Åldersstigna – men fortfarande ett av världens bästa arenaband

Summary: AC/DC:s styrka är att de rensar bort allt onödigt. De återför rocken till dess primära beståndsdelar. En entusiastisk Fredrik Strage hör sig själv skrika ”YES!” bara Angus Young nuddar sin Gibson SG.

Norska Turbonegro, ett band som inspirerats av AC/DC:s ovilja att utvecklas, berättade för mig hur mycket de avskydde uttrycket ”think outside the box”. ”Inget är så konstnärligt utmanande som att stänga in sig och begränsa sig till ett visst antal ackord”, sa basisten Happy-Tom. ”Jag vill vara inne i lådan. Jag vill känna mig instängd och riva mig blodig.” AC/DC känner sig knappast instängda när de uppträder på det gigantiska Friends arena. Men deras riff river lika hårt som de alltid har gjort. Gitarristen Angus Young behöver bara nudda sin Gibson SG för att jag ska skrika ”YES” och förvandlas till Butthead (ena halvan av den tecknade headbangarduon Beavis & Butthead som bar Metallica- respektive AC/DC-tröja). En journalist hävdade en gång att AC/DC gjort samma skiva nio gånger. Angus Young svarade att det var elakt förtal: ”Vi har gjort samma skiva tio gånger!” I vintras släpptes australiensarnas 15:e album ”Rock or bust”, vars titelspår de inleder med den här kvällen. Texten handlar om att rocka eller gå under. AC/DC väljer, inte helt oväntat, att rocka (under sina 42 år tillsammans har de skrivit 21 låtar med ordet ”rock” i titeln). 55 000 personer, varav ungefär en fjärdedel bär rödblinkande djävulsdiadem, vrålar att de också vill rocka. Att, som Angus Young, vara en 60-årig man som rusar runt på scen i skoluniform är kanske inte att åldras med värdighet. (Ej heller att, som bandets nyligen sparkade trummis Phil Rudd, vara en 61-årig man som grips av polisen för att ha mordhotat folk under en metamfetaminpsykos.) Men rock handlar inte om värdighet utan om att fånga en extatisk nukänsla i gränslandet mellan briljans och idioti. Förr i tiden, när rocken fortfarande kämpade för att bli tagen på allvar som konstform, hade kritiker svårt att acceptera det. ”Back in black,” numera AC/DC:s mest omhuldade klassiker, fick 1980 snittbetyget 0,0 när Aftonbladet sammanställde recensionerna i tio svenska dagstidningar. ”Hell’s bells”, öppningsspåret på den skivan, är kvällens tyngsta nummer – ett godståg som sakta får upp farten och är omöjligt att stoppa. Synd bara att det tar längre tid för vokalisten Brian Johnsons stämband att bli uppvärmda. Under konsertens första halva grymtar han mest. Vid 68 års ålder orkar han inte heller svinga sig i repet under den stora helvetesklockan som hissas ner från taket – förr ett givet inslag på konserterna. Att bandets grundare och rytmgitarrist Malcolm Young, storebror till Angus, tvingats sluta på grund av demens är också sorgligt. Redan under förra världsturnén, för sex år sedan, var Malcolm så sjuk att han var tvungen att lära sig de gamla låtarna på nytt. Ersättaren Stevie Young, hans brorson, matar visserligen fram riff med lika mycket emfas, men Malcolm var grundbulten i bandet. ”Många kan göra det jag gör”, sa Angus nyligen apropå sin storebror. ”De kan spela solon – men de kan inte spela bra, hård rytmgitarr och vara hängivna det.” AC/DC:s styrka är att de rensar bort allt onödigt. De reducerar rocken till dess primära beståndsdelar. Angus Youngs solon är sällan ekvilibristiska. Han avviker inte från det grundläggande groovet – förutom i 18-minutersversionen av ”Let there be rock” då han hissas upp på en plattform, kastar sig ner på golvet och klöser strängarna som om de vore skabb. Som vanligt drar han av sig det ena plagget efter det andra och bär till slut bara kortbyxor (tyvärr moonar han inte publiken, som han brukade göra förr). Han dryper av svett och skakar sina köttiga läppar. ”ANGUS!” skanderar alla traditionsenligt när han slår de första riffen i ”Whola lotta Rosie”. Den handlar om en storväxt kvinna från Tasmanien som bandets förra sångare Bon Scott tillbringade en het natt med. AC/DC:s låtar befäster ofta könsstereotyper, men här hyllar de åtminstone kvinnor som utmanar smalhetsnormen (även om Rosies vikt, av den uppblåsbara dockan som tronar över scenen att döma, är koncentrerad till hennes bröst). Finalen med ”Highway to hell” och ”For those about to rock we salute you” är storslagen. I den förra slickar eldslågor taket på Friends arena. I den senare skjuter tolv kanoner salut för alla som är på väg att rocka. AC/DC behöver dock inte ha bråttom med att maka på sig för yngre talanger. De är fortfarande ett av världens bästa arenaband. Rock handlar inte om värdighet utan om att fånga en extatisk nukänsla i gränslandet mellan briljans och idioti.


Vip-gästerna skymde sikten för rullstolsburna

Summary: Rebecka Andersson skulle se sin idol Alice Cooper spela på Gröna Lund. Men på läktaren avsedd för personer med funktionshinder, prioriterades i stället stående Vip-gäster som skymde sikten.

I början av juli spelade Alice Cooper på Gröna Lund – en konsert som Rebecka Andersson länge hade sett fram emot. Men eftersom hon sitter i rullstol missade hon större delen av spelningen. Läktaren vid åkattraktionen Eclipse, avsedd för personer med funktionshinder, användes i stället till ”specialinbjudna gäster” som släpptes upp först och därmed skymde sikten för de rullstolsburna. Det skriver Rebeckas mamma Jenny Malvatrix i en anmälan till Diskrimineringsombudsmannen (DO) och säger till DN att det inte är första gången det händer på Gröna Lunds konserter. – Rebeckas vänner har berättat om en liknande situation under konserten med Marilyn Manson tidigare i somras. Folk i rullstol får ofta vänta jättelänge och blir sen uppsläppta på läktaren, en och en, via en pytteliten, långsam hiss. Om det skulle hända något där uppe, till exempel en brand, hur får man ner folk då? Annika Troselius är informationsansvarig på Gröna Lund och säger att parken har skärpt sina rutiner sedan konserten. – Tillgänglighetsfrågor är jätteviktiga för oss. Vi stänger av Eclipse just för att personer med olika funktionsnedsättningar ska få bra utsikt. Den här kvällen har vi brustit i planeringen. Vi har gjort ett misstag. Vad beror det på? – Det handlar förmodligen bara om den mänskliga faktorn. Gäster som sitter i rullstol eller har andra hjälpmedel ska självklart få förstaplatsen. DO uppger till DN att de inte kommer att ta ärendet vidare och därmed inte kan kommentera händelsen närmare. – Det är märkligt, eftersom händelsen i mina ögon strider mot diskrimineringslagen på två punkter – både i bristande tillgänglighet och direkt diskriminering. Så jag hoppas så klart att de ändrar sig, säger Jenny Malvatrix.


Exklusivt: Läs Harper Lees glömda manus

Summary: DN publicerar, som enda svenska tidning, ett utdrag ur ”Ställ ut en väktare”. Romanen utspelar sig 20 år efter handlingen i Harper Lees klassiker ”Dödssynden”. Berättelsen om hur det gick till när Harper Lees 58 år gamla manus oväntat blev bok är både sensationell och moraliskt komplicerad.

Berättelsen om hur det gick till när Harper Lees 58 år gamla manus oväntat blev bok är både sensationell och moraliskt komplicerad. Det började med att förlaget Harper Collins i februari lät meddela att Harper Lees advokat Tonja Carter upptäckt ett manus i ett hemligt bankfack. Ett manus som länge betraktats som försvunnet. Man presenterade också ett uttalande i vilket Harper Lee var jublande glad. Medierna blev som tokiga. ”Dödssynden”, den älskade klassikern som sålts i över 40 miljoner exemplar, skulle få en uppföljare. Harper Collins gnuggade händerna. ”Ställ ut en väktare” blev snabbt förlagets mest förhandsbeställda bok genom tiderna. Men somliga förvånades. Varför hade Harper Lee plötsligt godkänt utgivningen av en bok som hon gömt undan i drygt ett halvt sekel? Och varför var denna stenstod av integritet, som blivit berömd för att hon hatar berömmelse, så samtidsanpassat uppspelt? I en intervju förklarade en vän till familjen att hon var bekymrad över de citat som tillskrivits författaren. Tidigare hade flera personer i Harper Lees direkta närhet vittnat om att författaren var märkt av ålder. Döv och nästan blind skrev hon villigt under de papper som råkade hamna under hennes näsa. En händelse som får en obehaglig laddning i sammanhanget är också att hennes syster dog drygt två månader innan Harper Collins gick ut med sitt pressmeddelande. Alice Lee, knivskarp fram till sin död vid 103 års ålder, fungerade länge som sin lillasysters advokat och skyddade henne med ett rörande engagemang. Samtidigt avfärdar Harper Lees vän, Wayne Flynt, teorierna om att hon skulle ha utnyttjats som struntprat. Han besökte henne dagen innan förlaget gjorde sitt kungörande. Numera bor hon på ett äldreboende i Monroeville, den sömniga småstad i Alabama där hon växte upp. Till nyhetsbyrån AP säger han att hon inte nämnde den nya boken. Men när han påpekade att ”Dödssynden” fortfarande ligger högt på bästsäljarlistorna blev hon mycket rörd. Sedan återgick de till att småprata om sina familjer. Andreas Nordström andreas.nordstrom@dn.se Vad höll Atticus och Henry på med? Vad var på gång? DN Boksommar publicerar, som enda svenska tidning, ett utdrag ur ”Ställ ut en väktare”. Romanen utspelar sig 20 år efter handlingen i Harper Lees klassiker ”Dödssynden”. Jean Louise Finch återvänder hem för att besöka sin far, Atticus Finch. Men är han fortfarande en rättrådig hjälte? Lika plötsligt som när en sadistisk pojke sliter en myrlejonsländas larv ur dess grop och låter den ligga och sprattla i solen, rycktes Jean Louise en kvalmig söndagseftermiddag exakt tjugoåtta minuter över två ur sin lugna tillvaro och tvingades skydda sig bäst hon förmådde. De omständigheter som ledde fram till denna händelse var följande: Efter lunchen, under vilken Jean Louise underhöll sin familj med doktor Finchs iakttagelser om det korrekta sättet att sjunga psalmer, satt Atticus i sitt hörn i vardagsrummet och läste söndagstidningarna och Jean Louise såg fram emot en livad eftermiddag med sin farbror, inklusive kakor och det starkaste kaffet i Maycomb. Det ringde på dörren, hon hörde Atticus ropa »Kom in!« och Henrys röst som svarade »Redo, mr Finch?«. Hon lade ifrån sig kökshandduken, men innan hon hann lämna köket stack Henry huvudet innanför dörren och sa: »Hallå där.« Alexandra ställde honom mot väggen snabbt som ögat. »Henry Clinton, du borde skämmas.« Henry kopplade på sin inte oansenliga charm, men Alexandra visade inte minsta tecken på att smälta. »Såja, miss Alexandra«, sa han. »Ni kan inte fortsätta vara arg på oss särskilt länge även om ni försöker.« Alexandra sa: »Jag klarade er ur det den här gången, men nästa gång kanske jag inte är här.« »Miss Alexandra, vi uppskattar det mer än jag kan säga.« Han vände sig mot Jean Louise. »Halv åtta ikväll och ingen brygga. Vi ska gå på bio.« »Okej. Vart är ni på väg?« »Rådhuset. Möte.« »På en söndag?« »Japp.« »Visst ja. Jag glömmer att det pågår en massa politik på söndagarna häromkring.« Atticus ropade åt Henry att rappa på. »Hej då, raring«, sa han. Jean Louise följde med honom ut i vardagsrummet. När ytterdörren slog igen bakom Henry och Atticus gick hon till faderns fåtölj för att plocka upp tidningarna som han hade lämnat på golvet bredvid den. Hon sorterade dem och lade dem i en prydlig hög på soffan. Hon gick genom rummet igen för att rätta till boktraven på hans lampbord och det var när hon gjorde det som hennes blick föll på en pamflett. Omslaget pryddes av en teckning av en människoätande svart man och över teckningen stod det Den svarta pesten. Författaren var någon med flera akademiska titlar efter sitt namn. Hon öppnade pamfletten, satte sig i faderns fåtölj och började läsa. När hon var klar tog hon pamfletten i ena hörnet, höll den som hon skulle hålla en död råtta i svansen och gick ut i köket. Hon sträckte fram pamfletten mot sin faster. »Vad är det här för nåt?« sa hon. Alexandra kikade på den över sina glasögon. »Det är din fars«, sa hon. Jean Louise trampade på sophinkens pedal och slängde pamfletten. »Gör inte så där«, sa Alexandra. »De är inte så lätta att få tag i nuförtiden.« Jean Louise öppnade munnen, slöt den och öppnade den igen. »Har du läst den? Vet du vad som står i den?« »Javisst.« Om Alexandra hade yttrat något oanständigt skulle Jean Louise ha blivit mindre häpen. »Men... är du medveten om att det som står där får Goebbels att likna en naiv bondlurk?« »Jag vet inte vad du pratar om, Jean Louise. Den har faktiskt rätt på en hel del punkter.« »Jo, verkligen«, sa Jean Louise syrligt. »Jag tyckte särskilt mycket om det där att svartingarna, de små stackarna, inte kan hjälpa att de är underlägsna den vita rasen eftersom de har tjockare skallar och grundare hjärnskålar – vad nu det betyder – så vi måste vara riktigt snälla mot dem och hålla dem på plats och se till att de inte gör nåt dumt och skadar sig. Gud i himlen ... « Alexandra var spikrak i ryggen. »Och?« sa hon. Jean Louise sa: »Det är bara det att jag inte visste att du var intresserad av snusklitteratur.« Hennes faster teg och Jean Louise fortsatte: »Jag blev verkligen imponerad av betraktelsen om att världens härskare alltid har varit vita ända sedan historiens gryning, med undantag för Djingis Khan eller nån – författaren var hemskt generös där – och i den fina slutklämmen slår han fast att till och med faraonerna var vita och att deras undersåtar antingen var svarta eller judar ... « »Men det är ju sant.« »Visst, men vad har det med saken att göra?« När Jean Louise kände sig rädd, förväntansfull eller spänd, särskilt när hon konfronterade sin faster, började hennes hjärna ticka i takt med ett eller annat stolligt Gilbert & Sullivan-nummer. Tre ystra figurer snurrade runt i hennes huvud – hon och farbror Jack och Dill som timme efter timme dansade som galna och fick morgondagen och morgondagens bekymmer att försvinna. Alexandra pratade: »Jag sa ju det. Det är nånting som din far tog med sig hem efter ett möte med medborgarrådet.« »Med vadå för nåt?« »Med Maycombs medborgarråd. Visste du inte att vi hade ett sånt?« »Det visste jag inte.« »Din far sitter i styrelsen och Henry är en av deras mest hängivna medlemmar.« Alexandra suckade. »Inte för att vi behöver ett egentligen. Inget har hänt i Maycomb än, men det är alltid bra att vara förberedd. Det är där de är just nu.« »Medborgarråd? I Maycomb?« Jean Louise hörde sig själv enfaldigt upprepa det hon hört. »Atticus?« Alexandra sa: »Jean Louise, jag tror inte att du helt och fullt inser vad som har pågått här.« Jean Louise vände på klacken och gick mot ytterdörren, ut genom den, över den breda gårdsplanen och nedför gatan in mot stan så fort hon kunde, med Alexandras »Du tänker väl inte visa dig på stan så där« ekande bakom sig. Hon hade glömt att det stod en fullt fungerande bil i garaget, att bilnycklarna låg på hallbordet. Hon gick med raska steg, i takt med den absurda slagdängan som snurrade i huvudet. Tralala tjohej! Om jag gifter mig med dig Och du döms att döden dö Så måste ju din unga mö In i döden följa dig! Tralala tjohej! Vad höll Atticus och Henry på med? Vad var på gång? Hon visste inte, men innan solen gick ner skulle hon ta reda på det. Det hade något att göra med pamfletten som hon hade hittat hemma – som bara låg där så att vem som helst kunde se den – någonting med medborgarråd. Dem hade hon allt hört talas om. Tidningarna i New York skrev spaltmeter om dem. Hon önskade att hon hade ägnat mer uppmärksamhet åt dem, men det räckte att hastigt ögna igenom en artikel för att förstå vad det rörde sig om: det var samma människor som i Ku Klux Klan, folk som hatade katoliker – obildade, rädda, hederliga, rödbrusiga, hundraprocentigt anglosaxiska bondlurkar. Hennes egna landsmän – slödder. Atticus och Hank måste ha något i kikaren, de var bara där för att hålla ett öga på saker och ting. Faster Alexandra sa att Atticus satt i styrelsen. Det kunde inte stämma. Alltihop var ett missförstånd. Alexandra rörde ihop saker och ting ibland ... Övers. Eva Johansson © Harper Lee/Albert Bonniers förlag litteratur@dn.se ”Ställ ut en väktare” ”Ställ ut en väktare” har kallats Harper Lees andra bok. I själva verket är den ett utkast till hennes debutroman ”Dödssynden” som fram till nu varit hennes enda publicerade bok. ”Ställ ut en väktare” slutfördes 1957. Lees dåvarande redaktör menade att den inte var färdig för publicering. Harper Lee Kan finnas ett tredje manus av Lee • Ingrid Carlberg skriver om den infekterade debatten kring årets största romansläpp: Hon valde bort berömmelsen för att överleva • Harper Lees uppföljare till ”To kill a mockingbird”, med den svenska titeln ”Dödssynden”, har blivitden mest förhandsbokade titelni förlaget Harper Collins historia, skriver The Guardian. • Harper Lee blev världsberömd för sin första och hittills enda roman ”To kill a mockingbird” som på svenska fick namnet ”Dödssynden”. I år ger Albert Bonniers förlagut hennes andra roman, ”Ställ ut en väktare” (”Go set a watchman”), i översättning av Eva Johansson. • ”Dödssynden” (”To kill a mockingbird”) gavs ut 1960 och är den enda roman som Harper Lee har skrivit – men den hör till den amerikanska litteraturens största klassiker. I maj 2013 stämde den då 87-åriga författaren sin agent som hon menade hade tillskansat sig rättigheterna till boken


Adam Tensta lämnade TV4:s studio efter diskussion om rasism

Summary: Adam Tensta lämnade på torsdagsmorgonen TV4:s studio mitt i en diskussion om rasism. Bakgrunden är att artisten tycker att tv-kanalen hycklar när de säger sig jobba mot rasism. – Det var tänkt som ett statement, en protest mot att TV4 under många år har drivit kampanjen mot ”Nollrasism”. Adam ville använda sin plattform för att uppmärksamma en fråga som många därute kämpar med dagligen, säger Babak Azarmi, Adam Tenstas manager.

TV4 har kritiserats sedan de låtit Louise Andersson Bodin medverka som personlig tränare i programmet ”Nyhetsmorgon”. Anledningen är att hon tidigare lagt upp ett klipp på nätet som hon gett namnet ”Negerbög”. I klippet säger Louise Andersson Bodin bland annat att ”negrer” är ett folkslag och att man ska få använda ordet, annars är man rasist. TV4:s ståndpunkt är att Louise Andersson Bodin har bett om ursäkt för klippet och att frågan därmed är utagerad. Men Adam Tensta håller inte med. När han bjöds in till TV4:s morgonsoffa för att diskutera saken konstaterade han att kanalens agerande rimmar illa med deras paroll ”noll rasism”. – Hur kommer det sig att TV4 inte gått ut offentligt och bett om ursäkt för den här tabben?, frågade Adam Tensta de båda programledarna Anders Pihlblad och Maria Forsblom. Programledarna försökte avbryta Adam Tensta men han fortsatte att ifrågasätta kanalens hantering av frågan. – Jag håller inte er ansvariga på något sätt. Jag vänder mig som sagt mot TV4-gruppen och de ansvariga för den här kanalen. De måste ställas till svars för vad de har gjort. Det finns väldigt många personer här i Sverige som har blivit marginaliserade av det här beteendet och den här händelsen. Då tycker jag att TV4 borde ta sitt ansvar och gå ut i sociala medier eftersom ni når ut till så många och berättar hur det har fått gå till så här. Det är skämmigt att det har hänt, sa Tensta. Därefter reste han sig, tog en klunk vatten och lämnade studion med orden ”lycka till med sändningen”. Maria Forsblom sa då att TV4 gått ut på sociala medier med ett meddelande om att kanalen inte står bakom användandet av rasistiska och förtryckande ord och uttryck. Adam Tenstas manager Babak Azarmi säger till DN att Tensta inte vill ge några intervjuer kring händelsen. Azarmi säger att Tensta agerande var tänkt som en protest mot TV4 och att han ville använda sin plattform för att uppmärksamma en fråga som många kämpar med dagligen. – Adam vill hellre att dessa röster får komma till tals, säger Babak Azarmi. I en debattartikel i Aftonbladet som publicerades på nätet i onsdagskväll skriver Adam Tensta att TV4 normaliserar rasism vilket får honom att skämmas. Han skriver vidare att när han googlar efter artiklar där TV4 har gått ut med offentliga ursäkter så gäller de opassande reklamavbrott, sändningsfel, ljudproblem och problematisk behandling av fiskar – men aldrig för bokningen av Louise Andersson Bodin. Viveca Hansson, programdirektör på TV4, säger till DN att hon vill bli intervjuad mail. När hon får frågan hur hon ser på Adam Tenstas påstående om att TV4 normaliserar rasism svarar hon följande: – Vi har ofta gäster i studion, precis som DN i sina spalter utgår jag ifrån, vars åsikter vi inte nödvändigtvis delar. Vi blir också ofta anklagade för att stå på den ena eller den andra sidan i olika konflikter eller frågor. Det ingår i mediekritiken. Men om tv-kanaler och tidningar skulle välja bort alla som gör eller tycker sådant som inte rimmar med kanalens eller tidningens egen värdegrund, skulle gästlistan bli kort. Adam skriver i sin debattartikel att TV4 ber om ursäkt för reklamavbrott, sändingsfel och ljudproblem, men inte för bokningen av Louise Andersson Bodin. Vad svarar du på det? – Jag tycker jämförelsen haltar. Vi ber ofta om ursäkt när det blir fel för vitt skilda saker. Vi var också tidigt ute och förklarade att vi inte står bakom den aktuella youtubeprofilens tidigare inlägg på Facebook, skriver Viveca Hansson. Adam menar vidare att ni istället för att bemöta kritiken stängde ner kommentarsfältet. – Det stämmer inte. Vi svarade på kritiken. Dessutom i olika kommentarsfält, och i flera dagar. Tyvärr är det dock så att det ibland blir ohanterligt att hålla kommentarsfälten öppna kring frågor som rör rasism och främlingsfientlighet. Det finns många som inte respekterar våra öppna forum utan ägnar sig åt kränkningar och hot, ibland måste vi stänga dem tillfälligt då resurserna inte räcker till för att hantera. Så kan ha skett under perioder. Hur tycker du att ni har skött hela historien kring Louise Andersson Bodin? Kunde ni ha gjort annorlunda? – Jag avvaktar med att bedöma det tills vi kan bedöma helheten. Vad vill du säga till Adam? – Att han ska fortsätta kritisera, och väcka frågor om strukturell rasism. Även om vi inte alltid är helt överens synliggörs frågan. Till tidningen Resumé säger Viveca Hansson att det var synd att Adam Tensta inte ville stanna i studion och prata om strukturell rasism med programledarna. Bilderna som visar hur Adam Tensta lämnar studion får just nu stor spridning i sociala medier. Han hyllas också av ett flertal personer. En person påpekar att det är hedervärt att Adam Tensta väljer att inte göra reklam för sin skiva och istället tar ställning mot rasism. Skådespelaren Bianca Kronlöf är en av många som hyllar Adam Tensta på Twitter. Läs mer: • ”Tensta kom till TV 4 för att protestera mot en typ av symbolisk antirasism som vi tyvärr har vant oss vid”, skriver DN:s Judith Kiros om artistens uppmärksammade sorti ur tv-studion. • Läs fler reaktioner på händelsen här! Foto i text: Nicklas Thegerstrom


Kajsa Haidl: Åtta världar verkligare än skyfallet utanför

Summary: Krönika. Vi satt fastnaglade framför tjock-tv:n, förförda av Super Mario Worlds åtta världar som snart blev verkligare än den på andra sidan fönstret.

Shigeru Miyamoto, Super Mario World, 1990 Varje sommar samma ritual. Knappt hann bilen rulla in på vandrarhemmets grusparkering förrän vi syskon slet upp bildörren och sprang mot huset där Ica-kassen låg gömd. Oroväckande Smålandsmoln tätnade över trädtopparna. Lukten av fuktig stugvägg. I kassen låg Super Nintendot som vi köpt för en femhundring, bakom ovetande vuxnas ryggar. Och sen kom regnet. Först ett stilla dropp, dropp, dropp på fönsterblecket som på eftermiddagarna eskalerade i åskknallar och skyfall som punkterade ros och kaprifol. Det höll i sig i veckor. Det spelade ingen roll. Vi satt fastnaglade framför tjock-tv:n, förförda av Super Mario Worlds åtta världar som snart blev verkligare än den på andra sidan fönstret. I världarna Forest of Illusion och Chocolate Island skiner alltid en pixlad sol och en sorglös musikslinga (skapad av Koji Kondo) börjar ständigt om på nytt. I det japanska plattformsspelet från 1990, fortfarande ett av världens mest sålda tv-spel, åker Mario och Luigi på semester i Dinosaur Land. Semestern blir kort, för snart tvingas rörmokarna kämpa mot fienderna Koopas och Goombas (och enerverande basebollkastande sköldpaddor!) för att åter igen rädda den tillfångatagna prinsessan. I den klassiska hjältesagan, som har masskopierats av andra speltillverkare, är verkligheten logisk och greppbar. En magisk svamp gör dig större, en fjäder får dig att flyga, slutbossen tar en evighet att besegra. Gösen i Vittsjön skulle inte fångas det här året heller. Blåbären i Västanskog väntade tålmodigt kvar på andra händer att plockas av. När semestern var slut gömde vi Ica-kassen och åkte hem. Med vältränade reflexer inför nästföljande sommar.   Lagom till Super Marios trettioårsjubileum i höst cirkulerar just nu en video på nätet med ett nytt världsrekord. På 23 minuter klarar användaren ”PangeaPangea” hela Super Mario World. Iförd ögonbindel. Ett hån mot barndomens ömmande speltummar. Kulturkrönikor Fler krönikor av DN:s kulturchef Björn Wiman, Hanna Fahl, Fredrik Strage, Maria Schottenius och DN:s andra krönikörer. Till DN:s samlade kulturartiklar


”Fåfängt frieri” av William Shakespeare på Romateatern

Summary: Ångande het Shakespeare light. Romateaterns uppsättning av kärlekskomedin ”Fåfängt frieri” rymmer ett färgstarkt persongalleri och spelet porlar fram likt en glad bäck. Allt framfört med Shakespeares skimrande språk, skriver Pia Huss.

Kylskåpssommaren till trots ångar det hett om årets uppsättning på Romateatern. ”Fåfängt frieri” (”Love’s labour’s lost”), mer bekant som ”Kärt besvär förgäves”, hör till avdelningen Shakespeare light, men rymmer ett färgstarkt galleri av personligheter. Intriganter, mallgrodor, narrar, galet vackra och kloka kvinnor, humorister, hjältar, dumskallar … alla samlade kring ett intrikat problem dekorerat med erotik, missförstånd och förväxlingar. Allt framfört med Shakespeares skimrande språk. Här, i Nina Ponténs samtida bearbetning, utan större problem än en viss inledande långrandighet. Handlingen har också en hel del gemensamt med vår egen tids naiva svaghet för att bejaka dogmer om frälsande dieter och träningsprogram. Här är det Mattias Lenhoffs Kungen av Navarra, som får för sig att övertala sig själv, och sina män, att försvära sig till celibat under det närmaste året. Vad det nu ska vara bra för. Knappt har heller löftena uttalats förrän den coola Prinsessan av Frankrike – en riktigt frän gestaltning av Jo Rideout – får kungens hjärta i spinn. På samma vis går det förstås för Jacob Tamms Berowe och Pascal Crepault Wibes Longaville i mötet med prinsessans följe, smarta Rosaline (Malin Alm) och varmt ögonglittrande Marie (Clara Strauch). Förvecklingar följer. Till exempel en uppvaktning då friarna klätt ut sig till dialekttalande kosacker men förbluffade möter sina tillbedda intill oigenkännlighet maskerade till hjortar. ”Tramsigt, tramsigt men övermåttan roligt” för att travestera lite Hamlet. Också kostymerna fnissar i stilkrockar mellan H & M och barock. I Stefan Marlings regi porlar spelet fram likt en glad bäck, struntar helt i vadan och varthän, helt nöjd med att glittra. Gott så, vi har kul och ensemblen förefaller uppfyllas av samma känsla. Nicholas Olsson som gör mallstroppen Don Adriano de Armado till den svettigaste av töntar. Tobias Aspelin som växlar mellan att vara herre i prinsessans följe och belöna publiken i rollen som den vällustige narren Skalle. Ständigt fintar han Anton Cösters likaledes komiske konstapel Dumm. Ja var och en i ensemblen lägger sitt till helheten; en glad Shakespeare für alle.


Konstbråk på Öland – arg konstnär rev sitt eget verk

Summary: Ett infekterat bråk har blossat upp kring Oscar Guermouches installation ”Tredje generationen” på Ölands Museum i Himmelsberga. Sedan en grupp folkmusiker beklagat sig beslutades det att verket skulle flyttas. Då rev Guermouche sin egen skapelse.

"Tredje generationen" är en panel täckt av text som sattes upp på Ölands Museum i Himmelsberga i slutet av juni. Verket har beställts på uppdrag av Ölands hembygdsförbund och konstfrämjandet och kretsar kring främlingsfientlighet, nationalism och tillhörighet. Tanken var installationen skulle vara utställd på museets gård till slutet av augusti. Men sedan Kommittén för folkmusikdagen – ett evenemang som huserar av Ölands museum – protesterat beslutade museets styrelse att flytta på ”Tredje generationen”. Folkmusikerna förklarade för styrelsens ordförande Iréne Larsson att de vägrade genomföra folkmusikdagen om inte Guermouches konstverk försvann. Iréne Larsson ställde då ett ultimatum: verket skulle flyttas eller plockas bort. – Vi beslutade att verket står bättre vid konsthallen, där besökarna inte sitter och dricker sitt kaffe. Det gick nog lite hastigt till när det sattes upp, har Iréne Larsson sagt till tidningen Barometern. Oscar Guermouche blev då så arg att han valde att riva installationen. – Den återkommande kritiken är att den främlingsfientliga tonen och ordvalen i citaten har upplevts som stötande, säger Oscar Guermouche, som själv har invandrarbakgrund, till DN. Iréne Larsson menar emellertid att konflikten inte är kopplad till de texter som står på verket. Till Kulturnytt säger hon att problemet istället är verkets höga höjd som upplevs som iögonfallande. Hon säger att hon delvis förstår att Guermouche är upprörd, men framhåller att han borde varit tydligare med att han ville provocera och att verket skulle bli så högt. Oscar Guermouche säger till DN att han flera gånger anpassat verkets form och innehåll efter de synpunkter som framförts under diskussioner med Ölandmuseets personal och förbundets styrelse. – Motvilja. Det är det bästa sättet att beskriva deras inställning, säger han. Maria Lindmark, verksamhetschef på Ölands museum i Himmelsberga, är besviken över att museet inte klarade av att ställa ut och hantera diskussionen kring verket. Bråket bevisar bara konstnärens poäng, menar hon. – Det Oscar ville åstadkomma får nu en extra dimension. För museet är det bara att beklaga, säger Maria Lindmark. Till Kulturnytt säger Maria Lundmark att det inte är folkmusikkommitténs uppgift att besluta vilken konst som visas på Himmelsberga. Oscar Guermouches konst har tidigare skapat konflikter. 2009 granskades hans examensarbete av jurister på Konstfack.


Zara Larsson gör sin enda schlager

Summary: Zara Larsson tänker "aldrig i hela livet" ställa upp i Melodifestivalen. Men när hon på tisdag kväll gästar "Allsång på Skansen" lovar popstjärnan att bjuda på en riktig schlagerhit. – Det är härligt, då kan folk sjunga med, säger hon.

Zara Larsson delar scen med ett helt gäng stjärnor som alla har deltagit i Melodifestivalen. Titti Sjöblom kom fyra med "Fröken Ur-sång" 1974, Darin tävlade 2010, Brolle ställde upp 2011 och Nanne Grönvall har varit med i tävlingen som artist sju gånger - samt vann 1996 med gruppen One More Time. Själv hoppas den 17-åriga popstjärnan på att få i gång "Allsång på Skansen"-publiken med ett klassiskt Melodifestivalbidrag. – Jag har skrivit upp mig på att antingen sjunga "Diggiloo diggiley", "Ring ring" eller "Bra vibrationer", säger Zara Larsson förtjust.  Men den som väntar på att få se "Uncover"-sångerskan ställa upp i tävlingen väntar förgäves. – Aldrig i hela mitt liv! Jag tycker om Mello och kollar på det själv. Folk som är med där är jätteduktiga, det tycker jag verkligen genuint. Menâ€¦ Nej. Det är bara inte min grej, säger hon med eftertryck, innan hon lite försiktigare tillägger: – Äh, tänk om jag står där på Melloscenen om tio år? Men just nu känns det väldigt långt borta. Den senaste tiden har uppmärksamheten kring Zara Larsson mest handlat om den hetsjakt som riktats mot henne på sociala medier då hon i en intervju påpekade hur mansdominerad årets Bråvallafestival var. Motkampanjen "backazara" på Twitter fick artister som Dennis Lyckzén från Refused och Marit Bergman att engagera sig till stöd för hennes sak. Men just detta ämne vill Zara Larsson inte prata om nu. Hon lägger i stället energin på att slå igenom i USA. Det har redan snackats en del om henne på andra sidan Atlanten, till exempel har kändisbloggaren Perez Hilton jämfört henne med superstjärnan Rihanna. I våras ställde hon in sin spelning på Annexet i Stockholm på grund av just utlandslanseringen. – Jag vill satsa på USA. Det kanske tar två år eller ännu längre, men jag har inte riktigt någon stress. Det är min dröm, berättar hon. Men först väntar alltså Sollidenscenen, där hon förutom schlagerallsången ska framföra senaste singeln "Lush life". Vad har du själv för relation till "Allsång på Skansen"? – Det är klart att jag har kollat på det när jag var liten, men vi har aldrig varit familjen som har klätt oss i folkdräkt och gått dit. Man ser ju att många gör det, och det är så himla fantastiskt att folk är så engagerade i det här programmet. "Allsång på Skansen" 14 juli Medverkande: Darin, Jakob Karlberg, Titti Sjöblom, Zara Larsson, Brolle och Nanne Grönvall. Specialhyllning: I kvällens program kommer förre allsångsledaren Bosse Larssons bortgång att uppmärksammas. Ännu så länge har SVT inte gått ut med information om hur hyllningen ska se ut. "Vi tycker att det är ledsamt, han var en stor Allsångspersonlighet och på något sätt ska vi naturligtvis uppmärksamma det", säger Per Rådelius, projektledare för "Allsång på Skansen".


Omtumlande operaporträtt

Summary: Jussi Björlings liv har blivit en oväntat uppsluppen opera i Vattnäs konsertlada. I Mats Larsson Gothes musik finns skönhet och svärta, men regin gränsar ofta till det banala, skriver Johanna Paulsson.

”Silverfågeln. En opera om Jussi Björling” Musik: Mats Larsson Gothe Libretto: Greta Sundberg. Regi: Mårten Forslund. Scenografi och kostym: Karin Sundvall. Dirigent: Fredrik Burstedt. Medverkande: Tobias Westman, Göran Eliasson, Anna Larsson, Elisabeth Meyer, Annika Sandberg, Lars Arvidson, O/Modernt kammarorkester och Marmen Quartet m fl. Scen: Vattnäs konsertlada. Att sätta upp en opera om en kulturpersonlighet som Jussi Björling, underbarnet som växte upp till nationalklenod, är kanske att ta sig vatten över huvudet. Men världsalten Pers Anna Larsson har renommé nog att bära Vattnäs konsertlada på sina vingar som både konstnärlig ledare och sångerska. I sommarens nyskrivna opera ”Silverfågeln” har hon rollen som Besökaren, berättaren som utgör den förlösande kraften i historien om sångfågeln från Stora Tuna. Greta Sundbergs libretto bygger på Yrsa Stenius amatörpsykologiska och personliga Jussi-bok ”Tills vingen brister”. Sceniskt gestaltat blir det en framgångssaga som heller inte väjer för fasadputsandet och helvetet bakom kulisserna; den förtvivlan som följer i spritens spår. I grunden handlar ju storyn lika mycket om människan och alkoholisten Jussi som om sångaren. Om man nu kan skilja sådant åt. I periferin finns den tidiga förlusten av en mor. Men också en krävande far som kuskade land och rike runt med sina skönsjungande söner likt ett dåtida Jackson 5. Allt det här finns med i operan som resuméer trots att berättelsen hela tiden utgår från sovrummet i Jussis sommarhus på Siarö. Sångaren har bara några timmar kvar att leva och karriären passerar liksom i revy: från barndomens turnéer och fadern som idogt masserade sina söners struphuvuden, till Metropolitan och mental ohälsa. Och naturligtvis förälskelse, först i Annika Sandbergs något bleka Linnea och sedan i Elisabeth Meyers ampert gestaltade Anna-Lisa, kvinnan som blev Jussis fru och extramamma, morsan, livet ut. Med förra höstens expressionistiskt färgade operasuccé ”Blanche och Marie” i minnet har Mats Larsson Gothes tänjbara tonspråk goda förutsättningar att hindra det här idolporträttet från att bli alltför sentimentalt. I ”Silverfågeln” låter han ett neoklassicistiskt idiom reagera med blinkningar till Jussi-repertoaren. Här finns både skönhet och svärta, men också en oväntad uppsluppenhet som aningen rapsodiskt bidrar till den inre dramatikens spänningar. Många gånger är det känsligt, rörande och kammarmusikaliskt välklingande. Men lika ofta gränsar Mårten Forslunds regi till det banala. Enkelheten och kontrasterna är både styrkan och svagheten. Jag njuter av hur Karin Sundvalls scenografi låter konsertladans ohyvlade träpaneler skava mot en guldram som i andra akten fylls av ett stormigt hav. Men jag stör mig lika mycket på försöken att plocka fram komiken i känsliga familjesituationer. När mycket ska berättas på relativt kort tid hinner karaktärerna sällan fördjupas. Särskilt de äldre herrarna, fadern David Björling (Stefan Dahlberg) och operachefen John Forsell (Lars Arvidson), blir närmast karikatyrer. Vad som lyfter det här omtumlande operaporträttet är samtidigt att tre sångare får dela bördan att försöka leva upp till tidernas tenor: Från den sköra barnrösten (August Eliasson), som väcker föreställningen med sin spröda sång, till Göran Eliassons åldrade Jussi. Däremellan kan man fröjdas åt den nybakade tenoren Tobias Westmans både klangliga och sceniska naturlighet i skepnad av den unge Jussi.


En av Hollywoods stora har gått ur tiden

Summary: Omar Sharif är död. Skådespelaren blev superstjärna på 60-talet efter roller i filmklassiker som ”Lawrence av Arabien” och ”Doktor Zjivago”.

Den egyptiskfödde skådespelaren avled under fredagseftermiddagen till följd av en hjärtinfarkt på ett sjukhus i Kairo, detta enligt hans agent. Tidigare i år uppgav hans son Tarek, som spelade den åttaårige versionen av sin fars karaktär i ”Doktor Zjivago”, för den spanska tidningen El Mundo att hans pappa drabbats av alzheimers. Omar Sharif föddes som Demetri Chaloub 1932. 1955 konverterade han till islam och tog sig namnet Omar Sharif. Han hade en examen i både matematik och fysik vid universitet i Kairo. Genombrottet kom med rollen som Sharif Ali i ”Lawrence av Arabien”, ett episkt drama som belönades med sju Oscar 1963. Dessförinnan hade han medverkat i över 20 egyptiska filmer. Han befäste sin position som en av 60-talets stora stjärnor när han axlade huvudrollen i filmatiseringen av Boris Pasternaks ”Doktor Zjivago” som vann fem Oscar. Karriären kom sedan att sträcka sig ända till 2013 då han noterade sin sista roll i ”Rock the Casbah”. Meritlistan omfattar även en hel del konstnärliga magplask. Något Omar Sharif själv villigt har erkänt. ?Det är så tråkigt och svårt att lära sig dålig dialog. Och att arbeta med en korkad regissör som ger dig usel regi, det är outhärdligt, sa Omar Sharif till The Guardian 2004 beträffande några av sina stolpskott. Vid sidan av sitt framgångsrika och produktiva liv inom filmen odlade han även ett passionerat intresse för bridge. Under sin storhetstid rankades han som en av världens främsta bridgespelare. Under en tid hade han en kolumn tillägnad spelet i tidningen Chicago Tribune. Detta hindrade honom emellertid inte från att spela bort en lyxvilla på Lanzarote för motsvarande 55 miljoner kronor i ett parti bridge på 70-talet. Omar Sharif var även känd för sitt heta temperament. 2003 fick han en villkorlig fängelsedom efter att ha slagit en polis på ett kasino i Paris. 2007 bröt han näsan på en parkeringsvakt i Beverly Hills. Under fredagen uttryckte ett antal namn i Hollywood sin sorg över förlusten. Roland Emmerich som regisserade ”10 000 BC” 2008, där Omar Sharif svarar för berättarrösten, konstaterade på Twitter att han var välsignad som fått arbeta med en legend.


Madonnas hacker dömd till fängelse

Summary: En israelisk man som hackat Madonnas telefon och läckt låtar från hennes album "Rebel heart" har dömts till 14 månaders fängelse.

Den dömde mannen arresterades i januari och var även misstänkt för att ha hackat sig in i flera andra kända personers datorer. Dokument från domstolen i Tel Aviv visar att mannen hackat molntjänster, använda av både Madonna och hennes manager, och sedan stulit och sålt hennes sånger vidare, innan skivan släppts offentligt. Han ska även betala motsvarande 33.000 kronor i böter. Mannen greps efter att en privatdetektiv på Madonnas initiativ utrett läckan i samarbete med den israeliska polisen. Madonna skrev på Facebook att hon upplevde händelsen som mycket smärtsam och att hon liksom alla andra har rätt till ett privatliv. Mannen som stal och sålde låtar från Madonnas då icke utgivna skiva "Rebel heart" har dömts till 14 månaders fängelse.


Han tar strid för läsningen

Summary: Läslampan har börjat lysa. Om några år är förhoppningsvis svenska barns läsförmåga på topp igen. DN har mött initiativtagaren till jätteprojektet ”En läsande klass” – barnboksförfattaren Martin Widmark.

Martin Widmark har lätt till fniss, skrattrynkorna ramar in en blick som aldrig viker undan. Här sitter ett lågmält kraftpaket, med rätta upprörd över att ett rikt demokratiskt land låter 20 procent av de svenska ungdomarna sluta skolan utan att kunna läsa ordentligt. – Ett läsande barn förbättrar inte bara sitt språk, det ökar även sin ödmjukhet inför att människor är olika och att det finns generationer före oss som tänkt samma tankar som vi gör. Det barnet får en massa insikter, inte minst om andra kulturer. Läsförmågan är en politisk fråga, i högsta grad. Barn som blir lästa för varje kväll utvecklar hjärnan och har dubbelt så stort ordförråd när de börjar skolan som barn som inte blir lästa för. Och de utvecklar sitt abstrakta tänkande. Samtidigt visar en undersökning som gjorts på uppdrag av Junibacken att föräldrar som dagligen läser för sina barn minskat från 70 till 35 procent på några år. Foto: Fredrik Funck Vi ses i bokförlagets anrika och lätt ekande gästrum och pratar om det abstrakta tänkandets betydelse för framtiden. Vad händer om vi bara tänker konkreta tankar? Vad händer om vi inte med fantasins hjälp kan föreställa oss ett annat samhälle eller hur andra människor har det? Martin Widmark är en av Sveriges mest lästa och älskade författare. Han har skrivit 85 barn- och ungdomsböcker på 15 år och snart ska hans mest kända karaktärer, barndeckarna Lasse och Maja åter bli film. Men det är inte de kommande filmerna som engagerar denna man, utan de alarmerande siffrorna om svenska barns läsförmåga. Allt var ju så bra. Den svenska folkskolan infördes redan 1842, och tidigt engagerades svenska författare och konstnärer för att alla barn skulle få egna läseböcker av hög kvalitet. Ofta var det hemmets andra bok efter Bibeln eller psalmboken. På 1960-talet var svenska ungar världsbäst på att läsa. Och sedan kom Pisaundersökningarna. De visade något annat, något nytt och inte lika smickrande. Läsförmågan hos Sveriges skolbarn hade sjunkit katastrofalt. Vi som alltid varit så bra, ja, i princip bäst, hade halkat efter och blivit nästan sämst i klassen. – Vi har fått det verkliga två tredjedelssamhället, det som man varnade för redan för 20 år sedan. Nu är vi där. Två tredjedelar har det jättebra och en tredjedel betalar priset genom sitt utanförskap. Kan du inte läsa ordentligt så gör du bort dig på proven, du kan inte fylla i en ansökan korrekt och sorteras bort, säger Martin Widmark. Han menar att vi har fått två nya socialgrupper, den läsande klassen och den icke läsande klassen. Tillhör man den läsande klassen så står alla vägar öppna, oavsett var man kommer ifrån, vilket faktiskt är ganska ovanligt om man ser på världen i stort, där ens bakgrund ofta bestämmer vad man kan bli. – Tillhör du den icke läsande klassen så får du inte vara med. Varje barn borde beredas tillträde till den läsande klassen, det tjänar vi alla på, säger Martin Widmark. Varför tror du själv att föräldrarna slutat högläsa för sina barn? – För att de har slutat läsa själva också, förmodligen. Tyvärr verkar det som att vissa lärare också har gjort det, även om jag personligen anser att det är en lärares plikt att läsa. De ska utbilda nya läsande medborgare, säger Martin Widmark. Han pratar lågmält, jag tvingas skruva upp inspelningsvolymen på max, men intensiteten viker aldrig en sekund under de två timmar vi samtalar. – Jag vill ha ett samhälle som omfattar alla. Och det är ingen romantisk dröm. Att låta människor hamna utanför är det dummaste ett samhälle kan göra. Vilket samhälle törs förlita sig på att alla uppfinningar ska komma från ett litet övre skikt? När folkskolan infördes 1842 så frigjordes hela befolkningens intellektuella kapacitet. Vad händer med vårt samhälle om en tredjedel inte kan läsa? Martin Widmark är utbildad lärare. Han arbetade på mellanstadiet i Rinkebyskolan i tio år och som vuxenlärare i åtta år innan han började skriva på heltid. Sedan dess har han gjort författarbesök i mer än tusen skolklasser runt om i landet. Han har sett klasser som fungerat, och klasser som inte fungerat. – Det gemensamma för klasser som jobbar aktivt med läsning är att det är en annan stämning i de klassrummen, ungarna har en större nyfikenhet och en ödmjukhet inför sina klasskamraters frågor. De tycker inte att det är konstigt att vi är olika. I de läsande klasserna kunde lärarna stå med armarna i kors under Martin Widmarks besök i stället för att springa runt och hyssja barnen eller avstyra tjafs. Det fanns en trygghet i rummet som han kopplar ihop med att barnen talar om texterna de läser och diskuterar roliga och viktiga saker med varandra och sin lärare. – Genom läsningen och diskussionen runt det lästa får dessutom de nyanlända barnen ett bra språk, och det blir mer lugn och ro på skolgården. Så jag ställde mig frågan: Varför gör inte alla lärare så här när det fungerar så bra? Vad var det då som var gemensamt för de här lärarna? De lämnade aldrig barnen ensamma med texterna, utan barnen talade om själva läsupplevelsen tillsammans med läraren eller med en klasskompis. Precis som man i dag gör i projektet ”En läsande klass”, med hjälp av några enkla strategier. • ”Vad hände i berättelsen i går?” • ”Vad tror du kommer att hända i dag?” • ”Varför gör hon så där?” • ”Vad betyder det där ordet?” Många föräldrar känner säkert igen frågorna från högläsningen på kvällen hemma och som öppnar för så många andra viktiga frågor som kanske inte kommit upp under dagen. – Det barn som har fått läst för sig hemma och pratat om det som har lästs, har redan tränat läsförståelse. När barnet kommer till skolan vet det att ”när jag lärt mig läsa själv så kommer en värld av berättelser att öppna sig”. Men det kan de andra barnen rimligen inte känna till. De har aldrig fått smaka på det fantastiska, säger Martin Widmark. I stället kanske de fastnar i det som är det avgörande för läsning, nämligen att avkoda och få ihop bokstäver till ord. Vilket kräver hela hjärnans arbetsminne. – Vi måste ge de här barnen möjlighet att intensivträna. Eftersom läsförståelsen tränas genom själva samtalet om texten, innebär det att även barn med dyslexi kan träna på läsförståelse genom att lyssna på texten. Därför ingår även högläsning i projektet ”En läsande klass”, och alla de 800 övningstexterna finns inlästa av Inläsningstjänst. Under sin tid som lärare ägnade Martin Widmark mycket tid åt att bearbeta och skriva om undervisningsmaterialet om det varit för krångligt, för att få en mer precis och rak text utan alltför många ord. Han har också skrivit ett stort antal läroböcker som tränar läsning och läsförståelse. Den första barnboken kom till av en slump. Han gjorde en Astrid Lindgren. Hans då fyraårige son ville inte gå till dagis. Hemma fanns en nyfödd lillasyster och storebror ville förstås vara hemma med henne. – För att lätta upp de där promenaderna till förskolan varje morgon började jag hitta på berättelser och rövarhistorier. Bland annat berättade jag om hur man fångar farliga djur, och jag märkte att min son tyckte att det var jättespännande. Han skrev ned berättelserna och skickade in dem till förlaget Bonnier Carlsen. Det här var 1999. Året därpå kom den första boken ”Att fånga en tiger” ut. 85 böcker senare (snart är de 90, han skrev fem till under familjens långresa till Australien i våras) är hustrun, även hon lärare, nålsögat som måste passeras. – Hon är alltid min första läsare. Och min viktigaste. Om hon inte tycker att det är bra så blir det ingen bok. Jag tror att alla författare har en sådan person som de litar på mer än alla andra, säger Martin Widmark. Alla böckerna kommer till i planeringsböcker i A4-format. Ett tiotal böcker finns i den han håller på med just nu. Två sidor i den kan omfatta en hel bok, men på de sidorna lägger han mycket krut, han hittar handlingen, dramaturgin, namn och repliker. Och så ritar han bilder till. – Något snurrar i gång när jag ritar. Jag bär alltid planeringsboken med mig, den är jag jätterädd om. Till slut känner jag att berättelsen är klar, och då skriver jag igenom den. I de flesta av hans böcker består huvudkaraktärerna av både en pojke och en flicka, inte minst i serien om Lasse-Maja. När han skriver testar han replikerna på båda, Lasse ska kunna säga och göra det som Maja säger och gör, och tvärtom. De egna barnen, Johannes och Kajsa, har varit hans kontrollgrupp. – Har de somnat när jag läser berättelsen högt för dem så skickar jag inte in det. Har de sprungit och gömt sig då vet jag att det är för läskigt. Vad anser du själv händer med ett barn som har kommit i gång med sitt eget läsande? – En av de mest spännande sakerna är att barnet får vara i fred. Det umgås med berättelsen i sitt eget tempo. Bilderna väcks i den takt som läsaren själv bestämmer. Ingen förälder stör ett läsande barn, man tassar ju bara runt. Det är som om en osynlig skylt hänger ovanför barnets huvud där det står ”Stör ej, läsning pågår!”. – Och den effekten är underskattad för det är väldigt sällan man får vara ifred i dagens samhälle. Man ska vara i skolan, vara uppkopplad, vara kompis, vara i ridhuset eller på fotbollsplanen, umgås vid middagsbordet och göra sina läxor. Den egna stunden med en bok gör att man kan komma i fas med sig själv. Och reflektera. Man kalibrerar sig mot omvärlden. ”En läsande klass” ska först och främst hålla på till 2018. Fast redan i höst hoppas Martin Widmark att projektet ska utvärderas av en forskare. Men till detta finns ännu inga pengar, i stiftelsens kassa skramlar just nu bara 12.000 kronor. – Det är ett par hundratusen som det handlar om för att vi ska kunna gå i mål. Det är ganska lite jämfört med de miljarder det kostar samhället att så många hamnar i utanförskap. Han är ändå förhoppningsfull inför framtiden. Förra året ökade försäljningen av barn- och ungdomslitteratur med 8 procent i Sverige. Det har aldrig någonsin getts ut så många svenska och översatta barn- och ungdomsböcker som 2014, 1.860 stycken enligt Barnboksinstitutet. – Jag är förhoppningsfull inför framtiden. Det finns så mycket kunskap och så många människor som är engagerade nu, i skolan, i hemmen, i den akademiska världen, inom Läsrörelsen, på bokförlagen och även i idrottsvärlden. Vi kommer att komma tillrätta med barnens läsförmåga, för det är vi skyldiga barnen. Men vi måste sätta fart nu, säger Martin Widmark. Foto i text: Fredrik Funck och Maja Suslin / TT Martin Widmark Gör: Barnboksförfattare och initiativtagare till det stora läsprojektet ”En läsande klass”. Hans böcker har sålt i tre miljoner exemplar enbart i Sverige, men han är också översatt till ett 30-tal språk. Flera böcker om Lasse-Maja har också filmatiserats. Ålder: 54 år. Familj: Hustrun Mia och barnen Johannes, 21, och Kajsa, 16. Priser: Hans böcker har kommit etta i Bokjuryn åtta år i rad. Har även tilldelats guldmedaljen ”Illis quorum meruere labores” i 8:e storleken av Sveriges regering för sitt ”utomordentliga författarskap och inspirerande arbete med att främja barns och ungas läsning”. Drömmer om: ”En hyllmeter bra litteratur till varje förskola i Sverige, utvald av bibliotekarier. Hundra böcker bestående av både svensk sagotradition och berättelser från andra kulturer. Alla förstår storheten i en sådan satsning.” ”En läsande klass” • Startades 2012 av Martin Widmark och stiftelsen Junibacken. Målet är att öka läsförståelsen hos barn i grundskolan. • Projektet innehåller studieplan för lärarna, studiecirkel för lärarna, samt 800 texter som författarna skänkt gratis till projektet, och som får kopieras. Texterna finns även inlästa. Dessutom har 8.000 böcker med studieplanen skickats ut till alla låg- och mellanstadier i Sverige, en till varje stadium. • Lärare med stor erfarenhet av att arbeta med läsförståelse har skrivit studiematerialet. • ”En läsande klass” är en stiftelse som bland annat fått pengar av Penninglotteriets kulturfond. • Facebookgruppen som är kopplad till projektet har 25.400 medlemmar. • Enligt Läsrörelsen slutar 20 procent av eleverna grundskolan utan att kunna läsa ordentligt. • Projektet ”En läsande klass” håller på fram till 2018. Läs mer: enlasandeklass.se Barnens läsning och Martin Widmark • Lotta Olsson: Barnboksundret är större än deckarundret • Martin Widmark: Jag skäms över hur vi har svikit barnen i skolan • DN:s samlade artiklar om barn och läsning • Temaartiklar: Läsning för livet


Antipiratstöd kan vara på väg att försvinna

Summary: Varje år satsar staten och filmbranschen nio miljoner på att motverka fulströmning. Men nu vill kulturdepartementet utreda om de öronmärkta pengarna ska finnas kvar.

Varje år har staten och filmbranschen tillsammans satsat nio miljoner kronor på att bekämpa så kallad fulströmning. Men i förslaget om en ny helstatlig filmpolitik vill kulturdepartementet utvärdera om det öronmärkta stödet ska vara kvar. Istället skulle Svenska Filminstitutet få förvalta pengarna, uppger Kulturnytt. Det är problematiskt tycker Per Strömbäck på Film- och tv-branschens samarbetskommitté, som hittills har ansvarat för de nio årliga miljonerna. – Det är ett hypotetiskt tänkbart scenario att Filminstitutet satsar ännu mer pengar på de här frågorna, men betydligt troligare att de vigs åt andra prioriteringar. Det är såklart lockande att i stället satsa fler miljoner på en stor svensk långfilm. Men vad man missar i så fall är att filmvärlden förlorar mycket mer pengar i olaglig konkurrens, säger Per Strömbäck. – Fildelning har omgärdats av ett romantiskt skimmer, av den enskilde personens rätt till kultur, medan fulströmning är organiserad brottlighet. Du sitter själv i svenska filminstitutets styrelse. Kommer inte du att kunna påverka utfallet? - Tveksamt. Mitt mandat går ut vid årsskiftet. Jag kanske också är jävig. Anna Serner, vd på Svenska Filminstitutet, delar uppfattningen om frågans vikt. – I vårt remissvar kommer vi att skriva att vi gärna tar på oss uppdraget att motverka den illegala spridningen av film, med fokus på de kommersiella aktörer som tjänar pengar på att sno. Men vi efterlyser också betydligt mycket mer pengar för en attitydförändringskampanj. Kring till exempel alkohol har ju staten lagt ner hundratals miljoner. Man kan också fundera på om de nio miljonerna kan spenderas bättre, säger Anna Serner. I nuläget är en stor del av pengarna avsatta till en kommande rättsprocess, där svensk film- och tv-bransch vill pröva om de kan tvinga Bredbandsbolaget att blockera Swefilmer och The Pirate bay. – Telebolagens intäkter baseras i värsta fall på olaglig verksamhet, säger Per Strömbäck. Bredbandsleverantörernas företrädare Per Josefson på advokatbyrån Mannheimer och Swartling, vänder sig emot tillvägagångssättet. – Jag har inget till övers för olagliga sajter, men att införa blockader och förbud skulle på sikt påverka på yttrandefriheten i Sverige. En parallell kan dras till situationen i början av 1800-talet när tryckfriheten släpptes fri i Sverige - ett okontrollerat flöde av anonyma åsikter sköljde över det offentliga rummet och snart ropades det på censur och reglering. Man måste vara varsam med hur man hanterar de problem som finns, säger Per Josefson om rättegången som drar i gång i höst. Samtidigt är kulturdepartementets förslag ute på remiss.


Stockholm arrangerar Eurovision Song Contest 2016

Summary: Nu är det klart att Eurovision 2016 kommer arrangeras i Globen i Stockholm, det skriver SVT Nyheter.

– Jag ser fram emot att välkomna hela Europa till Stockholm och ett av världens största tv-evenemang. Eurovision Song Contest är både en musikfest och en folkfest och i Stockholm ska vi bjuda på båda två, säger Hanna Stjärne SVT:s vd till SVT Nyheter. Efter att Måns Zelmerlöw vann Eurovision Song Contest 2015 i Wien har det spekulerats vilt var tävlingen ska arrangeras. Det är nu klart att både semifinalerna och finalen kommer att vara i Globen. Däremot kommer flera arenor i Globenområdet användas under tävlingsveckan. – Lösningen med flera arenor gör att vi kan producera Eurovision Song Contest i Globen, ha presscenter på Hovet och delegationsområdet i Annexet. Kronan på verket är möjligheten att göra Eurovision Song Contest ännu mäktigare under finalkvällen genom att införliva Tele2 Arena i evenemanget, säger Martin Österdahl, exekutiv producent för Eurovision Song Contest 2016 i ett pressmeddelande. Ännu har det inte offentliggjorts hur Tele2-arenan kommer att användas. – Exakt hur vi kommer att införliva Tele2 i evenemanget kommer vi att återkomma till. Men den huvudsakliga produktionen kommer ske i Globen, säger Österdahl till TT.


44 miljoner för Ai Weiweis konstverk

Summary: Den kinesiska konstnären Ai Weiweis verk "Circle of animals/Zodiac heads" såldes på auktion i London under måndagen. Priset? Drygt 44 miljoner kronor, enligt LA Times.

De bronsfärgade skulpturerna föreställer djuren i den kinesiska zodiaken och verket finns i sex varianter. Det som såldes under måndagen ska tidigare ha setts vid Los Angeles County Museum of Art i Kalifornien och vid Pulitzer-fontänen vid Grand Army Plaza i New York. Tidigare i år såldes en variant av konstverket där samtliga djurhuvuden var guldpläterade, för nästan 36 miljoner kronor. Just nu ställs konstnärens "Think different (How to hang workers' uniforms)" ut på Open art i Örebro, som pågår till den 6 september. Ai Weiweis "Circle of Animals/Zodiac Heads" såldes för drygt 44 miljoner kronor i måndags, skriver LA Times.


The Legends bryter kärleksförbudet

Summary: The Legends är ett av Johan Angergårds många pop-projekt – hans mest personliga. Det är sex år sedan senaste albumet. Under tiden har kärleken till bandet växt ordentligt utomlands. Och han själv bryter mot sitt kärleksförbud med nya albumet ”It’s love”.

Det senaste året har han kört in i fler saker än han gjort under alla de 20 åren som han haft körkort. Johan Angergård har under en period känt sig splittrad, nojig och nästintill senil. Albumet ”It’s love” som han nu släpper under namnet The Legends, summerar en stormig tid i hans liv som präglats av avslut och nystarter. Han har lämnat ett långt förhållande bakom sig, blivit kär på nytt och, för första gången någonsin, låtit ett annat skivbolag än hans egna ge ut ett The Legends-album. Johan Angergård driver Labrador records, ett flagskepp för svensk indiepop som introducerat band som The Radio dept., [Ingenting], The Mary Onettes och Suburban Kids With Biblical Names. Vi befinner oss i skivbolagets lokaler, där han sitter i skräddarställning, nyklippt och svartklädd från topp till tå med en kopp nybryggt kaffe i handen. – Jag är inne i en period i mitt liv där jag dricker svagt kaffe, förklarar 41-åringen. För några veckor sedan var han i London för att, tillsammans med sin nya kärlek, dj:a på indiepopklubben Scared to dance. Det var där som Angergård, en gammal espressofantast, plötsligt fattade tycke för hotellets svaga amerikanska kaffe. Skivan ”It’s love” präglas av just kärlek och mönsterbrott. När han inte jobbar under namnet The Legends, ingår Angergård i banden Acid House Kings, Pallers, Eternal Death och Club 8. ”Over and over”, skivan som föregick ”It’s love”, kom ut för sex år sedan. Tanken var aldrig att släppa ett nytt Legendsalbum, men de två låtarna som gav upphov till skivan, ”Smoke and mirrors” och singeln, ”Keep him”, var för personliga för att släppas med något av de andra projekten. The Legends alla album skildrar olika faser av Angergårds känsloliv. Han ändrar stil från skiva till skiva men de tydliga popmelodierna löper som en röd tråd längs hela diskografin. Tidigare har han producerat och gett ut musiken själv men den här gången har han arbetat tillsammans med Cascine, ett indiebolag baserat i New York. – Legends har alltid bara varit jag. Det kan ibland kännas ensamt att spela in, släppa och göra allting själv. Därför är det skönt att ha någon att bolla med och som man kan skylla på när det blir fel, säger Johan Angergård och skrattar. I ”It’s love” bryter Angergård fler än ett mönster. Det stränga kärleksförbud som tidigare rått i hans musik är nu lyft. Denna gång är det kärleken till den nya partnern som är den största inspirationen. – Det blir lätt äckligt med kärlekslåtar – smörigt och känsligt på fel sätt. Men det kan också vara fint att inte censurera sig själv, säger Angergård. Det nya albumet är enligt honom själv en ”nykär-skiva”, vilket ger utrymme för längtan och sårbarhet – en lugn melankolisk känsla. Alla de starka känslorna som inspirerat låtarna behandlas som en färskvara. De ska fångas in snabbt utan att överarbetas. – Det flesta sångspåren har jag sjungit in samma dag som låtarna är färdigskrivna. Det blir mycket mer känslosamt. Man förlorar personlighet om man putsar för mycket, säger Johan Angergård. Samarbetet med Cascine, i kombination med Labrador records kultstatus, har gjort att The Legends fått mycket uppmärksamhet i utlandet och singeln ”Keep him” har hyllats i medier som Spin Magazine och Billboard. Hur var det att göra ett album tillsammans med amerikanska Cascine? – Jag är van att ha med amerikaner att göra. De kan vara duktiga på att använda superlativ och säga att allt är toppen. Men Jeff Bratton på Cascine var väldigt rak. Han kan säga ”den här låten blev så där” och då slopar vi den. Du beskriver kärlekslåtar som äckliga, ändå släpper du ett album som heter ”It’s love” och som består av kärlekslåtar. Hur går det ihop? – Det är äckligare med olyckliga kärlekslåtar. Nu är det inga sådana eftersom det är en nykär-skiva. Ju starkare känslor man har desto enklare är det att acceptera att man blir lite äcklig. En dag när man är okär och bitter kanske man tänker ”vad är det här för skitskiva?” Du har nyligen spelat in en video till singeln ”Keep him”. Vad kan vi förvänta oss av den? – Vi jobbar ofta med ganska enkla medel men nu tog vi in ett proffsigt företag. Det var 15–20 personer som var involverade i produktionen. Hela videon är gjord i en tagning. Vi har bland annat en bodybuilder, en brottare och en som gör ballonghundar. Lyssna på The Legends nya album ”It's Love” här. The Legends bildades 2003 The Legends bildades i januari 2003. Redan veckan efter att projektet startades blev det bokat som förband till The Radio dept. ”It’s love”, som släpps i dag, är det femte albumet och uppföljare till ”Over and over” från 2009. Labrador Records har även gett ut musik av band och artister som Det Vackra Livet, Lasse Lindh, The Sound of Arrows, [Ingenting], Sambassadeur, Irene och Laurel Music. Singeln ”Keep him” släpptes den 12 maj i år. Det amerikanska skivbolaget Cascine har gett ut andra svenska band som Ditt Inre och Korallreven.


Legends bryter kärleksförbudet

Summary: The Legends är ett av Johan Angergårds många pop-projekt – hans mest personliga. Det är sex år sedan senaste albumet. Under tiden har kärleken till bandet växt ordentligt utomlands. Och han själv bryter mot sitt kärleksförbud med nya singeln ”It’s love”.

Det senaste året har han kört in i fler saker än han gjort under alla de 20 åren som han haft körkort. Johan Angergård har under en period känt sig splittrad, nojig och nästintill senil. Albumet ”It’s love” som han nu släpper under namnet The Legends, summerar en stormig tid i hans liv som präglats av avslut och nystarter. Han har lämnat ett långt förhållande bakom sig, blivit kär på nytt och, för första gången någonsin, låtit ett annat skivbolag än hans egna ge ut ett The Legends-album. Johan Angergård driver Labrador records, ett flagskepp för svensk indiepop som introducerat band som The Radio dept., [Ingenting], The Mary Onettes och Suburban Kids With Biblical Names. Vi befinner oss i skivbolagets lokaler, där han sitter i skräddarställning, nyklippt och svartklädd från topp till tå med en kopp nybryggt kaffe i handen. – Jag är inne i en period i mitt liv där jag dricker svagt kaffe, förklarar 41-åringen. För några veckor sedan var han i London för att, tillsammans med sin nya kärlek, dj:a på indiepopklubben Scared to dance. Det var där som Angergård, en gammal espressofantast, plötsligt fattade tycke för hotellets svaga amerikanska kaffe. ”It’s love” präglas av just kärlek och mönsterbrott. När han inte jobbar under namnet The Legends, ingår Angergård i banden Acid House Kings, Pallers, Eternal Death och Club 8. ”Over and over”, skivan som föregick ”It’s love”, kom ut för sex år sedan. Tanken var aldrig att släppa ett nytt Legendsalbum, men de två låtarna som gav upphov till skivan, ”Smoke and mirrors” och singeln, ”Keep him”, var för personliga för att släppas med något av de andra projekten. The Legends alla album skildrar olika faser av Angergårds känsloliv. Han ändrar stil från skiva till skiva men de tydliga popmelodierna löper som en röd tråd längs hela diskografin. Tidigare har han producerat och gett ut musiken själv men den här gången har han arbetat tillsammans med Cascine, ett indiebolag baserat i New York. – Legends har alltid bara varit jag. Det kan ibland kännas ensamt att spela in, släppa och göra allting själv. Därför är det skönt att ha någon att bolla med och som man kan skylla på när det blir fel, säger Johan Angergård och skrattar. I ”It’s love” bryter Angergård fler än ett mönster. Det stränga kärleksförbud som tidigare rått i hans musik är nu lyft. Denna gång är det kärleken till den nya partnern som är den största inspirationen. – Det blir lätt äckligt med kärlekslåtar – smörigt och känsligt på fel sätt. Men det kan också vara fint att inte censurera sig själv, säger Angergård. Det nya albumet är enligt honom själv kallar en ”nykär-skiva”, vilket ger utrymme för längtan och sårbarhet – en lugn melankolisk känsla. Alla de starka känslorna som inspirerat låtarna behandlas som en färskvara. De ska fångas in snabbt utan att överarbetas. – Det flesta sångspåren har jag sjungit in samma dag som låtarna är färdigskrivna. Det blir mycket mer känslosamt. Man förlorar personlighet om man putsar för mycket, säger Johan Angergård. Samarbetet med Cascine, i kombination med Labrador records kultstatus, har gjort att The Legends fått mycket uppmärksamhet i utlandet och singeln ”Keep him” har hyllats i medier som Spin Magazine och Billboard. Hur var det att göra ett album tillsammans med amerikanska Cascine? – Jag är van att ha med amerikaner att göra. De kan vara duktiga på att använda superlativ och säga att allt är toppen. Men Jeff Bratton på Cascine var väldigt rak. Han kan säga ”den här låten blev så där” och då slopar vi den. Du beskriver kärlekslåtar som äckliga, ändå släpper du ett album som heter ”It’s love” och som består av kärlekslåtar. Hur går det ihop? – Det är äckligare med olyckliga kärlekslåtar. Nu är det inga sådana eftersom det är en nykär-skiva. Ju starkare känslor man har desto enklare är det att acceptera att man blir lite äcklig. En dag när man är okär och bitter kanske man tänker ”vad är det här för skitskiva?” Du har nyligen spelat in en video till singeln ”Keep him”. Vad kan vi förvänta oss av den? – Vi jobbar ofta med ganska enkla medel men nu tog vi in ett proffsigt företag. Det var 15–20 personer som var involverade i produktionen. Hela videon är gjord i en tagning. Vi har bland annat en bodybuilder, en brottare och en som gör ballonghundar. The Legends bildades i januari 2003. Redan veckan efter att projektet startades blev det bokat som förband till The Radio dept. ”It’s love”, som släpps i dag, är det femte albumet och uppföljare till ”Over and over” från 2009. Labrador Records har även gett ut musik av band och artister som Det Vackra Livet, Lasse Lindh, The Sound of Arrows, [Ingenting], Sambassadeur, Irene och Laurel Music. Singeln ”Keep him” släpptes den 12 maj i år. Det amerikanska skivbolaget Cascine har gett ut andra svenska band som Ditt Inre och Korallreven.


”Terminator Genisys”

Summary: Från framtiden intet nytt. Femte ”Terminator” är pratsjuk och idélös.

För femte gången möts cyborger och människor sedan de först drabbade samman i ”Terminator” 1984. Maskinerna har tagit över världen. Igen. Mänsklighetens framtid hänger på att mördarrobotar från framtiden inte lyckas mörda Sarah Connor. Igen. Kyle Reese skickas från framtiden för att skydda henne. Igen. Från framtidsfronten intet nytt. Framtiden är allt hjältarna pratarna om, samtidigt som de agerar i ”Terminator Antikrundan”. ”Terminator” och ”Terminator 2 – domedagen” (1991) är ypperliga actionfilmer. Men till den femte filmen om hur slaget om framtiden utkämpas i vår nutid har ingen kläckt en enda ny idé. Med tanke på att de haft drygt trettio år på sig får man nog ta det som belägg för att uppslaget är uttömt. Arnold Schwarzenegger är tillbaka i läderjacka och man väntar på att få se vad nytt han ska göra denna gång. Länge bankar och skjuter han precis som i ”Terminator” och sen, till slut – slutar man att vänta. Den flytande-metall-terminatorn T-1000 kan förändra sig till vad som helst men förändrar sig ändå efter samma linjer som den första modellen från 1991. Fast här ska medges att skapelsen är en av specialeffekthistoriens bästa, och fortfarande överraskande fascinerande att se. I brist på idéer har manusförfattarna fyllt ”Terminator Genisys” med dialog; det måste vara en av de pratigaste actionfilmer som gjorts. Replikerna är av omisskännlig B-action-klass: Sarah Connor: Reese, är du ok? Kyle Reese (klamrande sig fast i buss som hänger över broräcke): Har aldrig mått bättre! Med sådana manusförfattare blir cyborgernas odödlighet ett stort problem. Gång på gång upprepas en av actionfilmernas bas-scener, Den Stora Uppgörelsen. Det är den där skurk-cyborgen sataniskt leende håller sitt tal om att motstånd är meningslöst – ”Det finns inte kulor nog i världen för att stoppa mig!” – strax innan någon av våra hjältar med ett bistert grin spränger honom i småbitar. I ”Terminator Genisys” samlar den sprängde gång på gång ihop sig igen, och så är det snart dags för nästa tack-och-adjö – ”Det är en storm på väg som inte går att stoppa…”. Femte Terminatorfilmen kan ha rekord även i sådana; inte konstigt att den är tjugo minuter längre än den första. ”Terminator Genisys” väcker även frågan om man över huvud taget kan skrämmas med framtiden längre. Bilden av ultrateknik som vi låter gå för långt känns som något som hör hemma i epoken 1960–1990, säg, då datorerna ännu var något relativt nytt, en bit bort på horisonten. Nu har vi alla en dator i fickan. Det känns konstigt då ”Terminator Genisys” försöker få surfplattor att framstå som farliga. Det är mest med vaga obehagskänslor inför hela den här franchisen man lämnar filmen. Finns kritikerbetyg låga nog i hela världen för att stoppa en Terminator VI?


Zara Larsson besviken: Är jag ens med på Bråvalla?

Summary: Spotify har sammanställt listan över svenskarnas favoriter på Bråvalla, baserat på antalet lyssningar under veckan. Zara Larsson hamnar i topp – och är besviken på hur festivalen har marknadsfört henne.

– Gud vad galet! Det här var en nyhet. Jag blir jätteglad. Zara Larsson, som precis har släppt sin singel ”Lush Life” och gör sin första festivalspelning på Bråvalla på lördag, har inte hört talas om listan när DN ringer. Det är Spotify som har sammanställt en lista över femton av årets Bråvalla-artister som har fått flest spelningar på streamingtjänsten den senaste veckan. Det gäller alltså inte den övergripande lyssningen globalt, utan enbart de svenska användarnas val utifrån Bråvallas bokade akter. Överst på listan hamnar Zara Larsson, som är förvånad över hur lite festivalen har marknadsfört henne. Hon räknas inte till en av festivalens huvudakter. – Helt ärligt är jag rätt besviken. Är jag ens med på Bråvalla, det känns inte så? Jag har sett flera festivalaffischer och jag står inte med på någon. De gick ut med mitt namn rätt sent, även om jag har varit bokad länge. Dessutom ska jag spela tidigt på eftermiddagen, som såklart inte är lika coolt som att spela senare. Det är konstigt, det matchar inte riktigt? De artister som Bråvalla själva har marknadsfört som sina största huvudakter är DJ:n Calvin Harris, rockbandet Muse och artisten Robbie Williams. På Spotifys sammanställning hamnar Calvin Harris på fjärde plats, Muse på trettonde plats och Robbie Williams finns inte med på listan. – Jag fattar inte riktigt det här med huvudakter. Hur bestäms det? Jag hoppas verkligen att festivalen har något genustänk. Personligen tycker jag att det är mycket roligare att kolla på någon brud, än killar som alltid är överrepresenterade. Förutom de tre största huvudakterna nämnda ovan, meddelar Bråvallafestivalen att Deadmau5, In Flames, Sabaton, Faith No More, Kent, Lars Winnerbäck och Refused räknas som huvudakter. Spotifys samlade lista: 1. Zara Larsson 2. Norlie & KKV 3. Major Lazer 4. Calvin Harris 5. Kent 6. Lars Winnerbäck 7. Robin Schulz 8. Matoma 9. Stiftelsen 10. Sabaton 11. A$AP Rocky 12. Maskinen 13. Muse 14. Seinabo Sey 15. Tove Styrke Läs Bråvallafestivalens svar på kritiken: ”Det är affärshemligheter”.


Regeringen får hård kritik för slopad Dab-satsning

Summary: Radiobranschen reagerar starkt på regeringens besked att övergången till digitalradio inte blir av. "De ser inte problemet på lång sikt", säger Björn Löfdahl, programdirektör på Sveriges Radio.

Radiobranschens aktörer har länge och högljutt argumenterat för betydelsen av en övergång till digitalradio i Sverige. Övergången har ansetts vara en nödvändighet för att modernisera radiobranschen, gällande både innehåll, kanalutbud och robusthet. Trots pådrivningen möts nu radiobranschen av beskedet att regeringen stoppar planerna. Digitalradiosamordningens förslag – en satsning på Dab+-teknik och en släckning av FM-nätet 2022 – anses riskabelt, samtidigt som kritiken från remissinstanserna varit bitande. — Det är tråkigt för den svenska radion; det krymper utvecklingsmöjligheterna. Radiobranschen kommer att vara kvar i samma sits som under början av 1990-talet, säger Björn Löfdahl, programdirektör på Sveriges Radio SR:s argumentation utgår bland annat från trängseln i det befintliga FM-nätet, vilket förhindrar en tydligare kanalnisch. Huruvida FM-nätet är fullbelagt är dock en omtvistad fråga; Post- och telestyrelsen har ändrat sin bedömning och anser att utrymme finns om nätet planeras annorlunda. — Det är möjligt, men det inget vi har sett tydliga signaler på ännu. Det råder stor osäkerhet, men det är klart att det är bra om det går att göra, säger Björn Löfdahl. Det här är inte första gången en utredning om digitalradion läggs i skrivbordslådan. Varför lyckas ni inte övertyga politikerna? — Vilken infrastruktur som ska råda för radio är en samhällsfråga, men det har inte funnits ett politiskt engagemang. En förklaring kan vara att det fortfarande går bra för SR och radion i stort, men då ser man inte problemet på lång sikt, säger Björn Löfdahl. Är det här slutet för digitalradion i Sverige? — Det har många gånger varit svårt att förutsäga framtiden. I det korta perspektivet finns det ingen digitalradio i Sverige. I ett längre perspektiv har jag svårt att tro att radio skulle vara den sista analoga företeelsen. Det kanske sker efter 2020, men fram till dess tror jag inte att det händer något. Den kommersiella radiobranschen har också propagerat för en övergång till digitalradio, såväl MTG Radio som SBS Discovery Radio visade stöd för Digitalradiosamordningens förslag. Trots det lyfter regeringen fram oenigheter bolagen emellan som en anledning till att förslaget stoppas; anledningen är att de har olika åsikter om hur de nuvarande tillstånden skulle hanteras. — De fortsätter att blanda ihop om vi ska digitalisera med hur vi ska digitalisera. Alla har stått enade bakom den nya tekniken, samtidigt som det är utrett att mer frekvensutrymme saknas, säger Christer Modig, vd på MTG Radio. — Vi har varit lite oense om marknadsförutsättningarna, eftersom nuvarande fördelning skulle innebära ekonomiska fördelar för SBS Discovery som kontrollerar fler tillstånd, men vi har haft bra diskussioner gällande detta. Vad anser du om beslutet att övergången stoppas? — Det är väl mest tråkigt för lyssnarna, Ett utbud med sex radiokanaler är inte värdigt en IT-nation som Sverige. Det är lika illa när som vi bara hade SVT1 och 2 samt TV4. Nu stannar utvecklingen av radio i Sverige, säger Christer Modig. Vad är följderna för er? — När tillstånden för FM-nätet fördelas på nytt 2018 har MTG möjlighet att ta en starkare position. På så sätt är det bra, men samtidigt har vi helt och fullt stått bakom en digitalisering. Det är nödvändighet som nu blir försenad. Om digitaliseringen går i graven, då går radion i graven, säger Christer Modig. DN har sökt Staffan Rosell, vd på SBS Discovery Radio.


”Aftonbladet är inte till salu”

Summary: Schibsted överväger att sälja Aftonbladet till Bonnier, ägare till konkurrenten Expressen. Men Aftonbladets chefredaktör Jan Helin avfärdar ryktet om en sammanslagning av tidningarna.

Under söndagskvällen publicerade den norska tidningen Dagens Næringsliv uppgifter om en eventuell affär. Enligt källor till tidningen överväger den norska mediekoncernen Schibsted att sälja Aftonbladet. Den tilltänkta köparen uppges vara Bonnier, ägare till huvudkonkurrenten Expressen. ”Att slå samman Aftonbladet och Expressen, som ägs av Bonnier, räknas som ett av de mest uppenbara strukturgreppen på den svenska marknaden”, skriver Dagens Næringsliv. Bonniers kommunikationschef David Salsbäck vill inte kommentera spekulationerna om en eventuell storaffär. Det gör däremot Raoul Grünthal, koncernchef för Schibsted Sverige: – Det är helt fel. Det kan jag dementera rakt av. Att Bonnier skulle köpa Aftonbladet är en absurd tanke. Då är det mer sannolikt att Grönköpings Veckoblad skulle köpa Expressen, säger han. Aftonbladets chefredaktör Jan Helin vill inte kommentera vad en eventuell sammanslagning av kvällstidningarna skulle innebära. I ett mail till DN hänvisar han till Raoul Grünthals uttalande. Och tillägger: ”Aftonbladet är inte till salu.”


Ulf Lundell till hård attack mot dottern efter DN-krönika

Summary: Ulf Lundell går till hård attack mot sin dotter Sanna Lundell för hennes nya bok ”Djävulsdansen”, efter ett citat i en DN-krönika. Musikern hävdar att han pekas ut som ett fyllesvin. ”Jag har hört och läst en hel del skit från kvinnor, men inte från min egen avkomma”, skriver han.

För två dagar sedan skrev DN:s Catia Hultquist en krönika om Ann Söderlunds och Sanna Lundells nya bok ”Djävulsdansen”, där författarna berättar om hur det är att vara anhörig till en människa med ett beroende. I krönikan citeras delar ur boken, vilket har fått Sanna Lundells far Ulf Lundell att gå i taket på sin blogg ”Badgers Drift”. ”Man skriver skit i DN. Kultursidan, sid 2. Eller, det är inte direkt DN som gör det, det är mitt eget kött och blod. Det citerades ur bok om medberoende. Jag har inte sett programmen, inte läst boken, men här är ett citat som är falskt, tårsliskigt, oriktigt. Naturligtvis är jag fylle-aset som förluper hemmet som det brukar heta”, skriver han på sin blogg. Det han reagerar på är ett citat ur boken, där Sanna Lundell beskriver ett minne av en sommarkväll då hennes far uppges ha startat ett bråk i syfte att få fly in i sitt missbruk. ”Jag sitter på en pall i köket och ser min mamma gråtandes vid ett öppet fönster inne i matrummet där hon förtvivlat, hulkandes skriker till pappa att han inte ska gå”, skriver hon i boken. Men pappan uppges gå ändå, till synens oberörd av mammans böner. ”Hur kan han lämna någon som är så ledsen. Hur kan han lämna mig med någon som är så förtvivlad”, frågar Sanna Lundell sig i boken. Nu skriver Ulf Lundell på sin blogg att han har fått nog och inte längre tänker hålla sig i skinnet. Han planerar att skriva en egen bok för att försvara sig. ”Saker och ting måste ställas, på sina platser. Jag vill inte tvätta byket som mitt första elva år långa äktenskap var och är offentligt, men nu blir jag så illa tvungen. Dåren ska få försvara sej. Jag har hört och läst en hel del skit från kvinnor, feminister dom senaste 10–15 åren men inte från min egen avkomma”, skriver han och fortsätter: ”Man kan skriva dumheter, sen kan man smsa och be om pengar. Som jag överför. Frihet och oberoende kostar. Bland annat pengar. Sannas söner har en far (reds anm skådespelaren Mikael Persbrandt) som kör Rolls Bentley Ferrari. Nästa gång det krisar får man vända sej dit. Eller annorstädes.” Sanna Lundell säger till Expressen att citaten är tagna ur en längre text och att hon misstänker att pappan inte har läst boken. Hon hävdar att det här är hennes minnesbild och att pappan inte vill kännas vid den. – Det är inte infekterat från min sida. Jag tror att det är infekterat från hans sida. Det är uppenbart så att han inte ville kännas vid den historia som jag minns den. Så är det ju. Det är upp till var och en att berätta sin historia, säger hon till tidningen. Sanna Lundell menar att det börjar likna uppväxtbråket mellan Anna Wahlgren och Felicia Feldt. Hon vet ännu inte om hon kommer att kontakta sin far efter bloggattacken. – Det är en man som jag just nu inte tar på alldeles för stort allvar på grund av sin sjukdom, säger hon. DN söker Ulf Lundell, Sanna Lundell och Mikael Persbrandt för en kommentar.


Experter dömer ut nya kyrkohandboken

Summary: I Kyrkosverige råder upprorsstämning bland både musiker och experter mot arbetet med den nya kyrkohandboken. Nu menar den svenske nestorn inom kyrkomusik att handboksarbetet måste göras om från grunden.

Arbetet med en ny kyrkohandbok har pågått i sju år och en ny version ska enligt handboksprojektets styrgrupp vara klar 2018. Men ledande experter och kyrkomusiker menar att processen har varit så undermålig att projektledningen måste bytas ut och arbetet göras om från början. DN:s Maria Schottenius har uppmärksammat striden i ett flertal krönikor. Nu ställer sig även landets ledande expert på kyrkomusik bakom kraven på en total revision. Folke Bohlin är professor emeritus i musikvetenskap vid Lunds universitet och ombads att komma med synpunkter på remissvaren på kyrkohandboken. Han sammanfattade sin kritik i ett skriftligt utlåtande. – Det är musiktekniska saker jag vänder mig mot och jag har funnit flera felaktigheter. Sammanfattningsvis förstärker de min uppfattning att förslaget till gudstjänstmusik bör genomgå en förnyad grundlig revision, säger han. Folke Bohlin menar att hans synpunkter på gällande förslag har kommit att tolkas som att han stöder förslaget. Det reagerar han starkt emot. – Jag vet att kunnigt och begåvat folk som har varit med i processen har uppfattat det som att jag har varit medansvarig. Men i mitt utlåtande finns inte ett ord om att jag berömmer förslaget eller tycker det är bra eller vettigt. Jag kritiserar notskriftens utformning, användningen av gregoriansk sång och andra konkreta ting. Och där finns så mycket att göra att det måste bli en grundlig nyrevision, inte bara att man petar in lite småsaker, säger han. I Svenska kyrkans tidning har ett flertal organister krävt en ny projektledning och i tidskriften Svenskt gudstjänstliv kritiserar litteraturprofessorn i Lund Eva Haettner Aurelius den nya handbokens ”språkfel, icke-idiomatiska uttryck och vaga, nebulösa formuleringar”. Delar av den nya handboken är så dåliga att de passerar pekoralets gräns, menar hon. – Det visar en språkblindhet av en kaliber som man inte trodde fanns, säger Eva Haettner Aurelius. Hon är också förvånad över att man inte bytt ut de ansvariga. – Att man ger ett förnyat förtroende till personer som har släppt igenom en så kraftigt kritiserad produkt är märkligt. Mattias Lundberg, docent i musikvetenskap vid Uppsala universitet, anser att problemen i handboksarbetet bland annat beror på att Svenska kyrkan sedan frigörelsen från staten har tappat kontakt med universiteten och det fria kulturlivet. – Landets alla berörda musikorganisationer har erbjudit den kompetens man annars saknar centralt i kyrkan, men av något oförklarligt skäl vill man inte visa hur man arbetar eller föra dialog med det musikliv man som kyrka ingår i. Det blir en sluten och snäv process, när man kunnat ha öppenhet och värdefulla diskussioner, säger Mattias Lundberg. Projektledare för kyrkohandboken sedan 2010 är Boel Hössjer Sundman och kyrkosekreterare och chefsteolog Cristina Grenholm är en av de ansvariga för arbetet. Göteborgs biskop Per Eckerdal är vice ordförande i handboksprojektets styrgrupp. Han känner till den omfattande kritiken och menar att den inte har gömts undan eller viftats bort. – Folke Bohlins slutsats att förslaget bör genomgå en grundlig revision rapporterades på styrgruppens senaste möte i onsdags. Tidigare har det tydligen på något sätt cirkulerats att Folke Bohlin skulle stödja förslaget. Det är väldigt olyckligt, för det är helt klart att han är mycket kritisk till det, säger Per Eckerdal. Hur ser du på hans kritik? – Kritiken när det gäller den gregorianska musiken är allvarlig och besvärande, och det har i hög grad funnits med i våra diskussioner. Handboksprojektet har också valt ett arbetssätt som en hel del har kritiserat. Det är vi medvetna om, men har ändå varit tvungna att göra ett val. Så det blir ingen grundlig revision? – Nej inte i denna fas av arbetet, men vi fäster stor vikt vid kritiken, som finns med i den fortsatta bedömningen. Har den här linjen stöd även uppifrån, hos ärkebiskop Antje Jackelén? – Nu är ärkebiskopen sjukskriven, men hon och jag står i kontakt med varandra och styrgruppen har varit enig och bedömt att detta är det klokaste sättet att jobba på. Kyrkohandboken. Kyrkohandboken innehåller ordningar för gudstjänster, till exempel högmässa, dopgudstjänst och vigselgudstjänst. Den nuvarande kyrkohandboken för Svenska kyrkan är från 1986, och år 2006 beslutade kyrkostyrelsen om en revision. Bland annat för att anpassa handboken till bibelöversättningen från 2000, och för att komma fram till ett mer inkluderande språkbruk. År 2010 beslutade man om ”en mer genomgripande revision”, och enligt tidsplanen ska en ny kyrkohandbok tas i bruk 2018. Kritiker menar att arbetet med kyrkohandboken har varit toppstyrt och gått för snabbt. I september förra året skrev hundratals musiker och tunga instanser som Kungliga musikaliska akademien och Föreningen svenska tonsättare på ett upprop där man krävde att kyrkan skulle ta hjälp av musikalisk expertis. Det har också framförts kritik mot språket i handboken.


Roger Mogert (s) ger Stadsbiblioteket bakläxa

Summary: Stockholms stadsbibliotek göra rätt för sig och betala ersättning till författare som föreläser och träffar läsare på bibliotekets arrangemang. Det svarar kulturborgarrådet Roger Mogert (S) efter Författarförbundets kritik mot Stadsbiblioteket på DN Kulturs debattsida. Enligt biblioteketschefen Katti Hoflin ska dock författarna få ersättning när biblioteket står som ensam arrangör.

Varför betalar inte Stockholms Stadsbibliotek ersättning till författare som är på besök på olika arrangemang, när de flesta andra betydligt fattigare kommuner gör det? Är det rimligt att utnyttja författarna för gratisarbete på det sättet? Frågorna ställdes av Författarförbundets ordförande Gunnar Arelius på DN Kulturs debattsida på fredagen – med udden riktad mot Stadsbibliotekets chef Katti Hoflin. Men även Roger Mogert (S) fick som ansvarigt kulturborgarråd sig en släng av sleven. När DN ringer Mogert för en kommentar på fredagen skulle han just träffa Gunnar Arelius för ett samtal. – Jag tycker i grunden att han har helt rätt. Men ska man vara ärlig så är det inte bara ett problem för Stadsbiblioteket, utan för hela kultursektorn, säger han. Mogert menar att det är ett gammalt problem som han fått ärva och inte kunnat göra något åt ännu, och att en förklaring till att Stadsbiblioteket inte betalat ersättning kan vara att arrangemangen ofta görs upp mellan bibliotek och förlag. – Vi som stor aktör både kan och har en skyldighet att gå före i de här frågorna och komma ifrån den situation där folk förväntas vara lite ideella i kultursektorn Vad tänker du göra? – Det tydliga vi kan göra är att vi skickar med till vår biblioteksorganisation att vi ser det som en självklarhet att man ska ersättas. Hur ska det gå till? – Vi får se till att skriva in det i nästa budget i höst, tänker jag. Stadsbibliotekets chef Katti Hoflin var på resa under fredagen och mejlade svar. Är det sant att ni inte betalar författare? – När Stockholms stadsbibliotek står som ensam arrangör för ett program ska vi alltid betala enligt Författarförbundets rekommendationer. När vi samarbetar kring program står vi för lokal och personal och våra samarbetspartners för innehåll, exempelvis författarnas medverkan. Ska ni ändra på det? – Samarbeten är en viktig del av vårt uppdrag att skapa spännande programverksamhet. Om något av våra samarbeten innebär att författare inte får skälig ersättning så behöver vi förändra eller avsluta samarbetet.


Jan Eklund: Varför har de allierades massvåldtäkter under krigslutet varit tabu att skriva om?

Sjuttio år efter krigsslutet trodde man att det mesta var sagt. Dags att sluta älta och gå vidare. Ledsen, det stämmer tyvärr inte. Den enorma mängden av mediokra och usla böcker om andra världskriget har skymt sikten. Det finns fortfarande tabun och blinda fläckar. Mest kring de allierade styrkornas framfart i Europa våren 1945. What? De var ju befriarna. The greatest generation! Utan Amerikas heroiska insats inget fritt Europa. I den annars utmärkta miniserien ”Tannbach” som SVT visade nyligen bekräftades den bilden. Jänkarna kom som befriare till den sydtyska byn i april 1945. Det lilla nazistiska motstånd som fanns kvar slogs ned och soldaterna som överlevde fördes till fångläger. Amerikanerna samarbetade visserligen med den lokala nazipampen. Men i princip uppträdde de schysst och värdigt. Alla var lättade. När byn visade sig tillhöra den sovjetiska ockupationszonen blev det hårdare tag. Så fort den amerikanska militären lämnat över Tannbach till ryssarna sköts civila tyskar i hemmen av gormande befäl och byns kvinnor våldtogs på den lokala restaurangen. Den mentala järnridån var upprättad. Det är inte hela sanningen. Även amerikanska, brittiska och franska soldater begick massvåldtäkter mot tyska kvinnor. Inte sällan i sydtyska byar som den fiktiva Tannbach. Varför visste jag inte det? Den tyska historikern Miriam Gebhardt gav i mars ut boken ”Als die Soldaten kamen”. Enligt hennes beräkningar våldtogs ca 850.000 tyska kvinnor under krigsslutet. Det är väsentligt färre än de miljontals offer som tidigare diskuterats. Men den nya och sensationella uppgiften är att 300.000 av dem påstås ha begåtts av allierade soldater. Gebhardt har gått igenom rapporter från katolska präster i Bayern. Ett exempel är Fader Alois Schiml i Moosburg som den 1 augusti 1945 antecknar: ”De militära myndigheterna har gett order om att det på alla hus i byn ska anslås vilka som bor i huset och hur gamla de är. Resultatet är inte så svårt att föreställa sig... Sjutton flickor och kvinnor fördes till sjukhus efter att ha blivit sexuellt utnyttjade en eller flera gånger.” Jag citerar ur den tyska tidningen Spiegel Online, som uppger att det yngsta offret i rapporterna är en sjuårig flicka och det äldsta en kvinna på sextionio. Skribenten Klaus Wiegrefe påstår att Miriam Gebhardts siffror är på tok för höga. Källorna är svårtolkade och uppskattningen bygger på ett osannolikt antagande. Men han medger att våldtäkter begågna av ryska och allierade soldater odiskutabelt var en massfenomen, som inte minst i det senare fallet har förträngts ur det historiska medvetandet. De amerikanska soldaterna var ju unga och snygga. Frihet i luften; jazz och tuggummi. Vilken tysk tjej ville inte hoppa i säng med dem efter år av leda och umbäranden? Det var inte hela sannningen men den som passade bäst för stunden. Miriam Gebhardt säger i en intervju med DN:s korrespondent Jan Lewenhagen (8/5) att frågan blev tabu att diskutera i det traumatiserade Tyskland. ”Männen berättade inte vad de varit med om vid fronten, kvinnorna inte om vad som hänt hemma. Idealet var att visa att man inte tog vid sig, man skulle härdas.” Hon betonar också att våldtäkterna inte var sanktionerade uppifrån av allierade befäl. Det finns exempel på soldater som dömts till hårda straff. Tystnaden kring hela frågan är en konsekvens av det kalla krigets politiserade historieskrivning, noterade historikern Fredrik Persson-Lahusen i en intressant recension av Miriam Gebhards bok i Aftonbladet (19/5). Då fanns bara ryska skurkar. ”I solidaritet med samtliga offer river hon ner de politiska plakat som skymt sikten och förenklat det förflutna... Hennes starka bok stämmer till allmän eftertanke hur vi handskas med historien.” Onekligen. Amerikanska övergrepp i exempelvis Vietnam har diskuterats länge. Nu verkar det rättsliga sammanbrottet i USA:s utrikespolitik under 2000-talet – Abu Ghraib, Guantánamo, NSA:s massövervakning – öppna för även en genomlysning av andra världskrigets myter. Också goda krig deformerar människan. Även frihetshjältar kan bete sig som svin.


Läckta bilder påstås avslöja hur Game of Thrones slutar

Summary: Läckta bilder påstås visa hur femte säsongen av ”Game of Thrones” slutar.

Natten till måndag släpps säsongens sista avsnitt av populära tv-serien ”Game of Thrones”. Tidigare i veckan läckte bilder ut som påstås visa hur säsongen slutar. Bilderna lades ut på sajten Imgur och föreställer två av seriens viktigaste karaktärer – och båda ser ut att ha dött. Serien har genom åren låtit många av huvudkaraktärerna dö. Eftersom DN inte vill ”spoila” seriens slut skriver vi inte vilka karaktärer det handlar om, men om du är nyfiken så kan du klicka här. Läs också: Därför tackade Game of Thrones-stjärnan nej till ”50 shades”


Dave Grohl når ny rockstjärnenivå med brutet ben

Summary: Det var på väg att bli en havererad konsert, men Foo Fighters sångare Dave Grohl satte sig över smärtan. I stället blev det en oförglömlig konsert – både för honom och publiken.

– Bästa showen på turnén! ropar Dave Grohl med tjock röst, när allt till slut är över, och det är nästan så man tror honom. Inte för att det rimligen stämmer rent musikaliskt, eller för att han någonsin skulle ha velat göra en sådan här spelning. Eller vill göra en till. Men för att det gick, och förvandlade ett fiasko till en osannolik triumf. ”Break a leg” är en lyckönskning man brukar säga innan det är dags att gå på scen i den skrockfulla engelskspråkiga teatervärlden, men det är alltså just det som Foo Fighters frontman gör redan i andra låten ”Monkey wrench”. Ramlar av scenen och bryter benet. Den hypertaggade inledningen kommer av sig helt, liggande på en bår ropar en förtvivlad Dave Grohl att de får komma tillbaka en annan dag. Läs mer: Dave Grohl föll från scenen Som tröst stannar bandet kvar för att spela några coverlåtar utan sin ledare. Då kommer han tillbaka med lindat ben, sätts på en stol och sjunger några låtar medan en sjukvårdare håller foten i ett fixerat läge. Sen blir det några covers till medan Dave snabbt gipsas bakom scenen, och därpå är det dags för bortåt två timmar ytterligare konsert. Där kan man tala om arbetsseger. När publiken tar över den ordlösa sången i slutet av det allra sista numret ”Best of me” bär den så starkt och så länge att bandet får svårt att komma tillbaka in i låten, och det är uppenbart att det här hör till den sortens konserter man inte glömmer. Hur Dave Grohl mår morgonen efter är väl en annan sak. Men på något sätt är det så typiskt att det blir så här, och att det är just Dave Grohl som inte ger sig. Han är ju en sådan oförtröttlig entusiast. Man kan diskutera länge om hans band verkligen är av den sort som kan bära upp en stor stadionspelning med över femtio tusen människor, man kan vara alldeles säker på att han själv ibland har tvivlat på den saken. Men det är nu rätt länge sen han nådde dit, under förra Sverigevändan spelade de på Stockholms stadion, och vägen dit har gått via hederligt, rejält rock ’n’ roll-arbete snarare än spektakulära tilltag eller mytskapande divalater. Eller via särskilt många låtar som verkligen är klassiker i egen rätt, om man ska vara ärlig. Nästan alla andra rockstjärnor på den här nivån är mer karismatiska, men få kan som Dave Grohl utstråla besinningslös kärlek till musiken, till att själv få stå på scenen och till alla musikaliska hjältar som har gjort det före honom. Det är också typiskt att när Foo Fighters med senaste albumet faktiskt hittade ett sätt att bli oproportionerligt grandiosa på så var det genom att inte sätta sig själva i centrum. Med bara åtta låtar är ”Sonic highways” bandets kortaste, men varje låt är inspelad i en ny amerikansk stad och för varje låt har de också gjort en timslång dokumentärfilm om stadensmusikaliska själ, full av legendarer som berättar, där inspelningen av låten mer blir en detalj än en huvudsak. Den dokumentärserien – som också heter ”Sonic highways” – sändes på SVT i höstas och har med rätta hyllats på längden och tvären. Och redan året före gjorde Dave Grohl en rätt underbar långfilm om den legendariska studion Sound City utanför Los Angeles, sammansatt efter samma recept av lika delar kända medverkande och kärlek till själva musiken. Som regissör till båda är det rätt uppenbart vartåt Dave Grohl skulle kunna fortsätta när karriären blir trögare. Men först gör han världsturné som de riktigt stora gör det. I ett helt år, genom alla världsdelar, med Göteborg ungefär i mitten. Med en setlista där något av ett centrum vanligen ligger strax efter halva tiden, där bandet spelar coverlåtar av Faces, Queen och AC/DC; också det en markering av hur själva entusiastfaktorn ligger i botten av allt. Och till och med denna kväll, då det mesta kastas om, sjunger Dave Grohl AC/DC:s ”Let there be rock” som en av de sista låtarna, i sin stol, med nästan ingen röst kvar. Knappt någon låt i världen torde vara sämre ägnad att framföras sittande med nygipsat ben, men här blir det lika självklart som när han en timme tidigare i ”Walk” sjunger ”I’m learning to walk again” och knappt kan hålla sig för skratt. Just där känns det faktiskt som att Dave Grohl aldrig har varit större som rockstjärna, med en glädje i musiken på scen som rent bokstavligt gör smärtan sekundär.