Årets Bo Widerbergstipendium till filmfotograf

Summary: Filmfotografen Ita Zbroniec-Zajt tilldelas årets Bo Widerbergstipendium på 40.000 kronor som delas ut under Lilla Filmfestivalen i Båstad.

Den Malmö-baserade fotografen är utbildad vid den klassiska filmhögskolan i polska Lódz och har bland annat jobbat på filmer som ”Svenskjävel”, ”Yarden” och ”Min faster i Sarajevo” som hade biopremiär förra veckan. ”Ita Zbroniec-Zajts foto fångar stämningar, närvaro och har förmågan att i filmens flöde skapa stilsäkra bilder som blir bestående fotokonst”, skriver juryn i sin motivering. Ita Zbroniec-Zajt Född: Krakow. Yrke: Filmfotograf. Hon är i dag stationerad i Malmö, men delar sin tid mellan Polen och Sverige. Bakgrund: Har studerat filmfoto vid den ansedda filmskolan i Lodz där bland andra regissören Krzysztof Kieslowski gick i slutet av 1960-talet. På skolan blev hon bekant med den svenska regissören Jenifer Malmqvist och de båda har gjort flera projekt tillsammans, bland annat kortfilmen ”On suffocation” som belönades med en Guldbagge 2014. Filmer i urval: Zbroniec-Zajt har bland annat svarat för fotot i filmer som ”Yarden”, ”Min faster i Sarajevo”, ”GrannyÂ´s dancing on the table” och ”Svenskjävel”. TT Bo Widerberg-stipendiet Bo Widerberg-stipendiet instiftades 1997 av filmskaparen Stefan Jarl tillsammans med den ideella föreningen Film i Båstad och delas ut varje år under Lilla Filmfestivalen i Båstad. Agneta Fagerström-Olsson blev den första stipendiaten 1997. Sedan dess har stipendiet tilldelats namn som Sanna Lenken, Sara Broos, Axel Petersén, Gabriela Pichler, Babak Najafi och Lukas Moodysson. Motiveringen till årets stipendiat lyder i sin helhet: ”För Bo Widerberg var bilden alltid central. Därför ägnar vi årets stipendium åt fotot som i filmernas eftertexter oftast bara omnämns med en rad. Årets stipendiat har de senaste åren utmärkt sig som en av våra främsta filmfotografer, aktuell inte minst genom en kritikerrosad premiär i förra veckan. Ita Zbroniec-Zajts foto fångar stämningar, närvaro och har förmågan att i filmens flöde skapa stilsäkra bilder som blir bestående fotokonst. Hon tilldelas därför 2016 års Bo Widerbergstipendium på 40.000 kronor.” TT


”Att ta sig förbi hinder är vad aktivister gör”

Summary: När spelkritikern Anita Sarkeesian gjorde en Youtubeserie om kvinnliga stereotyper i tv-spel möttes hon av en våg av hat, som ännu inte fått ett slut. Trots mordhot fortsätter hon att uppmärksamma kvinnors roll i spelvärlden.

Crystal var en hjältemodig räv med ett blått spjut. I spelet ”Dinosaur planet” var hennes uppgift att, tillsammans med sin bror, slåss mot förhistoriska monster och rädda världen. Men något hände med Crystal. Bara månader innan ”Dinosaur planet” skulle släppas beslutade man sig för att arbeta om spelet och ersätta den kvinnliga hjälten och hennes bror med den manliga figuren Fox McCloud. Crystals roll i det slutgiltiga spelet, som släpptes till spelkonsolen GameCube 2002, var grovt reducerad. Klädd i en sexig outfit spenderar hon den största delen av tiden som kidnappad – i väntan på räddning. Crystals öde uppmärksammas i den första delen av Anita Sarkeesians Youtubeserie ”Tropes vs women in video games”. I videon berättar Sarkeesian om den vanliga stereotypen av kvinnor i spel, ”jungfru i nöd”, där kvinnan är hjälplös och i de flesta fall ospelbar. Det mest klassiska exemplet är prinsessan Peach i den populära Super Mario-serien. Samtidigt som Sarkeesian pratar flimrar otaliga spelsekvenser förbi där kvinnor slås ned, kidnappas, hålls fast eller bärs bort. På telefon från Los Angeles berättar Anita Sarkeesian om den insikt hon fick när hon började titta på representationen i spelvärlden: – Jag upptäckte snabbt att det var värre än jag först trott. Att göra ett avsnitt var som att skriva en ny masteruppsats varje gång. Det fanns oändligt många exempel. Jag är cynisk i grunden, men till och med jag blev chockad över hur illa det var. 2009 startade Anita Sarkeesian organisationen och Youtubekanalen Feminist Frequency. Som student i social och politisk teori hade hon då tröttnat på hur exkluderande den akademiska diskussionen om feminism var. I stället började hon använda Youtube för att på ett enkelt och lättillgängligt sätt, ofta med hjälp av ironi och humor, undersöka hur kvinnor porträtteras i populärkultur. – Jag använde feministisk teori och tittade kvinnliga stereotyper i medier. Jag försökte hitta ett större mönster, och såg att samma stereotyper upprepades gång på gång. Det är klart att bilderna har en påverkan på den värld vi lever i, och alltför ofta är det en negativ bild av kvinnor och andra marginaliserade grupper. Hon nämner den aktuella ”Ghostbusters”-filmen, där 1990-talets manliga spökjägare bytts ut mot kvinnliga, som ett exempel på hur ett brott mot normen kan provocera. Både filmen och skådespelarna har mötts av en massiv hatstorm. – När medier utmanar normen blir det märkvärdigt, för det är lättare att hålla sig till status quo. Det borde inte vara konstigt att ”Ghostbusters” i dag spelas av kvinnor, det borde inte ens vara värt att kommentera. Men eftersom mansnormen är så stark blir det jättestort. Det var först när Anita Sarkeesian valde att rikta sin kritiska blick mot spelvärlden som hon fick verkligt stor uppmärksamhet. 2012 startade hon en insamlingskampanj via Kickstarter och fick snabbt tillräckligt med investerare för en serie i fem delar om kvinnliga stereotyper i tv-spel. Förutom ”jungfrun i nöd” innehåller ”Tropes vs women in video games” exempel på hur kvinnor används som belöning eller bakgrundsdekoration i spel, och hur de blir feminiserade versioner av manliga spelfigurer. – Spelvärlden är mycket värre än filmvärlden, och då är filmvärlden redan dålig. Spelindustrin har under många år utvecklats till att nästan enbart rikta sig till pojkar och män. De kvinnor som gillar spel har fått vara tysta och stå ut med rollen som åskådare. Även om kampanjen snabbt fick stöd var det långt ifrån alla som uppskattade att hon tog upp frågan. Redan innan serien hade haft sin premiär lanserades en massiv hatkampanj mot Anita Sarkeesian: – Jag ville göra några filmer som sa ”hej, spel är lite sexistiska – låt oss prata om det”. Jag kunde aldrig tänka mig att det skulle förändra hela mitt liv. Hon fick mord- och våldtäktshot, hennes webbsidor hackades och platser dit hon var inbjuden för att tala bombhotades. I oktober 2014 fick en föreläsning på ett universitet i Utah ställas in efter anonyma hot om ”den dödligaste skolskjutningen i USA:s historia”. På Youtube finns otaliga klipp där, företrädesvis män, förklarar hur osanna Sarkeesians observationer är, hur fel hon har och vilken dålig person hon är. Än i dag blossar nya hatstormar upp när hon uttalar sig. Själv talar hon sakligt om hatkampanjen: – De storskaliga trakasserierna mot mig och andra kvinnor handlar om en känsla av berättigande. Patriarkatet lär män att de har rätt till vissa arenor. Det är frustrerande när någon annan vill ta den rätten. Hon är noga med att poängtera att hon kritiserar populärkultur som hon konsumerar och i många fall tycker om. Det kan kännas självklart, men Sarkeesian menar att poängen behöver göras: – Som del av en marginaliserad grupp lär man sig uppskatta populärkultur som inte är gjord för en. Vi lär oss att tänka nyanserat kring den kultur vi älskar. Min favoritserie är ”Buffy och vampyrerna” vilket är en långt ifrån perfekt serie, med mängder av rasistiska stereotyper. Men jag kan hålla de två tankarna i huvudet samtidigt. Många har inte den nyanserade blicken: för dem är något antingen perfekt eller fruktansvärt. Hatkampanjen mot kvinnor i spelvärlden började under hashtaggen #gamergate. Pretentionen var att uppmärksamma etiken inom datorspelsjournalistiken, men i dag är många överens om att rörelsen därigenom i stället ägnade sig åt misogyni och hat mot kvinnor inom samma sfär. Anita Sarkeesian blev en av måltavlorna. Hon tror själv att hatkampanjen fick sådan kraft eftersom den lockade personer att samarbeta och värva fler för att tysta henne. – Jag blev fienden, som en boss i något av de datorspel de spelar, någon som måste besegras. Jag är inte den första personen inom spelvärlden som blivit utsatt för det här, konstaterar hon krasst. Även om hon inte vill reducera de allvarliga hot som riktats mot henne, tror hon att det främst handlar om ”temper tantrums” – raseriutbrott oftast förknippade med små barn som inte får som de vill. Sedan Sarkeesian påbörjade sitt arbete har en förändring skett. Näthat diskuteras oftare i dag, och frågan är mer öppen, säger hon. Spelutvecklare vill bättra sig, och många har ställt sig på hennes sida. Hatkampanjen har dessutom genererat ett större intresse för hennes arbete. Sedan starten har Feminist Frequency fått in 160 000 dollar och därmed kunnat genomföra fler projekt än vad som var planerat från början. Den nya serien ”Ordinary women: daring to defy history”, med premiär på Youtube i september, fokuserar på bortglömda kvinnor i historien. En av de som kommer att lyftas fram är författaren Murasaki Shikibu, som skrev den första moderna romanen omkring år 1000. Medborgarrättsaktivisten Ida B Wells och sjörövaren Ching Shih, som styrde över 60 000 pirater, är två andra som kommer att porträtteras. – Vi har hittat kvinnor som är inspirerande, vågade och komplicerade. Alldeles för ofta har man visat kvinnors begränsningar snarare än de världsomvälvande saker de har åstadkommit. Vi vill visa de sakerna. På frågan om Anita Sarkeesian någon gång känner sig uppgiven säger hon: – Ibland känner jag det så klart. Men jag skulle inte kunna fortsätta arbeta om det bara kändes hopplöst. Att ta sig förbi trakasserier och hinder är vad aktivister gör. Även om sexistiska spel fortfarande släpps, betyder det inte att vi har misslyckats – bara att vi måste fortsätta kämpa. Det är så vi gör skillnad. En Youtubekanal som startades 2009 av Anita Sarkeesian för att utforska kvinnors representation i populärkulturen. Klippen ska utbilda i mediekritik och få producenter att förbättra sina verk. Mest känd är videoserien ”Tropes vs  women in video games” där Anita Sarkeesian diskuterar porträtteringen av kvinnor i tv-spel. I september har ”Ordinary women: daring to defy history” premiär. I den nya serien uppmärksammas fem bortglömda kvinnor i historien. I dag drivs Feminist Frequency som en icke-vinstdrivande stiftelse. Videoklippen produceras av ett team av anställda. I augusti 2014 startade en ledarlös rörelse under hashtaggen #gamergate. Under pretentionen att diskutera etik inom speljournalistiken började ett stort antal, ofta anonyma, personer sprida hat och trakasserier mot kvinnor i spelbranschen, både spelutvecklare och kritiker. Anita Sarkeesian var en av de kvinnor som drabbades hårt av kampanjen. Hon hade dock redan innan mottagit trakasserier på grund av sitt arbete. Begreppet #gamergate myntades av skådespelaren Adam Baldwin. Tidigare kallades rörelsen #quinnspiracy då den fick sin början med en bloggpost om den kvinnliga spelutvecklaren Zoe Quinn.


Ombytta roller för slavförsäljare – såldes på auktion av kvinnor

Summary: På Fotevikens museum polisanmäldes teatergruppen efter att ha sålt en kvinna som slav på en iscensatt auktion. Men i Norge var rollerna ombytta. Där blev i stället slavförsäljarna själva sålda.

När teatergruppen Nordic international slave trade company besökte Fotevikens museum i Skåne i början av juli blev de polisanmälda efter att ha fångat in en kvinna och sålt henne på en iscensatt auktion. Men på vikingamarknaden Gudvangen i Norge i juli tillfångatogs i stället de slavförsäljande männen själva. Kvinnor i den fiktiva vikingabyn stod för infångandet och gjorde sedan parodi på teatergruppens vanliga auktionsprocedur där de kommenterar de infångade personernas former och hur bra de är på hushållsbestyr. Sydsvenskan var först med att rapportera om de ombytta rollerna. På teatergruppens Facebooksida har flera inlägg publicerats från den nya showen. Gruppen menar att infångandet av slavförsäljarna skedde helt spontant: ”Här ser vi en av våra manliga fångar bli bortauktionerad av våra kvinnliga vikingahjälpare”, skriver gruppen under en bild från marknaden. Efter att gruppen polisanmäldes startade en diskussion kring iscensatt slavhandel. 200 kvinnliga lajvare skrev ett öppet brev där de krävde ett slut på ”sexistsunket”i lajvscenen, och fyra arkeologer skrev i en debattartikel i Sydsvenskan att vikingatiden missbrukas som fond för att rättfärdiga sexism och nationalism. Teatergruppen har dock backats upp av Gudahagens vikingamarknad i Sverige. DN har sökt grundaren av teatergruppen.


Ikea: ”Inga planer på samarbete med Kanye West”

Summary: Efter att Kanye West under måndagen i en intervju med BBC sagt att han är intresserad av att samarbeta med Ikea, säger möbeljätten nu att de inte har några planer på samarbete med hiphopartisten.

I en intervju med BBC under måndagen sa Kanye West att han ville jobba ihop med Ikea för att designa ”minimalistiska lägenheter i studentkorridorer”. I intervjun sade hiphopartisten om sig själv i tredjeperson: – Yo Ikea, låt Kanye skapa, låt honom göra den här grejen, för vet ni, jag vill ha sängen han gör, jag vill ha stolen han gör. Spekulationerna om ett möjligt samarbete började redan i mars när Kanye West sågs besöka Ikeas huvudkontor i Älmhult. Men redan då var Ikea förtegna om besöket. Och på tisdagen svarade möbeljätten på Kanye Wests utsträckta hand: – Även om vi är väldigt smickrade av Kanye Wests stora intresse av Ikea och spekulationerna om att vi gör något tillsammans, har vi i nuläget inga planer på att samarbeta, säger en talesperson för Ikea till CNBC.


M.I.A anklagar MTV-gala för rasism

Summary: Hiphopartisten M.I.A anklagar MTV Video Music Awards för rasism, sexism, klassförakt och elitism efter att videon till hennes låt ”Borders” inte nominerats till något pris på galan.

Efter att MTV avslöjade vilka som nominerats till deras Video Music Awards (VMA), som delas ut på en gala i augusti, har hiphopartisten M.I.A tagit till Twitter för att vädra sitt missnöje med att videon till hennes låt ”Borders”, som belyser flyktingkrisen, inte nominerats till något pris. Något som hon menar är rasistiskt: ”Borders är inte inkluderad i VMA-nomineringarna! #hahahahahaha!! Rasism, sexism, klassförakt, elitism!” skriver hon på Twitter. Hon fortsätter med att skriva att det faktum att videon inte nominerats är ett exempel på vilka röster som är tillåtna i USA. ”'Borders' representerar personer utanför USA. Det här är ett perfekt exempel på 'tillåtna' röster versus exkluderade röster,” skriver hon på Twitter. Beyoncés ”Lemonade” är nominerad till elva priser på galan, vilket gör Beyoncé till den artist som har flest nomineringar. M.I.A har tidigare kritiserat Beyoncé för att enbart ta ställning för Black lives matter-rörelsen, utan att lyfta andra gruppers utsatthet. Dessa uttalanden fick många att kritisera M.I.A för att vara emot Black lives matter-rörelsen, något som gjorde att hon avbokades som huvudakt på festivalen Afropunk i London tidigare i år. Till TIME säger M.I.A att hon är van vid att få kritik för sina ställningstaganden: – Jag har fått mycket kritik och har offrat mycket för att jag fortsätter att prata om de här frågorna. Jag skulle kunna aldrig prata om det här igen och bli mer framgångsrik, mer tillgänglig, mer känd och mer rik. Men jag har aldrig gjort det för att frågan är så viktig för mig, säger hon till tidningen.


Fredrik Strage: Satans egen superstjärna har blivit som Elvis i Las Vegas

Summary: Marilyn Manson är en spillra av sitt forna jag och kan numera bara chockera med sin brist på engagemang. Men jag brukar gilla sådana spillror.

Marilyn Manson sluddrar sig igenom ”The beautiful people” och kutar genom folkmassan bort till mixerbordet där han skjuter upp reglagen till max. En irriterad ljudtekniker sänker dem igen, varpå Marilyn Manson snavar och faller pladask. Han får hjälp att komma på fötter igen och slår sedan omkull en bildskärm i ett desperat försök att göra något punkigt. Eftersom The Antichrist Superstar utvecklat en viss rondör måste vakterna knuffa på för att få upp honom på scen igen. Mot slutet av giget i Hershey bestämmer han sig för att ställa till med en skandal och ropar: ”Kom igen nu! Jag hörde mer skrik på dödsskjutningen i Orlando.” Kommentaren borde väcka raseri i sociala medier men resulterar i tre ynka tweets. 2016 bryr sig ingen om Marilyn Manson. Under sommarturnén verkar han bara kunna chockera med sin brist på engagemang. ”Han lämnade scenen mitt i låten”, skriver en konsertbesökare på Youtube. ”Han var packad och mumlade mest”, skriver en annan. ”Det här är som att se Elvis i Las Vegas när han var fet och drogad”, skriver en tredje. Fjolårsalbumet ”The pale emperor” var det bästa Marilyn Manson gjort sedan millennieskiftet, men hejdade inte hans stjärna från att fortsätta dala. Hans gamla keyboardist Madonna Wayne Gacy beklagade i vintras att Manson inte var en av alla rockikoner som nyligen dött: ”Det bästa han kunde göra för att bevara sitt arv är att sätta en kula i sitt huvud och bevisa sin integritet.” Efter att ha sett klipp från turnén är det skönt att bli påmind om Marilyn Mansons storhet i senaste numret av Galago. Där finns en briljant serie av Ellen Greider om en tjej som älskar Manson så mycket att han uppenbarar sig som en låtsaskompis. ”Jag ska börja sjuan i dag, i en helt ny skola”, säger hon nervöst. ”Då har du chansen att bli precis den du vill”, säger Manson. ”Jag önskar att jag var du”, suckar hon. ”Jag vill vara en kille med smink. En tjej med smink är bara en... tjej.” Manson försäkrar att det finns en miljon sätt för en tjej att spåra ur i makeuplådan. Sedan ger han henne en cool gothmakeover. Men hennes nya vänner säger att Marilyn Manson är en ”sellout”. Hon börjar lyssna på The Cure i stället. Åren går och hon glider ifrån sin låtsaskompis. ”Längesen men jag älskar dig fortfarande”, säger hon när de fikar ihop en dag. ”Whatever, du kom inte ens på min konsert”, fnyser Manson. Sedan börjar hon klaga på hans senaste skivor. Hon har blivit feminist och tycker att hans provokationer är tomma när han sjunger att någon är ”pretty as a swastika”, eller i en video kör en spruta genom kinden på en kvinna. ”Var lite subtil”, föreslår hon. ”PK-hora”, säger Manson och påminner henne om att obscent sex och våld var det som en gång fick henne att gilla honom. Och han har onekligen poäng i att det var de vrickade historierna, snarare än musiken, som byggde hans ikonstatus: som ryktena om att han köpte Eva Brauns handväska och opererade bort två revben för att kunna suga av sig själv. ”Gillar du inte vita privilegierade män?” frågar Manson flickan i serien. ”Vill du ha feministiska texter? Leta upp något coolt riot grrrl-band då!” Ellen Greider beskriver ömsint och pricksäkert hur det känns att växa ifrån en idol – och hur det förbjudna och förhäxande som drar oss till rock’n’roll senare krockar med ideal vi försöker upprätthålla. Själv vet jag inte om jag klarar av att göra slut med Marilyn Manson. Han må vara Elvis i Las Vegas, en spillra av sitt forna jag, men jag brukar gilla sådana spillror. Det var aldrig meningen att han skulle tillhöra det vackra folket.


Summary: Marilyn Manson är en spillra av sitt forna jag, och kan numera bara chockera med sin brist på engagemang. Men jag brukar gilla sådana spillror.

Marilyn Manson sluddrar sig igenom ”The beautiful people” och kutar genom folkmassan bort till mixerbordet där han skjuter upp reglagen till max. En irriterad ljudtekniker sänker dem igen, varpå Marilyn Manson snavar och faller pladask. Han får hjälp att komma på fötter igen och slår sedan omkull en bildskärm i ett desperat försök att göra något punkigt. Eftersom The Antichrist Superstar utvecklat en viss rondör, måste vakterna knuffa på för att få upp honom på scen igen. Mot slutet av giget i Hershey bestämmer han sig för att ställa till med en skandal och ropar: ”Kom igen nu! Jag hörde mer skrik på dödsskjutningen i Orlando.” Kommentaren borde väcka raseri i sociala medier men resulterar i tre ynka tweets. 2016 bryr sig ingen om Marilyn Manson. Under sommarturnén verkar han bara kunna chockera med sin brist på engagemang. ”Han lämnade scenen mitt i låten”, skriver en konsertbesökare på Youtube. ”Han var packad och mumlade mest”, skriver en annan. ”Det här är som att se Elvis i Las Vegas när han var fet och drogad”, skriver en tredje. Fjolårsalbumet ”The pale emperor” var det bästa Marilyn Manson gjort sedan millennieskiftet, men hejdade inte hans stjärna från att fortsätta dala. Hans gamla keyboardist Madonna Wayne Gacy beklagade i vintras att Manson inte var en av alla rockikoner som nyligen dött: ”Det bästa han kunde göra för att bevara sitt arv är att sätta en kula i sitt huvud och bevisa sin integritet.” Efter att ha sett klippen från turnén är det skönt att bli påmind om Marilyn Mansons storhet i senaste numret av Galago. Där finns en briljant serie av Ellen Greider om en tjej som älskar Manson så mycket att han uppenbarar sig som en låtsaskompis. ”Jag ska börja sjuan i dag, i en helt ny skola”, säger hon nervöst. ”Då har du chansen att bli precis den du vill vara”, säger Manson. ”Jag önskar att jag var du”, suckar hon. ”Jag vill vara en kille med smink. En tjej med smink är bara en... tjej.” Manson försäkrar att det finns en miljon sätt för en tjej att spåra ur i makeuplådan. Sedan ger han henne en cool gothmakeover. Men hennes nya vänner säger att Marilyn Manson är en ”sellout”. Hon börjar lyssna på The Cure i stället. Åren går och hon glider ifrån sin låtsaskompis. ”Längesen men jag älskar dig fortfarande”, säger hon när de fikar ihop en dag. ”Whatever, du kom inte ens på min konsert”, fnyser Manson. Sedan börjar hon klaga på hans senaste skivor. Hon har blivit feminist och tycker att hans provokationer är tomma när han sjunger att någon är ”pretty as a swastika”, eller i en video kör en spruta genom kinden på en kvinna. ”Var lite subtil”, föreslår hon. ”PK-hora”, säger Manson och påminner henne om att obscent sex och våld var det som en gång fick henne att gilla honom. Och han har onekligen poäng i att det var de vrickade historierna, snarare än musiken, som byggde hans ikonstatus: som ryktena om att han köpte Eva Brauns handväska och opererade bort två revben för att kunna suga av sig själv. ”Gillar du inte vita privilegierade män?” frågar Manson flickan i serien. ”Vill du ha feministiska texter? Leta upp något coolt riot grrrl-band då!” Ellen Greider beskriver ömsint och pricksäkert hur det känns att växa ifrån en idol – och hur det förbjudna och förhäxande som drar oss till rock'n'roll senare krockar med ideal vi försöker upprätthålla. Själv vet jag inte om jag klarar av att göra slut med Marilyn Manson. Han må vara Elvis i Las Vegas, en spillra av sitt forna jag, men jag brukar gilla sådana spillror. Det var aldrig meningen att han skulle tillhöra det vackra folket. Krönikor av Fredrik Strage Fredrik Strage: Teorierna om tandfens motiv är många och ofta rysliga. Det är varje förälders uppgift att uttolka och vårda myterna för barnen, men när det gäller tandfen är det inte helt lätt. Fredrik Strage: Satans egen superstjärna har blivit som Elvis i Las Vegas. Marilyn Manson är en spillra av sitt forna jag, och kan numera bara chockera med sin brist på engagemang. Fredrik Strage: All makt åt Pikachu, vår befriare. Efter ytterligare några veckors jagande med ”Pokémon go” kommer vår motståndskraft att vara helt utslagen. Fredrik Strage: Jag är lika aktuell som en hörtös på en västgötsk åker 1940. De med miljoner följare på Youtube är påfallande alldagliga. Å andra sidan – vad vet en rockjournalist?


Zara Larsson kan få pris på MTV-gala

Summary: Beyoncés ”Lemonade” nomineras i elva kategorier, och Adele får åtta nomineringar till MTV Music Video Awards som delas ut i augusti. Även Zara Larsson kan prisas på MTV-galan.

Beyoncés visuella album ”Lemonade” har rosats av kritikerna. När MTV Music Video Awards nomineringar offentliggjordes under tisdagen nominerades albumet i elva kategorier, vilket gör Beyoncé till den artist som har flest nomineringar, skriver The Guardian. Näst flest nomineringar fick Adele, som nominerades i åtta kategorier – sju av dem för videon till ”Hello”. Både ”Formation” och ”Hello” är nominerade i den tyngsta kategorin ”Årets video” - tillsammans med Drakes ”Hotline Bling”, Justin Biebers ”Sorry”och Kanye Wests omdiskuterade ”Famous” där han poserar i sängen med ett antal kända personer. Zara Larsson kan bli årets nya artist på galan. På Twitter skriver hon: ”Händer det här just nu?” och fortsätter: ”Mitt svar på allt den här veckan kommer bara vara ”ja, okej, men jag är nominerad till en VMA så...” MTV-galan hålls i augusti på Madison Square Garden i New York.


”Symboliskt viktigt att hon spelar nu”

Summary: Få artister har samma genomslagskraft som Beyoncé. Hennes politiska ställningstaganden har delat musikvärlden och hon hyllas som hbtq-ikon. I kväll möter hon fansen i Stockholm.

När biljetterna till Beyoncés konsert på Friends arena släpptes i februari vittnade frustrerade fans om kaos. Tiotusentals personer försökte samtidigt att klicka hem de åtråvärda biljetterna – som sålde slut på bara ett par minuter. I år har Beyoncé, eller ”Queen B”, hittills lockat 783 000 besökare till sina 18 konserter runt om i världen under turnén ”The formation world tour” – och bara Bruce Springsteen och Madonna slår hennes konsertintäkter på 835 miljoner kronor i år. En av de som lyckades få biljett till Stockholmskonserten var Selam Hayle, som följt Beyoncé sedan starten i r&b-gruppen Destiny’s Child. – Hon betyder så mycket för mig. Hon är min barndom tänkte jag nästan säga. Hennes låtar har alltid varit relevanta för just den åldern och det steg i livet jag befunnit mig i just då. Trots att hon hållit på länge överraskar hon alltid, säger Selam Hayle. I april slog Beyonces senaste album ”Lemonade” ned som en bomb i musikvärlden, dels på grund av musiken och estetiken, dels för det nya politiska ställningstagandet som Beyoncé visade på albumet. Under en hyllad mellanaktshow vid amerikanska Super Bowl i våras riktade hon ljus mot Black lives matter, en rörelse som kämpar mot diskriminering av afroamerikaner i USA. Med albumet och showen tog Beyoncé steget till att bli en mer politiskt laddad artist. Ett kontroversiellt steg, menar skribenten och Beyoncékännaren Aida Wondimu. – Beyoncé har egentligen alltid varit feministisk, men hon kallade sig inte det förrän hon släppte albumet ”Beyoncé”. Att gå ut och säga att man är feminist kan så klart vara kontroversiellt, särskilt i USA, men det går inte att jämföra med hur det ser ut i dag när hon tar ställning för Black lives matter-rörelsen. Enligt Aida Wondimu tog Beyoncé en risk när hon aktivt valde att ta ställning i frågan, eftersom hon har en så bred publik: – Hon tog en risk som folklig artist – att hennes vita fans, som är vana att bli inkluderade, skulle känna sig exkluderade av hennes ställningstagande. Men nu känns hon mer äkta, hon tar ansvar, och vågar ta risker – och jag tror att hon har vunnit på det. År 2014 blev Beyoncé av Time Magazine utsedd till världens mest inflytelserika person. Och många hävdar att hennes inflytande bara ökar. – Hon är en av vår tids största artister. Hon är svart, kvinna och har ett imperium. När hon lyfter en fråga får den automatiskt mer genomslagskraft. Allt förändras så klart inte med en låt, men att det talas om frågan är jätteviktigt, säger Aida Wondimu. Även Selam Hayle tycker att Beyoncés politiska ställningstaganden har adderat en dimension till hennes storhet: – I och med att hon är mörkhyad, och jag också är det, så är jag extra glad att hon har framfört åsikter om diskriminering - för det är något som jag också har upplevt. Det känns viktigt att en sådan stor ikon som har inverkan på människor i alla åldrar gör sådana ställningstaganden, säger hon. Beyoncés konsert sammanfaller med årets Stockholm Pride som inleddes på måndagen. Samma kväll hölls en större Beyoncéfest på Långholmen i Stockholm som ingick i festivalens program. Bland annat visades dokumentärfilmen ”Waiting for B”, som följer ett antal Beyoncéfans i São Paulo som under två månader köar för att få de bästa platserna till artistens konsert. – Filmskaparna har följt vad som händer i kön. De som porträtteras är hbtq-personer, som många av hennes fans är. Filmen visar både vad Beyoncé betyder för hbtq-personer i världen och kontextualiserar hur situationen för hbtq-personer är i São Paulo, säger Melissa Lindgren, festivalchef för Cinemaqueer som arrangerade Beyoncéfesten. På vilket sätt är Beyoncé viktig inom hbtq-rörelsen? – Hon har blivit viktig av flera skäl. Dels har ”larger than life-divor” alltid varit viktiga för hbtq-gruppen, framför allt för homosexuella män. Men Beyoncé är dessutom politisk – och därför blir hon enorm. Många av hennes låtar är temalåtar för delar av hbtq-rörelsen, säger Oscar Eriksson från Cinemaqueer. Beyoncé har både hyllats och kritiserats för sina politiska ställningstaganden. Somliga har hävdat att hon profiterar på minoritetskamper och att hon enbart tar ställning eftersom att det gynnar henne ekonomiskt: – Det finns en kritik mot att Beyoncé är kapitalist och vill tjäna pengar. Men för mig är det okej. Hon gör det på ett snyggt sätt och med respekt för frågan. Vad hon får ut ekonomiskt är kanske inte det viktigaste, utan att de frågor hon tar upp når fler människor, säger Aida Wondimu. Melissa Lindgren är inne på samma spår: – Man kan kritisera henne för att popularisera på minoritetsrörelser och för att hon är extremt kommersiell, men man ska inte förringa vad det betyder att en ikon med så enorm räckvidd tar ställning. Kvällens konsert blir inte första gången Queen B besöker Stockholm. Men flera av dem DN pratar med känner lite extra inför just kvällens konsert: – Det är jättestort att hon kommer hit. Det här blir min tredje gång och det blir bara större och större, säger Selam Hayle. Aida Wondimu tycker att det faktum att Beyoncés turné når Stockholm just nu är symboliskt viktigt i det samhällsklimat som råder: – Det här blir något positivt och härligt, särskilt med tanke på allt som händer i Sverige och den utsatthet som afrosvenskar känner. Så det kommer att bli superstort.


”Symboliskt viktigt att Beyoncé spelar nu”

Summary: Få artister har samma genomslagskraft som Beyoncé. Hennes politiska ställningstaganden har delat musikvärlden och hon hyllas som hbtq-ikon. På fredagen möter hon fansen i Stockholm.

När biljetterna till Beyoncés konsert på Friends arena släpptes i februari vittnade frustrerade fans om kaos. Tiotusentals personer försökte samtidigt att klicka hem de åtråvärda biljetterna – som sålde slut på bara ett par minuter. I år har Beyoncé, eller ”Queen B”, hittills lockat 783 000 besökare till sina 18 konserter runt om i världen under turnén ”The formation world tour” – och bara Bruce Springsteen och Madonna slår hennes konsertintäkter på 835 miljoner kronor i år. En av de som lyckades få biljett till Stockholmskonserten var Selam Hayle, som följt Beyoncé sedan starten i r&b-gruppen Destiny’s Child. – Hon betyder så mycket för mig. Hon är min barndom tänkte jag nästan säga. Hennes låtar har alltid varit relevanta för just den åldern och det steg i livet jag befunnit mig i just då. Trots att hon hållit på länge överraskar hon alltid, säger Selam Hayle. • Läs mer: Beyoncés karriär i grafik I april slog Beyoncés senaste album ”Lemonade” ned som en bomb i musikvärlden, dels på grund av musiken och estetiken, dels för det nya politiska ställningstagandet som Beyoncé visade på albumet. Under en hyllad mellanaktshow vid amerikanska Super Bowl i våras riktade hon ljus mot Black lives matter, en rörelse som kämpar mot diskriminering av afroamerikaner i USA. Med albumet och showen tog Beyoncé steget till att bli en mer politiskt laddad artist. Ett kontroversiellt steg, menar skribenten och Beyoncékännaren Aida Wondimu. – Beyoncé har egentligen alltid varit feministisk, men hon kallade sig inte det förrän hon släppte albumet ”Beyoncé”. Att gå ut och säga att man är feminist kan så klart vara kontroversiellt, särskilt i USA, men det går inte att jämföra med hur det ser ut i dag när hon tar ställning för Black lives matter-rörelsen. Enligt Aida Wondimu tog Beyoncé en risk när hon aktivt valde att ta ställning i frågan, eftersom hon har en så bred publik: – Hon tog en risk som folklig artist – att hennes vita fans, som är vana att bli inkluderade, skulle känna sig exkluderade av hennes ställningstagande. Men nu känns hon mer äkta, hon tar ansvar, och vågar ta risker – och jag tror att hon har vunnit på det. År 2014 blev Beyoncé av Time Magazine utsedd till världens mest inflytelserika person. Och många hävdar att hennes inflytande bara ökar. – Hon är en av vår tids största artister. Hon är svart, kvinna och har ett imperium. När hon lyfter en fråga får den automatiskt mer genomslagskraft. Allt förändras så klart inte med en låt, men att det talas om frågan är jätteviktigt, säger Aida Wondimu. Även Selam Hayle tycker att Beyoncés politiska ställningstaganden har adderat en dimension till hennes storhet: – I och med att hon är mörkhyad, och jag också är det, så är jag extra glad att hon har framfört åsikter om diskriminering - för det är något som jag också har upplevt. Det känns viktigt att en sådan stor ikon som har inverkan på människor i alla åldrar gör sådana ställningstaganden, säger hon. • Läs mer: Beyoncé – ladda inför konserten Beyoncés konsert sammanfaller med årets Stockholm Pride som inleddes på måndagen. Samma kväll hölls en större Beyoncéfest på Långholmen i Stockholm som ingick i festivalens program. Bland annat visades dokumentärfilmen ”Waiting for B”, som följer ett antal Beyoncéfans i São Paulo som under två månader köar för att få de bästa platserna till artistens konsert. – Filmskaparna har följt vad som händer i kön. De som porträtteras är hbtq-personer, som många av hennes fans är. Filmen visar både vad Beyoncé betyder för hbtq-personer i världen och kontextualiserar hur situationen för hbtq-personer är i São Paulo, säger Melissa Lindgren, festivalchef för Cinemaqueer som arrangerade Beyoncéfesten. Oscar Eriksson och Melissa Lindgren. Foto: Anna Josefsson På vilket sätt är Beyoncé viktig inom hbtq-rörelsen? – Hon har blivit viktig av flera skäl. Dels har ”larger than life-divor” alltid varit viktiga för hbtq-gruppen, framför allt för homosexuella män. Men Beyoncé är dessutom politisk – och därför blir hon enorm. Många av hennes låtar är temalåtar för delar av hbtq-rörelsen, säger Oscar Eriksson från Cinemaqueer. Beyoncé har både hyllats och kritiserats för sina politiska ställningstaganden. Somliga har hävdat att hon profiterar på minoritetskamper och att hon enbart tar ställning eftersom att det gynnar henne ekonomiskt: – Det finns en kritik mot att Beyoncé är kapitalist och vill tjäna pengar. Men för mig är det okej. Hon gör det på ett snyggt sätt och med respekt för frågan. Vad hon får ut ekonomiskt är kanske inte det viktigaste, utan att de frågor hon tar upp når fler människor, säger Aida Wondimu. Melissa Lindgren är inne på samma spår: – Man kan kritisera henne för att popularisera på minoritetsrörelser och för att hon är extremt kommersiell, men man ska inte förringa vad det betyder att en ikon med så enorm räckvidd tar ställning. Kvällens konsert blir inte första gången Queen B besöker Stockholm. Men flera av dem DN pratar med känner lite extra inför just kvällens konsert: – Det är jättestort att hon kommer hit. Det här blir min tredje gång och det blir bara större och större, säger Selam Hayle. Aida Wondimu tycker att det faktum att Beyoncés turné når Stockholm just nu är symboliskt viktigt i det samhällsklimat som råder: – Det här blir något positivt och härligt, särskilt med tanke på allt som händer i Sverige och den utsatthet som afrosvenskar känner. Så det kommer att bli superstort.


FBI: ”Wolf of Wall Street” finansierades med svarta pengar

Summary: Leonardo DiCapriofilmen ”The wolf of Wall Street” från 2013 finansierades med svarta pengar. Det hävdar amerikanska FBI som nu avser att beslagta produktionsbolaget Red Granite Pictures tillgångar. De svarta pengarna ska, enligt FBI, komma från Malaysia.

”The wolf of Wall Street” handlar om avancerad penningtvätt på Wall Street, men nu håller filmen, som regisserades av Martin Scorsese och vars huvudroll spelades av Leonardo DiCaprio, på att bli en del av ett enorm stor kriminell utredning. Pengarna till filmen ska, enligt FBI, komma från en malaysisk investeringsfond som tömts på drygt åtta miljarder kronor, rapporterar Business insider och nöjestidningen Variety. Läs också: USA-stämning i malaysisk mutskandal Genom att följa pengarna via skalbolag hävdar den amerikanska polisen att motsvarande en halv miljard kronor hamnat i produktionsbolaget Red Granite Pictures, som i sin tur finansierat den Oscarsnominerade filmen ”The wolf of Wall Street”, tillgångar som FBI nu vill beslagta. Den verkställande direktören i bolaget Red Granite Picture är Riza Aziz, styvson till den malaysiska premiärministern Najib Razak. I FBI:s begäran till domstolen påstås också att de svarta pengarna gått till köp av fastigheter i Beverly Hills och New York, samt inköp av konstverk av van Gogh och Claude Monet, och ett Bombardier jetflygplan.


Hon fick van Goghs öra

Summary: Vad hände egentligen med Vincent van Goghs öra? I en ny bok avslöjas nya uppgifter om händelsen – och vem som fick ta emot det.

Det var i samband med ett psykiskt sammanbrott 1888 som Vincent van Gogh skar av sig en bit av sitt vänstra öra, slog in det i tidningspapper och gav bort det. Ett och ett halvt år senare tog konstnären sitt liv. Sedan dess har en 128 år lång jakt på sanningen bakom konstnärens handling pågått. Skar van Gogh av sig hela örat? Vem gav han egentligen bort det till? Och varför gjorde han det egentligen? I dagarna har en rad nya uppgifter presenterats. Först ut var författaren och amatörhistorikern Bernadette Murphy, vars bok nyligen gavs ut. Murphy har kommit över ett arkivdokument skrivet av en läkare som behandlade van Gogh. På dokumentet finns en teckning som påstås visa att konstnären skar av sig hela örat, skriver New York Times. Murphy har i researchen också lyckats lokalisera den kvinna som van Gogh gav bort örat till, skriver tidningen. Enligt författaren var namnet på kvinnan Gabrielle. Under lång tid har kvinnan pekats ut som prostituerad, men enligt Murphy arbetade hon som tjänsteperson på en bordell. I boken avslöjas dock inte kvinnans fullständiga identitet, enligt Murphy av respekt till kvinnans släktingar. Men efter boken släppts har flera medier efterforskat vem kvinnan egentligen var. The Art Newspaper var först med att lyckas. Tidningen skriver att kvinnans namn var Gabrielle Berlatier. Kvinnan ska enligt uppgift ha varit 18 år när van Gogh gav bort örat till henne under en natt på bordellen. Gabrielle Berlatier ska under samma period ha blivit behandlad för rabies sedan hon blivit biten av en smittad hund, enligt tidningen. Uppgifter framkommer också om att kvinnan arbetade på ett kafé som drevs av vänner till van Gogh. De nya uppgifterna om van Goghs öra står i kontrast till tidigare publicerade uppgifter. Två tyska författare uppgav 2009 att konstnären i själva verket fick örat avskuret av en konstnärskollega. Den amerikanska historikern Steven Naifeh och medförfattaren Gregory White Smith, argumenterade dessutom i en bok från 2011 att van Gogh inte skar av hela örat. Författarna hänvisar i boken till vittnesuppgifter från flera personer som ska ha sett van Gogh efter händelsen, skriver New York Times. Jakten på sanningen kring örat lär fortsätta. Så länge visas dokumentet med läkarens teckning över örat i Van Gogh-museets utställning "On the Verge of Insanity", som öppnade i Amsterdam på fredagen. Dessutom ställs 25 målningar och objekt ut som behandlar perioden från tidpunkten för van Goghs avskurna öra fram till dess att han tog sitt liv.


Svensk festivalkänsla på export

Summary: Maxida Märak, Bob Hund, Anna Ternheim och Jay Jay Johansson är bara några av de svenska artister som spelar på spanska musikfestivalen "La mar de músicas" i veckan. Och i Los Angeles lanseras snart den första helsvenska musikfestivalen utomlands.

Musikfestivalen La mar de músicas har ägt rum i den spanska hamnstaden Cartagena sedan 1995. Varje år väljer festivalarrangörerna ut ett land som tema. I år är det Sverige som gäller. – Den svenska musiken är, i alla sina stilar och varianter, väldigt attraktiv för de personer som besöker festivalen och intresserar sig för musik som skapas på andra sidan Europa, säger Enka Tripiana, pr-ansvarig för festivalen. De åtta svenska artisterna som medverkar har valts ut i samarbete med den svenska ambassaden. Förhoppningen är att musikerna ska ge publiken en bild av den svenska musikscenens mångfald. Enka Tripiana tror att just musikupplevelser är ett effektivt verktyg för att lära känna andra länders kulturer. Hon tror att den spanska publiken är särskilt mottaglig för svensk musik. Kanske beror det på att "det svenska musikundret", med många just nu välkända artister, blivit ett slags kvalitetsbegrepp utomlands. La mar de músicas rymmer inte enbart svenska artister, även om de är många. Men det finns aktuella exempel där musikarrangörerna gått ett steg längre för att bevara den svenska festivalkänslan utomlands. I höst arrangeras festivalen Stockholm, CA i Los Angeles, den första musikfestivalen utanför Sverige med enbart svenska artister. Men vad är egentligen poängen med att exportera en svensk musikfestival till USA? Björn Barnekow, en av arrangörerna bakom den nya festivalen förklarar: – Egentligen handlar det inte så mycket om export av festivalen i sig, utan om artisterna som spelar. Dels vill vi lyfta fram de artister som är "up and coming" och ge dem en chans att spela inför en större publik. Samtidigt handlar det om att ge svenskar som har bott i USA en längre tid chansen att se artister som kanske inte har tillfälle eller anledning att besöka den amerikanska marknaden så ofta. Veronica Maggio är ett exempel på detta, även om vi så klart både hoppas och tror att den amerikanska publiken kommer att uppskatta hennes framträdande också. Förutom Veronica Maggio är bland andra Little Dragon, Rebecca & Fiona, Mapei och Elliphant bokade. Förhoppningen är att sälja 10 000 biljetter. Men då krävs det att också den amerikanska publiken ska intressera sig för de svenska musikerna. Björn Barnekow tror inte att det kommer bli något större problem. – Little Dragon, som vi har bokat är, väldigt stora i USA och är en av artisterna som kommer betyda mycket för biljettförsäljningen. De är vår största headline i USA, men i Sverige är bandet betydligt mindre känt. Vi hoppas att deras spelning på vår festival också kan hjälpa dem att nå en större publik i Sverige. Sedan håller Sverige en så pass hög nivå inom kultur och musik rent generellt, att vi hoppas att det fenomenet i sig ska locka amerikaner. Svenska artister på La mar de músicas: Bob Hund Kolonien Anna von Hausswolff Räfven Tingvall Trio Hoffmaestro Club 8 Jay Jay Johansson Anna Ternheim Maxida Märak Svenska artister på Stockholm, CA i Los Angeles: Little Dragon Veronica Maggio Little Dragon Rebecca & Fiona Otto Knows Elliphant Rebecca & Fiona AronChupa Nause Salvator


Pride-paraden tar plats i datorspel

Summary: Dagarna före festivalen i Stockholm gör Pride-paraden entré i datorspelet Grand Theft Auto. Efter terrorattentatet i Orlando valde skaparna att göra paraden oförstörbar.

I den fiktiva staden Los Santos kommer spelare framöver att kunna beskåda en Pride-parad. Stockholm Pride har tagit initiativ till en modifikation av datorspelet Grand Theft Auto 5 (GTA). En modifikation innebär att tillägg görs till spelets originalkod. På så sätt skapas det nya inslaget: Figurerna bär nya kläder, dansar på flak och viftar med Prideflaggor. I spelet läses ett radiotelegram upp när festivalen "Los Santos Pride" dragit i gång. William Löthman, interactive art director, berättar att internationella programmerare och GTA-entusiaster som ” JulioNiB”, ”8-Bit Bastard” och ”TheFriedTurkey” kopplats in i arbetet. – De har gjort skyltar med budskap som ”Happy Pride”, ”Love comes in all colours” och även en skylt som hyllar offren efter attacken i Orlando, säger William Löthman. Terrorattacken i Orlando, där 49 människor dödades på gayklubben Pulse, har medfört att skaparna gjort förändringar i modifikationen. GTA är ett spel med grafiska våldsinslag. Spelaren har tillgång till vapen, som primärt används för att klara uppdrag, men som också kan användas på den fiktiva stadens gator. – Från början tänkte vi inte ändra grundspelet. Det är ett våldsamt spel. Om någon ville skada Pride-paraden för att sedan lägga upp klippet på Youtube, då hade det varit deras val, säger William Löthman. När attacken i Orlando följdes av hot mot Prideparaden i Los Angeles ändrade skaparna uppfattning. – Vi började ifrågasätta oss själva. Vi beslutade oss sedan för att göra paraden oförstörbar. Deltagarna i paraden går inte att döda, säger William Löthman. Var det ett svårt beslut att fatta? – Vi har redan från start fört diskussioner med Stockholm Pride kring det här. Vi tycker att budskapet handlar om kärlek och att sprida kärlek. Beslutet var ganska självklart efter allt som har hänt, säger William Löthman. Modifikationen av spelet har rönt stor uppmärksamhet världen över. William Löthman berättar att syftet med kampanjen delvis varit att sprida Prides budskap internationellt och till forum där budskapet inte tidigare visats. – Det finns många platser i världen där Pride-parader inte är tillåtna. Nu tar vi Pride till en helt ny kontext, till en miljö som är förknippad med våld. Det blir en intressant kontrast, säger William Löthman


Twitter agerar efter näthat mot ”Ghostbusters”-stjärna

Summary: Twitter har fått stark kritik för att de inte agerat tillräckligt efter att Leslie Jones blivit föremål för rasistiska kommentarer. Nu svarar företaget - och agerar genom att bland annat stänga av näthataren Milo Yiannopoulos.

DN har tidigare berättat om hur Leslie Jones, som efter premiären av "Ghostbusters" fått utstå mängder av näthat, exponerat sina näthatare genom att återpublicera de rasistiska inläggen hon tagit emot. Skådespelaren har också, i en serie tweets, riktat skarp kritik mot att Twitter inte agerar mot användare som uttrycker sig rasistiskt och misogynt. Nu svarar mikrobloggen på kritiken genom att utfärda varningar och permanent stänga ner konton som under veckan siktat in sig på Leslie Jones: – Vi vet att många tycker att vi inte har gjort tillräckligt för att förhindra den här typen av beteende på Twitter. Vi håller med, skriver företaget i ett officiellt uttalande. I framtiden ska Twitter bli bättre på att snabbt identifiera hatiska användare och förhindra upprepade trakasserier, skriver man vidare i uttalandet. En av användarna som blivit avstängd från Twitter är Milo Yiannopoulos, tech-redaktör på konservativa amerikanska nyhetssajten Breitbart. Yiannopoulos ska ha eldat på hatkampanjen mot Leslie Jones och uppmuntrat sina 388042 följare att bombardera Leslie Jones med med smädelser, skriver Buzzfeed. Enligt sajten skriver Twitter i ett mejl till honom att han blir avstängd för att ha brutit mot användarvillkoren. Att Twitter kritiseras för att inte göra tillräckligt för att förhindra näthat är inget nytt fenomen och under året har många välkända kulturpersonligheter hoppat av mikroblogen. I juni berättade en av redaktören för New York times, Jonathan Weissman, att den våg av antisemitiska kommentarer som riktats mot honom utan att Twitter reagerat, gjort att han stänger ner sitt konto. I september förra året skrev den välkända amerikanska tv-serieskaparen Lena Dunham att hon numera anställt någon för att twittra åt henne för att hon inte längre känner sig trygg på Twitter, uppger Hollywood reporter. Också den välkända brittiska komikern Stephen Fry har stängt ner sitt konto, efter att ha kallat mikrobloggen "en stagnerad pool, fylld av slem, hårda stenar och krossat glas", något DN har skrivit om tidigare. Även svenska opinionsbildare, som Svenska Dagbladets ledarskribent Per Gudmundsson och kulturjournalisten Martin Aagård, har lämnat Twitter med hänvisning till det brutala samtalsklimatet. Statistik visar att de många avhoppen fått konsekvenser. Aktiviteten på mikrobloggen sjönk kraftigt under hösten och vintern, liksom Twitters värde på börsen.


Gränslöst, naket och välbehövligt

Summary: Hanna Hellquist skriver om självtvivel, ångest och ensamhet. Och traumat är granne med farsen i hennes texter. Isabelle Ståhl läser ”En tryckare på Blue Moon bar”.

Hanna Hellquist ”En tryckare på Blue Moon bar – samlade krönikor och kåserier” Albert Bonniers förlag Det handlar om depressioner, mammas pojkväns allergier, husdjur, trassliga kärleksförhållanden, inredning, panikångest, uppväxten i Karlstad och om pappa, som begick självmord. Journalisten och programledaren Hanna Hellquist började skriva kåserier för Dagens Nyheters Namn och Nytt-sida 2003. Nu återpubliceras nära femtons års texter i en tjock volym. Det är modigt att använda de privata erfarenheterna som Hanna Hellquist gör. Kvinnor har historiskt inte haft möjlighet att experimentera med konstnärliga eller textuella jag på samma sätt som män. Kvinnor förväntas fortfarande vara hemlighetsfulla och inte röja mystiken. De ska vara jordnära och värna den lilla världen, inte fläka ut den. Det splittrade jaget och experimenterandet med olika identiteter har ingen plats i den traditionella kvinnligheten. Därför finner jag det mer radikalt när Hanna Hellquist skriver om sitt eget liv än när till exempel Karl-Ove Knausgård gör det. Han skriver med det lugn man känner när man vet att familjen väntar på en på andra sidan dörren. Hans smärta kommer alltid ur det förflutna. Många av Hanna Hellquists texter genomsyras av en oro över att aldrig hitta hem. I alla fall fram till 2014. Efter det börjar jaget i texterna bli så nöjt. Texterna är för mysiga, innehåller för mycket inredning och för lite hat. Textjaget upplever ensamhet som en lyx och minglen som lite tråkiga. Hon är inte utanför och osäker längre, hon har en inbjudan. Det känns cyniskt av mig, men jag gillar texterna bättre när jaget i texterna är otillfredsställt och rastlöst. När hon fixar sig själv och sitt hem inför gäster som någon gång ska komma eller sminkar sig inför en lunchdejt och känner sig gammal och dödssjuk. Det regnar snöblandat och hon står ensam på Hemköp och tittar på par som plockar godis till söndagsmyset. Stjärnhimlen gör henne rädd för sin egen ensamhet, och staden hon flyttade till räddar henne inte från den. Hon ifrågasätter meningen med att arbeta för att ha råd med en existens man avskyr. Hon tar en sömntablett för att det är så skönt att bli medvetslös. Hon vill bara spola fram några år. I vår kultur är det bara okej att berätta om trauman och lidande i imperfekt, men Hanna Hellquist skriver om smärtan i presens. Självtvivlet, ångesten, ensamheten. Det är naket, hudlöst och välbehövligt. I en tid då vi drunknar i pastellfärgade Instagrambilder av perfekta liv känns det underbart att läsa om att gå på Ikea själv; det är fortfarande en emblematisk, förnedrande erfarenhet för singlar i dag. Alla texter känns inte fullt så aktuella, som krönikor om Facebook och Farmville. Att vara 28 i dag är annorlunda mot för sju år sedan när Hanna Hellquist var det. Hon kollar bara mejlen sju gånger per dag, hon raggar på krogen och dejtar inte. På den tiden gav man ett ansikte en längre chans än två sekunder. I dag har Tinder gjort dejter identiska med arbetsintervjuer och det finns alltid en smart telefon som hotar närvaron i rummet. Jag irriterar mig på när det blir för tokroligt och P3-tjoigt, som när hon räknar upp roliga saker som hennes kompisar har sagt. Det finns ibland en övertro till läsarens intresse för dråpliga episoder i hemmet, fester och på lantstället. Dessa episoder känns ofta allt för förnöjsamma och interna, angelägna främst för de som var med. Jag saknar också en metatext. Sådana här samlingsvolymer känns ofta mest angelägna för fansen om den inte sätts i ett sammanhang. Karin Johannissons kommenterande förord hade kunnat vara längre. Hanna Hellquist är ett proffs på det korta formatet. Hon blandar de inre och yttre livets scener på ett effektfullt och levandegörande sätt. Jag tror att jag och många som började blogga i mitten av 00-talet inspirerades starkt av hennes blandning av privat och politiskt, hårt och skört, fars och trauma. Det var ett sätt att blanda sitt eget liv med aktuella debatter och politiska frågor som kändes självklart på grund av henne. För mig är hon en symbol för ett decennium som redan ter sig avlägset och lite drömskt, då man kunde vara gränslöst privat, innan näthat omöjliggjort den totala ärligheten, om den nu någonsin var möjlig. När man skrev en krönika eller bloggade om sina spruckna relationer utan en tanke på framtida googlingar av det egna namnet. Nätet var en laglös, fri, underjordisk värld där det bara existerade ett enda evigt nu. Ingenting satte några spår, man kunde experimentera med sig själv och sitt jag eftersom det kändes som att ingen kunde döma en. Samtidigt fanns det gränslösa möjligheter att bli sedd och göra sig ett namn. Det var en tid då den unga arga tjejen blev en eftersökt produkt som mediehusen ville kapitalisera på. De ringde och bad mig skriva debattartiklar med åsikter de ville föra fram. Jag tror att det är svårare för unga i dag att göra som Hanna Hellquist och skriva gränslöst om sina egna liv. Jag är rädd att ge för mycket av mig själv, rädd att förlora berättelsen om mig själv. Debatten om autenticitet och min egen identitetskris har fått mig att ifrågasätta alla privata erfarenheter jag läser om, inte minst mina egna. Vem är det egentligen som skriver? Är det verkligen jag och vem är jag egentligen? Det är säkrare att lägga ut en bild av ett stilleben med mat och möbler. Hanna Hellquist får mig att tänka att det är okej att skriva trots att jag inte vet vem jag är eller vilka som kommer att läsa. Att jaget är något som kan skrivas fram. Hanna Hellquist är medarbetare i Dagens Nyheter, därför recenseras hennes bok av Isabelle Ståhl, kritiker i Svenska Dagbladet.


Actionfilm dras tillbaka efter attacken i Nice

Summary: Den amerikanska actionfilmen "Bastille day" hade premiär i Frankrike förra onsdagen. Men efter attacken i Nice dras filmen nu tillbaka från franska biografer.

Actionfilmen "Bastille day" handlar om en CIA-agent, spelad av Idris Elba, som ska förhindra ett terrorattentat i Frankrike på landets nationaldag. Sedan premiären förra onsdagen har den visats på 230 biografer i Frankrike. Men efter terrorattacken i Nice på Frankrikes nationaldag dras nu filmen tillbaka från samtliga biografer i landet. Filmdistributören bedömer att handlingen ligger alltför nära förra veckans händelser, då en lastbil plöjde in i folkmassorna på strandpromenaden i Nice och dödade minst 80 personer under just nationaldagsfirandet. Antoine Banet-Rivet, talesperson för filmdistributören StudioCanal, uppger i den brittiska tidningen The Guardian att beslutet fattats av respekt för offren och deras anhöriga. Redan förra veckan beslutade man att dra tillbaka reklamaffischerna för filmen. Det här är inte första gången som "Bastille day" fått premiärproblem. Premiärdatumet sköts upp i såväl Storbritannien som Tyskland redan ifjol, efter terrorattacken i Paris i november. Det är heller inte första gången som den franska biorepertoaren påverkas av terrordåd. Den franska terroristthrillern "Made in France" – som skildrar hur en journalist infiltrerar en jihadistgrupp i en förortsmoské – sköts upp två gånger innan den hade premiär i april 2016. Först sköts den upp efter terrorattackerna i Paris i januari förra året, och ytterligare en gång efter dåden i november.


Vikander kritiserar mansnormen i Hollywood

Summary: Alicia Vikander ogillar Hollywoods mansnorm. I en intervju med The Daily Telegraph berättar skådespelaren att hon skäms över hur få roller hon spelat mot andra kvinnliga skådespelare.

I en intervju med The Daily Telegraph inför premiären av den nya Bourne-filmen ”Jason Bourne”, där Alicia Vikander spelar mot Matt Damon, berättar Oscarvinnaren om hur hon känner inför att hon spelat så få roller mot andra kvinnliga skådespelare: – Förra året insåg jag att ”Gud, jag har gjort fyra filmer och har aldrig spelat mot en annan kvinna”. Och jag skämdes inför mig själv, för jag trodde att jag var väldigt medveten, säger hon. Det är i en diskussion om Vikanders nya produktionsbolag Vikarious Productions som skådespelaren vädrar sin kritik mot den rådande mansnormen i filmbranschen – som hon menar förhindrar att flera kvinnor spelar mot varandra i en produktion: – Det har gått så långt att det verkligen är normen. Genom alla filmer jag gjort har det varit så ovanligt att jag kan räkna scenerna jag gjort med kvinnor, säger Alicia Vikander. Med Vikarious productions hoppas hon kunna lyfta fler historier om kvinnor, och få kvinnliga skådespelare att kunna fortsätta jobba längre. Hon säger att hon ser fram emot att samarbeta med fler kvinnor i branschen. Just nu ser Alicia Vikander mest fram emot arbetet med filmen ”Euphoria” där hennes bolag är en av samproducenterna. Filmen regisseras av Lisa Langseth, som regisserade Vikanders genombrottsfilm ”Till det som är vackert”. I ”Euphoria” medverkar den brittiska skådespelaren Charlotte Rampling. Alicia Vikander kommer själv att spela mot den franska skådespelaren Eva Green, mest känd för sin roll i ”Kingdom of heaven”. En skådespelare som Alicia Vikander själv beundrar. – Jag träffade henne i början av året på en lunch. Hon sa att hon hört att mitt kontor skulle skicka ett manus till henne. Jag kände mig som att jag var tolv år och sa: ”Ja, jag hoppas du hinner läsa det”. Jag nyper mig själv i armen över att jag får arbeta med sådana skådespelare, säger Alicia Vikander. I april rapporterades att Alicia Vikander kommer att ta Angelina Jolies plats i rollen som Lara Croft i nästa ”Tomb raider”. Hon är även aktuell i det historiska dramat ”Tulip fever” som planeras ha premiär i februari 2017.


Karin Eriksson: Paulsen briljerar i korthuggna känslosvall

Summary: Kommentar. Marit Paulsen har aldrig krånglat till det. Andra får ägna sommaren 2016 åt att febrilt försöka definiera den unika svenskheten. Själv ser hon EU som garanten för kulturell och biologisk mångfald.

För några månader sedan skulle jag kontakta personer som engagerat sig i folkomröstningen om EU för drygt tjugo år sedan. Flera av dem visade sig vara döda eller svårt sjuka. Nyss en del av samtiden, nu historia. Har vi redan glömt vad de sade? Även Marit Paulsen tänker – på ett mindre dramatiskt sätt – lämna offentligheten efter söndagens Sommarprogram. I historien om hur Sverige blev en del av den europeiska unionen är det en av huvudpersonerna som sätter punkt. Författaren och maktkämpen Paulsen var ett av jasidans starkaste namn i kampanjen 1994. När hon fem år senare kandiderade till EU-parlamentet för Folkpartiet satte hon rekord i personröster. Möjligen tycker hon att hon redan sagt det mesta både en och två gånger tidigare. Den traumatiska barndomen i Norge avhandlas i programmet i några korta fragment. Ett par meningar om femåringen som drömde om att bli fet och vacker. Några ord om den tioåriga flickan som läste om nazismen och började förstå varför folk var så stygga mot tyskertösens dotter. Men hon återkommer till barndomens upplevelser när hon levererar sitt brandtal för EU som fredsprojekt, en mötesplats där varenda människa i Europa har rätt att göra sig förstådd och där medlemsstaternas gräl styckas upp i kompromisser. Nog har hon noterat Brexit och de nationalistiska strömningarna. Nog funderar hon över flyktingkrisen och den stora folkvandringen. Men Marit Paulsen har aldrig krånglat till det. Andra får ägna sommaren 2016 åt att febrilt försöka definiera den unika svenskheten. Själv ser hon EU som garanten för kulturell och biologisk mångfald. Utan vidare åthävor kombinerar hon kärleksförklaringarna till EU-samarbetet med lovsången till svenska björkar och omfattande doser nationalromantisk stråkmusik. I genren korthuggna känslosvall finns ingen som briljerar som Marit Paulsen. Nu tar hon farväl av debatten för att gå ut i skogen, vara med sina närmaste och älska sin man. Författaren och maktkämpen Marit Paulsen.


Kvinnliga lajvare slår tillbaka mot slavhandeln

Summary: I ett öppet brev till Fotevikens vikingamarknad kritiserar 200 kvinnliga lajvare ”sexistsunket” som de menar pågår på deras vikingamarknader. – Man kan inte gömma sig bakom sunkiga värderingar från den tiden, säger Ea Malmberg.

I veckan rapporterade DN om att en kvinna polisanmält en händelse där hon under Fotevikens vikingamarknad blivit tillfångatagen och såld som slav av ett kringresande teatersällskap. Något som museet själva försvarade. I ett öppet brev till Foteviken, som Sydsvenskan har publicerat, kritiserar nu 200 kvinnliga lajvare slavauktionerna och ”sexistsunket” som de menar pågår på vikingamarknaden. Bakom brevet står grupperna Larp Women unite och Reenactment Women Unite. Grupperna har bildats för att belysa just övergrepp i lajv- och reenactmentsammanhang, som det på vikingamarknaden. I deras slutna Facebookforum har kvinnliga lajvare berättat hur de själva upplevt sig utsatta: – När en började prata så sa fler och fler att de känt sig objektifierade och utsatta för kommentarer och påhopp i liknande situationer, säger Ea Malmberg, som är en av kvinnorna bakom brevet. Hon menar att man försökt lyfta frågan om övergreppen tidigare, men känt sig tystade. – Jag har själv varit i många sammanhang där jag känt mig tystad, eller inte sagt ifrån för att jag inte orkar hantera kritiken. Men med den här gruppen har man fått stöd av övriga utsatta inom vår hobby, då är det lättare att göra något. Ofta har övergreppen försvarats med att ”det var så på den tiden” säger Ea Malmberg. – Det känns som att de använder autenticiteten för att den passar dem i det här fallet. Men i dag är det viktigt att alla människor har lika värde och får samma bemötande, då kan man inte gömma sig bakom sunkiga värderingar från den tiden. Vad tänker du om argumentet att det bara är en lek? – För dem kanske det är en lek. För oss är det vår vardag. Kvinnor råkar ut för övergrepp och nedsättande kommentarer hela tiden. Ska vi då stanna hemma om vi inte tycker det är okej? Hon säger också att hon inte vill att det här ska bli bilden av historiska skådespel, så kallade reenactments, som i övrigt är ett bra initiativ. Därför är det viktigt att museiledningen tar frågan på allvar när den kommer upp. Något som hon inte tycker har skett i det här fallet. – Saker och ting kan hända och det är oturligt. Men när något sådant här lyfts fram måste man ta ansvar för det och inte försvara det. Det är bara så det kan bli bättre, säger hon. Linnea Risinger står även hon bakom brevet. Hon säger att frågan har lyfts fram tidigare, och hoppas att det öppna brevet ska leda till att man nu lyssnar: – Folk har försökt prata med dem innan om att det varit sunkigt men ingen har lyssnat. Och kritiken har kommit från kvinnor som lever det här livet och är en del av lajvgruppen. Men nu är det verkligen dags att lyssna, och jag hoppas att det kan bli ett slut på slavhandeln efter det här, säger Linnea Risinger.


Musik på slottet lyfter minoriteter

Summary: Höstens festival Musik på Slottet kommer att fokusera på Sveriges minoritetsgrupper. Man har också inlett ett samarbete med ett flyktingboende på Gotland. – Det sker något kraftfullt och vackert i mötet mellan kulturer, säger konstnärliga ledaren Anna Eklund Tarantino.

Musikfestivalen Musik på Slottet är en av Sveriges äldsta festivaler som funnits i över 40 år. Där bjuds på klassisk musik på Kungliga slottet i Stockholm i september varje år. I år har man förutom klassisk musik fokuserat på Sveriges minoritetsgruppers kultur och inlett ett samarbete med en flyktingförläggning på Gotland. – Jag står alltid med en fot i den tid vi lever i nu, och jag tycker det är fruktansvärt viktigt att ta inspiration av varandras kulturer och snarare än sätta upp hinder öppna upp och ta inspiration från varandra, säger Anna Eklund Tarantino, nytillträdd konstnärlig ledare för Musik på slottet. Vid årets festival uppträder bland andra Maxida Märak och Jon Henrik Fjällgren. Zinat Pirzadeh gör ståupp-show på persiska, och Mozarts opera ”Enleveringen ur Seraljen” framförs med syriska och afghanska influenser, med hjälp av personer från flyktingboendet Fröjelgården på Gotland och solister under ledning av Maria Lindal. – I klassisk musik kan folk vara lite skräckslagna kring hur man ska bära sig åt med nya influenser. Men vi har tagit in den musik som personer på flyktingboendet lyssnar på och sjunger till och lagt in det i Mozarts opera, säger Anna Eklund Tarantino. Uppförandena går av stapeln i Rikssalen på slottet, en historisk plats som passar just för den här typen av musikaliska möten enligt Anna Eklund Tarantino. –För mig symboliserar rikssalen det finaste vi har i Sverige: vår demokrati och vårt medbestämmande. Det är på grund av det som vi har vårt land och nu fylls den platsen med glädje. Känns det här temat extra viktigt i år? – Det här är vår framtid. Vi behöver någonting att glädjas åt tillsammans och finna kraft i. I de här mötena sker något som drabbar folk. Världsartister som Ann Hallenberg och pianisten Matti Hirvonen kommer även att framföra ett romansprogram med sånger av bland andra Gustav Mahler under festivalen. Klasser från Adolf Fredriks musikskola kommer framföra jojk, och artister med funktionsvariationer kommer att framföra flera programpunkter. – Vi ska alltid leverera på hög nivå, men vi måste berika varandra och hitta nya uttryck. Jag vill vara öppen, och tänka på vad som händer om en världsartist står sida vid sida med någon med kognitiva hinder på scen. Vilket möte leder det till? säger Anna Eklund Tarantino. Även om årets festival lyfter nya uttryck för inspiration, kommer även den vane Musik på slottet-besökaren känna igen dess fokus på klassisk musik i repertoaren. – Vi har en touch av klassisk musik i varje konsert - det hör hemma här. Men det är jätteviktigt att röster från i dag också får komma till tals. Istället för integration vill jag kalla det för inspiration. Och här inspirerar vi varandra i kraftfulla möten. Musik på slottet, på Kungliga slottet, äger rum den 3–30 september.


Tv-genierna laddar för höstens kamp

Summary: För tredje säsongen i rad sänds ”Genikampen” i SVT, programmet som samlar skarpa hjärnor för tävling. – Bland det roligaste jag någonsin har gjort, säger Maria Gunther, DN:s vetenskapsredaktör, som är en av deltagarna.

Tänk att få tävla i en miljö där alla förstår dina tankemönster, där medspelarna direkt kopplar vad du vill göra. Maria Gunther beskriver känslan av att medverka i ”Genikampen” som speciell. – Det var häftigt att vara med så pass många intelligenta människor på ett och samma ställe. Det gick så fort när tävlingarna startade. Folk ser direkt problemen och vad som måste göras. Alla har samma logiska sätt att tänka på, säger Maria Gunther. Programmet spelades in under dryga tre veckor tidigare i somras i ett industriområde utanför Nynäshamn. I augusti startar sändningarna av den tredje säsongen av ”Genikampen”, underhållningsprogrammet där tolv deltagare gör upp om segern. I årets tävlingar kommer deltagarna bland annat att kasta sig från helikoptrar, spela Memory från passagerarsätet i en rallybil och lösa Albert Einsteins berömda gåta på hög höjd. – Produktionen är otroligt svår. Det är inte lätt att göra att underhållande tv av kunskapsfrågor. Vi lär oss för varje år och försöker spetsa till programmet, säger Björn Wahren, projektledare på SVT. Han säger att programmet har försökt bredda genialiteten hos deltagarna. – Vi vill ha en bredd i de personligheterna som är med. Nu har vi alltifrån människor som är duktiga på teknik till musik. En stark musikalitet är ju också en slags genialitet. Vi vill inte ha tolv deltagare som räknar algebra i varje avsnitt, säger Björn Wahren. Maria Gunther säger, utan att avslöja utgången av tävlingarna, att säsongen blir spännande. I vissa moment tar händelseutvecklingen en helt annan väg än den på förhand uttänkta. – Jag tror verkligen att det här blir den bästa säsongen hittills, framför allt på grund av deltagarna som var med. Det är bland det roligaste jag någonsin har gjort, säger Maria Gunther. DN:s vetenskapsredaktör är civilingenjör och doktorerat i partikelfysik. Hon har även arbetat som programmerare och med klimatforskning. På inträdesprovet till Mensa – en ideell förening för människor med hög IQ – fick Gunther alla rätt. Hon är dock inte medlem i föreningen. – Det är väldigt kul med program där den här typen av intelligens får ta plats. För unga, särbegåvade barn kan det exempelvis vara svårt att hitta sin plats i skolan, jämfört med om man är bra på sport, säger Maria Gunther. Hon går i tankar om att framöver skriva mer journalistik och även en bok om vad intelligens är. – Jag vill skriva om vad IQ egentligen mäter, och vad det är som gör att människor löser problem på olika sätt. För mig handlar det inte om att gradera begåvning bara för att någon råkat vara väldigt bra på logik och på att se mönster och upptäcka samband, säger Maria Gunther. ”Genikampen” har en av tv-tablåns tyngsta platser, på söndagkvällar klockan 20.00. Enligt Björn Wahren består tittarna framför allt av familjer med skolbarn och av vuxna. – Vi är jättenöjda med produktionen. Det är ett ganska stabilt program som drar mycket tittare, i genomsnitt runt en miljon, säger Björn Wahren. Den tredje säsongen startar söndagen den 28 augusti. Årets deltagare. Jinci Brettschneider, 22 år från Oslo. Studerar fysik. Har deltagit i VM i Legorobotbygge. Hans Brettschneider, 50 år från Skellefteå. Kommunalpolitiker. Driver Legobutik. Har vunnit ”Expedition: Robinson”. Medlem i Mensa. Pappa till Jinci. Maria Gunther, 48 år från Uppsala. Partikelfysiker. Vetenskapsjournalist på Dagens Nyheter. Josef Wideström, 46 år från Onsala. Arkitekt och lärare på Chalmers. Ultramaratonlöpare. Medlem i Mensa. Ziyene Melki, 28 år från Malmö. Utbildad jurist. Jobbar som upphandlare för Malmö stad. Har klarat Mensatestet men är inte medlem. Lars Arell, 49 år från Stockholm.Kansliråd på regeringskansliet. Har medverkat i ”Jeopardy” och ”Vem vet mest?” Medlem i Mensa. Kaos Michalewska, 28 år från Stockholm. Entreprenör som driver eget företag. Har bland annat läst sexologi, astronomi, massörutbildning, croupier, pedagogiskt ledarskap. Aktiv i Mensa. Karan Partovi, 35 år från Stockholm. Har en civilingenjörsexamen och en civilekonomexamen och jobbar i dag som lärare efter att ha jobbat 10 år i finansvärlden. Medlem i Mensa. John Litborn, 22 år från Linköping. Läser till civilingenjör i datateknik samt lär ut programmering. Medlem i Mensa. Jesper Högström, 46 år från Stockholm. Mjukvaruutvecklingschef och skicklig programmerare. Seglare och aktiv karateutövare. Medlem i Mensa. Elida Thunell, 18 år från Järvsö. Studerar naturvetenskap på gymnasiet i kombination med alpin idrottsutbildning. Gick med i Mensa som 16-åring. Anna Falk, 43 år från Sundbyberg. Bedriver stamcellsforskning vid KI, driver sitt eget forskarlag. Orienterare och rankad 10 i Sverige i sin åldersgrupp.


Konstnär bakom väggmålning slår tillbaka mot SD-politiker

Summary: Konstnären Milu Correch går till angrepp mot den SD-politiker som kritiserat hennes nya väggmålning i Nässjö. – Han försökte så hårt att inte vara rasistisk men misslyckades kapitalt, säger hon.

I ett öppet brev på Facebook – som Hallpressen återger – går konstnären Milu Correch till angrepp mot den Nässjöpolitiker som kritiserat hennes väggmålning. – Det är en ignorant och absurd kommentar han har skrivit. Den skrevs bakom min rygg och det tycker jag är orättvist. Han försökte så hårt att inte vara rasistisk men misslyckades kapitalt, säger Milu Correch. – Man borde nästan sätta hans ord i munnen på en komiker. Då hade den kunnat gestaltas i den kontext som den förtjänar, säger Milu Correch. Bakgrunden till händelsen är ett inlägg från kommunpolitikern Mats Trägårdh (SD). Under rubriken ”Mörkhyade barn speglar Nässjös själ” skriver han på partiets lokala Facebooksida, att han föredragit ett motiv som speglade stadens historiska arv: ”Det är nya tider, det är tiden för multikulturalism, och då undrar man om det skulle vara kränkande med i alla fall ett barn med vit hud?”, skrev han. I debatten som följt har Anders Rydell, kulturchef på Hallpressen, kallat angreppet för ”den grövsta rasistiska attacken på ett konstverk i svensk samtidshistoria”. – Jag tycker det är ett horribelt uttalande. Det finns inget rasistiskt i det här, säger Mats Trägårdh till DN. Mats Trägårdh menar att inlägget var ett konstaterande av att Nässjö blivit ett multikulturellt samhälle. – Jag spånade lite om vad speglade stadens själ bäst och tänkte bland annat på järnvägen och några kändisar som kommer härifrån. Sedan raljerade jag lite över det faktumet att samhället ser ut så här i dag, säger han. Han erkänner samtidigt att han hade en baktanke med inlägget. – Jag vill få i gång den här mobben. Det är allmänt känt att det drar medlemmar. Det må vara fult att tänka så, men det var precis så det blev, säger han. Milu Correch tänker inte låta sig påverkas av politikerns uttalanden. I dagarna arbetar hon på en väggmålning som ska uppföras i Halmstad. – Många ser dessa uttalanden som farliga men jag tror på att möta det med humor. Det finns ingen logik eller verklighetsanknytning i kommentaren, säger Correch och fortsätter: – Jag har redan ett fem gånger större antal personer som har gillat min kommentar på Facebook jämfört med hans kommentar. Men jag väntar fortfarande på att han ska våga svara mig.


Kvinna toppar Forbes lista över de kändisar som tjänar mest

Summary: Taylor Swift hamnar etta på Forbes årliga lista över de 100 kändisar som tjänat mest under de senaste tolv månaderna. Hon är den enda kvinna som kvalar in på topp fem-listan.

170 miljoner dollar eller ungefär 1,46 miljarder kronor tjänar den amerikanska country-popartisten Taylor Swift. Därmed hamnar hon först på Forbes årliga lista över de 100 kändisar som tjänat mest i världen under de senaste tolv månaderna. Men Taylor Swift tjänade ändå betydligt mindre pengar än förra årets stora vinnare, den före detta boxaren Floyd Mayweather Jr. som kammade hem 300 miljoner dollar ifjol. Däremot har hon fått ihop mer pengar än förra årets toppnoterade artist, Kate Perry. Swift är den enda kvinnan som rankas bland de fem högsta inkomstbringarna enligt Forbes. Nästa kvinna som lyckats kvala in är den brittiska artisten Adele på nionde plats. På andra plats på Forbes lista kommer popbandet One Direction som tjänade 100 miljoner dollar. På tredje plats finns den amerikanske författaren James Patterson, på fjärde plats kommer tv-psykologen Dr Phil och på femte plats syns den portugisiske fotbollsstjärnan Cristiano Ronaldo.


En bok som nästan dansar

Summary: Det är som att läsa en musikvideo. Bilderboksveteranerna Ulf Stark och Lotta Geffenblad börjar en ny serie, där man stampar takten redan vid första läsningen.

Ulf Stark och Lotta Geffenblad ”Elmer Kock” Berghs förlag Vad är det som gör en bilderbok extra bra? Här börjar det med Lotta Geffenblads fantasieggande bilder i nyansrik blandteknik som ger en märklig djupverkan. Det tar en stund innan jag ser vad träden är för några, till exempel. Det är spralligt, med sneda perspektiv från olika håll och närmast serietecknade figurer. Bulliga bilar kommer på slingrande vägar mellan akvarellskiftande höjder, ett gulrutigt golv övergår sömlöst i en rosaskiftande vägg. Det ser ut som om Lotta Geffenblad har arbetat med alla tillgängliga tekniker: datorgenererade bakgrunder och collage, akvarell och tydliga tuschlinjer. Men det är bilderna tillsammans med texten som lyfter berättelsen och gör boken till något utöver det vanliga. Ulf Starks dansanta rim ger nästan känslan av att läsa en musikvideo, man ser ju hur Elmer hackar grönsaker i takt med texten. Det är Elmer som är huvudperson, och detta är första boken i en ny serie (denna Elmer är icke att förväxla med Elmer i Ulf Starks och Anna Höglunds moderna bilderboksklassiker ”Jaguaren” från 1987). Elmer är fyra år och redan en framgångsrik kock: ”Det luktar så gott från hans restaurang/att bilarna krockar så det säger PANG!/Hit kommer gäster från väster och söder,/poliser och präster, fem vindögda bröder.” Detta är bilderbokspoesi med assonanser och allitterationer, med kända referenser för äldre läsare och så rytmiskt att man ropar efter en rappare (och en bra rytmsektion). Både Ulf Stark och Lotta Geffenblad är ju begåvade veteraner i bilderboksbranschen, med synnerligen imponerande bibliografi på båda håll. Men här släpper de lös så att det är svårt att inte börja stampa takten, när behovet av Elmers kokkonst sprider sig till såväl hungrande massor som regentens rasande middagsgäster. 8 x nya bilderböcker Emma Adbåge ”Snart blir det roligt!” Rabén & Sjögren Andra boken i samma stil som förra årets Augustnominerade ”Nu är det sent!”. Den här faller jag själv handlöst för, särskilt de fenomenala bilderna med hisnande perspektiv i en blandning av skarpa tuschlinjer, färgfält och pastellkritiga luddmönster. Ett konkret och sparsmakat vardagsäventyr där huvudpersonen och en vuxen förbereder sig för kalas genom att slå in paket och klä sig fina, vilket höjer förväntningarna så att själva kalaset nästan blir en antiklimax. Fast bara nästan. Catarina Sobral ”Min morfar” Övers. Örjan Sjögren Urax Portugisisk bilderbok, vilket är värt att påpeka eftersom det är sorgligt ovanligt att portugisiska böcker hittar till Sverige. Det lilla förlaget Urax gör en kulturgärning. ”Min morfar” är en enkel, lågmält humoristisk berättelse om vuxnas förhållande till tid. Vad gör morfar i lugn och ro, och vad stressar herr Sebastiao samtidigt runt och gör? Roligt dubbelperspektiv, med färgsättning i grönt-rött-svart och skicklig användning av de vita fälten så att det blir en mycket egen färg. Solja Krapu-Kallio och Anna Bengtsson ”Du ska få gröt och en lillasyster” Alfabeta Det är färgsättningen man ser först, med mjuka, mättade toner som signalerar trygghet och värme. Anna Bengtsson bildberättar med konkreta detaljer och stark igenkänning, hela tiden med barnet i centrum. Jojo ska få en lillasyster och poeten Solja Krapu-Kallio resonerar språkligt kring ägande: en lillasyster, gröt, cykel – ”få” kan betyda så många olika saker. Vad är egentligen mitt? En lillasyster, visar det sig, äger man inte alls. Kenneth Steven och Øivind Torseter ”Hur hunden fick sin blöta nos” Övers. Helena Stedman. Speja förlag Oemotståndlig berättelse om Noaks ark och framför allt om Noaks hund, som spelar en avörande roll för alla djurens överlevnad. Själv fastnar jag ohjälpligt och lyckligt i Øivind Torseters bilder som innehåller stor humor, förvånansvärt mänskliga djur och många detaljer (ett casino? godisätande giraffer?). Det verkar lite oroväckande ett tag med hundens tämligen ensidiga uppgift, men det ordnar sig. Sally Altschuler och Sven Nordqvist ”Herr Babels torn” Övers. Anja Eriksson Opal Det ser ut som en gammal saga, med ett bildspråk som till en början påminner om sextio- och sjuttiotalet. En prinsessa har tråkigt och kungen gör allt för att lyckas roa henne: till slut tillkallar han byggmästaren Babel och beordrar honom att bygga ett torn upp till himlen, för det har aldrig någon gjort förut. Äntligen blir prinsessan intresserad. Rolig och respektlös (i god mening) omdiktning av den bibliska historien. Cecilia Torudd ”En dag med farfar: Vi leker” Bonnier Carlsen Cecilia Torudd är en av våra mest kända bilderbokskonstnärer, med all rätt: hon är rolig både för barn och vuxna, och en av de få som lyckas berätta vardagsdetaljer så att man både känner igen sig och skrattar. Hennes barnbarnsböcker har nu hunnit bli fyra stycken, en för varje mor- och farförälder. Den här gången är det farfars tur att passa sitt barnbarn, och han har tänkt att de ska bygga en lyftkran med meccano. Det går inte riktigt enligt planen, men roligt har de. Levi Pinfold ”Grönlingen” Övers. Emeli André Karneval förlag Texten är måttligt imponerande, en konstlös rimmad berättelse om jordbrukarparet Åkerström som hittar en liten ... varelse, en grönling, trots att de ser ut att vara lite för gamla för att bli föräldrar. Grönlingen är å andra sidan ett mystiskt barn som måste bo i jord. Ett troll? Nej, grönlingen är snarast en symbol, visar det sig. Men bilderna! De är otroligt vackra, märkligt fotografiska och med en stämning som påminner om en del av Edward Hoppers verk. Gun Jacobson och Lotta Geffenblad ”Vinga på villovägar” Urax Nyutgåva av en fin klassiker från 1989, om den lilla fågeln Vinga som en torsdag flyttar till en ny förort där husen ser alldeles likadana ut. Det upptäcker inte Vinga förrän hon har cyklat till affären för att köpa sylt till torsdagsplättarna, och ska försöka hitta hem igen. Ja, alla hus är likadana, men det finns sätt att urskilja vem som bor var: råttfamiljen och nyckelpigorna, till exempel. Alla djur är olika, men alla äter plättar. Fast fladdermössen äter blodplättar!


Ny opera som både angår och går an

Summary: Vips förvandlas hela borggården till en ångbåt när Jonas Love Almqvists bok blir opera i Daniel Fjellströms energiskt böljande musik och Maria Sundströms rappa libretto. Johanna Paulsson hör och ser en stark berättelse bäras fram över seklerna.

”Det går an” Musik: Daniel Fjellström Libretto: Maria Sundqvist efter Carl Jonas Love Almqvists roman. Dirigent: Simon Phipps, Regi och scenografi: Linus Fellbom, Kostym: Anna Ardelius, Mask: Therésia Frisk, Ljusdesign: Markus Granqvist, Koreograf: Lars Bethke Medverkande: Frida Engström, Carl Ackerfeldt, Monica Danielson, Johan Wållberg, Lisa Carlioth, Fredrik Af Klint, Läckö Operaorkester med flera. Scen: Läckö slott, Lidköping Ångbåtsvisslan ljuder i bleckblåset och vips har hela borggården förvandlats till fartyget Yngve Frey som glasmästardottern Sara Videbeck och sergeanten Albert färdas på genom romanen ”Det går an”. Läckö slott brukar vara skickliga på att sätta lokal prägel på gamla klassiker och med en nyskriven operaversion av Carl Jonas Love Almqvists bok från 1839 behöver man knappast anstränga sig. Handlingen utspelar sig redan i trakten; resan från Stockholm avslutas i Lidköping och under tiden har Sara och Albert förälskat sig i varandra. Men i stället för giftermål föreslår Sara att de ska leva tillsammans i en jämlik relation utan formell vigsel och utan gemensam egendom. Almqvists roman, som gör upp med romantikens kvinnoideal, klasstänkandet och äktenskapet som institution, orsakade på sin tid stor skandal. Men temat går fortfarande att relatera till. Anna Ardelius i grunden traditionsenliga kostymer är uppdaterade med moderna haute couture-detaljer och en svartvit enkelhet kongenial med regissören Linus Fellboms stilrena scenografi med speglar och glas. Något som också går igen i Daniel Fjellströms energiskt böljande musik som särskilt för tankarna till John Adams postminimalism, men också till Charles Ives sätt att stapla simultana melodier. Fjellströms tonspråk är både trubbigt och tilltalande på samma gång. Inte minst när han fiskar fram levande miljöer ur musiken med cellisternas fiskmåsglissandon och det svirrande soundet av vattenstämda vinglas. Den framväxande romansen vecklar under tiden ut sig över allt mer komplexa ledmotiv. Att lägga lager på lager av körpartier bakom en berättande aria blir ytterligare ett dramaturgiskt effektivt grepp, även om texten ibland får lite svårt att gå fram. Maria Sundqvists libretto har tagit fasta på kvinnans symboliska huvudbonad – mamsellens hatt eller jungfruns sjalett – samt lyft in romanens rappaste ordväxlingar och lätt igenkännbara nyckelscener. Som den jäktade avgången där Saras moster (Monica Danielson) blir kvar på land, medan ångbåtens allt större avstånd till kajen fiffigt iscensätts med hjälp av en palldragare. Den lite valhänta fjantigheten som bor i Almqvists roman genomsyrar de smått parodiska baronerna Mörck och Stjerne (Karl Peter Eriksson och Jonatan Lönnqvist). Man har också arbetat med situationskomik i ensemblens kroppsspråk, men den här skutan går aldrig överstyr. I princip all rekvisita mimas dessutom fram på ett sätt som känns, ja, glasklart oavsett det rör sig om tagelringarna som kastas i sjön eller apelsinerna som skalas. Den självständiga Saras saklighet kontrasteras mot ensemblens bröllopsyra, medan Albert genomgår en personlighetsutveckling från fyrkantig till förstående framtidsman. Frida Engströms varmt rundade sopranstämma kan ibland drunkna lite i orkesterns klangprakt med dirigenten Simon Phipps vid rodret. Men Carl Ackerfeldts barytonstämma ljuder stark och stolt över borggården och tillsammans bär de den här berättelsen genom seklerna, från 1800-talet till i dag. Intrycket blir en förträfflig föreställning som både angår och går an. Fotnot: Det går an är ett samarbete mellan Stiftelsen Läckö slott och Operaverkstan/Malmö opera. Föreställningen spelas på Läckö slott till och med den 30 juli. Därefter på Kulturen i Lund den 5-6 augusti.


”Ett visst mått av nostalgi är nog ganska bra”

Summary: I sommar gör Badrock comeback i Slottsruinen i Borgholm efter 30 år. Björn Skifs är grundaren till en idé som han hoppas åldrats väl, och åter kan locka publiken till skratt och allsång.

Redan 1971 kom Björn Skifs på idén. En turné med vänner, sommar och musik, några stugor och barn som sprang omkring på sommarlov. Men det skulle dröja 16 år till innan idén blev verklighet, till sommaren 1986 – då den första upplagan av Badrock hölls i Slottsruinen i Borgholm på Öland. – Jag tittade på dokumentären ”Mad dogs and Englishmen” om ett gäng amerikanska artister på turné, som gjorde musik, hade med sig ungar och badade. Redan när jag såg den tänkte jag att det här måste jag göra någon gång. Det såg så mysigt ut, säger Björn Skifs nu – 47 år efter att idén om sommarturnén tog form. Vi sitter i hans trädgård, med kaffe i muggarna, och en skinande sol över poolen där en undervattensdammsugare gör rent. Som urtypen av en svensk sommardag, och precis den känslan som Badrock vill förmedla. Nu 30 år efter första upplagan av Badrock på Borgholm ska Björn Skifs återskapa den där känslan av ”det bästa i livet: sommar, musik och publik”. – Men vi kommer inte ha så många barn med oss den här gången, säger han och skrattar. Badrockskonceptet gör comeback, med åtta spelningar. Flera gamla rävar – och en nykomling kommer att ta scenen i besittning i samband med att Borgholm firar 200-årsjubileum: – Vi fick en förfrågan från Borgholms kommun om vi inte skulle göra en Badrock under firandet. Jag och Anders Berglund tyckte det började pirra i Badrockstarmen, så vi ringde upp de gamla rävarna. Och ”de gamla rävarna” – som bestod bland andra av Sanne Salomonsen, Mats Ronander, Lisa Nilsson och Tommy Nilsson – kände visst också ett sug efter att återuppta den gamla sommartraditionen från 80-talet. – När jag ringde blev det ett unisont ”Ja, äntligen!” Alla har någonstans velat göra det här igen. Det är mest jag som känt att var sak har sin tid. Men nu gör vi det ändå en gång till, säger Björn Skifs. Precis som det var Björn Skifs idé att starta Badrock – en idé som det tog tid för folk att börja tro på, var det också han som sju år senare bestämde sig för att lägga ner evenemanget – precis när det började gå ekonomiskt bra. Badrock hade på sju år växt från fyra spelningar i Borgholm till en långtradarturné över Sverige. – Sista två åren gjorde vi 20-25 gig över hela Sverige. Vi åkte och spelade, åkte och spelade. Hela grundidén om det sociala livet tillsammans blev allt mindre. Så till slut kände jag att ”nej, nu är det inte roligt längre”. Jag sa till de andra att jag inte skulle vara med ett år till. De tyckte jag var dum i huvudet som hoppade av just när det började gå bra. Vad var det som hade förändrats? – Från början var det inte riktigt någon som trodde på idén med Badrock, men publiken kom i  mängder och vi hade jättekul redan första året. Så efter några år började vi spela på fastlandet och det hela rullade på. Men de första hundåren var allt på lite lösa boliner. Vi repade hysteriskt i två dygn för att få in en repertoar, och sen körde vi bara. Det blev lite si och så med hur tajta vi var men lusten och entusiasmen smittade av sig på alla. De var nog de roligaste åren. Och det är precis den känslan av entusiasm som Björn Skifs nu vill återskapa. Och göra något annat än en vanlig rockturné. – Det här handlar inte om en artist som gör sitt på scen, och sedan kommer nästa artist och gör sitt. Vi är allihop på scen och gör det här för vi tycker det är så kul. Även om en person frontar en låt, så körar de andra, eller spelar tamburin – eller är med på något annat sätt. Om inte någon måste gå av för att pinka eller så. Årets Badrock blir en nostalgitripp för alla de som var med under de åren som Badrock höll till på Öland. Och tanken är att den gamla publiken ska känna igen sig. – Jag tror vi räknar med att största delen av publiken kommer att bestå av folk som var med då. Så för dem blir det ju samma nostalgi som för oss. Det finns folk som hört av sig och säger att ”ja! klart vi kommer!”. Det är människor som träffat sin partner på Badrock för 25 år sedan och nu återvänder med sina barn, och till och med barnbarn i vissa fall. Det är som att vi sysslat med en positiv koppleriverksamhet. Björn Skifs skrattar, och säger att det nog alltid funnits ett behov av nostalgi i världen. – Man får inte fastna i det förgångna. Men ett visst mått nostalgi är nog ganska bra. Även om urpubliken ska känna igen sig hoppas han att Badrock även ska kunna locka till sig ny publik. – Jag hoppas att vi får se några i  publiken som är... ja, under 40 år. Vi kanske slänger in någon houselåt bara för att, för mycket har ju hänt musikaliskt på 30 år. Men tanken är att det här ska vara samma gamla Badrock. Annars hade man ju tagit konceptet och hittat ett yngre gäng artister. Vi gör det vi är bra på helt enkelt. Björn Skifs återkommer till glädjen över att återigen få stå på scen med sina gamla kolleger. Men även om han är taggad, så har han ändå lite blandade känslor inför att ställa sig på Badrocksscenen igen. – Det ska bli skitkul, och jag tänker att vi gör rätt som gör det här, men jag hoppas att konceptet inte känns mossigt i dag. Det återstår så klart att se, men jag tror det kommer fungera. Han tror ändå att publiken kommer förstå att det hela görs av glädje, snarare än som ett sätt att boosta någons karriär. – Det finns inga affärsgrejer eller karriärgrejer som ligger bakom att vi gör det här igen. Det är bara kul att vi får vara tillsammans igen och musicera ihop. Så på det sättet känns det jättebra. Men Badrock ska ändå boosta vissa artister. Under åren har man alltid haft med några ”rookies” på scen. Några av dem var Per Gessle och Marie Fredriksson, som senare slog igenom internationellt tillsammans som Roxette. En annan var Lisa Nilsson, som uppträdde vid flera tillfällen under de första åren. – Ja, hon var ju lite av en rookie då. Men nu är hon verkligen inte det. Nu är hon ju en veteran. Och veteranen Lisa Nilsson gör Badrockscomeback i år. I år blir showens ”rookie” i stället Nina Söderquist, som dock inte är någon rookie musikaliskt. Förutom att under de senaste åren ha sjungit i musikalen ”Spamalot” i London har hon även medverkat i Melodifestivalen. – Jag har känt till henne länge. Hon är en riktig rock’n’rolltjej men hon kan så mycket mer än rock. Så jag kände verkligen att hon passar perfekt till Badrock. Och ett stort plus är att hon är jäkligt trevlig privat också, vilket är halva grejen. Men en person som särskilt kommer saknas vid årets Badrock är Peter Lundblad, som även han var med i ursprungsensemblen. Varje Badrockskväll avslutades med allsång till Lundblads låt ”Ta mig till havet” strax innan fyrverkerier sattes av över ruinerna. Och när Björn Skifs under förra sommaren ringde upp sin forna kollega, som då kämpat med cancer under flera år, tackade han direkt ja till 30-årsjubileet. – Han sa ”jag ska fixa det här, jag ska orka med det”. Han ville verkligen bli stark och tyckte det skulle bli så kul att vara med. Men bara några veckor efter att ha gett sitt klartecken till att vara med gick Peter Lundblad bort i  cancern som han kämpat mot. – Jag blev väldigt, väldigt ledsen. Inte bara för han inte kan vara med i det här. Utan för att han var en fantastisk kille, och en fantastisk kompis, säger Björn Skifs. Varje kväll kommer att avslutas med publikallsång till ”Ta mig till havet”. – Vi kommer göra den låten som en hyllning till honom, tillsammans med publiken. Jag tror och hoppas att det blir väldigt fint. När jag ringde blev det ett unisont ”Ja, äntligen!” Alla har någonstans velat göra det här igen. Det är mest jag som känt att var sak har sin tid. Badrock startade 1986 i Borgholm på Öland på initiativ av Björn Skifs. Showen skulle samla delar av Sveriges artistelit för både en musikalisk show och social samvaro. Efter premiären 1986 hölls ”Badrock” varje sommar i sju år. Efter två år utvidgades konceptet till en turné, och man spelade runt om i Sverige – från Helsingborg i Söder till Umeå i norr. Efter sommaren 1992 lade man ner konceptet. Några av de som medverkat i Badrock genom åren är Sanne Salomonsen, Mats Ronander, Anne Lie Rydé, Elisabeth Andreasson, Marie Fredriksson och Peter Lundblad. I år firar Badrock 30 år, med åtta shower i anslutning till Borgholms 200-årsjubileum. Björn Skifs, Sanne Salomonsen, Mats Ronander, Tommy Nilsson, Nina Söderquist, Lisa Nilsson och Anders Berglund kommer att medverka i årets upplaga. 21–23 och 26–30 juli spelas Badrock i Slottsruinen i Borgholm. Björn Skifs är artist, musiker och skådespelare. Just nu är han, förutom Badrock, aktuell med ”Skifs vs. Körberg – Revanschen på Skansen” tillsammans med Tommy Körberg. Han spelar också ”Björn Skifs – lite nu och då” på Göta Lejon i höst. Under 80-talet tilldelades han Karamellodiktstipendiet för sitt arbete. Han har medverkat i flera svenska filmer som ”Strul” och ”Drömkåken”, tävlat för Sverige i Eurovision Song Contest och fått en listetta i USA med låten ”Hooked on a feeling” 1974.


”Övergrepp av en av Europas största tidningar”

Summary: Lisen Andréasson Florman, grundare av Nattskiftet, anklagar brittiska Daily Mail Online för förvanskning av en intervju om det sexuella våldet på Bråvallafestivalen. ”Tidningen har medvetet förvanskat mina citat, stulit mina privata bilder och ljugit”, skriver hon.

I ett inlägg på Facebook går Lisen Andréasson Florman till angrepp mot Daily Mail Online och den intervju som tidningen publicerade med henne tidigare i veckan. ”Vad ni än läst, så är jag inte ett offer för sexuellt våld den här festivalsommaren. Men i går blev jag utsatt för övergrepp av en av Europas största tidningar”, inleder hon inlägget. Lisen Andréasson Florman är grundare av Nattskiftet, en organisation som arbetar med att skapa trygghet i natten, bland annat genom närvaro på festivaler. Den gångna helgen var Andréasson Florman på Bråvallafestivalen för att arbeta med trygghetsskapande åtgärder. Hon berättar att Daily Mail Onlines reporter kontaktade henne för att tala om händelserna under festivalen, där fem unga kvinnor anmält att de blivit våldtagna. Men artikeln som senare publicerats är en förvanskning, enligt Andréasson Florman. Hon anser att tidningen målar ut henne som ett offer för sexuella övergrepp. Andréasson Florman har i tidigare intervjuer berättat att hon blev omringad av tre män som betedde sig vidrigt. Men artikeln i Daily Mail Online inleds med beskrivningen att männen tagit henne hårdhänt på brösten. ”Det är inte sant. Jag har inte utsatts för något sådant. Jag blev konfronterad av ett gäng unga män som var hotfulla eftersom de visste vem jag var och för att de ogillar att jag tar ställning. Ingen rörde mina bröst. Som Daily Mail påstår i sin rubrik och artikel”, skriver Andréasson Florman. Andréasson Florman har godkänt för DN att inlägget återges. Hon skriver att Daily Mail Online publicerat en sensationsartikel fylld av lögner, att de medvetet förvanskat hennes citat och stulit privata bilder. I anslutning till texten har tidningen publicerat flera bilder från hennes Facebooksida. Vissa bilder är flera år gamla och har ingenting med hennes arbete att göra. ”Bilder på en ung människa i privata situationer. Bilder, som i Daily Mails kontext, är bilden av ett offer”, skriver hon. Daily Mail Online är världens största engelskspråkiga nyhetssajt med över 200 miljoner unika besökare. Intervjun med Andréasson Florman har citerats av flera andra medier. DN har varit i kontakt med reportern Ulf Andersson som genomförde intervjun. Han säger att han på grund av företagets policy inte kan kommentera. DN har även sökt tidningens ledning, hittills utan framgång. Det är inte första gången som Daily Mail Online kritiseras för sin rapportering av händelser i Sverige. Tidningens rapportering av mordet på ett asylboende i Mölndal och de planerade attackerna på ensamkommande flyktingbarn i Stockholm har anklagats för att vara sensationslysten, invandringskritisk och för att innehålla direkt felaktigheter. Att driva en process mot tidningen i Sverige är dock en omöjlighet, enligt Nils Funcke, journalist och yttrandefrihetsexpert. – Det är en väldigt stor och komplicerad apparat för den enskilda att försöka driva en process mot en tidning utomlands, säger Nils Funcke. – Angående bilderna från Facebook kan det vara tal om en upphovsrättslig fråga. Man skulle kunna hävda att tidningen gjort intrång på ensamrätten. Men även det är en svår och långsökt möjlighet, säger Nils Funcke. Vad kan man då göra? – Inte mycket mer än att försöka starta en diskussion om hur de beter sig och försöka lägga på luren när de ringer. Men det är så klart inte lätt för den enskilda att känna till den pressetiska och publicistiska nivån på alla tidningar, säger Nils Funcke. Skulle du ha ställt upp på en intervju med Daily Mail Online? – Som regel skulle jag lägga på luren. Det blir inget seriöst i slutändan. De lever på snaskigheter i den publicistiska undervegetation de kommer ifrån. Lagvägen ska de inte stoppas, man kan inte förbjuda tidningar. Men naturligtvis ska de kritiseras.