilm från 90 platser i Oslo den 22 juli 2011. I Rättegången presenteras 64 filmbevis på Anders Behrings Breviks terrordåd i staden. Över 1 500 personer är på ett eller annat sätt med i rättegången i Oslo – målsägare, vittnen, advokater, målsägarbiträden, poliser, tjänstemän. Rättegången ska enligt planen pågå till den 22 juni och kostar 2,5 miljoner norska kronor, NOK, per dag. Totalt väntas kostnaden överstiga 100 miljoner NOK. Omdebatterad teaterpjäs. I slutet av mars hade det nederländska kulturcentret ”De Balie” i Amsterdam premiär på en teaterpjäs om Anders Behring Breivik. Pjäsen är skriven av Theodor Holman som redan före premiären blivit starkt omdebatterad.


Maria Schottenius: En artikel i en papperstidning kan fortfarande göra stor skillnad

Summary: Johan Cullbergs debattartikel i DN om Anders Behring Breiviks mentala hälsa väckte en insikt hos den norska psykiatrin om att det kan finnas mer än en sanning.

I dag börjar rättegången mot Anders Behring Breivik. Sjuk eller frisk? ”Breivik är tillräckligt frisk för att straffas.” Den 7 december förr året skrev Johan Cullberg, professor i psykiatri, en artikel på DN Debatt där han dömde ut slutsatsen av den rättspsykiatriska undersökning i Norge som talade om att Anders Breivik led av paranoid schizofreni som ”stötande oprofessionellt och fantasilöst”. Det gick en stöt genom Norge. De norska tidningarna och andra medier reagerade snabbt och stort och gick vidare på Cullbergs text, som gick ut på att Breivik borde anses som tillräknelig och därför straffbar. Jag ringer Tomm Kristiansen, en av Norges mest kända journalister, som kommenterar Breivikfallet i NRK (Norsk rikskringkasting). Han säger att Johan Cullbergs ord träffade mitt i det ”nationella raseri” som rapporten hade väckt. ”De flesta norrmän ansåg att Breivik var galen, men inte i psykiatrisk mening”. Och landets psykiatriker hade med något undantag varit kollegialt tysta efter det att rapporten kom: ”Det var Johan Cullbergs artikel som gjorde intryck. Han uttalade sig som fackman och kunde underminera den argumentation som fördes.” Hur kunde Johan Cullberg vända debatten i Norge och indirekt tvinga fram ett nytt utlåtande och en ny prövning? Jo, han skrev en artikel i Dagens Nyheter. Papperstidningen är fortfarande oslagbar som opinionsbildande organ. I Sverige är det praxis att man gör två rättspsykiatriska utredningar vid svåra fall, men i Norge är det mycket ovanligt och efter stor press från de biträdande advokaterna gick rätten med på att peka ut två nya rättspsykiatriker. De argumenterade med bland annat Cullbergs slutsatser, enligt Kristiansen. Ett resultat av de båda motstridiga rapporterna om Breiviks mentala hälsa är att psykiatrins status i Norge dalat kraftigt. Eftersom domstolarna i stort sett alltid följt de rättspsykiatriska utredningarnas rekommendationer kom det faktum att det kunde finnas två skilda bedömningar som en chock. Men är det så konstigt att man kan komma till olika slutsatser? Jag pratar med Clara Gumpert som är docent i psykiatri på Karolinska. Hon tycker det är naivt av rättsväsendet att tro att man ska få absoluta sanningar levererade till sig. Det är domstolarnas uppgift att väga samman intryck och uppgifter: ”Det är förstås bekvämt om man kan göra ett labbtest och säga att den här patienten var till 99,9 procent psykotisk.” Men det är bra för rättssäkerheten att man får flera ögon på ett komplicerat fall så att diskussionen lyfter till en nivå där den hör hemma och alla får klart för sig att så här svårt är det. Diagnostiken är inte svartvit och personens medverkan eller brist på medverkan (Mijailovic) påverkar utredningen mycket. Beteendet kan också växla mellan undersökningstillfällena. Clara Gumpert vill påminna om ett par tidigare rättspsykiatriska fall, intressanta och komplicerade. Mattias Flink hade en alkoholutlöst psykos när han gjorde sina dödsskjutningar, men var helt klar när han blev nykter. Sara Svensson, barnflickan i Knutby, skaffade vapnet, tryckte på avtryckaren, gjorde sig av med vapnet, men sjukförklarades och är nu fri. Medan Knutbypastorn Helge Fossmo som inte var på plats när mordet skedde dömdes och sitter i fängelse. I det allmänna rättsmedvetandet var det rätt. Barnflickan var ett offer, fast hon hade dödat. Med Anders Breivik är det motsatsen. Det finns starka krafter som vill friskförklara Breivik, och kanske kommer vi att se en politisk dom.


Fredrik Strage: Fattiga som pucklar på varandra på McDonald’s – är det hiphop?

Summary: Det vore konstigt om inte hiphoppen förlorade sin subkulturella kraft efter 35 år. Men man kan ändå bli lite orolig av Worldstar Hiphop.

Hiphop betyder ingenting längre”, sa en bekant som läst att Syriens diktator Bashar al-Assad köpt en låt med Chris Brown, Lil Wayne och Busta Rhymes från iTunes. Som ytterligare bevis på hiphoppens totala trivialisering nämnde han Elgigantens ”Cykel på köpet! Värsta feta dealen”–kampanj med Dogge i cykelhjälm. Och en rubrik i Svenska Dagbladets nätupplaga som, utan att förklara uttrycket, hävdade att den blivande världsbankschefen Jim Young Kim hade ”swag” (hiphopsynonym till karisma) eftersom han på en gala sjungit en jönsig version av ”Dirty dancing”-hitten ”The time of my life”. Själv bryr jag mig inte om att hiphoppen förlorar sin subkulturella glöd (något annat vore konstigt efter 35 år). Men jag kan inte låta bli att oroa mig för dess framtid när jag ser videoklipp där överviktiga afroamerikaner drabbar samman på snabbmatsrestauranger, påhejade av idioter som filmar med sina mobiltelefoner och ropar: ”Worldstar, baby!” Worldstarhiphop.com har under det senaste året blivit den mest omtalade sajten som vänder sig till en ung och svart (eller ”urban”, som det heter i USA) publik. Den blandar vanliga hiphopvideor med amatörfilmade klipp av bikinibrudar med supersizade skinkor och rallarslagsmål i mindre bemedlade områden. Worldstar Hiphop har beskrivits som ett forum för folk som gillar att se fattiga slåss på McDonald’s. Sajten anklagas ofta för att exploatera svarta amerikaner. I kommentarfälten härjar både hiphoppare som har roligt åt ”crazy ass niggaz” och vanliga webbrassar som hånar ”stupid niggers”. Ibland dyker det även upp folk som är upprörda över att så många filmar misshandeln, eller skriker ”Worldstar, baby”, i stället för att ingripa. Klippen på Worldstar Hiphop har slagkraftiga rubriker som ”Polis dödar döv cyklist med elpistol”, ”Lesbiskt gatuslagsmål i Atlanta”, ”Knubbigt barn fastnar i gunga” och ”Elev röker feting under lektion”. Man kan fråga sig vad dessa incidenter har med hiphop att göra. ”Hiphop är allt som intresserar den urbana publiken”, säger chefen för den nästan lika snaskiga sajten VladTV till New York Magazine. ”Det är tråkigt att folk börjar slåss. Men det är också hiphop.” Worldstar Hiphops grundare Lee ”Q” O’Denat säger i samma artikel att hans sajt bara visar verkligheten. Precis som rappare brukar säga om sin musik, alltså. Worldstars framgångar tyder dock på att hiphop inte längre är de svartas CNN (som rapparen Chuck D en gång uttryckte saken) utan de svartas voyeuristiska gettoupplaga av ”En ding ding värld”. Worldstar är också ett led i den tabloidisering av musikjournalistiken som skett sedan sekelskiftet. En typisk rubrik lyder: ”DMX tells his wife: I’m gonna stick my dick in chicks ’til it falls off.” Sajten bryr sig naturligtvis inte om skivrecensioner. I stället låter man två glamourmodeller recensera kända rappares könsorgan. ”Varför fortsatte du ligga med Lil Wayne när du visste att hans penis var smal som en penna?” frågar reportern. ”För att han är Lil Wayne!” svarar modellen. ”Varför fortsätter du att titta på den här sajten när du vet att den exploaterar fattiga, förstärker rasistiska stereotyper och leder till en utarmning av hiphop som kulturform?” frågar jag mig själv efter ett par timmar vid datorn. Och reptilhjärnan svarar: ”Worldstar, baby!”


Vart femte barn utan skolbibbla

Summary: En av fem skolenheter saknar tillgång till skolbibliotek, visar preliminära siffror från Sveriges officiella skolbiblioteksstatistik. Resultaten innebär att målen i den nya skollagen ligger långt borta.

I undersökningen, som Kungliga biblioteket ansvarar för, har både grund- och gymnasieskolor tillfrågats, liksom friskolor och kommunala skolor. Det preliminära resultatet visar att en av fem skolenheter (en skola kan bestå av flera enheter) saknar tillgång till skolbibliotek. Hittills har 63 procent av skolenheterna svarat på enkäten och resultaten är därför osäkra. Men siffrorna visar ändå att målen i den nya skollagen är långt ifrån uppfyllda. Bland annat visar resultaten att över hundra tusen elever saknar skolbibliotek, vilket de har rätt till enligt den nya skollagen som trädde i kraft under 2011. – Undersökningen är pågående, men vi har valt att redovisa delresultaten redan nu eftersom kommunerna planerar sin budget och eftersom det nu är lag på att alla elever ska ha tillgång till skolbibliotek, säger Cecilia Ranemo, utredare på Kungliga biblioteket. Varför tror ni att så få skolor har tillgång till skolbibliotek? – Det är upp till varje rektor att prioritera budget och i många kommuner att ekonomin pressad. Då kanske man väljer att ta bort kuratorn eller skolbiblioteket, men vi tror att det är en felsatsning. Det slår hårt mot elever som behöver ett rikt språk för att klara av studierna längre fram. I undersökningen framkommer även att hälften av landets skolenheter använder sig av folkbibliotek i undervisningen. Men folkbiblioteken är inte jämförbara med skolbiblioteken menar Christina Jönsson-Adrial, avdelningschef för Samordning och utveckling på Kungliga biblioteket. Kungliga biblioteket har tidigare genomfört liknande undersökningar år 2002 och 2008. Den första undersökningen genomfördes med andra metoder än årets och är svår att jämföra med. Men enligt Christina Jönsson-Adrial har inte mycket hänt sedan undersökningen 2008. Så hur ska trenden vändas? – Det är upp till kommunerna att göra något eftersom de bryter mot skollagen. Men när rapporten är färdig kommer även vi att ta ställning till hur vi ska kunna hjälpa och utveckla skolbiblioteken, säger Christina Jönsson-Adrial.


Skön konst i rannsakningens tid

Summary: Rom. Tusentals pilgrimer trängs på Petersplatsen när påven Benedictus XVI håller sitt traditionella påsktal. I Peterskyrkan brevid finns Michelangelos fantastiska verk.

Över Vatikanstaten vilar en gloria som endast Jerusalem kan konkurrera med. Den härskar över hela Rom, för här har Kristi vikarie rört vid varje sten. Det var påvedömet som byggde upp den eviga staden efter romarrikets fall och barbarernas plundringar på 400-talet. Kyrkan var den enda institutionen som ännu stod upprätt och påven den ende värd titeln kejsare. En påsksöndag ettusensexhundra år senare står jag på Petersplatsen mitt i Berninis ellips, pompöst kantad av kolonner. Från taken blickar 140 fläckfria vita statyer av martyrer och andra helgon uppfordrande ned, på det att jag må känna skuld för all världens olyckor. Jag trängs på den heliga piazzan med hundratusen moderna pilgrimer. Vi är här för att lyssna på påvens traditionella påsktal. En brasiliansk, en spansk, till och med en svensk flagga vajar ur folkhavet. Så skrider den 265:e biskopen av Rom, Benedictus XVI, ut på marmorbalustraden till kristenhetens största kyrka och håller ett förutsägbart tal om frid i själen och fred på jorden. Vi lyssnar och glömmer tillfälligt listan över historiska och moderna övergrepp från hans apostlar. I dag är påskdagen, då han tar hela världen i sin famn. Över och bakom Benedictus välver sig Peterskyrkan. Vi hisnar inför storleken på helgedomen och mest av allt Michelangelos kupol. Högst uppe och närmast himlen skyddar den likt en ornamenterad jättehjälm Guds utsände. Vi har kommit till Rom för att i katolicismens navel uppleva det religiösa firandet av påskhögtiden. Och samtidigt för att uppleva högrenässansens storslagna konst och arkitektur, den som i dag utgör scenen och rekvisitan för detta grandiosa påskaspel. De två skapar tillsammans en upplevelse klart värd en resa. Dåtidens påvar hade en direktlinje till de största konstnärerna och beställde konst och arkitektur som skulle utstråla makt, helst i carraramarmor. På så sätt förde påven över symbolerna för kejsarens makt till sitt eget kungadöme, sedermera Vatikanstaten. Vi är stora beundrare av Michelangelo. Den gudomliga kupolen, som kröner Peterskyrkan blev hans sista skapelse. Strax innanför Heliga porten sitter Maria sörjande med sin döde son Jesus i sina armar. ”Pietà” var den 24-årige Michelangelos första storverk, färdigsnidat i marmor 1499. Kupolen och Pietà, Mästarens första och sista odödliga verk kan alltså avnjutas i samma kyrka! Utan att veta det då, hade han 65 år av konstnärliga stordåd framför sig efter Pietà. Under hela denna period skulle det också byggas på Peterskyrkan. Och nästan lika lång tid skulle bygget fortgå efter Michelangelos död 1564, innan kyrkan äntligen kunde invigas 1626. Så kort är ett liv, även för en människa med gudomlig begåvning. Men konsten består och mästerverken är odödliga. Mer än ett halvt millennium efter Pietà låter vi oss hänföras av perfektionen i statygruppens detaljer. Den dödes bukmuskler, revben, fingrar, moderns sorgsna anlete, veckbildningen i hennes kläder. Jungfru Maria utstrålar maktlös uppgivenhet. Alla vet att den kommer att förvandlas till uppvaknande och glädje för att slutligen toppas av himmelsfärden. Det är väl det påskhögtiden handlar om. Att rannsaka sig själv, lite i alla fall, för att strax lysa upp igen och se framtiden an. Katolicismen iscensätter välregisserat möjligheterna till ett ljust liv både före och efter. Och det finns knappast någon plats där man får uppleva det tydligare än i Rom. Resa dit: Månader i förväg kan det finnas bra priser med SAS, Norwegian och Ryanair, men närmare inpå kommer man knappast under 3 000 kronor. Bo: Att bo på gångavstånd från Petersplatsen är praktiskt. Men glöm det, om du inte bokar långt i förväg. Hotellsajter som reseguiden.se och hotels.com är bra. Ett test en vecka före påsk gav fyrstjärniga Atlante Star Hotel för 1 400 kronor natten för två, med utsikt mot Peterskyrkan, men då har man tur. Äta: Italienarna lagar god mat och att hitta matställen i Rom är inte svårt. Men sök dem inte närmast Petersplatsen, och gärna på smågator. Se upp med bröd och aptitretare som ställs fram utan att fråga. Kunden tror att det ingår men avsikten är att föra upp det på notan som kan bli dyr. Att göra Rom är året runt ett kristet resmål. Under påsken strålar pilgrimer från hela världen samman. Normalt är det avskräckande med för mycket folk. Men här är det den världsvida kristna gemenskapen som kokas ned till ett starkt koncentrat med Petersplatsen i centrum, och då blir det intressant. Två huvudevenemang bör man inte missa: Långfredagen kl 21. Bland de kejserliga lämningarna vid Colosseum och Forum Romanum trängs tusentals för att se påven symboliskt vandra Korsets väg. Påskdagen kl 10. Påven talar till och välsignar folket från Peterskyrkan. Därtill kommer påskens mässor: Skärtorsdagen kl 9.30 i Peterskyrkan, kl 17.30 i San Giovanni in Laterano. Långfredagen kl 17 passionsmässa i Peterskyrkan. Påskafton kl 21 påskmässa i Peterskyrkan. Påskdagen kl 12 påvens välsignelse på torget fortsätter inne i Peterskyrkan. Dessutom gör pilgrimerna egna turer till stadens mest berömda kyrkor och i helgonens fotspår. Ett boktips är ”A catholic’s guide to Rome. Discovering the soul of the eternal city” av Frank Korn. Info Vatikanens hemsida: vatican.va Roms hemsida: rome.info Turistinfo på svenska: italiantouristoffice.se har tips om påsken i Vatikanen och förmedlar biljetter till kyrkliga evenemang.


Artister i Umeå hotar med bojkott

Summary: Musikscenen som finns i Scharinska villan i Umeå kan göra att huset tar skada, enligt länsstyrelsen. Nu hotar hundratals artister i Umeå med bojkott av staden som Europas kulturhuvudstad 2014.

Scharinska villan i Umeå är ritad av arkitekten Ragnar Östberg och uppförd i början av förra sekelskiftet. Just nu utspelar sig en strid i kommunen gällande byggnaden. Huset ägs av Umeå kommun, disponeras av Umeå studentkår, som i sin tur hyr ut den som festvåning och musikscen. Men länsstyrelsen ifrågasätter villans nuvarande användning, och nu har en rad artister och kulturarbetare valt att bojkotta alla arrangemang Umeå 2014, när staden är Europas kulturhuvudstad. Länsantikvarien Bo Sundin uppger att han planerar att lämna in ett föreläggande till kommunen där renoveringsbehov både invändigt och utvändigt påtalas. Renoveringen beräknas kosta mellan 5-10 miljoner kronor. – Jag kan inte tala om för kommunen vad de borde ha för verksamhet i byggnaden, men den som finns där i dag är inte lämplig om huset tar skada. Min uppgift är att se till så att huset skyddas, säger Bo Sundin. Inom Umeå kommun finns det sedan tidigare ett inriktningsbeslut från kommunfullmäktige om att kommunens samtliga fastigheter som inte har med den direkta kärnverksamheten att göra ska avyttras. Det gör att Scharinska villan har hamnat på en lista över byggnader som skulle kunna säljas framöver. Men något försäljningsbeslut finns ännu inte. Kommunen uppger istället att de avvaktar föreläggandet från länsstyrelsen innan de kan ta något beslut. Scharinska villan beskrivs som ett nav i Umeås musikliv och lockar artister från hela landet. Dennis Lyxén, känd från bland annat bandet Refused, är en av dem som har skrivit under protestlistan. – Det är helt skevt att Umeå utnämns till kulturhuvudstad när man gör så här för musiklivet på orten. Vi är många som inte kommer att spela om scenen vid Scharinska läggs ner, säger han.


Martin Scorsese. ”Man måste vara galen för att vara filmregissör”

Summary: Efter framgången med Oscarsvinnaren ”Hugo Cabret” vill Martin Scorsese göra om alla sina filmer till 3D. Det enda som stoppar stjärnregissören är tiden. ”Jag börjar se slutet på mitt liv”, säger han till Filmfredag.

På bordet framför Martin Scorsese, 69, ligger hans astmasprej. Utan astman hade Martin Scorsese sannolikt aldrig blivit en av världens mest hyllade regissörer med inflytelserika filmer som ”Mean streets” ”Taxi driver” och ”Tjuren från Bronx”. Den svåra astman har påverkat hela hans liv. När andra barn jagade äventyr ”bland präster och gangstrar” i barndomens Little Italy i New York, tittade Scorsese i stället på världen genom sitt fönster eller i biosalonger. Filmregissören tror att det gav honom en speciell blick för omvärlden. – Astma har spelat en stor del i mitt liv, speciellt när jag var barn och isolerad. Jag kunde inte idrotta, slåss, springa, åka till landet eller vara med djur. Det enda stället jag kunde få underhållning var på biografen, säger han och lägger högerhanden på astmasprejen. – De enda gångerna min pappa tog mig någonstans var till filmer eller läkare. I Martin Scorseses nya film ”Hugo Cabret”, som vann fem Oscarsstatyetter tidigare i år, finns en liknande pojke. Föräldralösa Hugo gömmer sig på en stor tågstation i Paris där han i hemlighet tagit över sin farbrors syssla som stationens urmakare. Han betraktar livet på avstånd från stationens stora klockor. – Jag såg inte det självbiografiska med filmen själv. Det var min fru Helen som påpekade framför allt det här med pojkens isolering, säger Scorsese när vi ses på lyxhotellet The Dorchester vid Hyde Park. Filmatiseringen av Brian Selznicks barnbok ”En fantastisk upptäckt av Hugo Cabret” är den första egna filmen som Martin Scorsese har kunnat visa sin tolvåriga dotter Francesca. Scorsese, som även har två äldre döttrar, har tidigare varit tvungen att vänta på att barnen ska bli vuxna nog för våldet i hans filmer innan han kunnat visa dem vad pappa gör på jobbet. – Hela tanken med filmen var att kunna göra ett drama som även min dotter kunde se, medger Scorsese. En del kritiker har menat att Scorsese blivit sentimental på äldre dagar. – Sentimentalitet är något ytligt. Jag har alltid varit känslosam, men jag är inte sentimental, säger Scorsese. När kommer du att visa din dotter dina andra filmer? – Det är en väldigt bra fråga. Speciellt eftersom ett barn kan hitta ”Taxi driver” i sin telefon numera. Jag pratar mycket med min fru om detta. Jag skulle vilja visa Francesca ”Kundun” först eller ”Alice bor inte här längre”. ”The color of money” är kanske också okej när man är liten, men hon skulle behöva se Robert Rossens ”Fifflaren” före ”The color of money” eftersom det är en bättre film än min. Scorsese skrattar sitt världskända bullrande Hacke Hackspett-skratt. Det slår mig att skrattet är ett lika patenterat kännetecken för regissören som hans glasögon och ögonbryn. Scorseses beslut att göra en film i 3D väckte stor förvåning i filmvärlden. Många glömde dock att filmregissören var tolv år gammal under den första 3D-vågen på 1950-talet. Filmer som ”Skräcken i svarta lagunen” påverkade honom mycket. – Jag älskar 3D. Jag har varit fascinerad av det sedan jag var liten och nu är tekniken så billig och flexibel att det omprövar helt hur vi berättar historier. Titta på oss. Vi är tredimensionella. Varför skulle man inte vilja ha samma djup i filmer som i verkligheten? Är det någon av dina äldre filmer du vill göra i 3D nu? – Alla! Man måste vara lite galen för att göra filmer. Man måste vara öppen för allt. Jag gillar att vara en person som är öppen för allt. Vissa fantastiska regissörer har en unik stil de alltid håller sig till och de skulle aldrig allvarligt överväga att arbeta med djup, men jag gillar att utforska vad man kan göra med rörliga bilder och film. Men jag inser samtidigt att jag inte har obegränsat med tid. Jag börjar se slutet på mitt liv. Han ler och säger sedan mer till sig själv än till mig. – ”Tjuren från Bronx” i svartvitt i 3D skulle vara intressant. – Ja, 3D i svartvitt, det är bra! Man måste vara galen för att vara filmregissör. Flera gånger under intervjun kommer han tillbaka till att en filmregissör måste vara galen flera gånger under intervjun. Scorsese ler och medger att han under sin 40 år långa karriär inte gjort en enda film där han inte någon gång under inspelningen ifrågasatt varför han inledde projektet och om det var möjligt att slutföra. Det visar sig att inspirationen är en film han såg med sin pappa om en av filmens innovatörer William Friese-Greene. – Skönheten i min besatthet går tillbaka till en film min pappa tog med mig till 1952 kallad ”The magic box”, en brittisk film om en av filmens uppfinnare, William Friese-Greene. Den är enastående. William Friese-Greene är besatt av idén att kunna berätta historier genom rörliga bilder och med riktiga färger. Han är så besatt av möjligheterna med uppfinningen som han hjälper till att skapa att hans privatliv förstörs fullständigt. Han är inte en elak man, men bara underbart galen. Det var en otroligt viktig film för mig. Scorsese hoppas att nästa generation filmregissörer omfamnar all ny teknik med samma ”vackra besatthet”. – Om jag gav nästa generation filmregissörer ett råd skulle det vara: ”Inse att det är en otroligt spännande tid just nu eftersom allt som fanns i manualen tidigare inte står där längre.” Allt är nytt. Det är upp till den som är ung nu att ge världen något nytt. Filmerna som görs i dag är inte det vi kallat film under 1900-talet. Vi kommer att fortsätta kalla nästa generations verk för film, men det är något helt nytt. Han tar min Iphone som ligger på bordet bredvid astmasprejen. – Film kommer att göras för sådana här små skärmar, och det betyder inte att det är dåligt bara därför, men det betyder samtidigt inte att du nödvändigtvis ska se ”Lawrence of Arabia” på en liten skärm. Rätt sak på rätt plats. Scorsese oroar sig över att det görs allt fler filmer som bara ger tillfälliga kickar, inte livslånga erfarenheter. Han vill inte nämna några namn, men det är lätt att tänka sig att han menar actionfilmer som ”Transformers” och Hollywoods alla filmatiseringar av serietidningar. – Jag tror det är viktigt att vi som är äldre fortsätter att exponera barn för gamla tiders filmer under bästa möjliga förutsättningar. Annars kommer en massa kultur att försvinna. Allt kommer att glömmas bort. I framtiden kommer filmer antingen att vara animerade eller ytliga filmer som man tittar på en gång och sedan har de ingen mening längre. De försvinner från ditt medvetande direkt efter eftertexterna. Scorsese tystnar en stund innan brandtalet om film fortsätter. – Vi måste påminna kommande generationer om skönheten i att kunna se en film när man är tio år gammal och sedan se den igen när man är 25 år gammal och plötsligt inse att filmen betyder något helt annat. Bara för att titta på den igen när man är 40 år gammal och inse att ens uppfattning om filmen ändrats ännu mer och sedan när man är 60 år gammal plötsligt förstå allt med filmen. Varför radera den upplevelsen från våra barns liv? Kommer det att finnas i våra barns liv i framtiden? Varför radera film som en konstform som betyder något i vårt samhälle? Han tystnar igen innan han fortsätter: – Jag kommer från en tid då film betydde väldigt mycket i människors liv. Men det gör den inte längre. Martin Scorsese Född: 17 november 1942 i Queens, New York. Familj: Martin Scorsese har varit gift fem gånger. Han har tre döttrar, Catherine, Domenica och Francesca. I dag är han gift med Helen Morris, Francescas mor. Bakgrund: Martin Scorsese slog igenom i början av 1970-talet och har blivit en av världens mest hyllade och framgångsrika regissörer med filmer som ”Mean streets”, ”Taxi driver”, ”Tjuren från Bronx”, ”King of comedy” och ”Goodfellas”. Senare filmer som ”The departed”, ”The aviator” och ”Shutter Island” har inte ansetts som lika revolutionerande, men har varit kommersiella succéer. Scorsese har grundat The Film Foundation, en organisation som arbetar för att bevara film. Han är även känd för tv-serier som ”Boardwalk empire” och sitt flitiga arbete med dokumentärer, senast ”Living in the material world” om George Harrison. Aktuell: Med filmen ”Hugo Cabret” som vann fem Oscarsstatyetter tidigare i år och belönades med betyget tre av DN Kulturs Mårten Blomkvist som kallade dramat ”Martin Scorseses kärleksförklaring till den tidiga filmen”. Scorsese om sin regissörsstil: ”Det finns olika stilar att bete sig på när man regisserar en film. En del killar vill utstråla att allt är coolt och lugnt, att det inte är en stor sak att göra en film. Men jag är inte en cool och lugn person.”


Dansare hemlösa när bidrag dras in

Summary: Indraget bidrag gör att Danscentrum tvingas säga upp sina lokaler i Stockholm. En katastrof, menar koreografer och dansare som hyrt in sig där för att sätta upp sina produktioner.

Organisationen Danscentrum har i dag lokaler i Stockholm där koreografer och dansgrupper får hyra in sig till subventionerat pris för att repetera och producera sina uppsättningar. Danscentrum har tidigare fått bidrag från Stockholms stad för lokalerna, men det drogs in vid årsskiftet, och styrelseordförande Rasmus Ölme säger att detta i kombination med höjd hyra leder till att man nu med stor säkerhet kommer att säga upp lokalerna. – Det är jättetråkigt att vi inte fått gehör när vi försökt förklara för Stockholms stad hur infrastrukturen ser ut för dansen. De gör en dålig omvärldsanalys när de säger att lokalen inte behövs. Förra året hade vi 84 olika hyrestagare, säger Rasmus Ölme. Dansgruppen Korda är en av dem som hyrt in sig på Danscentrum, och Linda Forsman är koreograf och en av de konstnärliga ledarna för gruppen. Enligt henne är den stundande lokalbristen en katastrof för koreografer och dansare. Försvinner Danscentrum återstår bara Dansens hus och den privata dansstudion CCAP, säger Linda Forsman. – Det vore skillnad om det fanns någon annanstans att ta vägen, men det gör det inte. Kommunen måste omvärdera sitt beslut. Det är horribelt att de tar bort Danscentrums lokaler, säger Linda Forsman. Monica Christensen Luotsinen arbetar på Kulturstrategiska staben i Stockholms stad som är ansvariga för stöden. – Vi ger stöd till många verksamheter som har egna lokaler där man repeterar och låter andra repetera både teater och dans. Kulturförvaltningens uppdrag är att framför allt ge stöd till publik verksamhet. Vi har inte riktlinjerna att ge stöd bara för hyra av lokal, säger Monica Christensen Luotsinen. Rasmus Ölme på Danscentrum menar dock att kommunen inte har förståelse för de speciella omständigheterna för dans. – Lokalfrågan måste lösas. Stockholms stad stöder de fria teatrarna, men dansen har inte fått den storleken på bidrag och det finns egentligen bara en enda fri koreograf som kan driva egen studio i Stockholm. Därför behövs det produktionslokaler. Dansen tar mycket plats! Om man inte vill hjälpa Danscentrum med lokalerna får man se till att höja andra bidrag till dansen, säger Rasmus Ölme. På kommunen menar man också att det dykt upp andra aktörer som studiorna Site och Weld som kan erbjuda danslokaler, men Rasmus Ölme tycker inte att det går att jämföra. – Danscentrum gör inget urval utom att det ska vara professionella dansare och koreografer som hyr. Många andra har konstnärliga ledare och väljer utifrån andra kriterier, och det är fine, men vi kan inte jämföras med dem.


Journalister kan tvingas kringgå ny datalag

Summary: Journalister måste lära sig att kringgå datalagringsdirektivet. Det menar Svenska journalistförbundet, starkt kritiskt till den nya lagen som sätter käppar i hjulet för flera yrkeskategorier.

I går klubbades datalagringsdirektivet igenom i riksdagen. Den nya lagen väntas snabbinföras den 1 maj. Förutom att den nya lagen, enligt kritikerna, kan användas för att kränka de mänskliga rättigheterna och skapa ett övervakningssamhälle, är den samtidigt en käpp i hjulet för flera yrkeskategorier. Journalisterna är en grupp som drabbas. Fackorganisationen Svenska journalistförbundet (SJF) har från början varit starkt kritiskt till datalagringsdirektivet. Enligt svensk grundlag ska vem som helst kunna kontakta en journalist anonymt. – Direktivet kommer att innebära att tipsare inte vågar ringa till medierna med risk för att deras identitet röjs, säger Stephen Lindholm i SJF:s styrelse. Det är den så kallade meddelarfriheten och journalisternas källskydd som kan försvagas med det nya EU-direktivet. Källor och tipsare är livsviktiga för att journalister ska kunna arbeta. Även andra yrkesgrupper kan få problem med att utföra sina arbetsuppgifter, som till exempel jurister, psykologer, präster och andra yrken med lagstadgad tystnadsplikt. SJF uppmanar sina medlemmar att lära sig gå runt den nya lagen. Journalister måste lära sig en rad nya metoder för att skydda sina källor. Det kan vara att kryptera sin e-post, surfa anonymt och att ringa i mobiltelefonen utan att lämna några spår. Även Tidningsutgivarna (TU) tycker att varje åtgärd som kan säkerställa källskyddet är utmärkt. – Direktivet står i konflikt med källskyddet. Eftersom det går att ta reda på var och när och till vem någon har ringt kan man också dra slutsatser om vem som har varit meddelare, säger Per Hultengård, jurist på TU. I förlängningen, menar Hultengård, påverkas allmänhetens övergripande tilltro till medier om de inte kan garantera anonymitet. Ute på tidnings-, tv- och webbredaktioner är det viktigt att de anställda kan arbeta som i dag, utan oro för att deras källor röjs. Kan journalisten ringa eller sms:a från sin jobbtelefon? Kan hon ha mejlkontakt med sin källa? – Vi måste fundera över hur vi som tidning ska förhålla oss till datalagringsdirektivet, hur vi kan stärka skyddet för våra källor när sådana här kontaktuppgifter kommer att lagras, säger Åsa Tillberg, DN:s redaktionschef. Datalagringsdirektivets innebörd EU:s datalagringsdirektiv införs i Sverige den 1 maj. Lagen innebär att tele- och bredbandsoperatörer är skyldiga att spara trafikdata om sin kunders kommunikation per telefon eller mejl i sex månader. Följande trafikdata ska lagras: Vilka som ringt eller mejlat vem. När och hur detta skedde. Var de inblandade befann sig. Innehållet i samtal eller mejl sparas inte. Försvararna av direktivet menar att polis måste ha tillgång till trafikdata för att bekämpa allvarlig brottslighet. Efter bombdåden i Madrid 2004 tillkom direktivet. Kritikerna anser att lagen kränker den personliga integriteten, Europarådet har till och med talat om kränkning av de mänskliga rättigheterna.


Shakespeare blir global på The Globe

Summary: 37 pjäser. På 37 olika språk. På en enda scen. Shakespeare’s Globe i London bjuder i vår på William Shakespeares samtliga pjäser, spelade av teatrar från hela världen.

– Alla Shakespeares pjäser har aldrig spelats på så många olika språk på en och samma festival. Det är en unik händelse, säger Tom Bird som leder Globe to Globe-festivalen på Shakespeare’s Globe, scenen i London som är en kopia av den teater där den store dramatikern själv var verksam på 1600-talet. Shakespearefestivalen ingår i en större kultursatsning inför sommarens olympiska spel i London. – OS är internationellt. Shakespeare spelas över hela världen. Det här är vårt sätt att vara globala, ler Tom Bird när han möter utländska journalister i London. Den första ridån går upp den 21 april. Sedan bjuds det på Shakespearetolkningar från bland annat Bangladesh, Polen, Litauen, Israel, Indien och Västbanken, liksom från Balkanländerna Serbien, Makedonien och Albanien som bidrar med var sin del i trilogin ”Henrik VI”. Festivalen avslutas i början av juni med Globeteaterns egen uppsättning, på engelska, av ”Henrik V”. – Hälften är föreställningar som ensemblerna redan har spelat på sina hemmascener, hälften är uppsättningar som gjorts för festivalen, säger Tom Bird. Shakespeare må vara global, men hans pjäser är inte så enkla att spela i alla länder. Teatergruppen Roy-e-Sabs från Afghanistan, som bidrar med ”Förväxlingar” (Comedy of errors), har hotats av militanta talibaner och tvingats flytta repetitionerna till Indien. Shakespeare’s Globe fick mängder av förfrågningar från teatrar över hela världen som ville delta när festivalplanerna presenterades. Det mest rörande gensvaret kom från Sydsudan, världens yngsta land som blev självständigt förra året, berättar Tom Bird. – Vi fick ett brev från chefen för en ny teater i huvudstaden Juba. Han berättade hur han under inbördeskriget låg under bar himmel på nätterna och fantiserade om att få spela Shakespeare. Vem kan stå emot en sådan berättelse? Nu bjuder festivalen på en sydsudansk version av ”Cymbeline”. Men något svenskt bidrag finns inte, inte ens ett skandinaviskt. – Vi har följt två spår när vi valt språk som talas flitigt i London, och länder med en stor Shakespearetradition. Sverige och Skandinavien har en fin tradition. Men Shakespeare skrev inte fler pjäser än så här, förklarar Tom Bird.


Ann Heberlein: Därför är det en lättnad att kallas idiot

Summary: Maria Svelands artikel om antifeminismen var välkommen. Det latenta kvinnohat som både män och kvinnor bär måste problematiseras, menar Ann Heberlein.

Med stigande förvåning har jag följt den debatt som emanerade ur Maria Svelands känslomässigt uppskruvade och illa argumenterade men föreställer jag mig, uppriktigt bekymrade text, där hon hävdar ett samband mellan växande rasism och växande kvinnohat. Den diskussion som förts av företrädelsevis män har mest handlat om män, det vill säga vem av männen som har rätt. Den sortens tjatiga tuppfajter intresserar mig föga. Låt oss därför återvända till Svelands text och hennes hävdande av ett samband mellan främlingsfientlighet och antifeminism. Hennes främsta källor för detta, i sig intressanta, påstående är två: för det första Magnus Lintons bok ”De hatade” och för det andra hennes egna kroppsliga reaktioner. Sveland läser alltså en bok vars resonemang hon sväljer med hull och hår, får ont i magen när hon tänker på Anders Behring Breivik och hans rasistiska och feministhatande manifest. Detta – magkänslan – blir bryggan till det jag tror att hon egentligen vill diskutera, nämligen hatet mot feminister och mot kvinnor i allmänhet. Pär Ström, Pelle Billing, Marcus Birro och Karl Ove Knausgård får i vanlig ordning företräda kvinnohatarna. Att Ström och Billing ger uttryck för både rädsla och förakt för kvinnor framgår med all tydlighet, men Knausgård? Mer än en gång har jag undrat om alla de debattörer som pekar ut Karl Ove som en kvinnohatande, rasistisk mansgris egentligen har läst honom. Att iskalla högervindar blåser över Europa, inte minst i vår del av Europa, med öppet främlingsfientliga partier i riksdagen och ett allt råare diskussionsklimat är dessvärre inte en nyhet. Otaliga artiklar har belyst och problematiserat detta – den växande antisemitismen i Ungern, de nordiska främlingsfientliga partierna, islamofoba strömningar i Tyskland och Frankrike, relationen mellan Anders Behring Breivik, SD och sådana ljusskygga element som English Defense League. Maria Svelands artikel var därför välkommen. Varje text som protesterar mot ett destruktivt samhällsklimat, som vill varna för att gränserna för vad som är tillåtet att hävda förflyttas är viktig. Det är väl belagt att inbördeskrig och etnisk rensning försiggås av en förberedelse, det man brukar kalla ”exkluderingens psykologi”. Den process som leder fram till att grupper och individer betraktas som syndabockar, som människor med lägre värde och färre rättigheter, sker inte över en natt, men när bollen väl är satt i rullning kan det gå snabbt. Det skriver exempelvis socialpsykologen Harald Welzer om i ”Gärningsmän”: hur helt vanliga män blir massmördare, en studie av exkluderingens psykologi med exempel från 30-talets Tyskland, Vietnam, Rwanda, Balkan och Sydafrika. Welzer pekar på språkets betydelse, på berättelsernas, skrönornas och de rena lögnernas funktion i att skapa och upprätthålla distinktionen mellan ”vi” och ”dom”. Retoriken går ofta ut på att ”dom” har bestulet oss på något – pengar, makt, status. Om ”dom” förlorar vinner alltså ”vi”. ”Vi” får högre status genom att ”dom” föraktas, ”vi” får mer makt genom att ”dom” utesluts. Här blir det, tycker jag, riktigt intressant. Här finns nämligen den möjliga relationen mellan rasism och kvinnohat, maklösheten: ”För varje kvinna som tar plats i ett parlament, på en direktörsstol, eller ’hånar’ män på något annat sätt med sin makt, produceras det tusen porrfilmer där kvinnor ’sätts på plats’ igen, är maktlösa, underdåniga och för det mesta förnedrade”, säger den egocentriske konstnären Joseph Novak i Steinar Bragis hyllade ”Kvinnor”. ”Alla män måste erkänna att de föraktar kvinnor”, sade den isländske författaren Steinar Bragi i ett samtal på Mariehamns litteraturdagar i våras och menade att detta, erkännandet, är den enda vägen mot förändring, ett jämställt och mindre misogynt samhälle. Det tror jag också. Det latenta, passivt aggressiva kvinnohat som både män och kvinnor bär måste problematiseras. Män lyssnar på män. Män vill bli respekterade av män, beundrade av män, smickrade av män. Kvinnor vill också bli respekterade av män, beundrade och smickrade: inte för sin sex appeal utan för sin intellektuella förmåga. Det vet männen. Det är därför de hatmejl jag får från män alltid handlar om mitt utseende (”ditt blonda luder”, ”din spacklade hora”) och mitt kön (jävla fitta) och aldrig om mina argument. Det skulle vara en lättnad att någon gång bli kallad idiot i stället för fitta/hora/luder. Att slippa reduceras till en kropp, ett kön. Att faktiskt, någon gång, bli bemött som en tänkande varelse.


Wolf Erlbruch: ”Anden, Döden och Tulpanen”

Summary: Ge årets pris till tysken Wolf Erlbruch. Hans ”Anden, Döden och Tulpanen” är den vackraste bilderbok jag vet. Den borde läsas av både barn och vuxna i alla åldrar.

Det spelar ingen roll hur många gånger jag läser den, jag får tårar i ögonen varje gång. Den är så vacker, så sorglig – och så rolig, med andfågeln som Wolf Erlbruch lyckas ge så många komiska uttryck. Den är mycket mänsklig i sitt förskräckta uttryck när den inser vem som följer den i hälarna, och väldigt andsk när den sticker ner huvudet i dammen så att bara baken och fötterna sticker upp. Anden är lekfull, omtänksam och orolig om vartannat, en egensinnig personlighet, full av liv. Döden är dess motsats, ett stillsamt skelett i rutig klänning, återhållsamt i sitt uttryck och ändå märkligt begriplig. Här blir livet och Döden vänner. Den pigga anden släpar med sig en lätt förfärad Död ner i dammen, nej, inte trevligt alls tycker Döden som bara fryser. De klättrar upp i ett träd, de leker och pratar och blir vänner. Och sedan är tiden ute för anden. Det är den vackraste bilderbok jag vet, och den borde läsas av både barn och vuxna i alla åldrar. Wolf Erlbruch är en tysk bilderbokskonstnär, professor i arkitektur, design och konst vid Bergische Universität i Wuppertal. I sina böcker pendlar han mellan högt och lågt, mellan filosofiskt drömska böcker, ren konst och den bok om en arg mullvad som många svenska barn har läst. En av mina favoriter har han bara illustrerat, där är texten Valérie Dayres, ”Die Menschenfresserin” (”Människoäterskan”), en fruktansvärd historia om en kvinna som äter upp sitt eget barn. Han visar upp bilderboksgenrens hela räckvidd: från enkel, konkret vardag till de stora existentiella frågorna. Från snällmjukt konkreta barnboksdjur till kantig, provocerande konst. Någon bättre Alma-pristagare kan jag inte tänka mig. På tisdag kl 13 får vi veta vem juryn föredrog. Fyra svenska nominerade... Anna-Clara Tidholm: ”Okej”. Alfabeta. Alla svenska barn känner igen Anna-Clara Tidholms tecknarstil. Pekböckerna ”Knacka på”, ”Hitta på” och ”Ut och gå” är självklara klassiker, böckerna hon gjort med Thomas Tidholm, som ”Resan till Ugri-la-Brek” och ”Balladen om Marjan och Rolf” är mästerverk, likaså ”Pojken och Stjärnan” med Barbro Lindgren. Debuterade 1970. Nu aktuell med pekböckerna ”Okej” och ”Grattis”. Lennart Hellsing: ”Sjörövarboken”. Rabén & Sjögren. Den svenska ordekvilibristen, produktiv fortfarande i sitt nittiotredje år, måste vara hart när omöjlig att översätta till andra språk, men det går ju! Och ingen är som han: lekfullt genial, en språkakrobat som är självklart älskad av alla barn för sina oändligt många rim och ramsor. Det här är och förblir hans mästerverk, Krakel Spektakel och Herr Gurka får ursäkta. Ilon Wikland: ”Bröderna Lejonhjärta”. Rabén & Sjögren. Astrid Lindgren arbetade med geniala illustratörer, och Ilon Wikland, svensk illustratör med estniskt ursprung, gav en alldeles särskild prägel åt hennes böcker. Idylliskt när det är som bäst, med samma förmåga som Astrid att göra det värsta vackert. Den allra bästa är ”Bröderna Lejonhjärta”, där Ilon Wikland bevisar att Törnrosdalen är den vackraste dalen i Nangijala. Barbro Lindgren: ”Vems lilla mössa flyger”. Rabén & Sjögren. Barbro Lindgren är en av Sveriges största barnboksförfattare med klassiker som ”Loranga, Masarin och Dartanjang”, ”Jättehemligt”, böckerna om Sparvel, Vilda bebin och de omdiskuterade böckerna om Max. Själv är jag omåttligt svag för ”Vems lilla mössa flyger”, en crazyvariant av ”Nalle Puh” där barnet busar, bisamråttan skriver dikter och Farbrornallen spelar Nallbeethoven. ... och fyra utländska Dorte Karrebaek och Oscar K.: ”Idiot!”. (”Idiot!”). Övers. Marie Norin. Daidalos. Det danska barnboksparet fick mycket skäll för sin ”Lägret”, där de beskrev barndomen som ett koncentrationsläger. Betydligt mer beröm fick de för ”Idiot!”, en saga om Oskar som är ”idiot” och leker i mammans kölvatten. Allt äldre blir Oskar, allt äldre blir mamman, tills mamman är gammal och tar livet av sin son. För vem ska annars ta hand om honom? Irmelin Sandman Lilius: ”Fru Sola”. Schildts. Finlandssvenska Irmelin Sandman Lilius skriver oändligt vacker svenska i berättelser med ovanligt originell fantasi, och illustrerar dem själv med överjordiskt vackra bilder. Här är hennes klassiska trilogi om fattigflickan Silja som bor i artonhundratalets Tulavall där industrialismen är på intåg och de gamla naturväsendena finns kvar. Magisk nordisk realism. Svein Nyhus och Gro Dahle: ”Snäll”. (”Snill”). Övers. Lotta Eklund. Daidalos förlag. Det finns andra böcker av dem på svenska, bland annat ”Den arge”, en oändligt vacker bilderbok om barnmisshandel. Sen har Svein Nyhus illustrerat en barnbok av prinsessan Märtha Louise, det kan nog ligga honom i fatet. Men det är just det som är poängen med Svein Nyhus och Gro Dahle. De beter sig hur som helst, och kommer just därför längre än alla andra. Margaret Mahy: ”Trixarna”. (”The Tricksters”). Övers. Mats Thorell. AWE/Gebers. En av mina favoriter är nyzeeländskan Margaret Mahy, som skrivit länge och lika bra oavsett vilken ålder hon skriver för. Under en lång period var hon mest känd för sina böcker för unga vuxna innan genren ännu fanns. ”Trixarna” är en synnerligen udda roman om en ung flickas vuxenblivande (med genialt omslag av Inger Edelfeldt i den svenska utgåvan).


Dubbel-Elvis för hundratals miljoner

Summary: Ett konstverk av Andy Warhol föreställande Elvis Presley väntas säljas för 350 miljoner kronor på en auktion i New York i maj.

Det är auktionsbyrån Sotheby's i New York som kommer att sälja tavlan vid sin konstauktion 9 maj. Dessförinnan kommer den visas i Los Angeles, Hongkong och London. Tavlan heter "Double Elvis" och är ett silkscreentryck i naturlig storlek. Andy Warhol producerade totalt 22 verk dedicerade till Elvis Presley. Åtta av dem såldes 2008 för 700 miljoner kronor vid en privat auktion och nio av dem finns i museisamlingar. "Double Elvis" värderas till 50 miljoner dollar, ungefär 350 miljoner kronor. Bilden föreställer Elvis som en cowboy med dragen revolver, med en skuggbild av sångaren i samma pose strax bredvid.


”Hugo Cabret” (”Hugo”)

Summary: Barnboksfilmatiseringen ”Hugo Cabret” är en hyllning till stumfilmen. ”Hugo Cabret” är Martin Scorseses kärleksförklaring till den tidiga filmen. 30-talets Paris återskapas i ett nostalgidelirium, men det känns aldrig riktigt äkta, skriver Mårten Blomkvist.

Nyligen meddelade umgängeskretsens mest stumfilmsbitna person att han köpt en box med filmer med Charley Chase, komiker samtida med Charlie Chaplin, Buster Keaton och Harold Lloyd. Jag hade aldrig hört talas om Chase. Några veckor senare ser jag för andra gången Scorseses ”Hugo Cabret” och då hinner jag uppfatta, i ögonvrån, en stor affisch för en Charley Chase-film uppsmälld på en biograffasad. Bäst att jag skärper mig och försöker hänga med. Sammanträffandet förstärker, som förstås hela ”Hugo Cabret”- och ”The artist”-fenomenet, intrycket att det nu är stumfilmernas tur att bli återupptäckta. Inte så att stumfilm är på väg att bli mainstream, men på 2000-talet har ändå utgivningen accelererat. De stora titlarna, Fritz Langs ”Metropolis” (1927) eller ”Chaplins pojke” (1921), har länge varit tillgängliga. Nu börjar det bli tydligt att stumfilmen har mer att erbjuda än ett antal sedan decennier hallstämplade klassiker. ”Hugo Cabret” är en kärleksförklaring till den tidiga filmen – för att använda den beteckning många filmhistoriker föredrar framför ”stumfilm”. Titelpersonen Hugo (Asa Butterfield) är en föräldralös pojke som bor i innanmätet till en stor tågstation i Paris. Mycket utrymme finns bakom väggarna, där han tagit över sin farbrors syssla som vårdare av klockorna. Hugo jagar ständigt reservdelar till en sorts mekanisk docka som han och hans far försökt återuppliva. Det leder till bråk med den vresiga gamlingen (Ben Kingsley) som säljer leksaker i stationshallen, och som brukar bli utsatt för Hugos stöldräder. Med hjälp av leksakshandlarens guddotter Isabelle (Chloë Grace Moretz) kommer Hugo sin fiende närmare. Barnen upptäcker att den bittre gubben en gång var en lycklig och framgångsrik innovatör: han är Georges Méliès. Filmpionjären Méliès (1861–1938) fanns på riktigt. Han hade trollkarlsbakgrund och när han 1896 började göra film uppfann han en mängd trick som sedan dess varit oumbärliga. Mest känd är hans ”Resan till månen” (1902), där gubben i månen får en rymdraket i ögat. Efter konkursen hamnade Méliès, i verkligheten, i ett stånd för leksaker och godis på tågstationen Gare Montparnasse. Martin Scorseses ”Hugo Cabret” är rena nostalgideliriet. 1930-talets Paris återskapas med modeller och digitala effekter; ett tåg får spåra ur och fara ut genom stationens fasad och bli hängande som på ett berömt foto från en verklig olycka på Gare Montparnasse. Inte bara Méliès hyllas, Harold Lloyd finns med och Jean Renoirs Émile Zola-filmatisering ”Människans lägre jag” (1938) parafraseras. Det är baskrar och färgglada halsdukar och gitarrvirtuosen Django Reinhardt spelar på stationens kafé. Stationsurets jättekugghjul snurrar i glänsande 3D – en teknik Scorsese nu säger att han önskar han haft till hands då han gjorde ”Taxi driver” 1976 – och sagoboksfärger strålar i denna barnboksfilmatisering. Howard Shores musik flödar oupphörligt. Men det känns aldrig riktigt äkta. Scorsese är filmälskaren som är en show i sig när han står rakt upp och ned i sina maratondokumentärer och smattrar fram insikter om älsklingsfilmer som Roberto Rosselinis ”Viaggio in Italia” från 1954 eller Jacques Torneurs ”Rovdjurskvinnan” från 1942. Här trycker han in lullull i vartenda hörn av sitt porträtt av Méliès, för att få precis alla att falla för filmens tomtefar. Scorsese älskar film och filmhistoria, men det har alltid funnits opposition och ifrågasättande i kärleken. I genombrottsfilmen ”Taxi driver” fanns influenser från franska nya vågen, som var en reaktion på konventionellt filmskapande, och kritik mot den klassiska amerikanska filmhjälten – som Scorsese samtidigt fann förhäxande i en västern som ”Förföljaren” (1956). Här märks inga dubbla känslor. Mannen som en gång fick religiösa att försöka organisera blockader i vrede över den profana bilden av Jesus i ”Kristi sista frestelse” (1988) tar här på sig rollen av – närmast – tillbedjare. Passar Martin Scorsese till att göra film av en barnbok (förresten skriven av Brian Selznick, kusinbarnbarn till legendariska ”Borta med vinden”-producenten David O. Selznick)? En av Scorseses viktigaste insatser är hans envetna kampanjande för bevarande och restaurering av gammal film. I det arbetet är kanske ”Hugo Cabret” logisk, en familjefilm som lyfter fram och väcker intresse för filmhistorien. Möjligen är det därför ”Maffiabröder”-regissören prövar rollen som sagofarbror. Den hämmar honom. Han har regisserat barn förr, Alfred Lutter är minnesvärt rolig i ”Alice bor inte här längre” (1974), Jodie Foster Oscarsnominerades för sin prostituerade Iris i ”Taxi driver”. Jämför man dem med Butterfield och Moretz, vars huvudsakliga uppgift är att tappa hakan och spärra upp ögonen inför ”papa Georges” storhet, blir man beklämd. ”Hugo Cabret” är tekniskt skickligt genomförd – 3D-fotot är bättre än vanligt – men för stjärnögd. I värsta fall motverkar den sitt syfte. I ett svårartat ögonblick bjuder här Ben Kingsley in till filmvisning med repliken: ”Kom ... och dröm med mig!” Hade det varit mitt första möte med Scorsese, filmälskaren, så hade jag nog varit tveksam inför de dokumentärer och gästframträdanden i dvd:ernas bakommaterial där han verkligen får filmhistorien att glänsa.


Han gör monstret mänskligt

Summary: Nästa vecka har Peter Jöback premiär för sitt livs största roll – som Fantomen i ”Phantom of the opera” i London. Åtta år av terapi har förberett musikalartisten för rollen. – Jag känner igen mig i Fantomen, säger han.

”Maaaah”! Peter Jöback sitter på ett kafé nära sin lägenhet vid The Royal Opera House i Covent Garden i London och visar med högtravande sång hur tidigare musikalstjärnor gjort ”Fantomen på operan”. – Jag vill göra honom mer sårbar. Jag vill inte att han ska vara det där monstret. Han är ju människa också, säger Jöback och häller rabarbersylt över sin müsli. Nästa måndag börjar Peter Jöback en sex månader lång sejour som Fantomen i Andrew Lloyd Webbers succémusikal. Bland förberedelserna i den 25-årsfirande föreställningen ingår repetitioner med filmstjärnan Nicole Kidmans röstcoach. Jöbacks tidigare musikalroller i West End, ”Miss Saigon” och ”Häxorna i Eastwick”, har varit amerikaner. Nu måste han sjunga på engelska. – Jag gör åtta föreställningar i veckan och det är viktigt att jag inte faller tillbaka till amerikanskan när jag är trött. Det är jäkligt svårt. Fantomen är illusionist och jag ska inte bara sjunga utan även trolla. Jag ska upp och ned i luckor. Detta är hans livs största roll. Han fick jobbet genom provspelningar till den amerikanska versionen av ”Fantomen på operan”-uppföljaren ”Love never dies”. Jöback kom till den sista provspelningen innan han fick beskedet att det inte skulle bli någon amerikansk föreställning. Det blev i stället ”Fantomen på operan” i West End. Rollen har väckt hans kärlek för musikalteater. – Det var bara fyra killar kvar från hela USA och jag var en av dem. Då tänkte jag ”Shit, jag är nog ganska bra.” – Rollen kommer i precis rätt tid i min karriär. Det är rätt typ av roll för mig i min ålder. Jag har ju gjort alla de där unga rollerna redan som förste älskare. Det gav ingenting till slut. Jag behövde nya utmaningar för att komma vidare. 2009 berättade Peter Jöback i SVT-dokumentären ”Happy, handsome and unknown” att han utnyttjades sexuellt av en man när han var bara tolv år gammal och barnskådespelare. Den traumatiska upplevelsen påverkade hans liv och karriär. Efter åtta år i terapi känner han sig som en ny människa och skådespelare. – Jag har fått en helt ny palett. Jag var mer låst tidigare. Nu har jag verktygen att färglägga Fantomen. Peter Jöback ler. – Åtta år i terapi, nu tjänar jag igen de pengarna på den här rollen. Han jämför Fantomens längtan efter att lämna mörkret och hemlighetsmakeriet i operans källarrum med sina egna försök att lämna de traumatiska barndomsupplevelserna bakom sig. – Fantomens stora insikt, som kommer i slutet av föreställningen, handlar om att man inte kan älska och bli älskad av någon innan man lär sig älska sig själv. Det är värsta klyschan, men jag hade inte kunnat göra och förstå den här rollen lika bra tidigare. Nu vet jag vad det innebär att lära sig att älska sig själv fullt ut. Jag hade kunnat spela rollen, men tack vare min personliga resa bottnar jag i det på ett annat sätt. Peter Jöback säger att han identifierar sig med Fantomen. – Han är så självcentrerad. Han har ingen tillit efter att ha blivit lämnad på en cirkus som barn. Han är beroende av bekräftelse och kärlek. Musiken är hans drog. När man har varit med om något dramatiskt som barn blir bekräftelse som en drog. Min drog var mitt jobb, att jag hade en karriär. Nu är jag stolt över att jag dragit mig ut ur mörkret. Det har gett mig en styrka och jag har fått tillbaka tilliten i livet. Under repetitionerna har det hänt att han börjat gråta. – Jag känner igen mig jättemycket i hans utanförskap. Hans förbannelse är att han har det där ansiktet. Att han har setts som ett missfoster. Att han aldrig kan känna sig bekväm med sitt ansikte. Jag har alltid sett ganska bra ut, men haft perioder när jag mått dåligt och varit trasig. Då kan det också vara en förbannelse att man ser så bra ut för folk tänker att man är glad och positiv hela tiden för att ens aura är sådan. Andrew Lloyd Webber tyckte först att Peter Jöback var för snygg för rollen. – När jag gjorde den sista New York-provspelningen för ”Love never dies” hade Andrew Lloyd Webber sagt: ”Han sjunger jättebra, men han är alldeles för snygg.” Mitt svar var: ”Men han ska ju ha en mask på sig under hela föreställningen, det spelar väl ingen roll.” Arbetsklimatet i London är helt i hans smak. Det är lättare att få bra roller om man är en okänd musikalartist. – Alla har en chans. Producenterna kanske vill ha en etablerad stjärna, men det är ändå provspelningar. Man har alltid chansen, om man är en ensembleperson, att ta sig uppåt. Det är på ett annat sätt hemma. I Sverige är vi kanske mer beroende av kända namn. Nu talar jag mot mig själv, men jag tror inte att det är det bästa. Det hjälper inte utvecklingen av genren. Vi har många bra unga artister som förtjänar att få chansen. Ingen självbiografi men gärna egna låtar Ålder: 40 år. Familj: Maken Oscar Nilsson, personlig tränare och gymägare. Bor: Stockholm och London. Aktuell: Börjar spela huvudrollen i ”Fantomen på operan” i London från och med måndag. Bakgrund: Peter Jöback är en av Sveriges mest erfarna musikalartister. Han fick sitt stora genombrott i ”Kristina från Duvemåla” 1995 och låg bland annat på Svensktoppen i 110 veckor med ”Guldet blev till sand”. Han har också haft roller i bland annat ”Cabaret” i Köpenhamn samt ”Miss Saigon” och ”Häxorna i Eastwick” i London. Peter Jöback har också spelat in skivor och tävlat i Melodifestivalen. Om att skriva en självbiografi: ”Jag har blivit erbjuden det faktiskt. Jag funderar på det, men jag har berättat så mycket om mitt liv redan. De kommande åren vill jag koncentrera mig på att vara entertainer.” Om att skriva egna låtar igen: ”Jag har skrivit en del i skymundan, men jag fick så dålig kritik när jag började att det satte sig. Det var 20 år sedan. Det är dags att gå vidare. Det skulle vara kul att göra en platta med egna låtar.”


Han gör monstret mänskligt

Summary: London. Nästa vecka har Peter Jöback premiär för sitt livs största roll – som Fantomen i ”Phantom of the opera” i London. Åtta år av terapi har förberett musikalartisten för rollen. – Jag känner igen mig i Fantomen, säger han.

”Maaaah”! Peter Jöback sitter på ett kafé nära sin lägenhet vid The Royal Opera House i Covent Garden i London och visar med högtravande sång hur tidigare musikalstjärnor gjort ”Fantomen på operan”. – Jag vill göra honom mer sårbar. Jag vill inte att han ska vara det där monstret. Han är ju människa också, säger Jöback och häller rabarbersylt över sin müsli. Nästa måndag börjar Peter Jöback en sex månader lång sejour som Fantomen i Andrew Lloyd Webbers succémusikal. Bland förberedelserna i den 25-årsfirande föreställningen ingår repetitioner med filmstjärnan Nicole Kidmans röstcoach. Jöbacks tidigare musikalroller i West End, ”Miss Saigon” och ”Häxorna i Eastwick”, har varit amerikaner. Nu måste han sjunga på engelska. – Jag gör åtta föreställningar i veckan och det är viktigt att jag inte faller tillbaka till amerikanskan när jag är trött. Det är jäkligt svårt. Fantomen är illusionist och jag ska inte bara sjunga utan även trolla. Jag ska upp och ned i luckor. Detta är hans livs största roll. Han fick jobbet genom provspelningar till den amerikanska versionen av ”Fantomen på operan”-uppföljaren ”Love never dies”. Jöback kom till den sista provspelningen innan han fick beskedet att det inte skulle bli någon amerikansk föreställning. Det blev i stället ”Fantomen på operan” i West End. Rollen har väckt hans kärlek för musikalteater. – Det var bara fyra killar kvar från hela USA och jag var en av dem. Då tänkte jag ”Shit, jag är nog ganska bra.” – Rollen kommer i precis rätt tid i min karriär. Det är rätt typ av roll för mig i min ålder. Jag har ju gjort alla de där unga rollerna redan som förste älskare. Det gav ingenting till slut. Jag behövde nya utmaningar för att komma vidare. 2009 berättade Peter Jöback i SVT-dokumentären ”Happy, handsome and unknown” att han utnyttjades sexuellt av en man när han var bara tolv år gammal och barnskådespelare. Den traumatiska upplevelsen påverkade hans liv och karriär. Efter åtta år i terapi känner han sig som en ny människa och skådespelare. – Jag har fått en helt ny palett. Jag var mer låst tidigare. Nu har jag verktygen att färglägga Fantomen. Peter Jöback ler. – Åtta år i terapi, nu tjänar jag igen de pengarna på den här rollen. Han jämför Fantomens längtan efter att lämna mörkret och hemlighetsmakeriet i operans källarrum med sina egna försök att lämna de traumatiska barndomsupplevelserna bakom sig. – Fantomens stora insikt, som kommer i slutet av föreställningen, handlar om att man inte kan älska och bli älskad av någon innan man lär sig älska sig själv. Det är värsta klyschan, men jag hade inte kunnat göra och förstå den här rollen lika bra tidigare. Nu vet jag vad det innebär att lära sig att älska sig själv fullt ut. Jag hade kunnat spela rollen, men tack vare min personliga resa bottnar jag i det på ett annat sätt. Peter Jöback säger att han identifierar sig med Fantomen. – Han är så självcentrerad. Han har ingen tillit efter att ha blivit lämnad på en cirkus som barn. Han är beroende av bekräftelse och kärlek. Musiken är hans drog. När man har varit med om något dramatiskt som barn blir bekräftelse som en drog. Min drog var mitt jobb, att jag hade en karriär. Nu är jag stolt över att jag dragit mig ut ur mörkret. Det har gett mig en styrka och jag har fått tillbaka tilliten i livet. Under repetitionerna har det hänt att han börjat gråta. – Jag känner igen mig jättemycket i hans utanförskap. Hans förbannelse är att han har det där ansiktet. Att han har setts som ett missfoster. Att han aldrig kan känna sig bekväm med sitt ansikte. Jag har alltid sett ganska bra ut, men haft perioder när jag mått dåligt och varit trasig. Då kan det också vara en förbannelse att man ser så bra ut för folk tänker att man är glad och positiv hela tiden för att ens aura är sådan. Andrew Lloyd Webber tyckte först att Peter Jöback var för snygg för rollen. – När jag gjorde den sista New York-provspelningen för ”Love never dies” hade Andrew Lloyd Webber sagt: ”Han sjunger jättebra, men han är alldeles för snygg.” Mitt svar var: ”Men han ska ju ha en mask på sig under hela föreställningen, det spelar väl ingen roll.” Arbetsklimatet i London är helt i hans smak. Det är lättare att få bra roller om man är en okänd musikalartist. – Alla har en chans. Producenterna kanske vill ha en etablerad stjärna, men det är ändå provspelningar. Man har alltid chansen, om man är en ensembleperson, att ta sig uppåt. Det är på ett annat sätt hemma. I Sverige är vi kanske mer beroende av kända namn. Nu talar jag mot mig själv, men jag tror inte att det är det bästa. Det hjälper inte utvecklingen av genren. Vi har många bra unga artister som förtjänar att få chansen. Ålder: 40 år. Familj: Maken Oscar Nilsson, personlig tränare och gymägare. Bor: Stockholm och London. Aktuell: Börjar spela huvudrollen i ”Fantomen på operan” i London från och med måndag. Bakgrund: Peter Jöback är en av Sveriges mest erfarna musikalartister. Han fick sitt stora genombrott i ”Kristina från Duvemåla” 1995 och låg bland annat på Svensktoppen i 110 veckor med ”Guldet blev till sand”. Han har också haft roller i bland annat ”Cabaret” i Köpenhamn samt ”Miss Saigon” och ”Häxorna i Eastwick” i London. Peter Jöback har också spelat in skivor och tävlat i Melodifestivalen. Om att skriva en självbiografi: ”Jag har blivit erbjuden det faktiskt. Jag funderar på det, men jag har berättat så mycket om mitt liv redan. De kommande åren vill jag koncentrera mig på att vara entertainer.” Om att skriva egna låtar igen: ”Jag har skrivit en del i skymundan, men jag fick så dålig kritik när jag började att det satte sig. Det var 20 år sedan. Det är dags att gå vidare. Det skulle vara kul att göra en platta med egna låtar.”


Ny Kony-film bemöter kritiken

Summary: Nätkampanjen ”Kony 2012” fick en hel värld att uppmärksamma krigsförbrytaren Joseph Kony. Men kampanjen har även mött massiv kritik. Nu bemöter organisationen Invisible Children kritiken i en ny film som släpptes under måndagen. ”Vi vill vara så transparanta som möjligt”, förklarar Invisible Childrens vd Ben Keesey i filmen.

Filmen ”Kony 2012” fick enorm uppmärksamhet världen över när den lanserades i förra veckan. Under tisdagen hade filmen, som handlar om krigsförbrytaren Joseph Konys brott i Uganda, visats nära 76 miljoner gånger på Youtube. Men det dröjde inte länge innan kritiker ifrågasatte organisationen bakom filmen. Kritiken handlade bland annat om följande: Att endast en mindre del av intäkterna användes till fältinsatser. Att Invisible Children uttalat stöd till Ugandas armé. Att filmens fakta var överdriven och missvisande. Att kampanjen kom nu, när problemen med Joseph Kony var som störst för tio år sedan. Och en del har varit kritiska mot filmens postkoloniala tänk; att det skulle krävas vita människor för att definiera och lösa afrikanska problem. Invisible Children var snabba på att bemöta kritiken på sin hemsida och under måndagen lanserades alltså en ny film, där vd:n Ben Keesey svarar på några av de vanligaste frågorna. Bland annat försvarar han att organisationen lägger så stor del av budgeten på att producera filmer och föreläsa. – Vi vill vara så transparanta som möjligt och svara på en del av frågorna”, förklarar Ben Keesey i filmen. Han avslutar med att uppmana de med frågor att skicka dem till organisationens twitterkonto, under hashtagen #askicanything.


Julia Svensson: Det finns ett Portlandia i Sverige – och det kallas Malmö

Summary: Liksom i tv-serien ”Portlandia” finns det i Malmö en oförståelse för att vilja bo någon annanstans än i just Malmö.

Det bästa med Malmö just nu är min väns gamla ångbåt ”Tintin”, som ligger vid en kaj i den tidigare industrihamnen. Båten ska bli fotostudio och till sommaren ett kafé med hängmattor. Förra helgen var det fest på ”Tintin”. I taxin hem kom vi fram till att båten var ännu ett tecken på att Malmö allt mer blir som Sveriges Portland. Alltså hipsterstaden i nordvästra USA, föremål för tv-satiren ”Portlandia” (hela första säsongen finns på SVT Play). Taxichauffören lade sig i: ”Malmö är Sveriges bästa stad”, sa han och radade upp saker som Turning Torso och Öresundsbron. Då informerade min kompis chauffören om att jag lämnat hans älsklingsstad. Varpå han blev bestört: ”Va? Stockholm? Har dom lurat dig? Fick du straff?” Vanan att likna svenska städer vid andra ballare storstäder är rätt tröttsam (Malmö = Sveriges Berlin och så vidare). Men likväl: liksom i ”Portlandia” finns det i Malmö en massiv oförståelse för att någon kan vilja bo någon annanstans. Vilket inte är konstigt, eftersom Malmö är ungefär som det Portland som beskrivs i tv-serien: Under det soliga halvåret sitter folk i Malmö hela eftermiddagarna lutade mot ”väggen” på Möllevångstorget, eller på en gräsmatta och trummar på bongotrummor. I Malmö finns grönsaksodlingar på övergivna platser. Du kan bo i kollektiv, hitta en billig ateljé för att driva frilansverksamhet, trycka t-tröjor eller spela musik. Det finns vegoburgare i ekobutiken Astrid och aporna och det går att promenera överallt. För att inte tala om de gamla industriområdena som bara väntar på att gentrifieras med båtar, fester, hängmattor och glass. Precis som ”Portlandias” fiktive borgmästare har Malmö omfamnat den alternativa kulturscenen som ett utmärkt stadspolitiskt verktyg. De från början illegala så kallade Gerillaodlarna, som skrämde bort hemlösa från ödetomterna, har blivit kommunens gullegrisar – de är bra för stadens ekologiska image. Det har skrivits en del om att ”Portlandia” driver med den urbana hipsterkulturen, stadsodlingen, balla discjockeys och konstnärlig kreativitet (som de säger i serien: ”to put a bird on things and call it art”). Den mer politiska aspekten av humorserien är att mycket av det urbana medelklassbohemeriet i själva verket är krass egenföretagarkultur – bara i en poppigare outfit. Klimatet i Portland och Malmö är resultat av ekonomisk kris, ny teknologi, nyliberal politik och urbanisering, i en härlig blandning (i Stockholm får man åka till söderförort för att hitta samma anda, se till exempel bloggen Bohemian Bagarmossen). ”Portlandia” problematiserar på ett kärleksfullt sätt den postmoderna unga medelklassens dilemman. Som när musikern Aimee Mann tvingas extraknäcka som städerska hemma hos sina fans. För det är en realitet: om ekonomin fortsätter krisa kommer allt fler yrkesgrupper att tvingas gå i kulturarbetarnas fotspår och få vänja sig vid mindre pengar, mindre bostad, att jobba hemifrån och skilja mindre på arbete och fritid. Malmös smartaste drag har varit att se den här ganska sinistra utvecklingen som en positiv tillgång. Sedan några år tillbaka finns Selfmade, en verksamhet som hjälper unga att utveckla kreativa företagsidéer. Och på tal om kreativ idé hoppas jag att någon bitsk humorskåning snart ger sig i kast med inspelningen av en ”Portlandia”-inspirerad politisk tv-satir. ”Livet kring Möllan” kan den heta.


Uppväxtrevoltören som blev historieberättare

Summary: Från Shakespeare till ”Sexy beast”. Filmfredags Kristofer Ahlström fick en personlig audiens med sir Ben Kingsley som spelar stumfilmspionjären George Méliès i Martin Scorseses ”Hugo Cabret” som har premiär nästa vecka.

Mittemot mig sitter den enda adlade personen som skulle kunna smälta in på en bilskrot eller mc-klubblokal. Sir Ben Kingsley sitter bredbent på en stol i venetiansk renässansstil, han är för dagen klädd i jeans, skinnpaj och munskägg: dagens outfit för människor som typecastats – i livet, på vita duken eller bådadera – som småstadsfifflare. Kanske hälare, tänker jag. Hans verkliga uppenbarelse ligger med andra ord närmare rollerna som Meyer Lansky i ”Bugsy” eller Don Logan i ”Sexy beast” än den Gandhi han Oscarsbelönades för för 30 år sedan. Under långa vaksamma tystnader stirrar han intensivt på mig för att försäkra sig om att jag förstått vad han sagt, och det ska sägas att sir Ben Kingsley har en blick som tränger upp dig mot stolsryggen. Han är i Stockholm för att prata om rollen som stumfilmspionjären Georges Méliès i Martin Scorseses femfaldigt Oscarsbelönade ”Hugo Cabret”, en drygt två timmars rituell tillbedjan av filmmediet och historieberättande. Tillsammans med Oscarsgalans andra stora vinnare, stumfilmen ”The artist”, är det lätt att skönja ett mönster: Hollywood som anammar anakronismen, kramar hårt sina gamla trygga värderingar, oavsett vilken hypersjälvmedvetenhet filmerna har, eller hur många metaskikt de döljer. – Vi har lurats länge att tro att biopubliken bara kan hålla uppmärksamheten i två minuter: ”Ge dem popcorn och skådespel!” Men de här filmerna och deras framgångar är bevis på att folk vill ha karaktärsdrivna berättelser. De är motreaktionen mot slit och släng-andan. Jag lever själv så: jag ersätter inget, jag lagar allt. Jag kan beskära ett träd, jag letar upp nya mässingsdetaljer till mina dörrar, säger han och stryker demonstrativt med fingrarna över ett närsittande skjutdörrshandtag. Det är varmt ute, en av vårens första dagar, och solen lägger ett äggulegult ljus över framtöade fimpar och fjolårets löv på gatan utanför. Carl Larsson-rummet på Grand Hôtel där vi sitter har legat i solläge hela dagen och luften är kvav, men sir Ben Kingsley vägrar att ta av sig skinnjackan, vägrar att låta någon öppna fönstret. Han borde därför inte, efter en hel dags tvångsintubation av samma frågor i intervju efter intervju, ha ork att prata intensivt, lyssna intensivt och stirra intensivt. Men han gör alla tre. Han tar plats. Han tillhör den skara skådespelare som är vandrande, levande ISO 9001-certifieringar. De som med sin blotta närvaro i en film ingjuter trygghetskänslor, skapar ett lugn hos tittaren. Kvalitetssäkring: nu kommer allt att ordna sig. Försöker jag förklara för honom. Jag försöker förklara hur han utstrålar den pålitliga fadersgestalten som kommer in och förankrar. I alla fall för mig. – Det har jag nog aldrig hört förut. Däremot: en gång när jag var i köpcentrumet The Grove i Los Angeles kom det fram en iransk familj till mig och omfamnade mig. De hade just sett filmen ”Ett hus av sand och dimma” och frågade: ”Hur kunde du känna till vår morbror?” Jag hade givetvis ingen aning om vem deras morbror var, men mitt gestaltande i filmen måste ha touchat vid något arketypiskt. Du återkommer ofta till detta, hur du i dina roller letar efter det Shakespeareskt mytiska eller arketypiska. – Ja, varför inte gå direkt till källan i stället för att försöka efterlikna en kopia av en kopia av en stereotyp? Jag var ju tolv år vid Royal Shakespeare Company, och Shakespeare låg väldigt nära mytologin och inspirerades av den. Även den nordiska. Så hans karaktärer är oftast urtyper. I ”Hugo Cabret” kan man till exempel se Georges Méliès som kungen som går i exil, kung Lear. De gånger jag själv besökt inspelningar, och särskilt de budgetstinna publikfilmernas, slås jag av hur tråkigt skådespelaryrket verkar. Större delen av tiden går ut på väntan: stillasittande, tystnad, hushållande av energi. I bästa fall hinns det med en rökpaus innan man ska göra den sjunde omtagningen av samma scen med samma repliker. – Har du någonsin sett en orkester repetera? frågar mig Kingsley – gissar jag – retoriskt. – De spelar samma noter, om och om igen, eller hur? Och så tar de en fika mellan varven. Assimilerar intrycken, låter allt sjunka in. Det är zen det handlar om. Du har blandat ihop uttråkning med zen. En bågskytt går väl inte runt med bågen spänd hela tiden heller? Du stannar ofta i rollen mellan tagningarna. Har du någonsin haft en karaktär som varit särskilt svår att göra sig av med? – Att jag stannade i min roll i ”Hugo Cabret” hade mest att göra med att jag inte hade något val: jag var instängd i rollfiguren: mitt smink tog två och en halv timme att lägga och jag var fastsurrad vid en brynja som gav mig gubbmage. Men för att svara på frågan: Jo, en gång har jag fastnat i en roll. Jag gick på en gata i London sent en natt och insåg att jag gick med hopkrupen hållning, små gester, gjorde mig så liten som möjligt. Det var någon månad efter att jag spelat den judiske bokhållaren Itzhak Stern i ”Schindler’s list” och jag hade fortfarande offrets sätt att röra mig: att försöka göra mig osynlig, inte dra någon uppmärksamhet till mig. Att sir Ben Kingsley inte drar uppmärksamheten till sig är lika sant som det inte är det. Han började med skådespeleriet för att, som han sagt, revoltera mot en uppväxt där han aldrig tyckte att han syntes eller hördes. Men samtidigt tillhör han det gammeldags garde som vägrar säga något om sitt förflutna eller privatliv. När jag frågar om en sak som sipprat ut i en tidigare intervju med honom, att han under sin uppväxttid känt sig ”förföljd av ett osynligt kamerateam och en osynlig åsna” (ett påstående som bisarrt nog aldrig fick någon följdfråga) suckar han: – Nej, så har jag aldrig sagt. Som liten såg jag en film som heter ”Peppino ger sig inte” om en pojke och hans åsna, och den filmen gjorde ett sådant starkt intryck på mig att jag levde i filmen långt efter att jag sett den. Men någon åsna drömde jag aldrig om. I en postdigital tid där de privata eller geografiska gränserna helt suddats ut, där Tillgänglighet blivit kändisreligion, är han rent analogt svåråtkomlig. Återigen: anakronistisk. Anakronistiske sir Ben. – Jag är historieberättare, alltså måste jag bestämma vilken som är historien. Är det vad jag åt till frukost, är folk intresserade av det? Nej, det kan de omöjligen vara. Jag är konstnär och allt som hamnar utanför tavelramen är ointressant. Jag vet inte det. Jag tror många skulle vara intresserade ... – Jag känner skådespelare som rusar direkt in i sin husvagn i slutet av varje arbetsdag och googlar vad som skrivits om dem. Men jag har aldrig läst en recension av mig själv, aldrig en intervju med mig själv. Jag vet inte vad folk tycker ... Du skrev så nu, va? Förlåt? – Att jag sa så: ”Jag vet inte vad folk tycker.” Inte att jag ”inte bryr mig om vad folk tycker”. Det är skillnad. Jo … – En sämre människa hade tagit det tillfället i akt. Jag brukar säga om intervjuer som polisen säger när de häktar någon: ”Allt jag säger kan och kommer att feltolkas och användas emot mig.” Men vi är ju konstnärskolleger du och jag. Jag tror vi är trygga i den här pojkens händer, säger han och vänder sig mot sin publicist som sitter på en stol i hörnet. Hon vinkar. Jag hoppas att den här intervjun inte påverkat din livsstil då. Att du plötsligt börjar våndas över, och rota i, gamla intervjuer. Sir Ben Kingsley stirrar. Tränger upp mig med blicken en sista gång. Klappar mig sedan förtroligt på knäet. – Ingen fara, Kristofer. Du har inte frestat mig det minsta. Se mer om George Méliès i utställningen ”Resan till månen” på Bonniers konsthall i Stockholm. Ben Kingsley Han föddes 1943 i Scarborough, i norra England. Växte upp i arbetarförorten Salford utanför Manchester. Ändrade sitt dopnamn Krishna Bhanji till Ben Kingsley när han blivit känd teaterskådespelare. Slog igenom i tv-serien ”Coronation Street”, vann en Oscar för titelrollen i David Leans ”Gandhi” 1983. Oscarsnominerad för rollerna i ”Ett hus av sand och dimma”, ”Sexy beast” och ”Bugsy”.


Nationalmuseum flyttar in i Konstakademiens lokaler

Summary: Konstakademien i Stockholm blir Nationalmuseums tillfälliga filial under de tre år museet renoveras. Mitt i sommaren ska här visas svenska giganter som Bruno Liljefors och Anders Zorn.

Om ett år stänger Nationalmuseum helt i tre år. Efter mycket efterforskningar står det nu klart att det blir Konstakademien mitt i Stockholm som ska visa konst ur Nationalmuseums samlingar med den tid museet byggs om. Förklaringen till denna lösning är enkel. – Vi konstaterade efter Marcel Duchamp-utställningen här i höstas att vi faktiskt sitter med fullt skyddsklassade rum, och att vi borde tipsa om det till Nationalmuseum, säger Susanna Slöör, Konstakademins ständiga sekreterare. Skyddsklassningen betyder att tre salar på sammanlagt 470 kvadratmeter på Fredsgatan har klimat- och säkerhetsanpassats, så att Nationalmuseums känsliga konst utan problem kan visas. – Det är bara att betrakta som en lycklig omständighet. Och vi förhandlar om ännu en lokal i city där vi ska visa formgivning och design från 1900-talet, säger Berndt Arell, överintendent på Nationalmuseum. Ur Nationalmuseums samlingar ska tematiska utställningar sättas samman för visning på Konstakademien från och med hösten 2013. Akademien börjar också att hålla öppet under sommaren, som är turisthögsäsong. Turisterna kan vänta sig att få se bland annat sekelskiftesmåleri från tidigt 1900-tal med svenska storheter som Anders Zorn och Bruno Liljefors. Förutom de två nya visningsmöjligheterna i Stockholm kommer en rad lån att ske under evakueringsperioden från byggnaden på Blasieholmen. Kulturhuset och Prins Eugens Waldermarsudde står på kö. Det gör också en rad museer ute i landet, bland andra Göteborgs konstmuseum, Jämtli i Östersund, Gävle konstmuseum, Kalmar slott, Umeås, Skellefteås och Ystads konstmuseer. Därtill kommer lån till prestigefyllda Metropolitan museum i New York, Louvren i Paris och museer i Amsterdam, Budapest och London. – Vi pratar om en internationell samverkan där vi lånar ut verk som man normalt inte gör, säger Berndt Arell. Konstakademien å sin sida behöver egentligen inte dra in någon av sina gängse verksamheter. Konsthögskolans elevutställning, konstmässan Market och Carnegie Art Award fortsätter som vanligt i lokalerna. Kulturarvet från Nationalmuseum blir ett tillskott. – Vi är ju ingen konsthall i vanlig bemärkelse. I vårt uppdrag ingår att främja konstlivet och det är just vad vi gör med det här samarbetet. Vi tycker det är en poäng att föra samman äldre och nutida konst. Vi är väldigt förväntansfulla, säger Susanna Slöör. 1 Evakueringsprocessen av Nationalmuseums 700 000 föremål pågår. Såväl utställningssalar och magasin i museibyggnaden som konserveringsateljéer och kontor töms. 2 Den 1 feb 2013 stänger hela museet för publik. Inga delar av byggnaden kommer att hållas öppna. Fastighetsverket har begärt att hela museet på Blasieholmen ska utrymmas. Administrativ personal flyttar till lokaler på Skeppsholmen, där bland andra ledningen befinner sig sedan ett år tillbaka. 3 Hösten 2013 påbörjar Nationalmuseum temautställningar på Konstakademin och ytterligare en i Stockholm centralt belägen lokal, vilken ska användas för design. Samtidigt lånar museet ut föremål till minst tio svenska museer och Louvren i Paris, Metropolitan i New York liksom museer i London, Amsterdam och Budapest. 4 Den 15 aug 2014 är Statens fastighetsverks projektering klar. Strax därefter startar renoveringen. 5 År 2016 firar museet 150-årsjubileum. Det kommer att firas med ett program för allmänheten som visar den renoverade byggnaden. Det kommer att dröja en bit in på 2017 innan alla föremål är på plats igen och museets officiella återinvigning kan ske.