Det privata är poesi

Summary: I det senaste numret av Lyrikvännen är feministgruppen SKAM gästredaktörer. Och något som länge lurat i litteraturen exploderar, skriver Åsa Beckman. Det är en befrielserörelse för de privata erfarenheterna.

”lyrikvännen” 5/2005 ”den mörkaste morgonen hittills i höst. När jag vaknar får jag för mej att det är mitt i natten, men i själva verket är klockan över sju”, står det i Willy Granqvists ”Samlade skrifter” från i våras som varvar dikter med dagsboksanteckningar. Det har gått ett halvår sedan jag läste boken och de spröda och välformade dikterna har långsamt bleknat i minnet. Men kvar sitter dagsbokanteckningarna som berättar vad Willy Granqvist åt till frukost, vad han oroar sig för, vad han lägger märke till i tidningarna och vad han diskuterar med grannens barn. Där fanns en nerv som jag inte visste att jag saknat. Litteraturen är som en flotta som stävar fram. Plötsligt har någon båt hamnat på efterkälken och kommer tuffande i extra hög fart. Nu står det ”Privata erfarenheter” på en båt på väg in i klungan igen. I sitt nya nummer har Lyrikvännen bjudit in feministgruppen SKAM som gästredaktörer. Sedan 2001 har SKAM varit en litterär sammanslutning som delat ut debutantpriser, skrivit manifest och arbetat i gränslandet mellan litteratur och konst. ”SKAM vill att det ska bli mindre patriarkalt och välartat, ensamt och skräckslaget i litteraturen” står det i förordet. Sedan fortsätter jag in i ett av de friskaste och mest inspirerande tidskriftsnummer jag läst på länge. Här finns texter av Yoko Ono, Elfriede Jelinek, Louise Bourgeois och Lenke Rothman. 56 personer har skrivit en långdikt tillsammans. Ann Hallström klottrar vidare på avfotograferade sidor ur en diktsamling av norska Ingrid Storholmen. På tre uppslag har SKAM:s medlemmar gjort ett så kallat minnesarbete tillsammans, en sorts kollektiv associationslek som utformades i 70-talets kvinnorörelse. Det här är inte litteratur som litteratur. Det här är litteraturen som verkstad. Här exploderar något som lurat i litteraturen under en tid. En frustration inför den traditionella författaren som sitter på sin kammare, nåja i sin lägenhet, och skriver sitt verk. När poesitidskriften OEI publicerar olika samplingstexter är det tecken på samma sak. Alla uttrycker de en leda inför en först romantisk och sedan modernistisk föreställning om författaren som solitär. I stället närmar sig skribenterna samtidskonstnärernas sätt att samarbeta i projekt – konstnärer emellan eller direkt med publiken. Speciellt mot ateljéerna kastar SKAM-redaktörerna avundsjuka blickar. Hur kommer det sig att ni är så storslagna och fräcka och vilddjuriska, undrar de i en enkät till bland andra Annika Ström, Annika von Hausswolff, Fia-Stina Sandlund. ”Vi står ofta på olika platser i litteraturen och är väldigt duktiga och glada och vingklippta och vi har inte stekta ägg på brösten och vi rider aldrig på hästar med våra texter genom Amerika. Vet konsten något som vi inte vet?” Jo, konstnärerna vet något som författarna inte vet. De vet vad det innebär att befinna sig utanför skriftspråket. De arbetar inte med det språk som genom historien formulerat lagtexter, predikningar, vetenskapliga verk, föreläsningar, litteraturhistorier, ett patriakalt och traditionstyngt språk. Sådant lever kvar i språket som minne. Det märks framför allt i romanen, vars långsamhet både är dess styrka och svaghet. Inte oväntat är det kretsarna runt den friare poesin som nu justerar färdriktningen. Kraften i Lyrikvännen påminner om 60–70-talets utopiska stridsrop. Tillsammans! Historiskt sett brukar skepsisen mot den upphöjda och solitära författaren sammafalla med en uppvärdering av privata erfarenheter. Under samma period som Tomas Tranströmer anklagades för att vara världsfrånvänd låg Maja Ekelöfs ”Rapport från en skurhink” på bokhandelsdiskarna. Nu märker man hur nya läsare vänder sig till författare som Kerstin Thorvall, Birgitta Stenberg eller Anja Meulenbelt för att det i deras böcker finns råare och mer privata livsberättelser som återigen känns attraktiva och produktiva. ”Den litteratur som mera motståndslöst och helfigurligt går hand i hand med livserfarenhet har alltid haft lättare att tala med de många”, skriver Amelie Björck i Lyrikvännen och menar att den just därför setts över axeln. Det är distans mellan författare och verk som ansetts självklar. SKAM drar fram frågor som sovit i 25 år. Varför ger distans och svalka per definition hög status? Varför anses privat material så snabbt generande och vämjeligt? Vilka berättelser får vi inte höra för att författarna sorterar bort dem som icke-litterära? ”De brukar säga: ’Det ska vara personligt, men aldrig privat’. SKAM undrar vad det egentligen betyder. SKAM förstår inte”, står det med bedrägligt flickaktigt tonfall i Lyrikvännen. Att konst aldrig får vara privat är en fras man slänger ur sig i tid och otid. Men titta närmare på den. Vem har bestämt det? Och vem gör distinktionen mellan privat och personlig? Är det oftare kvinnor som skriver det som kallas privat? Kan någon människa förklara varför, i bokslutet över 70-talet, en författare som Kerstin Thorvall ansågs privat men inte Pentti Saarikoski? Med det här numret försöker Lyrikvännens gästredaktörer starta en befrielserörelse för de privata erfarenhetena. De är något på spåren som de tror att litteraturen behöver och de har just nu helt rätt. ”Du skall vara dig själv utan omsvep och utan skam”, skriver den vidunderliga konstnären Louise Bourgeois i en av numrets dikter. Genom hela sitt konstnärskap har hon varit sin erfarenhet trogen – ett svek av fadern i barndomen som hon bearbetar i verk efter verk. Privat? Absolut. Och vilddjurisk? Absolut. Hon är den bästa av de bästa. Åsa Beckman asa.beckman@dn.se 08-738 22 07


Vem skrev årets bok?

Summary: DN:s Stina Wirsén kan ta hem Augustpriset för bästa barn- och ungdomsbok. Och Årets svenska skönlitterära bok är troligen författad av Klas Östergren eller Monika Fagerholm.

– ”Gangsters” av Klas Östergren. Få var förvånade i den minglande press- och förlagssamlingen på Postmuseum i Stockholm på måndagen, när Bengt Göransson, ordförande i Augustprisets skönlitterära jury, deklarerade att ”Gangsters” var en av de sex nominerade i kategorin årets skönlitterära bok. Det var väntat. Klas Östergren har skördat framgångar hela hösten: Först fick han hyllande recensioner för ”Gangsters” i början av september, för att bara några veckor senare vinna Sveriges Radios novellpris. Dessutom har han i dagarna blivit utvald att medverka i den världsomfattande mytserien, med författare som Karen Armstrong, Margaret Atwood och Jeanette Winterson (se DN 21 oktober). Klas Östergren själv var inte på plats för att ta emot sin blomma och nominering. Det var inte heller finlandssvenska Monika Fagerholm, som nomineras för nästan lika uppmärksammade ”Den amerikanska flickan”. DN Kultur-medarbetaren Lotta Lotass nomineras för tredje gången, nu med ”skymning:gryning”. Men hon tror inte att det är tredje gången gillt, att hon äntligen vinner. – Det finns bättre böcker än min som har blivit nominerade, sa hon i vimlet efter nomineringarna. – Jag har inte läst alla men Per Gunnar Evander är en författare som jag tycker mycket om, även Klas Östergren är en favorit. DN:s illustratör Stina Wirsén har chans att norpa åt sig Auguststatyetten i kategorin Årets svenska barn- och ungdomsbok med pekboken ”Vem är arg?”. Den handlar om hur arg och ledsen man faktiskt kan bli när man, som huvudpersonerna Katt och Nalle, leker ihop. – Jag blev riktigt förvånad, eftersom jag inte hade trott att jag skulle kunna nomineras för en pekbok. Men det känns väldigt kul att de nominerar en bok som vänder sig till de allra yngsta, sa hon. Hon har hård konkurrens, bland annat av barnboksdebutanten Åke Edwardson med ”Samurajsommar” och av veteranen Barbro Lindgren, som varit nominerad två gånger tidigare, och nu kan vinna med ”Dollans dagis” som hon har skrivit tillsammans med illustratören Eva Eriksson. – Jag är ingen tävlingsmänniska, men det känns kul för mitt lilla förlag, sa Barbro Lindgren som kommit upp från sitt hus på Öland och också berättade att hon tycker att den bioaktuella filmversionen av hennes bok ”Loranga, Masarin och Dartanjang” är ”ovanligt bra” gjord. Vem som vinner i de olika kategorierna avslöjas på Augustgalan i Berwaldhallen den 5 december. Lina Kalmteg lina.kalmteg@dn.se 08-738 20 15


Sverige betalar för utländsk press

Summary: Statliga Turistrådet betalar resor för utländska journalister som gästar Sverige för att skriva om svensk form. En kampanj i Milano gav artiklar värda 40 miljoner svenska kronor.

Det duger inte längre att producera annonser eller läckra reklamfilmer för att marknadsföra Sverige utomlands. Den nya metoden, som används av Sveriges rese- och turistråd, går ut på att få utländska journalister att rapportera positivt om svensk kultur. Förra året ordnade Turistrådet "medieresor" till omkring 600 utländska journalister. De betalade flyget i samarbete med bland annat SAS. I vissa fall betalade Turistrådet även hotell och inrikesresor. - Det fungerar inte längre med reklamfilmer eller affischer. Man måste tänka annorlunda i dag. Det bästa sättet att bygga ett varumärke är att skaffa redaktionellt innehåll, säger Thomas Brühl, vd för Turistrådet. De svenska kulturvaror som används i marknadsföring är framför allt design, musik och mat. Det är varor som tilltalar köpstarka storstadsresenärer utan barn. Den kampanj som Turistrådet inledde förra hösten riktar sig till italienska par utan barn, så kallade DINK ("double income no kids"). - De är ofta högutbildade och tilltalas av antihierarkiska, mjuka värden. De kan mycket väl vara framtidens opinionsbildare, säger Thomas Brühl. Turistrådet anställde en pressansvarig på kontoret i Milano med uppgift att bearbeta särskilt utvalda tidningar i norra Italien. Redaktionerna försågs med faktamaterial och bilder om Stockholm som en designmetropol. Italienkampanjen, som fortfarande pågår, kostade under hösten 2004 drygt en miljon kronor. Det har visat sig vara väl investerade pengar. Värdet av alla artiklar och inslag i de italienska medierna beräknas uppgå till 40 miljoner kronor, enligt Turistrådet, som mätt storleken på artiklarna och jämfört med hur mycket motsvarande annonser skulle kosta. - Vissa anser att man ska räkna upp priset tre gånger eftersom redaktionellt material är så mycket mer värt. Men då skulle det bli astronomiska summor, säger Thomas Brühl. Ett flersidigt reportage i den italienska tidskriften Dove handlar om design och form i Stockholm och illustreras av stora läckra färgbilder från designbutiken Blås & Knåda, Moderna museet, Svenskt Tenn och Designtorget. Tidskriften Meridiani skriver om möbelmässan i Älvsjö. Vogue Italia fokuserar på den sociala medvetenheten med inslag från Stadsmissionen och den trendiga stadsdelen Sofo på Södermalm. För att bara nämna några exempel. - De som skrivit de här artiklarna har rest hit på våra medieresor. Hade de velat skriva hemifrån hade de kunnat det eftersom vi försett dem med bakgrundsmaterial och bilder, säger Thomas Brühl. Att ordna medieresor har blivit en av Turistrådets viktigaste uppgifter. Förra årets medieresor resulterade i omkring 6 000 artiklar med ett pressvärde på 250 miljoner kronor, enligt Turistrådet. 95 procent av artiklarna gav en positiv bild av Sverige, hävdar Thomas Brühl. - Det är inte så konstigt eftersom de skriver om roliga saker som design, mat, ishotellet i Jukkasjärvi. Nästa satsning kan mycket väl handla om det svenska musikundret, en annan magnet som lockar turister och investerare till Sverige. - Svensk musik är väldigt bra för att sälja Sverigebilden, förklarar Thomas Brühl. Vi kanske ska rikta oss till musikkanaler för ungdomar, till exempel finansiera en serie där svensk musik har en central roll, under förutsättning att programmet visas utomlands förstås. Vi kan också tänka oss att exempelvis finansiera en konsert i Central Park i New York. För att nå den lite äldre målgruppen WHOP, welthy healthy older people, kan Thomas Brühl tänka sig att sponsra de svenska symfonikerna för att de ska spela på olika platser i världen: - Symfonikerna är en bra ikon för Sverige utomlands. Sveriges Rese- och Turistråd, SRT Svenska staten äger 50 procent av aktierna i SRT. Den andra hälften ägs av intresseorganisationen Svensk Turism AB. Förra året var det statliga anslaget 87,5 miljoner kronor. SRT:s uppgift är att marknadsföra Sverige utomlands, enligt regeringens nya riktlinjer. Anställda på huvudkontoret i Stockholm har minskat från 30 till 20 personer. I stället har SRT:s 12 kontor i världen fått mer resurser och fler anställda som bland annat jobbar mot medier.


Gåtan Jane Horney

Summary: Svenskan Jane Horney likviderades av den danska motståndsrörelsen i andra världskrigets slutskede. Men var hon verkligen tysk spion? Kvällens ”Mera historia” har motståndsrörelser som tema.

Ebba Charlotta Horney föddes 1918, samma år som första värlskriget slutade. Hon dog i januari 1945, skjuten på order av ledningen för den danska motståndsrörelsen och dumpad i havet. Hennes kropp har aldrig återfunnits. Då var det bara några månader kvar av andra världskriget, och Jane Horney följde intet ont anande med på en båtresa från skånska Höganäs mot Danmark tillsammans med några danska motståndsmän. Hon hade övertygats om att hon skulle få möjlighet att rentvå sig från misstankarna om att hon samlade information om motståndsrörelsen åt den tyska ockupationsmakten. Men syftet med resan var att likvidera Jane Horney. Var Jane Horney oskyldig och likvideringen av henne ett misstag av danskarna? Det kan ingen svara på med säkerhet, men i en diskussion med den svenske författaren P O Enquist och den danska historikern Cecilia Banke om fallet Jane Horney och den danska motståndsrörelsen säger Enquist bland annat: – Jane Horney var en gåtfull flicka. Hon kan mycket väl ha varit farlig för motståndsrörelsen, även om hon inte var tysk spion. Jane Horney hade kunskaper om bland annat motståndsrörelsens flyktvägar, som hon hade kunnat avslöja för tyskarna. Jane Horney uppehöll sig under åren 1943 och 1944 tidvis i både Danmark och Tyskland. Hon hade kontakter med den svenska säkerhetspolisen och den danska motståndsrörelsen men också med tyska nazister, som hon bland annat träffade på partyn hos den svenska sångerskan Zarah Leander, där hon ofta blev medelpunkten med sitt öppna, charmiga sätt. Ett riskabelt leverne. Jane Horney beskrivs av somliga som en mycket naiv människa. Hon varnades från flera håll för sitt livsfarliga umgänge men verkade inte förstå allvaret i varningarna. Så småningom blev den danska motståndsrörelsen övertygad om att Jane Horney var så pass farlig för dem att hon måste dödas. Motståndsmän hade bland annat fotograferat henne när hon besökte den tyska ambassaden i Stockholm. När Hitlers Tyskland angrep Danmark den 9 april 1940 kapitulerade det militärt svaga Danmark efter ett kort symboliskt motstånd. Motståndskampen tog sig bland annat uttryck i sabotage mot tyskarnas järnvägstransporter och i likvidering av medlöpare och angivare, ”stikkere”, totalt cirka 400 personer. Motståndsmän och antinazister torterades och avrättades av tyskarna; bland annat dödades den kände diktarprästen Kaj Munk. Motståndsrörelsen har fortfarande en mycket stark ställning i det danska folkmedvetandet. P O Enquist säger att det är ett adelsmärke i Danmark att ha varit med i motståndskampen mot den tyska ockupationen, ”lika fint som en doktorsgrad”. Men motståndsrörelsen har också börjat synas av historiker och journalister. Danska myndigheter har alltsedan krigsslutet velat hemlighålla dess aktiviteter, och några utredningar av likvideringarna har inte genomförts. I kvällens dokumentär ”Med rätt att döda” träder gamla danska motståndsmän fram och berättar om hur de dödade samarbetsmän. Också barn och barnbarn till några av dem som likviderades träder fram och beskriver hur de själva drabbats. Tomas Lisinski tomas.lisinski@dn.se 08-738 11 59 MERA HISTORIA: MOTSTÅNDSRÖRELSER Kunskapskanalen 21.00 21.01 Med rätt att döda 22.00 Arvet efter motståndsrörelsen 22.20 Vem sköt Jane Horney? 22.45 Från frihetskämpar till terrorister


Miljardärssåpa hetast i rysk teve

Summary: De flesta ryssar tål inte de dollarmiljardärer som bara blir allt fler i Moskva. Samtidigt kan de inte få nog av dem.

”Köp ett hus – helikopter som bonus” står det på en stor skylt någon kilometer väster om Kreml. På andra ställen i Moskva får man vitvaror på köpet när man köper bostad, men bara i det prestigefyllda Rubljovka kostar husen så mycket att det ingår en helikopter. Här bor president Vladimir Putin, popstjärnor och landets många dollarmiljardärer. Två gånger om dagen stängs motorvägen av när Putin susar förbi i sin Mercedes 600 Pullman med påslagna blåljus och med ett koppel livvakter i bepansrade fyrhjulingar efter sig. ”Rubljovka” är också namnet på den senaste dokusåpan i rysk tv. Programmet, som har premiär nästa vecka, är det senaste i en lång rad realityserier denna höst som ger ryssarna insyn i de superrikas dekadenta och luxuösa liv. Mannen bakom serien har berättat att celebriteterna ska spela sig själva, och man kommer att försöka återskapa verkliga händelser i Rubljovka – som när fina fruar färgar sina terriers pälsar purpurröda för att det ska matcha favoritjackan. Den ryska utgåvan av tidskriften Forbes publicerade tidigare i år en lista över Rysslands hundra rikaste personer som inkluderade 33 dollarmiljardärer. Enligt Forbes är Moskva nu den stad i världen som har flest miljardärer, till och med fler än New York. Samtidigt lever tiotals miljoner ryssar under fattigdomsgränsen, och det stora flertalet av befolkningen har lite till övers för de så kallade oligarkerna som blev stenrika då statens egendomar såldes ut billigt efter Sovjetunionens fall. Likväl har flera opinionsundersökningar visat att den största drömmen i öst är att få så mycket pengar som möjligt, och enligt en landsomfattande undersökning beundrar unga ryssar miljardärer och affärsmän som vet hur man kan bli rik i ett nafs. Höstens mest populära tv-program – ”För dig” – ger tittarna en inblick i hur man kan leva om man drunknar i pengar. Vilken korsett ska du välja till designerklänningen? Planerar du en fest i Alperna? Allt detta och mycket mer får man veta och ryssarna sitter som klistrade vid tv-rutan. Mediekrönikören Irina Petrovskaja sågar programmet i tidningen Izvestija. – Jag kan varken laga tonfisktartar eller hummersoppa eftersom jag aldrig sett ingredienserna i butiken där jag bor, skriver hon. Programledaren för ”För dig”, Oksana Robskij, har försvarat sin besatthet av de extremt bemedlade med att ”de rika gråter också”. Robskij var den första som lättade på slöjan till hur det nyrika Moskva lever med boken ”Informellt”. Boken har toppat bästsäljarlistorna i månader och Robskij skriver om just Rubljovka. ”Informellt” skildrar det blaserade livet för en kvinna och hennes kokainsniffande väninnor. Enligt Robskij lever dessa ett hårt liv. Skönhetsalonger ska besökas och kroppen trimmas i trendiga träningsstudior. Allt detta för att den rike äkta mannen inte ska sticka med den yngre och ännu vackrare sekreteraren. Personerna i boken surfar runt i Moskva i fräsiga sportbilar, löper amok i lyxiga shoppingcenter, dricker konjak på klubbar med manliga strippor och sniffar kokain på kändisfester. I veckan har ryssarna haft möjligheten att få en glimt av denna överdådiga livsstil och tusentals Moskvabor har vallfärdat till ”Miljonärsmässan”. Här är det inte miljonärer som är till salu, men vad sägs om en Ferrari, en helikopter eller kanske en paradisö? Ön gick redan första dagen för den nätta summan 75 miljoner kronor. – Ett fynd, anmärkte den nya ägaren som hade två stora livvakter i släptåg. ”För dig” var självklart på plats. Miljoner ryska tittare måste förstås uppdateras om vad som är inne på lyxfronten, medan de sitter i sina hem och funderar över hur de ska kunna skrapa ihop tillräckligt med rubel till nästa elräkning. Per Kristian Aale Aftenposten Översättning Sara Norling


Schlagers återträff ren stjärnparad

Summary: Sveriges första verkligt betydelsefulla rocktidning firade 25 år och hela 80-talseliten av band från förr var där.

Kön till gästlistan är lång och långsam, eftersom det finns så många och långa listor att kolla igenom. De som köper sin biljett väljer en annan dörr och kommer in omedelbart, men så är de också i minoritet. Faktiskt så få att Mondogeneralen Håkan Waxegård under kvällen muttrar att han borde ha satt ett lågt entrépris - så lågt att ingen kan klaga - och sen inte haft någon gästlista alls. Men detta var inte en vanlig konsertgala, utan en återträff. På dagen för tjugofem år sedan kom tidningen Schlager ut med sitt första nummer. Alltså den tidning som i dag på krokiga vägar har muterats till herrmagasinet Slitz, men som 1980 blev Sveriges - nej, inte första, inte ens första seriösa, men absolut Sveriges första verkligt betydelsefulla rocktidning. Bara 90-talets Pop har haft ett liknande inflytande på sin tid och sin läsekrets. Nu fanns grundarna på plats på golvet och en stor del av det tidiga 80-talets hippaste svenska artister på scenen. Och överallt var det fullt av nämen hej och är du också här. Konferencieren musikjournalisten Claes Olson berättade om perspektivet från den dåtida avkroken Gävle, som 1980 bara kunde drömma om exempelvis Klippans musikaliska status, och hur världen växte när Schlager kom in i bilden. Om hur skivrecensioner från lokala småbolag och ett nationellt konsertkalendarium gjorde att också Gävlerockarna kunde känna sig sedda. Om hur lyckan blev total när ett team från tidningen kom till just Gävle för ett av alla sina reportage om den lokala rocken runt om i landet. Sådana gjorde Schlager många. I det tidiga 80-talet var det alldeles nyss som både punken och proggen hade stått som starkast, och en kombination av dessa rörelsers tänkande är lätt att ana i slagord som "rock är mer än musik" eller "rock står för uppror". Att gräva fram den lokala gräsrotsrocken hörde till tidningens allra främsta plikter, eftersom det var där man hittade de äkta, oförfalskade uttrycken. Det är en filosofi som ter sig ytterligt exotisk i dag. Även om motsvarande grävande sker hela tiden, om än med andra förtecken och annan terminologi. Sedan blev det artistparad. Få kompletta band från förr, men mängder av frontfigurer från grupper som Lustans Lakejer, Reeperbahn, Lolita Pop, Brända Barn, Pink Champagne, Kai Martin & Stick! och Ståålfågel. Stry Terrarie sjöng låtar från sin tid i Ebba Grön och Rymdimperiet, Eldkvarn återvände till sin spårvagn genom ljuva livet och Commando M Pigg fanns plötsligt igen. Dom Dummaste inledde två trappor upp, utanför det egentliga programmet, och nästan hela Docenterna avslutade alltihop med "Bensin i blodet" från just 1980. Vid sidan av nostalgifaktorn gav det en tankeväckande tidsbild. Av alla dessa dåtida prominenser är Eldkvarn det enda fortfarande aktiva bandet och få av de övriga medverkande har särskilt mycket av en nutida karriär att visa upp. Ändå var detta tveklöst en stjärnparad, vilket säger rätt mycket om hur mycket tid det hinner gå på tjugofem år - och hur tillfälliga de flesta pop- och rockkarriärer trots allt är. Tidningen Slitz nämndes inte alls. Scen: Mondo, Stockholm Scen: Mondo, Stockholm


Wow, vilket modigt jubileum

Summary: Göteborgssymfonikerna fyller 100 år och jubilerar med ett verk som ingen orkesteri världen skulle våga välja.

Göteborgs symfoniker 100 år, jubileums-konserten Verk av J S Bach, Luigi Nono, Kent Olofsson och Maurice Ravel. Scen: Göteborgs Konserthus. Dirigent: Mario Venzago. Inför framförandet av Luigi Nonos orkesterverk från 1983 ”No hay caminos, hay que caminar” ( fritt översatt: ”Vandrare, det finns inga vägar, bara vandring”) stiger Göteborgssymfonikernas chefdrigent Mario Venzago ner från pulten och riktar sig direkt mot publiken på engelska: ”This is not out of tune, ladies and gentlemen!” Och beskriver Nono som en dissident ur den totalitära modernismen och hans verk som en resa i det knappt urskiljningsbara, som ett oavbrutet men nästan inte hörbart förvandlande. ”Men tystnaden behöver ert stöd”, säger Venzago. Nonos verk är en prövning, en av de tuffaste som finns inom modern orkestermusik, med sin avsaknad av hierarkier, sina extrema nyanser och en puls som är så långsam att den gränsar till det mätbara. Men till Venzagos invitation är det svårt att tacka nej, visar det sig. Sounden från orkestern, som är utspridd i rummet, laddar också konsertsalen på ett sätt som Göteborgspubliken aldrig tidigare varit med om. Och det är alldeles självklart att man under en konsert står ut med tanken att ingenting i världen är avgjort. Att Göteborgssymfonikerna väljer ett verk av Nono som huvudnummer när man nu firar sin 100-årsdag är inget annat än en sensation. Få om ingen symfoniorkester i världen skulle våga sig på något liknande. Men det vittnar om den oförskräckta intellektuella atmosfär som schweizaren Venzago bidragit till. Att man dessutom omgärdar Nono med två av Bachs klaverkonserter (nr 1 i d-moll och nr 5 i f-moll) skapar en ytterligare dimension. En framtidsvision från Venzagos och orkesterns sida om att förhållandet till traditionen måste vara oavbrutet riskfyllt och likna en aldrig avslutad dialog. Den sfinxlike Michail Pletjnov är också idealisk som pianosolist om man vill få Bach att låta som något ännu nästan inte upptäckt. Hans lite slängiga stil, som pendlar mellan spikrak exakthet och fri egensinnighet osäkrar fundamenten för denna urfaderligt europeiska klassiska musik. En kreativ dvala som stundtals alstrar ögonblick av hänförande oförutsägbarhet – som på ett fascinerande vis länkar sig till motsvarande äventyrligheter hos Nono. Efter denna genomgripande resa fram och tillbaka mellan Bach och Nono före paus släppte sedan orkestern alla tyglar och avslutade med två korta, men brutalt sprakande orkesterförlustelser. Först i Kent Olofssons ”Fascia” för charango, elgitarr, elektronik och orkester från 2002 med Stefan Östersjö som solist och sedan i Ravels ”La Valse”. Sällan har ett simpelt ”Wow!” känts så välförtjänt. Martin Nyström martin.nyström@dn.se


En romarinna som går på tvärs

Summary: På 1700-talet förbjöd Vatikanen all opera. Men naturligtvis skapades musik ändå. Nu väcker världssopranen Cecilia Bartoli den erotiska kraften i det förbjudna.

Så här lystet rasande har jag aldrig tidigare sett eller hört världens sedan början av 1990-talet mest hänförande mezzosopran, Cecilia Bartoli. Under öppningsarian, Alessandro Scarlattis "L'alta Roma reina del mondo" (Det höga Rom, hela världens drottning) darrar hon först i hela kroppen, ja, hon nästan skakar av den intensiva rytmen. Sedan kastar hon huvudet bakåt och riktar blicken mot taket i San Lorenzo-kapellet. Plötsligt öppnas portarna bakom henne - ut mot ruinerna och halvmånen över Forum Romanum. Och mot ett Rom i ett flytande dunkel. En perfekt fond för romarinnan Bartoli som nu ännu en gång går på tvärs mot den mer statustyngda mainstreamrepertoaren inom operan. Och i stället lyfter fram den subversiva oratoriekonst som uppkom i Rom under den period i början av 1700-talet då Vatikanen helt förbjöd all form av opera och teater. Och som skapades av tonsättare som Alessandro Scarlatti, Georg Friedrich Händel och Antonio Caldra. - Vatikanen förbjöd all scenkonst och allt nöjesliv, men konsten går aldrig att straffa, säger Cecilia Bartoli när jag träffar henne efter konserten. Den vill vidare, likt ett vatten som vill ut mot havet. Men förbudet var också kreativt, ibland kan ett "nej" ha den effekten. Det gav ju upphov till en allegorisk musikdramatik som hettade upp operans uttryck till en ny nivå - full av erotisk och religiös ambivalens. Konserten i San Lorenzo-kapellet är alltså startskottet för projektet "Opera proibita" (Den förbjudna operan), som Bartoli nu gör tillsammans med barockspecialisterna i Les Musiciens du Louvre under ledning av Marc Minkowski. Ett cd-album finns redan ute och sedan väntar en världsturné (dessvärre finns inga planer för att komma till Sverige). I de oratorie-arior som vi får lyssna på känner man en nästan svindlande närvaro av en förfluten tid. Där "njutningen" sätts i konflikt med "dygden", "sanningen" eller "tron". Men Cecilia Bartoli överbryggar motsättningarna och fyller sången med en lika självklar som oförskräckt lustkänsla. Det är lätt att associera till den store italienske författaren och journalisten Carlo Levi, som kallat romarna för unikt likgiltiga inför den påvliga maktens retorik: "De sköter sitt eller bara älskar med varandra." Hur är det att vara uppväxt med Vatikanen som granne? frågar jag Cecilia Bartoli. - Vatikanen säger inte alltid bara en sak. Vid åren för operaförbudet gav sig en del operaälskande kardinaler och biskopar själva in i rollen som librettister. Bland annat till Caldaras "Il trion fo dell'innocenza", som handlar om två förälskade kvinnor, där den ena tror att den andra är en man. Roller som vid den tiden framfördes av manliga kastrater. Tala om dolda spänningar! "Opera proibita" marknadsförs med bilder av Cecilia Bartoli som Anita Ekberg ur Fellinis "Det ljuva livet". En film som också fördömdes av Vatikanen vid dess premiär 1960. Men som länge inspirerat Bartoli till sitt djupt sinnliga förhållande till musiken. - Scenen med Anita Ekberg i Fontana di Trevi är en barockvision. Hennes yppiga kropp, stående i det strömmande vattnet, är något av det vackraste jag vet. Som vore hon en animerad skulptur av Bernini. En skamlös dröm om den rena njutningen. Att Ekberg i filmen blir slagen av sin man morgonen därpå, eftersom han tror att hon skämt ut honom, är bara alltför sorgligt (här får Bartoli en rent blixtrande svärta i ögonen). Cecilia Bartolis sätt att sjunga kroppsligt är också helt unikt inom dagens klassiska sångkonst. Något som hon lärt sig av flamencon, som hon utövade i unga år. Kanske märks det allra mest i Scarlattis "Caldo sangue" (Det heta blodet) som handlar om en ung man som håller på att dö, och som Bartoli gör så förtvivlat inåtvänd och svärtat försvinnande, att man vill ropa henne tillbaka med ett "Olé!" (Kom tillbaka!.) Cecilia Bartoli har fallit i en av stadens marmortrappor dagen för intervjun och slagit läppen. Hon vill inte låta sig fotograferas. Jag försöker lugna henne och föreslår att ingen kommer att tolka det som en olycka, snarare som resultatet av en vild kärleksnatt. Innan hon skrattat färdigt frågar jag vad Rom betyder för henne. - I Rom vill man våga leva, svarar hon. Eller som Händel säger i sin aria "Lascia lade spina": "Bry dig inte om taggarna, plocka rosen!" Cecilia Bartoli Är född i Rom 1966. Båda föräldrarna var anställda i kören på operan i Rom. Hon spelade trombon och dansade flamenco innan hon slog igenom 1987 som koloraturmezzosopran. Cecilia Bartoli har släppt ett 20-tal album (alla på Decca) sedan början av 1990-talet. Hon finns representerad på ett flertal kompletta inspelningar av Mozart- och Rossinioperor samt på temaalbum kring Vivaldi, Salieri och Gluck. På senare år har hon allt tydligare fokuserat på 1700-talsrepertoaren och samarbetar företrädesvis med dagens ledande barockensembler. Det har visat sig idealiskt för hennes mirakulöst lätta och virtuosa koloraturmezzo. Det senaste albumet, "Opera proibita", som släpptes härom veckan, måste räknas till hennes allra främsta.


Woodsteins sista kapitel

Summary: Med boken ”The Secret Man” sätter Washington Post-legenden Bob Woodward punkt för Watergate. Det är en klok och nedtonad final på efterkrigstidens mest dramatiska och uppumpade story.

BOB WOODWARD ”The Secret man” Simon & Schuster Har vi tröttnat på Watergate? Kanske det. Men när det sista kapitlet skrivs i den största politiska skandalen i Amerikas moderna historia vore det likafullt idiotiskt att vända bort blicken. Bob Woodwards nya bok ”The Secret Man” och Carl Bernsteins lååånga artikel ”Watergate’s last chapter” i Vanity Fairs oktobernummer har inte bara ett historiskt värde. De handlar också om vår tid. Om våra myter och lögner och ideologiska förvillelser. Det väckte sensation och skadeglädje när Vanity Fair i början av sommaren spräckte nyheten att FBI-höjdaren Mark Felt var Washington Posts hemliga källa ”Deep Throat”. I över 30 år ruvade Post på sin väl bevarade hemlighet – och så blev de blåsta på nyheten. Woodward fick snopet hasta hem och skriva om de sista bitarna i den bok om Deep Throat som låg klar i kassaskåpet. Förlaget Simon & Schuster tryckte optimistiskt en första upplaga på 850 000 exemplar men försäljningen har gått trögare än väntat. ”Alla presidentens män”, Woodwards och Bernsteins hastigt skrivna bok från 1974, klättrar däremot på listorna och har nått en ny generation läsare. – Woodsteeein... Vem minns inte den rytande chefredaktören Ben Bradlee i Allan J Pakulas ovanligt lyckade filmatisering. Jason Robards fick en Oscar för rolltolkningen och jag ser honom fortfarande framför mig med pennan i hand muttrande stryka bort svaga partier i det lovande radarparets rykande manus. När Bob Woodward (Robert Redford) kom till Post var han en högbrynt advokatson med examen från Yale och hade fem år som marinofficer bakom sig. I ”The Secret Mans” suggestiva upptakt berättar Woodward att han i slutet av 60-talet levererade kurirpost från försvarshögkvarteret Pentagon till Vita huset. Det var där han första gången träffade Mark Felt, som bar på en dokumentväska från den federala polismyndigheten FBI. Woodward blev imponerad av den äldre mannens utstrålning och fortsatte odla sin högt uppsatte kontakt. Med tiden blev Felt en fadersfigur. Vilka var hans motiv att läcka? Kring den frågan kretsar Woodward. Men när reportern efter många års tystnad söker upp Felt i Kalifornien förstår han att minnet svikit den gamle mannen och han förbannar sig själv för att inte tidigare ha sökt svaret på frågan han kommit för att ställa: ”Varför?” De rabiata republikanerna, som ser Felt som en förrädare och inte en hjälte, och de avundsjuka journalisterna, som kunde ha sålt sin mamma för att få göra scoopet själva, påstår ungefär samma sak: Felt drevs av bitterhet och hat mot Nixon för att han blev förbigången när presidenten valde en lojal tjänsteman som efterträdare till FBI:s mångårige chef J Edgar Hoover 1972. Woodward förnekar inte. Det finns andra förklaringar. 1. I ett korrumperat system kunde bara obekväma fakta i offentligheten driva fram en opinion mot Vita huset. 2. Felt insåg att Nixon manipulerade FBI av politiska skäl. 3. Han var en erfaren agent som närmade sig pensionsåldern och gillade spelet. Amerika låg i krig och i det kriget var alla medel tillåtna. Det ansåg Nixon och det ansåg FBI. Då fick lagarna stryka på foten och konstitutionen vika ner sig. Nixon litade bara på sina egna och var den förste president som gav sig på FBI och förberedde ett fientligt övertagande. I Vita huset skapades ett eget ”rörmokeri” med över femtio man på lönelistan, redo att utföra de smutsiga jobb som behövdes för att skaffa kunskap om politiska motståndare, och om så krävdes förgöra dem. Där gick Mark Felts gräns. Bob Woodwards bok är avklarnad och klok, olik de övergödda makthistorier han skrivit under senare år, en nedtonad final på efterkrigstidens mest uppumpade story. Carl Bernstein (Dustin Hoffman) var Bob Woodwards motsats: en ettrig murvel som kom från enkla förhållanden och aldrig kunde drömma om Yale men hade större erfarenhet och skrev bättre än sin partner. Han lämnade Post 1977 och har arbetat för ABC News och skrivit för de stora prestigetidningarna från Time över Rolling Stone till The New Republic. Trots ett nära förhållande till Vanity Fair hade han ingen aning om att redaktionen i två års tid jobbat på att knäcka hans egen historia. Om Woodward är en skeptisk insider är Bernstein en vital outsider. Han har aldrig träffat Felt och kan därför skjuta frågan om mannen och motivet åt sidan och snarare angripa de makt- och mediepolitiska frågorna kring Watergate och föra in dem i ett nytt sekel. Nixon var en skurk. Men också en intelligent man med en ambitiös inrikespolitisk agenda, inte den blinda hök många velat göra honom till. Dåtidens republikaner gick att resonera med. Nixon tvingades lämna Vita huset därför att också modiga partivänner gjorde uppror mot despotin och satte konstitutionen och lagen före partiet. Den utrensningen öppnade för deras snabba återkomst till makten (Ronald Reagan 1980). Annat är det i dag. Ideologerna och de upphetsade idealisterna styr och partipiskan viner när lagar sätts ur spel och jakten på terrorister får rättfärdiga det ena enfaldiga beslutet efter det andra – både hemma och borta. Få eller inga opponerar sig. Och dagens Vita hus förfogar över en pr-apparat som är ofantligt mycket större och mer sofistikerad än Nixons lilla dementimaskin. Bernstein observerar att argumentet för de okonventionella metoderna då som nu var att landet låg i krig och hotades av terrorism på hemmaplan. Varje gång den nationella säkerheten åberopas ska man spetsa öronen. Det är min erfarenhet, säger Ben Bradlee, att det oftast bara är ett led i en större kampanj med avsikt att dölja sanningen. Står massmedierna pall för trycket? Ja, de fristående tidningarna, svarar Carl Bernstein, de som har en tradition och ansvarsfulla ägare. New York Times, Los Angeles Times och Washington Post är ofta bättre än förr. Annars mest mörker och pr-maskiner. Jan Eklund jan.eklund@dn.se


Depeche Modes två teman: smärta och lidande

Summary: – Det är väldigt svårt för mig att skriva lyckliga låtar utan att känna att jag ljuger, säger Depeche Modes Martin Gore.Fredrik Strage har träffat honom i London. Om drygt två veckor släpps albumet ”Playing the angel”.

– Dave var flärdfull, väldigt new romantic. Han klev in i vår replokal och sjöng David Bowies ”Heroes”. Vi andra såg fortfarande ut som skolpojkar. Han var en stjärna. Martin Gore minns första gången han träffade David Gahan, som när han fått jobbet som sångare i Composition Of Sound föreslog att de skulle byta namn till Depeche Mode, efter den franska modetidningen. Under de tjugofem år som gått sedan dess har Gore och Gahan varit varandras motsatser: den förre en blond, saktmodig låtskrivare med änglastämma, den senare en mörkröstad, tatuerad arenaposör. Nu sitter de i var sitt rum på ett hotell i London och ger intervjuer. Dave Gahan är klädd i vitt linne och är pratsam, till och med när journalister vågar fråga om hans heroinöverdos 1996. Martin Gore är absurt påpälsad för en varm sensommardag (manchesterbyxor, täckjacka, stickad luva) och fåordig, till och med när jag ställer standardfrågor om vilken musik han spelade som dj på en bar i Los Angeles häromveckan. – Kompakt, svarar han och syftar på den tyska technoetiketten. Martin Gore granskar sina naglar som han målat mörkgröna, nästan svarta. Han ser plågad ut, som om han tillhör de ”damaged people” han sjunger om i den vackraste balladen på Depeche Modes nya album ”Playing the angel”. Senare får jag reda på att han ligger i skilsmässa. – På baksidan av skivomslaget kommer det förmodligen att stå ”pain and suffering in various tempos”. Det sägs ibland att alla våra låtar har samma tema. Det håller jag inte med om. Smärta och lidande är faktiskt två olika ämnen. Efter sin förra turné spelade Dave Gahan och Martin Gore in soloskivor, medan den tredje medlemmen Andy Fletcher startade skivbolaget Toast Hawaii. Depeche Modes frontman hade måttliga framgångar som soloartist, men krävde ändå att få vara med och skriva låtar om det skulle bli någon ny skiva. Enligt Martin har Dave bara försökt bidra med egna låtar en gång förut. – Jag har ett vagt minne av att Dave gav mig en väldigt enkel demo när vi höll på med ”Ultra”. Det var bara han som sjöng själv på en strand, inga instrument. Den här gången kändes det uppenbart redan från början att Dave ville få med egna låtar. Frågan var bara hur många. Jag tyckte inte att det kändes rätt att han skulle skriva hälften. Så vi kom överens om tre stycken. Han är en mycket lyckligare person nu när han fått bidra till låtskrivandet. Med tanke på Gahans sömniga album ”Paper monsters” är hans tre Depeche-låtar – i synnerhet dansanta ”Suffer well” och gothbluesiga ”Nothing’s impossible” – chockerande bra. Men den största överraskningen är att gruppens elfte studioalbum är så svart, hårt och dramatiskt, i alla fall jämfört med den avslagna föregångaren ”Exciter”. ”Ju äldre jag blir, desto långsammare går musiken”, sa Martin när jag intervjuade honom för två år sedan. Nu tror han att dj:andet har gjort honom sugen på snabba beats. – Jag har också börjat skriva låtar direkt på datorn. Tidigare har jag alltid börjat med gitarr eller piano. Jag var rädd för att utgå från de elektroniska instrumenten eftersom man ibland inbillar sig att man har en bra låt när man i själva verket bara har ett intressant sound. För första gången sedan åttiotalet använder Martin Gore gammaldags analogsyntar. Det förstärker retrokänslan. Om Depeche Mode är den elektroniska popmusikens U2 så är ”Playing the angel” deras ”All that you can’t leave behind”, en återvändo till stilen på deras klassiska skivor. – Det finns definitivt referenser till det förflutna, vilket är ironiskt eftersom vår producent Ben Hillier (som tidigare jobbat med Blur och Doves) inte hade lyssnat på oss sedan han var barn och köpte ”New life”-singeln. Vi budade över alla våra album men jag vet inte om han lyssnade på dem. En blivande hit är förmodligen ”John the revelator”, ett maffigt stycke industrigospel. Titeln och refrängen bygger på en blueslåt som spelats in av bland andra Blind Willie Johnson och Son House. Depeche Modes version kritiserar lärjungen Johannes som skrev Uppenbarelseboken i Bibeln. Här är han en falsk profet som stjäl Gud från judarna och muslimerna. Dave Gahan sjunger om de sju änglarna med sju basuner men hävdar att de är en bluff – ”seven lies multiplied by seven multiplied by seven again”. – Jag sa till Andy [Fletcher] att kristna kommer att demonstrera utanför våra konserter. Han höll inte med om det. Han tycker att det är en positiv och upplyftande låt. Den är inte kritisk mot Gud, bara mot Johannes. Om Gud finns så tror jag inte att han är straffande och fördömande. Jag tror inte att han skickar sjukdomar som utplånar en tredjedel av mänskligheten. Jag tror inte att han har sju änglar som blåser i sju basuner och skapar katastrofer. När Gud skickar en tsunami beter han sig väl exakt som i Uppenbarelseboken? – Jag hörde inga basuner. Du har skrivit både blasfemiska och religiösa låtar. Och en av de mest kritiska, ”Personal Jesus”, låter väldigt kristen när Johnny Cash sjunger den. – Det var intressant att höra hans version. Där finns en helt annan känsla. Det som var ironiskt i originalet låter trovärdigt när en kristen person sjunger. Jag har aldrig anslutit mig till någon organiserad religion. Men jag tror verkligen på Gud. Och jag har lyssnat på gospel i tjugo år. Nick Cave skriver ändå de bästa låtarna om religion. Min favorit är ”Mutiny in heaven”, som han gjorde med Birthday Party. För tjugo år sedan skrev Martin Gore en hel del vänsterpolitiska texter. Han slutade med det efter ”New dress”, en låt från 1986 där telegram om hungersnöd, krig och jordbävningar kontrasteras mot refrängens huvudnyhet, att prinsessan Diana har en ny klänning. – Mitt politiska låtskrivande var bara en fas jag gick igenom. Innan jag fyllde arton hade jag knappt lämnat England och plötsligt fick jag resa och se främmande länder. Jag skrev ”Everything counts” efter att ha rest runt i Sydöstasien och sett fattigdom och orättvisor. Jag ville förändra världen, antar jag. Men efter ett tag kändes det ärligare att skriva om kärlek och relationer. ”John the revelator” är den första låten vi gjort på länge som har något slags budskap. Ungefär samtidigt som Martin Gore övergav sitt politiska engagemang började Depeche Mode att samarbeta med den holländske fotografen Anton Corbijn. Han hjälpte till att tvätta bort den nördiga helylleimage som bandet fick på sina första skivor. Typiskt nog började den brittiska pressen att respektera Depeche Mode först efter Dave Gahans överdos. – Vi gav ut ett par dåliga skivor och såg korkade ut i början av åttiotalet. Det var svårt att bli av med töntstämpeln. När drogerna kom in i bilden blev tidningarna plötsligt intresserade. Journalisterna är besatta av missbruk i det här landet. Alkohol och droger är alltid roligare att prata om än musik. Varför dras du till livets mörka sidor i dina låtar? – För att jag är realist. Det är väldigt svårt för mig att skriva lyckliga låtar utan att känna att jag ljuger. Om jag verkar lycklig utåt sett så beror det på att jag försöker vara social. Jag menar inte att livet är skit. Jag är väldigt tacksam för allt jag har. Men alla har sina problem och om man inte har några problem skapar man dem. Vilken är den deppigaste låt du hört? – Förmodligen något av Diamanda Galás. Nej, förresten, Beatles ”Eleanor Rigby”, om hur hon plockar upp riskornen när det har varit bröllop i kyrkan och sedan dör ensam. fredrik strage noje@dn.se


Karolina Ramqvist:

Summary: Allt var klappat för att Britney Spears skulle bli 80-talistversionen av kändismammorna som aldrig gör något fult, men i stället visar hon andra sidor av sig själv.

När Britney Spears slog igenom som 17-åring och uttalad oskuld tyckte alla över femton att hon var en idiot när hon pratade om Madonna som sin stora förebild och jämförde sig själv med henne. Nu sex år senare har hon blivit Madonna, i en egentligen inte särskilt uppdaterad version, med samma spelrum. Ett bevis är ”Britney and Kevin: Chaotic” – hennes dokusåpa vars fem första avsnitt visas i tv i kväll. Där berättar Britney Spears och Kevin Federline sin kärlekssaga från ragg till babylycka genom att filma sig själva med handkamera från det att Britney bjöd med honom på sin turné fram tills hon friade. Britney röker nästan hela tiden. Hon filmar sina knän med noppiga mjukisbyxor på sig och säger: ”They look like boobs, but they’re not, they’re my knees.” Hon säger att hon inte tror på äktenskapet och att hennes drömkille är någon som inte har sett så mycket av världen eftersom hon har sett nästan allt och vill få se det igen, genom honom. Hon frågar sin livvakt om han skulle låta sin fru ligga med Brad Pitt i fall han fick ligga med Halle Berry och får honom nästan att erkänna att enda anledningen till att han nekar är att hon är tjej. Ett tjejbarn som sitter med i limon på väg till TRL eller någon annan superkäck MTV-inspelning och måste skyddas från den dramatiska sanningen om kärlek. När det här visas i svensk tv har rapporteringen om Britneys och Kevins baby som föddes för två veckor sedan just ebbat ut. (Förlossningen kommer i senare avsnitt av ”Chaotic”.) Britneys senaste video var ”Someday”, där hon framställde sig själv som jungfru Maria, smekte sin mage och sjöng att hon nu när bäbisen kom skulle få veta sanningen om livet. Allt var klappat för att hon skulle bli 80-talistversionen av alla de där kändismammorna som aldrig gör något fult, men i stället visar hon andra sidor av sig själv: säng med dansare på scenen som på Madonnas ”Blond Ambition”-turné och egenhändig inzoomning av Amsterdams red light district till en extremt nerpitchad ”Baby one more time”. Till gudmor åt sin son har hon valt Kim Cattrall, som spelade Samantha i ”Sex and the City” och nu skriver sexhandböcker. När ”Someday”-videon avslutar det femte tjugominutersavsnittet verkar den inte lika sjukt längre. Efter att ha sett ”Britney and Kevin: Chaotic” – där de scener de själva filmar genomgående är mycket bättre än när de blir intervjuade – går det inte att avfärda henne så som man avfärdar brudar som sätter gloria på sig själva när de är på smällen. ”Someday” liknar fortfarande en trygg hamn för en lolita, men den blev inte Britneys slutdestination. karolina ramqvist noje@dn.se


Sårbara men stolta

Summary: På Inwood House i New York bor ensamma, gravida tonårsflickor i väntan på förlossningen. De har ingenstans att ta vägen. - Flickorna längtar inte efter barn, utan efter kärlek, säger socialarbetaren ms Webster.

Varje år blir 400.000 amerikanska tonårsflickor mammor. En del klarar sig på egen hand, andra tas om hand av samhället och placeras på institutioner. På Inwood House i New York bor flickor som har nallar i sängen, pojkvänner i fängelse och barn i magen. De har ingenstans att ta vägen, inga familjer, inget socialt nätverk. Oftast är de barn till mammor som själva inte kunnat ta hand om sina barn, missbrukare och kriminella. En flicka trasslar med sitt skärp som bär texten "Bad Girl"; det är svårt att få på plats runt den runda magen. Flickorna skrattar tillsammans under mammagymnastiken, stryker beskyddande över sina magar och suckar över de begränsningar som omger dem, för har man vuxit upp utan trygghet är regler förbluffande svåra att följa. De bor på Inwood House fram till förlossningen, och under tiden ska de gå i skola och hålla tider. Socialarbetaren ms Webster tar in flicka efter flicka på sitt kontor och förklarar om och om igen: Du måste gå i skolan tills barnet är fött, du måste sköta dig, annars blir barnet omhändertaget och du får inte behålla det. Flickorna suckar uppgivet, ms Webster tjatar envetet vidare men utan att bli arg. I stället tar hon på sig glasögonen och beundrar förlovningsringen på den truliga tonårsflickans hand: det var den som var orsak till skolket den här gången. - Vi dömer ingen, slår ms Webster fast. Samhället omkring dem, berättar hon, är fullt av människor som säger "blir man med barn så får man stå för det". Men flickorna är fortfarande barn, och blir inte vuxna bara för att de är gravida. - Deras graviditet är ett tillstånd, inte ett sätt att bli vuxen, säger ms Webster. För flickorna längtar egentligen inte efter barn, utan efter kärlek. Pojkvännerna, de blivande papporna, får inte bo på Inwood House, de får inte ens vara ensamma med flickorna på deras rum. Ibland är det inga problem, som för Nadia vars pojkvän Riheem sitter i fängelse. När han äntligen blir frigiven står hon utanför fängelset och väntar. Så försöker tonåringarna Nadia och Riheem foga ihop en möjlig tillvaro för sin lilla familj, på de tider och platser som institutionerna tillåter. Det blir inte så mycket lättare för dem att leva tillsammans när barnet är fött heller. Spädbarn får inte bo på Inwood House, så efter förlossningen måste den amerikanska socialtjänsten, Agency for Children Services (ACS), leta efter en institution som tar emot både mor och barn. Tills placeringen är klar - och det kan ta tid - bor spädbarnet kvar på sjukhuset och den nyblivna mamman återvänder ensam till Inwood House. Klassklyftorna är stora i USA, och en del av hjälpen till fattiga bygger på frivilliga insatser och välgörenhet. Till Inwood House kommer regelbundet volontärer: välbeställda vita kvinnor som ser ut som förvånade utomjordingar i märkeskläder när de försöker få kontakt med tonårsflickorna. Till slut hittar de en gemensam angelägenhet när de förtjust kluckar över de fina barnkläder som volontärerna delar ut. - Det är ju en frontalkrock, konstaterar Caroline Mörner Berg som har gjort "Bara ett barn", men lägger också till: - De försöker ändå göra något bra. Själv bestämde hon sig för att filma flickorna på Inwood House första gången hon kom dit och stod i den trånga hissen tillsammans med två gravida flickor. - De var så sårbara, och samtidigt så oerhört stolta över sina magar.


Stig Larsson får göra Birros "August" för tv

Summary: Efter förra sommarens hetsiga diskussioner är det nu klart. Författaren och dramatikern Stig Larsson ska regissera Peter Birros "August" för Sveriges Television.

Förra sommaren brakade debatten loss kring Peter Birros manus till tevedramat "August", som ger hans personliga bild av August Strindberg. Utan hans vetskap hade ansvariga på SVT Drama i Göteborg bestämt att Richard Hobert skulle regissera. - Jag kan inte jobba med en regissör som jag har inte har något gemensamt med. Jag kan inte bara lämna ifrån mig mitt manus, det är mitt livs projekt, skrivet med mitt hjärteblod, sa Peter Birro då till DN. Flera andra manusförfattare ställde sig bakom hans protester. Bland annat uppmanade filmaren Lukas Moodysson till bojkott av produktionen om inte en annan regissör valdes. Men nu är det alltså klart. Stig Larsson ska regissera. Peter Birro har deklarerat att han inte vill kommentera det, men när DN når honom säger han: - Jag är väldigt glad över att det är Stig Larsson som ska regissera. Det var ju Stig som satte upp min pjäs "Arbetarklassens sista hjältar" på Elverket och det blev en riktig lyckträff. Jag tror att Stigs intelligenta och naturalistiska blick passar mitt sätt att skriva dramatik. Därför känns det här jättespännande, och jag är säker på att August skulle ha hållit med mig om den saken. "Arbetarklassensp>- Det avgörande är skådespelarnas arbete. Vad jag kan göra är att skapa en form av trygghet. Mer som en madam som gör att salongen fungerar. Jag kan vara en väldigt diskret person. Skådespelarna kan använda mig som ett lackmuspapper. Om den metoden är användbar i en pestigeproduktion på SVT i Stockholm återstår att se. När planerna på "August" presenterades var det som en julklapp till tv-publiken 2005. Nu kommer julklappen inte förrän 2007. - Vi har andra produktioner som legat i pipeline, som vi inte har kunnat flytta runt på, säger Daniel Alfredson, dramachef på SVT Fiktion. "August" är också flyttat från hårt kritiserade SVT Väst i Göteborg till Stockholm. Daniel Alfredson förnekar att främsta anledningen skulle vara konflikterna mellan Birro och de ansvariga i Göteborg. - Det viktigaste skälet är att dramat utspelar sig i Stockholm. Det vore att gå över ån efter vatten att inte spela in den här. Enligt Daniel Alfredson har valet av Stig Larsson kommit till genom gemensamma diskussioner. - Vi försöker alltid göra sådant här genom samarbete. Det går ju inte att tussa ihop två människor som inte vill jobba tillsammans. - Stig Larsson har det kunnande kring August Strindberg som jag tror att man behöver för ett sådant här projekt. Hur mycket kommer Peter Birro att få vara med och bestämma? - I princip ska man beakta hans förslag, men regissören måste ta ansvaret och kunna ha sista ordet. Men jag tror att Peter nöjer sig bra med att vara författare i det här projektet. Projektledare blir Ann-Mari Jartelius. Inspelningarna startar under våren 2007.


Stig Larsson får göra Birros ”August” för tv

Summary: Efter förra sommarens hetsiga diskussioner är det nu klart. Författaren och dramatikern Stig Larsson ska regissera Peter Birros ”August” för Sveriges Television.

Förra sommaren brakade debatten loss kring Peter Birros manus till tevedramat ”August”, som ger hans personliga bild av August Strindberg. Utan hans vetskap hade ansvariga på SVT Drama i Göteborg bestämt att Richard Hobert skulle regissera. – Jag kan inte jobba med en regissör som jag har inte har något gemensamt med. Jag kan inte bara lämna ifrån mig mitt manus, det är mitt livs projekt, skrivet med mitt hjärteblod, sa Peter Birro då till DN. Flera andra manusförfattare ställde sig bakom hans protester. Bland annat uppmanade filmaren Lukas Moodysson till bojkott av produktionen om inte en annan regissör valdes. Men nu är det alltså klart. Stig Larsson ska regissera. Peter Birro har deklarerat att han inte vill kommentera det, men när DN når honom säger han: – Jag är väldigt glad över att det är Stig Larsson som ska regissera. Det var ju Stig som satte upp min pjäs ”Arbetarklassens sista hjältar” på Elverket och det blev en riktig lyckträff. Jag tror att Stigs intelligenta och naturalistiska blick passar mitt sätt att skriva dramatik. Därför känns det här jättespännande, och jag är säker på att August skulle ha hållit med mig om den saken. ”Arbetarklassens sista hjältar” med Mikael Persbrandt och Börje Ahlstedt i rollerna som misslyckad son med en misslyckad far blev Elverkets hittills största publiksuccé. I det sammanhanget beskrev Stig Larsson sig själv som regissör: En som inte tar så mycket plats, absolut ingen demonregissör. – Det avgörande är skådespelarnas arbete. Vad jag kan göra är att skapa en form av trygghet. Mer som en madam som gör att salongen fungerar. Jag kan vara en väldigt diskret person. Skådespelarna kan använda mig som ett lackmuspapper. Om den metoden är användbar i en prestigeproduktion på SVT i Stockholm återstår att se. När planerna på ”August” presenterades var det som en julklapp till tv-publiken 2005. Nu kommer julklappen inte förrän 2007. – Vi har andra produktioner som legat i pipeline, som vi inte har kunnat flytta runt på, säger Daniel Alfredson, dramachef på SVT Fiktion. ”August” är också flyttat från hårt kritiserade SVT Väst i Göteborg till Stockholm. Daniel Alfredson förnekar att främsta anledningen skulle vara konflikterna mellan Birro och de ansvariga i Göteborg. – Det viktigaste skälet är att dramat utspelar sig i Stockholm. Det vore att gå över ån efter vatten att inte spela in den här. Enligt Daniel Alfredson har valet av Stig Larsson kommit till genom gemensamma diskussioner. – Vi försöker alltid göra sådant här genom samarbete. Det går ju inte att tussa ihop två människor som inte vill jobba tillsammans. – Stig Larsson har det kunnande kring August Strindberg som jag tror att man behöver för ett sådant här projekt. Hur mycket kommer Peter Birro att få vara med och bestämma? – I princip ska man beakta hans förslag, men regissören måste ta ansvaret och kunna ha sista ordet. Men jag tror att Peter nöjer sig bra med att vara författare i det här projektet. Projektledare blir Ann-Mari Jartelius. Inspelningarna startar under våren 2007. Lina Kalmteg lina.kalmteg@dn.se Betty Skawonius betty.skawonius@dn.se


Soprano sjunger ut

Summary: James Gandolfini har bytt gangstersviden i ”Sopranos” mot blåstället i John Turturros musikalfilm ”Romance and cigarrettes” – en av höjdpunkterna på årets filmfestival i Venedig. DN:s Nicholas Wennö har mött honom där.

Venedig. James Gandolfini lufsar runt som en tam grizzlybjörn i trädgården till berömda Hotel des Bains, där Visconti spelade in ”Döden i Venedig”. Gandolfini är ledig från inspelningarna av den sjätte säsongen av ”Sopranos” för att hjälpa John Turturro att lansera sin arbetarklassopera ”Romance and cigarrettes” på Venedigs filmfestival. Gandolfini möter världspressen barfota med ett kompakt handslag, svarta byxor och turkos skjorta. På något underligt sätt känns det som att vara gäst på ett barbecue-party i Tony Sopranos välansade trädgård i den nyrika delen av New Jersey. ”Romance and cigarrettes” utspelar sig i en annan del av New Jersey. Gandolfini har bytt den brackiga maffiagarderoben och de feta Havannacigarrerna mot blåställ och cigarretter. Nick Murder är en kedjerökande metallarbetare med en dinosauries sexdrift som slits mellan sin strävsamma fru (Susan Sarandon) och sin eldiga älskarinna med snuskig fantasti (Kate Winslet). I stället för att gå till psykologen Dr Melfi ger Nick Murder sina känslor utlopp genom att gå ut på gatan och sjunga ut. Efter mönster från Dennis Potters teveserier använder rollfigurerna popklassiker av Bruce Springsteen, Janis Joplin, James Brown och Tom Jones när orden inte räcker till. – Från början var jag skeptisk, eftersom jag inte kan sjunga. Men när jag insåg att min rollfigur också var tondöv så kändes det okej. Det fanns något friskt och originellt med manuset som fick mig att skratta, säger James Gandolfini med samma sorts sluga leende som Tony Soprano. – Nick Murders liv är ingen picknick, och egentligen är han inte den sorts kille som skulle uttrycka sig genom sång och dans. Gandolfini borde veta. Han kom från en arbetarfamilj i samma New Jersey som i filmen. Efter några år på universitetet jobbade Gandolfini som lastbilschaufför, dörrvakt, bartender och nattklubbsboss. Det var först efter 25 som han fastnade för skådespeleriet efter att ha träffat en massa ”intressanta knäppgökar”. Hans karriär inleddes med en skandinavisk turné med ”Linje Lusta” där Gandolfini minns en massa pensionärer som somnade under föreställningen. I dag, ett decennium senare, är James Gandolfini en av USA:s mest hyllade skådespelare och en osannolik sexsymbol, mer lik soffpotatisen Homer Simpson än Brad Pitt. – Ingen i min familj har sysslat med skådespeleri tidigare. Och jag var ganska pompös i början av karriären, säger han och kan inte hålla sig för skratt. – Jag berättade för min familj att de skulle kunna få lite obehag om jag skulle spela någon udda roll som fick stort genomslag. Alla skrattade bakom min rygg: ”Vilken tönt, vem tror han att han är?”. Och nu får de lite trubbel, vilket jag är väldigt nöjd med, ler James Gandolfini. Tony Soprano har blivit en figur som är verkligare än verkligheten. – Det händer ofta att folk som träffar mig är rädda i några sekunder. När jag var nyinflyttad i New Yorks West Village åkte jag hiss med en äldre dam. I efterhand berättade denna granne att hon hade förknippat mig med något ”dåligt”, utan att riktigt veta varför... Eftersom Gandolfini helst spelar de mest komplicerade rollfigurerna har han dragit tevehistoriens största vinstlott: den prozac-tuggande Tony Soprano är den perfekta patienten – panikångest, asocialt beteende, narcissim, borderline-symtom... Hur har Tony Soprano påverkat dig som privatperson? – Vet inte, men det fanns en period när jag blev lite bossig. Men jag har vänner, mest från universitetsåren, som sätter mig på plats direkt. Kanske borde jag gå till psykologen, men jag har verkligen inte tid. Den lätt skygge Gandolfini är ingen pr-maskin och förstår inte varför någon vill lyssna på hans ”blah, blah, blah”, och undrar vart Gary Cooper-idealet försvann – ”den tysta, starka typen, en riktig amerikan”. Och han tycker att Tony Soprano är betydligt mer intressant än han själv – ”en 120 kilos Woody Allen”. Terapisamtalen med Dr Melfi i serien var som en grundkurs i psykologi. – Terapistunderna fungerar lite som kören i antika grekiska dramer – de förklarar vad Tony gör. Jag har lärt mig mycket om aggressioner, depressioner och familjer. Att depression ofta är ilska som inte fått utlopp. Ibland gick jag igenom ett ”Sopranos”-avsnitt utan att riktigt förstå undertexten. Sedan gjorde jag en scen med Melfi och plötsligt förstod jag hela avsnittet. För några år sedan började våldet i ”Sopranos” påverka honom lite negativt på ett personligt plan. Och redan när David Chase kom med manuset till ”Sopranos” i slutet av 1990-talet var han trött på att spela ”galna gangsters”. – Manuset är otroligt smart och humoristiskt. I de vanliga teveserierna som sänds på de stora kanalerna i USA säger karaktärerna alltid exakt vad de menar till varandra. I ”Sopranos” ljuger rollfigurerna för sig själva och för varandra – kanske inte hela tiden och ibland oavsiktligt. Detta är mer som det verkliga livet. Tittarna känner igen sig i de misstag som Tony gör. Och sedan har vi allt detta med familjen – mamman och sonen, som alla känner igen sig i, säger James Gandolfini. Även om Tonys superbitchiga mamma Livia är borta ur serien är han alltjämt omgiven av starka kvinnor – frun Carmela, dottern Meadow, systern Janice och terapeuten Dr Melfi. John Turturro menar att ingen annan manlig skådespelare har lika gott handlag med kvinnliga aktriser som James Gandolfini. När jag frågar honom var denna talang kommer ifrån, ser han lite generad ut: – Hmmm, jag är en ”rabbit-dog”, en sådan där hund som är bra på att nosa upp kaniner, säger han och ger ett ironiskt Tony Soprano-leende. – Kanske har jag en viss förståelse för kvinnor eftersom jag har två äldre systrar. De brukade spöa upp mig – och jag förtjänade det. Men numera står vi väldigt nära varandra. I like my mother too... – Men herregud, det är inte svårt att fokusera på smarta och sexiga kvinnor som Kate Winslet och Susan Sarandon. Kate överraskade mig varje dag genom att hitta på nya saker. Det hon gjorde i brandscenen i en röd klänning var det sexigaste jag sett i hela mitt liv. Jag och Steve Buscemi satt som förtrollade och bara stirrade på varandra. Holy Shit! Jag glömde bort att spela min roll, eller kanske spelade jag den alltför väl. Steve Buscemi hävdar att Gandolfini är USA:s bästa skådespelare. – Äh, kom igen! Det var snällt av honom, men han skämtar. Jag skulle säga att Sean Penn är bäst. – Jag såg ”Mean streets” ungefär fyrahundra gånger, de flesta filmer jag gillar handlar om vanliga människor som jag aldrig kommer att få spela. Jag förstår att alla vill placera mig i gangsterfacket. Men Nick Murder är ingen tuff kille, hans fru måste komma och försvara honom i ett slagsmål. Och jag skulle kunna spela Peter Pan, säger Gandolfini. Han inser att han snart måste skiljas från Tony Soprano och har blandade känslor. – Hela ”Sopranos” har varit som ett underligt sammanträffande, som om det var förutbestämt. David Chase skrev ett manus som hade så många beröringspunkter med mitt liv – även om jag aldrig varit någon våldsam person. Vi spelar in ”Sopranos” på samma ställen som jag hängde på som ung – pizzerior och några shopping center. Gamla vänner från high school kommer förbi och hälsar, och jag känner mig fortfarande som en av dem. Jag älskar New Jersey. – Jag bodde ett tag i Los Angeles, men kommer aldrig att återvända. Allt kretsade kring filmbranschen och det oföränderliga vädret höll på att driva mig till vansinne. Vad betyder din italienska identitet? – Allt mindre, lustigt nog. Men att vara här i Venedig får mig att minnas vissa saker. Men jag kan inte prata italienska och i takt med att mina föräldrar blir äldre blir jag allt mer amerikaniserad. Men James Gandolfini är inte särskilt stolt över USA just nu. Han är märkbart skakad av tevebilderna på den äldre kvinna som dog i sin rullstol utanför Superdome i New Orleans och har svårt att hålla tillbaka ilskan över hur hjälparbetet har skötts. – Jag skämdes för mitt land. Det är ett sjukdomssymtom, säger James Gandolfini och låter förstå att smittkällan kan spåras till George W Bush i Vita huset. I ”Romance and cigarrettes” får hans rollfigur sota för sin cigarrettkonsumtion. James Gandolfoni fick frågan vad han skulle göra om han plötsligt fick veta att hade cancer och skulle dö: – Åka till Amsterdam, svarar han. – Varför Amsterdam? – Varför inte, ler Gandolfini innan han blir snäppet allvarligare: – Nej, jag skulle förstås tillbringa all tid med min 6-årige son. Nicholas Wennö nicholas.wenno@dn.se 08-738 21 61


Upprorets diktare

Summary: Medieålderns trivialisering har gjort det svårt att läsa Friedrich Schiller, men i två hundra år har han fått frihetslängtande själar att vibrera..

Att skriva om Friedrich Schiller i dag är mycket svårare än det var för hundra år sedan. På hundraårsdagen av hans död var det tyska riket drygt trettio år och man kunde fortfarande tala om Schiller som den diktare som mer än någon annan bidragit till att forma den tyska nationalkänslan. Det fanns en levande tro på nationens själsliv som bidrog till landets utveckling men senare också missbrukades politiskt, främst av Hitler för hans stortyska drömmar om världsherravälde. Framför allt gick det 1905 fortfarande att tala om det nya Tyskland med sina geniala filosofer och hjärteblödande diktare för vilka Gud, frihet och fosterland inte var tomma ord, utan "den verklighet för vilken de ville segra eller dö". Det var Schiller som uttryckte sig så. Men mellan honom och vår tid ligger som bekant två världskrig, och mycket av hans själfulla patos framstår i dag som hopplöst förlegat och framför allt förbrukat. På nästan samma sätt som Heidenstams hyllningar av karolinska dygder eller Runebergs förhärligande av den finske soldaten i "Fänrik Ståls sägner" är Schillers historiedramer om Jungfrun från Orléans och Wilhelm Tell alltför förknippade med den krigiska fosterlandskärleken för att man i dag utan vidare skulle kunna uppföra dem. Andrea Breth - den framgångsrika teaterregissören och Schillertolkaren - frågade sig nyligen i Die Zeit om man över huvud taget kan spela Schiller längre. Och då syftade hon inte på Schillers eventuella medansvar till den tyska katastrofen, utan på vårt trivialiserade mediesamhälle där få människor utanför specialistkretsen har någon uppfattning om det Schillerska idéarvet och den dramatiska tid mellan revolution och restauration som såg det moderna Europa födas. När inte ens förbundskanslern äger kunskap om den berömde skalden, som givit namn åt så många gator och institutioner och bevingade ord och betytt mer för tyskarnas självkänsla än någon annan dramatiker - finns det då över huvud taget någon anledning att befatta sig med hans liv och dikt? Jag vet inte säkert. Vi lever i dag i en tid där det lidelsefullt monumentala och all form av nationell och även europeisk solidaritet är satta på undantag, ja, där livets stora frågor inte längre är ett ämne för konsten och den skapande fantasin. Numera fnyser nog de flesta instinktivt åt Schillerska begrepp som "människobildning" och "själsfullkomning" och den estetiska livsvisdom han eftersträvade är ungefär raka motsatsen till vad nutida dekonstruktivister och postmodernister sysslar med. Medan de river ned ville Schiller bygga upp och någonstans i brytningspunkten mellan det själfulla och det artificiella borde det finnas en plats även för honom. I varje fall märker jag att jag allt oftare ofrivilligt sträckt min hand efter de gamla Schillervolymerna. Knappast någon tysk diktare har så vanställts av banal hjältedyrkan som Schiller och det är knappast hjältarna eller deras bedrifter som lockar, utan snarare själva språkets elementära kraft, denna obevekliga frihetslängtan som gjorde att Schiller aldrig lät sig brytas ned av varken furstarnas förtryck eller personlig nöd, och som känns lika aktuell och originell nu som då. Det saknas inte lärda uttolkningar av Schiller, men de flesta är av äldre datum och färgade av sin egen tid på ett sätt som gör dem svårläsliga. Lagom till tvåhundraårsjubileet av hans död 1805 föreligger nu ett tiotal nyutkomna böcker och biografier, däribland Marie Haller-Nevermanns "Friedrich Schiller. Ich kann nicht Fürstendiener sein" och Sigrid Damms "Das Leben Friedrich Schillers" samt Rüdiger Safranskis levnadsteckning. En ung man med svallande lockar vars verser fick ungdomar att tumla omkring i ömsom himlastormande frihetstrots, ömsom ruvande i weltschmerz - så ter sig den unge studenten som 1782 gjorde skandal bland alla goda samhällsbevarare med revolutiondramat "Rövarbandet". Det karaktäristiska för samtliga biografier - även för Safranskis virtuost genomförda filosofiska rundmålning - är en önskan att framställa denne store diktare i all sin litenhet, i sin fysiska och ekonomiska misär. Hans moderna uttolkare försöker rucka honom från marmorsockeln. Det är inte den himlastormande idealisten som står i centrum, utan den stridbara fattigstudenten, den ärelystne dramatikern, den omtänksamme fadern och regementsläkaren, framför allt den rastlösa människan av kött och blod som trots ständiga sjukdomstillstånd hade en obändig vilja att ge dramatisk form åt de gestalter som rörde sig i hans inre. När fattigstudenten slog igenom 1782 var han en helt okänd person. Född 1759 i staden Marbach hamnade han som trettonåring på den militäriska Carlsskolan där han började skriva i protest mot den diktatoriska härskarhand som styrde inne på skolan. En jämförelse med Goethe är intressant. Denne levde som lyckans gunstling vid hovet i Weimar och företog bejublade "geniresor" till när och fjärran. Livet förde honom genom Sturm und Drang och klassicism upp mot himmelska höjder. Kontrasten till Schiller kunde inte vara större. Medan Goethe bara behövde sträcka ut handen för att plocka ned kunskapens fullmogna frukter fick Schiller hela tiden kämpa sig till ära och berömmelse. En enda dags snuva eller tandvärk satte geheimerådet Goethe ur spel; för Schiller däremot var lidandet livets grundvillkor. Något fritt och bekymmerslöst liv fick han aldrig uppleva och resa var det inte tal om, inte ens till Schweiz (där hans "Wilhelm Tell" utspelas") kom han. Och får man tro Sigrid Damm var en stor del av hans fyrtiofemåriga liv en oavbruten dödskamp som utkämpades i ett utkylt rum fullt av tobaksrök. "Sådan luft som Schiller tycker om är gift för mig", skrev Goethe. "Rövarbandet" brukar betecknas som ett uttryck för franska revolutionens frihetslängtan. Men i första hand var det den unge mannens personliga protest mot skolan och furstarna. Carl Moor uttalade de känslor som Schiller själv upplevde: "Lagen har aldrig skapat en stor man, men friheten har alstrat kolosser. Min själ längtar efter handling; mitt bröst efter att andas frihet". Schiller var nitton och orden ljöd som ett härskri över alla tyska småfurstendömen. Men återigen: medan solskenet utbredde sig över Goethe stod Schiller ensam och hemlös. Inga ärestoder uppfördes - utan Schillers attack mot kälkborgerligheten tvingade honom i stället i landsflykt. Samtidigt var han fri, och detta var av större betydelse för honom. Alla hans tidiga dramer är genomsyrade av samma obändiga frihetslängtan. Att fattigdom och fruktan inte bröt ned honom tidigare än det gjorde berodde på att han hade en mission att fylla. Stoffet i nästan alla hans pjäser - även de stora historiska dramerna "Kabale und Liebe" och "Maria Stuart" - var i så hög grad frukter av hans egen skaparglädje och fantasi att han helt enkelt glömde bort om han satt febrig i utkylda rum eller huttrade i rötmånadsvärmen. Så länge han fick sin Schnupftabak och sina äpplen kunde han skriva och även umgås med kvinnor och vänner som Goethe och Körner. "Ich kann nicht Fürstendiener sein" - lyder undertiteln på Haller-Nevermanns omfångsrika och lärorika bok. Hon är inte ensam om att framhålla den revolutionära sidan hos Schiller. Frihet, jämlikhet, broderskap var tidens treklang och Schiller anses ha förebådat de revolutionära rörelserna i både USA och Frankrike. Hans frihetslängtan kan ingen ta miste på, men oavsett om det var Rousseau eller Kant som svävade i bakgrunden fanns det hos Schiller något både individuellt och allmänmänskligt, en suggestiv universalitet som kännetecknar all stor litteratur. Det som gör Schiller intressant är att han tidigt insåg upplysningens begränsningar. Redan i "Don Carlos" märker man oron för att den republikanska friheten ska övergå i anarki och ny despotism. När man läser hans brev eller estetiska skrifter förstår man också hur smärtsamt det måste ha varit för honom som upplysningsman att friheten på Paris gator så snabbt förvandlades till sin motsats, att det mänskliga förnuftet trots alla goda humanistiska föresatser ledde till maktmissbruk och blodbad. Den som har makt utövar makt och byter sida om det visar sig nödvändigt för att behålla makten. Så skulle man kunna sammanfatta andemeningen i historiedramat om Wallenstein. Det är ingen tillfällighet att det i hans sista drama inte är Wilhelm Tell som är hjälten, utan det strävsamma schweiziska folket som förstått hur man ärligt gör bruk av friheten. Pjäsen utspelas i Schweiz, men det finns nog ingen tysk pjäs som så gått utanför den dramatiska ramen som denna och blivit en del av den nationella medvetenheten. "Wir wollen sein ein einzig Volk von Brüdern/Wir wollen frei sein, wie die Väter waren "("Vi vill vara ett enat folk av bröder/Vi vill vara fria som våra fäder ") Det är Schillers starka och kämpande patos, en dunkelt anonym och djupt innerlig stämma som talar över århundradena. Samtidigt kan man inte läsa hans outgrundliga verser utan att tänka på att detta stycke om ett mord på en despotisk tyrann mer än hundratrettio år senare faktiskt var livligt spelat i Hitlers Tyskland. Men 1941 upptäckte Führern att denna dramadikt om nationell solidaritet kunde uppfattas som en upprorsmaning. Han förbjöd omedelbart pjäsen "på alla tyska teaterscener". Bara något år senare var det motståndsrörelsen Vita rosen som på sina flygblad utförligt citerade ur Schillers Tell-drama för att hos sig själv och andra väcka mod i kampen mot nazismen. Efter kriget blev det DDR som hyllade Schiller för hans tidiga kritik av "kapitalistisk utsugning", medan han i väst mest samlade damm i skolornas klassikerhylla. Under och efter studentrevolten 1968 tyckte sig extremvänstern - och kretsen kring Baader och Meinhof - finna inspiration hos Schillers "rövare" som tog lagen i egna händer för att störta den bestående ordningen. Och i dag? Europa efter murens fall ser annorlunda ut än på hans tid. Men de andliga frihetsbehoven som Schiller upplevde är knappast mindre aktuella. I dag hotas friheten av andra krafter - global maktkoncentration och konsumtionstryck, mediebrus och politisk konformism. En sak är klar: för att förstå Schiller behöver man inte vara så historiebevandrad - det räcker att man är förtrogen med den frihetslängtan som ligger till grund för nästan allt han skrivit. Marie Haller-NevermannFriedrich Marie Haller-Nevermann Friedrich Schiller. Ich kann nicht Fürstendiener sein. Eine Biographie Aufbau Verlag Rüdiger Safranski Schiller oder Die Erfindung des Deutschen Idealismus Hanser Sigrid Damm Das Leben Friedrich Schillers. Eine Wanderung Insel Verlag


Exklusiv visning i Kubricks verkstad

Summary: Taschens nya bamseverk om Stanley Kubrick är en bok att uppleva. Den påminner om en blädderbar tv-apparat. Äntligen får man en känsla av att tränga bakom några av vår tids mest inflytelserika konstverk, skriver Mårten Blomkvist. veckans verk”The Stanley Kubrick Archives”

varje söndag tittar DN kulturs skribenter närmare på samtidsfrågor i form av veckans ord, bild, verk eller tänkare. Om man inte redan från början har en ohälsosam Stanley Kubrick-fixering ska man över huvud taget inte närma sig praktverket ”The Stanley Kubrick Archives”. Boken är utgiven av tyska förlaget Taschen, som specialiserat sig på att göra böcker så mäktiga, massiva och talande till ögat att de mer tycks vara en sorts exklusiva blädderbara tv-apparater än böcker. Kubrickboken är till formatet något större än tidningen ni håller i handen. Den är så tung att det svarta sidenbandet som är bokmärke gjort avtryck i sidorna mot vilka det legat. Stanley Kubrick (1928–1999) var återhållsam med att ge intervjuer. Regissören till filmer som ”Dr Strangelove” (1964), ”År 2001 – ett rymdäventyr” (1968), ”Clockwork orange” (1971) och ”Eyes wide shut” (1999) tycks till exempel aldrig ha blivit intervjuad i tv. Det finns få inspelningsreportage från filmerna. Kubrick ville arbeta ostörd; han ville också att publiken skulle veta så lite som möjligt om filmerna innan de fick premiär. Resultatet blev att det under åren byggdes upp en allt större nyfikenhet på Stanley Kubrick. Det bekom honom inte. Han var inte intresserad av att gäcka publiken. Kubrick tyckte bara om att koncentrera sig på sitt arbete och sin familj. Men nu är det lite spöklikt som om han börjat tala från sin grav. Efter Kubricks plötsliga bortgång i en hjärtattack 1999 har portarna till godset Childwickbury, hans hem och arbetsplats någon timme norr om London, öppnats för en in-och-ut-trafik som aldrig förr. Änkan Christiane och hennes bror, tillika Kubricks producent och medhjälpare, Jan Harlan har med hjälp utifrån börjat gå igenom de enorma mängder material – foton, brev, tidningsklipp, manus, böcker, skisser, modeller – Kubrick efterlämnade. Resultaten sammanställs i utställningar och böcker som plötsligt ger beundrarna en chans att komma lite närmare geniet. Det finns mycket värdigt i ”The Stanley Kubrick Archives”. Men det är först och sist fetischvärde denna vackra, svårhanterliga klenod, utstrålar. Omslaget är rött, med Kubricks autograf i jätteformat präglad i svart. Då man slår upp boken finner man två bilagda exklusiviteter: en cd med journalisten Jeremy Bernsteins bandade Kubrickintervju från 1967 – så att man får höra hur Kubrick lät – och en filmremsa: tolv rutor klippta ur en 70 mm-kopia av ”År 2001” som tillhört Stanley Kubrick själv. Det är en sådan artefakt som får mig och många andra idioter att stanna upp i andakt. Denna remsa har alltså Stanley själv hanterat. Den har legat i en burk i hans egen bostad. För en tränad självbedragare räcker det för att uppamma känslan av att den store själv finns med i boken. Boken består av två delar samt appendix. Första halvan utgörs av alla hans spelfilmer, förutom första försöket, ”Fear and desire” (1953), återgivna i bara foton. Det är en imponerande portabel fotoutställning. Andra halvan börjar om, och följer Kubricks yrkesbana från starten och sedan film för film, fast denna gång beledsagad av intervjuer och essäer och mängder av foton från, framför allt, inspelningar. Det finns sedan tidigare ett par verkligt bra Kubrickböcker; samlingen ”Stanley Kubrick Interviews” (University Press of Mississippi, 2001) och Michel Ciments ”Kubrick The Definitive Edition” (Faber and Faber, 2001) är i särklass. Har man läst dem har man redan en bra bild av hur Kubrick formades, tänkte och arbetade. ”TSKA” är en bok att uppleva. Den innehåller intressanta upplysningar; exempelvis vederläggs, lite sorgligt, myten att ”Barry Lyndon” (1975) filmades utan artificiellt ljus. Men roligast är ändå att bara bläddra i boken, och med hjälp av det väl presenterade materialet äntligen få en känsla av att tränga bakom några av vår tids mest mystiska och mest inflytelserika konstverk. Det enskilt mest intressanta är att få ta del av Kubricks tidiga stillbildsfotografier. Kubrick växte upp i stadsdelen Bronx i New York, och fick som trettonåring en kamera av sin fotointresserade far. Stanley blev snabbt uppseendeväckande skicklig. Han sålde sitt första foto till bildtidningen Look som sjuttonåring och kom att fortsätta att arbeta för dem till han var tjugoett. Efterkrigstiden var en fotots storhetstid. Hela den enorma tilltro som då fanns till fotografiets möjligheter måste Kubrick, förstår man då man ser bilderna, ha burit med sig genom filmskapandet. För Look kunde han få fylla ett uppslag med snapshots på de ängsliga patienterna i en tandläkares väntrum. Man ser hur Kubrick redan upptäckt hur kameran kunde se dramatik, en känsla av öde, även i vardagliga situationer. Insikten använde han i filmer som innehåller några av de kraftfullaste bilder som visats på filmduk. En del av Taschens idé är att i vackra böcker göra konst tillgänglig för en rimlig summa. ”The Stanley Kubrick Archives” är inte dyr för att vara en så exklusiv produkt. Inklusive frakt från England gick min på omkring 1 100 kronor. Dramatiska institutet och andra filmskolor borde genast köpa in några exemplar för eleverna att bläddra sönder. Alla filmregissörer och -fotografer borde sitta en stund och vända de jättelika sidorna, och fråga sig om deras egna bilder skulle hålla i en sådan pretentiös inramning. MÅRTEN BLOMKVIST litteratur@dn.se ”The stanley kubrick archives” Red. alison carter taschen Under hösten visar Filminstitutets Cinemateket i Stockholm, Göteborg och Malmö en serie Kubrick-filmer, flera nyrestaurerade eller i nya kopior. ”The shining” visas i den amerikanska versionen, drygt tjugo minuter längre än den europeiska.


Vild klassiker med lust att ge på käften

Summary: Under några intensiva månader i slutet av 1920-talet snidade Brecht och kompositören Weill ihop det som kom att bli en av världens populäraste pjäser. I höst sätts "Tolvskillingsoperan" upp i Stockholm igen - 76 år efter premiären

- Så länge det finns teater kommer "Tolvskillingsoperan" att spelas, säger Lars Rudolfsson som sätter upp den på Stockholms stadsteater, premiär den 10 september. Bertolt Brecht har alltid varit en viktig och vital del av Lars Rudolfssons teaterliv, men det är inte förrän nu han gör sin första Brechtuppsättning. Varje gång han haft planer på att regissera Brecht, och helst då "Tolvskillingsoperan", har han känt att han behövt mer erfarenhet och så har det blivit något annat. Lars Rudolfsson ser "Tolvskillingsoperan" som en av teaterns klassiska vändpunkter. - Den är inte en vanlig pjäs. Inte en opera. Den blandar konstnärlighet och ilska, musik och politik, dikt och verklighet. Driften med samhället är grov och personerna i rollistan rätt fasansfulla. Det ligger en befriande uppstudsighet i att skapa en form som inte går att artbestämma, och det var två helt unga killar som fick ur sig detta mästerverk med sin säregna aura, säger han. De som skapade operan var en 30-årig Brecht och Kurt Weill, 28. De hade inlett sitt samarbete 1927 med sex "Mahagonnysånger", som väckt bestörtning på festivalen för tysk kammarmusik i Baden-Baden. Samtidigt intresserade sig Brecht för John Gays "Tiggarens opera" som haft urpremiär exakt två hundra år tidigare och som i början av 20-talet gjort braksuccé i London. Våren 1928 mötte Brecht producenten Ernst Joseph Aufricht. Denne hade just tagit över Theater am Schiffbauerdamm i Berlin och sökte ett invigningsprogram. Brecht föreslog att han skulle bearbeta "Tiggarens opera" och att den unge kompositör han samarbetade med skulle komponera ny musik till sångerna. Kontrakt skrevs i slutet av april 1928. Premiären sattes till den 31 augusti. Brecht och Weill reste till Rivieran för att skriva och komponera tillsammans. Länge kallade Brecht och Weill sitt stycke "Hallick-operan", sitt namn fick "Die Dreigroschenoper" först under repetitionerna. Omfattningen av Brechts insats har diskuterats. I programbladet vid urpremiären stod att Brecht gjort en bearbetning av John Gays original som översatts av Elisabeth Hauptmann. Brechtkännaren Herbert Grevenius hävdade att Brechts insats var så omfattande att det inte var fel att nämna honom som författare. Han slipade samhällskritiken, han drog åt personernas skurkaktighet åtskilliga snäpp: Mackie blev inte bara tjuv- och slem-sol-och-vårare utan närmast seriemördare, och krämaren och småtjuven Peachum blev tiggarkung över London som driver tiggeriet som storindustri. Mycket medvetet snidade Brecht språket till en intrikat mix av luth-ersk tyska, tjuvslang, anglicismer och vardagsspråk. Och i sin geniala originalmusik vävde Weill in slagdänga, jazz, dansmusik och barocka tongångar. Repetitionerna började den 1 augusti. I ensemblen fanns skådespelare, kabaréartister och operettsångare, men ingen operasångare. Månaden som följde präglades av en accelererande förvirring som utvecklades till ett rent kaos: Brecht lade sig hela tiden i regissören Erich Engels arbete, de rök ständigt ihop. Primadonnan Carola Neher, som skulle spela Polly, satt vid sin mans dödsbädd i Schweiz. När han dog tio dagar före premiären kom hon. Men hon drog sig ur eftersom hon tyckte att rollen var för liten. Den gick i stället till den helt oprövade Roma Bahn, som gjorde en strålande insats. Weill fick ett av sitt livs få vredesutbrott när han upptäckte att man glömt hans hustru Lotte Lenyas namn i rollistan. Det åtgärdades till premiären med en separat instickslapp. Operettcharmören Harald Paulsen, som spelade Mackie Messer, vägrade att uppträda utan en blå sjal som gick i färg med hans ögon. För att neutralisera den beskedliga effekten slängde Brecht och Weill på en halv kväll ihop en ballad om huvudpersonens infama skurkaktighet - balladen om Mackie Kniven. Men den känslige Paulsen tyckte den varför rå. Kurt Gerron som spelade polismästaren Brown fick överta den, och så skapades den inledande rollen som utropare dagarna före premiären. Alla i den hårt prövade ensemblen såg ett totalfiasko som givet. Aufricht sökte redan en ny pjäs. Någon döpte den nya ridån till "bårtäcket". på premiären var publiken först tyst och avvaktande. Men efter "Kanonsången" som Mackie och Brown sjunger i bröllopsscenen brakade våldsamma applåder loss. Från den stunden gjorde varje ord och ton succé, skrev Aufricht senare. Och den succén spred sig som en löpeld över hela Europa. Fram till nazisternas maktövertagande 1933 hade "Die Dreigroschenoper" översatts till 18 språk och man räknar med att den framförts 10 000 gånger. Nazisterna brände Brechts och Weills verk på bål. Båda gick i exil. Till Stockholm kom "Tolvskillingsoperan" redan hösten 1929. Det var Alice och Ernst Eklund som tog den till sin Komediteatern. Själva spelade de Polly och Mackie och rollen som skökan Jenny gjordes av Mimi Pollack, enligt Bo Bergman i DN en liten nattdocka, "hemskt krigsmålad i rött, vitt och svart". 1937 regisserade Gustav von Platen "Tolvskillingsoperan" på Lunds studentteater med bland andra Ria Wägner som gjorde Sjörövar-Jenny. 1950 lät producenten Lorens Marmstedt inviga sin Intima teatern vid Odenplan med "Tolvskillingsoperan" i regi av Ingmar Bergman med ett järngäng i rollerna: Hjördis Petterson och Anders Ek som herrskapet Peachum, Edvin Adolphson och Gertrud Fridh som Mackie och Polly, Eva Dahlbeck som Jenny och Birger Malmsten som Filch. Länge var "Tolvskillingsoperan" den enda pjäs Brecht var känd för i Sverige, fram till Brechtboomen på sextiotalet. I dag har den definitivt en klassikers status, och som sådan stöts och blöts och knökas den ständigt till på allehanda sätt. Och dess kvaliteter ifrågasätts ständigt: Är det inte så att "Tolvskillingsoperan" är ett litterärt hafsverk som överlevt endast tack vare musiken? Lars Rudolfsson berättar att beslutet att ta upp den på Stockholms stadsteater föregicks av många diskussioner där åsikterna pendlade mellan allt från "fantastisk teater" till "usel dramatik". Lars Rudolfsson tillhör definitivt falangen "Fantastisk dramatik". Han säger att den hast "Tolvskillingsoperan" skapades i inte tillät upphovsmännen att gå tillbaka, analysera och ändra, och att det skapat en speciell "vibrerande" kvalitet och ett speciellt tidsavtryck. - Den är vild i formen och har en jättestark vilja att slå någon på käften med sina rallarsvingar i en hetluft där sanningar sägs. Och samtidigt sjunga vackert för den som fått på käften. "Tolvskillingsoperan" var viktig för Brecht hela hans liv, och han gjorde flera bearbetningar. Lars Rudolfsson och dramaturgen Jan Mark, som gjort en ny översättning, har utgått från den version Brecht gjorde tillsammans med Giorgio Strehler i mitten av femtiotalet, där handlingen förlagts till ett antytt New York. - Att leva ett helt liv som regissör och inte få göra "Tolvskillingsoperan" vore fruktansvärt, sammanfattar Lars Rudolfsson.


Samtidigt i ... Psycho-land

Summary: Självbiografi eller skräckroman?Bret Easton Ellis nya roman får kritikerna att stå frågande.

”Lunar Park” heter Bret Easton Ellis nya roman, det första litterära livstecknet från honom sedan 1999 då han gav ut ”Glamorama”. Efter ett svep genom de stora amerikanska dagstidningarna dagarna efter utgivningen kan man höra ett samfällt gnissel. Vad är det här? Hum hum hum, kritikerna sliter sitt hår. Är det en maskerad självbiografi, ett litterärt experiment eller en skräckroman? ”Lunar Park” handlar om en författare som heter Bret Easton Ellis och som med sin familj flyttar ut från staden för att få ordning på livet, drogmissbruk och en död far som går igen. Men i villan spökar det, leksaker får illasinnat liv och psykotiska mördare lurar i grannskapet. Allt iscensatt i ett amerikanskt suburbia; Elizabeth Hand på Washington Post tror att hon läser en roman av Stephen King. Hon beundrar Ellis känsla för väl placerade detaljer, men ”referenserna till 80- och 90-talet är oändliga. Det blir till slut som att läsa gästlistan för ett party hos Noel Coward. Vilka var de här typerna och varför hade de så fåniga kläder?” ”Utan tvivel är detta Ellis mest lättlästa roman”, hävdar Janice Nimura på Los Angeles Times. ”Den tar sig också an Stora Idéer, om fäder och söner, verklighet och fantasi, om författarens ansvar.” Däremot är hon osäker på hur pass intressant det är att ta del av en offentlig terapisession. ”Ellis är som ett halvvuxet barn, som kräver uppmärksamhet trots att han inte är så gullig längre.” Romanens idéinnehåll har lämnat Steven Zeitchik på Chicago Tribune oberörd. ”Ellis kommentarer om det amerikanska samhället är kunniga och smarta, men Jonathan Franzen är skarpare. Historien är ambitiös och i viss mån gripande, men bryr sig läsarna om hur mycket av romanens handling som baseras på författarens eget liv? Inte så mycket som Ellis skulle önska.” Ett citat som går igen i samtliga tidningar är ett mystiskt meddelande huvudpersonen får på sin mobil. En främmande röst säger att ”jag vill att du inser några saker om dig själv. Jag vill att du har ögonen på den katastrof som heter Bret Easton Ellis.” Janet Maslin på New York Times bestämmer sig för att ”Lunar Park” är en skräckroman. ”Psykoanalytiskt navelskådande är dock en svuren fiende till den moraliska kamp som är grunden för varje skräckroman. Allt verkar förlorat. Men sedan händer något sublimt. ’Lunar Park’ kulminerar med ett par utsökta stycken text, en fantastisk sammansmältning av hallucination och visdom, kärlek och förlust.” Maslin kan inte avgöra om författaren gripits av ren inspiration eller om han skrivit slutet i ”ett tillstånd av klarhet, utan ursäkter. I så fall kommer romanens sista ord inte från den Bret vi trodde att vi kände.” Marie Peterson marie.peterson@dn.se