Hon släktforskar i Sveriges historia

Summary: I sin nya bok låter Karin Bojs dna-teknik möta släktforskning. I ”Svenskarna och deras fäder” tecknar hon och Peter Sjölund en bild av Sveriges historia – och avlivar en del myter.

Dna-teknikens utveckling har gett helt nya möjligheter för en rad områden. Några nämner den medicinska forskningen, fler babblar om kriminaltekniken. Men släktforskningen då, hur lite topsad saliv ger alla (med lite pengar) möjlighet att hitta sin egen gren på människosläktets stora trädstam? Tillsammans med arkeologisk forskning som dna-analys av skelett, blir vår gemensamma väv allt finmaskigare. Som Dagens Nyheters vetenskapsredaktör följde Karin Bojs noga utvecklingen. Till slut bestämde hon sig för att med dna-forskningens hjälp berätta Europas historia, hon sade upp sig och satte i gång. Förra året kom resultatet, ”Min europeiska familj: De 54 000 senaste åren”, där hon utifrån sitt personliga dna följde sin familjs spår. Succé. Hon spårade sig själv till Europas ”urmoder” Ursula, boken toppade alla möjliga listor, såldes till åtta länder och förlänade Bojs Augustpriset. Då var det dags att följa spåren upp i Sverige. – Jag tänkte att om jag slog ihop min kunskap om den professionella forskningen med den dna-baserade släktforskningen, så kallad medborgarforskning, så kunde något helt nytt presenteras, berättar Karin Bojs över en kaffe på ett konditori på Södermalm i Stockholm. Hennes blick föll på Peter Sjölund, en av källorna i ”Min europeiska familj” och en av våra främsta på släktforskning med dna. I ”Svenskarna och deras fäder – de senaste 11 000 åren” berättar de nu tillsammans om framväxten av Sverige. Efter en andra köldperiod, när isen dragit sig tillbaka upp till Skövdetrakten, var Öresund under en period torrlagt och man kunde till fots ta sig från Danmark till Skåne.En sådan tidig invandrare var Bredgårdsmannen, stenåldersjägaren vars kvarlevor hittades i en åker söder om Ulricehamn. Bokens rikliga kartor visar hur det jungfruliga Skandinavien blir koloniserat i tre vågor från två håll: söderifrån och österifrån. – Efter jägarna kom stenåldersbönderna för 6 000 år sedan och därpå de indoeuropeiska yamnaherdarna som kom hit med start för 4 500 år sedan. Alla har de format den befolkning som vi har i dag. För 5 000 år sedan fanns här två olika kulturer, två levnadssätt, kanske även lite olika hudfärg, som levde bara mil ifrån varandra. Jägarna och bönderna. – Grupperna var mer olika än italienare och finnar i dag, det vill säga så stor genetisk skillnad som man kan finna i Europa. De levde sida vid sida i tusen år innan de sakta flöt ihop. Då var jordbruket det nya heta och främst kvinnor från jägarkulturen sökte sig dit. Kanske kan man jämföra med hur tjejer i glesbygden långt senare drog till städerna för utbildning eller arbete. Vilka som skulle komma att dominera vet vi. Tack vare ny forskning vet vi också att få i dag dock brås i rakt nedstigande led på fädernesidan på dessa första bönder. De allra flesta fädernelinjer i Sverige – minst 80 procent – har sitt ursprung i bronsåldern. För ungefär 3 500 år skedde dramatiska förändringar i invandringen och fädernelinjerna från den tiden dominerar stort. Ungefär då kom Ragnar, eller z284 som hans vetenskapliga namn är, anfader till var sjätte svensk inklusive både Karin Bojs och Peter Sjölund. Och så följde Rutger, och Ivar och Niemo. Kanske tarvar detta med fädernas spår sin förklaring. Betydligt fler män, med finupplösta tester av y-kromosomer, har undersökt sina fädernelinjer än vad det finns släktforskare totalt som har undersökt mödernelinjer. – Det är ett skäl till att vi fokuserat på fäder, det finns fler prover och proverna är mer detaljerade. Titeln är också en blinkning – och ett tjuvnyp – till Verner von Heidenstams ”Svenskarna och deras hövdingar”, läsebok i historia för Sveriges barndomsskolor, som kom för drygt 100 år sedan. – Ska man jämföra gamla böcker så var Selma Lagerlöfs ”Nils Holgersons resa” geografiskt sann medan Verner von Heidenstam kom med en massa trams om vår historia. Vi visar nu nya rön som dna-forskarna tagit fram och som löser stridsfrågor som arkeologer har grälat om i hundra år. Karin Bojs påpekar hur dna-tekniken avlivar myter, men hon vägrar benhårt att lägga någon värdering i det ökade antalet tester, att proffs och amatörer gemensamt gör skitsnack kring vår historia svårare. – Vi bidrar med naturvetenskapliga fakta, hur de används kan vi inte styra. Men visst finns ett olustigt idéhistoriskt arv, rent ideologiska skäl som gör att vissa ogillar att tala om arv och genetik. Den mest kända företrädaren för den riktningen var Josef Stalin som till och med lät avrätta genetiker. – Men behovet av rötter är fundamentalt, titta på Gamla testamentet. Och det finns skriftlösa kulturer, som på Nya Guinea, där man kan rabbla förfäder tio generationer tillbaka – lika långt som en duktig släktforskare. Ett bra exempel på intresse och spräckt myt är hur Bureättens släktträd behövt beskäras. År 1600 gav sig Johan Bure ut på resa i Norrland för att kartlägga sin mors släkt. Han tecknade en unik släktbok – för dess storlek och för att den innehöll främst allmoge, inte adel. Men också för sina kvinnolinjer. Problemet var bara att när den fylldes på av senare släktingar – slutligen hade man nystat sig tillbaka till 900-talet – så hade också hjältar ur historien ritats in. Fiktiva släktkedjor. Till 2012 då bland andra medförfattaren till denna bok, Peter Sjölund, med dna-tester kunde visa vilka som var Bure och inte. – Där har du det! Medborgarforskare som korrigerar vad historiker under århundraden haft fel på. ”Svenskarna och deras fäder” är fascinerande även för dess ”mindre” historia; hur och varför skogsfinnarna kom hit, eller resandefolket, judarna, vallonerna. – Vi är uppfostrade med kungarnas historia. Det här är en bok om människornas historia, säger Karin Bojs och tömmer sin kaffekopp. Journalisten och författaren Karin Bojs var vetenskapsredaktör på Dagens Nyheter fram till 2013. När hon slutade skrev hon boken ”Min europeiska familj: De senaste 54 000 åren” som utsågs till Årets bok om svensk historia och fick Augustpriset för bästa fackbok 2015. Nya boken ”Svenskarna och deras fäder – de senaste 11 000 åren” har hon skrivit tillsammans med Peter Sjölund.


Bob Dylan kommer inte till Stockholm

Summary: Bob Dylan kommer inte till Stockholm i december för att ta emot Nobelpriset i litteratur. Detta på grund av ”åtaganden han redan hade” säger Svenska Akademiens ständiga sekreterare Sara Danius till DN.

”Igår kväll fick Svenska Akademien ett personligt brev från Bob Dylan där han förklarar att han inte kan göra sig ledig i december och fara till Stockholm för att ta emot Nobelpriset i litteratur. Han önskar att han kunde ta emot priset personligen, men andra åtaganden gör det dessvärre omöjligt. Han underströk att han känner sig oerhört hedrad av Nobelpriset,” står det i pressmeddelandet från Svenska Akademien. – Han skrev ett brev personligt ställt till mig, säger Svenska Akademiens ständiga sekreterare Sara Danius till DN. Hur ser akademien på att Bob Dylan inte kommer? – Det är helt okontroversiellt. Det har hänt många gånger förut, och kommer hända igen. Nobelpriset är inte ett honorar för en resa till Stockholm, utan en belöning för ett livsverk. Läs även: Nobelpriset i litteratur 2016 tilldelas Bob Dylan Även om det är ovanligt har flera Nobelpristagare inte kommit till Stockholm för att ta emot utmärkelsen. Under de senaste åren har bland andra Doris Lessing, Harold Pinter och Elfriede Jelinek inte kunnat ta emot priset själva. Vad är Dylans anledning att inte komma? – Det är på grund av åtaganden han redan hade. Däremot säger Sara Danius att Bob Dylan kommer att hålla en Nobelprisföreläsning någon gång under de närmaste sex månaderna. Det är det enda kravet som ställs på pristagaren, och enligt Sara Danius är Bob Dylan medveten om det, även om Svenska Akademien inte vet när eller i vilken form det kommer att ske. – Nej, det har vi ingen information om ännu, vi återkommer så snart vi har det. Och det är inte säkert att Bob Dylan kommer till Sverige för att hålla föreläsningen. – Det finns många sätt att göra det, man kan till exempel skicka en video som är gjord för ändamålet. Kommer någon att ta emot priset i hans ställe? – Nej, inte vad vi vet, säger Sara Danius. Läs mer: ”Ett förnedrande fiasko för Svenska Akademiens experiment”


”Post-sanning” utnämnt till Årets ord

Summary: ”Post-sanning” utnämns till årets internationella ord av Oxford dictionaries. Varje år utnämner ordboken ett ord som karakteriserat året som gått – och utnämningen av ”post-sanning” förklaras med ett år som präglats av en laddad politisk diskurs.

”Ett ord som relaterar till eller betecknar omständigheter där objektiv fakta påverkar den allmänna opinionen mindre än känslor och personliga uppfattningar.” Så förklarar Oxford dictionaries ordet ”post-sanning” (post-truth) som de utnämnt till 2016 års internationella ord. Varje år utnämner den brittiska ordboken ett ord som har karakteriserat året. Och under 2016 har användandet av ordet ”post-sanning” ökat med 2. 000 procent jämför med året innan. Ökningen förklaras med folkomröstningen om Brexit och presidentvalet i USA. – Det är inte oväntat att vårt val reflekterat ett år som dominerats av högt laddad politisk och social diskurs. Pådrivet av en ökning av sociala medier som nyhetskälla och en växande misstro mot fakta som ges av etablissemanget, har ”post-sanning” som koncept under en tid hittat sitt lingvistiska fotfäste, säger Oxford dictionaries ordförande Casper Grathwohl till The Guardian. – Jag skulle inte bli förvånad om ”post-sanning” blir ett av de ord som definierar vår tid, fortsätter han. Första gången ordet användes var enligt Oxford Dictionaries i en uppsats av den serbisk-amerikanske manusförfattaren Steve Tesich 1992, då han diskuterade Gulfkriget. Andra ord som tävlade om utnämningen var ”alternativhöger”, ”Brexitanhängare” och ”coulrofobi” - vilket betyder en irrationell rädsla för clowner. Även det danska ordet ”hygge” som tidigare i år utnämndes till ett av årets ord av det brittiska bokförlaget Collins, fanns med i diskussionerna. Förra året utnämnde Oxford dictionaries för första gången en emoji till årets ord. Då blev ”skrattar så jag gråter”-emojin årets ord.


Susanne Ljung: Punkens tydligaste symbol dyker upp som ett solidaritetstecken

Summary: STILKRÖNIKA. Att fästa en säkerhetsnål på kavajen eller tröjan har blivit ett sätt att visa stöd och sympati med de extra utsatta efter Brexitomröstningen och valet av Donald Trump.

Säkerhetsnålen är en av modets mest multifunktionella detaljer. Den kan inte bara fästa ihop plagg som bokstavligen håller på att gå upp i sömmarna, den kan också symbolisera både revolt och respekt. Det senare är något nytt. Från att ha varit punkens tydligaste symbol för att visa på viljan att sticka hål på gamla ideal, har säkerhetsnålen i dag i stället seglat fram som ett tecken på solidaritet. Att fästa en liten diskret säkerhetsnål som en sorts brosch på kavajslaget eller tröjan har blivit ett sätt att visa stöd och sympati med de människor som i dag är extra utsatta efter de politiska val som skett, i både Storbritannien och USA. Trenden började efter Brexit, då Storbritannien valde att lämna EU. Kort därefter skedde ett flertal attacker, både våldsamma och verbala, mot invandrare och färgade i landet. Rädslan växte. Det gjorde också empatin. Men hur skulle man visa den? En kvinna, som kallar sig för Alison och är bosatt i London, fick en idé. Varför inte använda sig av något enkelt och billigt som de flesta redan har hemma för att signalera att man är av det rätta virket, och redo att hjälpa till. På Twitter skrev hon: ”Jag gillar tanken på att fästa en säkerhetsnål, tom på innehåll, på kappan. En bokstavlig SÄKER nål!” Hashtaggen ”safetypin” spreds snabbt. Det gjorde också de sarkastiska kommentarerna. Många ansåg det larvigt, ett sätt för vita människor att försöka bli av med sina skuldkänslor. Det har emellertid inte hindrat säkerhetsnålarna från att nu dyka upp i USA. Att fästa en säkerhetsnål på kläderna är en protest mot valutgången, och en subtil signal om att man stöder dem som kommer att bli extra utsatta för Donald Trumps politik. Där lyder hashtaggen ”safetypinUSA”. Att säkerhetsnålen nu laddas med ett sympatiskt symbolvärde skulle säkert upphovsmannen till säkerhetsnålen, Walter Hunt, ha gillat. Han var en amerikansk uppfinnare, och en av de första som konstruerade en fungerande symaskin i mitten av 1800-talet. Men tanken på att denna effektiva maskin skulle komma att göra hundratals sömmerskor arbetslösa fick honom att överge idén. I stället kom en man vid namn Isaac Merritt Singer att kort därefter finslipa symaskinen, och göra sig en förmögenhet på densamma. Det gick rätt bra för Walter Hunt ändå. Han försörjde sig som fastighetsmäklare, och förbättrade en mängd befintliga saker, som spisar, pennor och skjutvapen på sin fritid. Kanske kan man beskriva honom som en sorts obetald Oppfinnarjocke. Men så hamnade han i ekonomisk knipa. Han blev tvungen att skaffa fram stålar snabbt. Medan han tänkte på hur det skulle gå till tvinnade han på en stråltråd – och tre timmar senare var säkerhetsnålen född. Den 10 april 1849 lämnade han in en patentansökan i New York om något nytt, en ”dress pin”. Det var en sorts dubbelnål med en spiralfjäder och ett litet knäppe som hindrade den från att glida iväg i klänningstyget. Till skillnad från liknande varianter var denna nål gjord i ett enda stycke av stål. En stadig konstruktion. Nålen böjde sig inte mot tyget. Patentet på sin säkerhetsnål sålde han för 400 dollar, det vill säga ungefär 100.000 kronor i dagens penningvärde, varefter företaget A. Meyers & Sons Corporation började tillverka den typ av små billiga säkerhetsnålar som vi använder oss av än i dag, på olika sätt. Mer om säkerhetsnålar Den amerikanske musikern Richard Hell började i mitten av 1970-talet bära trasiga plagg som hölls ihop av säkerhetsnålar, och håret i spretiga testar. En distinkt och annorlunda look som inspirerade Malcolm McLaren till att, tillsammans med Vivienne Westwood, skapa den karakteristiskt trasiga stil som blev förknippad med Sex Pistols, och punkrörelsen i allmänhet. En av de säkerhetsnålar som Walter Hunt själv tvinnade av ståltråd finns i samlingarna på Museum of Modern Art i New York. Säkerhetsnålar har även använts inom konst. På den sista tavlan som den franske konstnären Marcel Duchamp gjorde, 1918, målade han en reva – en trompe l’œileffekt – som han sedan fäste tre riktiga säkerhetsnålar på. Han sade sig hata måleri. Därefter ville han bara spela schack. Susanne Ljung Susanne Ljung är journalist och programledare för det hyllade mode- och kulturprogrammet ”Stil” i Sveriges Radio. Hon bor i Stockholm och New York och medverkar i Lördagsmagasinet varje vecka. Läs tidigare stilkrönikor här


”Det suger att ha rätt” säger Bart Simpson om Trump

Summary: För 16 år sedan förutspådde ett Simpsons-avsnitt Trump som president i ett skräckscenario. I det första Simpsonsavsnittet efter USA:s presidentval förra veckan skriver nu Bart Simpson att ”det suger att ha rätt”.

I det första Simpsonsavsnittet att sändas efter presidentvalet förra veckan står Bart Simpson i öppningsscenen och skriver ”Det suger att ha rätt” många gånger på en svart tavla, samtidigt som han grimaserar. Det efter att Simpsonsskaparna i ett avsnitt för 16 år sedan förutspådde Trump som president i ett skräckscenario för USA. I avsnittet ”Bart to the future” blir Lisa Simpson USA:s president. Hon får ta över ett land i förfall efter den tidigare presidenten – Donald Trump. – Det vi behövde var att Lisa skulle ha problem som var för allvarliga för henne att lösa, och att allt skulle gå så dåligt som det kunde, och därför valde vi Trump som hennes föregångare, sade manusförfattaren Dan Greany inför presidentvalet om avsnittet. Skaparna menade innan valet att Donald Trump är en Simpsons-lik figur. – Han passar rakt in, på ett överdrivet sätt. Han verkade rätt älskvärd förr, på ett hårdfört vis. Men nu när han faktiskt kandiderar ser jag det på ett mycket mörkare sätt, sade Dan Greany till Washington Post tidigare i år.


Harry Potter-läsare mer toleranta och kritiska mot Trump

Summary: Många Harry Potter-fans tog till sociala medier för att jämföra verkligheten med Harry Potters värld efter det amerikanska presidentvalet. Flera undersökningar har visat att Harry Potter-böckerna påverkar läsarnas attityd mot minoriteter. En undersökning från i somras visar också att de är mer kritiska till Donald Trump.

Efter att Donald Trump vunnit presidentvalet i USA drog mängder med människor på sociala medier paralleller mellan dagens verklighet och Harry Potters magiska värld. ”Hörni, det tog sju år för Harry att besegra Voldemort. Vi kan klara oss genom de här fyra åren” skrev en Twitter-användare. ”Minns ni i Harry Potter när professor Umbridge och Voldemort regerade? Ljuset och kärleken kommer att vinna till slut” skrev en annan. Medan en tredje nöjde sig med att konstatera att ”Dumbledores armé nu rekryterar”. Många använde också kända citat från Harry Potter för att trösta sig efter valresultatet. ”Glädje kan hittas även i de mörkaste tiderna, om man bara kommer ihåg att tända lamporna” var en replik från Hogwarts rektor Dumbledore som flitigt citerades. Malin Alkestrand är doktor i litteraturvetenskap och har skrivit sin avhandling om hur lärare kan använda Harry Potter-böckerna och annan fantasy för att få sina elever att reflektera kring grundläggande värden som mänskliga rättigheter och demokrati. – Det som är så träffande här är att man använder en fantasivärld, som till synes inte har så mycket att göra med vår värld, och låter den utgöra en samtidskommentar till den värld vi lever i. Det finns en parallell mellan Voldemorts rasideologi mot mugglare, och både Hitlers ideologi mot judarna och den rasism vi ser i dag i vår verklighet. I och med att det i böckerna inte handlar om hudfärg utan magiskt arv kan man behålla distansen och få ett perspektiv på den egna verkligheten, säger hon. Kanske är det ingen överraskning att Harry Potter-fansen vänder sig till sina böcker efter valresultatet. En undersökning som publicerades i forskningstidskriften ”PS: Political science and politics” i juli visade att Harry Potter-läsare var mer benägna att ogilla Donald Trump än andra, oavsett övrig partipolitisk övertygelse. – Genom hela serien segrar kärlek och vänlighet konsekvent över aggressivitet och fördomar. Där finns ett kraftfullt positivt tema, och det är därför inte förvånande att läsarna förstår det underliggande budskapet i handlingen och att de påverkas av det, sade forskningsledaren Diana Mutz på University of Pennsylvania till The Guardian om sin undersökning. Hon menar att det varit svårt för Harry Potter-läsare att inte se likheterna mellan Donald Trumps och Voldemorts världsbild, och skriver att även Trumps anhängare har använt analogin, genom att trycka affischer med en bild på Trump och Voldemorts kända citat: ”Det finns inget gott och ont, det finns bara makt, och de som är för svaga för att söka den.” Redan när Trump förra året berättade att han vill stoppa muslimer från att komma in i USA började Harry Potter-fans dra liknelser mellan honom och den onde lord Voldemort som i Harry Potter-världen tar över makten genom sin rasism mot ”mugglare”. Och även Harry Potter-författaren J K Rowling själv tog till orda på Twitter och menade att Trump ”är värre än Voldemort". Sommarens undersökning är inte första gången man har sett att Harry Potter-böckerna påverkar läsarnas världsbild. Redan 2013 publicerades en undersökning, där man studerade amerikanska collegestudenter. Den visade att Harry Potter-läsare var mer öppna för mångfald, mer politiskt toleranta och mindre auktoritära än de som inte läst böckerna. Ett år senare visade ytterligare en undersökning som publicerades i tidskriften ”Scientific Journal of applied psychology” ett samband mellan läsning av Harry Potter och attityder mot stigmatiserade grupper. De gymnasieelever och universitetsstudenter som i studien läste delar i Harry Potter-böckerna där karaktärerna blir utsatta för fördomar, som den när Draco Malfoy kallar Hermione Granger för ”smutsig mugglare”, fick en bättre attityd mot bland annat homosexuella och flyktingar. – Min tanke är att de här böckerna, trots vissa problematiska aspekter, har ett tydligt budskap om att man till exempel ska stå upp för det man tror på och ha en kritisk inställning till auktoriteter. Och den kopplingen blev väldigt aktuell nu med presidentvalet. Läser man litteratur som får en att reflektera kring sin egen verklighet så kan man se problemen i sin egen omvärld. Då har man mycket gratis när man sedan diskuterar väldigt abstrakta frågor som demokrati och vad som är rätt och fel, säger Malin Alkestrand.


Figaros bröllop på Malmö Opera

Summary: Malmöoperans ”Figaros bröllop” utspelar sig i traditionell 1700-talsmiljö men spetsas med aggressiva accenter och gör Mozarts människor levande med genomtänkt finlir.

Det är inte konstigt att Mozarts ”Figaros bröllop” från 1785 fortfarande ligger stadigt på tio-i-topplistan för världens alla operahus. En fräck och erotiskt laddad komedi med idel örhängen som ”Säg farväl lilla fjäril”, pagen Cherubins charmiga visor och Grevinnans smäktande arior. För att inte tala om den virvlande uvertyren. Men på Malmö Opera spetsas den välkända ridåöppnaren med aggressiva accenter som utlovar något utöver en trevlig kväll med tokiga förväxlingar mellan herrskap och tjänstefolk. I traditionell 1700-talsmiljö, därtill. Ett förment äkthetsideal, senast praktiserat även för Mozarts ”Trollflöjten” just i Malmö. Den gången kändes det bara fantasilöst. Nu finns det betydligt mer substans och mening när det är gamle regilegendaren Peter Stein som fått lägga ut kursen. ”Figaros bröllop” må vara en älskad klassiker, men är i själva verket svår att göra läslig för en publik på flera seklers avstånd. Musiken är genialt och tajt sammanflätad såväl med replikerna som med intrigerna i Beaumarchais pjäsförlaga, något som de flesta produktioner sällan förmår belysa. Man litar på musikens kraft, och den räcker långt. Men Stein litar också på vitaliteten i texten. Med en skärpa i personinstruktion och scenerier man sällan sett maken till på en svensk operascen gör han Mozarts människor långt mer levande än de som bor på Downton Abbey. Det behövs ingen gul peruk för att vi ska känna igen en Trump i den kjoltygsjagande Greven. Däremot behövs det genomtänkt finlir för att vi verkligen ska förstå varför han inte bara är ett uppblåst pucko när han låter sig luras. Så har denna produktion också genomförts med en väl tilltagen instudering, där sångarna inledningsvis har fått tala sina roller. Ändå lyckas snabbt inhoppade Henning von Schulman som Figaro att smälta in i ensemblens finnerviga koncept. Ett extra plus att få möta denna unge gotlänning som sedan några år gör karriär på Köpenhamnsoperan. Liksom Charlotta Larsson, som äger scenen med sin ampra Marcellina med bett i repliken värdig en Maggie Smith. Annars har Malmöoperan som vanligt handplockat en ung och internationell cast, men en riktig sångarfest har det ändå inte blivit. Litauiske Kostas Smoriginas sticker ut med sin svärtat klangfulla Greve. De tre sopranerna – Grevinnan, Susanna, Cherubin – är perfekt valda för att låta sig förväxlas, men är just vokalt lite anonyma. Av Cherubins pubertalt pilska byxroll gör Giuseppina Bridelli en närmast bokstavlig toyboy – lika lealös som liderlig. Det märks att regissören har satt tonen för föreställningen snarare än dirigenten, men Evan Rogister håller det hela tajt och snyggt. Och publiken är helt med på noterna: Sällan har det skrattats och suckats så mycket på så många rätta ställen.


Nu publiceras de okända kärleksbreven till Astrid Lindgren

Summary: Ett blixtrande möte i Berlin 1953 blev startpunkten för en vänskap som förändrade Astrid Lindgren. Nu publiceras hennes brevväxling med Louise Hartung. ”Hon blev förälskad i Astrid”, säger redaktören Jens Andersen.

Hur träffades Astrid Lindgren och Louise Hartung? – De träffades i Berlin i oktober 1953. Astrid Lindgren var inbjuden av Louise Hartung och stadens barnomsorg för att berätta om sitt författarskap för bokhandlare och bibliotekarier. På kvällen tog Louise med sig henne till östsidan. Astrid ville se resterna av den europeiska metropol hon hade skrivit så mycket om i sin ”Krigsdagbok”. Ingen av kvinnorna glömde någonsin den rörande kvällen, som blev början på en mycket vital vänskap som pågick i elva år. De skrev 600 brev till varandra, Astrid på svenska, Louise på tyska. Vem var Louise Hartung? Berätta! – Hon var en eldsjäl som följde sina lustar, på gott och på ont. Louise bodde i 20-talets Berlin, var utbildad konsertsångerska, hade en roll i ”Tolvskillingsoperan” 1928 och ingick i kretsen runt Bertolt Brecht, Kurt Weil, Lotte Lenya och svensk-tyska Nell Walden, som var med och grundade tidskriften ”Der Sturm”. Under nazitiden tvingades hon till fronten för att sjunga för de sårade tyska soldaterna. Men i hemlighet hjälpte hon också judar. – Efter kriget hade hon en vision för Berlins barnomsorg: att genom konst och kultur läka de själsliga såren hos traumatiserade, föräldralösa barn. Genom ”den goda barnboken” – som Pippi Långstrump – skulle en ny generation tyskar resa sig. Hon spred hängivet Astrid Lindgrens böcker. Trots att hon var mycket utåtriktad i sitt arbete var hon en mycket privat människa, ville inte bilda familj, levde ensam i sin lägenhet och tillbringade mycket tid i sina två trädgårdar. Därifrån skickade hon genom alla år färska blommor till sin väninna i Stockholm. Vad skriver de om i breven? – Om kärlek, vänskap, melankoli, ensamhet, minnen, konstupplevelser. Och om sina gemensamma resor genom södra Europa i Louises VW Karman Ghia Cabriolet. Breven är fulla av allvar och humor. De kunde verkligen skratta tillsammans på papper, inte minst när de berättar om kollegor, vänner, familj, syskon och – i Astrids fall – barn och barnbarn. Men de skriver också om politiska frågor i en svår tid. Och inte minst om alla utmaningar för 50-talets ambitiösa yrkeskvinnor, som de själva tillhörde. Man förstår av breven att deras möte var otroligt starkt. Var det en förälskelse? – För Louise innebar mötet med Astrid en känsla av djup gemenskap, som bara kunde förstås på ett sätt – som förälskelse. De återkommer ofta till den första kvällen i Berlin där också Astrid upplevde en nästan telepatisk förbindelse. Men ganska snabbt gör Astrid klart att hon inte kan besvara Louises starka känslor. Många brev under de första tre–fyra åren kretsar runt denna känsliga och svåra fråga. Sedan börjar Louise acceptera situationen, och under åren blir vänskapen allt mer jämlik. Louise blir en som kan trösta, skälla ut och utmana Astrid. Hur tycker ni att de här breven förändrar bilden av Astrid Lindgren? – De understryker hur viktig, värdefull och absolut nödvändig ensamheten var för människan och konstnären Astrid Lindgren. Hon beskriver sig i ett brev till Louise som ”konstitutionellt melankolisk” och skriver i ett annat: ”O, den som bara, kunde få lov att vara, ett liten ensamt djur i skogen”. Det är också överraskande att Astrid Lindgren kände sig så stressad och i perioder frustrerad som jagad, världsberömd författare och redaktionschef på förlaget Rabén & Sjögren. Att som brevskrivare ha vänner på distans passade kanske ensamvargen Astrid Lindgren riktigt. – Sedan kan man ju också fundera på hur mycket diskussionerna med den belästa Louise påverkade Astrids litteratur. Det är möjligt att en ny och djupare, filosofisk ton märks i böcker som ”Sunnanäng” och ”Vi på Saltkråkan”. Vilken betydelse kom vänskapen med Louise att få för Astrid genom åren? – Oj, stor betydelse! Hon var inte bara en bildad och underhållande vän. Kanske viktigast av allt: genom alla år var Louise en skarpsinnig och konstruktivt läsare, som såg till att de tyska översättningarna av hennes böcker inte förlorade kraft och konstnärlig finess. Louise Hartung avled i cancer i februari 1965. Vet man något om hur Astrid Lindgren förhöll sig till minnet av henne i efterhand? – Astrid besökte Louise på hospitalet i Berlin innan jul 1965 och försökte ringa henne samma dag hon dog. Senare noterade Astrid i sin anteckningsbok: ”Louise Hartung dog i dag. Sörjer över Louise”. Mer vet vi inte. Jo, att Astrid inte var närvarande vid Louises begravning i Berlin, 4 mars 1965. Men hon fortsatte att korrespondera med Louises väninna, Gertraud Lemke, fram till dennas död 1970. Brevväxlingen mellan Astrid Lindgren och Louise Hartung ••• Stockholm, 28 oktober 1953 Liebe liebe süsse Frau Hartung! Ni är sannerligen en upplevelse för Er omgivning! Jag vet inte hur jag ska börja, men nu sätter jag igång. Alltså – stort stort tack! För allt! Om Ni bara anade hur mycket det här besöket har glatt mig, nej, det kan Ni inte förstå, trots att Ni är en mycket klok och intelligent människa. Men det ska jag säga Er att jag är så fruktansvärt tacksam, att jag överhuvudtaget inte kan uttrycka det, jag försöker det inte heller. Jag har plågat Er, Ni har inte fått någon ro, Ni har inte kunnat sova – men det gör mig inget! Jag har roat mig kungligt. Men jag hoppas att Ni nu får sova ordentligt och inte arbetar för mycket och är mycket lycklig och ofta träffar Era goda vänner. Jag tyckte så mycket om dem, fru doktor Lemke (så klok hon var!) och fru Herking och fru Obrig. /…/ Jag har bett herr Oetinger att skicka er översättningen av pjäsen ”Pippi Långstrump” och förhoppningsvis får ni den om några dagar. Senare skickar jag också pjäsen om ”Mästerdetektiven Blomkvist”. /…/ Jag vill gärna skriva mycket mer, men ni vet hur det står till med mina kunskaper i tyska. Det är så man kan bli tokig. Man blir ju en helt annan människa när man inte kan använda sitt eget språk. Och jag tycker att denna andra människa är mycket trist med sitt fattiga ordförråd. Men till sist återigen – Ni var en upplevelse. Med de hjärtligaste hälsningar Astrid Lindgren ••• Berlin, början av februari 1954 Kära, mycket kära fru Lindgren, /…/Jag är mycket glad för att ni tror att vi kommer att ses igen. När och var spelar ingen roll. Redan när vi träffades på flygplatsen, visste jag att mötet skulle bli något mycket mer än ett officiellt besök på Hauptjugendamt av en svensk barnboksförfattare./…/ Jag frågade er om ni hade någon mer önskning som jag kunde uppfylla, och det enda ni ville var att jag skulle berätta om mig själv hela natten lång. Jag visste att jag inte kunde förtiga något alls för er, eftersom förtroende ju antingen är obegränsat eller inte finns alls. Inget vore mig kärare än en Sheherazades yrke. Men i så fall måste man ha 1 001 nätter på sig och inte bara en enda. Jag var rädd för slussarna som öppnar sig så lätt men inte är så lätta att stänga. Och fruktan är i vanliga fall en obehaglig grundkänsla som inte alls passar mig och som jag bara kan förklara med allt jag gått igenom under åren. I världen behöver vi mycket mer av ”hängivelsens äventyr”, annars kvävs vi av penningaffärer och byråkrati. Jag tänkte nog att ni redan har planerat er sommar, ingen människa lever ju i ett lufttomt rum. I så fall måste ni förmodligen ändå komma till Berlin, där ni ju lämnade så mycket ogjort ... aldrig glömmer jag kvällen vid Potsdamer Platz ... och jag föreställer mig att ni också vet att man inte kan vara två dagar i Berlin och sedan resa därifrån för att aldrig mer återvända. /.../ Dröj inte för länge. Men sak samma om det dröjer länge eller inte, att få träffa er igen är det jag önskar mest av allt. Er Louise Hartung ••• Stockholm, skärtorsdag 1954 Kära söta snälla rara, Nu tänker jag skriva på svenska. Varför ska jag sitta och skriva på engelska till en som kan läsa ”Tjänstekvinnans son” på originalspråket? Men vilket språk jag än använder så kan jag ju inte tillräckligt uttrycka min tacksamhet för alla de gåvor ni hopar över mig. Brev har jag fått, långa, innehållsrika och tjusiga, blommor har jag fått, underbara vita nejlikor och ännu underbarare gula rosor och små söta vårblommor från er trädgård, parfym har jag fått, en härlig sådan, kära snälla människa, det är alldeles för mycket. Ni är verkligen dynamisk i allt vad ni företar er, förunderlig på alla sätt. /…/ Vad jag är glad att ni tycker om Bullerbybarnen. Jag tycker så mycket om att höra ert omdöme, för ni säger alltid så rent ut vad ni anser, det ni tycker är bra och det ni tycker är mindre bra. Därför vågar jag tro på det ni säger – allra helst som ni har ett så förnuftigt sätt att lägga fram allting på. Gud, vilka meningar jag skriver, så illa formulerade! Är ni alltid frisk och framåt? Jag tycker att jag är ovanligt trött denna s.k. vår, jag får ingenting ur händerna, jag bryr mig inte om att planera, jag svarar inte på brev, jag orkar inte skaffa mig några kläder. Jag är inte sjuk och inte frisk. Berätta fler stories ur ert liv! Det låter så spännande i mina öron, jag tycker att ni har upplevat så mycket i så många olika miljöer, medan jag har gått här hemma i Sverige så fromsint och upplevt så lite. Det här tidningsurklippet hittade jag i Dagens Nyheter häromdan, och jag skickar det till er förhoppning att jag får höra en ny story. I morgon är det påsk, och här är ett fruktansvärt väder, inte en tillstymmelse till vår. Jag ska i alla fall ta mina barn och mitt barnbarn med mig och fara ut till Furusund ett slag /.../ Jag glömde tacka för den tjusiga Berlinkartan, jag hoppas jag ska få tillfälle att använda den så småningom och kanske också få en ny – utan zongränser – någon gång. Ja, nu är jag tillbaka till utgångspunkten – hur ska jag kunna tacka er? Era rosor står här och är så bedårande. Om en timme ska jag bort på middag – omgiven av en lätt sky av Arpège. Ja, ni slösar verkligen med er själv och med era gåvor. Ni borde allt hushålla lite, för jag är inte värd allt detta. Jag hoppas verkligen att vi ska kunna råkas åtminstone något, om ni kommer till Sverige i sommar. Av olika anledningar är mina sommarplaner ännu inte riktigt fixerade, jag menar data och dylikt. De blir i viss mån beroende av mitt arbete på förlaget. Jag brukar alltid vara ledig hela sommaren, men i år har det kört ihop sig lite grann. Jag önskar er allt gott! Till att börja med en glad påsk och VACKERT VÄDER! Tack en gång till! Tillgivna Astrid Lindgren ••• I augusti 1954 besökte Louise Hartung Astrid Lindgrens sommarställe på Furusund. Via Furusundsbron körde hon hela vägen fram till den röda stugan, Stenhällen, där hon lastade ut blomsterlökar och plantor som hon tagit med sig från Berlin. Under tre dagar pratade de, plockade svamp och badade. Den 7 augusti fortsatte Louise Hartung till Lappland. Rovaniemi, 8 –12 augusti 1954 De tre dagarna är som en fjärran dröm – och när jag blundar ser jag bara en lång, smal bro – Astrid, kära, kära, kära, kära, inte på hundra år kommer jag att glömma den bron. Hur kan en människa vara så rar som du, så ljuvligt det är att vara hos dig. Aldrig hade jag trott att det kan vara en lycka att se på när någon diskar i ett litet kök, å, dina vackra händer ... Jag har dig obeskrivligt kär, hur mycket kan jag inte uttrycka. När jag är hos dig tänker jag att jag ska skriva det till dig, och när jag ska skriva tänker jag att man kanske kan säga det, men jag kan varken det ena eller det andra, det enda jag vet är att jag dör av längtan efter dig. Nu är jag 1 200 km norr om dig i stället för söder som vanligt – men alltid dessa förfärliga km emellan. Några dagar till stannar jag kvar här för att återhämta mig, resan tog på krafterna. Sedan går färden vidare mot nordligaste Lappland. /…/ Var är du den 1 september? Kan jag inte hämta dig någonstans? Den 4 september är sista dagen jag kan vara kvar i Sverige, sedan måste jag definitivt tillbaka. Snälla, snälla, fundera en gång till på ditt schema om där inte går att göra plats för en liten människa. Med allt som du har att göra vet jag nog vad det betyder att du tar ledigt för min skull och har skänkt mig tre dagar från morgon till kväll. Mitt tack för den tiden sparar jag på och drar ut på litegrann, men att jag kommer att träffa dig igen och alltid, alltid vill träffa dig går inte längre att ändra på. Var snäll och slösa lite med din tid, du kan ju ställa ännu högre krav, jag uppfyller alla som du ställer – tre sånger om dagen! – som om det skulle finnas en större glädje för mig än att sjunga för dig – men gör vad som helst för att få träffa dig igen och snart. Louise ••• Furusund, 16 augusti 1954 Louisechen, Det går inte! Den 1 sept., då är jag i Småland och tar, om Gud vill, mitt körkort. Man måste beställa tid långt i förväg för att få köra upp, eftersom det i denna lilla skruttstad bara är uppkörning en gång i veckan, och just den 1 sept. är det min tur. Och samma eftermiddag ska jag fara med mina föräldrar i bil (dock inte med mig som chaufför) på en rundresa till deras gamla vänner och den resan ska sluta i Enköping den 5 sept., varefter jag i sporrsträck ska åter till Stockholm för ett viktigt sammanträde den 6, och mina föräldrar ska vara hos mig ett litet tag. Så du ser, att där finns inget kryphål någonstans. Ibland undrar jag, om man hela livet ska ha sin tillvaro så inrutad ... det verkar så. Och fastän man rutar in och står i, ligger där ändå tusen saker ogjorda och väntar på att man ska ta itu med dem. Tänk, när man är död en gång, vem ska göra allt det där då? Louisechen, Louisechen, jag är inte alls så där underbar som du tror och du ska inte så helt gå upp i en annan människa, inte i mig och inte i någon annan, för då blir du så värnlös och prisgiven åt en annans godtycke. Jag tycker så mycket om dig och vi ska vara goda vänner i alla våra dagar, men du får inte idealisera mig och för min skull åsidosätta alla andra, som jag förstår behöver dig som en kraftkälla och ett ”läkeblad”. Om du sitter i Berlin och bara tänker på die schmale Brücke, så får du det så sorgesamt, min lilla Louisechen. Gör inte det, är du snäll. Men tänk på mig ofta och skriv till mig ofta, och var glad och frisk och sjung vackra, vackra sånger, även om jag inte är där och hör dem. Inte ett ord skriver du om hur det har varit med ditt hälsotillstånd under den här ansträngande resan, jag hoppas innerligt att du inte har överansträngt dig. Vackert väder kunde jag bara organisera under de tre dagar du var här, sedan har det mest regnat, och jag antar att du har sett det svenska landskapet genom dystra regnskyar. Jag känner mig ju personligen ansvarig för att Sverige uppför sig som det ska, när Louise Hartung kommer hit, och jag är rädd att det inte har uppfört sig riktigt som det borde. Men solen sken i alla fall i Furusund, medge det! Och du var så förtjusande och tröttnade inte att berätta för mig, tack, kära Sheherazade! /…/ Tack, Louisechen, för ditt besök här och för den lilla björnen och för all din vänlighet och tillgivenhet. Jag hoppas att inte det ska dröja allt för länge, tills vi ses och jag får höra drei Lieder pro Tag. Astrid ••• Berlin, mitten av november 1954 Kära du, den boken (”Mio, min mio”, reds. anm.) gör mig tokig – hur kan man komma på något så vackert, något så enastående? Du har sannerligen fått en välsignad fantasi – och varje rad är vacker, och några ännu vackrare, och ytterligare några tar sig raka vägen in i hjärtat och ställer till med ofog – och andra gör ont, så vackra är de – och så finner jag inga ord för att säga hur mycket, hur mycket jag gläder mig. Astrid, finns det verkligen inget man kan glädja dig med? Det går ju inte an att du hela tiden ger och ger och inget får du tillbaka. Jag skulle vilja att du någon gång uttrycker en önskan, att du någon gång vill något som man kan göra för dig. Du anar ju inte hur stor glädje du kan skänka. Ditt språk är så omedelbart och så fulländat i sin enkelhet och alltid alldeles äkta. Å, Astrid, barnen som spelar flöjt för stjärnorna! De liknar dig. Vad var det de skrev i Dagens Nyheter: ”oemotståndlig hjärtevärme”? Astrid, /…/ det finns bara en enda, verkligt varm plats i världen, och det är vid ditt hjärta. Louise ••• Stockholm, 24 november 1954 Louisechen, snällaste flickan i norra Europa, hur kan du säga att jag ger och aldrig får något – det är ju hela tiden du som ger, intresserar dig för mina böcker och gör dig möda att skriva om allt det till mig. Tack, för det första för allt vackert du säger om Mio, för det andra för din långa och intressanta utredning om Bullerbyöversättningen, för det tredje för alla dina brev och goda önskningar till min födelsedag, för det fjärde för ditt söta och dåraktiga påhitt att vilja skicka mig flygbiljett till Berlin. Voj, voj (säger dom i Finland), visst skulle det vara underbart att få komma till Berlin igen, men nu ska jag beskriva min tillvaro för dig just nu, så förstår du att det inte går: Min mamma ligger svårt sjuk med blodpropp i hjärnan och jag har med nöd och näppe kunnat ta mig ifrån och resa hem till Småland över en enda futtig dag, fast jag helst skulle vilja vara där en månad. Jag har varje vecka ett radioprogram som jag dels ska skriva och delvis regissera. Tjogtals med ”bokdagar” rasar den här tiden på året och tusen andra förunderliga påhitt som man försöker klara sig ifrån så gott man kan, men det lyckas bara till ung. 75%, återstående 25% räcker till för att man ska ha sina veckor fyllda för en lång tid framåt. Min kära, slösaktiga och godhjärtade Louisechen, jag kan inte komma till Berlin nu. Att jag skriver så sällan får du ta som ett bevis för att min tillvaro är precis så förvirrad som jag här beskriver den. Du är en av de få jag skriver till (utom nödvändiga affärsbrev), men det är ju inget att komma och skryta med till dig, du som enligt uppgift aldrig skriver brev och ändå skriver så många och så underhållande och spirituella brev till mig. Om igen – hur kan du säga att jag är den som ger; jag ger nästan ingenting och du slösar. [ ... ] Vill du höra vad jag ska göra i morgon och kommande dagar? Skriva ett radioprogram på förmiddan, äta lunch med två radiogossar, åka till förlaget på ett sammanträde, ha en radioinspelning, kasta mig i en bil och fara hem och byta kläder, kasta mig i en ny bil och fara bort och äta middag långt åt skogen utanför stan, komma hem sent, önska att jag vore på en öde ö. Fredag morgon, skriva radioprogram, ila till förlaget och göra undan så pass att jag kan vara borta en halv vecka, ha en radio inspelning kl. 5, åka hem, åka bort och äta middag. Upp i svinottan på lördag morgon, åka bil till Värnamo för att delta i någon slags barnbokshistoria (fast jag har bett på mina bara knän att få slippa), fortsätta på söndag till Växjö för att delta i ett bokhandlarmöte, som förlaget tvingar mig att vara med på, kliva upp i svinottan på måndag morgon, bila till Vimmerby och under två dagar avlösa min stackars utmattade svägerska vid mor mins sjuksäng./…/ Gud sig förbarme vad jag är glad att jag inte är drottning Elizabeth av England! Hon har väl antagligen program för flera år framåt, och då förstår jag inte hur hon orkar leva. Nu ska jag inte beklaga mig mer, min snälla Louisechen. Förlåt mig, när jag tiger. Fast jag vet att du har lika mycket att göra som jag och du, du skriver ändå, tack för det! Tillgivna Astrid ••• Mitten av december, 1954 Astrid, du är så tyst. Det går inte för sig. Det går verkligen inte för sig, tro mig. Det finns gränser för allt. Längta och älska, lida och hoppas, allt har sina gränser, och lättast att skada är förmågan att älska. I världen finns inte så mycket arbete att man inte kan skriva en rad. /.../ Louise ••• Berlin, den 11 januari 1955 Kära, söta, älskade Astrid. /…/ Du skriver att vi ska vara vänner och förklarar det ungefär som så att det enda som behövs är ett eller annat livstecken, som ger besked om ömsesidig existens. Astrid, vad menar du? Vad ska det vara bra för? Att hålla vänskap vid liv är nästan det svåraste i världen, den kräver noggranna omsorger, annars bleknar oftast glansen, all värme försvinner och det som återstår är minnen. I bästa fall. Till och med de kan blekna. Dessutom verkar det för mig som om du vill ha fasta gränser i mänskliga förhållanden, i så kallade vänskaps- och kärleksförhållanden. Förutsatt att jag förstår dig rätt. /…/ I mitt tidigare liv finns så många så kallade kärleksupplevelser att jag sedan lång tid inte vill ha den sortens upplevelser med en annan människa, med mindre än att den andliga och känslomässiga gemenskapen också leder till kroppslig gemenskap som en naturlig, om än inte nödvändig konsekvens. När jag såg dig, Astrid, visste jag redan när vi for in i aftonrodnaden helt säkert att jag aldrig, aldrig mer vill förlora dig, att varje slags förhållande till dig är rätt för mig, så länge det leder till att du aldrig mer stiger ut ur mitt liv/…/ Att du oavsiktligt lyckats fylla mitt känsloliv så fullständigt kan bara bero på att det trots alla olikheter finns en djup själsgemenskap som jag aldrig förr har upplevt, och därav också detta nästan oförklarliga förtroende. Och nu återkommer jag till den första kvällen. Så sorglös du var när du önskade dig att jag hela långa natten skulle berätta om mig! /…/Och så föresatte jag mig att aldrig någonsin, vare sig den gången eller senare, pressa dig med önskningar och att skydda denna gåva från himlen, eftersom man helt enkelt skyddar en sådan klenod. Jag ville inte att det händer som jag vill, utan bara det du vill. Och så ska det vara. /…/I dag hade jag kunnat skriva mycket mer, och har till och med god lust att göra det, men dessvärre är jag på nytt så utmattad att jag ligger till sängs som en död fluga. Sedan julen, nyåret, trettondagen är det som om jag hade ett glädjehus i stället för en tvårumslägenhet. Den 6 januari måste jag fira min femtioårsdag, måste säger jag med avsikt./…/ Och nu är jag helt utslagen. Min enda önskan att få träffa dig igen gick ju inte i uppfyllelse. Louise ••• Stockholm, 18 januari 1955 [...] Tack för ditt uppriktiga brev och tack också för all kärlek. Jag fattar inte enda minut vad det finns hos mig som kan uppväcka så stormande känslor. Det måste vara så att du har en speciellt stor begåvning för kärlek, och för din egen skull är det allt bra synd att du inte har valt ett annat föremål (”valt” är ett dumt ord förstås – man ”väljer” ju inte). Emellertid – du har varit fullt uppriktig i ditt brev och jag vill vara lika uppriktig tillbaka. Du har rätt i att jag gör en bestämd skillnad mellan vänskap och kärlek. Jag kan ge dig vänskap, Louisechen – kärlek med åtföljande fysisk gemenskap kan jag bara ge en man. Jag har inga fördomar och jag förstår att du efter dina många upplevelser, kanske inte minst under sammanbrottsdagarna i Berlin, kan känna dig rätt färdig med hela manskönet. Men i det fallet är vi olika, Louisechen. Att jag är lidelsefull, har du också rätt i, men mitt bondska blod reagerar helt gammalmodigt bara inför det motsatta könet. Hur lidelsefull jag än är, så har jag i alla fall inte kastat mig in i flera kärleksförhållanden än att jag lätt kan räkna dem, om också inte riktigt på ena handens fingrar. Förhållanden baserade på enbart fysisk gemenskaphar jag aktat mig för, och jag har en utpräglad förmåga att säga nej. Du säger – på tal om den där första kvällen i Berlin – att du inte betvivlar att den främmande miljön, den ovanliga situationen, din lidelsefulla önskan stödd på erfarenhet, säkert hade kunnat förmå mig att ge efter, om du hade gjort ett närmande. Men där tar du allt fel, och jag är glad att inget sådant närmande gjordes. ”Och så ska det förbli” skriver du, lilla kloka – och det är bra. Det är bara det att det är lite svårt att balansera vår relation, när det jag känner för dig är tillgivenhet och vänskap och det du känner för mig något annat. /…/ Det här brevet skulle du naturligtvis ha haft för länge sen. Men det har inte varit något riktigt lätt brev att skriva och därför har det gått så här. Beträffande mig själv finns följande att meddela: Jag har äntligen tagit körkort (två dar före jul). Jag måste börja skriva men jag gör det inte, för att jag har så mycket annat att tänka på. Jag är melankolisk – ofta. Jag har fått den tyska översättningen av ”Mio, min Mio”. Den förefaller mig delvis mycket bra gjord men ibland är ord och vändningar inte så enkla som jag vill ha dem. Jag har bett Oetinger att låta dig titta på översättningen (fast du har väl varken tid eller lust?) och inte vet jag om Oetinger anser att tiden tillåter det heller, innan boken måste gå till sättning. Var förvissad om min vänskap. Astrid De brev som skrivits på tyska är översatta till svenska av Thomas Grundberg. I Astrid Lindgrens sista brev i DN:s publicering har redaktionen översatt några tyska fraser för läsbarhetens skull. Louise Hartung 1905–1965 Föddes i Münster, Tyskland. Hon utbildade sig till sångerska och spelade in flera skivor. På 20-talet flyttade hon till Berlin, där hon umgicks i stans kosmopolitiska konstnärskretsar. Efter nazisternas maktövertagande 1933 förbjöds hon att uppträda. Under kriget tvingades hon att sjunga för sårade soldater vid fronten, och gömde parallellt judar i sitt hem. När Röda armén intog Berlin var hon en av många tyska kvinnor som utsattes för våldtäkter. Efter kriget arbetade hon på den så kallade barn- och ungdomsbyrån som ordnade värdfamiljer, bokcirklar och kultur för föräldralösa barn. Astrid Lindgren 1907–2002 Föddes i Vimmerby. Som 18-åring flyttade hon till Stockholm och utbildade sig till kontorist. Hon gifte sig 1932 och fick två barn. Hon debuterade 1944 med ”Britt-Mari lättar sitt hjärta”. Några av hennes verk: ”Pippi Långstrump går ombord” (1945), ”Alla vi barn i Bullerbyn” (1946), ”Mio, min Mio” (1954), ”Emil i Lönneberga” (1963), ”Ronja Rövardotter” (1981), ”Bröderna Lejonhjärta” (1973). Lindgrens hem på Dalagatan 46 är i dag museum. Hon hade också ett sommarhus i Furusund, i skärgården. Förra året publicerades ”Krigsdagböcker”, de dagböcker hon skrev mellan 1939 och 1945. Över 600 brev i ny bok ”Jag har också levat!” (Salikon förlag) är en brevväxling mellan Astrid Lindgren och Louise Hartung som innehåller över 600 brev som skrevs 1953–1965. Vart de än reste gav de varandra adressen så att de ska kunna hålla kontakten. När Louise Hartung avled i februari 1965 efterlämnade hon en pappkartong fylld med brev med påskriften: ”Skall efter min död oöppnad skickas till: Fru Astrid Lindgren, Dalagatan 46, Stockholm, Schweden”. Brevvolymen är sammanställd och redigerad av Jens Andersen, som skrev den uppmärksammade Astrid Lindgren-biografin ”Denna dagen, ett liv” (Norstedts 2014), och Jette Glargaard, som bland annat är lärare och läroboksförfattare i tyska.


Både tillspetsat och inåtvänt

Summary: Efter två ursinnigt personliga tolkningar av Mozartoperor samlar Teodor Currentzis en rad av storartade sångare i sin "Don Giovanni" och lyfter fram det mysteriöst mörka.

Årets mest emotsedda operainspelning är tveklöst Mozarts ”Don Giovanni” under ledning av det grekiska dirigentfenomenet Teodor Currentzis - operachefen i Perm på gränsen till Sibirien som med sin ensemble Musicaeterna tagit världen med storm med sina lika lekfulla som ursinnigt personliga tolkningar av ”Figaros bröllop” och ”Cosi fan tutte”. Två operaverk som står på den unga kärlekens sida - den som ännu inte format sig efter samhällets normer eller idealiserande bilder. Som skyr det skuldtyngda och moraliserande och som har Mozarts kemiskt instinktiva musik som sin like. I ”Don Giovanni” finns allt detta, ännu mer dramatiskt tillspetsat, men i en atmosfär som också färgas av ett mysteriöst mörker. Något som Currentzis lyfter fram redan i operans början när han drar ner tempot till det nästan stillastående i den dödliga kampen mellan Don Giovanni och Il Commendatore så att det låter som att de flyter omkring sida vid sida i ett mörkt vatten innan den förre når upp till ytan och den senare sjunker till botten. I barytonen? Dimitris Tiliakos har Currentzis också funnit en Don Giovanni med en ung och len stämma som inte bara kan uttrycka vitalitet utan även den sällsamma inåtvändhet som tidvis präglar rollen. En magnetiserande försjunkenhet, lik den som återfinns i flamencons cante jondo, som hörs i recitativet till duetten ”La ci darem la mano” med Zerlina och som här låter som att han drar henne med sig in i det mörka djupet i honom själv. Samma slags inåtvändhet uttrycker även Karina Gauvins Donna Elvira i sitt outsägligt vackert framförda recitativ till arian ”Mi tradi quell’alma ingrata”. Och Kenneth Tarvers Don Ottavio i sin aria ”Dalla sua pace” där han framstår som lika universellt övergiven som i Joseph Loseys filmatisering från 1979. Eller som i René Jacobs inspelning av Don Giovanni från 2007. En ung, älskande mans smärta som även Currentzis tar på fullaste allvar. Don Ottavios kärlek? är Myrto Papatanasius smärtsamt purunga Donna Anna som får sin egen omskakande inre och yttre resa accentuerad och fördjupad i denna inspelning. Från det att hon i inledningen, efter mordet på sin far, tappar rösten och knappt kan sjunga till ”Fuggi, crudele, fuggi!” där hon murar in sig i sina hämndtankar och ”Non mi dir, bell’idol mio” där hon vecklar ut sig så att hennes inre motsättningar mellan ”ja” och ”nej” blir fullt synliga. En demaskering som får mig att minnas den sceniska tolkning som Etienne Glaser låg bakom i sin legendariska uppsättning på Stora Teatern på 80-talet och som kom att ligga till grund för Suzanne Ostens lysande film ”Bröderna Mozart”. Återstår då att kommentera de två personer i operan som Don Giovanni är mest sammanväxt med: betjänten Leporello som i Vito Priantes kameleontiska gestaltning håller den förvandlande buffaenergin på högvarv. Och Christina Ganschs ljuvliga Zerlina, den av Don Giovanni förförda, men som efter att nästan ha dukat under av hans skrämmande strömvirvel bär något oerhört värdefullt med sig att återskänka till livet. Bästa spår: 1:a aktens final I barytonen Dimitris Tiliakos har Currentzis också funnit en Don Giovanni med en ung och len stämma som inte bara kan uttrycka vitalitet utan även den sällsamma inåtvändhet som tidvis präglar rollen. 1 ”La ci darem la mano” Duetten i första akten mellan adelsmannen Don Giovanni och Zerlina som är av folket får sin spänning av ytterst subtila musikaliska medel. Rytmiska förskjutningar och klangliga förändringar som gör samtalet mellan dem till en förförelsescen utan motstycke i operahistorien.? 2 ”Ecco il birbo che t’ha offesa” Demaskeringen under festen i första aktens final där Don Giovanni avslöjats som den som är förövaren. En ensemblescen som går från ett paralyserat tillstånd till en kaotisk förvirring på några minuter. Och som efter Mozart blev en modell för Rossini, Bellini och Verdi.? 3 ”Deh, vieni alla finestra” Den ljuvliga ”Canzonettan” som Don Giovanni sjunger till Donna Elvira för att hon skall förväxla honom med den till sig själv förklädde Leporello. Ett av många rollbyten mellan dessa två barytonstämmor som uppenbarar hur dialogiskt tänkta deras identiteter är.? 4 ”Sola, sola, in buio loco…” Den nattliga sextetten i andra akten som rytmiskt drivs av den jagade Leporello, förklädd till Don Giovanni. En dynamiskt upplagd scen för sex röster där Mozart ställer sin tids olika operakoder, buffa och seria, mot varandra och leker med dem tills bara förvillelsen återstår.? 5 ”Vedrai carino” Alla vill Don Giovannis undergång, men när han väl är borta uppstår en enorm tomhet. Han har smittat dem med något som alltid har förändrat dem. I den här arian som Zerlina riktar till sin älskade Masetto visar Mozart hur den tidigare duetten lever kvar i henne.


”Idol”-bolaget om kritiken mot deltagarnas löner

Summary: Musikerförbundet har tidigare kritiserat det låga arvode ”Idol”-deltagarna får för sin medverkan i TV4-programmet. Nu svarar produktionsbolaget Fremantles vd att Musikerförbundet missuppfattat frågan. – Vi investerar jättemycket kring varje idol, säger vd:n Magnus Karlsson Lamm till DN.

De medverkande i TV4:s talangtävling ”Idol” får 875 kronor i veckan i ersättning. I förra veckan kritiserades de låga ersättningarna av Svenska musikerförbundet, som menade att idolerna skulle ”tjäna mer som gatumusikanter”. – Vi har ett gällande kollektivavtal med SVT som varit branschformerande i många år. Det skulle ge deltagarna motsvarande 4 000 kronor om dagen med repetitioner och inspelningar, sade Musikerförbundets Per Herrey då till DN. I veckan har Musikerförbundet haft ett möte med Fremantle, som producerar ”Idol”. Enligt Fremantles vd Magnus Karlsson Lamm har de helt missuppfattat vilka premisser ”Idol”-deltagarna medverkar under. Idolerna är inte anställda, utan får sådan ersättning som är praxis för tävlingar i Sverige, säger han. – Alla våra avtal är enligt branschpraxis. Vi tycker att det är en fantastisk chans att vara med i ”Idol” och investerar jättemycket kring varje idol för att ge dem de bästa chanserna. De får betald mat och resor, hotell, sångcoach och koreografer – jag tror att inga etablerade artister har ett så stort uppställ runt sig som de har. Vi är stolta över att ”Idol” ger möjlighet för de här oetablerade talangerna, säger Magnus Karlsson Lamm, vd för Fremantle som producerar ”Idol”. Han menar att de flesta ”Idol”-deltagare är gymnasieelever, och är glada för att de får ett arvode som är i samma nivå som det studiebidrag de är vana vid. – Och den exponering de får är värd enorma summor. Problemet är att Musikerförbundet inte vill diskutera det här alls. De vill bara se idolerna som anställda, vilket vi har svårt att se då det i så fall är tittarna som säger upp en av dem varje vecka, säger han. En annan kritik som Musikerförbundet lagt fram är att Fremantle avlönar jurister som hjälper de unga talangerna i förhandlingar med skiv- och managementbolag, och då förklarar att de villkor som ges är skäliga. Men Magnus Karlsson Lamm menar att det inte finns något alternativ. – Visst kan man fråga sig hur oberoende de här juristerna är, men vi erbjuder idolerna dem för att de ska kunna vara till hjälp och rekommendera dem att prata med andra parter. Jag vet inte vad som är alternativet, eller om Musikerförbundet skulle vilja betala för juristerna?


Kändisar tappade sin dragningskraft i USA-valet

Summary: Den amerikanska underhållningsindustrin oroas över en framtid med Donald Trump som president. Samtidigt ses de som en av anledningarna till att han vann valet. Men med Trump som president finns också en förhoppning om ett mer politiskt medvetet Hollywood.

Under upprinnelsen till presidentvalet tog många nyhetsmedier, kulturpersonligheter och underhållningsprogram en ståndpunkt mot Donald Trump i valet. Under valnatten twittrade ”The late show” ut att det kändes som ”vi försöker undvika apokalypsen, medan halva landet röstar på asteroiden”. På sociala medier var kulturpersonligheter runt om i USA som tagit mer eller mindre aktiv ställning för Hillary Clinton chockade över utgången av valet. På torsdagen publicerade Aaron Sorkin i Vanity Fair ett öppet brev till sin dotter där han skriver om sin oro över att ha Trump som president. ”Världen förändrades sent igår kväll på ett sätt som jag inte kunde skydda oss mot. Det är en fruktansvärd känsla för en pappa. Jag kommer inte förringa det här, det är helt fruktansvärt”, skriver han och fortsätter ”det här är första gången en totalt inkompetent gris med farliga idéer, en psykisk störning, ingen kunskap om världen och ingen nyfikenhet för att lära sig har vunnit”. När Barack Obama valdes till president för första gången 2008 tog Oprah Winfrey stark ställning för honom, något som enligt en studie från Northwestern University gav honom runt en miljon fler röster än vad han annars hade fått. Men i år har effekten uteblivit. – Jag tror inte att någon i Hollywood eller underhållningsindustrin skulle kunna producera en stor mängd röster för varken Clinton eller Trump. Kanske kan några kändisar få fler ungdomar att rösta eftersom de ofta inte gör det. Men det är en helt annan sak, säger Larry Sabato, chef för Virginia Universitys center för politik till Fox News. Historikern Douglas Brinkley tror att det faktum att Donald Trump nu är USA:s president gör att kändisar måste överväga om de har något inflytande i politiken – eller om deras ställningstagande till och med kan få motsatt effekt. – Många av de kändisar som arbetat för Hillary Clinton undrar i dag om deras arbete inte hjälpte – eller ännu värre, förstörde. Ingen har missat det faktum att knappt några stora stjärnor arbetade för Trumpkampanjen, vilket väcker frågan för kändisarna: På vilket sätt kan de influera sina fans? säger han till USA Today. I upprinnelsen till valet har flera underhållningsprogram gjort satir på Trump. Men även om de parodierat Trump, ibland till den grad att Trump på Twitter uppmanat dem att ”lägga ner”, menar flera nu att de också har normaliserat hans språkbruk i sina program, då de inte pressat honom tillräckligt hårt. Times underhållningskommentator Daniel D'Addario skriver att underhållningsbranschen gav Trump möjlighet att framstå som en rimlig kandidat till presidentposten, trots att han rörde sig långt utanför normen. Han förbryllas av underhållningsprogrammens förhållningssätt till Trump, från när NBC lät honom leda ett avsnitt av ”Saturday Night live” i november 2015, till det numera klassiska klippet i ”The tonight show” där pratshowvärden Jimmy Fallon rufsar Donald Trumps hår – ett ögonblick som beskrivits som en vändpunkt i Trumpkampanjen. ”I underhållningsprogrammen har han lyckats sätta sin persona i ett igenkännligt ramverk: han kunde se ut som att han var ganska nära normen” skriver Daniel D'Addario i Time efter valet. På onsdagsmorgonen stod det klart att Donald Trump blir USA:s nästa president. Nu oroar sig den amerikanska underhållningsindustrin både för sin roll i valresultatet, och för framtiden för underhållningsindustrin med Trump som president. Just det faktum att Trump har reagerat på satir genom uppmaningar om nedläggning och uttalanden som att ”medier riggar valet!" gör att det finns en oro för utvecklingen framöver. Roy Gutterman, professor och expert på yttrandefrihet, säger dagen efter valet att det finns en försiktig stämning i branschen. – Oron är att allting förändras. Min förhoppning är att satiren kommer att fortsätta att vara lika skyddad i grundlagen i morgon som den var för två dagar sedan, men allt verkar vara lite upp-och-ner just nu, säger Roy Gutterman till USA Today. Samtidigt spår flera i branschen att filmskapare kommer att göra mer politiska filmer med Trump som president. – Så fort det finns strider och Hollywood står upp mot någonting pumpas kreativ energi in i processen. Fler politiska filmer kommer att hamna i pipeline, det kommer att ske. Och man kan förutse att den gamle vite mannen kommer att återkomma som prototyp för Hollywoods skurkar under de närmaste fyra åren mer än vi sett på ett tag. Nu kommer han att ha en stor peruk, säger Jeff Bock, biljettförsäljningsanalytiker, till USA Today. Även Marc Fisher på The Washington Post, som skrivit Trumpbiografin ”Trump revealed" har förutspått en ökning av protestkonst om Trump blir president. Till Time säger han att han samtidigt tror att Hollywood kommer att försöka närma sig Trumps anhängare. – Det kan betyda några gyllene år för författare och regissörer att specialisera sig på teman som är anknutna till klasskonflikter, militära ämnen, tro, och kulturella frågor som familj, giftermål, sexualitet och teknik, säger han till Time.


Lalehs musik har spelats i 597 916 dygn på Spotify

Summary: På fredag gästar Laleh Globen med sin turné ”Kristaller”. Hittills har hennes musik spelats i 597 916 dygn på strömningstjänsten Spotify. Och den mest populära låten är ”Some die young”.

I slutet av oktober inledde Laleh sin turné ”Kristaller” på Scandinavium i hennes hemstad Göteborg. På fredagen gästar hon Globen. Och hon verkar vara populär på strömningstjänsten Spotify. Varje månad lyssnar 1 326 000 lyssnare på hennes musik, och hon har låtar med på 4,4 miljoner spellistor. Sammanlagt har Lalehs musik strömmats i 597 916 dygn, och enligt Spotify är Lalehs mest populära låt ”Some die young" följt av ”Bara få va mig själv”. På tredjeplats kommer hennes Eva Dahlgren-cover ”Ängeln i rummet”. I maj i år gjorde DN en intervju med Laleh inför släppet av albumet ”Kristaller”. Där berättade hon om sitt nya liv som musikproducent i Los Angeles.


”Vi borde skämmas” – hård självkritik i amerikanska medier

Summary: Inför årets presidentval har historiskt många stora nyhetsmedier i USA tagit ställning mot Donald Trump. När det stod klart att han blir USA:s president var flera av dem självkritiska kring sin bevakning av presidentvalet – och de konsekvenser den fick.

Inför årets val har historiskt många tunga amerikanska nyhetsmedier tagit ställning mot Donald Trump som presidentkandidat. USA Today, New York Times, Foreign Policy och Variety är några av de nyhetsmedier som tagit avstånd, något som tidigare varit nästintill otänkbart. När det på onsdagsmorgonen stod klart att Donald Trump bli USA:s nästa president var flera av USA:s stora mediehus starkt självkritiska över hur de hanterat rapporteringen inför valet. I New Republic skrev Brian Beutler dagen före valet under rubriken ”Vi, de amerikanska medierna, borde skämmas” att ”medierna förstörde det här valet, med potentiellt skräckinjagande konsekvenser”. The New Yorker har på onsdagen rubriken ”En amerikansk tragedi” under en bild av Donald Trump på sin förstasida. Ryan Lizza, tidningens Washingtonkorrespondent, menar att medierna tog ”spektakulärt fel om det här valet” och skriver att amerikaner därför har goda anledningar att inte lita på medierna. ”Det finns inte mycket tid att vältra sig i skuld. Vår demokrati kommer att behöva en livlig presskår som skiftar sitt fokus bort från intetsägande hästkapplöpningsrapportering om politik till att ta tillbaka sin plats som den fjärde statsmakten, och lika mycket ett kontrollorgan för ett potentiellt Vita huset med Trump, som en kontroll av kongressen och högsta domstolen”, skriver han. Jim Rutenberg, New York Times mediekrönikör tror att USA:s journalister inte förstod vidden av hur många som höll med Trump, eftersom det stred mot deras egen magkänsla. ”Journalister porträtterade Trumps anhängare, de som fortfarande trodde att han hade en chans, som verklighetsfrånvända. I slutändan var det tvärtom”, skriver han. Samma tidnings tv-kritikchef James Poniewozik är kritisk till hur medierna framställt de båda presidentkandidaterna inför valet. ”Pressen rapporterade om Hillary Clinton som USA:s nästa president, men om Donald Trump som en framtida frågesportsfråga (och som en kassako). Jag slogs av hur många gånger jag hörde prominenta journalister säga att ’Jösses, jag känner ingen som skulle rösta på Trump, det måste jag jobba på’.” USA Todays ledarredaktion var inför valet tydliga med att de tyckte att Trump skulle vara olämplig som president. Men nu blickar de framåt. ”Trump är den som det amerikanska folket har valt. Och i en demokrati är det skäl nog att acceptera resultatet utan våld. De som opponerade sig mot honom bör ta rollen av lojal och konstruktiv opposition”. Washington Posts mediekolumnist Margaret Sullivan tror att journalistkåren hade så svårt att svälja att Trump hade någon chans, att de helt enkelt tittade åt ett annat håll. ”De kunde inte förstå att det Amerika som de känner skulle kunna omfamna någon som hånade en handikappad man, skröt om sexuella övergrepp mot kvinnor och spottade ur sig misogyni, rasism och antisemitism,” skriver hon. Huffington Posts mediereporterMichael Calderone är kritisk till att nyhetsmedierna prioriterade höga tittarsiffror i sin valbevakning – något som utnyttjades av Trump. ”Historieskrivningen kommer inte att vara nådig mot nyhetsmedierna för deras okritiska besatthet av Trump. Han behandlades alltför länge som en stjärna i en realitysåpa, snarare än det han egentligen var, en kandidat till positionen som världens mäktigaste man.” Jesper Strömbäck, medieforskare med inriktning på politisk kommunikation, tycker att de amerikanska medierna bör vara självkritiska. Enligt honom finns flera lärdomar att dra av valbevakningen, både i USA och Sverige. – En väldigt stor del av valrapporteringen har handlat om det politiska spelet och inte sakfrågorna. Om journalistikens uppgift är att tillhandahålla relevant information för allmänheten så de kan ta ställning i en så viktig fråga, då har de misslyckats. Flera amerikanska medier menar att de inte tagit Trumps väljare på allvar, finns det någon sanning i det? – Det ligger något i det. Kärnan i populismen är vi mot dem, här har ”dem” varit medierna, de etablerade politikerna och opinionsinstituten. Det är en retorisk konstruktion, för det finns inte så stora skillnader mellan grupperna. Men det finns helt klart ett problem i att journalistiken varit för dålig på att analysera samhällsförändringar som inte plockas upp av etablerade politiska aktörer. Donald Trump har under valkampanjen vid ett flertal tillfällen varit extremt kritisk mot medierna, och närmast hotfull. Jesper Strömbäck är orolig över att det faktum att han blir president kan göra att det blir svårare för journalister att göra sitt jobb – något som kan få allvarliga konsekvenser. – Frågan är om hans uttalanden bara varit retorik. Jag tror att det nu blir svårare för medierna att få tillgång till central information. Om Trump fortsätter att attackera medier för en partiskhet som inte har stöd i forskning så ökar det misstron mot medierna, vilket försvagar demokratin. Jag är orolig både för USA och Sverige – där vi ser samma trend. Det finns en risk att människor väljer bort traditionella medier till förmån för alternativa nyhetskällor, och då har man gått från askan in i elden. För med alla sina brister är traditionella medier fortfarande oändligt mycket bättre om man vill ha saklig, relevant och opartisk information.


Trumpskräck och undergång på tidningsvärldens förstasidor

Summary: ”Mardröm”, ”apokalyps”, ”skräckens hus” – världens tidningar mötte sina läsare med skräckfyllda rubriker efter Donald Trumps seger i presidentvalet i USA.

Den tyska tidningen Hamburger Morgenpost tog tydligt ställning inför valet. ”Snälla, inte skräckclownen” stod det under en stor bild på Donald Trump på tidningens förstasida på valdagen. Tidningen Die Welt var desto mer kreativ – deras förstasida pryddes av filmomslaget till krigsfilmen ”Apocalypse Now”. Men i stället för den megalomane översten Kurtz syntes Donald Trump ovanför floden i Vietnam. Den spanska tidningen El Periodicos rubriksättning är tydlig. ”Må Gud förlåta USA” står det över ett stort foto på Donald Trump. Hamburger Morgenposts chefredaktör hymlade heller inte med sin åsikt i dag: ”Donald Trumps seger är en seger för den politiska dumheten och oberäkneligheten över förnuftet”, skriver han i en krönika. Huffington Post skriver i versaler: ”Mardröm: president Trump”. Tyska Bild Zeitung frågar sig hur detta kunde ske och New York Post skriver ”President Trump – de sa att det inte kunde ske”. Tyska Tagesspiegel kallar segern för ”de vita männens hämnd”, och skriver att USA har slagit in på fel väg. De jämför Donald Trump med Vladimir Putin, Recep Tayyip Erdogan, Bashar al-Assad och David Cameron. Den spanska tidningen La Razon tvistar till det med rubriken ”De populistiska staterna av Amerika”. Wall Street Journal skriver: ”President Trump – Populistvåg hjälper republikan att uppröra.” Den progressiva franska tidningen Libération är särdeles dystopisk och hakar på die Welts tema: ”Trumpocalypse” står det med stora bokstäver på dagens specialutgåva. På New York Daily News framsida är ett foto på Vita huset med texten ”Skräckens hus”. ”Det otänkbara, mardrömmen, har inträffat. Från den 20 januari kommer världens starkaste ekonomiska och militära makt styras av en rasistisk, irrationell och isolationistisk president”, skriver franska nyhetsmagasinet Le Nouvel Obs. Tyska Süddeutsche Zeitung: ”Trumps seger – en klyvning för USA och världen”. Australiska Daily Telegraphs rubrik är en ordvits: ”W.T.F – Will Trump flourish or fail?” men som också kan läsas som förkortningen för ”What the fuck?”. Men många tidningar är mer försiktiga i dag än innan valet. Flera av dem är självkritiska. Ovan nämnda tyska tidningen die Welt, som varnade för en filmisk apokalyps, toppade sin hemsida under förmiddagen efter valet med ”Donald Trump, den amerikanska sensationen”, en artikel som handlar om hur alla opinionsinstitut och mätningar kunde ha så fel om valresultatet. Huffington Post hade tidigare en form av fotnot till varje artikel om Donald Trump, där man kan läsa att han är en notorisk lögnare, skenande xenofob och en mobbare. Den är nu borttagen. Tidningen The New York Times har stått i centrum under höstens valkampanj som en stark Trumpmotståndare. ”Trump triumferar” står det på dagens förstasida. ”Chock när outsider tar nytta av väljarnas missnöje” och ”Det var en beslutsam styrkevisning av framför allt arbetarklassröstare som kände att det amerikanska löftet hade glidit dem ur händerna efter flera decennier av globalisering” kan man läsa på deras hemsida. Amerikanska Foreign Policy, som i år bröt sin långa tradition av att vara opartisk när de meddelade att de stödde Hillary Clinton, rubricerade sin hemsida under förmiddagen efter valet med ”Vita huset skiftar nu fokus till skademinimering”. Brittiska högertidningen Daily Mail skriver ”Welcome to Trumpland” med underrubriken ”Donald, fredsmakaren: den nyvalda presidenten hyllar Clinton för hennes lojala arbete för USA”.


”Vi borde skämmas” – amerikanska medier självkritiska

Summary: Inför årets presidentval har historiskt många stora nyhetsmedier i USA tagit ställning mot Donald Trump. När det stod klart att han blir USA:s president var flera av dem självkritiska kring sin bevakning av presidentvalet – och de konsekvenser den fick. Jesper Strömbäck, svensk medieforskare, menar att det finns flera lärdomar att dra av rapporteringen.

Under veckan före valet sade flera amerikanska medieforskare till DN att amerikanska medier får underkänt för sin rapportering inför valet. Inför årets val har historiskt många tunga amerikanska nyhetsmedier tagit ställning mot en presidentkandidat. USA Today, New York Times, Foreign Policy och Variety är några av de nyhetsmedier som tagit avstånd från Trump, något som tidigare varit nästintill otänkbart. När det på onsdagsmorgonen stod klart att Donald Trump bli USA:s nästa president var flera av USA:s stora mediehus starkt självkritiska över hur de hanterat rapporteringen inför valet. Läs även: Trumpskräck och undergång på tidningsvärldens förstasidor I New Republic skrev Brian Beutler dagen före valet i en artikel med rubriken ”Vi, de amerikanska medierna, borde skämmas” att ”medierna förstörde det här valet, med potentiellt skräckinjagande konsekvenser. Det finns ingen brist på journalister och mediebolag i industrin som har mycket att vara stolta över. Men det större systemet vi är en del av använde inte fakta för att ge en korrekt bild av de alternativ som väljarna nu står inför i dagens val.” The New Yorker har på onsdagen rubriken ”En amerikansk tragedi” under en bild av Donald Trump på sin förstasida. Ryan Lizza, tidningens Washingtonkorrespondent, skriver att medierna, han själv inkluderad, tog ”spektakulärt fel om det här valet” och skriver att amerikaner har goda anledningar att inte lita på medierna, efter att de haft så fel om valutgången. Nu vill han att medierna ser framåt: ”Det finns inte mycket tid att vältra sig i skuld. När vi ser framåt kommer vår demokrati att behöva en livlig presskår som skiftar sitt fokus bort från intetsägande hästkapplöpningstäckning av politik till att ta tillbaka sin plats som den fjärde statsmakten. En institution som jobbar lika mycket som kontrollorgan för ett potentiellt Vita huset med Trump, som en kontroll av kongressen och högsta domstolen”, skriver han. Jim Rutenberg, som är New York Times mediekrönikör skriver i en artikel med rubriken ”Nyhetsmedierna lyckades återigen misstolka Amerikas komplexa puls” att USA:s journalister misslyckades med att förstå vidden av hur många som höll med Trump, eftersom det stred mot deras egen magkänsla. ”Journalister porträtterade Trumps anhängare, de som fortfarande trodde att han hade en chans, som verklighetsfrånvända. I slutändan var det tvärtom”, skriver han. Samma tidnings tv-kritikchef James Poniewozik är kritisk till hur medierna framställt de båda presidentkandidaterna inför valet. Något som han skriver kan bero på journalisternas egen världsbild. ”Pressen rapporterade om Hillary Clinton som USA:s nästa president. Pressen rapporterade om Donald Trump som en framtida frågesportsfråga (och som en kassako). Jag slogs av hur många gånger jag hörde prominenta journalister säga att 'Jösses, jag känner ingen som skulle rösta på mr. Trump, det måste jag jobba på' eller liknande. Det fanns helt klart en stor diskrepans mellan journalisterna i mainstreammedia och Trumpanhängarna.” USA Todays ledarredaktion medger efter valet att Trump inte var deras val till president, och att de i stället tyckt att han var olämplig för att sköta nationens angelägenheter. Men nu uppmanar de medierna till att gå vidare med försiktighet. ”Trump är den som det amerikanska folket har valt. Och i en demokrati är det skäl nog att acceptera resultatet utan våld. De som opponerade sig mot honom bör ta rollen av lojal och konstruktiv opposition”. Washington posts mediekolumnist Margaret Sullivan har redan tidigare varit kritisk till hur medierna hanterat Trump. Efter valresultatet skriver hon att journalistkåren hade så svårt att tro att Trump hade någon chans, att de helt enkelt tittade åt ett annat håll och inte tog hans anhängare på allvar. ”De kunde inte förstå att det Amerika som de känner skulle kunna omfamna någon som hånade en handikappad man, skröt om sexuella övergrepp mot kvinnor och spottade ur sig misogyni, rasism och antisemitism,” skriver hon. Huffington Posts mediereporter Michael Calderone tror att Trumps vinst visar på mediernas förminskade makt. Han är kritisk till att nyhetsmedierna prioriterade höga tittarsiffror i sin valbevakning – något som Trump utnyttjade. ”Historieskrivningen kommer inte att vara nådig mot nyhetsmedierna för deras okritiska besatthet av Trump.” Han skriver att presidentkandidaten alltför länge behandlades som en stjärna i en realitysåpa, snarare än det han egentligen var "en kandidat till positionen som världens mäktigaste man.” Jesper Strömbäck, medieforskare med inriktning på politisk kommunikation, tycker att de amerikanska medierna har rätt i att vara självkritiska, och säger att det finns flera lärdomar att dra av valbevakningen både i USA och Sverige. – En väldigt stor del av valrapporteringen har handlat om det politiska spelet och inte sakfrågorna. Om journalistikens uppgift är att tillhandahålla relevant information för allmänheten så de kan ta ställning i en så viktig fråga, då har de misslyckats, säger han. Han menar att misslyckandet blir ännu större i och med att medierna har utgått från opinionsundersökningar, som i slutändan visade sig vara felaktiga. – Om de är bränslet som driver den här speljournalistiken och de visar fel – då kommer bilen att gå åt fel håll. Flera amerikanska medier menar att de misslyckades med att ta Trumps väljarbas på allvar – finns det någon sanning i det? – Det ligger något i det. Kärnan i populismen är vi mot dem – och här har "dem” varit medierna, de etablerade politikerna och opinionsinstituten. Det är en retorisk konstruktion för det finns inte så stora skillnader mellan grupperna. Men det finns helt klart ett problem i att journalistiken varit för dålig på att analysera samhällsförändringar som inte plockas upp av etablerade politiska aktörer. Donald Trump har under valkampanjen vid ett flertal tillfällen varit extremt kritisk mot medierna, och närmast hotfull under sina tal. Jesper Strömbäck är orolig över att det faktum att han blir president kan göra att det blir svårare för journalister att göra sitt jobb – något som kan få allvarliga konsekvenser. – Frågan är om hans uttalanden bara varit retorik. Jag tror det blir svårare för medierna att få tillgång till central information. Om Trump fortsätter att attackera medier för en partiskhet som inte har stöd i forskning så ökar det misstron mot medierna, vilket försvagar demokratin. Jag är orolig både för USA och Sverige – där vi ser samma trend fast i mindre skala. Det finns en risk att människor väljer bort traditionella medier till förmån för alternativa nyhetskällor, och då har man gått från askan in i elden. För med alla sina brister är traditionella medier fortfarande oändligt mycket bättre om man vill ha saklig, relevant och opartisk information, säger Jesper Strömbäck.


Kulturvärlden för chockad för att skämta

Summary: På onsdagsmorgonen stod det klart att Donald Trump blir USA:s nästa president. Och reaktionerna från den amerikanska kulturvärlden lät inte vänta på sig.

”Snälla säg att det här bara är en hemsk mardröm, snälla säg till mig att vakna – jag försöker att vakna” twittrade sångaren Cher på onsdagsmorgonen, när det stod klart att Donald Trump hade stora chanser att bli USA:s nästa president. I en till tweet skrev sångaren ”det finns inget roligt med i natt. Miljoner kvinnor, färgade, muslimer och invandrare är livrädda.” Cher var inte den enda som reagerade starkt på valresultatet. Madonna skrev på Twitter att ”en ny eld har tänts. Vi ger inte upp. Vi fogar oss inte” bredvid en bild på USA:s flagga. Filmmakaren och regissören Judd Apatow tweetade att ”en sak jag inte vill se just nu - komedi om något av det här. Det är hur skrämmande och nedslående detta är.” ”Kan någon ge mig hopp?” frågade sig komikern Sarah Silverman på Twitter. Skådespelaren och sångaren Ariana Grande nöjde sig med att konstatera att ”det här är riktigt skrämmande.” Rapparen Snoop Dogg hänvisade på Facebook till den nya generationen, genom att länka till en karta över hur de födda på 2000-talet skulle ha röstat. ”Den nya generationen kommer bli förändringen” skrev han. Senare lade han även upp en video där han menade att man ”inte kan låta den där jäveln vinna”.  Skådespelaren Rashida Jones reagerade också på resultatet med förskräckelse. ”Jag vill bara påminna alla att vi är väldigt nära en presidentkandidat som stödjs av KKK” skrev hon. Men vissa firade Donald Trumps vinst. Skådespelaren Kirstie Alley, som varit en Trump-anhängare twittrade på onsdagsmorgonen att ”Människor vill ha bra löner, de vill ha en rättvis och begränsad regering, de vill ha fred, de vill ha säkerhet, de vill ha en ren planet, och mest av allt... glädje.” Även Kardashianfamiljen reagerade på nyheten. ”Hur man än ser på saker så skrivs historia i natt. Sprid kärlek. Inte hat!” twittrade Khloe Kardashian. Några minuter senare förtydligade hon vad hon menade i en ny tweet. ”Historia på ett dåligt sätt.” Harry Potter-författaren J K Rowling skrev under natten på Twitter att ”På ett eller annat sätt kommer historia att skrivas i dag. Låt det bli den bra sorten. Snälla, snälla, låt det bli den bra sorten.” När det stod klart att Donald Trump blir president twittrade hon igen: ”Vi står tillsammans. Vi står upp för de utsatta. Vi utmanar de trångsynta. Vi låter inte hatspråk bli normaliserat. Vi står kvar.” Tv-programmet "The late show" twittrade under natten att ”det känns som vi försöker undvika apokalypsen, och halva landet röstar på asteroiden”. "Vart det här än slutar, är där vi börjar”, skrev dokumentärfilmaren Michael Moore när det fortfarande inte var helt klart att Donald Trump skulle bli president. Journalisten Glenn Grennwald är chockad över nyheterna. Han skriver på Twitter att han inte tror att ”någon kan komma i närheten till att ta in följderna av att Donald Trump faktiskt blir president”. Popstjärnan Zara Larsson var också oroad över att Trump blir USA:s president. ”Det här händer verkligen. Det här är faktiskt vad USA röstade för. Mitt hjärta brister i miljoner bitar”. Joel Kinnaman, som har både svenskt och amerikanskt medborgarskap, har tidigare sagt att han flyttar tillbaka till Sverige om Trump blir president. På onsdagsmorgonen twittrade han: ”Det här är förödande. Malena Ernman menar i ett långt Facebookinlägg att det sorgligaste med resultatet är att det visar på ett starkt kvinnoförakt.  Komikern Soran Ismail var inte förvånad över valresultatet, enligt hans inlägg på Twitter. Framtidsserien "Black mirrors" officiella Twitterkonto skrev att valresultatet inte är ett pr-trick från seriens sida. ”Det här är inte ett avsnitt. Det är inte marknadsföring. Det här är verkligheten”.


Konsten ut i förorten

Summary: Fler barn i Stockholms förorter ska få ta del av kulturupplevelser. Därför inleder Stockholms stad ett samarbete med Moderna museet för att föra ut bildkonsten till skolor.

Som en del i stadens satsningar på att göra kulturen tillgänglig för fler har Stockholms stad inlett ett samarbete med Moderna museet för att ge elever i skolor i Stockholms förorter möjlighet att ta del av deras verksamhet. – Det mest konkreta är att vi tittar på en modell som liknar El sistemas, där barn på skoltid intensivt ska kunna jobba med hur man konsumerar, förstår och skapar konst, säger Roger Mogert (S), kulturborgarråd i Stockholm. El sistema, som började som statligt finansierad musikskola i Venezuela, finns i flera av Sveriges kommuner, bland annat Stockholm. Där får barn i skolan prova att spela i orkester och sjunga i kör i samarbete med olika större institutioner, till exempel Sveriges Radios symfoniorkester. Tanken är att en liknande pedagogik ska användas i samarbete med Moderna museet – men här gällande konst. – Dels är det här en möjlighet för en stor och stark institution i Stockholm att nå ut till delar av befolkningen och delar av staden som man annars inte når i dag. De får möjlighet att kliva ut utanför sina fyra väggar. För oss är det också en möjlighet att få ut kulturen i fler skolor, vilket är en rejäl tillgång för skolverksamheten, säger Roger Mogert. Moderna museet är inte den enda institution som Stockholms stad har planer på att samarbeta med, även Operan och Dramaten är på väg in i liknande verksamhet. – El sistema har inlett ett samarbete med Operan, och vi har haft samtal med Dramaten, så jag tror det finns möjlighet att dra det här flera steg. Men med Moderna har vi en väldigt tydlig gemensam agenda. Under nästa budgetår kommer Stockholms stad att tillsammans med Moderna museet utreda hur arbetet ska gå till rent praktiskt. Man kommer då att kontakta skolor för att utreda var intresset finns. – Vi måste ta reda på vad det här skulle kosta, och hitta skolor som vill vara med. Det kräver ju ett engagemang från skolan och skolledningen. Men hittar vi en modell som är bra så kan vi köra på, säger Roger Mogert. Daniel Birnbaum, museichef på Moderna museet, säger att man direkt nappade på idén om ett samarbete med Stockholms stad eftersom man ända sedan museet öppnade har fokuserat mycket på barn och unga. – Vi var en av de första institutionerna som inte såg barnen bara som några som hängde med föräldrarna, utan vi tyckte att deras möte med konsten och deras skapande var lika viktigt som vuxna människors skapande – bara annorlunda. Så det här är inte en blixt från klar himmel, utan snarare en del i museets ambition, säger han. Daniel Birnbaum ser fram emot att försöka göra med bildkonst det som El sistema gjort med musik. – Vi tycker det är jättekul att man vill jobba med institutioner med stora samlingar så att barnen faktiskt möter modern konst. Det här är ett experiment och ett pilotprojekt som är jättespännande.


Nadja Weiss sätter upp sin pappas pjäs ”Rannsakningen”

Summary: Om författaren och dramatikern Peter Weiss hade levt så hade han haft hundraårskalas på tisdagen. Men firad blir han. På Orionteatern är det premiär för hans pjäs ”Rannsakningen”, i regi av dottern Nadja Weiss.

Ena bilden: Året är 1966. Den internationellt hyllade författaren och dramatikern Peter Weiss sitter i salongen till Dramatens stora scen bredvid sin hustru, scenografen Gunilla Palmstierna Weiss och i raden framför sitter regissören Ingmar Bergman. Framför dem, utanför själva fotografiet, håller Peter Weiss pjäs ”Rannsakningen” på att ta form i en nästan lodrät scenografi där tilltalade och vittnen sitter i olika våningar, medan domaren är placerad med huvudet i jämnhöjd med scenkanten. Andra bilden: Året är 2016. Det har gått 50 år sedan ”Rannsakningen” sattes upp på Dramaten första gången. En mängd udda, klädda stolar från olika decennier, ganska slitna, står uppradade så att hälften av stolarna är vända mot den andra hälften med en gång emellan. Scenrummet den här gången är en gammal industrilokal med järnbeslag, vajrar, tegel, smutsig betong och slitna golvplankor i Orionteatern. Längs med långsidorna finns avsatser i flera våningar som för tankarna till de simpla sängarna i barackerna i Auschwitz. Den här gången är det Peter Weiss dotter Nadja som står för regin. Uppsättningen är ett samarbete mellan Dramaten och Orionteatern. Nadja Weiss har levt med sin pappas pjäs i ett och ett halvt år nu, och i morgon är det premiär. Hon var 17 år första gången hon läste pjäsen, då de letade efter en pjäs med många roller (28) när hon gick teaterlinjen på Södra latins gymnasium. – Jag blev så klart väldigt drabbad då, men det är något helt annat att läsa den som vuxen. Det råkade sammanträffa med den stora flyktingströmmen och jag kände mig enormt hjälplös. Pjäsen gick rakt in i mitt system, och det bubblade upp bilder direkt kring hur man skulle kunna göra den. – Samtidigt drabbades jag av en genomträngande smärta som var outhärdlig. Men jag tänkte att hur smärtsamt det här arbetet än är så måste jag genomföra det. ”Rannsakningen” väckte enorm uppmärksamhet när den kom. Urpremiären var i Västberlin, ett år efter att de två år långa rättegångarna mot 18 av hantlangarna i Auschwitz avslutades 1965, där ett antal vittnen också medverkade. Pjäsen är baserad på helt dokumentärt material, sakligt och obarmhärtigt. Det är den rena ondskan som stiger fram, utan åthävor. Ingen av de åtalade erkände att de begått något fel. En av de tilltalade säger ”Vi hade inget val, det var vår sanning.” Foto: Erik Ardelius I scenanvisningarna står att texten ska framföras stramt och rent, utan känsloutlevelser. Och där står att salongen ska vara lika upplyst som scenen, så att publiken blir delaktig, alla måste rannsaka sig. – Pappa och mamma följde rättegångarna på plats, inte hela tiden men då och då. De var bra på att tränga sig in överallt. Bland annat var de med när de åtalade transporterades till Auschwitz och höll en tyst minut för offren. Tänk så absurt. Det finns fotografier på det, som jag har på en hel vägg i mitt arbetsrum. Jag måste påminna mig ibland om att detta har hänt på riktigt. Till skillnad från Nürnbergrättegångarna så hölls dessa rättegångar i Frankfurt am-Main och fokuserade helt på underhuggarna i Auschwitz, de som utförde det smutsigaste jobbet. Skötte de sig ”bra” så kunde de göra karriär i lägret, och hemma var de vanliga familjefäder som läste sagor för sina barn. – Förhören går in i detaljer, ”gjorde du det med glädje?”, ”gjorde du sådant som du inte var tillsagd att göra?”. De som jobbade där blev ju som monster, jag tror att de tappade greppet om att det var människor de hade med att göra, säger Nadja Weiss. När rättegångarna startade, 20 år efter krigsslutet, så var det som att riva upp ett stort sår i Tyskland. Det var en kollektiv förträngning som ägt rum, så många hade lagt locket på, även bland de överlevande offren. – En del av de tilltalade flydde efter kriget, eller höll sig gömda, men många hade gått vidare i livet, öppnat en skönhetssalong, arbetade på sockerfabrik eller som tandläkare. De såg sig som anständiga människor som levde ett normalt liv, ”så vad vill ni mig nu?” Det var som att det förflutna inte existerade längre. Nadja Weiss är, precis som sina föräldrar, lika mycket europé som hon är svensk. Hon är gift med en fransman, Philippe Boix-Vives (som står för musiken i föreställningen) och hon har arbetat med teater i Tyskland. När hon bestämde sig för att sätta tänderna i ”Rannsakningen” hade hon just avslutat regiarbetet med ”Rädsla urholkar själen” på Stockholms stadsteater, en bearbetning av Fassbinders film med samma namn. Också det en pjäs som handlar om fördomar, utanförskap och främlingsfientlighet, med delvis samma mekanismer som i all mobbning. – Jag var ganska trött efter premiären, men jag kände att jag ville fortsätta att gå ned i det mörka. Mobbning är ett starkt tema för mig, jag var själv utsatt för det som barn. Vad är det som gör att människor bestämmer sig för att någon sticker ut, är annorlunda, och måste stötas ut, och får andra att hänga på, bli medlöpare? – Andra världskriget var ju en masspsykos, ett raskrig. Det är mobbning i sin värsta konsekvens. Jag är intresserad av vad det är som gör människor onda, vad som får dem att släppa spärren och gå över gränsen. Eller som domaren säger i pjäsen: ”Men var det ingen som protesterade?” Regissören Ingmar Bergman tillsammans med scenografen Gunilla Palmstierna Weiss och dramatikern Peter Weiss under repetitionerna av ”Rannsakningen” på Dramaten 1966. Foto: Beata Bergström Bilden på repetitionen från Dramaten 1966 visar tre av den tidens storheter inom teatern. Det är Nadjas mamma och pappa, och så farbror Ingmar, som var en vän i familjen som Nadja träffade en hel del under uppväxten, och som senare blev hennes mentor. Tillsammans med Ingmar Bergman gjorde hon sina första stora jobb på Dramaten, som nybakad skådespelare i Molières ”Misantropen” och Gombrowitcz ”Yvonne, prinsessa av Burgund” (båda 1995). Men ändå, klivet till att själv sätta upp pappas pjäs kan inte ha varit självklart. Nej, säger Nadja, men det är någonting med rytmen i hans pjäser, och gränslandet mellan det realistiska och surrealistiska som tilltalat henne. – Men jag började läsa hans texter väldigt sent, för jag har velat bevara honom som pappa. Det finns så starka bilder av honom som den allvarliga, sanningssökande, otroligt intellektuella och politiska personen som det skrivits om i avhandlingar, som inte alls stämmer med den pappa jag kände. – För mig var han en kärleksfull person, en som tyckte mycket om att leka. Vi lekte ofta i hans arbetsrum, och låtsades att jag var hans sekreterare. Och vi skrev sagor tillsammans. Jag är hans yngsta barn, han fick mig när han redan var 56, och det drabbade honom starkt att få barn i den åldern. Han var en väldigt överbeskyddande pappa, som alltid var rädd för att det skulle hända något. En sida som hon själv har ärvt. – När jag började arbetet med ”Rannsakningen” var min bild av honom som pappa väldigt stark, men nu när jag har umgåtts med honom i ett och ett halvt år så ser jag honom som en annan, som en arbetskompis. På vissa ställen i texten undrar jag över hur han tänkt, och jag önskar verkligen att jag hade kunnat fråga. Med hjälp av dramaturgen Irena Kraus har hon strukit mycket, originalpjäsen är sex timmar lång utan paus och nu blir den drygt tre, med en paus. Även i Bergmans manus finns det en hel del strykningar. – Det finns en del omtagningar i Peters original, men jag har velat göra det lite enklare att komma fram. Under arbetets gång har hon drömt hemska mardrömmar. Ohyggligheterna som står i manus har ju hänt på riktigt. Men det passar Nadja Weiss att forska som en del av arbetet, och lära sig nya saker, om världen, utsattheten och om vad människor är kapabla att göra mot varandra. – Vi kan inte låtsas som om det aldrig ska hända igen. Före andra världskriget växte hatet och skuldbeläggandet på vissa grupper. Precis som i dag. Om tjugo år kommer våra barn att säga ”men varför gjorde ni inget”. Peter Weiss. Peter Weiss föddes den 8 november 1916 i Potsdam i Tyskland. Han var utbildad bildkonstnär men gjorde sig internationellt mest känd som författare och dramatiker. Han var även en central person inom den experimentella filmen under 50-talet. Weiss kom till Sverige som judisk flykting 1939 och blev efter sju år av statslöshet svensk medborgare 1946. Han skrev på både svenska och tyska. En av hans mest kända pjäser är ”Mordet på Marat” som hade premiär i Västberlin 1964, och strax därefter på Dramaten. Till skillnad från ”Rannsakningen”, som kom två år senare med sitt neutrala, avskalade tilltal, så var ”Mordet på Marat” både fysisk och starkt politisk teater, enligt många ett slags förebud om studentupproren i Paris och Tyskland. Även om Markis de Sade i pjäsen påstår att upproret är meningslöst. Han gjorde sex experimentella filmer, en sorts associativa kollage av bild och ljud, inspirerade av surrealismen och möjligen också av psykoanalys. Hans sista stora verk blev romantrilogin ”Motståndets estetik”, om en grupp människor i det sena 30-talets Europa. Deras tänkande och handlande är helt och hållet inriktat på motstånd mot det fascistiska förtrycket. Den sista delen gavs ut 1981. Peter Weiss dog i maj 1982 i en hjärtattack 65 år gammal. Den öppna platsen i korsningen Drottninggatan–Adolf Fredriks kyrkogata heter numera, Peter Weiss plats. Där var hans första adress i Stockholm. Nadja Weiss. Som skådespelare: Har medverkat i en mängd uppsättningar på Dramaten, de två första i regi av Ingmar Bergman, ”Misantropen” och ”Yvonne” 1995, året efter att hon gick ut Teaterhögskolan i Stockholm. Som regissör: ”Rannsakningen” är hennes sjunde uppsättning. Den har premiär på Orionteatern i morgon, den 8 november, på hundraårsdagen av Peter Weiss födelse. Uppsättningen görs i samarbete med Dramaten. Tidigare uppsättningar är bland annat ”Mannen utan minne” och ”Nico Sphinx of Ice”, båda Dramaten, liksom ”Undertiden” som hon även skrev, tillsammans med Jakob Hirdwall.