Ödesdag i Svenska Akademien: Omröstning om Katarina Frostenson

Summary: Enligt DN:s uppgifter röstar Svenska Akademien på torsdagen om Katarina Frostensons framtid. Flera ledamöter vill att hon självmant ska välja att lämna sin stol och att man samma kväll ska välja in två nya ledamöter.

Den infekterade konflikten inom Svenska Akademien har inte nått en lösning. Torsdagen, då ledamöterna på nytt samlas till möte, beskrivs nu av en uppgiftslämnare som ”en ödesdag” för institutionens framtid. Knäckfrågan handlar om Katarina Frostensons ledamotskap. Flera ledamöter, både aktiva och avhoppare, har nyligen begärt att hon ska lämna institutionen permanent, som DN tidigare rapporterat. Enligt DN:s uppgifter ska ledamöterna under torsdagens sammankomst nu genomföra en omröstning kring hur man ser på Frostensons framtid i Akademien. Rösterna läggs antingen på plats eller genom att man skickar in sin röst i förväg. Omröstningen ska enligt vad DN erfar inte vara en formell uteslutningsomröstning. Planen är i stället att försöka hitta en uppgörelse med Frostenson och att hon därpå självmant ska begära utträde, om en majoritet röstar för att hon bör lämna institutionen. Läs mer: Hovet ger inte dispens för färre ledamöter Om ledamöterna lyckas komma överens i synen kring Katarina Frostenson är målet att redan på torsdagskvällen välja in två nya ledamöter i Svenska Akademien: en jurist samt en litteraturvetare eller författare. På tisdagskvällen spreds andra uppgifter om händelseutvecklingen. Det är i en debattartikel i Kristianstadsbladet som journalisten och juristen Jesús Alcalá skriver att han har fått uppgifter om att hovet kräver att Katarina Frostenson måste lämna Akademien. Jesús Alcalá hävdar att hovet tillsammans med Nobelstiftelsen ligger bakom ett förslag om att ledamoten ska köpas ut genom att bli erbjuden ”en stor summa pengar och tillförsäkras en rejäl pension”. Hovet dementerar dock all inblandning. Informationschef Margareta Thorgren säger till DN att kungen inte har någon möjlighet att påverka Akademiens inre arbete. – Kungen har inte, som högste beskyddare, möjlighet eller befogenhet att gå in och styra det interna arbetet i Akademien som är en oberoende institution. Som högste beskyddare ska han få kontinuerlig information om Svenska Akademiens arbete, men det är en helt annan sak än att delta i det interna arbetet, säger Margareta Thorgren. Lars Heikensten, vd på Nobelstiftelsen, avböjer att kommentera och Svenska Akademiens tillförordnade ständige sekreterare Anders Olsson har inte gått att nå. Inte heller ledamoten Horace Engdahl, som tidigare stöttat Katarina Frostenson, vill kommentera uppgifterna. ”Förtroendet för Akademien bygger bland annat på att ledamöterna gör det de underförstått lovar när de signerar stadgarna: nämligen förblir verksamma som ledamöter livet ut. Det är i varje fall min avsikt och jag hoppas att mina kollegor följer mitt exempel”, skrev han i ett uttalande till SVT:s ”Kulturveckan”, som sändes på tisdagen. Jesús Alcalá har tidigare i höst skrivit en annan text om händelserna inom institutionen, även den publicerad i Kristianstadsbladet. I texten redovisade han mejlsvar från Katarina Frostenson, det enda offentliga uttalande hon gjort angående institutionens kris. Katarina Frostenson, som varit ledamot sedan 1992, lämnade arbetet i Svenska Akademien den 12 april, samma kväll som den tidigare ständiga sekreteraren Sara Danius också lämnade sin stol. Frostenson har tillsammans med sin make, Jean-Claude Arnault, varit delägare för kulturscenen Forum i Stockholm. Jean-Claude Arnault dömdes tidigare i veckan av Stockholms tingsrätt till två års fängelse för våldtäkt. Ekobrottsmyndigheten leder också en utredning mot bolaget bakom Forum. Chefsåklagare Jan Tibbling uppger för DN att förundersökningen alltjämt pågår och att man förhoppningsvis kan fatta beslut om eventuellt åtal före årsskiftet. Tio ledamöter är i nuläget aktiva i Svenska Akademiens arbete. Tre personer, Sara Danius, Kjell Espmark och Peter Englund har lämnat arbetet men har sagt sig vara villiga att möjligen delta i viktigare omröstningar. Akademien har haft som målsättning att under hösten välja in fyra nya ledamöter. DN har sökt Katarina Frostenson. Läs mer: Krisen i Svenska Akademien – detta har hänt


Dagens skiva: Marissa Nadler tar sig an stora berättelser för natten

Summary: Samtidigt som Marissa Nadler är en klassisk singer/songwriter i Roy Orbison-traditionen är hennes tilltal så mörkt att hon samarbetar med black metal-band.

Rent musikaliskt är Marissa Nadler besläktad, i rakt nedstigande led, med Roy Orbison. En stor sångerska som tar sig an stora berättelser med tonen hos en cowboy eller outlaw. Men hon är även singer/songwriter med ett tilltal så mörkt att hon utan problem samarbetar med drone och black metal-band. Nadlers åttonde skiva är dessutom genuint amerikansk, lite på samma sätt som Georgia O’Keeffe gjorde konst som inte lutade sig mot någon tidigare europeisk tradition. ”For my crimes” är, enkelt sammanfattat, klassisk nattamusik. Öknen, vägen, bilen, reverbet, otryggheten och friheten fyller sångerna. Där hänger alltid en solblekt buffelskalle på en kal vägg, en akustiskt gitarr finns alltid inom räckhåll, och någonstans pågår ständigt en känslomässigt komplicerad diskussion om betydelsen av Gene Clarks till synes enkla countrypop. Bästa spår: ”I can’t listen to Gene Clark anymore” Läs fler musikrecensioner av Elin Unnes, till exempel om Claw Marks oemotståndliga, berusade grace.


Linus Larsson: Det han berättar om är dejten från helvetet

Summary: Jag träffade Chris Wylie, han som avslöjade Cambridge Analytica-skandalen, och frågade vad det är för fel med att försöka påverka ett val. Hans svar handlade om en riktigt obehaglig dejt.

För några veckor sedan satt jag uppflugen på en scen tillsammans med Chris Wylie. Han som avslöjade Cambridge Analytica-skandalen och över en natt blev omsusad visselblåsare. Fick Mark Zuckerberg att svettas i senatsförhör. Tillintetgjorde propagandamaskineriet han hade jobbat för, det som bäddade för Trumps seger och för Brexit. Jag ställde korta frågor, han pratade på. Rappt, vältaligt. Vi var på Gather, en festival utanför Stockholm som gör sitt bästa för att få en märklig mix av talare. Bland de övriga bokningarna märktes Jan Eliasson (han tvingades ställa in) samt Sheela Birnstiel, centralgestalt i den sektliknande rörelsen runt en indisk guru som nyligen porträtterades i Netflixdokumentären "Wild Wild Country". Nåväl, Chris Wylie var dragplåstret. Det riskerade att bli ett problem för mig. Hur imponerad publiken än var av honom så får en journalist inte dras med i hejarklacken. Inte bli ett fan. Timmen på scenen, tillsammans med en lång intervju backstage, skulle bli grunden till det reportage som publicerades i helgen. Jag behövde utmana honom. Ja, man kan hålla med om att det var modigt att avslöja Cambridge Analytica. Men innan dess jobbade han för att bygga upp det. Känner han inte ånger? Jo då, "jag axlar min del av ansvaret", fick jag i alla fall ur honom. Läs mer: Chris Wylie hjälpte Donald Trump att få makten i USA Men jag ville komma med en invändning till. Vad var det som var så konstigt med det Cambridge Analytica gjorde? De försökte påverka val, vilken politisk kampanj gör inte det? Jag anar svaret, men det är en intervjuteknik – man ställer frågor som ombud för en skeptisk läsare. Jag frågade, är det inte fair game? Ska de inte rikta politiska annonser så bra de kan? Då börjar Chris Wylie prata om att dejta. – Säg att du är på en blinddejt. Med mig. Lyckos dig. Sedan beskriver han vad han kallar "informationsasymmetri", när någon vet allt om en men man inte vet något om den andra. Tänk att din dejt har sett alla dina meddelanden, har läst en psykologisk rapport, vet vilka band man lyssnar på. Skulle du känna dig bekväm, frågade Chris Wylie mig. Jag svarade inte. – Tänk sedan att jag vet allt det här om dig. Men du är inte ens medveten om det. Om det låter otäckt så kan man ju fundera på sin relation till Facebook eller vilket socialt nätverk som helst. Allt de vet om en, för många ett decennium av inhämtade data från foton, uppdateringar, surfmönster och klick, motsvaras inte av samma insyn i hur Facebook fungerar. Om Facebook är en dejt så är den rätt obehaglig. Cambridge Analytica var, i Chris Wylies beskrivning, en sådan obehaglig dejt på steroider. De som påverkades visste i regel inte att de var måltavlor. De visste inte vilken agenda de var utsatta för. Vad betyder det för politiska kampanjer? Chris Wylie talar om hur den gemensamma offentligheten har gått förlorad. Den kan bara finnas när debatten förs på en och samma plats. På en scen kan en politiker ljuga, men hen ljuger inför alla och alla kan ifrågasätta lögnen. Men, säger Chris Wylie, nu kan jag som politiker viska direkt i varje individs öra. Utan att någon vet vem som fått höra vad. – Och inte bara det – jag kan göra det osynligt. Jag gör det dessutom efter att ha lyssnat på dig i månader, sett allt du har gjort. Jag kan viska så att det får dig att tänka och agera på ett visst sätt. Ingen vet att jag har gjort det, du kanske inte ens vet att jag är den som säger det. Jag kanske uppträder som något du litar på. En nyhetssida, en vanlig människa. Det låter som en farlig framtid för politiska kampanjer. Och gäller det en dejt så är det dejten från helvetet. Läs fler krönikor av Linus Larsson


Utländska medier reagerar på domen mot Kulturprofilen

Summary: Under måndagsförmiddagen rapporterade flera internationella medier om den fällande domen mot kulturprofilen Jean-Claude Arnault. I franska medier beskrivs han som ”mannen som tillintetgjort Svenska Akademien”.

Flera utländska medier rapporterar under måndagsförmiddagen om den dom som föll mot kulturprofilen Jean-Claude Arnault. ”Nobelskandalen: Fransman döms till två års fängelse för våldtäkt”. Så lyder rubriken i franska Le Figaro, och även hos andra franska medier tar man fasta på kulturprofilens nationalitet. På närmare håll beskriver norska Aftenposten Arnault som ”den svenska kulturprofilen” och skriver om den ovanliga häktningen i väntan på dom. Le Monde hade på förmiddagen domen som toppnyhet, och beskriver rättegången som ”en av metoo-erans första stora rättsprocesser”. Både här och hos tv-kanalen France Info beskrivs Arnault som ”mannen som tillintetgjort Svenska Akademien”. ”Tillkännagivandet av pristagarna i medicin riskerar att förmörkas av en dom i Stockholm mot Jean-Claude Arnault, en man med nära anknytning till akademin som blivit dömd för våldtäkt”, skriver den engelskspråkiga indiska tidningen The Hindu. I Tyskland har turerna kring Svenska Akademien rönt stor uppmärksamhet under det gångna året och rättegången mot Jean-Claude Arnault har följts noga. När Stockholms tingsrätt meddelade den fällande domen på måndagsförmiddagen skickade flera tyska medier ut så kallade pushnotiser. Tidningen Die Zeit beskriver det som en “skandal” och pekar på Arnaults nära band till Svenska Akademien. Även tidningarna Frankfurter Allgemeine Zeitung, der Spiegel och Süddeutsche Zeitung uppmärksammar domen stort på sina digitala förstasidor. Vissa utländska medier nämner också Arnault som en del av den skandalen som är anledningen till att Nobelpriset i litteratur inte delas ut i år. ”Man döms för våldtäkt i skandal som fått Nobelpriset i litteratur att spåra ur” skriver The New York Times. ”Arnault, orsaken bakom att Nobelpriset i litteratur kommer att utebli, fick två års fängelse” skriver tjeckiska Aktuálne.


Kvinnorna som startade allt: ”Nu får det en sorts avslut”

Summary: 18 kvinnor vittnade om sexuella trakasserier och övergrepp i artikeln som startade allt. Nu har kulturprofilen Jean-Claude Arnault dömts till fängelse för våldtäkt. ”Nu får allt en sorts avslut”, säger Elise Karlsson som var en av kvinnorna i reportaget.

18 kvinnor intervjuades i Matilda Gustavssons reportage i november 2017, och beskrev då att kulturprofilen Jean-Claude Arnault hade utsatt dem för sexuella trakasserier eller sexuella övergrepp. Många berättade anonymt, några av dem öppet med namn. En av dem var författaren Elise Karlsson. Hon säger att det faktum att mannen häktades i väntan på dom gav henne en föraning om att han kanske skulle bli fälld. – Men innan dess är vi många som inte trott att han skulle bli fälld, även om man hoppats. Det är ändå något som skett långt tillbaka i tiden och det är alltid svårt att få fällande domar i våldtäktsmål. Jag kan bara säga att jag tycker att det är väldigt bra att han döms. Det är en upprättelse inte bara för den här kvinnan, utan för många kvinnor som utsatts genom åren. Läs mer: Kulturprofilen döms till fängelse för våldtäkt Du var en av dem som berättade öppet i Matilda Gustavssons artikel. Hur tänker du kring det nu? – Det som hände just mig var en liten sak även om det involverade hot kring vad som skulle hända min karriär. Jag tycker samtidigt att de sexuella trakasserier som han har utsatt kvinnor för genom åren är illa nog, men när jag inför artikeln förstod att det även handlade om våldtäkter, så fick det ett ännu större allvar. Nu får allt en sorts avslut, även om domen så klart kommer att överklagas. – Domen visar också att metoo har en giltighet, för dem som fortfarande tvivlar. Den visar att de här händelserna kan prövas rättsligt, säger Elise Karlsson. Läs mer: Vem är Kulturprofilen? Martina Montelius, författare och dramatiker, var anonym i det ursprungliga reportaget men har senare berättat att hon var en av de 18 kvinnorna. – Jag känner många saker på samma gång. Jag är väldigt positivt överraskad av domen med tanke på hur det juridiska läget ofta är när det gäller den här typen av fall. Det är väldigt glädjande att de uppenbarligen har bedömt den här kvinnan som trovärdig. Läs mer: Matilda Gustavsson: ”Domen är större än det enskilda fallet” Vad tänker du kring din medverkan i DN:s artikel förra året? – Att även om artikeln och domen är olika saker, så är det som att jag och de 17 andra och oräkneliga fler som kommit i vägen för Arnault kan ha en liten del i den här upprättelsen. Att vi kan känna att vi också är värda något. Det blir personligt för mig. – Det är en oerhörd lättnad. Efter att den här personen i flera decennier har stått på Stockholms finaste barer och känt sig helt trygg i att han kan göra vad som helst mot vem som helst utan konsekvens – det är en närmast fysik lättnad att det visade sig att det inte var sant, säger Martina Montelius. Författaren Gabriella Håkansson, som berättade öppet om att ha utsatts för sexuella övergrepp av kulturprofilen i det ursprungliga reportaget, beskriver också en lättnad efter dagens dom i tingsrätten: ”Det är en enorm lättnad att det blev en fällande dom, jag pustar ut efter ett långt och tungt år. Jag har alltid haft en stark tro på rättssamhället och jag tillhörde de som valde att polisanmäla och gå ut berätta offentligt med namn och bild i tidningen. Domen bekräftar att jag gjorde rätt och nu hoppas jag att det här skapar verklig förändring så att fler kvinnor vågar berätta och polisanmäla sexuella övergrepp – och att fler män vågar ingripa och stötta när de ser att något händer”, skriver hon i en kommentar till DN. ”Mitt syfte har hela tiden varit att förändra normerna kring sexuella övergrepp och trakasserier och jag hoppas så att det här är ett steg på vägen, det enda jag ångrar i dag är att jag inte anmälde och stod upp för tio år sedan”, fortsätter Håkansson. Läs mer: Stefan Lisinski: Med dagens lagstiftning hade tingsrätten förmodligen fällt Kulturprofilen på fler punkter


Kulturprofilen döms till fängelse för våldtäkt

Summary: Kulturprofilen Jean-Claude Arnault döms till två års fängelse för våldtäkt. Stockholms tingsrätt är enig i sin bedömning och mannen ska betala ett skadestånd på 115.000 kronor. ”Den fällande domen är en seger för rättvisa och i dag har min klient fått upprättelse”‚ skriver målsägandebiträdet Elisabeth Massi Fritz till DN.

Jean-Claude Arnault stod åtalad för två våldtäkter, begångna mot en kvinna i Stockholm år 2011. Han fälls på den ena åtalspunkten men frias samtidigt från misstankarna om den andra våldtäkten. Övergreppet han döms för inträffade i en övernattningslägenhet i Stockholm, natten mellan den 5 och 6 oktober det året. Kvinnan ska då med våld ha tvingats att utföra oralsex på honom. Tingsrätten anser att kvinnan lämnat en trovärdig berättelse om händelsen, samt att vittnesmålen från personer hon anförtrott sig till varit trovärdiga och utförliga, berättar lagmannen Gudrun Antemar. – Hon har lämnat en mycket klar och detaljrik berättelse, hon har varit väldigt noggrann med att inte överdriva, det finns inget som framkommit om att hon skulle vilja ljuga om det här. Dessutom stöds berättelsen av många personer som i olika sammanhang och oberoende av varandra hört henne berätta om det, säger Gudrun Antemar. Rätten, som vid sidan av Gudrun Antemar bestod av tre nämndemän, var enig. Förutom att mannen döms till fängelse ska han även betala ett skadestånd till kvinnan på totalt 115.000 kronor. Läs mer: Matilda Gustavsson: ”Domen är större än det enskilda fallet” Jean-Claude Arnault har hela tiden nekat till anklagelserna. Han har suttit häktad sedan rättegången mot honom avslutades förra veckan. Kammaråklagare Christina Voigt yrkade då på att han skulle dömas till tre års fängelse. – Jag hade yrkat på tre års fängelse om han skulle dömas på båda åtalspunkterna. Nu dömdes han för en våldtäkt och då tycker jag att två års fängelse är en rimlig påföljd, säger Christina Voigt efter att domen fallit. Läs mer: Stefan Lisinski: Med dagens lagstiftning hade tingsrätten förmodligen fällt Kulturprofilen på fler punkter Jean-Claude Arnault ska vara kvar i häktet till dess att domen vinner laga kraft. Hans försvarsadvokat Björn Hurtig menade redan efter förra veckans häktningsbeslut att risken var ”överhängande” för att mannen skulle fällas på en av åtalspunkterna. Hurtig betonade samtidigt att en fällande dom ska överklagas till hovrätten. På måndagen bekräftade han att det också kommer att ske: – Jag pratade med honom för några minuter sedan och har fått hans direktiv att omedelbart börja jobba med överklagandet, säger Björn Hurtig till TT efter att domen fallit. Kvinnans målsägandebiträde Elisabeth Massi Fritz såg också det som sannolikt att mannen skulle dömas på den första åtalspunkten. Hon skriver på måndagen ett uttalande till DN: ”Tingsrättens fällande dom är en stor lättnad för min klient. Den fällande domen är en seger för rättvisa och i dag har min klient fått upprättelse”‚ skriver Elisabeth Massi Fritz och fortsätter: ”Domen är viktigt för många kvinnor och hela metoorörelsen och den tystnadskultur som existerar i våldtäkter och sexualbrott. Inga våldtäktsoffer ska vara tysta, inga våldtäktsoffer ska känna skuld eller skam. Tvärtom ska våldtäktsoffer göra en polisanmälan så fort det går. Bevis ska dokumenteras. Finns det bevis går det att få fällande dom, även om brottet är gammalt. Det visar dagens dom. Våldtäktsoffer behöver få känna hopp och tro på vårt rättsväsende och i dag är jag övertygad att många tillsammans med min klient känner det.” Läs mer: Kvinnorna som startade allt: ”Nu får det en sorts avslut” Teknisk bevisning har saknats i målet mot Jean-Claude Arnault. Som stödbevisning till kvinnans vittnesmål på den första åtalspunkten kallades en rad vittnen som hon anförtrott med sin berättelse. Dessutom ingick en journalanteckning från en psykiatriker, som träffade kvinnan två veckor efter händelsen. Stockholms tingsrätt skriver i sin dom att kvinnans berättelse för den första delen av åtalspunkt nummer ett varit utförlig, sammanhängande, klar och levande. Enligt rätten var hon mycket noggrann när hon återgav övergreppet som hon utsatts för och berättelsen bekräftades ”i hög grad” av vittnena under huvudförhandlingen. Däremot anser inte rätten att Jean-Claude Arnault kan fällas för den del av den första åtalspunkten som gällde en vaginal våldtäkt. Man underkänner samtidigt bevisningen för åtalspunkt nummer två, där mannen misstänktes ha våldtagit kvinnan när hon sov, natten mellan den 2 och 3 december, år 2011. – För att man ska dömas i det andra fallet ska man ha ansetts vara i hjälplöst tillstånd på grund av sömn. Vi har kommit fram till att bevisningen inte räcker för att det ska vara ställt utom rimligt tvivel att målsäganden faktiskt sov när samlaget genomfördes. säger Gudrun Antemar. Har publiceringar i medier spelat någon roll i fallet? – Nej. Vittnena har fått frågor om mediala publiceringar spelat någon roll, alla har varit noggranna med att förklara att när de läste berättelsen kände de igen det de tidigare hört målsäganden berätta, säger hon. Det här inträffade för sju år sedan. Har det påverkat? – Sju år kan påverka när det gäller tillförlitligheten av vittnesberättelser till exempel. Men vi har bedömt att det inte påverkat så mycket att det inte räcker för en fällande dom. Jean-Claude Arnault har sedan tidigt 1990-tal varit konstnärlig ledare för kulturscenen Forum i Stockholm. Han har under många år haft starka kopplingar till Svenska Akademien och är gift med ledamoten Katarina Frostenson, som tidigare i våras lämnade arbetet i institutionen. Anklagelserna mot Jean-Claude Arnault framkom i offentligheten i en granskning i DN, publicerad i november förra året. 18 kvinnor berättade då att mannen utsatt dem för sexuella övergrepp och trakasserier. Han nekade även då till alla anklagelser. Försvarsadvokat Björn Hurtig säger i intervjun med TT att mannen är stark i sin övertygelse om hovrätten kommer att ändra domen. – Det är jobbigt för honom. Han har under flera månader, vågar jag påstå, nästan mötts av en tsunami av hat och förolämpningar på olika sociala medier. Nu är han dömd och sitter kvar i häkte, så det är klart att han inte mår bra, säger Björn Hurtig till TT. Kammaråklagare Christina Voigt är även hon förberedd på att målet kan komma att prövas i hovrätten. – I våldtäktsmål är det i princip alltid så att det överklagas. Det hela kokar ned till en fråga om bevisvärdering. Det är ofta så att man vill ha en ”second opinion” genom att ha det prövat i en högre instans, säger hon. Läs mer: Vem är Kulturprofilen? Läs mer: Kulturprofilen häktas på sannolika skäl misstänkt för våldtäkt Advokaten om Kulturprofilens reaktion: Han blev chockad och tyst


Inom kort får Kulturprofilen sin dom

Summary: Våldtäktsmålet har skakat Svenska Akademien i grunden och i dag faller domen mot den så kallade kulturprofilen. Mannen hävdar sin oskuld, men häktades efter avslutad rättegång – en möjlig fingervisning om en fällande dom.

Han hävdar alltjämt sin oskuld, men efter avslutad rättegång beslutade tingsrätten om att häkta den så kallade kulturprofilen i väntan på dom. Den meddelas i dag klockan elva och får åklagaren som hon vill döms mannen till tre års fängelse för två våldtäkter. Brotten anmäldes av en kvinna som enligt åtalet har blivit utsatt för våldtäkter av kulturprofilen vid två tillfällen under höst och vinter 2011. I sitt beslut att häkta mannen hänvisade tingsrätten bara till ett fall av våldtäkt, vilket kan ge en fingervisning om hur dagens dom kan komma att se ut. Efter häktningen beskrev mannens advokat Björn Hurtig risken för en fällande dom som ”överhängande”. – Men vi viker inte ner oss. Om det skulle bli en fällande dom så kommer vi att överklaga, sade han då. Det finns ingen teknisk bevisning i målet och de vittnen som har hörts i rätten har själva inte bevittnat några övergrepp, utan fått dem återgivna av den utsatta kvinnan. Skillnaden mellan bevisningen i de två fallen av våldtäkt är att kvinnan berättade om det första övergreppet för sin terapeut, som i sin tur gjorde en anteckning om det i kvinnans journal. Den så kallade kulturprofilens övergrepp uppmärksammades först i en granskning i Dagens Nyheter där 18 kvinnor berättade hur han utsatt dem för ofredanden och våldtäkter. Mannen har kopplingar till Svenska Akademien och granskningen slungade institutionen in i en djup kris som hittills har lett till att flera av dess ledamöter har lämnat arbetet i Akademien.


”Nobelprisets grundläggande värderingar är hotade”

Summary: Nobelpristagarna ska nu presenteras – mitt i hårda stridigheter kring Nobel center och Svenska Akademien. Nobelstiftelsen drömmer om att göra priset till en fest för stockholmarna men målet lär gå i kras om deras husbygge stoppas.

På måndagen går startskottet för veckan då Nobelpristagarna ska tillkännages. För några få utvalda mottagare väntar långvarig ära – men hur ska dagarna också bli något som gemene person blir en del av? Detta är något som Nobelstiftelsen, den paraplyorganisation som ansvarar för priserna, vill ta sig an. För andra året i följd anordnar man Nobel calling, en samling offentliga evenemang runt om i Stockholm. – Syftet är att öka fokus på upptäckterna som belönas och få fler personer med i Nobelpriset. Att visa hur vetenskap, humanism och fredsarbete bidrar till en bättre värld, säger Anna Sjöström Douagi, programchef på Nobel center. DN träffar henne och vd Lars Heikensten på stiftelsens kontor i centrala Stockholm. De visar runt i lokalerna, tar oss förbi Alfred Nobels klassiska stol, där pristagarna varje år får sitta ned för fotografering och signering. Här är förväntningarna skyhöga, givetvis. Det här är deras stora vecka. Men på andra håll kämpar man i uppförsbacke. De medger att det finns en uppfattning, framför allt i Sverige, att Nobelverksamheten är en komplex, sluten och otillgänglig företeelse, till för de redan invigda. Medan man på hemmaplan kopplar samman priserna med ord som ”elit” och ”tradition”, och december månads festligheter, är det snarare prismottagarnas upptäckter, och dess betydelse för mänsklighetens framtid, som skapar intresse på en internationell arena, berättar Anna Sjöström Douagi. – Decemberveckan vill vi så klart behålla. Men i stället för att barnen bara leker Nobelfest, lär sig hålla besticken rätt och att tilltala kungligheter korrekt, så hoppas vi att fokus också ökar på de upptäckter som i slutänden kommer hela mänskligheten till del, säger hon. Lars Heikensten menar att priset i sig har fått ny slagkraft i en tid när tron på vetenskap allt oftare utmanas. – Aldrig under min livstid har Nobelprisets grundläggande värderingar varit hotade på det sätt som de är i västvärlden i dag. Mänskligheten gör klokt i att låta de fakta vi har vara vägledande för liv och politik även om vad som är sanning kan förändras över tiden, säger han. Programpunkterna under veckan äger rum på elva olika platser runt om i staden. Schemat blandas med föreläsningar, konferenser, samtal, öppna laboratorier och snabbkurser i prisets historia. Ingår gör utställningen ”Rätten till frihet” på Nobelmuseet, som besökts av Martin Luther Kings yngsta dotter, Bernice King, som är vd för King center. Den nigerianske litteraturpristagaren från 1986, Wole Soyinka, deltar i ett författarsamtal – och 2011 års fredspristagare Leymah Gbowee talar under heldag som riktar sig till hundratals lärare. Målet med Nobelverksamhetens tillgänglighet sammankopplas ofta med drömmen om en fysisk och central plats i Stockholm, tänkt som hjärtat, inte bara under prisveckan utan hela året. Här har man i decennier arbetat mot drömmen om ett Nobelhus och nu är avgörandet nära. I maj stoppades de omtvistade byggplanerna på Blasieholmen av Mark- och miljödomstolen. Ett överklagande har lämnats in och inom kort väntas besked om staden får prövningstillstånd i högre instans. Det slutgiltiga beslutet om huset, oavsett vilket det blir, kommer att få stora effekter på hur närvarande och utåtriktat arbetet med Nobelpriset kan vara, menar Lars Heikensten. – Vi gör mer aktiviteter i Stockholm än vad vi hade gjort om det inte fanns planer på ett Nobel center. Om det blir nej, då kommer det nog att resultera i att vi i stället gör ännu mer internationellt. Det skulle nog kunna få väl så positiva effekter för Nobelpriset. Hur agerar ni om det blir definitivt nej? – Vi är optimistiska och tror att det finns en god chans att få igenom planerna. Om vi får nej, finns det ingen plan B. Men då är min personliga förhoppning att det ska vara möjligt att titta på det hela en gång till. Det skulle till exempel kunna resultera i ett annat hus på Blasieholmen. Men det är inte alls säkert att det går att ta ett nytt tag och samla alla parter: det har tagit hundra år att komma hit. Läs om debatten kring Nobel center: ”Domstolens skäl att säga nej till Nobel Center håller inte” ”Nobelstiftelsen bortser helt från den estetiska aspekten” Har ert fokus på ett nytt hus hindrat er från att tillgängliggöra priset på andra sätt? – Det går alltid att göra på andra sätt. Men vi har gjort en grundlig analys och med ett hus får vi de bästa förutsättningarna får att utveckla våra verksamheter. Om det blir nej, då är det Stockholm och Sverige som går miste om något fantastiskt, det är inte priset som skadas. Striden om Nobel center har inte på långa vägar varit den enda konflikt som gäckat Nobelstiftelsen de senaste åren. 2016 skakades man av Macchiariniskandalen och i år har mycket fokus centrerats till krisen inom Svenska Akademien. I maj ställdes litteraturpriset in men striderna inom Akademien har inte avtagit. Lars Heikensten betonar att han i nuläget inte har mycket nytt att säga om händelserna. Han vidhåller dock att anseendet för priset tagit skada av krisen och att det var rätt beslut att ställa in det litterära priset. – Svenska Akademien är ett större problem än Macchiarini eftersom det pågått en betydligt längre tid. Och kopplingen till Nobelpriset är närmare. Skadorna är störst utomlands eftersom man där inte skiljer på Svenska Akademien och Nobelsystemet i övrigt, säger han och fortsätter: – Vi visste tidigt att det skulle ske fler händelser, och den här veckan meddelas också domen mot Kulturprofilen. Det kommer tyvärr att bli mycket uppmärksamhet kring Svenska Akademiens kris trots att vi försökt skydda Nobelpriset bland annat genom att inte dela ut något pris Har ni någon deadline för när en lösning måste vara klar om nästa års pris ska delas ut? – Nej. Vi väntar och hoppas att man löser det så snart som möjligt. Nobel Calling. Några programpunkter Utställningen ”Rätten till frihet” om Martin Luther King invigdes på fredagen på Nobelmuseet. Psykologiforskaren Armita Golkar håller i en performace lecture på Dramaten, den 2 och 3 oktober. Crash course i årets Nobelpris på Rival där bland andra Fredrik Lindström deltar, den 3 oktober. 1986 års litteraturpristagare Wole Soyinka deltar i ett författarsamtal på Stadsbiblioteket, den 4 oktober. Leymah Gbowee, fredspristagare 2011, och Martin Chalfie, kemipristagare 2008, deltar i ett samtal på Nobelmuseet, den 6 oktober. I fem kategorier tillkännages årets Nobelpristagare: medicin (1 oktober), fysik (2 okt), kemi (3 okt), fred (5 okt) och ekonomi (8 okt).


Scenrecension: Ung uppsättning av ”Julius Ceasar” blir en borrande mordmaskin.

Summary: ”Julius Ceasar” brukar räknas som en av Shakespeares mest ”vuxna” pjäser men Orionteatern sätter upp den med ung ensemble. Snyggt visuellt

Orionteatern spelar Shakespeares ”Julius Caesar” med en övervägande ung ensemble, ett djärvt företag med tanke på att det romerska dramat – ni kanske har sett Marlon Brando som Marcus Antonius – brukar betraktas som en av Shakespeares mest "vuxna" pjäser. Senatorer i vita togor, politiska meningsutbyten som får Sveriges riksdag att likna en barnkrubba, för att inte tala om en rollista som räknar 35 folktribuner plus annat löst folk, av vilka 2 hyggligt nog är kvinnor. De flesta av Shakespeares komedier kan med fördel spelas av unga skådespelare – ”En midsommarnattsdröm” handlar om unga människor – men även vissa tragedier. Till och med ”Macbeth”, trots att den är blodig (eller just därför). Jag tror att det beror på att den vädjar till fantasin. Men det gäller knappast ”Julius Caesar”, inte för att intrigen saknar yttre spänning utan för att den lever på sina utförliga dialoger och sin subtila psykologi. Antonius liktal är en retorisk klassiker. Shakespeare har sällan varit mer realistisk – det är som att lägga örat till gatstenarna i det gamla Rom. Detta inte sagt för att förringa värdet av Kristofer Steens tolkning på Orionteatern. Den drar ett streck efter tre akter, det vill säga efter mordet på Caesar. De sammansvurna (Cassius, Casca, Cinna och Brutus) spelas av en kvinnlig kvartett (Elin Söderquist, Arina Katchinskaia, Bianca Traum och Lola Zackow), en idé som lyckas skänka dramat en viss allmängiltig tendens. Svarta togor i stället för vita. Inte minst Zackow hinner fylla sin späda Brutus med ett slags värdighet som kommer i närheten av rollens tragiska kluvenhet. Kristofer Steen är operaregissör med flera framgångsrika produktioner bakom sig, bland annat på Norrlandsoperan. Hans ”Julius Caesar” kunde vara en operaföreställning utan musik och med handlingen förtätad till denna intensivt monotona installation. Mer bild än drama. Kristofer Steen: ”När jag såg Kanye West tänkte jag: det här är ju Ceasar! Det djupa scenrummet försvinner i rök och mörker. I mitten en stor höj- och sänkbar järnbrygga på vilken en mycket ung och blond Caesar (Olle Jernberg) tar plats, som hämtad ur ett death metal-band. Det är en estetik som håller fast den korta föreställningen i ett enda ackord. Ingenting om det som borde vara dramats livsnerv – de slipade argumenten, den sköra balansgången mellan privata och politiska motiv, moralens dagsaktuella noteringar. I stället denna borrande mordmaskin. Snyggt gjord. Men rösterna når aldrig riktigt fram till Shakespeare. Scenrecension ”Julius Caesar” av William Shakespeare Översättning: Thomas Warburton. Regi: Kristofer Steen. Scenografi: John Engberg. Kostym: Behnaz Aram. Skådespelare: Olle Jernberg, Lola Zackow, Elin Söderquist, Bianca Traum, Arina Katchinskaia, Rasmus Johansson, André Nilsson. Scen: Orionteatern, Stockholm Längd: 1 tim, 20 min


Bästa citaten från DN:s monter: ”Kvinnor vet att man ska passa sig lite för en man”

Summary: Fredag på Bokmässan i Göteborg betyder ännu en fullspäckad dag i DN:s monter. På programmet står bland andra Geir Gulliksen, Lena Andersson, Agnes Lidbeck och Jonas Hassen Khemiri. Här samlar vi de bästa citaten från samtalen.

Här är ett axplock ur fredagens många samtal och intervjuer i DN:s monter på Bokmässan i Göteborg. Hela programmet hittar du här.  DN:s Lotta Olsson inledde dagen med att tipsa om årets bästa deckare – bland annat Anders Roslunds ”Tre timmar”. Maria Schottenius: Dags att höja ribban för Bokmässan i Göteborg  Cilla Naumann berättade om sin roman ”Den oändliga familjen”.  Linda Skugge om sin bok ”45 morbus addison” och läsandets roll i en sjukdomsperiod.  Lena Andersson pratade om romanen ”Sveas son” och om bristen på logik i det offentliga samtalet.  Clara ”Underbara Clara” Lidström om boken ”Hjälp, jag är utmattad” som hon skrivit tillsammans med Erica Dahlgren. Läs mer: Leif GW Persson och Suzanne Brøgger gästar DN på Bokmässan  Norska författaren Geir Gulliksen om kärleksromanen ”Se på oss nu” och om att tygla sitt begär.  Journalisten Göran Greider i ett samtal med ärkebiskop Antje Jackelén om klimatförändringar.  Författaren Elisabeth Åsbrink om svenska värderingar och sin aktuella bok på temat, ”Orden som formade Sverige”. Publicistklubbens ordförande Anna Hedenmo är kritisk mot delar av den svenska journalistiken om metoo, i en debatt mellan henne, DN:s kulturchef Björn Wiman och författaren Jenny Nordlander, ledd av DN:s Hanna Fahl.  Agnes Lidbeck, aktuell med böckerna ”Förlåten” och ”Ur”.  Aris Fioretos om den hudnära skildringen i boken ”Nelly B:s hjärta”.  DN:s fotograf Paul Hansen om när han blev beskjuten utanför Mosul 2016.  Jonas Hassen Khemiri om nya romanen ”Pappaklausulen”.  Johannes Anyuru om hur det var att sätta ihop textsamlingen ”Strömavbrottets barn”. Läs mer: Hela DN:s program under Bokmässan


Dagens skiva: Andris Nelsons gör Sjostakovitjs bästa och sämsta

Summary: I sin serie av Sjostakovitj-symfonier ger Andris Nelsons och Bostonsymfonikerna nummer 4 ett gestaltningsdjup man bara sällan får höra, och de sista tio minuterna är i en klass för sig.

I sitt projekt att spela in Sjostakovitjs samtliga symfonier har Andris Nelsons och hans Bostonsymfoniker nu hunnit fram till nr 4 och nr 11, den i mitt tycke bästa och den sämsta. Den senare gör de till det soundtrack det är medan den förra får ett gestaltningsdjup som man bara sällan får höra. Soundet i Bostons Symphony Hall är fantastiskt och orkestern visar att den tillhör världens allra främsta. Hör bara de talrika solistinsatserna, exempelvis av fagottisten i inledningen av finalsatsen. Bara den är stor konst. Nelsons har också en osviklig pulskänsla vilket gör spelet på samma gång tryggt och äventyrligt. De sista tio minuterna är också en klass för sig: en bländande ridåöppning mot det okända. Undergång eller pånyttfödelse. Bästa spår: Largo - Allegro Läs fler musikrecensioner av Martin Nyström, till exempel om den förhäxande atmosfären i Wilhelm Stenhammars sällan framförda "Sången".


Filmrecension: ”Johnny English strikes again” bjuder på slapstick och kastar äppelbomber

Summary: Tredje gången gillt för Rowan Atkinsons hemliga agent Johnny English. Lite tröttare men lyckas ändå åstadkomma komisk slapsticknostalgi som både är spektakulär och rolig.

Återkomsten för Rowan Atkinsons numera pensionerade hemliga agent Johnny English inleds som sig bör. Som lärare för en entusiastisk skolklass i spionlivets mer ålderdomliga förmågor gräver han en grop åt en tänkt fiende – och faller själv däri. Till barnens stora jubel. Det har gått femton år sen Atkinson först introducerades som denna nya gestalt i hans återkommande komiska persongalleri, där Black Adder (Svarte Orm) och Mr Bean tillhör grundbultarna. Atkinson är lite tröttare nu, lite mer mekanisk i grimaserandet, men också fylld av energiska snubbelkonster. När han kallas till det brittiska rikets sista räddning från ett elakt amerikanskt datasnille som hotar att ta över hela världens datatrafik blir det också gott om Bondsatiriska referenser. Om man ska mäta en agentfilms kvaliteter efter skurkens skurkaktighet, drar denne Jason obönhörligt ner betyget. Jake Lacy som gestaltar honom saknar all tyngd och charm. Johnny English är naturligtvis helt främmande för moderniteter som mobiltelefoner, virtuell verklighet och eldrivna bilar utan förlitar sig helt på förgiftat godis, äppelbomber och en beväpnad Aston Martin från anno dazumal. Och på sin gamla parhäst Bough (Ben Miller) som likt en annan stoisk Sancho Panza, står ut med sin anförares extrema självupptagenhet. Det är ett slags komisk slapsticknostalgi som stundtals är både befriande, spektakulär och rolig. Till fräschören bidrar Emma Thompson som premiärministern, ofattbart ivrig att kamma hem röster och bli digitalt modern. Självklart finns också brister i både logik och komik, men så är ju startpunkten i Bondfilmernas segdragna mytologi redan från början tillräckligt nattstånden och fånig. Tre andra sentida spionkomedier: ”Kingsman: The Secret Service” (2014) ”Spy” (2015), ”The spy who dumped me” (2018).


Bokrecension: Maskinmässiga tirader om Marx och Freud

Summary: Hur samtida är egentligen KarI Marx och Sigmund Freud? Boken ?En spricka i språket” har sitt givna intresse. Men perspektivet riktar sig tyvärr mer bakåt än framåt.

Karl Marx och Sigmund Freud – på bokens omslag stirrar de bägge herrarna läsaren rakt i ögonen, till synes obekymrade om att deras aktier inte står särskilt högt i kurs i samtidsdebatten. Karl med de muskulösa armarna i kors, beredd på strid – Sigmund ledigt placerad på en hög pall, inte ett år äldre än när han slog fast att vi vantrivs i kulturen. Min nyfikenhet blir inte mindre när jag ser att det är Sven-Eric Liedman och Per Magnus Johansson som tillsammans väcker liv i sina lärofäder genom att skriva en bok med den lockande titeln ”En spricka i språket” och den lika aptitretande undertiteln ”Marx och Freud – våra samtida”. Liedman är idéhistoriker och författare till en omfattande Marxbiografi som nyligen kommit i engelsk översättning. Johansson är psykoanalytiker med imponerande meriter och därtill docent i idé- och lärdomshistoria vid Göteborgs universitet, elev till Liedman. Marx har möjligen redan fått en blygsam renässans i motståndet mot globaliseringens excesser och i debatten om högerpopulismens orsaker. För den som i likhet med mig hatar klassamhället är han välkommen tillbaka. Marx tog miste på flera punkter, men inte i klassfrågan. Vi behöver inte svälja hela Freud för att upptäcka hans aktualitet i en tid när självbespeglingen inte vet några gränser. Vad är det vi springer ifrån? Man bör aldrig önska sig en annan bok än den man läser. I det här fallet är det inte desto mindre ofrånkomligt, inte för att Liedman och Johansson är ute på hal is – allt de skriver har sitt givna intresse – utan för att perspektivet riktar sig mer bakåt än framåt. Den som väntar på ”våra samtida” får vänta till de sista 35 sidorna. Vägen dit går över en utförlig redogörelse för vad Uggleupplagan av Nordisk familjebok och andra svenska uppslagsböcker skriver om Marx och marxismen mellan 1912 och Wikipedia. Beträffande Freud följer en lika detaljerad redovisning av det svenska mottagandet. Jag tycker mig till slut veta mer om bifigurer som Bror Gadelius, Jakob Billström och Gustaf Jaederholm än om Spinoza och andra för både Marx och Freud viktiga filosofer och teoretiker. Den ganska tunna boken på 150 sidor bär tydliga spår av författarnas akademiska bakgrund, med tyngdpunkt på idéhistoria. Det bränner till när framställningen kommer in på Herbert Marcuse och Julia Kristeva, centrala i den franska tradition som Johansson känner så väl. Men det stannar vid ett referat. Jag trodde nog att han skulle gripa tillfället att introducera och vidareutveckla det försvar för psykoanalysen som Elisabeth Roudinesco har formulerat i den betydelsefulla lilla skriften ”Pourquoi la psychanalyse?” (1999), där lidandet och begrepp som ”den tragiska människan” spelar en avgörande roll. Sällan har Freud varit så ”samtida”. Men även i dessa senare avsnitt är Johansson och Liedman mer upptagna av vad marxister och psykoanalytiker har sagt än vad de har att säga oss. Analysen av dagens sociala och själsliga krämpor presenteras i så allmänna termer att de kunde vara klippta ur en stående repertoar av uppslagsord och centralt godkända formuleringar: ”Det är begripligt att så många flyr till dagdrömmar eller en underhållning som får dem att glömma sig själva… Kanske söker de snabb hjälp hos någon läkare eller psykolog som föreslår enkla lösningar som inte leder någon vart… Ingenting lockar dem att se sitt liv som ett projekt där det gäller att göra det bästa möjliga av situationen … Det är i en sådan situation som både Marx och Freud kan vara viktiga… Hos dem finner man inte en enkel utväg men väl en försäkring om att målmedvetet arbete är det bästa verktyg vi har…” Jag letar efter ett subjekt i dessa maskinmässiga tirader. Och utan jag inget du. Det är gåtfullt. Vad skulle Freud säga om herrarna på omslagsbilden? Lägg dem på soffan!


Dagens skiva: Møster! blandar vintage med futurism

Summary: Med sin nya grupp lägger sig den norske saxofonisten Kjetil Møster nära svenska band som Fire! och Tonbruket, och låter likt dem oerhört medvetna om specifika sound och stilistiska detaljer.

Den norske saxofonisten Kjetil Møster har satt ihop en grupp med medlemmar från bland annat banden Motorpsycho och Grand General, plus producenten Jorgen Træn från etiketten Smalltown Supersound. Resultatet är en blandning av friform och (post-)rock, akustiskt och elektroniskt, vintage och futurism. Från ett jazzperspektiv är den en riktning som lite grovt taget även svenska Tonbruket och Fire! jobbar i. Möjligen under förevändningen att man inte bryr sig om genrer låter man i själva verket oerhört medvetna om specifika sound och stilistiska detaljer. Bortsett från det mervärdet är Møsters nya dubbelalbum kraftfullt och utsträckt, sammantaget på gränsen till väl mastigt men väl värt resan för den som gillar när olika musikaliska element bryts mot varandra. Bästa spår: ”Phantom bandotron” Här kan du lyssna på albumet Läs fler musikrecensioner av Johannes Cornell, till exempel om hur Honeywolf spelar alternativ pop med ett risktagande hämtat från jazzen.


HBO planerar ”Game of thrones”-mecka

Summary: Den som drömmer om att besöka Winterfell, Castle Black eller Kings Landing kan snart få sin önskan uppfylld. HBO planerar nämligen att öppna en "Game of thrones : Studio tour" efter att sista säsongen sänts färdigt nästa år.

Ända sedan "Game of thrones" hade premiär 2011 har turister vallfärdat till inspelningsplatserna i Nordirland och Kroatien. Vägsträckan Dark hedges på Nordirland fick till och med stängas av ett tag när bilköerna blev för långa efter att Arya Stark synts vandra genom allén i senaste säsongen. Nu satsar HBO på turism i seriens fotspår under mer ordnade former och ska göra om inspelningsplatserna till besöksmål när sista säsongen sänts. På Nordirland finns många av de inspelningsplatser som använts när serien utspelat sig i norra Westeros, bland annat Winterfell, där familjen Stark har sitt säte. Kulisserna från Stark-borgen, mörkrets väktares försvarsbygge Castle Black och huvudstaden Kings Landing är bland de inspelningsplatser som kan komma att ingå i attraktionen som ska ta publiken bakom kulisserna på succéserien, skriver Mashable. Även kostym, rekvisita, vapen och andra föremål från produktionen kommer att finnas utställda. Enligt Variety utlovar HBO en upplevelse "på en större skala än någonting som allmänheten tidigare sett" och turismchefen på Nordirland, John McGrillen säger att attraktionen förväntas sätta landet på kartan för lång tid framöver. Utanför London finns Harry Potter: Warner Bros Studio Tour och på Nya Zeeland ökade turismen enormt efter att inspelningsplatserna till Sagan om ringen-filmerna öppnade.


Bonnier slår ihop magasinsverksamheter

Summary: Mediekoncernen Bonnier slår ihop sina två svenska magasinsverksamheter och skapar en magasinsjätte. Bonnier News vd Anders Eriksson utesluter inte att det kan bli personalnedskärningar.

Bonnier Magazines & Brands, som ger ut magasin som Amelia och Teknikens Värld, flyttas till koncernens andra magasinsverksamhet Bonnier News Lifestyle. Planen är att sammanslagningen ska ske vid årsskiftet, skriver Dagens Industri. Anders Eriksson, vd för Bonnier News, säger till DN att det är för tidigt att prata om eventuella personalnedskärningar i samband med sammanslagningen. – I dagsläget är inget klart vad gäller personalnedskärningar, eftersom det inte finns någon färdig plan för hur det här ska genomföras. Men jag utesluter inte att det blir personalnedskärningar. Planen kommer att bli klar mot slutet av oktober, säger han. Betyder sammanslagningen något konkret för läsaren av Bonniers magasin? – På kort sikt betyder den väldigt lite. Magasinen kommer att fortsätta komma ut som vanligt. På sikt hoppas jag att vi kan göra ännu bättre produkter och skapa ännu bättre kunderbjudanden, också på den digitala sidan, säger Eriksson. Det är den digitala marknaden som Anders Eriksson ser som den stora utmaningen för den nya magasinjätten. – Printmarknaden är vikande, men relativt stabil. Men på den digitala sidan har magasinsvärlden utmaningar. Det gäller att slå vakt på den stora målgrupp som vill ha våra printprodukter, men sedan gäller det att hitta tillväxt och digital transformation och det har varit svårt på många håll. Jag hoppas att vi kan hitta bättre möjligheter i ett större ekosystem som vi har totalt sett på Bonnier News, säger Eriksson. Enligt Lars Dahmén, vd för Bonnier Magazines & Brands, görs sammanslagningen för att man ska få tillgång till den digitala kompetens som finns inom affärsområdet News. ”Att få ihop de här två delarna till ett starkt magasinsbolag är vad vi ser framför oss”, säger han till Dagens Industri. Magazines & Brands har haft en svag utveckling, med personalnerdragningar tidigare under året, och i fjol minskade affärsområdet Magazines rörelseresultat med en tredjedel till 167 miljoner kronor, samtidigt som intäkterna krympte med 9 procent till drygt 3,4 miljarder kronor. Anna-Clara Welander, nuvarande chef för Bonnier News Lifestyle, blir ansvarig för all svensk magasinsverksamhet i koncernen.


Kina kritiserar SVT:s satirprogram – redo att ”vidta åtgärder”

Summary: SVT:s satirprogram Svenska nyheter har hamnat i blåsväder efter fredagens program. I programmet drivs det med de kulturella skillnaderna mellan Sverige och Kina efter att tre kinesiska turister omhändertogs av polis i Stockholm förra helgen. Kinesiska ambassaden kräver nu en ursäkt av SVT.

Den diplomatiska krisen mellan Sverige och Kina går in i ett nytt skede. Förra helgen omhändertogs tre kinesiska turister vid ett hotell i centrala Stockholm efter att personalen upplevt dem som hotfulla. Polisen körde dem till tunnelbanestationen vid Skogskyrkogården i södra Stockholm där de släpptes av med sin packning. Händelsen filmades och spreds snabbt i traditionella och sociala medier i Kina. Kinesiska ambassaden i Stockholm gjorde ett skarpt uttalande mot Stockholmspolisen där svenska polisens beteende fördöms. På fredagskvällen tog satirprogrammet Svenska nyheter upp händelsen och gjorde en satirisk informationsfilm om de kulturella skillnaderna mellan Sverige och Kina och vad kinesiska turister skulle tänka på när de var i Sverige. Bland annat poängterades det att svenskar inte bajsar utanför historiska byggnader eller vid matbordet och att alla människors lika värde inte omfattar kineser. Kinesiska ambassaden skriver i ett uttalande att programmet ”skandalöst förolämpade Kina” och att programledaren Jesper Rönndahl gjorde kommentarer som var ”grova förolämpningar” och som var en ”ondskefull attack på Kina och det kinesiska folket”. Ambassaden fördömer programmet å det starkaste och har även skickat en protest till SVT och uppmanar tv-kanalen och programmet att omedelbart be om ursäkt. ”Vi förbehåller oss rätten att vidta ytterligare åtgärder” avslutas uttalandet med. Thomas Hall, programchef på SVT Nöje, berättar för DN att han under lördagsförmiddagen blev uppringd av en tjänsteman på kinesiska ambassaden men vill inte ge detaljer om vad som sades under samtalet. – Han jag pratade med framförde sina åsikter om programmet och tyckte det var rasistiskt och krävde en ursäkt. Jag förklarade att vi absolut inte ser det som rasistiskt. Det är satir och vi driver med rasistiska nidbilder, därmed kan vi inte heller be om ursäkt, säger han. Godtog han förklaringen? – Nej, så mycket kan jag säga. Han fortsatte att kräva en ursäkt. Jag gissar att det kommer att komma ett formellt brev till SVT med samma uppmaning. Vad har ni fått för fler reaktioner på just det här inslaget? – Jag har inte lusläst allt, men kollade efter lunch på sociala medier och där såg det rätt balanserat ut. Jag har fått ett mejl där de ställer lite kritiska frågor, men i övrigt verkar det som att de flesta har förstått satiren, säger Thomas Hall. Jesper Rönndahl kommenterar händelsen på sitt Instagram-konto med orden ”Aoo näe nu var man där igen och startade en diplomatisk kris med en supermakt”. DN söker Jesper Rönndahl för en kommentar. Läs mer: Turister avvisades från hotell – Kina kritiserar svensk polis Läs mer: Sverige svartmålas efter avhysning av kinesiska turister


Arcade Fire-medlemmen om framtiden: ”Ett mysterium”

Summary: Efter en längre turné med Arcade Fire behöver bandmedlemmarna en paus från varandra. Det berättar multiinstrumentale Richard Reed Parry, som nu i stället släpper sitt andra soloalbum. För honom handlar allt om att hitta musikens magi.

I mörker och ösande regn avslutade kanadensiska Arcade Fire årets Way out west i mitten av augusti. Spelningen var en av bandets sista under turnén med albumet ”Everything now”, som släpptes under fjolåret. Det är en period i det prisbelönade indierockbandets historia som gett dem både hyllningar och kritik, bland annat efter en svårtolkad, ironisk reklamkampanj för den senaste skivan. Medlemmarna är nu i behov av uppehåll från varandra, berättar Richard Reed Parry när DN möter honom före Göteborgsspelningen. – Vi måste ta en paus efter att ha turnerat under nästan ett och ett halvt år. Vi behöver åka hem och inte träffa varandra på ett tag, säger Richard Reed Parry och skrattar. Han, som är multiinstrumental och bland annat spelar kontrabas, elgitarr och keyboard, har varit bandmedlem sedan starten för femton år sedan. Han har inget givet svar på hur Arcade Fires framtid ser ut, men menar att han ”skulle bli förvånad” om de spelade ihop för alltid. – Man kan åstadkomma mycket om man spelar ihop för alltid, när man bildar ett musikaliskt äktenskap. Men man vill inte tvinga fram något bara för att det är en framgångsrik affär. Själva grunden är att fånga något som har själ, säger han. – Jag skulle hellre köra en skåpbil över ett stup och veta att det var en vacker skåpbil, än att vänta på skåpbilen blir en pinsam version av sig själv. Men du kan aldrig veta vad som händer i framtiden. Det är ett mysterium. Flera av Arcade Fires medlemmar har vid sidan av etablerade solokarriärer. Nu i september släpper Richard Reed Parry ”Quiet river of dust vol 1”, det första av hans två soloalbum som ges ut under hösten. Han har hämtat inspiration från sina resor, och försöker göra musiken så direkt som möjligt. – Det handlar om två delar. För det första den filosofiska, att tillåta dig att bli tagen av en idé i stunden, något som har tyngdkraft och som drar dig mot någonting. Det behöver inte vara en intellektuell idé, utan bara något som händer musikaliskt, säger han och fortsätter: – Den andra delen, som är svår att hantera när musik är ett yrke, en affär och ett liv, är tiden mellan att du fångas av idén och att det ska sparas i inspelad form. Om du har tur lyckas du fånga stunden när musiken är direkt, spontan och levande, när den heliga anden är i rummet. Fungerar det på samma sätt när du gör musik med Arcade Fire? – Ja, det är magi. Som med jazzmusiker, som spelar i stunden utan att veta på förhand var det slutar. Det finns så klart massor av jazz- och rockskivor som haft liv i stunden, men som sedan slängs bort och inte har kvalitet. Men för både mig och mitt band, är målet att fånga det där livet i musiken, säger Richard Reed Parry. ”Quiet river of dust vol 1” släpps fredagen den 21 september. Arcade Fire avslutar sin turné den 23 september i Las Vegas. Recension från Way out west: ”Partyt tar sig inte” Fakta Arcade Fire är en kanadensisk musikgrupp som bildades 2003 i Montreal av bland andra Win Butler, Régine Chassagne, William Butler och Richard Parry. Bandet slog igenom med debutalbumet ”Funeral” 2004, som följdes av ”Neon Bible” 2007 och ”Suburbs” 2010, och fick både kommersiella och kritikermässiga framgångar. Arcade Fire är en av världens största grupper inom den alternativa musikscenen. Richard Reed Parry är medlem i Arcade Fire sedan 2003, och spelar en lång rad instrument. 2014 släppte han sitt första soloalbum, ”Music for heart and breath”· Hösten 2018 släpps två nya album, ”Quiet river of dust vol. 1” och ”Quiet river of dust vol. 2”· Källa: TT, DN.


Konsertrecension: Wilmer X är fortfarande så ovanliga i all vanlighet

Summary: Trots att Wilmer X har spelat amerikansk rotrock på skånska sen 70-talet och gärna brer på brett med Chuck Berry-riff är det i mångsidigheten som deras verkliga styrka ligger.

En bit in i konserten konstaterar Nisse Hellberg att det är femton år sedan Wilmer X senast stod på Gröna Lunds stora scen. Ytterligare ett par låtar in börjar han berätta om en Stockholmskonsert - kan det ha varit 1980, på Roxy? – som betydde mycket för bandet och undrar hur många i dagens publik som var där, innan han kollar närvaron på ett par andra konserter, på ett par andra sedan länge nedlagda huvudstadsställen. Wilmer X har, som ovanstående visar, funnits sedan urminnes tider. Fyrtio år lite drygt. Det som brukar hända med artister som varit med så länge är att man börjar ta dem för givet. Det är lite svårt med Wilmer X. Eftersom bandet fortfarande, hur enkel deras boogierock än kan verka, i all vanlighet är så ovanligt. Wilmer X har alltså sedan det sena 70-talet spelat amerikansk rotrock. På skånska. Likt skotska The Proclaimers – ett av få band som Wilmer X kan jämföras med – älskar Malmöveteranerna sin rockabilly, country, rock ’n’ roll, blues, soul och r’n’b gränslöst mycket, men inte utan att glömma varifrån de kommer. De musikaliska rötterna är kanske hämtade från andra sidan Atlanten, men har sedan planterats i den skånska myllan och tagits om hand väldigt varsamt för att de ska kunna anpassa sig till den nya jordmånen och det annorlunda klimatet. Därmed inte sagt att just den här kvällen är någon av bandets allra vassaste. Låtvalen är inte alltid de mest självklara – nog hade till exempel ”Primitiv” och ”För dum för pop” kunnat bytas ut mot, säg, ””Bränner ett brev”. Till en början är också Chuck Berry-riffen så förhärskande och rören så spikraka att Wilmer X framstår som lite mer endimensionella än de egentligen är. Visst, det är supereffektivt rock’n’roll-partaj hela torsdagskvällen lång, men det är, åtminstone för mig, i mångsidigheten som Wilmer X:s verkliga styrka ligger. När Stones-riffandet under konsertens gång allt mer blandas upp en uppsluppen ”Blod eller guld”, countryskumpiga ”Jag är bara lycklig när jag dricker” och självklart outslitliga soulballaden och jättehitten ”Vem får nu se alla tårar?” visar Wilmer X att få andra gör rock ’n’ roll – i ordets bredaste betydelse – bättre i det här landet. Läs fler musikrecensioner av Mattias Dahlström, till exempel om hur Säkert! kanaliserar sin klimatångest i regnet.


Spotify låter artister ladda upp sin egen musik

Summary: Från och med nu kan flera hundra amerikanska artister ladda upp sin egen musik på Spotify – utan att gå via ett skivbolag.

Hittills har artister behövt gå genom sina skivbolag för att lägga upp sin musik på strömningstjänsten Spotify. Från och med nu erbjuder Spotify i stället en betaversion av ett sätt att själv ladda upp sina låtar på strömningstjänsten – och att själv få betalt för lyssningarna, skriver Rolling Stone. Läs mer: Säljchef stämmer Spotify – chefer anklagas för könsdiskriminering På torsdagen skickades en inbjudan ut till flera hundra amerikanska independent-artister, det vill säga artister som inte är knutna till ett stort skivbolag, med möjlighet att få testa den nya tjänsten. De kan alltså själva lägga upp nya singlar och album på Spotify, och få betalt för antalet lyssningar direkt till sitt bankkonto i stället för att pengarna går via skivbolaget. Hittills kan inte vem som helst använda tjänsten, utan en särskild inbjudan krävs så länge den är under utveckling.


Metoo-essä får Ian Buruma att lämna New York Review of Books

Summary: Författaren Ian Buruma lämnar redaktörsstolen på litteraturmagasinet The New York Review of Books. Avgången kommer efter kritik mot publiceringen av en kanadensisk tv-profil som tidigare har anklagats för sexuella övergrepp.

Den nederländske författaren Ian Buruma tillträdde som redaktör för The New York Review of Books i maj förra året. Han avgick i går onsdag, rapporterar The New York Times. I nya numret av The New York Review of Books finns en lång essä av den kanadensiske radio- och tv-profilen Jian Ghomeshi, som år 2016 frikändes för anklagelser om sexuella övergrepp. 2014 fick han sparken från Canadian Broadcasting Corporation på grund av anklagelser från ett flertal kvinnor. I essän skriver han om sina svårigheter i yrkeslivet och i privatlivet efter att ha fått en pariastämpel: ”Jag kan inte bara flytta till en annan stad och starta om med en pseudonym. Jag kämpar ständigt med en skurkversion av mig själv online. Sådan är kraften i ett samtida, storskaligt skuldbeläggande”, skriver Jian Ghomeshi i essän som publiceras under rubriken ”Reflexioner från en hashtag”. Texten ingick i ett tema om män som anklagats för sexuella övergrepp men senare frikänts av domstol. ”The fall of men” är temarubriken på oktobernumrets omslag. Publiceringen ledde enligt The New York Times till omfattande kritik på sociala medier, bland annat mot vad som uppfattades vara en självömkande ton och ett förringande av de allvarliga övergreppsanklagelserna. Den första kritiken på Twitter kom innan texten hade publicerats. Högst upp i nätversionen av Jian Ghomeshis essä ligger nu en omfattande, redaktionell brasklapp där tidskriften medger att artikeln har orsakat mycket kritik. Redaktionen beklagar att texten först publicerades utan uppgifter om övergreppsanklagelsernas stora antal och allvarliga natur: ”fler än 20 kvinnor anklagade honom för sexuella övergrepp och trakasserier, som inkluderade slag, bett, strypningar och verbala övergrepp i samband med sex”. Huruvida Ian Buruma har avgått självmant eller blivit sparkad är oklart. För ett nederländskt magasin har Ian Buruma uppgett att han kände sig tvingad att avgå på grund av kritiken och eftersom universitetsförlag hotade med annonsbojkott. – Jag förväntade mig att det skulle bli starka reaktioner, men jag hoppades att det skulle öppna upp diskussionen om vad vi ska göra med de människor som har burit sig illa åt, men som har frikänts av en domstol, säger Ian Buruma till magasinet Vrij Nederland. Kritiken mot honom själv betecknar han i samma intervju som ”ironisk”: – Jag gjorde ett temanummer om metooförövare som inte dömts av domstolar utan av sociala medier. Och nu står jag själv vid skampålen.


Konsertrecension: Soccer Mommy stiger ned i osäkerhetens träskmarker

Summary: Soccer Mommys skavande 90-talsindie vilar på det skeva och defekta, men det är när Sophie Allison står ensam med sin elgitarr som nerven verkligen infinner sig.

När Sophie Allison, en av de mest omtalade kvinnorna i amerikansk indierock just nu, intar den byggnad i Hägersten som påminner mest om en amerikansk diner, men i själva verket är en nedlagd Konsumbutik fylld av gamla neonskyltar och brokiga pinnstolar, är ingenting tekniskt perfekt. Men det är inte heller eftersträvansvärt, då Soccer Mommys skavande relationsskildringar och tematiska utforskande av förälskelsens självförbrännande baksidor, och de katastroftankar den medför, vilar på det skeva och defekta, i såväl låttexter och sång – som i Allisons löst sittande 90-talsoutfit. Hennes låtar bygger, liksom hennes artistnamn (hämtat från hennes ironiska tonårsjags konton i sociala medier), på det till synes ordinära men också på den enorma kraften som finns i igenkänningen. Mot raka, enkla melodier, vilka inledningsvis kläs i samma klassiska indierockskrud som på det hyllade albumet ”Clean” från i våras, nedstiger hon i osäkerhetens träskmarker med elgitarren, uppbackad av ett habilt tremannaband, som ömsom följer henne – ömsom spelar över: Den energiska gitarristen Julian Powell kanar på knä över scenen i ett konventionellt rockmaner, som inte riktigt överensstämmer med ljuden som kommer ur hans förstärkare. Ändå finns här många höjdpunkter, värdiga en större scen i innerstan. Exempelvis när Sophie Allison exploderar i den furiösa ”Your dog”, en uppgörelse med objektifierandet av kvinnor och fullkomligt spottar ur sig orden; ”I don’t wanna be your fucking dog, that you drag around”, med en blaséartad uppsyn. Liksom i ”Cool”, där hon vänder på perspektiven och fantiserar fram ett rebelliskt, kvinnligt alter ego som är lika nogräknad och behandlar sin partner som ett ting, en leksak, med kylan hos en kriminell på stöldturné hos landets största leksakskedjor. Men det är främst när bandet lämnar scenen och Allison ensam framför de eklektiska låtarna ”Still clean” och ”Blossom (Wasting all my time)” på elgitarren, som nerven verkligen infinner sig – och den oförställda sårbarheten som binder ihop hennes låtar, skiner igenom. Läs fler musikkrecensioner av Alexandra Sundqvist, till exempel om hur Julien Baker gör musik av de lägsta känslorna.


Comicsgate samlar män som hatar kvinnor i serievärlden

Summary: I ett år har den amerikanska serietidningsbranschen plågats av Comicsgatestriden. I sociala medier hotas och trakasseras serieskapare som är kvinnor, rasifierade och hbtq-personer. – Det största hotet mot serietidningsindustrin är om vi som skapare och redaktörer börjar tro på deras skitsnack, säger Marvels chefredaktör C B Cebulski till DN.

De senaste åren har den amerikanska serietidningsbranschen kämpat för att bli mer inkluderande; både genom att skapa nya karaktärer och anställa serieskapare med skilda bakgrunder. Men en liten löst sammansatt och högljudd grupp, som samlas under hashtaggen Comicsgate, försöker förändra branschen på internet. De kallas Comicsgate – den senaste i en våg av hat mot mångfald inom populärkulturen. Det är svårt att precisera när Comicsgate skapades, men man kan säga att allt började med milkshakes. Det var när en grupp kvinnor i juli 2017 köpte den kalla mjölkdrycken och lade upp en selfie på sig själva på Twitter som hashtaggen tog sin form. Kvinnorna arbetade på ett av de två stora serietidningsförlagen, Marvel. De möttes, av okänd anledning, av hatiska kommentarer av användare på Twitter. Trakasserierna pågick i månader. Inom Comicsgategaterörelsen vill man ha förändring inom serietidningsbranschen. De aktiva anser att de använder yttrandefrihet för att bekämpa vad de själva anser vara censur. Gruppen bekämpar antirasism, feminism och inkludering av minoriteter. Personer de tycker står för dessa värderingar, så kallade “social justice warriors”, pekas ut och trakasseras. I början av 2018 släpptes en lista på personer vars tidningar de uppmanar sina följare att bojkotta. – Som serieskapare uppfattar jag att Comicsgate främst vill komma åt kvinnor och rasifierade, de som utgör en del av serieskaparna på deras lista, säger Maria Fröhlich. Hon är en svensk serietecknare som har skapat serier i både hemlandet och USA. Ett av hennes uppdrag var att illustrera delar av den feministiska tidningen “Bitch planet” – skapad av Kelly Sue DeConnick som står på Comicsgates svarta lista. – All kultur är politisk, men nu finns det en större mångfald inom amerikanska serier. Kvinnor, rasifierade, hbtq-personer och religiösa minoriteter tar större plats. Comicsgate uppfattar all närvaro av personer som inte är vita män inom serier som politisk, säger hon. Comicsgate har sina rötter i dataspelsvärldens Gamergate, en sexistisk online-kampanj som startade 2014. Bland annat trakasserades och mordhotades kvinnor inom datorspelsbranschen och rörelsen bidrog till alt-rightrörelsens frammarsch i USA. Termen “social justice warrior” som Comicsgate använder är tagen från Gamergate. Trakasserierna pågår även inom film- och tv-branschen där till exempel ”Ghostbusters”-skådespelaren Leslie Jones attackerades på Twitter. Hon, en svart kvinna, spelade en roll som i originalversionen spelades av en man. Två personer förekommer ofta när man talar om Comicsgate: Richard C Meyer och Ethan Van Sciver. Meyer driver Twitter- och Youtubekontot med namnet “Diversity and Comics” där han uppmanar sina följare att bojkotta vissa serieskapare och yttrar både rasistiska och sexistiska åsikter. Van Sciver har tidigare arbetat för Marvel och DC, det andra stora serietidningsförlaget i USA, och han delar, bland annat, Meyers inlägg. Van Sciver har även anklagats för mobbning på internet och har delat inlägg med alt-right budskap. Marvels chefredaktör C B Cebulski väljer sina ord noga när han träffar DN på Comic Con Stockholm och pratar om gruppen som har påverkat många av hans anställda. – Det största hotet mot serietidningsindustrin är om vi som skapare och redaktörer börjar tro på deras skitsnack, vilket vi inte kommer att göra, säger han och understryker att Comicsgate inte påverkar Marvels redaktionella arbete alls. Cebulski betonar att Marvel är ett av de mer inkluderande förlagen när det gäller både karaktärer och personal. Det har alltid legat i framkant när det gäller karaktärernas mångfald. Men de har även haft ett par kontroverser de senaste åren. En av försäljningscheferna för företaget hävdade 2017 att de dåliga försäljningssiffrorna berodde på karaktärer som inte var vita män. Uttalandet blev inte oväntat populärt inom Comicsgate, trots att han snabbt tog tillbaka det. I augusti bröt de stora namnen inom serietidningsbranschen sin tystnad om gruppen. Comicsgate attackerade då änkan till Darwyn Cook, ett av de största namnen inom den moderna seriebranschen. Konstnärer, redaktörer, kritiker och författare tyckte att gruppen gick för långt. Det ledde till att de publicerade ett upprop på bland annat Twitter mot transfobi, homofobi, rasism och misogyni inom serietidningskritik. Serietidningsindustrin i USA I USA dominerar två företag serietidningsindustrin: Marvel och DC. Marvel ägs i dag av Disney och har hjältar som “Spindelmannen”, “Iron Man”, “Thor” och “Captain America”. DC har skapat klassiska hjältar som “Batman”, “Superman” och Wonder Woman”. I dag ägs företaget av WarnerBros. De båda företagen har rötterna i serietidningarnas guldålder på 1930- och 1940-talen. De senaste decennierna åren har serietidningsfilmer blivit stora publikdragare. Mångfald inom Marvel Redan på 1960-talet introducerades Black Panther, den första svarta superhjälten. På senare tid har de gjort om klassiskt vita karaktärer till minoriteter eller kvinnor. I ett universum heter Spindelmannen Miles Morales och är en svart/latinamerikansk tonåring; den vita medelålders mannen Iron Man har tagits över av en ung svart kvinna, Riri Williams; och den traditionellt vita Ms Marvel har blivit Kamala Khan, en troende muslim med rötter i Pakistan.


Abbas nya låtar är försenade

Summary: Abba skulle ha släppt nytt material i slutet av året, men de två låtarna är inte färdiga än. Det säger Benny Andersson till brittiska Daily Star.

Hoppar du på stolen av förväntan inför Abbas nya musik? Då får du tyvärr vänta lite till – musiken är något försenad. I en intervju i brittiska Daily Star säger Benny Andersson att gruppen tänkt släppa låtarna i slutet av året, men att nu det snarare blir i början av 2019. Det blir även då den globala tv-showen ”Thank you for the music” ska sändas. Läs mer: Abba om nya musiken – ”En popdänga” Det var i våras som nyheten om att Abba ger ut ny musik för första gången på 35 år slog ned som en bomb, både i Sverige och i resten av världen. Två nya låtar ska släppas: ”I have faith in you” och ”Don't shut me down”. Agnetha Fältskog, Benny Andersson, Björn Ulvaeus och Anni-Frid Lyngstad tänker dock inte ställa sig på scenen igen. Den första av de två nya låtarna, ”I still have faith in you”, ska framföras av ”Abba-avatarer” – medlemmarna i digital form – i den globala tv-sändningen. Därefter ska "abbatarerna" åka på världsturné.


Linus Larsson: Googles nya sökmotor svassar för den kinesiska censuren

Summary: Vad hände med Googles kaxiga ton mot kinesisk censur? Nyligen avslöjades planerna på att jobba nära regimen med en ny sökmotor. Nu kokar det inne på företaget.

I januari 2010 gjorde Google något som såg märkligt djärvt ut. Företaget hade fått nog av kinesisk censur och skulle helt sonika sluta följa statens order om vad som fick synas på den kinesiska sökmotorn google.cn. I ett sällsynt kaxigt formulerat blogginlägg förklarade chefsjuristen att det fick vara nog: ”Vi inser att detta kan betyda att vi tvingas stänga ner.” Visserligen fanns mer i bakgrunden, i samma stund berättade Google att man hade upptäckt omfattande intrångsförsök mot kinesiska människorättsaktivister som kunde spåras till Kina. Beslutet var ett direkt resultat av upptäckten. Men oavsett vad som låg bakom var beslutet uppseendeväckande. Skulle Google göra det inget annat teknikbolag hade haft ryggrad nog att göra, säga nej till den jättelika och snabbväxande kinesiska marknaden för att man inte tolererade regimens censur? Fortsättningen blev en komplicerad soppa. Kanske kunde Google stanna ändå. Men sökningarna skulle gå via Hongkong. Efter några månader nåddes en sorts kompromiss och Kina förnyade Googles licens, trots allt. Markeringen var ändå kraftigare än de flesta globala teknikföretag har unnat sig. De flesta brukar motivera att de fortsätter att göra affärer i landet, trots censur och diktatur, med att lite internet är bättre än inget internet alls. Och inför aktieägarna är argumentationen ännu enklare – det finns enorma pengar att tjäna där. Sen gick åtta år. Nu är det där gamla gruffet glömt och alla stridsyxor är begravda. Google bygger en ny kinesisk sökmotor, enligt rapporter perfekt preppad för censur och övervakning. Den har till och med ett dramatiskt namn: Dragonfly. Enligt dokument som nyhetssajten The Intercept har kommit över ska Dragonfly rätta sig efter vilka sajter som blockeras i censurmekanismen som brukar kallas ”The great firewall of China”. Vissa sökord ska blockeras helt. Det slutar inte där. Sökningar från mobiler ska kopplas till användarens telefonnummer. Det är som skräddarsytt för att låta den auktoritära regimen spana på vem som söker efter vad och kvickt hitta den skyldige när förbjudna ord knappas in. Nu börjar responsen märkas. Några har sagt upp sig från Google. Över 1 000 anställda har skrivit under ett protestbrev. Människorättsgrupper kräver att företaget lägger korten på bordet. Politiker har börjat sätta press. Från Google hörs bara diffusa svar om vad som händer. Inget är färdigt, inget ska släppas snart. Men några löften om samma raka hållning som 2010 verkar varken journalister, anställda eller politiker få. Som en perfekt symbol för det vägrade Larry Page, vd för Googles ägarbolag, att dyka upp när toppchefer från Twitter och Facebook frågades ut i Washington nyligen. Det gjordes smärtsamt tydligt eftersom en stol, komplett med namnskylt (”Google”), lämnades tom. Så var är Larry Page? Det är inte så lätt att svara på. Han har varit så frånvarande att det fick Businessweek att sätta rubriken "Where in the world is Larry Page?" Den enda spaningen är att han allt oftare sticker till sin privata ö i Karibien. Innan han byter om från badbyxor och talar klarspråk om planerna för Kina så lär vi inte veta exakt vart planerna för Kina leder. Medgrundaren Sergey Brin är född i Sovjetunionen och sägs hysa en genuin avsky mot statlig censur. För några veckor sedan var han på plats vid en av de träffar på Googles huvudkontor då anställda får ställa frågor till ledningen. Han fick frågor om Dragonfly och gav ett märkligt svar. Innan sökmotorn avslöjades i media visste han ingenting om planerna, sa han. Antingen slirar han på sanningen, eller så har något märkligt hänt på Google.


Summary: Alba August får Såstaholms pris till Höstsols minne 2018 för sin gestaltning av Astrid Lindgren i bioaktuella ”Unga Astrid”.

Alba August tilldelas priset för ”en egensinnig gestaltning med känslighet och stort skådespeleri – och därtill mod – i Astrids anda” i filmen ”Unga Astrid”. –Jag är jättesmickrad och glad över att få detta pris, det känns skönt att få bekräftelse för att man gjort något bra. Och det är ju en helt fantastisk samling pristagare jag får vara en del av nu, säger Alba August. Läs också DN:s intervju med Alba August om filmen ”Unga Astrid”. I år är det hundra år sedan de första pensionerade sångarna, dansarna och skådespelarna, flyttade in på Pensionat Höstsol, nuvarande Såstaholm hotell & konferens, som fram till 1981 drevs av Svenska teaterförbundet. Det är tio år sedan Såstaholms pris till Höstols minne instiftades och Alba August är den elfte pristagaren som får ta emot 50.000 kronor i prispengar. Tidigare pristagare: Josefin Ljungman (2008), Joel Kinnaman (2009), Elin Rombo (2010), Lindy Larsson (2011), Alicia Vikander (2012), Adam Pålsson & Adam Lundgren (2013), Edda Magnason (2014), Alexander Ekman (2015), Shima Niavarani (2016), Anton Lundqvist (2017). Läs också: Helena Lindblads recension av ”Unga Astrid”


Örjan Englunds låt blev en hit bland högerextrema – “Otroligt jobbigt”

Summary: För 30 år sedan skrev Örjan Englund låten “Balladen till Sverige”. I dag är låten populär i nationalistiska kretsar. Nu vill han tillsammans med över hundratals andra musiker stoppa användningen av deras musik i högerpopulistiska sammanhang.

– I början av nittiotalet frågade en musikerkollega om jag var nazist. Det var då jag förstod vad det handlade om. Musikern och låtskrivaren Örjan Englund är upprörd. – Alltså, att man skrivit en låt och omedvetet har den blivit en av extremnationalisternas största låtar, det är otroligt jobbigt. 1989 skrev Englund tillsammans med sin norska kollega Lars Börke “Balladen till Sverige” som Lizette Pålsson uppträdde med för en SVT-produktion. Något år senare hörde ett för Englund okänt band av sig och frågade om de fick använda låten i en vissamling. Det fick de. Bandet som hörde av sig var Ultima Thule, den nationalistiska vikingarockgruppen som Jimmie Åkesson har sagt är hans favoritband och som i början av augusti gjorde reklam för sin nya skiva på Facebook genom att hårt gå åt “åsiktspoliser” som “vill utrota svensk kultur med mångkultur”. – Jag ångrar att jag gav dem tillåtelse att spela min musik. I dag hade jag aldrig gett dem lov, säger Englund. “Balladen till Sverige” är en av Ultima Thules populäraste låtar på Spotify och på Youtube delas den friskt, bland annat under namnet “Jag älskar mitt Sverige”. Englund tjänar upphovsrättspengar på skivförsäljningen och då den spelas på Spotify, men upplever ändå att Ultima Thule och de sammanhang som låten spelas i är något som han inte vill förknippas med. Sammanhang som han menar är opassande är exempelvis politiska evenemang. Englund har nu bett Musikerförbundets jurister om hjälp i frågan hur de ska gå vidare i ärendet. – Nazisterna växer och är otroligt starka. Jag vill inte vara en person som bidrar till det över huvud taget, säger Englund. På Musikerförbundet, fackförbundet för professionella musiker och artister, säger man att fall som dessa är knepiga, men om upphovsmannen anser att originalstycket används i fel kontext kan det vara tillräckligt för att väcka åtal. – Det här är något vi ser allvarligt på. Vi utreder fallet just nu och backar givetvis Örjan i den här frågan, säger Anton Gunnars som är jurist på Musikerförbundet. Ultima Thules trummis Ulf Hansen, som ställde upp för Sverigedemokaterna i kyrkovalet 2017, säger att de inte kan bestämma vem som tycker om deras musik. – Om några nazister gillar låten så får de väl göra det. Det är inget vi står för och att säga att vi försöker ta in låten “Ballad för Sverige” i nazistiska kretsar är befängt. Det skulle vi aldrig göra. Nazismen hör inte hemma i ett modernt samhälle. Har ni spelat låten på politiska evenemang? – Ja, vi spelade den senast för några veckor sedan på Sverigedemokraternas sommarfestival. Örjan Englund har nu dragit in Musikerförbundet i ett försök att stoppa spelandet av låten på exempelvis politiska evenemang. Kommer ni fortsätta att spela låten? – Den låten kan vi plocka bort, vi har fler sånger som handlar om Sverige. Det är tråkigt för honom om det skulle vara så att låten sprids i fel kretsar, säger Hansen. ”Utan oss tystnar musiken” Örjan Englund är en av flera hundra svenska musiker som gått samman i uppropet “Utan oss tystnar musiken”. Uppropet strävar till att stoppa “populistiska partier” att använda sig av deras musik i politiska sammanhang. De menar att extrema rörelser använder sig av enskilda artister och andra skapares verk för att skapa en legitimitet för sina åsikter. Enligt uppropet är det viktigt att musik och kultur är tillgängligt för alla, men att det per automatik inte ska betyda att politiska krafter ”som står i strid med våra egna värderingar” ska låna deras uttryck. Musiker som skrivit under uppropet är bland andra Sven-Bertil Taube, Benny Andersson, Åsa Jinder och Tomas Ledin.


Teaterrecension: Anna Bergmanns ”Persona” skvätter och blöder

Summary: Tyska Anna Bergmann gör en väldigt osvensk iscensättning av Ingmar Bergmans ”Persona”, som en dissonant mardröm på ett scengolv som svämmar över av vatten och glassplitter.

Ingmar Bergman tillbringade som bekant några år i Tyskland, efter skatterazzian år 1976, och han var inte överdrivet imponerad av vad han såg på tyska scener: Det var påhittighetsteater som fyllde scengolvet med bråte som skådespelarna kunde bryta benen på. När tyska Anna Bergmanns ”Persona” nu spelas på Intiman – den scen Bergman själv kallade för ”Lilla Pip” – i en unik samproduktion mellan Malmö stadsteater och Deutsches Theater Berlin, är det förstås med ett scengolv som svämmar över av vatten och glassplitter. Och tyska stjärnan Corinna Harfouch och Malmös unga stjärna Karin Lithman bryter – nästan – benen av varann; Harfouch som stumma skådespelaren Elisabeth Vogler och Lithman som allt för självutlämnande syster Alma. Rollerna kastas om när iscensättningen så småningom reser till Berlin och redan det räcker ju egentligen för att göra projektet till en spännande idé. Det är på alla sätt en väldigt osvensk iscensättning, och det är från första scenen uppenbart att Anna Bergmann inte har tänkt sig att vinna några förestående lokalval. Vi kastas omedelbart in i en David Lynchsk, dissonant mardröm – Elisabeths dröm på tröskeln mellan maskspel, förlamande tvivel och förnedrande omhändertagande – och tar oss sedan med till vattenbrynet där garder kan sänkas och identiteter lösas upp och flyta in i varandra. Harfouch har en förbluffande bredd i sitt uttryck som skådespelaren som vägrar uttrycka sig. När hon äntligen talar tillbaka till syster Alma verkar det nästan som en attack på hörseln (i en iscensättning som annars från början till slut skämmer bort hörseln). Lithmans Alma gör en omvänd resa. Hon kan inte sluta uttrycka sig, men får bråddjup i sin ytliga men empatiska gestalt när hon upptäcker att Elisabeth sviker hennes tilliter. Det är inte en bergmansk, finkalibrerad iscensättning. Anna Bergmann rör sig inte fullt så mycket i huvudet, hon älskar det stora teateruttrycket. Hennes uppsättning är sinnligare och skvätter och blöder på sin resa genom upplevelsen av otillräcklighet, intimitet, svek, hämnd och en slags försoning. Jubileumsåret lider mot höst och det nationella upphöjandet av Ingmar Bergman har dess bättre inte stelnat i konstnärlig givakt och trist efteraperi. Även om Bergman nog skulle skruva en del på sig inför denna tyska nytolkning är det frestande att spontant utbryta: Så mycket bättre!  Läs fler teaterrecensioner av Rikard Loman, till exempel om Anja Susas iscensättning av Lars von Triers ”Idioterna” på Helsingborgs stadsteater.


SVT tog inte avstånd från SD-uttalande – nu fälls kanalen

Summary: SVT fälls nu av Granskningsnämnden för att den inte tog avstånd från ett SD-uttalande, enligt Resumé. Det var i samband med en tv-sändning när politikern Martin Strid uttryckte sig grovt rasistiskt mot muslimer.

Det var i samband med en sändning av SD:s partikongress förra året när SD-politikern Martin Strid presenterade en skala som sträckte sig från ”fullt ut människa och human” till ”100 procent muhammedan”. Granskningsnämnden anser att SVT inte tog tillräckligt avstånd när Strid uttryckte sig rasistiskt och fäller därför SVT för sitt passiva agerande. Det räcker inte att kanalen markerade sitt avstånd dagen efter, uppger Resumé och hänvisar till beslutet. Martin Strid lämnade partiet efter det kritiserade uttalandet. Enligt Charlotta Friborg som är ansvarig utgivare för riksnyheterna på SVT, var det en miss från bolagets sida som ledde till att man inte tog avstånd till Strids uttalande. – Hans anförande var ganska rörigt och det var faktiskt så att våra programledare och redaktörer på plats inte uppfattade vad han sade, säger Friborg till DN. Hon påpekar att SVT behandlade ärendet i sändningar dagen därpå. Hon säger att man nu ska sätta sig ner med redaktionen och resonera om vilka lärdomar man kan dra av Granskningsnämndens beslut. SVT utreds för tillfället av Granskningsnämnden för att kanalen tog avstånd från ett uttalande av Jimmie Åkesson under slutdebatten i årets val. Läs mer: SD-politiker: Muslimer är inte 100 procent människor


Bokrecension: Karl Warburg lärde oss att läsa på ett nytt sätt

Summary: Karl Warburg var göteborgaren som blev litteraturprofessor, redaktör, kritiker, författare, politiker, instiftare av Nobelbiblioteket, med mera. Framför allt var han mannen som lärde moderna svenskar läsa.

Vem minns en gammal kritiker? Mot slutet av sin bok om Karl Warburg blir Monica Lauritzen på allvar passionerad. Hon menar att litteraturkritikern och forskaren Warburg har glömts bort till förmån för andra stora namn från den svenska modernismens första tid. Till en början tvivlar jag. Om man tillhör den minoritet som är så pass insatt att man känner sig självklar med namn som Henrik Schück, Oscar Levertin och Carl David af Wirsén så vore det väl besynnerligt om man inte också var klar över Warburgs betydelse. Men när jag tittar mig omkring i översiktsverk om svensk kritik, så visar det sig att Lauritzen har fog för sin indignation. Warburg betraktas snarare som en litteraturvetenskaplig tjänsteman. En grå professor, Nobelbibliotekarie och annat sådant. När det gäller hans stora arbete med den första moderna litteraturhistorien, ”Illustrerad svensk litteraturhistoria” som han skrev tillsammans med Henrik Schück – så brukar det vara den träigare Schück man framhäver. Trots att det var Warburg som skrev den absoluta merparten om 1700-talet och framåt. Dessutom insisterade han på att ta med även den moderna historien i ett fjärde band. Man kan tänka sig att Monica Lauritzens intresse för Karl Warburg (1852–1918) väcktes under arbetet med hennes tidigare biografi över Anne Charlotte Leffler, ”Sanningens vägar” från 2012. Hon kunde då konstatera att Warburgs litteraturkritik skilde sig från de flestas. Han var akademiker i grunden och verksam på den liberala Göteborgs Handels- och Sjöfartstidning som framför allt teater- och litteraturkritiker. Hans mening om kritikens uppgift var rent nutida: att inte låsa sig vid att diskutera estetik, utan också koppla konstverken till samhälle och politik. Han propsade också på rollen som folkbildare och följde sin 1700-talskollega Thomas Thorilds devis om att utgå ifrån att ett verk skrivits för dess förtjänsters skull – inte för dess tillkortakommandens. Han var så politiskt och estetiskt liberal man kan tänka sig, om än något sipp även för sin tid. Monica Lauritzen är noggrann och pålitlig när hon beskriver denna karriär i helg och söcken. Ingen läsare av hennes biografi kan tvivla på Karl Warburgs betydelse för sin tids modernisering av kritik och forskning, och vår tids litterära kanon. Kanske är Lauritzen alltför försiktig i gestaltningen. Hon vägrar spekulera, lutar sig helt och fullt mot fysiska källor och avhandlar varje ämne för sig. Det blir en smula stumt ibland. Men samtidigt händer det så mycket i Warburgs liv, i en liten svensk kultursfär som känns som ett enda stort kotteri, att det gott och väl räcker för att entusiasmera. För somliga är han kanske mer känd under namnet professor Stenkåhl, som han fick heta i Strindbergs nedriga, antisemitismflirtande nidporträtt i ”Svarta fanor”. Jag tycker att vi snarare bör tänka med tacksamhet på den Carl Warburg som Monica Lauritzen frammanar i sin stora biografi: den vänlige och imponerande beläste mannen som stod i fronten för ett modernt sätt att läsa och uppskatta svensk litteratur.


Fredrik Strage: ”Djungelboken” har nog ändå en plats i Prideparaden

Summary: Att fundera över vilka Disneyfigurer som är gay är ibland halva nöjet med att se filmerna. I Fredrik ”Apollo” Asplunds housepulserande självbiografi nämns ”Djungelboken” bara på ett ställe. Men hans eget liv tycks efterapa sagans.

Det är okej att min dotter inte längre vill titta på ”Frost” med mig eftersom den är ”för småungar”. Men när den konservative psykologen Jordan Peterson i sin nya bok ”12 livsregler” kallar Disneyfilmen ”djupt propagandistisk” blir jag irriterad – även om det inte är så konstigt att en film om en flickas frigörelse ogillas av någon som tycker att kvinnor ska vara passiva och män aktiva på film (han föredrar ”Törnrosa”). Högerkristna debattörer förfasar sig över att många ser drottning Elsas resa som en metafor för att komma ut som homosexuell. Samtidigt vill fansen att hon ska visa sig vara lesbisk i den planerade uppföljaren. Det skulle förta mystiken i ettan. Att fundera över vilka Disneyfigurer som är gay är ju ibland halva nöjet. Ta bara ”Djungelboken”. För nio år sedan analyserades den av Karl Andersson i tidningen Destroyer. Han ansåg att Disneyfilmen var en metafor för en ynglings resa genom gayvärlden där en massa äldre män vill sluka honom. I artikeln jämförs pytonormen Kaah med en farlig förförare, gamarna med ett gäng bittra dragqueens, kung Louie med en självhatande bög som försöker vara straight (”jag vill va som du”) och Baloo med den trygga och snälla gaypappan som bara vill mysa platoniskt. Alla rycker och sliter i Mowgli. Aporna kastar honom mellan sig som en liten vante. Anledningen till att Disneys ”Djungelboken” inte blivit en gayklassiker är, enligt Karl Andersson, att Mowgli i slutet lämnar djungeln – som om homosexualiteten bara är en fas. Analysen i Destroyer kändes lika överdriven som den föreläsning om bögandet i ”Top gun” som Quentin Tarantino håller i filmen ”Sleep with me”. Men när jag läser Fredrik ”Apollo” Asplunds housepulserande självbiografi ”Fröding dansade aldrig på bögklubb i Damaskus” (Norstedts) inser jag att ”Djungelboken” nog ändå har en plats i Prideparaden. I första kapitlet sitter Apollo på sitt pojkrum och lyssnar på ”Djungelboken”-skivan. Han stänger alltid av direkt efter att Baloo sagt till Mowgli att ingen någonsin ska skilja dem åt (sekunden innan den sjungande flickan uppenbarar sig och förtrollar pojken på ett sätt som männen inte lyckats med). ”I min version av ’Djungelboken’ återvände aldrig Mowgli till människobyn, han stannade med Baloo, älskad och förstådd”, skriver Apollo. ”Djungelboken” nämns bara på ett ställe i ”Fröding dansade aldrig på bögklubb i Damaskus” men gör sig påmind i flera kapitel – som om Apollos eget liv efterapade sagan. När han som tonåring lyckas ta sig in på en hipp gayklubb i New York blir han attackerad av stökiga klubbkids (”de såg ut som seriefigurer, Disney på syra”) som ”lyfte mig från marken och började snurra runt mig som en trasdocka”, precis som chimpanserna gör med Mowgli. Mellan Manhattans skyskrapor träffar Apollo en äldre man som tycker att han är en lattjo liten pryl och skyddar honom mot rovdjuren i Hell’s Kitchen. Mowgli vill vara björn. Apollo vill vara ett ”europeiskt wild child” och hälsar på sin Baloo med en lätt blasé ”tuffare än somliga tror”-attityd: ”Jag är här för att festa. [Snurrar runt för att visa sin jeansväst.] Det här är Katharine Hamnett Denim. Fick den på London Fashion Week i höstas.” ”Eta myror?”-scenen får sin motsvarighet när Apollo chockas av klubbestradören Ernie The Pee Drinker. Till skillnad från Mowgli återvänder Apollo inte helt och hållet till den strejta människobyn. Han lämnar visserligen New York men nu vet han vem han är. För första gången känner han sig älskad och förstådd. Storstadsdjungeln bär han med sig som en Disneysaga längst in i hjärtat.


Jan Helin: SVT ska sluta med kritiserade markeringar

Summary: Efter SVT:s sista partiledardebatt tog SVT avstånd från ett uttalande gjort av SD:s partiledare Jimmie Åkesson. Avståndstagandet väckte starka reaktioner och nu skriver SVT:s programdirektör Jan Helin att de ska sluta med den typen av markeringar. Men SD-ledaren Jimmie Åkesson riktar kritik mot Helin. – Han talar om ”självkritik”, men jag förstår inte vad denna självkritik handlar om, säger han till Expressen.

Under partiledardebatten uttalade sig Jimmie Åkesson om svårigheter för invandrare på den svenska arbetsmarknaden. – Jo, det är för att de inte är svenskar och inte passar in i Sverige, sade Åkesson i debatten. SVT tog efter debatten avstånd från uttalandet och hänvisade till demokratiparagrafen i radio- och tv-lagen. Avståndstagandet väckte skarpa reaktioner och nu skriver Jan Helin att SVT ska arbeta för att sluta med den typen av markeringar. ”Framåt ska vi nu arbeta för att avskaffa den typ av markeringar vi gjorde i samband med partiledardebatten”, skriver Jan Helin på DN Kultur. ”Vi bör i stället säkra vår förpliktelse inför demokratiparagrafen genom ett vaket och öppet kritiskt ifrågasättande när den här typen av uttalanden dyker upp”, skriver han. Efter att SVT tog avstånd från Åkessons uttalande krävde SD en ursäkt och Jimmie Åkesson valde att bojkotta public service-bolagets valvaka. SVT:s chef för nyhetsdivisionen Anne Lagercrantz sade att avståndstagande hade kunde gjorts på ett annat sätt men samtidigt att SVT står fast vid avståndstagandet. Läs mer: Eva Landahl byts ut för att ha gillat SD-kritik på Twitter ”Vi uppfattades i bästa fall som ängsliga, i sämsta fall som partiska mot ett parti, därtill blev vi effektivt utnyttjade som ensidigt utnämnd politisk motpart”, skriver Jan Helin. Däremot håller han fast vid vikten av demokratiparagrafen som han menar är mer relevant än på länge. ”En mindre dramatisk slutsats av det som inträffade i fredags är att vi helt enkelt kunde ha skött vårt journalistiska hantverk bättre och att demokratiparagrafen fortsatt är förenligt med principen om opartiskheten”, skriver Jan Helin. I ett uttalande till Expressen kritiserar SD-ledaren Jimmie Åkesson Helins uttalande. – I klartext innebär SVT:s agerande att den styrande majoriteten bestämmer vad oppositionspolitiker får säga i en valdebatt i den statliga ägda tv-kanalen. Det är faktiskt helt absurt, säger Åkesson. Han menar att han har svårt att tolka Helin och att texten ger honom “dåliga vibbar”. – Han talar om "självkritik", men jag förstår inte vad denna självkritik handlar om. I sak fortsätter han att ta ställning mot ett riksdagsparti, och tycks vilja skärpa den hållningen ytterligare, säger Åkesson till Expressen. SD:s presschef efter mötet med SVT: De bad inte om ursäkt Yttrandefrihetsexperten Nils Funcke har tidigare sagt att det var både onödigt och olämpligt att SVT tog avstånd från Jimmie Åkessons uttalande under partiledardebatten. Funcke välkomnar nu Jan Helins besked att SVT ska sluta med markeringar av den typen. – Jag tycker det är alldeles utmärkt. Man behöver inte använda pekpinnar i alla situationer. I synnerhet inte när någon säger något som kan verka stötande och sedan omedelbart blir bemött av en annan person i studion, säger Nils Funcke. Jimmie Åkessons uttalande under partiledardebatten fick Annie Lööf att slå näven i bordet och följdes av en upprörd ordväxling mellan partiledarna. I fall Åkessons uttalande hade varit oemotsagt anser Funcke att det hade räckt om programledarna ställde kritiska frågor till Åkesson, i stället för att ta avstånd från hans uttalande. – Jag tycker bara att det bekräftar den bild jag har att sändningstillståndet i kombination med Granskningsnämnden inte skapar bra journalistisk. Den skapar bara ängsliga redaktörer och reportrar. Man måste ha tilltro till tittarnas egen förmåga, säger Nils Funcke.


Nils Hansson: Ahmadu Jah trummade fram en större musikvärld

Summary: Musikern Ahmadu Jah är död. Han kom till Sverige från Sierra Leone 1963 och fick en lång och rik karriär här. Han spelade med Cornelis Vreeswijk, han bildade Egba och ledde Highlife Orchestra – och mycket, mycket mer.

Alldeles oväntat var det knappast, Titiyo sjöng redan för tre år sen i ”Du tar hand om honom” om hur hennes far var på väg att försvinna definitivt, och det är länge sen som Ahmadu Jah var en ofta återkommande del av det svenska musiklivet. Själv minns jag en lång festivalkväll på Solnahallen i 90-talets början, där reggaeveteranen Jimmy Cliff var huvudattraktion och Ahmadu Jah med sitt västafrikanska storband var en av tre svenska uppvärmningsakter från tre olika världsdelar. Eller Ahmadu Jarr, som han då fortfarande skrev sig och som är vad som står på de skivor han gav ut i eget namn. Ofta med en pedagogisk och introducerande ton, som ”En dag i Afrika” från 1975 och ”Följ med till Afrika” från 1980, vilket gick hand i hand med hans omfattande gärning i att musicera och berätta för barn på alla möjliga sorters scener från skolor till svensk tv. Läs mer: Världsmusikern Ahmadu Jah är död Långt innan hans båda döttrar Neneh Cherry och Titiyo blev stora stjärnor var han för minst en generation av uppväxande svenskar bekant som den där vänliga afrikanska farbrorn som spelade congas och berättade om livet i Afrika, något han 2006 också fick Alice Tegnérs musikpris för. Fast från början ville han bli läkare och därefter civilingenjör. Han föddes i Sierra Leone 1936 och kom till Sverige 1963 som stipendiat för att studera på KTH. Som västafrikansk jazztrummis drogs han in i tidens svenska musikvärld, och hördes med vitt skilda namn som Cornelis Vreeswijk, Berndt Egerbladh, Bernt Staf och Charlie Norman. Tillsammans med Jan Tolf och Ulf Adåker bildade han jazzbandet Egba, som han spelade med under stora delar av 70-talet. Under 80-talet gick han sen vidare med sin egen Highlife Orchestra, inriktad på västafrikansk highlife och även här med syftet att introducera en musikkultur som ännu var tämligen okänd i Sverige. För såväl publiken som många av bandets ständigt skiftande musiker. På äldre dagar var Ahmadu Jah också aktiv som S-politiker i hemstaden Solna, samt med biståndsprojekt i Sierra Leone. Ahmadu Jah blev 82 år.