Lotta O: Skräcken bor i brevlådan

Summary: Kåseri. Efter ett tag började jag kasta tidningen på dörrmattan och resolut stampa på den. Det såg lite konstigt ut: upprörd prenumerant stampar på tidning.

Det hade blivit den årstiden när det var otäckt att hämta tidningen i brevlådan. Inte för nyheterna, inte heller för de fel man själv hade lyckats skriva i tidningen. Problemet var att andra tidningsläsare hade hunnit före. I början ruskade jag bara nervöst tidningen för att försöka bli av med närsynta kulturläsare. Men tvestjärtarna höll sig förtvivlat fast i teaterrecensionerna, bara något yra i huvudet. Tåligt släkte, kulturkonsumenter. Efter ett tag började jag i stället kasta tidningen på dörrmattan och resolut stampa på den en stund. Det såg lite konstigt ut: upprörd prenumerant stampar på tidning. Men det kunde ligga en ihjältrampad tvestjärt och illustrera utrikesnyheterna när man slog upp tidningen. Inte bra. En överlevande försökte sig på en rusning över bordet, avbruten halvvägs genom kulturchefens söndagskrönika. En dag försökte jag slå ihjäl en oskyldig tidningsbild som föreställde en elegant designad ny lampa i ett inredningsreportage. Den var faktiskt misstänkt lik en tvestjärt. Design var snyggare förr. Tvestjärtarna var fler än någonsin, de flyttade in i badrummet och satt på badkarskanten och viftade hotfullt med tentaklerna. Ja, jag vet att det inte heter tentakler. Men det borde ha hetat det, och tvestjärten var så stor att jag blev lite rädd. Någonstans läste jag att man kunde ordna en tvestjärtfälla med lite fuktiga tidningar, och efter det funderade jag allvarligt på att bara läsa tidningen digitalt. Är brevlådor i själva verket tvestjärtfällor? En arg tvestjärt klättrade en dag upp i kökssoffan och bet den intet ont anande särbon i benet. Det var uppenbarligen krig, och de var betydligt fler än vi. Dessutom var de bättre på gerillakrigföring. Jag blev mer och mer nervös, men till slut bestämde jag mig för att tillämpa kognitiv terapi och bli vän med tvestjärtarna. Det är fint med insekter! Vi ska vara glada för att så många finns kvar och uppenbarligen trivs utmärkt i vår närhet. Jag försökte tänka om. En dag såg jag därför i stället inte en hotfull, utan en glad, trind tvestjärt som kom spankulerande längs köksbänken. Jag slog genast ihjäl den, vänligt och entusiastiskt. Så terapin hjälpte väl, på något sätt. Sen började det äntligen bli kallt. Aldrig har jag varit så glad över höstkyla.


Skivrecension: Asmâa Hamzaoui & Bnat Timbouktou hittar det uråldriga flödet

Summary: Asmâa Hamzaoui är en av de första kvinnliga gnawamusikerna och hon har Sverige som avstamp när hon tar den marockanska urpulsen och bara låter den rulla på.

Det tar bara någon minut, sedan är den marockanska gnawans transliknande rytm på plats. Det är ett slags mäktigt, uråldrigt flöde som under speciella seanser kan pågå i timmar. Den tresträngade lutan gimbri med sin mörkt knarrande klang och så de typiska, ettrigt slamrande metallkastanjetterna. Ett sound omöjligt att missta sig på. Asmâa Hamzaoui är en av de första kvinnliga gnawamusikerna. Hon debuterar med det fina albumet ”Oulad lghaba”. Man skulle kunna kalla henne Sverigevän. Skivan ges ut av svenska bolaget Ajabu och är inspelad i Stockholm (och Casablanca), känsligt producerad av Andreas Unge. Hon sjunger med distinkt och själfylld röst och gruppen Bnat Timbouktou svarar med intensiv sång. Samspelet kan påminna om det mellan en gospelsångare och kör. De bryr sig inte om moderniseringar, de låter bara gnawans puls rulla och locka. Kärnan i musiken är urstark. Bästa spår: ”Sandia”  Läs fler musikrecensioner av Magnus Säll, till exempel om Sisso och världens snabbaste dansmusik.


Artisten LOVA: ”Jag vill bli historisk”

Summary: Som barn vann hon Lilla Melodifestivalen. Förra året blev hennes debutsingel P3:s mest spelade svenska låt. Men Lova Alvilde Sönnerbo har större ambitioner än så. Med hjälp av musiken vill hon förändra världen.

Hon vågade knappt räcka upp handen i skolan. Var blyg, kämpade med sin dyslexi och kände sig ofta dum. Musiken blev Lova Alvilde Sönnerbos tillflyktsort. På sitt rum i Bromma började hon tidigt skriva egna låtar. Publiken bestod av familjen. Pappan, som varit en aspirerande operasångare, uppmuntrade barnen att spela piano och sjunga. – Att vara musiker är inte alltid så fett ekonomiskt, så han kunde inte leva på det. Men jag tror att han alltid har velat att någon annan i familjen ska ta efter, så han lade nog sina egna drömmar på barnen. Den unga talangen säger det med värme. Pappans dröm kom att bli hennes egen. Och den gick i uppfyllelse. Hon slår ut med armarna och verkar genuint glad när hon tar emot i studion på Östermalm. – Välkomna! Vad roligt att ni är här! säger hon och håller upp dörren. Hon visar vägen ner i en källare, dit dagsljuset inte når. Men den färgsprakande artisten fyller rummet med energi. Hon pratar snabbt och mycket, mixar svenska och engelska uttryck i ett (som att ”sätta ett bra exempel”) och slår ofta ihop händerna i förtjusning. När vi ses har den nya ep:n inte ens kommit ut, men 21-åringen är redan inne i nästa projekt – albumet som ska ges ut nästa år. Hon slår sig vant ner i skrivbordsstolen framför mixerbordet. Ivrig att spela upp sina låtar. – Jag blir alltid lite kär i det som släpps, när jag kan lyssna på musiken med nya öron och får höra hur den tas emot. Vad den betyder för andra, i vilka hem låtarna hamnar. Det är häftigt, konstaterar hon. Att hon sitter i en studio är delvis tack vare det som hände när den lovande sångerskan var 12 år. I sedvanlig ordning uppträdde hon för familjen med en egenskriven låt. Den hette ”Mitt mod” och handlade om att våga. Den gången satte familjen ner foten – det var dags att leva som hon lärde. Sagt och gjort. Hon uppbådade allt sitt mod och sökte till Lilla Melodifestivalen. Hon blev kallad till audition – där modet genast rann ur henne. – Alla andra var där med sina managers och röstcoacher, men jag kom dit utan och hade spytt tre gånger i bilen på vägen dit, säger hon och ser för en sekund plågad ut av minnet. Men hon reste sig, gick vidare och vann till slut hela tävlingen. Responsen från publiken lämnade ett stort avtryck i den nya sångfågeln. Unga tjejer hörde av sig för att tacka och sade att låten fått dem att känna sig starka. – Då tänkte jag: ”Shit, musik kan verkligen göra skillnad!” Sedan dess lever Lova Alvilde Sönnerbo efter devisen att musik verkligen kan förändra världen. – Det kanske är lite själviskt, men ända sedan jag var liten har jag velat bli historisk. Jag vill kunna göra den här världen till en bättre plats. Och det enda sättet jag kan åstadkomma det på är genom musiken. Den nya ep:n ”A gentleman's guide” beskriver hon som en lista över ”do's and don'ts” för män. Varje låt är riktad till en särskild grupp. Bland dem finns pappor (”Daddy issues”), sådana som alltid tror att de vet bäst (”I can do better”) och de som bara ser en kropp (”My name isn't”). Allt utgår ifrån självupplevda händelser. – Även om det är riktat till män så är det mycket för mig själv och för andra kvinnor. Jag står upp för mig själv i de här låtarna. Det har jag inte alltid vågat göra. Att feministiska budskap blivit vanligare i musik, tror Alvilde Sönnerbo är en naturlig konsekvens av att jämställdhet diskuteras mer i dag. Trots det har hon växt upp med ungefär samma problematik som kvinnor i äldre generationer. – Jag är väldigt, väldigt trött på att leva i skuggan av män och jag känner en skyldighet att använda min röst. Det är upp till oss själva vilken värld vi vill växa upp i. Efter visst funderande skruvar 21-åringen upp musiken i högtalarna och spelar det spår hon är allra, allra mest stolt över. ”My name isn’t 'baby' you can not say whatever you feel like/ I am not the things you call me/ My name isn’t 'honey' I will always do whatever I feel like/ Honestly, you don’t own me/ My name isn’t/ Yours/” – Låten har liksom alla bitar av min personlighet och är lite kaxig, men ändå med glimten i ögat. Kollegorna i den lilla studion börjar gunga med i musiken. Det är svårt att stå emot. – Jag brukar jobba med kontraster, där en sårbar text kan möta en melodi som är väldigt catchy. Det ligger något i att ha starka budskap men samtidigt vilja att folk ska kunna dansa och ha en bra kväll. Att det ska vara lekfullt. Och visst märks lekfullheten, både i musiken och texterna. I låten ”Daddy issues” har hon vänt på det begrepp som så ofta används på kvinnor med frånvarande fäder. You gotta be the one to set an example/ So he can be a greater man than I ever had/ If you are not the one to teach them better/ We will get another boy thats stuck in the past with daddy issues/ – Den är riktad till pappor, framför allt pappor med söner. Att de ska visa hur en riktigt bra, fin kille ska vara. Jag ser hur killar tar efter varandra, att män ser upp till män och vill jobba med andra män. Lova Alvilde Sönnerbo ser nöjd ut när hon skruvar ner musiken. Genom låtskrivandet kan hon kliva in i en annan persona. Vara säkrare. Som artist vill hon vara en förebild, men inte perfekt eller felfri. Snarare mänsklig. Hon tycker att samhällsklimatet präglas av för mycket yta och efterlyser mer sårbarhet. – Det är komplext. För samtidigt som jag är kritisk så häller jag bensin på elden i och med att jag följer samhällsstrukturen och är den man ”ska” vara. Det är en bergochdalbana, men jag försöker hitta min plats och den jag vill vara. På sociala medier blir denna komplexitet tydligare än någon annan stans. – När jag blickar tillbaka på min Instagram kan jag se mina osäkra perioder. När jag gått in och redigerat mina bilder så mycket att jag knappt ser ut som jag gör i verkligheten. En bild säger inte längre mer än tusen ord, konstaterar hon och syftar på att en bild på sociala medier inte alls behöver spegla sanningen. Det är just den här typen av ämnen hon vill skriva om. Ämnen som kan väcka nya tankar hos de som lyssnar eller vara ett bollplank för de som redan går omkring med liknande reflektioner. Men framför allt vill hon vara ett stöd för de som har det svårt. – Jag vill att folk ska kunna vända sig till mina låtar när de känner sig ledsna eller ensamma. Jag vill vara som en nära vän. Om jag kan påverka en enda människas liv så är det helt fantastiskt. Det är allt jag vill. Lova Alvilde Sönnerbo Född: 1998 i Stockholm. Artistnamn: LOVA Aktuell med: Ep:n ”A gentleman's guide”. Debutsingeln ”You me and the silence” blev P3:s mest spelade svenska låt 2018. Samma år nominerades Lova Sönnerbo till ”Framtidens artist” på P3 Guldgalan och vann Musikförläggarnas stipendium. Youtube Music utsåg henne till ”Artist to watch 2019”. Inspireras av: 90-talets hiphop. Just nu lyssnar hon också mycket på Julia Michaels.


Kinas ambassad kritiseras för svartmålning av journalist

Summary: Kinas ambassad har återigen fördömt och svartmålat journalisten Kurdo Baksi. Ambassaden får nu kritik av Sveriges Författarförbund, Svenska PEN och Journalistförbundet.

För en vecka sedan fördömde Kinas ambassad den svenska journalisten och författaren Kurdo Baksi i mycket starka ordalag. Kurdo Baksi hade skrivit en debattartikel i Svenska Dagbladet om fallet med den frihetsberövade svenska förläggaren Gui Minhai, där uppmanade han Kinas president Xi Jinping att bete sig mer som Bamse, att bli lite snällare. Kinas ambassad i Sverige svarade i ett uttalande på sin sajt: ”Återigen blir vi chockade av hans okunnighet och vansinne, och vi fördömer starkt hans extrema och samvetslösa anti-Kina-beteende.” Enligt den kinesiska ambassaden visade Kurdo Baksis ställningstagande för demokratirörelsen i Hongkong även att han ”inte har någon känsla för internationell rätt, och att han inte förstår och inte är värdig att över huvud taget diskutera demokrati eller rättssamhälle.” Svenska PEN, Sveriges Författarförbund och Journalistförbundet riktar nu kritik mot den kinesiska ambassadens agerande: ”I Sverige har vi yttrandefrihet och representanter för den kinesiska ambassaden har rätt att fritt uttrycka sin åsikt. Vi har rätt att uttrycka vår. Yttrandefrihet är en förutsättning för demokrati”, skriver förbundens respektive representanter Jesper Bengtsson, Grethe Rottböll och Ulrika Hyllert i en debattartikel i tidningen Journalisten.


Svensk Bokkonst hoppar av programmet på Kina-utställning

Summary: Föreningen Svensk Bokkonst drar sig ur vidare medverkan i en bokutställning. Skälet är att den äger rum på ett kulturcenter med nära band till kinesiska staten. – Vi har medlemmar som engagerat sig mycket i frågan kring den fängslade svenska förläggaren Gui Minhai i Kina, säger ordförande Johanna Lewengard till DN.

På onsdag är det vernissage för utställningen ”A book is a book is a book” i Stockholm. Där visas bokdesign från Sverige och Kina och senare under hösten anordnas även ett seminarium och en workshop. Utställningen äger rum på China cultural center (CCC) i närheten av Kungsträdgården. CCC finns i flera städer i Europa och har nära band till den kinesiska staten. President Xi Jinping har själv varit på plats vid invigningen av flera center. CCC:s svenska filial startades 2016 med det uttalade målet att introducera kinesisk kultur och konst till en svensk publik, samt för att främja kulturellt utbyte mellan länderna. I reklam till bokutställningen ”A book is a book is a book” står att en samarbetspartner är Svensk Bokkonst, en förening som arbetar för att öka kvaliteten inom produktionen av böcker. Till utställningen har man lånat ut böcker ur en samling med svensk bokdesign. På fredagen kom dock beskedet att Svensk Bokkonst hoppar av vidare medverkan i evenemanget. Det framkom i ett brev till medlemmarna: ”Mot bakgrund av att utställningen äger rum på China Cultural Center i Stockholm och svårigheten i att utesluta dess kopplingar till den kinesiska regeringen, har Svensk Bokkonsts styrelse dock beslutat avstå från vidare medverkan”, står det i brevet som DN tagit del av. – Våra böcker är utlånade till en utställning vars intentioner vi anser går i linje med föreningens syften att stimulera till hög kvalitet inom bokproduktion i Sverige. Men efter årsmötet i början av sommaren beslutade vi att avstå från all vidare medverkan och program. Vi tar också avstånd från att marknadsföra utställningen via våra kanaler, säger Johanna Lewengard, ordförande i Svensk Bokkonst till DN. Vad ligger bakom ert beslut? – Svensk Bokkonst har medlemmar som engagerat sig mycket i frågan kring den fängslade svenska förläggaren Gui Minhai i Kina. I och med att vi har haft svårigheter att utesluta att det finns en koppling mellan kulturcentret och den kinesiska regeringen valde vi att avstå från all vidare medverkan. Johanna Lewengard hävdar att föreningen tog beslutet innan sommaren men att informationen ”av olyckliga skäl” fastnade på vägen. Därför står namnet Svensk Bokkonst med på affischer och inbjudningar. På fredagen låg även ett inlägg med reklam för utställningen fortfarande ute på föreningens Instagramkonto. Inlägget togs senare bort. Ni har lånat ut från samlingen och föreningens namn står fortfarande med i marknadsföringen. Vad har ni då dragit er tillbaka er ifrån? – Vi deltar inte i program, vi deltar inte i att marknadsföra utställningen eller aktiviteter i utställningen, säger Johanna Lewengard. Initiativtagare till ”A book is a book is a book” är den svenska bokformgivaren Nina Ulmaja. Enligt henne är huvudsyftet med evenemanget att visa ledande kinesisk bokdesign. – Det är därför jag initierat det här. Jag är helt begeistrad över vad jag sett i Kina, säger Nina Ulmaja. Hon fick först häromdagen besked om att Svensk Bokkonst inte kommer att delta i aktiviteter eller marknadsföra utställningen. Böckerna från samlingen är dock kvar och på måndagen sätts de upp i utställningslokalerna. – Det här handlar om kultur och bokdesign. Inte om politik. De kinesiska designer vars böcker vi visar befinner sig i samma situation som vi gör här. De flesta är frilansformgivare, anlitade av förlag, säger Nina Ulmaja. Hur ser du på Svensk Bokkonsts beslut att inte delta i aktiviteter eller marknadsföra utställningen? – Det får stå för dem. Jag gör detta med de bästa intentioner och med alla goda avsikter. DN har sökt CCC.


Södra teaterns vd trött på grannarna: ”Hjälp oss”

Summary: Södra teaterns vd har fått nog av klagomål från grannar och uppmanar nu till protest. I ett öppet brev ombes alla Stockholmare som vill se konserter nästa sommar att skriva under en namninsamling.

Södra teatern är en av de scener som drabbats av den uppmärksammade klubbdöden, där grannars klagomål har lett till att flera konsertscener och klubblokaler tvingats stänga. Nyligen beslutade Miljö- och hälsoskyddsnämnden att Södra teatern får ha 21 konserter på Mosebacketerrassen i juni, augusti och september 2020. Beslutet accepterades av Södra teatern, som egentligen hade velat anordna 28 konserter nästa sommar. Men nu har en granne överklagat beslutet till Miljöförvaltningen. – Jag och våra medarbetare är rent ut sagt trötta. Efter en sommar utan klagomål till Stockholms stad och alla ansträngningar från vår sida för att göra konsertupplevelserna så bra som möjligt för alla känns överklagandet som ett rejält bakslag, skriver Södra teaterns vd Samuel Laulajainen i ett öppet brev. Samuel Laulajainen uppmanar nu alla som som vill att Mosebacketerrassen ska kunna fortsätta bedriva konsertverksamhet att skriva under en namninsamling för att visa sitt stöd. – Hjälp oss att visa hur många som uppskattar ett levande Stockholm. Hjälp oss att visa hur många det är som vill att Mosebacke och Södermalm ska leva, som vill att Mosebacketerrassen, en av Stockholms mest unika utescener, ska kunna fortsätta leva, skriver han. Läs mer: Kägelbanan stängs som scen efter klagomål från grannar


Anna Ternheim: Jag måste hela tiden försöka bli friare och friare

Summary: Varje gång Anna Ternheim släpper ett nytt album oroar hon sig för att det är hennes sista. På ”A space for lost time”, som kommer den 20 september, vill hon vara så tydlig som möjligt. Och efter 15 år står kärleken fortfarande i centrum.

År 2004 kom Anna Ternheims ”Somebody outside”. Det var året med ”My secret”, med ”To be gone”, med covern på Broder Daniels ”Shoreline”. Hon blev utnämnd till Årets nykomling både på P3 Guld och Grammisgalan 2005 och den sommaren var hon förband till Kent på deras tältturné runt om i Sverige. Nu, femton år senare, kommer hennes sjunde album ”A space for lost time”. Vi träffas i en kontorslokal på Södermalm i Stockholm. Anna Ternheim är klädd i kritstrecksrandig, tredelad kostym. Hon berättar att hon, som hon brukar vara efter att ha färdigställt en skiva, är ”helt tom”. – Det är alltid så svårt att veta om det ska komma något mer. Man kan aldrig ta för givet att det, efter den här sjunde skivan, ska komma sju till, säger hon. Jag försöker trösta – så här långt, säger jag, har det ju faktiskt alltid kommit en skiva till. – Å andra sidan, vem vet vad som händer? Jag omfamnar den känslan mer och mer, av att det är okej att inte ha kontroll. De första åren kunde jag bli helt upptagen av allt det jobbiga, och det stod i vägen för att njuta av allt som var bra. I dag blir jag inte lika panikslagen. Allt har blivit lättare, på många sätt, även om det inte är lätt, säger hon. Albumtiteln, ”A space for lost time”, kom till Anna Ternheim först när albumet nästan var klart. – Jag vet inte riktigt vad det betyder. Men jag gillar albumtitlar som man får fundera lite på. Vissa av låtarna på skivan är tillbakablickande, det finns en längtan efter det där utrymmet där man alltid har en andra chans. Det kanske handlar om att hitta det utrymmet i sig själv, att man ska få vara det där blanka bladet. Hon upprepar titeln för sig själv. – Ja, på ett sätt klingar det vemodigt, att man förlorar tiden. Men jag vet inte om man kan förlora tid. Det är väl det enda man har? Vad hör du själv, när du lyssnar på skivan? – Jag hade någon idé om att skivan skulle vara mycket enklare, mer avskalad än vad den faktiskt blev. Men jag ville göra en tydlig skiva, och med det menar jag att jag ville att allt skulle låta självklart. Jag ville att allt skulle byggas kring min röst. Det man vill åt är att lyssnaren ska komma in i en känsla, och få befinna sig i den under hela albumet. Anna Ternheim har i elva års tid haft två hemstäder – Stockholm och New York. Hon reser ständigt emellan, fram och tillbaka, och säger att skillnaden mellan städerna har blivit tydligare med åren. – Varje gång jag kommer till Stockholm märker jag att jag inte är tjugo längre. Det är lättare att komma undan med ett alternativt liv i New York – inte så att jag fördöms här, men jag påminns om att jag lever annorlunda än många andra. Jag har ju inte barn, familj… Allt det där. Hon berättar att hon med tiden lärt sig att välja bort saker också musikaliskt. – Det var svårt, i början, att definiera vad jag egentligen höll på med. Nu är det mycket lättare att välja bort vad jag inte är. Vad är du inte? – Jag är ingen Shakira, till exempel, och kommer aldrig att bli det. Men det var du väl ändå inte i början av din karriär heller? – Nej, men det som är tydligt för andra kanske inte alltid är lika tydligt för en själv… Under femton års musicerande hinner mycket förändras. Också en sådan sak som en sångröst. – Om man lyssnar på min första skiva är det en jätteskillnad – det var så svårt för mig att sjunga, jag hade jättesvag röst. Jag har alltid kämpat med det tekniska och det fysiska. Även att spela gitarr var svårt. Det var en kamp att få fram ljud. Varför det? – Det är muskler och grejer. Jag hade helt enkelt inte sjungit så mycket innan. Man hör det på sångare, och jag kan höra det på mig själv fortfarande, hur mycket man vågar släppa taget. Det hör man på musiker också, varifrån de spelar, om det är här… Hon pekar mot tinningen. – … eller här… Mot hjärtat. – … eller här. Mot höfterna. – Vissa har direkt tillgång till den där urkraften. Jag måste hela tiden försöka bli friare och friare, men jag tycker att jag kommer lite längre för varje platta. Sen hänger det ihop med hur man mår, också, för det sätter sig verkligen på andningen och rösten. Om man inte mår bra är rösten inte stark. Hur tänker du på dina första år som artist i dag? Vad minns du av Kentturnén? – Jag hade nog inte vett att uppskatta vad jag fick vara med om. I dag känner jag ju Kent, men vi bondade inte så mycket på den turnén. Så här i efterhand förstår jag att de ville dra med mig i sitt häng, de var jätteschyssta, men… Du vet, jag kunde ha fått vad som helst i min loge, och jag bad om grönsaksbuljong. Och så gick jag runt där och drack buljong och var nervös. Jag var inte med på några fester eller någonting, säger Anna Ternheim. Ångrar du det? – Om jag skulle få göra om det skulle jag kunna njuta mer, tror jag. Men alla som är med om något slags genombrott så tidigt har nog svårt att ta in allt – man håller på i det tysta, och sen öppnas plötsligt dörrarna. Det första året var speciellt. På skivorna som kommit efter det har det känts som att vi jobbat hårt för varje framgång. I höst ska Anna Ternheim ut på Europaturné. Närmare trettio orter på strax över en månad, runt om i Tyskland, Nederländerna och Norden, med premiär i Göteborgs konserthus den 25 oktober. – Vid någon tidpunkt under varje turné känner jag: ”Det här är det bästa som finns.” Man går in i en bubbla och blir som en familj där i turnébussen. Man är så nära varandra, under en kort tid, och när det är slut säger man hejdå och fortsätter med sitt. Den enda baksidan är att vara borta så mycket hemifrån, och att det är slitigt att resa så mycket, men jag ser verkligen fram emot turnén, säger hon. Innan vi skiljs åt frågar jag Anna Ternheim om ”A space for lost time” är ett kärleksalbum. Och om hon alltid gör kärleksalbum, och om låtarna handlar om vänskaplig eller romantisk kärlek, och om hon vill att man ska förstå skillnaden. – Alla mina skivor handlar om kärlek, säger hon. Jag har mycket att ösa ur, och det är det som kommer till mig när jag sätter mig för att skriva låtar. Om jag pratar om politik med någon mynnar det kanske ut i något annat, men inte i musik. Varför just kärleken? – Det är väldigt svårt att inte skriva om kärlek. Det är en del av alla mänskliga relationer – närvaron, eller frånvaron, av kärlek. Jag vill själv förmedla en känsla, en stämning som den som lyssnar ska kunna gå in i. Om jag lyckas med det känner jag att låten gör det den ska. Jag skriver om min historia på ett sätt som jag hoppas berör och som andra kan relatera till, men jag är personligen inte så intresserad av andra artisters privatliv. Det är vad deras låtar väcker i mig som betyder något. Anna Ternheim Anna Ternheim, född 1978 i Sollentuna, är artist. Hon debuterade 2004 med ”To be gone” och har sedan dess släppt album som ”Separation road” och ”Leaving on a Mayday”. Under sommaren har hon också programlett ”Framåt midnatt” i P4 för fjärde året i rad. Den 20 september släpps albumet ”A space for lost time”, och den 25 oktober gör hon turnépremiär på Konserthuset i Göteborg.


Scenrecension: Långsamt värre i ”Lång dags färd mot natt” på Göteborgs stadsteater

Summary: I familjen Tyrones vardagsrum på Göteborgs stadsteater är det dystert, mörkt, ödsligt – och lite långtråkigt. DN:s Isa Andersson frågar sig om själva premissen för Eugene O’Neills ”Lång dags färd mot natt” håller i vårt autofiktiva tidevarv.

Teater ”Lång dags färd mot natt” Av: Eugene O’Neill Översättning: Sven Barthek. Regi: Emil Graffman. Dramaturgi: Lucas Svensson. Medverkande: Anna Bjelkerud, Claes Månsson, Eric Ericson, Fredrik Evers, Josefin Ljungman. Speltid: 3.30 h. Scen: Göteborgs stadsteater. Den som söker en genväg till höstmörkret kan söka sig till Göteborgs stadsteater och Eugene O’Neills klassiska, självbiografiska familjedrama ”Lång dags färd mot natt”. Här är mörkt så att det förslår. Pjäsens svärta har visserligen mattats av betydligt sedan den skrevs på fyrtiotalet. Här är det främst Julia Przedmojskas kala, spöklika scenrum som skapar stämning. Gråsvarta, tomma jätteväggar ramar in den olyckliga familjen Tyrones vardagsrum. Tillsammans med Tobias Hagström Ståhls väl avvägda, sparsmakade ljusinsläpp skapas ödsliga tablåer, som för tankarna till både Edward Hoppers och Hammershøis bildspråk. Det är dystert värre, ensamt värre. Dessvärre också långsamt värre. Med risk för att sparka in öppna dörrar: det blir verkligen en lång kvälls färd mot natt. Regissör Emil Graffman och dramaturg Lucas Svensson har hållit ett högaktningsfullt öra tryckt mot originaltexten. Graffman låter ensemblen balansera drömsk utdragen realism med fjäderlätt spel. På scenen är alla skuggor av sig själva. Flyktighet möter stillastående. Claes Månsson spelar pappa med pengapungen, snål och stukad av sin fattiga uppväxt. Han står som ett vajande träd i vinden med armar som sköra grenar, än fryntlig, än forcerat förbannad. En åldrad, gänglig föredetting, en misslyckad skådespelare som valde pengar framför prestation. Morfinmissbrukarmamman Mary (Anna Bjelkerud) är eteriskt ambivalent. En fladdrande nattfjäril, frätande falsk. Fredrik Evers spelar sonen Edmund, drömmaren, diktaren, dysterkvisten med dåliga lungor (i pjäsen Eugene O’Neill själv). Samspelet med brodern Jim, i form av den cyniske spjuvern Eric Ericson, tangerar både humor och allvar. Josefin Ljungman gör en uppsluppet fin tolkning av husan Cathleen, som pendlar mellan enerverande naiv och komiskt kavat. Som ser familjens sönderfall på avstånd, men själv glider in i den sjuka omloppsbanan. Familjens livslögner, maskspel och missbruk trasslar ihop sig som en råttkung. Alla är fast, ingen hittar ut. Eugene O’Neill skrev pjäsen 1941, men den hade urpremiär på Dramaten först några år efter hans död 1953. Hans egen önskan var att den skulle spelas först 25 år efter hans död av hänsyn till familjen. Att dramat skulle innehålla sådant sprängstoff ter sig närmast barockt i vårt autofiktiva tidevarv. Vissa saker åldras med värdighet, andra inte. Män som drömmer om att bli stora konstnärer, till exempel, super och går på horhus för att skingra tankarna, såsom karlarna i familjen Tyrone. Konstnärssjälen Edmund kramar vid ett tillfälle bysten av en (förmodad) diktare på spiselkransen som en nallebjörn. Morfinmamman ångrar att hon inte blev nunna. Ensemblen spelar enastående, men stycket ter sig tämligen grått i relation till nutida skildringar och liv. Vi som lever i kölvattnet av allt från Lars Norén, dokusåpor, parterapi och kbt-gurus äter i princip kraschade familjetragedier och individuella livslögner till frukost. O’Neills färd mot natt räcker länge, men inte hela dagen lång. Läs fler av DN:s scenrecensioner här.


Skivrecension: Charli XCX realiserar sin vision om framtidens hits

Summary: Charli XCX har utvecklats långt sen hon skrev Icona Pops jättesuccé ”I love it”, och på nya albumet ”Charli” är hon med om att skapa den mest nyskapande poppen just nu.

Trots samarbeten med folk som Shawn Mendes och Selena Gomez och turnéer med Taylor Swift och Katy Perry är Charlotte Aitchison fortfarande en rätt suddig punkt på popkartan. Som Charli XCX har hon släppt egen musik sedan hon bara fjorton år gammal började ladda upp låtar på Myspace 2008. En del har blivit semihits. Som ”Boom clap” från soundtracket till filmen ”The fault in our stars”. Men det enda som verkligen fått fäste är projekt där hon funnits i bakgrunden, som låtskrivare eller gästartist. Som Icona Pops ”I love it”. Att den skrevs av Charli XCX, och att hon även sjunger på singeln, har de allra flesta glömt. Märkligt eftersom det är hon som, jämfört med den svenska duon, utvecklats mest sedan den nu sex år gamla jättesuccén. Tillsammans med producenten AG Cook har hon lämnat det hejiga, punkinfluerade electrosoundet och gått vidare till mycket mer sofistikerade, utmanande ljud. Mixtapet ”Pop 2” från 2017 var ett snabbt försök att skissera riktningen mot framtidens hits. ”Charli” är den genomarbetade uppföljaren i albumform, som när den är som bäst faktiskt låter som visionen realiserad. Den i sin tur är klart retrofuturistisk. Singeln ”1999” är det mest övertydliga beviset, där Charli XCX i ett av skivans många namnkunniga samarbeten, här med Troye Sivan, parafraserar Britney Spears över ett housepiano. Låten är odiskutabelt klistrande, hackar och uppdaterar dåtidens ljud för en modern kontext. Men den är samtidigt i sin omedelbarhet skivans kanske minst intressanta. I stället är det i de mindre konventionella kompositionerna som Charli XCX:s och AG Cooks idévärld kommer allra bäst till sin rätt. Som i ”Next level Charli” där staccatorytmen och blinkningarna till den jungle som båda upphovspersonerna är för unga för att själva ha upplevt lägger en märkligt klockren grund för ett festanthem. Och som i ”February 2017” där en droppande synth driver tempot framåt medan gästande Clairo och Yaeji kliver in och ut ur handlingen. Berättaren är hela tiden rösten som rör sig ovanför. Som en drönare över kropparna på klubben, som om Albert Camus främling klivit in på ett nutida rejv. Här finns ett avstånd, en samtidigt nyfiken och kall distans. När Héloïse Letissier från Christine and the Queens i ”Gone” upprepar frasen om hur hon föraktar alla som finns runt henne låter ”Charli” som den perfekta partyskivan för introverta. Tillsammans med redan nämnda Troye Sivan och Ariana Grande utgör Charli XCX en transatlantisk treenighet för den samtidigt breda men också mest nyskapande poppen just nu. Det enda som står mellan henne och samma omfattning av kommersiell framgång som åtminstone den sistnämnda är en mainstream som är tråkigare än på länge. Att sommarens stora hit var countryraphaveriet ”Old town road” är bara ett exempel. Taylor Swifts urtrista ”Lover” likaså. Att ta sig fram i ett sådant klimat med så stora idéer som de Charli XCX har kommer inte bli lätt. Att dessutom göra det med ett riktigt uselt artistnamn är… tja, låt oss i alla fall hoppas på det bästa. Bästa spår: ”Gone” feat Christine and the Queens Läs fler musikrecensioner av Sara Martinsson, till exempel om hur Snoh Aalegra skapar organisk soul med fräschör och viss krispighet.


Så stred släktingarna om arvet efter Nobel

Summary: Nyheten om Alfred Nobels testamente slog ner som en bomb. Nästan hela hans oerhörda förmögenhet skulle gå till ett pris. Släktingarna blev upprörda – och Hjalmar Branting förfasade sig över att Svenska Akademien skulle få ansvar för litteraturpriset. DN publicerar ett bearbetat och kortat utdrag ur Ingrid Carlbergs kommande biografi ”Nobel”.

Först ut med nyheten om priset var Nya Dagligt Allehanda. Emanuel Nobel blev våldsamt irriterad när han fick läsa testamentets fulla lydelse i tidningen redan den 2 januari (1897), strax innan han skulle ge sig av mot Sankt Petersburg igen efter begravningen. Ragnar Sohlman kände likadant. Alla inblandade hade behövt en längre tid i tystnad. De hade inte ens hunnit söka efter kompletterande information bland Alfred Nobels papper i San Remo och Paris. Nyheten slog ned som en bomb. Donationens storlek var ogripbar för de flesta. Enligt tidningarnas överslagsräkningar uppskattades Alfred Nobels samlade förmögenhet till 35–50 miljoner kronor (cirka 2,5–3 miljarder kronor i dag). Av dessa skulle tydligen minst nio tiondelar tillfalla fonden och de fem prisen (fysik, kemi, medicin, litteratur och fredsarbete). Det betydde, enligt vissa beräkningar, att varje enskilt Nobelpris skulle bli dubbelt så stort som franska Vetenskapsakademiens totala årliga prissumma. Det var hisnande. ”Den mest stortartade disposition som någonsin blivit av en enskild man vidtagen för främjande av mänsklighetens kulturella och ideella utveckling”, lovordade Svenska Dagbladet. Dagens Nyheter var minst lika lyrisk: ”En vackrare minnesvård än den Alfred Nobel genom detta testamente rest åt sig har knappast någon enskild man efterlämnat”, skrev tidningen. Men DN skickade samtidigt ett varningens ord till de utvalda prisutdelarna. Det ädla uppdraget ställde höga krav på insikt, omdömesförmåga och opartiskhet. Intriger och kotteriväsen fick absolut inte förekomma. ”I båda dessa avseenden var Alfred Nobel mycket fordrande, inte minst i det senare”, skrev DN och reste kompetensmässiga frågetecken kring Svenska Akademiens lämplighet för uppgiften. Hade Alfred Nobel inte menat någon annan ”Akademie i Stockholm”? (Nej, fastslog ett av testamentsvittnena senare. Det var så Alfred Nobel alltid uttryckte sig när han avsåg Svenska Akademien.) Nyblivne socialdemokratiske riksdagsledamoten Hjalmar Branting gick rakt på sak. Svenska Akademien var ett skämt, menade han. ”Det gammelmodiga kotteri av präster och proselyter som årligen utmanar stockholmarnas löje […] är väl nättopp den mest inkompetenta församling som kunnat uppletas för att årligen utdela ett jättepris på 200 000 kr åt den främste i europeisk litteratur!” skrev han i sin tidning Social-Demokraten. Den vassaste kritiken levererades från konservativa Göteborgs Aftonblad, som i Nobels testamente såg ett dubbelt svek mot fosterlandet. Nobels miljoner behövdes i Sverige, menade tidningen. Att göra priset internationellt var att medvetet gynna andra länder framför fosterlandet. Men än värre var tilltaget att ge norska stortinget Fredspriset. Alfred Nobel hade därmed ifrågasatt Sveriges rätt att försvara sig, eftersom han ”lämnat en del av sin förmögenhet till underlättande av norska separattraktater och underblåsande av den norska högfärden mot Sverige!”. Hos Bertha von Suttner på slottet Harmannsdorf i Österrike utbröt jubel när testamentet till sist blev känt. Bertha hade djupt sörjt sin vän som genom åren skänkt tiotusentals franc till hennes fredsorganisation. Men hon var också besviken. Veckorna gick utan besked om fredspengar i testamentet. ”Förnärmad över att Nobel glömde fredssaken”, anförtrodde hon sin dagbok. När nyheten om Nobelpriset nu spreds över världen överröstes Bertha von Suttner av gratulationer. ”Jag är överlycklig över denna anslående belöning och stöd för saken, inser också att en summa borde tillfalla mig, vilket gläder mig mycket naturligtvis […] Sover dåligt till följd av upphetsningen”, skrev hon i sin dagbok. Bouppteckningen började i Paris. Ragnar Sohlman tog in på hotell vid Champs Elysées tillsammans med en bokhållare stärbhuset anlitat. Den andre testamentsexekutorn, Rudolf Lilljequist, hade sitt företag att tänka på och kom inte loss lika lätt. I stället skickade han en fullmakt till nye svensknorske generalkonsuln i Paris, Gustaf Nordling, en fryntlig trävaruhandlare som Alfred Nobel hade firat in på en bankett bara två månader tidigare.  Förseglingen av villan på avenue Malakoff bröts. Den tålamodsprövande inventeringen började, rum för rum, från gaskronan i vestibulen och tobaksdosan på skrivbordet till pianinot av päronträ i vinterträdgården. Fast viktigast var förstås de franska värdepapperen, som låg spridda på banker runt om i Paris. Generalkonsul Gustaf Nordling hade varmt hjärta, praktiskt sinnelag och pondus. Han kopplade nu ihop Ragnar Sohlman med franska advokater. Rättsläget var inte självklart. Risken fanns att franska domstolar skulle slå fast att Alfred Nobel hade varit bosatt i Paris. Protester mot testamentet skulle då prövas enligt fransk rätt och där räckte de formella bristerna, de luddiga skrivningarna kring arvtagarna, för att ogiltigförklara det. Då kunde Alfred Nobels sista vilja vara i fara. Skulle testamentet räddas behövde de övertyga franska myndigheter om att Alfred Nobel hade sin juridiska hemvist i Sverige. Stockholm skulle inte accepteras, trodde advokaterna. Det var visserligen där Alfred senast varit mantalsskriven, 1842, men då var han ju bara nio år. De fick komma upp med något bättre. Björkborn, Bofors, tänkte Ragnar Sohlman. Alfred var inte skriven där heller, men hade trots allt en större bostad. Det fanns fler formella problem. I Frankrike räckte inte Alfred Nobels formulering i testamentet för att säkra Sohlmans och Lilljequists rätt att förfoga över hans förmögenhet. Det krävdes en officiell svensk handling som bevisade att de var behöriga. En sådan var dock inte snuten ur näsan, visade det sig. Problemet löstes med ett intyg som generalkonsul Nordling själv skrev och stämplade. Där uppgav han att testamentsexekutorer enligt svensk rättspraxis hade rätt att genomföra hela den franska bouppteckningen utan att tillkalla arvingarna. Alfred Nobels släktingar skulle senare ha en del att invända mot den tolkningen av svensk praxis. Med tanke på fullmakten betydde ju tilltaget dessutom att Nordling skrev ett intyg åt sig själv. Allt stod och vägde. Fransk eller svensk lag? Alfred Nobel hade inte varit mantalsskriven någonstans i vuxen ålder. Skulle han anses ha varit bosatt i Paris, Stockholm, eller Bofors? Eller möjligen San Remo? Inget var självklart. Känslor svallade. Emanuel Nobel, huvudmannen i släkten Nobels ryska gren, hade tidigt deklarerat för Ragnar Sohlman att han inte tänkte sätta sig emot farbroderns vilja. Han hade också bedyrat den unge testamentsexekutorn att hans vänskap skulle stå fast även om utmaningarna med testamentet skapade slitningar. Nu utsattes Emanuel för påtryckningar av släktingarna i Sverige, som tyckte det var självklart att testamentet borde överklagas. Det var inte utan att även Emanuel kände viss oro. Efter nyheten om den stora prisfond som skulle bildas hade det ryska oljebolagets aktier fallit. En snabb försäljning av hela Alfreds innehav kunde bli en katastrof. Emanuel skrev till Ragnar Sohlman. De bestämde ett snabbt möte i Paris och fortsatte diskussionen i samma vänligt resonerande ton som tidigare. Ragnar bad Emanuel avvakta. Han lovade att hitta en rimlig lösning, som inte tvingade fram någon forcerad aktieförsäljning i Ryssland. Emanuel tycktes lugnad. Samtidigt gjorde han klart att dödsboet fick räkna med att några av släktingarna i Sverige tänkte överklaga. Konsuln Gustaf Nordling och de franska juristerna varnade Sohlman. Med hotet om överklagan vilande över sig behövde exekutorerna snabba på. Alla tillgångar i Frankrike borde avvecklas snarast. Annars riskerade testamentsprocessen att hamna i fransk domstol och då var de priser Alfred Nobel ville skapa med största sannolikhet ett minne blott. Detta har hänt: Alfred Nobels närmaste släktingar, bröderna Ludvig och Roberts barn, kämpar med sin sorg efter farbroderns död i San Remo den 10 december 1896. De försöker samtidigt hantera chocken över att far brodern testamenterat merparten av sin förmögenhet till ett pris. Med blandade känslor tar de emot beskedet att Alfred överlåtit ansvaret för att förvalta testamentet på sin 26-årige medarbetare Ragnar Sohlman och en utomstående ingenjör. Borde inte släktingarna sköta den saken? I Österrike våndas den berömda freds kämpen Bertha von Suttner. Veckorna har gått och ännu har hon inget hört. Har hennes vän och mecenat Alfred Nobel verkligen glömt henne i sitt testamente? När Alfred Nobel begravs i Stockholm den 29 december 1896 är innehållet i testamentet fortfarande okänt för allmänheten. För de flesta framstår guldregnet över brorsbarnen som en självklarhet. Dramat utspelar sig vid den tid då Sverige och Norge var en union, med växande spänningar mellan länderna. I början av mars 1897 hölls slutmötet om den franska bouppteckningen, ännu utan att någon av släktingarna bjudits in att medverka. Exekutorernas plan var att några veckor senare låta hela Alfred Nobels bohag i villan vid avenue Malakoff klubbas bort på auktion. Brorsbarnen bjöds in brevledes. De kunde välja mellan att skynda sig till Paris eller meddela om det var något särskilt de ville behålla för egen del. Ludvig Nobel svarade godmodigt att de gärna fick ropa in bordsbesticken med pärlemorskaft och guldmonogram till honom. ”Farbror Alfreds käpp, som han alltid begagnade, vore även trevlig att erhålla.” Hans syster Ingeborg blev bestört. Hon skrev till Ragnar Sohlman och upplyste honom om hur upprörd Alfred varit när hans mammas tillhörigheter skulle säljas på auktion. Då hade släkten ändå kunnat ropa in det mesta. ”Hur det känns för den som haft så gott som en dotters rättigheter i det hem som nu skall säljas kan kanske Herr Sohlman ana. Nu är det väl redan försent för att kunna rädda ens en del därav”, skrev hon upprört. Ingeborg lade in en skarp protest mot att farbroderns kläder skulle auktioneras ut ”likt en simpel torpares”. Irritationen växte i de svenska släktleden. Känslan spred sig att Sohlman och Lilljequist tog sig väl stora friheter och i Stockholm började släktingarna förbereda sig på att överklaga testamentet. I ett utkast till uppgörelse dem emellan fäste de på pränt varför de ville göra det. Syftet var inte att stoppa Alfreds grundtanke, men de ville anordna prisutdelningarna på ”en rimligare grund” och bara för ”verkligt epokgörande alster”. De ville också att släktnära bolag, som Naftabolaget Bröderna Nobel i Ryssland samt de svenska företagen Bofors och Nitroglycerinaktiebolaget, skulle undantas från prisfonden. De aktierna skulle i stället fördelas mellan släktingarna.  Som ett viktigt tillägg underströk de unisont att en eventuell överklagan inte fick uppfattas som ett svek mot Alfred. ”Testators vilja och syften må i all huvudsak av släktingarna respekteras”, hette det i utkastet. Sedan gav sig bröderna Hjalmar och Ludvig Nobel av till Frankrike. Ragnar Sohlman befann sig på ett kort besök i Stockholm när ett oväntat telegram fick honom att skynda tillbaka till Paris. Larmet kom från generalkonsul Nordling. Han upplyste Sohlman om att Hjalmar och Ludvig Nobel hade kommit till Paris med sin svåger, Ingeborgs man greve Carl Ridderstolpe. De ville undersöka om de hade något att vinna på att driva process mot testamentet i Frankrike. Ragnar visste vad det betydde. Risken var överhängande att trion skulle lyckas och därmed omintetgöra det uppdrag han själv fått – att skydda Alfred Nobels önskan i testamentet. Nu behövde han och Nordling agera snabbt om det skulle lyckas. Värdepapperen måste tvunget föras ut ur Frankrike innan släktingarna kom till skott med juridiken. Som tur var hade de förberett sig. Hela Alfred Nobels franska förmögenhet fanns nu samlad på ett och samma ställe. Enklast hade varit att be banken föra värdehandlingarna utomlands. Men risken fanns att detta skulle dra till sig uppmärksamhet och väcka franska fiskala myndigheters intresse. En annan idé som prövades var att Ragnar Sohlman skulle resa i skytteltrafik, först till London några gånger med aktier och obligationer, därefter några turer till Stockholm med statspapper. Den lösningen bedömdes dock vara alltför omständlig och dessutom onödigt riskabel. Återstod att skicka värdepapperen med tåg i försäkrade postpaket. Sohlman och Nordling lyckades förhandla upp den maximala försäkringssumman till två och en halv miljon franc per försändelse. Sedan inledde de sitt dagliga värv. Tanken var att Ragnar Sohlman skulle sköta transporterna genom Paris tillsammans med generalkonsuln Nordling och dödsboets svenske bokhållare. Ragnar beväpnade sig med en revolver. Varje dag hämtade de värdepapper för två och en halv miljon franc i bankens kassavalv och lade dem i en kappsäck. Den fraktades sedan med hästdroska till det svenska generalkonsulatet i åttonde arrondissementet. Ragnar Sohlman satt tätt intill kappsäcken med laddad revolver, av rädsla för att utsättas för rån. På konsulatet registrerade de handlingarna, packade dem i buntar och förseglade postpaketen. Så diskret som möjligt och ”med iakttagande av särskilda försiktighetsmått” gav de sig därefter av mot Gare du Nord. Samma droska, samma revolver. Värdepappren lämnades in på stationens ”finansexpedition”. Större delen av förmögenheten skulle därifrån fraktas vidare med tåg och båt till Alfred Nobels skotska banks Londonkontor. Där var pengarna trygga. I England hade nämligen, som deras juridiske konsult uttryckt det, ”utländska värdehandlingar lika väl som utländska personer asylrätt”. Rutinen upprepades flera dagar i rad. Ragnar Sohlman skrev hem till sin fru Ragnhild att han hade ”spännande saker” och ”nästan romanartade episoder” att berätta när de träffades. Personerna i testamentdramat Alfred Nobel Han hade bott på avenue Malakoff i Paris i 18 år när han 1890 tvingades flytta sitt laboratorium ut ur Frankrike. Han skaffade då en fastighet i San Remo, Italien. 1894 köpte Nobel även Bofors bruk i Sverige, med herrgård i Björkborn. Emanuel Nobel Ludvig Nobels äldste son, 36 år, bosatt i Sankt Petersburg, Ryssland, och chef för Naftabolaget Bröderna Nobel. ”Branobel” var Rysslands största oljebolag, med Alfred Nobel som stor aktieägare. Hjalmar Nobel Robert Nobels äldste son, 32 år, bosatt i Sverige där han arbetat för Alfred Nobel på Bofors bruk och med inredningen av herrgården i Björkborn. Ingeborg Nobel Robert Nobels äldsta dotter, 30 år. Alfred hade hjälpt brodern att ta hand om Ingeborg som var sjuklig. Han finansierade hennes vård och upplät sitt hem i Paris för henne under långa perioder. Gift med Carl von Frischen Ridderstolpe. Ludvig Nobel Robert Nobels andre son, 28 år, som även han arbetat en del för Alfred och liksom syskonen och kusinen kommit farbrodern allt närmare. Ragnar Sohlman Alfred Nobels nära medarbetare, 26 år. Han anställdes 1893 och var sedan något år chef för laboratoriet i Bofors. Utsågs av Alfred Nobel till testaments exekutor (förvaltare). Rudolf Lilljequist Svensk ingenjör, 40 år, utsågs till andre testamentsexekutor av Alfred Nobel. Bertha von Suttner Österrikisk författare, 53 år, en av fredsrörelsens pionjärer. Bertha von Suttner kände Alfred Nobel sedan många år och han donerade vid flera tillfällen pengar till hennes fredsarbete. En av dessa paketbestyrens dagar fick Gustaf Nordling besök på sitt kontor. Det var Hjalmar och Ludvig Nobel som tillsammans med greve Ridderstolpe hade sökt upp den svenske generalkonsuln för att reda ut frågan om Alfred Nobels bostadsort och hans testamentes giltighet. Bara några meter därifrån, i ett av konsulatets inre rum, stod Ragnar Sohlman och bokhållaren och sorterade värdepapper. Generalkonsuln andades inte ett ord, vare sig om Sohlmans närvaro på konsulatet eller om vad de sysslade med. Nordling tog adjö av släktingarna, smet in i droskan och skakade sedan återigen i väg mot Gare du Nord med Sohlman, revolvern och ytterligare två och en halv miljoner franc i värdepapper. När den allra sista försändelsen hade gått i väg några dagar senare fick Gustaf Nordling dåligt samvete. Nog borde släktingarna få veta vad de hade gjort? Generalkonsuln bjöd in Hjalmar, Ludvig och greve Ridderstolpe till vad han kallade en ”freds- och försoningsmåltid”. Han gav Ragnar Sohlman i uppdrag att släppa bomben vid lämpligt tillfälle under middagen. Sällskapet möttes på Noël Peter’s, en av Paris bättre restauranger. De kalasade på anka och sjötunga och den inledningsvis lätt tryckta stämningen steg vartefter klassvinerna betades av. Vid kaffet tog Hjalmar Nobel upp frågan om Alfreds egentliga bostadsort. Han åberopade franska jurister de konsulterat och försökte övertyga Ragnar Sohlman om att det knappast kunde vara Bofors, heller inte San Remo. Alfreds enda naturliga och juridiskt hållbara hemvist var i stället Paris, menade Hjalmar. Där hade han de facto bott i arton år och ägde fortfarande ett stort hus med tjänstefolk anställda. Det borde betyda att testamentets giltighet skulle prövas i fransk domstol, argumenterade Hjalmar Nobel. – Det kan man diskutera, svarade Ragnar Sohlman. – Men den frågan har numera bara teoretiskt intresse, fortsatte han, eftersom alla värdepapper av betydelse redan har förts bort från Frankrike. Beskedet väckte visst rabalder runt bordet. Först ville Hjalmar Nobel inte tro honom. Häpen, får vi gissa, hörde han generalkonsul Nordling bekräfta att så var fallet. Eftersom endast Ragnar Sohlmans minnesbild av situationen finns nedtecknad vet vi inte exakt hur syskonen Nobel och deras svåger reagerade, än mindre vad de egentligen sa. I Sohlmans återhållna byråkratprosa har alla spår av känslor tvättats bort. Men innebörden går inte att missta sig på: Vi ses i domstol! Om författaren. DN-medarbetaren Ingrid Carlberg (född 1961) är författare och journalist. I biografin ”Nobel. Den gåtfulle Alfred, hans värld och hans pris” (Norstedts), som kommer ut om en vecka, skildrar hon mannen bakom det stora priset, liksom striderna kring testamentet. För biografin ”Det står ett rum här och väntar på dig”, om Raoul Wallenberg, fick hon Augustpriset 2012. Ingrid Carlberg är också författare till boken ”Pillret”, om antidepressiva mediciner (2008), liksom till flera barn- och ungdomsböcker (Rabén & Sjögren). Utsågs till medicine hedersdoktor vid Uppsala universitet efter ”Pillret”-boken.


Fritt fall för försäljning av tryckta böcker 2019

Summary: Första halvåret 2019 såldes 7,6 procent färre pappersböcker än motsvarande halvår i fjol. Humaniora minskar med 13 procent. Även barn- och ungdomsböcker går ned. Samtidigt ökar försäljningen av digitala abonnemangsböcker med 25 procent.

Räknat i antal exemplar ökar den totala försäljningen med 5,1 procent under första halvåret 2019 jämfört med samma period under föregående år. Det framgår i en ny halvårsrapport från Svenska Bokhandlareföreningen och Svenska Förläggareföreningen. Ökningen beror dock enbart på digitala abonnemangstjänster, som exempelvis Storytel och Bookbeat, där försäljningen ökade med 25 procent. Om man istället räknar i kronor visar statistiken på en total försäljningsminskning på 0,4 procent jämfört med första halvåret 2018. Bortsett från försäljningen hos digitala abonnemangstjänster minskar den totala bokförsäljningen med 5,2 procent räknat i kronor och 7,6 procent i antal exemplar. Fysisk bokhandel minskar med 5,1 procent, internetbokhandel och bokklubbar med 4,8 procent och dagligvaruhandel med 9,1 procent. – Det är dramatiskt. Som helhet är det en uppgång i volym tack vare att folk läser mer digitalt, men det visar på en stark förskjutning i konsumentbeteende. För traditionella återförsäljare är det oroväckande nyheter, säger rapportförfattaren Erik Wikberg, forskare vid Handelshögskolan i Stockholm. Det kan också vara dåliga nyheter för förlag och författare, eftersom intäkterna från strömmade ljudböcker är lägre än från tryckta böcker. Förläggareföreningen pekar på att vissa tryckta förstaupplagor numera halveras. – Lyssning är det klart billigaste formatet för konsumenter. Även om den totala försäljningen ökar i volym får branschen svårare att få in tillräckligt med pengar. På lång sikt är det viktigt att bokbranschen är så livskraftig att man kan ha drägliga villkor för författare och förlag, för annars kommer det bara finnas plats för författare som är ekonomiskt oberoende, säger Erik Wikberg. En stor förlorare är genren humaniora, där försäljningen går ned med 13,5 procent. För första gången på flera år faller även försäljningen av barn- och ungdomslitteratur, med 4,8 procent. Störst är minskningen i kategorin 6-9 år, där det såldes 8 procent mindre räknat i kronor. – Barn- och ungdomsböcker har ökat sin försäljning sedan 2013, så det kan vara naturligt med en nedgång nu. Dels kan det vara en utmaning för barn och unga att läsa när det finns så många andra alternativ i form av tv, sociala medier, musik, spel och poddar i det nya medielandskapet. Dels har vi sett i andra undersökningar att barns läsning inte har ökat i samma takt som försäljningen av barn- och ungdomslitteratur, säger Erik Wikberg. En annan förklaring till försäljningsnedgången av tryckta böcker kan vara att första halvåret 2018 rymde flera fenomentitlar, inte minst inom genren humaniora. Storsäljande böcker som nämns i rapporten är ”Factfulness” av Hans Rosling, Ola Rosling och Anna Rosling Rönnlund, ”Hur jag lärde mig förstå världen” av Fanny Härgestam och Hans Rosling, Food Pharmacy-böckerna av Lina Nertby Aurell och Mia Clases samt ”Omgiven av idioter” av Thomas Eriksson.


”Pewdiepie” skulle skänka pengar till judisk organisation – ändrade sig

Summary: I en video som publicerades under tisdagen meddelade Felix Kjellberg, känd som ”Pewdiepie” på Youtube, att han ska donera 483.000 kronor till den judiska organisationen Anti-Defamation League (ADL), som bekämpar antisemitism. Men på torsdagen kom det nya bud, youtubeprofilen drog tillbaka sin donation.

Kjellberg meddelade beslutet att skänka pengar till ADL i slutet av en Youtube-video som publicerades på tisdagen. Det dröjde inte länge förrän en serie konspirationsteorier spreds om att Kjellberg skulle ha utpressats av ADL, vilket ledde till att Youtube-stjärnan publicerade en längre förklaring på Twitter. ”Missvisande rubriker om mig har lett till en rad bråk med media under flera år. Tidigare har det inte stört mig, jag vet vem jag är. Men, efter travestin i Christchurch för några månader sedan har mina bråk med media använts som ett verktyg för förstörelse. Jag är inte okej med den situationen, och känner ett ansvar att få till en förändring. Att donera pengar till ADL är svårt att förstå, särskilt eftersom de direkt fördömt mig. Men jag vill visa offentligt att jag kan gå vidare. Jag tror det är viktigt, detta är inte min fajt längre”, skrev Kjellberg på Twitter. På torsdagen kom plötsligt nya bud. Ovanstående tweet raderades och istället publicerades en ny video där youtube-giganten meddelar att han drar tillbaka sin donation. – Jag gjorde misstaget att välja en organisation som jag blev rekommenderad och inte en som jag själv skulle ha valt, säger Felix Kjellberg. Han säger också att han har haft mycket att tänka på senaste tiden och inte hunnit reflektera så mycket över vilken organisation han vill donera pengar till. Kjellberg lovar att han ska donera pengar senare, när han hunnit fundera över var de ska gå. – Jag ber om ursäkt för all förvirring och för att jag har förstört detta, det är sånt jag gör, säger Felix Kjellberg skämtsamt i en video på Youtube. Kjellberg, som är den störste enskilde Youtube-användaren i världen, har under perioder mött kritik för att han använt sig av antisemitiskt bildspråk, särskilt i samband med att han 2017 betalade två män för att hålla upp skyltar med texten ”Död åt alla judar”. Händelsen fick Disney att bryta med Kjellberg, någonting som ADL tackade företaget för. Kjellberg själv har genomgående hävdat att inslag som tolkats som rasistiska har varit satiriska. Ett stående skämt under 2019 har varit kampen mellan ”Pewdiepie” och den indiska Youtube-kanalen T-series om att bli den första kanalen att nå 100 miljoner följare, vilket gjort frasen ”Subscribe to Pewdiepie” vanligt förekommande på internet. Frasen yttrades av Brenton Tarrant, som sköt ihjäl 51 personer i Nya Zeeländska Christchurch i april i år, innan denne började skjuta, vilket fick ”Pewdiepie” att uppmana sina fans att sluta använda frasen. Den amerikanska icke-statliga organisationen Anti-Defamation League grundades 1913 och har som syfte att bekämpa antisemitism. Organisationen tillhandahåller bland annat en interaktiv karta över hatbrott, med specifik fokus på anti-semitiska hatbrott, i USA.


Statens medieråd: Allt fler unga kritiska till sin egen skärmtid

Summary: Den digitala medieanvändningen stjäl tid från många barn och unga, som i stället försummar läxläsning, hemmasysslor och att lägga sig i tid. Det visar Statens medieråds nya undersökning över ungas medievanor. Allt fler är självkritiska till hur mycket tid de själva lägger på mobilen, sociala medier och Youtube.

På tisdagen presenterar Statens medieråd resultaten från den återkommande enkätstudien där barn och unga besvarar frågor om sina medievanor. Årets resultat förstärker bilden att digitala medier genomsyrar barn och ungas dagliga liv. I stort sett samtliga barn över tre år använder i dag internet. I tioårsåldern har nio av tio barn en egen smart mobiltelefon. Och 85 procent av alla 13- till 16-åringar använder kommunikationsappen Snapchat varje dag.  Undersökningen visar samtidigt att den tid barn och unga lägger på olika medieslag har blivit en viktigare fråga. Allt fler barn och unga ifrågasätter numera själva hur de disponerar sin tid med digitala medier. En fjärdedel av barnen mellan 9 och 12 år anser att de lägger för mycket tid på Youtube, digitala spel eller mobilen generellt. Bland 13- till 18-åringarna menar nära fyra av tio att de ägnar för mycket tid till sociala medier, mobilen eller videoplattformen Youtube. ”Lagom” är fortsatt generellt sett det vanligaste svarsalternativet. Och gentemot den senaste rapporten, 2017, har endast mindre förändringar skett i andelarna som anser sig lägga för mycket tid på olika medieslag. Men årets resultat befäster och tydliggör en trend som pågått under tiotalet, menar Ulf Dalquist, forskningschef på Statens medieråd. – Vi ser nu ännu tydligare att fler och fler unga är missnöjda med sin egen medieanvändning. Hur mycket tid man ägnar åt mobilen, sociala medier och digitala spel. Många är samtidigt missnöjda med att de läser för lite böcker och tidningar, säger Ulf Dalquist. En gemensam nämnare för samtliga åldersgrupper är att flickorna generellt sett är mer självkritiska till hur mycket tid de lägger på ett visst medieslag. Bland 9- till 12-åringarna tycker tre av tio pojkar att de lägger för mycket tid på digitala spel. Tre av tio flickor i samma grupp anger samtidigt att de ägnar för mycket tid till Youtube eller till mobilen, och för lite tid för sport eller träning. I den äldsta gruppen, 17- till 18-åringar, anger sex av tio flickor att de själva lägger för lite tid på läsning och för mycket tid på mobilen. Pojkarna är mindre kritiska mot sitt eget beteende, även om hälften i denna åldersgrupp anser att de läser för lite böcker och tidningar. Ulf Dalquist påpekar att det med tanke på teknikutvecklingen inte är överraskande att mobilen pekas ut som en ofta förekommande tidstjuv. Mobilen används oftare och introduceras allt tidigare i barns liv. Samtidigt ökar inte längre andelen unga som har en egen dator eller surfplatta. – Länge har det talats om teknisk konvergens, att digitala apparater tar över funktioner från en mängd andra maskiner. Nu har mobilen börjat käka upp surfplattan och datorn också, säger Ulf Dalquist. – Det ligger i mobilens natur att den finns med oss hela tiden. Det är väldigt lätt att den åker fram fastän man inte vill. Vi vet också, från andra studier där unga berättat om sin relation till mobilen, att den sociala interaktionen i stor utsträckning sker där, säger Ulf Dalquist. Ungas självkritik kring hur de disponerar sin tid avspeglas även genom resultat på andra håll i studien. En ny fråga handlar om huruvida barnen själva anser att deras medieanvändning leder till att de inte gör vad ska. Det kan handla om sysslor såsom att göra läxor, gå och lägga sig i tid och hjälpa till hemma. I gruppen 17-18 år uppger en av fem svarande att det här är något som sker varje dag. Och fler än hälften av alla barn mellan 9-18 år uppger att deras medieanvändning minst en gång i veckan medför att de inte gör vad de ska. Statens medieråd presenterar senare i höst en fördjupad rapport om medier och hälsa. Ulf Dalquist betonar att medieanvändning i sig inte ska förstås som något negativt men påpekar att baksidorna i år syns tydligare än tidigare. Det gäller även frågan om hur stor andel barn och ungdomar som varit utsatta för kränkningar på nätet. – Vi har under många år följt hur pass utsatta barn och unga uppfattar sig vara på nätet. För mobbning, hot eller att bilder på dem lagts ut mot deras vilja. I flera mätningar har resultaten legat stabilt men nu har det stuckit i väg. Andelen 13- till 16-åringar som anger att de blivit mobbade har stigit från 11 till 19 procent sedan förra mätningen, säger Ulf Dalquist. – Det går inte att bara dra slutsatsen att tonläget blivit råare. Det kan lika väl vara så att man i dag uppmärksammar kränkande beteenden som man tidigare inte talat om öppet. Sedan vi gjorde den förra mätningen har även metoorörelsen inträffat, något som var ett utmärkt exempel på det.   Statens medieråds rapporter Statens medieråd presenterar vartannat år undersökningar kring medievanor och attityder kring medier hos barn mellan 0-18 år. Resultaten är fördelade på två rapporter: Ungar & medier (9-18 år) och Småungar & medier (0-8 år). Underlaget till den senaste Ungar & medier består av två olika enkäter som sändes ut till 2.000 barn i åldern 9–12 år och 2.999 barn i åldern 13–18 år. SCB genomförde datainsamlingen under hösten 2018. Deltagarna, framtagna genom ett obundet slumpmässigt urval, kunde svara antingen genom en pappersenkät eller genom ett webbformulär. Svarsfrekvensen var 32,6 procent för 9–12 år och 32,9 procent för 13–18 år. Det är ungefär sex procentenheter lägre jämfört med undersökningen för två år sedan. Småungar & medier, som bygger på svar från föräldrar, genomfördes första gången 2010, men 2012/2013 var första gången som även 0- och 1-åringar ingick. Underlaget för den rapporten består av två olika enkäter som sändes till 2.000 föräldrar till barn 0–4 år och 1.999 föräldrar till barn 5–8 år. Svarsfrekvensen var 31,3 procent, respektive 31,7 procent för de två åldersgrupperna. Det är ungefär sju procentenheter lägre än den senaste undersökningen för två år sedan. Källa: Statens Medieråd.


Bra första helg för Bill Skarsgårds skrämmande clown

Summary: ”Det: Kapitel 2” med Bill Skarsgård som den skrämmande clownen Pennywise drog in motsvarande 823 miljoner svenska kronor under sin första helg på de amerikanska biograferna.

”Det: Kapitel 2”, som baseras på Stephen Kings bok med samma namn, har fått blandad kritik men visade sig locka besökarna till biograferna när den nu kan summera sin första helg i USA. Med Bill Skarsgård som den uråldriga ondska som angriper barn lockades den amerikanska publiken att betala motsvarande 823 miljoner svenska kronor när den gick upp på 4.570 biografer. Därmed är filmen betald då den kostade omkring 723 miljoner kronor att göra. Detta gör också ”Det: Kapitel 2” till den näst mest inkomstbringande skräckfilmen hittills, bara slagen av sin föregångare ”Det” som tog in 1,1 miljard kronor när den gick upp i september 2017, skriver nyhetsbyrån AP.


Nicholas Ringskog Ferrada-Noli: Missy Elliott har tänt hoppet igen

Summary: Ingen begär att Missy Elliott ska revolutionera popmusiken ännu en gång, men efter att bara ha släppt enstaka låtar sen 2005 väcker den nysläppta ep:n ”Iconology” hopp om något mer.

Missy Elliott är en levande legend. Under andra halvan av 90-talet utgjorde hon och Timbaland en låtskrivare/producentduo som drastiskt moderniserade först R&B, sedan hiphop och till slut, när deras sound hade parkerat sig i mainstreamradio, själva popgenren. Det nydanande handlade dels om själva musiken: Timbalands elektroniska studsande rytmer, märkliga harmonier och antinostalgiska syntljud, allt parat med Missy Elliotts poppiga sångmelodier som friktionsfritt gled ihop med de avantgardistiska beatsen. Dels handlade det om Missy Elliott själv, när hon 1997 tog steget till att bli artist – hon gick tvärs emot den snäva normen för hur en kvinna i R&B- och hiphopvärlden skulle se ut och bete sig. Hon rappade och sjöng avslappnat och lekfullt om att röka gräs, längta efter sex och frossa i rikedom. Det handlade också om det visuella. Missy Elliott vägrade låta det fotomodellsmala kroppsidealet hindra henne från att framställa sig som vacker och sexig. Att hon därigenom blev en hjälte för en hel BBW-generation märks bland annat av att Lizzo, en av årets kvinnliga hiphopsensationer, bjöd in Missy som gästartist på singeln ”Tempo”. Och med sina gränslöst fantasifulla musikvideor visade Missy Elliott att afroamerikanska popartister kan experimentera med lika storslagen estetik som klassiska rockikoner, något som alla från Kanye West till Travis Scott har tagit intryck av. Missy Elliotts senaste album kom 2005, sedan dess har hon fokuserat på att skriva låtar åt, producera och lyfta fram andra – alltid kvinnliga – artister. En och annan låt i eget namn har släppts, ingen har lett till en riktig comeback. Men förra veckan släpptes ep:n ”Iconology” (Atlantic/Warner), hennes första stora skivprojekt på fjorton år. Det är en stor händelse för alla fans. Ingen begär att hon ska revolutionera popmusiken än en gång, bara att musiken hon släpper ska låta inspirerad och lustfylld. ”Iconology” låter piggare än de sorgligt usla Timbaland-producerade låtar hon släppte 2012 och de ängsligt uppskruvade Pharrell Willams-samarbetena som kom några år senare. Ett hopp har tänts om att Missy Elliott ska släppa ett nytt album där hon själv får vara huvudperson igen.  Läs fler musiktexter av Nicholas Ringskog Ferrada-Noli, till exempel om hur Lana Del Rey har börjat skala sig ner till kärnan i sin musik.


”Joker” vann Guldlejonet i Venedig – silverlejon till Roy Andersson

Summary: VENEDIG. Todd Phillips ”Joker” med Joaquin Phoenix vann Guldlejonet på Venedigs filmfestival på lördagskvällen. I sin frånvaro belönades Roy Andersson med ett silverlejon för bästa regi för sin tragikomiska ”Om det oändliga”.

Joaquin Phoenix snuvades visserligen på priset för bästa skådespelare av italienska kollegan Luca Marinelli (”Martin Eden”). I gengäld fick han stega upp tillsammans med regissören Todd Phillips för att ta emot Guldlejonet i Palazzo del Cinema på lördagskvällen. I ”Joker” spelar han plågad hyrclown som sliter med mental ohälsa och en misslyckad ståupp-karriär innan han radikaliseras och blir Batmans ärkefiende. En makalös rolltolkning som pendlar mellan hjärtskärande förtvivlan och djupaste obehag. – Det finns ingen film utan Joaquin Phoenix. Han är det skarpaste, modigaste och mest öppensinniga lejon jag känner. Och en vacker själ. Tack för att du delade med dig av din galna talang, sa Todd Phillips och tackade även filmbolagsbossarna för att de vågade sig ut ur trygghetszonen. Fem år efter guldlejonet för ”En duva satt på en gren och funderade på tillvaron” får Roy Andersson lägga ett silverlejon för bästa regi i skyltfönster ut mot gatan från Studio 24 i Stockholm. På grund av svåra problem med höften kunde Roy Andersson inte närvara på lördagskvällens prisceremoni på Lido. Priset för ”Om det oändliga” togs emot av Johan Carlsson som producerat filmen tillsammans med Pernilla Sandström. – Jag är inte Roy, men ska hälsa att han är väldigt, väldigt lycklig över priset. Priset är väldigt viktigt för Studio 24 i vår ambition att producera roliga independentfilmer. Jag vill tacka alla som har jobbat med hans filmer och stött dem – och juryn förstås, sa Johan Carlsson med adress till ordförande Lucretia Martel och hennes jurymedlemmar. En annan regissör som fick pris i sin frånvaro var Roman Polanski som belönades för Juryns stora pris för den strama och rafflande politiska kostymthrillern ”J'accuse” (”An officer and a spy”) som återskapar Dreyfus-affären med pedantisk precision. Det blev också fransk seger i den kvinnliga skådespelarklassen då Ariane Ascaride belönades för sin roll i maken Robert Guédiguians ”Gloria Mundi”. Venedigfestivalen 2019 Vinnare i urval på den 76:e filmfestivalen i Venedig som avslutades den 7 september. Guldlejon för bästa film: ”Joker”, Todd Phillips Juryns stora pris: ”J'accuse”, Roman Polanski Silverlejonet för bästa regi: Roy Andersson för ”Om det oändliga” Bästa manus: Ji Yuan Tai Qui Hao, ”No. 7 Cherry Lane” Bästa kvinnliga skådespelare: Ariane Ascaride Bästa manliga skådespelare: Luca Marinelli för ”Martin Eden” Bästa unga skådespelare (Marcello Mastroianni-priset): Toby Wallace för ”Babyteeth” Juryns specialpris: ”La mafia non è più quella di una volta” (”Mafia is not what it used to be), Franco Maresco Orrizonti-priset bästa film: ”Atlantis”, Valentyn Vasyanovych Hedersguldlejon: Julie Andrews och Pedro Almodóvar Luigi De Laurentiis pris för bästa debut: ”You will die at 20”, Amjad Abu Alala Läs fler texter av Nicholas Wennö om årets filmfestival i Venedig, som till exempel om varför Brad Pitt söker en far i yttre rymden eller vad Meryl Streep har att säga om pengatvätt och varför Kristen Stewart ville spela den ikoniska franska nya vågen-aktrisen Jean Seberg.


Skivrecension: Malin Broman och Simon Crawford-Phillips spelar båda syskonen Mendelssohn

Summary: När Malin Broman och Simon Crawford-Phillips presenterar syskonen Fanny och Felix Mendelssohn från var sitt håll är musicerandet så förälskat som det kan bli.

I sin nya spännande biografi över Fanny Mendelssohn (DN 26 juni) menar Ellinor Skagegård att en orsak till varför Fanny kunde ta ut svängarna mer i sin musik än sin bror Felix var att hon, som kvinna och jude, inte tilläts bli offentlig. Hon gick under den antisemitiska radarn. Ett lysande soundtrack till denna bok är Musica Vitaes album som med Malin Broman på violin och viola och Simon Crawford-Phillips på piano presenterar de båda syskonen från var sitt håll. Brodern som fjortonåring i sin känslostormande dubbelkonsert för violin och piano och den vuxna storasystern i några laddade sånger (för viola och piano) samt i sin djupt uttrycksfulla och formmässigt komplexa stråkkvartett i ett arrangemang för stråkorkester. Mer förälskat än så här kan inte ett musicerande bli. Bästa spår: Adagio ma non troppo (av Fanny Mendelssohn)  Läs fler musikrecensioner av Martin Nyström, till exempel om en ljuvligt luftig tolkning av 1600-talsmästaren Kapsperger.


Leif GW Persson polisanmäler bluffannonser på Facebook

Summary: Flera namnkunniga svenskar har utan sitt godkännande förekommit i bluffannonser på Facebook. En av dem är Leif GW Persson, som har tagit upp kampen mot bedrägerierna. – Att ett företag som tjänar massor av pengar kan sprida rena lögner som möjliggör grov brottslighet är helt förskräckligt, säger kriminalprofessorn.

Enligt de falska annonserna har flera svenskar i offentligheten, däribland Filip Hammar, Jessica Almenäs och Fredrik Strage, blivit förmögna på bland annat kryptovalutor. Flera av länkarna leder till fejkade webbsajter som efterliknar svenska dags- och kvällstidningar. – De använder DN:s och Aftonbladets logga och texterna är skrivna som tidningsartiklar. Sedan lurar man folk att skriva in sina kontouppgifter. Många har förlorat ganska mycket pengar, säger Leif GW Persson, som är en av de utsatta personerna. Kriminalprofessorn har anmält bluffannonserna till polisen. Han betonar dock att det är Facebook som möjliggör bedrägerierna. – De tjänar massor av pengar på det här och tycks inte vilja städa i sin egen verksamhet. Då får man gå via polisen eftersom Facebook är åtkomliga på ett helt annat sätt än de kriminella som utför bedrägerierna, säger han. Enligt GW Persson är bedragarna i princip ”omöjliga” att identifiera, eftersom de befinner sig utomlands och ständigt byter ip-adresser. – Svensk polis är inte särskilt bra på att gripa den typen av kriminella, samtidigt som sådana här fall inte är särskilt högprioriterade, säger han. Hans jurister har även i flera månader försökt kontakta Facebook för att få stopp på de falska annonserna. – Hittills har vi inte sett några konkreta resultat. Men det är bara att hålla i så händer det nog något förhoppningsvis. Hur tror du att det här slutar? – Jag har svårt att tro att vi inte kommer att kunna klämma åt Facebook. Annars hamnar vi i ett konstigt läge rent tryckfrihetsmässigt. Att ett företag som tjänar massor av pengar kan sprida rena lögner som möjliggör grov brottslighet är helt förskräckligt. Speciellt när man använder sig av faktiska människor, säger Leif GW Persson. Även DN:s krönikor Fredrik Strage har utnyttjats i de fejkade annonserna. Strage säger att han till en början inte riktigt förstod omfattningen av bedrägerierna, och inte heller tog dem på särskilt stort allvar. – Jag har tänkt att jag ska göra en polisanmälan men det har inte riktigt blivit av, säger han och fortsätter: – Det mest chockerande är att det inte verkar gå att göra någonting åt det. Att Facebook faktiskt inte verkar bry sig ett smack. Det visar återigen vilket samvetslöst och vidrigt företag det är. Bedrägerierna omfattar inte bara kända mediepersonligheter. Redan i höstas rapporterade Breakit om att även statsminister Stefan Löfven, finansminister Magdalena Andersson och Spotifys grundare Daniel Ek utnyttjats i liknande bluffannonser på Facebook. Dagens Nyheter har utan framgång sökt Facebooks nordiska kommunikationschef Peter Münster.


Jack Werner: Därför behöver Dagens Nyheter en Läsarombudsman

Summary: Läsarombudsman var en roll som kom och försvann på svenska tidningar. Men den borde komma tillbaka, inte minst för att ge den svenska journalistikens ödmjukhet ett hett efterlängtat ansikte.

Artikeln har tillförts en rättelse. ”Läkare har ju en yrkeskodex. Har journalister något liknande?” Jag log för att dölja uppgivenheten. Lärarinnan som ställde frågan, under en föreläsning jag gjorde på en gymnasieskola i Strömsund, kunde inte gärna rå för att hon inte kände till pressens 13 etiska yrkesregler eller 17 publicitetsregler. Var skulle hon ha fått reda på att de fanns, när det märkligt nog är just den egna verksamheten som journalistiken allra sämst klarar av att förklara för sina läsare? I helgens avsnitt av Medierna i P1 påmindes vi om läsarombudsmannen, en i dag saligen hädangången roll på redaktionsgolven som jag är övertygad om hade gjort stor nytta om den återinfördes. Behovet är uppenbart. Inte bara yrkes- och publicitetsregler hade kunnat förklaras och presenteras, utan allt från enskilda publiceringar till skillnaden mellan ledare, krönika och nyhetsartikel. Och utöver den rena pedagogiska funktionen hade rollen kanske även gett den svenska journalistikens ödmjukhet ett hett efterlängtat ansikte. Läsar- eller tittarombudsmannen, för yngre läsare som kanske inte minns, var en person anställd av en redaktion för att utgöra en självständig sluss mellan kritiska eller frågande läsare och redaktionen. I början av 2000-talet instiftades rollen på tre stora svenska redaktioner: TV4, DN och SVT. ”Sedan kom en rekyl”, skrev medieforskaren Torbjörn von Krogh i sin genomgång av mediekritikens mående i Sverige 2012. Ombudsmännen försvann och mediegranskande spalter och teveprogram lades ner. Lilian Öhrström var läsarombudsman på DN. När hon sade upp sig fick hon ingen ersättare. Den som gräver lite bland gamla bloggar upptäcker snart att det var ganska hårt åtgången hon lämnade sin post, fullt upptagen med att försöka bemöta både kritiska läsare och debattörer och förhålla sig till tidningens redaktörer. Nuvarande chefredaktör Peter Wolodarski var då chef för ledarredaktionen, men om han minns turerna runt Öhrström är det ingenting han visar i intervjun i veckans Medierna i P1. Rollens förtjänster är han emellertid inte spontant särskilt övertygad om. Medielandskapet ser väldigt annorlunda ut i dag, säger han och hänvisar till att det är lättare att få tag på redaktionen. Han fortsätter: ”Jag tror det är sämre lösning att tidningarna själva inrättar den typen av tjänster där de ska granska sina kollegor.” Avslutningsvis säger emellertid Wolodarski att han är öppen för att höra argument för att återinföra rollen, så därför ska jag gärna framföra dem. Jag råkar nämligen, som jag varit inne på förut, tro att den sortens transparens är en av journalistikens absolut starkaste verktyg just i vår tids mediemiljö. Att medielandskapet har förändrats är sant, men att resultatet skulle vara att fler läsare inleder konstruktiv dialog med redaktionen är jag inte riktigt lika säker på. Det är lätt att tappa bort enskilda ärligt frågande läsare bland de asförbannade och propagandistiska massmejl som ofta kommer i större mängder, och finns verkligen tiden att då ge dem ett vettigt svar? Risken är att läsarfrågor faller mellan stolarna, och då står ofta konspiratoriska och föga sansade opinionsbildare vid sidan av, redo att ge dem egna svar. Vad gäller tidningens granskningar av sig själv hoppas jag verkligen de fungerar, för det har tidigare varit en utgångspunkt för dess verksamhet. DN skulle väl kunna påpeka att SvD var ute och cyklade, även om de båda ingick i samarbetet Faktiskt.se? Och den genomarbetade återblick till DN:s famösa artikel om Sandviken som publicerades i fjol hade väl annars inte publicerats? I själva verket måste väl en tidning som DN ha så pass robust självförtroende att en kritiker i de egna leden inte bara accepteras, utan ges utrymme och gehör. Strax nedanför den här texten vill DN påminna er om att åsikterna jag uttryckt är mina och inte deras. En läsarombudsman hade visserligen kostat mer än en sådan blodfattig brasklapp, men den hade å andra sidan faktiskt gjort skillnad. Den hade berättat att DN står pall för extern kritik på de egna sidorna, redogjort för hur de olika delarna skiljer sig och vilka yrkesetiska regler man jobbar efter, och löst surdegen med Sandvikenrapporten långt innan den blev infekterad. Jobbet skulle inte vara lätt, men det skulle vara rätt. Som journalistiken så ofta är.  Rättelse: Peter Wolodarski var inte chef för ledarredaktionen - och satt heller inte i redaktionsledningen - när DN:s Läsarombudsman lämnade sin post. Han var då ledarskribent.


Bokrecension: Malmö i ett gåtfullt och återförtrollat ljus

Summary: Niklas Qvarnströms nya roman ”Turba” är en nittiotalsroman som vill återförtrolla Malmö. Rebecka Kärde tycker att han lyckas väl med det.

Roman Niklas Qvarnström ”Turba” Ellerströms, 369 sidor Niklas Qvarnströms nya bok ”Turba” är något av en nyckelroman. Det hävdar i alla fall en god vän till mig, som tror sig figurera i boken. Som bor på Smålands nation i Lund, och kommer med föraktfulla suckar när bekanta feltolkar William S Burroughs. Och visst anar man andra litteratörer ur samma 60-talistgeneration bland den grupp unga vänner som Qvarnström skildrar. Här heter de saker som Robert, Peggy, Elizabeth och Matti. Platsen är Malmö, året 1993, men berättarperspektivet samtida. Författaren tittar på sina figurer från ett allvetande nu, vilket bokens undertitel, skriven i tidsenligt skrivmaskinstypsnitt på omslaget, ger vid handen: ”En nittiotalsroman från framtiden”. Avståndet till den tid som skildras är förunderligt. I ”Turba” finns varken internet, rökförbud eller gentrifiering. Unga och fattiga kulturarbetare bor i stora paradvåningar mitt i Malmö, som de fixat genom att helt enkelt snacka med hyresvärden. ”Det var i en sorts fredad zon mellan ett förflutet och ett framtida då de levde sina små och ouppmärksammade liv”, skriver Qvarnström. Att liven är små och ouppmärksammade tycks inte heller stressa dem. Det är som att Robert, Peggy och de andra saknar en yttre blick på sig själva. De är tillfreds med att ströplugga och läsa J-K Huysmans ”Mot strömmen” i badkaret, något jag själv, född 1991, finner mycket exotiskt. Tänk att de varken tränar eller går i terapi – och ändå inte verkar må piss! Berättartekniskt är ”Turba” omisskännligt nittiotalig. Fokaliseringen är ryckig, scenbytena hastiga som i ”Trainspotting” eller ”Spung”. Precis som hos en författare som Enrique Vila-Matas, vars ”Kortfattad inledning till den bärbara litteraturen” fungerar som en spegelkälla för romanfigurerna, framstår litteraturen som en integrerad del av den levda verkligheten. Antirealismen förstärks slutligen av vissa övernaturliga inslag: märkliga ljusfenomen, osannolika sammanträffanden. Men det fantastiska förblir sekundärt, och romanfigurerna undflyende. Kvar dröjer sig egentligen bara själva platsen. Qvarnströms huvudprojekt är att återförtrolla Malmö: att ge staden en egen, magisk, skälvande subjektivitet, som Sankt Petersburg hos Andrej Belyj eller Buenos Aires hos Ernesto Sabato. I hans Malmö kan vad som helst hända, ”även om det i nio fall av tio inte gör det”. Jag beskriver boken för min bästa vän, som hatar Malmö och nyss har flyttat därifrån. Hon säger att det låter som en vågad ambition, ”för i verklighetens Malmö kan ingenting hända över huvud taget.” Efter att ha läst ”Turba” är jag övertygad om att hon har fel. Malmö är en gåta. Och Qvarnström har ingen lust att lösa den: tvärtom vill han värna mysteriet, skydda det från samtidens tvångsmässiga diagnosiver. Det lyckas han väl med.


Svenska Akademiens ordbok utökas

Summary: Svenska Akademiens ordbok har tagit ett steg närmare alfabetets slut och har nu kommit till ordet ”väva”.

Svenska Akademiens ordbok är ett av Sveriges största kulturprojekt någonsin. Det har pågått i drygt 130 år. Ordboken är långt ifrån klar, men har nu tagit ett steg närmare alfabetets slut när den utökats med drygt 5.500 ord, som ryms mellan ”vrett” och ”väva”. Orden är nu sökbara på svenska.se och saob.se. Ordboken beräknas vara klar i sin helhet under första delen av 2020-talet.


Kulturkommissionen: Hur står man ut med andra Lana Del Rey-fans?

Summary: Veckans avsnitt av DN Kulturs podcast Kulturkommissionen handlar om Lana Del Reys nya album ”Norman fucking Rockwell!”.

Vem är Norman fucking Rockwell? Hur står man som Lana Del Rey-fan ut med andra Lana Del Rey-fans? Och hur påminner denna kvinnliga, amerikanska sångerska om Håkan Hellström? I veckans Kulturkommissionen pratar DN Kulturs Greta Thurfjell, Kristofer Ahlström och Nicholas Ringskog Ferrada-Noli om Lana Del Reys nya album. Kulturkommissionen hittas på Radioplay eller i din podcast-app.


Kulturborgarrådet: ”När stockholmarna har roligt måste det få låta lite”

Summary: Stockholm får två nya scener i Slakthusområdet. Eventuella konflikter med framtida grannar kommer att behandlas som ett attitydproblem: – Nu är faktiskt kulturen på plats först. Det kommer inte att vara knäpptyst, säger kultur- och stadsmiljöborgarråd Jonas Naddebo (C) till DN.

Efter den uppmärksammade klubbdöden i Stockholm kommer nu ljusa besked för nattlivet. Två stora nya kulturarenor öppnar i Slakthusområdet. Fållan, som har kapacitet för 2.400 personer, är tänkt att bli en plats för konserter, klubbar, minifestivaler, konstprojekt och andra evenemang. Lokalen Förbindelsehallen blir en sommarscen som kan husera en publik upp till 3.500 personer. Det är Kulturarenor AB, företagarna bakom Nobelberget, som tillsammans med fastighetsägaren Atrium Ljungberg kommer att driva projekten. Fållan blir en tillfällig lokal med ett rivningskontrakt fram till 2023, då lokalerna rivs för att ge plats för ny bebyggelse. Planen är att verksamheten då flyttas över till permanenta och sedan tidigare planerade lokaler i Slakthusområdet. – Det har varit en långsiktig strategi från staden när det gäller att bygga Slakthusområdet och fylla det med kultur och evenemang. Vi har haft nyheter både under våren och hösten som har varit negativa, så det är jättekul att vi nu får två nya scener. Det blir ett bra tillskott till Stockholms nattliv, säger kultur- och stadsmiljöborgarråd Jonas Naddebo (C). Vad finns det för garantier för att inte dessa scener också kommer att stänga om det blir klagomål från grannar? – Där jobbar fastighetsägaren väldigt nära tillsammans med de som ska driva de här verksamheterna för hitta byggtekniska lösningar med modern ljudisolering. Långsiktigt vill man att det här ska vara en stadsdel som jobbar med kultur, så det finns en stark vilja från aktörerna här ute att hitta en väg framåt. Hur är det tänkt att den nya permanenta scen som invigs 2023 ska undvika grannkonflikter? – Först kan man använda sig av de nya lösningar man hittar när man bygger och utvecklar de här två scenerna. Men sedan hoppas jag också att vi kan jobba med attityderna kring de närboende. Nu är faktiskt kulturen på plats först. Är det sedan så att de boende har synpunkter tycker jag att man behöver fundera på hur man ska hantera dem. Så de som flyttar in i Slakthusområdet får helt enkelt finna sig i lite ljud på natten? – Självklart ska vi jobba med att skapa så lite ljud och buller som möjligt omkring de här scenerna. Men vill man ha ett levande nattliv i Slakthusområdet kommer det inte att vara knäpptyst. När stockholmarna har roligt måste det få låta lite. Ombyggnaden av Fållan påbörjas i veckan och lokalen ska öppna den 8 november. – Många artister lägger stor vikt vid spelställets identitet och uttryck, och vill inte spela på en sponsrad hockeyarena eller konferenslokal med heltäckningsmatta. Vi hoppas kunna skapa en plats som inte bara fyller en funktion, utan är en attraktion för internationella artister och arrangörer, säger Martin Lagerberg, vd på Kulturarenor AB. Fakta om Fållan: Premiär den 8 november. Kapacitet för upp till cirka 2.400 gäster fördelat på 2 scener. Avtalet är ett rivningskontrakt till 2023 då lokalerna ska rivas för ny bebyggelse. Även mat- och dryckesprogram kommer att erbjudas på Fållan, med ett hopkok av etablerade krögare, små vinimportörer, lokal öl och alternativ utan alkohol.  Fakta om Förbindelsehallen: Ska bli navet för Slakthusområdets kulturliv. Kapacitet för upp till 3.500 personer. Har tidigare huserat bland annat den elektroniska musikfestivalen Department, konferensen Brilliant Minds efterfest, Parkteatern och Green Door Project. Läs mer: Därför mår nattlivet bättre i Göteborg än i Stockholm Läs mer: Ännu en nattklubb i centrala Stockholm stänger ner efter klagomål Ola Andersson: En storstad måste vara till för alla


Jan Eklund: Tack för civilkuraget, Anne Ramberg

Summary: Anne Ramberg avgår efter 20 år som generalsekreterare i Advokatsamfundet. Hon har varit ett proffsigt och häftigt inslag i samhällsdebatten.

De fria professionella rösterna har blivit färre i samhällsdebatten. Många organisationer vänder sig inåt – eller kör med de gamla vanliga utspelen när något hotas. Facklig organisatorisk kamp snarare än proffsig debatt. Anne Ramberg, Advokatsamfundets generalsekreterare, har varit ett häftigt undantag. Orädd, klar och skarp. Hon har förstås slagit vakt om advokatyrket och kämpat för rättsstaten. Sverige har ju en lång ämbetsmannatradition av lojala jurister som tjänat statsmakten; färre lagkunniga har försvarat människor som hamnat i kläm. Men utöver det har hon tagit strid för själva demokratin, bekämpat populism och rasism. Och bums har anklagelserna om att politisera debatten haglat. Nu avgår Ramberg efter 20 år på posten och säger adjö i tidskriften Advokaten (6/2019). Rättigheter måste försvaras, skriver hon, de får inte offras på mammons eller de antiintellektuellas altare. Tack för civilkuraget! Läs mer: Anne Rambergs sista ledare


Skivrecension: Tool tar ett steg till med ”Fear inoculum”

Summary: När Tool återkommer med ett nytt album efter tretton år innebär det ännu längre låtar som handlar om allt. Men de har aldrig låtit lika varierade eller dynamiska.

Det har aldrig gått fort för Tool, men under tretton år från 1993 till 2006 fick de ur sig fyra album av växande tyngd, proportioner och låtlängder. Nu har det gått tretton år till och femte albumet är här. Tools sätt att svara på vilka utmaningar det erbjuder? Den nästan tretton minuter långa ”Invincible” om en åldrad krigare som gör sig redo för ännu ett slag, trots att rustningen känns klenare än förr. Med ett instrumentalt preludium, ”Litanie contre la peur”, som kunde vara ett böneutrop spelat på synt. Känner man att det blir för pretentiöst har man inte här att göra. Även om Tool inte är främmande för små självironier är grundanslaget så anspråksfullt att det redan från början skilde agnarna från vetet. Nu har de tagit det hela ett steg till. Varje låt är antingen ett epos på över tio minuter eller ett instrumentalt mellanspel. För att rymmas på cd måste några småspår rensas bort, ändå är antalet verkliga låtar bara sex. Naturligtvis handlar de om allt. Mänsklighetens undergång, förundran över att finnas, egna hjärnspöken och samtidens. Paradoxalt nog har Tool aldrig låtit lika varierade, dynamiska, rensade från den sorts slentrianmässiga harvade som en gång gjorde dem till ett Pearl Jam för matematiker. Skulle de inte hinna med fler album är det här ett fullt värdigt slutackord. Bästa spår: ”7empest”, ”Fear inoculum”  Läs fler musikrecensioner av Nils Hansson, till exempel om hur Sleater-Kinney lyckas stöpa om sig med hjälp av St Vincent.


Med skarpa hjärnor och tekniska framsteg föddes det moderna Europa

Summary: Vad händer om man i stället för politik och krig sätter tekniken i centrum för Europas historieskrivning? Resultatet kan man ta del av i forskningsprojektet ”Making Europe”. Vetenskapen och tekniken var kärnan i civilisationen och imperialismen. Men författarna skyggar inte för teknologins mörka sidor, skriver Gunnar Wetterberg.

Veckan efter midsommar samlades de internationella ingenjörsvetenskapsakademierna i Stockholm. Värd för tillställningen var svenska IVA, som i år fyller 100. Svensken Johan Norberg inledde symposiet med att hylla vetenskapens och ingenjörskonstens bidrag till mänsklighetens allt ljusare tillvaro. Ett par timmar senare skakade sydafrikanen Edgar Pieterse på huvudet åt blomstermålningen. Hur kan man tala om de senaste hundra åren utan att nämna världskrig, folkmord och kolonial utplundring? I den stort anlagda serien ”Making Europe: technology and transformations, 1850-2000” finns det mer av den balans som Pieterse efterlyste. Med nederländska stiftelsers stöd genomförde 300 teknikhistoriker i det tioåriga projektet Inventing Europe, som fjorton av deltagarna sammanfattat i sex volymer om Europas teknikhistoria. I förordet till böckerna utmanar utgivarna den gängse historiesynen. ”Vi erbjuder en europeisk historia sedd genom teknologins lins snarare än genom krigen”, skriver Johan Schot och Philip Scranton. ”Vi tror att en europeisk historia med tekniken som kärna gör det lättare att förstå kontinuiteterna som bestått trots krigens avbrott.” I bok efter bok ifrågasätter teknikhistorikerna begreppet ”det korta 1900-talet”, britten Eric Hobsbawms karakteristik av 1914 till 1991, med världskrigen, nazismen och kommunismen som huvudteman. Det är fel, menar ”Making Europe”: med teknologin handlar det i stället om ett långt 1900-tal, som börjar med världsutställningen i London 1851 och knappast tagit slut ännu. I Crystal Palace samlades den tidiga industrialismens ingenjörer och visade världen vad de kunde – och sedan har det bara blivit mer och mer. Det var med teknologin som Europa gick ut i världen. Teknologin möjliggjorde imperialismen och erövringarna, men det stannade inte vid den praktiska nyttan. Teknologin hade också en ideologisk betydelse, påpekar Maria Paula Diogo och Dirk van Laak i sin volym om Europa och globaliseringen. Vetenskapen och tekniken var kärnan i civilisationen, den kultur som européerna lät andra få del av/tryckte på dem. Det handlade inte bara om vapenteknologin, när de europeiska stormakterna tog över världen. Minst lika viktiga var kommunikationerna – ångan användes för att driva fartyg och lägga ut järnvägsnät över världen, och hand i hand med fartyg och lokomotiv gick telegrafen. Så hade det börjat redan i Europa. I en av seriens mest intressanta volymer skildrar KTH-historikerna Per Högselius och Arne Kaijser tillsammans med holländaren Erik van Vleuten hur infrastrukturen byggdes ut och knöt samman kontinenten. Järnvägarna fick tidigt huvudrollen. De första sträckorna byggdes av privata företag, men allt fler stater insåg värdet. Från början användes de för att forsla passagerare och varor, men den preussiska staten insåg att de kunde användas i militära strategier. Mot Danmark 1864-65 segrade tyskarna med gevär som gick att ladda och avlossa dubbelt så snabbt som de danska, men i krigen mot Österrike 1866 och Frankrike 1870-71 utnyttjade järnkanslern Bismarck och generalstabschefen Moltke även järnvägen. Med tågen mobiliserade de sina bataljoner långt snabbare än motståndarna, och med segrarna lade de grunden till det kejsardöme som skulle prägla mycket av Hobsbawms korta 1900-tal. Under de kommande årtiondena blev järnvägarna huvudsaken i det ena projektet efter det andra. Den balttyske matematikern Sergej Witte blev direktör för de ryska järnvägarna och ansvarig för bygget av transsibiriska järnvägen, som långa tider (och kanske än i dag) skulle bli en av de mest trafikerade banorna i världen. Cecil Rhodes plan på en järnväg från Kap till Kairo höll på att driva Storbritannien i krig med Portugal och Frankrike; Tyskland strävade efter Berlin-Bagdad för att sträcka ut sitt inflytande in i Asien. Under andra världskriget lade nazisterna koncentrationslägren nära stora järnvägsknutar, och Reichsbahns ansvariga såg till att transporterna av judar, kommunister och homosexuella fungerade geschwint. Samspelet med telekommunikationerna är fascinerande. Ända till 1800-talets början var transporter och kommunikationer ett och detsamma, möjligen med undantag för brevduvor och vårdkasar runt kusterna. Med telegrafin fick kommunikationerna en helt annan snabbhet än transporterna. Det började med den franska revolutionsarméns flaggor och semaforer, men det var när man började använda elektricitet som telegrafin blev mer och mer effektiv. Börsspekulanter använde den för att tjäna pengar snabbare än motspekulanter som inte visste lika mycket lika snabbt; men den ökade också järnvägsnätets säkerhet genom att ge snabba besked om vilka tåg som mötte var på linjen. Det fascinerande med ”Making Europe” är att teknikens historia inte bara är teknik. Andreas Fickers och Pascal Grisset betonar Samuel Morses betydelse. Först med hans alfabet kunde de nationella telegrafsystemen tala med varandra. Standardiseringen av Moresealfabetet vid den internationella telegrafunionens första konferens 1865 innebar att telegrafisterna inte längre behövde bära telegrammen över gränserna och översätta dem för att göra dem begripliga för mottagaren. Med tekniken att lägga undervattenskablar konsoliderade Storbritannien sitt världsherravälde. Då radion kom var det till en början i samma syfte, att kontrollera avlägsna kolonier och nå skeppen ute på havet, men genombrottet kom när tusentals signalister under första världskriget lärde sig den nya tekniken och kom hem som radioamatörer, grunden för breda sändningar till många mottagare. Just samspelet mellan teknikerna och deras användare är temat för Ruth Oldenziels och Mikael Hårds volym i serien. Drivkraften i utvecklingen kom ofta från konsumenterna – cyklisternas betydelse för att riva gränser, bygga ut hotell och lägga bättre vägar är ett fascinerande kapitel. Men de pekar också på fixarnas betydelse, teknikens mellanhänder, de som med sina symaskiner tog Buttericks klädmönster för att sy eget efter det parisiska modet, eller för att lägga till och dra ifrån på fabrikskonfektionen. För att tekniken skulle fungera krävdes ofta överenskommelser. Många teknologier är i sig gränsöverskridande, andra fungerar mycket bättre om de blir det. Teknologins behov blev drivkraften i mycket av det internationella samarbete som började växa fram från mitten av 1800-talet, visar Wolfram Kaiser och Johan Schot. De lyfter fram alla de tekniska kommittéer som arbetade inom Nationernas Förbund under mellankrigstiden. NF har hamnat i skymundan därför att man misslyckades med att bevara freden, men Kaiser och Schot menar att förbundet lade grunden till samarbetet i FN efter andra världskriget. Inom NF hade man också prövat fram många av de samarbetsformer som Jean Monnet tog med sig in i den framväxande europeiska gemenskapen. ”Making Europe” skyggar inte för teknologins mörka sidor. Kemisten Fritz Haber fick Nobelpriset för sin metod för att framställa ammoniak på syntetisk väg, ett genombrott för konstgödseln – men också för att tillverka sprängämnen. Han fick ansvaret för det tyska gaskriget under första världskriget och propagerade för att använda senapsgas. Radions Nobelpristagare, Guglielmo Marconi, hörde till Mussolinis mest verksamma supportrar; nazisterna använde moderna teknologier i krig och förintelse; och i Stalins Sovjetunionen stod ingenjörerna för femårsplanerna. I ett par volymer undrar författarna om ingenjörerna lockades av att de autoritära regimerna fick saker gjorda, att de slapp demokratins omständliga processer och fick grandiosa uppgifter att verkställa. Kanske var det så, men var lockelsen större för dem än för andra? Betydligt mer problematisk är ingenjörernas oförmåga att förutse följderna när deras projekt omsätts i verkligheten. Ibland blir katastroferna tidigt uppenbara, som när Sovjetunionen försökte spränga nya lopp för de sibiriska floderna med hjälp av kärnexplosioner. Men ofta tar det några årtionden innan de stora upptäckterna värker ut i vardagen – transistorerna är det exempel som ofta återkommer i bokserien. Ett sådant jättekliv ut i det okända rymdes också bland visionerna på ingenjörsseminariet i Stockholm. Miljöjuristen Jessie Reynolds från Los Angeles lanserade ”solar geoengineering” som lösning, om ”traditionella” klimatåtgärder inte hinner nå 1,5-gradsmålet i tid. Genom att pumpa ut svavelpartiklar i atmosfären skulle världens ingenjörer kunna hejda solstrålningen och kyla ned jorden. Haken är att det prövats förut, men av naturen själv. År 536 e Kr pumpades enorma mängder aska ut i hela jordens atmosfär, av ett vulkanutbrott eller av ett nedslag från rymden. När det späddes på av ett vulkanutbrott ett par år senare vittnar samtida krönikörer om flera år då solen ”försvann”. Temperaturen sjönk med tre grader, trädens årsringar krympte till nästan ingenting, och stora delar av befolkningen svalt ihjäl eller dog i pestsjukdomar när det inte fanns något att äta. Gudskelov finns det en historia att ta varning av, när Reynolds och andra entusiaster börja drömma. Hellre energiskatt än svavelmoln! Skribenten & boken Gunnar Wetterberg är författare och ledamot i Ingenjörsakademien. Hans senaste bok är ”Träd – en vandring i den svenska skogen” (Albert Bonniers förlag). Projektet ”Making Europe: Technology and Transformations, 1850-2000” ges ut av förlaget Palgrave Macmillan.