Bara kärlek kvar

Summary: Efter sju långa år är Whitney Houston tillbaka med en naken överlevnadsberättelse. Nanushka Yeaman hör en souldivas röst som förlorat i kraft och klarhet, men vunnit i känsla och transparent ärlighet.

Whitney Houston ”I look to you” (Arista/Sony bmg) 3# När det gäller dramatik överträffar musikbranschen ibland den mest ödesmättade såpopera. Efter Michael Jacksons bortgång reser sig nu soulpopens förlorade dotter Whitney Houston på nio och släpper sitt efterlängtade drogfria comebackalbum. Om man räknar bort julskivan 2003 är det här hennes första studioalbum sedan 2002 års ”Just Whitney”, vilket är glädjande i sig. På Youtube går nu diskussionens vågor höga. Är hennes röst förstörd eller inte? Nja, det beror på hur man definierar förstörd. Visst har Whitneys fantastiska pipa djupnat och tappat en del av sin kraft och gnistrande klarhet, men att den över huvud taget bär så långt efter allt hon gått igenom de senaste sjutton åren är inget annat än ett mirakel. Det vore spöklikt om drogerna och misshandeln som kantat hennes destruktiva äktenskap med Bobby Brown inte hade satt några spår i hennes röst. Men precis som hos Billie Holiday på äldre dagar kompenserar hon den tekniska försämringen med en känsla och en transparent ärlighet värdiga Amy Winehouse. Här finns gott om stärkande inspirationstexter för alla som kämpar med livets mörkaste kapitel. Whitney har i bästa Mandela-anda inget annat än kärlek kvar, förklarar att hon tidigare inte kände till sin styrka och vill bli kramad som om hon aldrig varit borta. Ingen ”It’s Whitney bitch”-comeback alltså. Snarare en ödmjuk och naken överlevnadsberättelse. Därför är det verkligen slöseri att balladdrottningens öppna texter inte matchas av mer okonventionella beats – även om hon aldrig varit en risktagare. Det är svårt att förstå att det tagit två år för henne och mentorn tillika branschlegendaren Clive Davis att samla ihop det platta låtmaterial som presenteras. Säga vad man vill om ”Just Whitney” – men den var i alla fall charmigare i sin oldschoolnostalgi – och Whitneys röst var avsevärt bättre. Nu bombas vi i stället med arenasoul och såsiga ballader signerade R Kelly, norska eurodisco-syntmissbrukarna Stargate (Beyoncé, Rihanna) och Diane Warren (Céline Dion, Cher). Och inte minst Akon, som Whitney med rätta först var tveksam till att samarbeta med (enligt en intervju med MTV). Det är svårt att avgöra vem som förstör skivan mest, Akon, Stargate eller R Kelly – troligtvis slutar det oavgjort. En av få ljuspunkter är Alicia Keys discosouliga tidsraket ”A million dollar bill”. Team Whitneys syfte är uppnått. Deras stjärna har uppdaterat sitt sound till 2009 års mainstreamradio, genom att följa sin klassiska producentportföljsstrategi av ofarliga säkra kort som bulk (nu Stargate och R Kelly, på förra skivan Babyface) och en, i Whitneys vuxenpopmått mätt, mer lekfull joker (nu Alicia Keys, på förra skivan Missy Elliot). Troligtvis kommer ”I look to you” av lojalitet och nostalgi sälja mängder. Man kan bara hoppas att Whitney vågar tänka större på nästa skiva och inta sin rättmätiga plats på den samtida soulstjärnhimlen. Nanushka Yeaman musik@dn.se Bästa spår: ”Million dollar bill”


Det bästa av två världar

Summary: Dansmusikduon Radioclits Etienne Tron och Johan Karlberg tröttnade på ”neddrogade mörka klubbar” och bildade The Very Best med den malawiska sångaren Esau Mwamwaya. Efter ett år av hyllningar är de nu redo att visa varför allt fler artister överger Ibiza för glädjen i Malawi.

I september släpps en av årets mest uppmärksammade debutskivor. Den kommer från Malawi, Frankrike och Sverige. Albumet har varit färdiginspelat i två år, men upphovsmännen The Very Best har lugnt förvarat det i sin dator i väntan på att fler ska upptäcka afrikansk musik. Trion har kunnat se sina amerikanska kompisar Vampire Weekend få ett världsgenombrott med afrikanska high life-influenser och hur akter som Dirty Projectors och Yeasayer inspireras av afrobeat. Björk har sjungit duett med Malis Toumani Diabaté och Franz Ferdinand har varit besatta av etiopiska mixar. Nu är The Very Best redo att släppa en debut som bandets svensk, Johan Karlberg, kallar en ”blandning av Phil Collins, afrikansk musik och Paul Simons ’Graceland’”. Albumet gästas av M.I.A, Santogold, the Ruby Suns, Marina Vello och just Vampire Weekends sångare Ezra Koenig. – Vi kände aldrig att det var ett problem att skivan låg på is i ett år eller två, säger Johan Karlberg på telefon. Ingen annan gjorde vad vi gjorde, så den skulle ändå kännas ”fresh”. Samtidigt såg vi att folk blev mer och mer intresserade av afrikansk musik och nya influenser. Jag tror att vi har ganska bra tajmning nu. The Very Best bildades när Karlberg från Linköping och fransmannen Etienne Tron, som tillsammans är producentduon Radioclit, träffade Esau Mwamwaya från Malawi i hemstaden London. Etienne köpte en begagnad cykel i Esaus fullpackade lumpbod i Hackney. När Tron och Karlberg fick veta att malawiern också var trummis bjöd de med honom till studion. De hoppades på afrikanska trummor, men Esau lät som vilken västerländsk studiomusiker som helst. Men när Mwamwaya började nynna östafrikanska harmonier till Radioclits produktioner så insåg Karlberg och Tron att de i stället hittat sin nya sångare. Sidoprojektet The Very Best var fött. Första låten, ”Chalo”, spelades in på en timme. – Vi letade efter något nytt. Som Radioclit tillbringade vi så mycket tid i mörka neddrogade klubbar att vi ville göra något glädjefyllt och positivt i stället, säger Johan Karlberg. Genombrottet kom redan förra året när de gav ut den hyllade mixtejpen ”Radioclit & Esau Mwamwaya are The Very Best”. På gratisutgivningen finns en version av Michael Jacksons ”Rädda Willy”-låt ”Will you be there”. The Very Best var så nöjda med slutresultatet att de hoppades att Michael Jacksons advokater skulle knacka på studiodörren i östra London med en stämning. – Vi hade bara varit glada, säger Karlberg. Det skulle betyda att Michael Jackson hade hört låten. Shit, Esau sjunger så grymt bra på ”Will you be there”. Vi sa hela tiden när vi gjorde mixtejpen att om Michael Jackson hör det här så kommer han att gilla det. Nu får vi aldrig veta. Kort tid efter Michael Jacksons begravning spelade de låten på Pitchforkfestivalen i Chicago, USA. – Det var 3.000 människor med tändare och tjejer som stod längst fram och grät. Det var ett bisarrt ögonblick, säger Karlberg. Men låten möttes av skepsis när de besökte Esaus familj och vänner i Malawi. – Låten gjorde dem otroligt konfunderade. De förstod inte konceptet med mixtejp och tittade på oss konstigt som om de ville säga: ”Ni kan inte lura oss, vi vet att det är en Michael Jackson-låt ni spelar! Varför skulle Esau få sjunga med Jackson?” Vi var tvungna att försäkra alla om att vi inte bluffade. Nu spelar de mixtejpen dygnet runt och dansar som tusan. Johan Karlberg hade med sig pressklipp till Malawi för att visa hur Esau blivit känd i USA och Europa. Sångaren har varit på musikmagasinet Faders omslag och Los Angeles Times har tipsat sina många bilburna läsare att The Very Best är det ”perfekta botemedlet när du blir frustrerad av att sitta i bilkö”. Mixtejpen utsågs till årets skiva av flera europeiska och amerikanska tidningar. – Jag var stolt själv, men jag tänkte också: ”Han kommer från ert land. Ni måste också upptäcka honom.” I oktober uppträder både Radioclit och The Very Best på Malawis årliga musikfestival Lake of Stars. Intresset i Europa och USA för festivalen är större än någonsin. Malawi, annars mest omskrivet för sin extrema fattigdom och Madonnas adoptioner, får nu också lite positiv uppmärksamhet för sin musikhistoria. – Massor av brittiska dj:er åker dit nu. Många från Europa säger att de struntar i Ibiza och åker till Malawi i stället, säger Karlberg. Han förstår intresset från andra artister. – Mitt första besök var en kulturchock. Trots att jag varit intresserad av Afrika länge. Det är så extremt fattigt. Samtidigt är alla så positiva och lyckliga i Malawi trots att de inte har de saker som vi i västvärlden betraktar som grundläggande. The Very Best köpte sitt namn från Etienne Trons kusin för en gitarr när denne lade ned sitt hårdrocksband med samma namn. – Namnet blir roligare när man vet var det kommer ifrån. När vi hörde det första gången tänkte vi: ”Fasen att vi inte kom på det själva.” De ville inte kalla sig Radioclit & Esau Mwamwaya. – Folk hade så extremt svårt att uttala Esaus namn. Till och med vår manager sa fel. Och så pass högt som vi siktar i USA så är Radioclit inte kommersiellt nog för att kunna hjälpa oss. The Very Best blev det ödmjuka mellantinget, säger Karlberg och skrattar. Svensken flyttade till London dagen efter 11 september-tragedin 2001. Då var han nyutexaminerad fotograf. De första tre åren bodde Karlberg i ockuperade hus, ständigt redo att snabbt tvingas byta adress. – Jag har fortfarande ett slags inbyggd radar som upptäcker hus man kan ockupera. Nu har han tack vare musikframgångarna råd med en egen lägenhet. – The Very Best personifierar London väldigt mycket, säger Johan Karlberg. Just det där att så många världar lever tillsammans, det är inte så segregerat. The Very Best hade inte kunnat hända någon annanstans. Hade vi bott i Sverige så hade Esua varit somalier och bott i Rinkeby. Jag hade bott i Linköping. Vi hade antagligen aldrig träffats.


”Vi ville så långt bort man kan komma”

Summary: Tillbaka till Falkenberg. Fredrik Wenzel och Henrik Hellström återvände hem för smygpremiären av sin film ”Man tänker sitt” – inspelad på orten. DN hängde på.

– Vildmarken är den enda plats där jag känner mig fri, på riktigt. Det spelar ingen roll om jag är i Stockholm eller Falkenberg. Det är samma sak, samma skit, säger Fredrik Wenzel och trycker till gaspedalen så att den lilla bilen kränger över den halländska vägens spruckna asfalt. Allt medan välskötta, identiska trädgårdar, stormarknader och barnfamiljer byts mot vattendrag, åkrar och traktorer. Bredvid honom sitter vännen Henrik Hellström och trummar rastlöst på instrumentbrädan. En förbipasserande bil fångar hans intresse. – Där är han som får paddeln i huvudet i filmen! utbrister han och pekar. De två regissörerna har återvänt till hemstaden för smygpremiären av sin film ”Man tänker sitt”, en suggestiv skildring av livet i ett likriktat, svenskt radhusområde. Filmen är inspelad i Falkenberg med omnejd och alla skådespelare är amatörer från orten. Fredrik Wenzel var med och skrev manus till ”Farväl Falkenberg”, Henrik Hellström är utbildad skådespelare och tillsammans har de gjort musikdokumentären ”Broder Daniel Forever”, men nu är de nervösa. Mycket mer nervösa än när ”Man tänker sitt” visades (och hyllades) på Berlins filmfestival tidigare i år. – Det blir speciellt i kväll. Alla vi känner kommer att vara där. Det är enklare att visa filmen för en publik som inte har någon relation till den. Då tillåts den vara fri från geografiska och personliga kopplingar, säger Henrik Hellström. – Jag är övertygad om att många kommer att avsky den, men det gör ingenting. Vi gjorde inte filmen för att bli omtyckta, fyller Fredrik Wenzel i. Men kanske har invånarna i den sömniga västkuststaden börjat vänja sig vid att deras hem blivit en brännpunkt för den samtida svenska alternativfilmen. I synnerhet efter att den fyrfaldigt Guldbagge-nominerade ”Farväl Falkenberg” hade premiär i augusti 2006. Filmen omfamnades av kritikerna, inte minst av Fredrik Strage i DN, och sågs som ett löfte om regn i ett film-Sverige som, vid den tidpunken, led av torka. Kameraåkningarna längs de välklippta häckarna startade dock redan sommaren 2003 när Fredrik Wenzel och barndomskompisen Jesper Ganslandt (också exekutiv producent för ”Man tänker sitt”) åkte hem för att filma sina vänner. Ambitionen var att skildra den svåra övergången från barndomen till vuxenlivet under en sista sommar. Även i Jesper Ganslandts konsertfilm ”Skinskatteberg” och Mikel Cee Karlssons egensinniga dokumentär ”Hälsningar från skogen” riktas blicken mot det halländska samhället. För Fredrik Wenzel och Henrik Hellström är känslorna inför hemstaden blandade. – När vi växte upp rådde en påfallande pessimism i regionen. Förr var Falkenberg en industristad med många fabriker. Vi hade Arla, Falcon, Glasfiber, Vin & Sprit... och som i andra småstäder lades de ner eller drabbades av nedskärningar, säger Fredrik Wenzel och fortsätter: – I dag är Falkenberg... ja, jag vet faktiskt inte. Nu råder en optimism som jag inte känner mig hemma i. – Kommunen lockar med närheten till havet och det korta avståndet till Malmö och Göteborg, fyller Henrik Hellström i. – Jag tyckte mest att havet var en belastning, säger Fredrik Wenzel och tittar bort. – Vi ville göra en ny typ av film som vänder på perspektiven. Samtidigt ville vi bort ifrån allting, så jävla långt bort man kunde komma. Då fick det bli Falkenberg. För det är precis vad det här är, fortsätter han. I ”Man tänker sitt” skildras livet i ett radhusområde genom ett barns ögon och tankar. Bland rabatter, joggare och kräftskivor betraktar filmens berättare, elvaårige Sebastian, sina grannar. Han ser Anders som precis fått bygglov till en carport och försöker renovera bort tomheten inombords. Han ser Jimmy som driver runt med sin ettåriga son Silas på armen. Och Mischa som kom till Sverige som gästarbetare på 70-talet och som nu letar efter fisk där dagvattnet rinner ner i sänkan. Gemensamt för karaktärerna i ”Man tänker sitt” är att de inte passar in: Kluvenheten mellan individualism och gemenskap i det svenska samhället kliar och skaver. Karaktärerna söker sig djupt in skogen, ner i myllan, för tröst eller ro, om man så vill. Filmen skulle kunna ses som ett sökande efter ett naturligt tillstånd, ett sorts status quo – som bottnar och klingar olika i var och en. Samtidigt är ”Man tänker sitt” en suggestiv och öppen skildring och regissörerna presenterar inga snabbköpssvar. De låter hellre tystnaden tala, det får jag erfara under det dygn jag pratar med Henrik Hellström och Fredrik Wenzel, går i deras fotspår, träffar deras föräldrar och besöker platser som har laddning för filmen. – Det är ingen film för intellektet. Det är ett verk som känns inuti – i mage och i tarmar. Och det tycker jag att vi lyckats med, förklarar Fredrik Wenzel och tillägger: – Filmen har kallats för civilisationskritik och naturromantik samt kritiserats för vår påstådda rädsla inför det feminina. Det har tyvärr väldigt lite att göra med våra ursprungliga motiv. Bilen stannar med ett knyck. Fredrik Wenzel drar ut nyckeln ur tändningslåset. Framför oss tornar ett sågverk upp sig, flankerat av ett tvåvåningshus, slitet av väder och vind, och av en trädgård med meterhöga solrosor. En bit längre bort breder en äng ut sig. Över landskapet vakar ett ödsligt kalhygge på en höjd. Här ligger fortfarande rester från orkanen Gudrun, som tog med sig allt i sin väg i januari 2005. – Nu har de fraktat bort ganska mycket. Förr var allt en enda röra. Det är hemskt att så mycket kan ödeläggas så snabbt, säger han med eftertryck. Det var här, vid Gunnarstorp, som Fredrik Wenzel och Henrik Hellström hyrde in sig under sommarmånaderna när de spelade in ”Man tänker sitt”. Även filmens ljudtekniker och kompositör Erik Enocksson, som även gjorde musiken till ”Farväl Falkenberg”, flyttade in. Likaså bodde filmens huvudrollsinnehavare där – men bara en åt gången. De träffades aldrig under processen. För att hitta ett sant uttryck, och nå en eftersträvad känsla av renhet och individuell sanning, isolerade de sig från omvärlden och skapade en egen frizon, en värld i världen. På det viset borde man kunna komma bort från det teatrala skådespeleri som präglar svensk film, menar Fredrik Wenzel. Ingenting skulle vara falskt, spelat. För att uppnå det upprättade regissörerna regler, som att tystnad fick vara just tystnad. De släppte också på sociala konventioner. Ingen behövde vara trevlig, prestera gentemot de andra eller göra någonting överhuvudtaget. När vädret tillät tog de ut fåtöljer och satt under plommonträdet på gräsmattan, mest i tystnad. Om det regnade sökte de skydd bland bråten under sågverkets plåttak och lyssnade till det öronbedövande smattret. Naturen fick bestämma. Att ”tänka sitt” är idén om ett annat sätt att leva, vilket skulle skina igenom kameran. – Vi försökte bygga en atmosfär av trygghet, tillit och nakenhet. En ny typ av samvaro och energi tog form via dessa icke-regler, säger Fredrik Wenzel. I mina ögon är skådespeleriet i filmen helt fläckfritt. Det finns mycket man kan kritisera filmen för, men skådespeleriet är inte en av dem. – Personerna vi valt är bläcket i pennan, avtrycket på pappret, säger Henrik Hellström. De bar fram idéerna lika mycket som idéerna kom till dem. När Jörgen Svensson, filmens Jimmy, flyttade till huset tillsammans med sin ettårige son Silas, som också medverkar i filmen, tyckte han att tystnaden skar i öronen. – Det var tyst, ödsligt och stundtals frustrerande. Jag antar att det var deras sätt att finna en väg in i mig, säger han. Lyckades de med det? – Ja, det tror jag. Jag utsattes för en hel del tester. De jagade upp mig mitt i natten och ville att jag skulle göra vissa saker eftersom ”ljuset var rätt”. Jag visste aldrig riktigt vad som skulle hända. Det är väl det som kallas ”method acting”. En av filmens mest laddade scener utspelar sig på en parkeringsplats utanför en stormarknad. Jimmy byter blöja på Silas på den heta asfalten medan han låter honom tugga på ett cigarettpaket för att han ska sluta gråta. En kvinna (spelad av Henrik Hellströms mamma Christina) konfronterar Jimmy och hotar med att anmäla honom till de sociala myndigheterna. – Jag blev arg på riktigt i många av scenerna. Henrik och Fredrik visste vilka knappar de skulle trycka på. Vilka situationer som skulle få mig att balla ur, säger han. De dova bilderna i ”Man tänker sitt” ramas in av citat ur den amerikanska 1800-talsförfattare och naturfilosofen Henry David Thoreaus naturromantiska och civilisationskritiska böcker ”Civil olydnad” och ”Walden”. I filmens öppningsscen konstaterar Sebastian, med skakig röst: ”Det mesta som av mina grannar betraktas som gott är jag innerligt övertygad om är dåligt och finns det något jag kommer att ångra så är det med största sannolikhet mitt goda uppförande”. – Thoreaus texter har tvättats på mening i generationer. Vi ville undersöka om vi kunde ladda fraser som ”följ dina drömmar” med sanning. Om vi kunde ge plattityderna mening, utan att det blev tom poesi av dem, förklarar Fredrik Wenzel. Att säga ”följ dina drömmar” låter ju som en Siba-reklam i dag. Barnets röst blev ytterligare ett verktyg för att förstärka orden. – Vi har använt Sebastian som ett medium. Han är elva år och på randen till puberteten. Då har man inte utvecklats till en sexuell varelse ännu, man har en ren blick. I barn i den åldern finns ett slags vilande geni, säger Henrik Hellström. Trots att många, inte minst kritiker och branschfolk, utropat Halland till pulsådern i ett nyskapande, svenskt filmväsen i och med produktioner som ”Farväl Falkenberg”, ”Hälsningar från skogen” och nu ”Man tänker sitt” vill varken Fredrik Wenzel eller Henrik Hellström tänka i de banorna. – Det är svårt att sätta vår film i ett sammanhang. Om vi gjorde det skulle vi göra oss själva till talespersoner för en vag rörelse som vi själva har svårt att se, menar de. Birgitta Olsson, filmkonsulent på resurscentrumet Film i Halland, som beviljat bland andra ”Man tänker sitt” produktionsstöd, ser dock tydliga tendenser. – Det har verkligen hänt saker. Halland är inte längre en vit fläck på filmkartan. Förra veckan anordnade vi branschdagar och bjöd in folk från hela landet. Bland annat medverkade regissören Kalle Boman. Han, och många med honom, konstaterade att vi inte sett en sådan kreativ lust i svensk film sedan 60-talet. Det kändes verkligen hoppfullt, säger hon och berättar att hon mötte kompisgänget från Falkenberg för tio år sedan. – Redan då tänkte jag att de var värda att hålla ögonen på. Alla reste i väg och gjorde sin grej. Pluggade film, läste på scenskola, skrev musik – sedan återvände de, av lyckliga omständigheter, till Falkenberg. De är här de har sin bas, men det kunde ha varit var som helst, egentligen. Kommunalrådet Mari-Louise Wernersson har en annan teori när hon, senare på kvällen, presenterar premiärvisningen av ”Man tänker sitt” för en fullsatt biografsalong i Folkets hus. – Tänk vad lite långtråkighet kan göra för kreativiteten! utbrister hon. Innan hon, möjligen i ett tyst försvar till att kommunen gått in och sponsrat filmen, skyndar sig att tillägga: – Det här är ingen reklamfilm för Falkenberg. De gör vi själva. Henrik Hellström drar en suck av lättnad när mörkret lägger sig i salongen. – Vad handlar filmen om, egentligen? Frågan skär genom de dånande applåderna när eftertexterna rullat färdigt. Gissningsvis är det många som undrar. Fredrik Wenzel ger dock samma svar som på morgontåget från Stockholm tidigare samma dag. – Det är en bra fråga. När vi spelade in fick vi frågan ”Varför filmar ni?” av en man som tittade fram bakom en häck. Jag kunde inte svara då. Jag kan inte svara nu heller. Gränsen mellan fiktion och verklighet, konst och film, kan dock stundtals vara förvirrande. Kanske än mer i en småstad, där människor har närmare till platsen och varandra. Det märks tydligt på grillfesten i den gamla biografen Storans trädgård som följer efter premiären. Stämningen är avvaktande, sluten och svår att sätta ord på, även om varmkorven går åt som smör i solsken. – Folk kommer fram och förmanar mig. De säger: Hur kunde du tortera Silas så där? Varför slog du paddeln i huvudet på den där mannen? Det är de reaktionerna jag fått, säger en frustrerad Jörgen Svensson. – Allt är så perfekt här. Vi har dessa perfekta trädgårdar, perfekta människor och till råga på allt – Lidl. Jag är rätt trött på det här, fortsätter han och gör en svepande rörelse över omgivningen. Samtidigt är regissörernas uppfattning, baserad på tidigare visningar, att det tar ett tag för filmen att sjunka i. – Det är en liten djävul som bits, sparkas och spretar åt alla håll. Det brukar ta några dagar, säger Fredrik Wenzel överseende. Nästa morgon ligger lugnet över staden igen, av chips, öl och varmkorv syns inte ett spår. Partytältet är nedmonterat och musiken avstängd sedan länge. Henrik Hellström och Fredrik Wenzel säger åter farväl till Falkenberg och skiljs åt. Och den nu fjortonårige Sebastian Eklund konstaterar: – Det har inte hänt så mycket på de här tre åren. Allt är som vanligt. Jag har flyttat en gång, men det är väl det. ”Man tänker sitt” har premiär på fredag Fredrik Wenzel, född i Fässberg 1978, är självlärd fotograf. Har också skrivit manus till ”Farväl Falkenberg” tillsammans med Jesper Ganslandt, nu exekutiv producent för ”Man tänker sitt”. Fredrik Wenzel har även fotat ”Apan”, Jesper Ganslandts kommande film. Henrik Hellström, född i Falkenberg 1974, är utbildad skådespelare vid Teaterhögskolan i Malmö. Han har tidigare regisserat pjäser och kortfilmer. ”Man tänker sitt” är regissörerna Fredrik Wenzel och Henrik Hellströms långfilmsdebut. Dock inte deras första samarbete. Med Kristian Bengtsson står de bakom musikdokumentären ”Broder Daniel forever”, som hade premiär i somras. ”Man tänker sitt” är producerad av Erika Wasserman för filmbolaget Fasad och har bland annat fått stöd av Film i Halland och Svenska filminstitutet. Det är också en samproduktion med Film i väst och SVT. Den svenska biopremiären är nu på fredag. Världspremiären skedde på Berlins filmfestival tidigare i år. Där fick filmen ett fint mottagande i sektionen Forum, där nyskapande filmer av nya regissörer lyfts fram. I filmen medverkar flera personer som också varit med i ”Farväl Falkenberg”. Kompositören Erik Enocksson har skrivit musiken till båda filmerna. Ganslandts film ”Skinskatteberg” är en intern hyllning till Erik Enocksson. ”Farväl Falkenberg” utropades till årets bästa film av kritikerna när den nådde bioduken 2006. Den nominerades bland annat till fyra Guldbaggar och utsågs till Sveriges Oscarsbidrag 2007. Den visades också på filmfestivalerna i Venedig och Toronto. För filmen fick regissören Jesper Ganslandt också ett hederspris, Guldkortet, av föreningen Cinemateket. Även Mikel Cee Karlssons dokumentär ”Hälsningar från skogen” är inspelad i och nära Falkenberg. Staden Falkenberg Falkenberg är en stad vi Ätrans utlopp i Hallands län. På sommaren är staden en omtyckt turistort med badmöjligheter vid Skrea strand. Näringslivet i den gamla hamnstaden är främst knutet till livsmedels- och verkstadsindustrin. Här ligger bland annat Carlsberg Sverige, Gekås (Ullared) och Arla. I juni 2009 uppgick kommunens befolkning till 40 644 personer. Det är 193 fler än vid årets början. I Falkenberg är kommunen, med sina cirka 4  500 anställda, den största arbetsgivaren. Kända svenskar med anknytning till orten är bland andra författaren Carl-Johan Vallgren, DN-medarbetaren och författaren Nina Björk samt pingisvärldsmästaren Stellan Bengtsson, som också står staty i staden. Tidigare intervju med "Man Tidigare intervju med "Man tänker sitt"-gänget från filmfestivalen till Berlin.


Sex översättare delar på Dan Browns nya bok

Summary: Sex översättare ska snabböversätta Dan Browns nya bok ”Den förlorade symbolen”. En unik situation som det svenska förlaget beklagar.

Bästsäljarförfattaren Dan Browns nya deckare ”Den förlorade symbolen” ska översättas till svenska på rekordtid. Sex översättare får en vecka på sig att översätta 100 sidor vardera, därmed pressas utgivningen till en månad efter det engelska originalet. – Det unika är att vi nu måste göra som holländare och andra ute i Europa. Där är det inte ovanligt att man använder flera översättare på samma bok, säger Jonas Axelsson litterär chef på Albert Bonniers förlag som har rättigheterna till den svenska utgåvan av ”Den förlorade symbolen”. Den engelska originalet släpps den 15 september. Drygt en månad senare, den 21 oktober, ska den svenska utgåvan finnas på bokhandelsdiskarna. Det är viktigt för det svenska förlaget att snabbt få fram översättningen till efterlängtade böcker, annars köper läsarna den engelskspråkiga versionen i stället – och det amerikanska eller engelska förlaget tar hand om vinsten. Tidigare exempel på snabböversättningar till svenska är Harry Potter-böckerna. Dock har inte flera översättare använts förut. Ingen, inte ens översättarna, får förhandsexemplar, och den officiella förklaringen från amerikanska originalförlaget Random House är rädsla för piratutgåvor. – Vi är upprörda, i stället för samarbetspartner har Random House och vi blivit konkurrenter, säger Jonas Axelsson. Även om det är förbryllande att Random House vägrar förhandsskicka boken för översättning vill inte Jonas Axelsson kasta sten på det amerikanska förlaget. Han har fått indikationer på att det är Dan Brown själv och hans agent som skapat denna unika situation. –  Det är också konstigt ur den synvinkeln att man vet att en författare tjänar mer på att en översatt bok säljer än på den brittiska eller amerikanska utgåvan. Solkar inte en sådan här översättningsstafett översättarnas yrkesheder? – En översättare ska ha möjlighet att översätta en hel bok. Det är svårt att bara översätta en del. I det här fallet får de ju inte heller ta del av vad de andra presterat. Det handlar om vårt renommé, Dan Browns och översättarna, men vi är så illa tvungna att göra så här om det ska bli något bra. Det måste gå undan, säger Jonas Axelsson. Dan Browns succéroman ”Da Vinci-koden” sålde 1,1 miljoner böcker i Sverige. ”Den förlorade symbolen” trycks i 250 000 svenska exemplar, och Jonas Axelsson är säker på att denna första upplaga kommer att sälja slut. Fredrik Söderling fredrik.soderling@dn.se 08-738 12 07 Läs om Dan Browns nya bok som e-bok på sid 13.


Alexandra Coelho Ahndoril: ”Mäster”

Summary: Agitatorn som blev hjälte. August Palm var socialdemokratisk pionjär och det moderna genombrottets man. Alexandra Coelho Ahndoril förnyar en anrik genre med sin hjälteroman. Men Stefan Jonsson ser ett problem när historien blir myt.

Med dagens roman avslutar Alexandra Coelho Ahndoril (även kallad Lars Kepler) en trilogi. Den första heter ”Stjärneborg” (2003), den andra ”Birgitta och Katarina” (2006), den sista, ”Mäster”. Tre års mellanrum, tre laddade och lyriska berättelser, tre hjältar eller hjältinnor i historiens virvel. Men vad har de gemensamt? Det handlar i tur och ordning om Tycho Brahe, Heliga Birgitta och August Palm. Vilka band förenar godsägardottern som blev sierska och helgon på 1300-talet, feodalherren som blev astronom och världsförnyare på 1600-talet och skräddarlärlingen som blev socialistisk agitator och rörelsegrundare på 1800-talet? Svaret ligger i formuleringen: Vi har att göra med tre människor som blev något, blev något annat än vad som var tänkt, tre som höjde sig ur sina omständigheter, bröt sig loss från ödet som låg utstakat. I någon mening skapade de en ny värld, inte bara åt sig själva. Alla tre gick till historien därför att de gjorde om historien. Men Alexandra Coelho Ahndoril är inte intresserad av den historiska processen som sådan, av lagarna och mönstren som präglat samhällenas förändring. Hon är inte heller intresserad av idéerna, upptäckterna och teorierna som förändrat bilden av människans plats. Hon fäster sig vid något enklare, som i hennes ögon är mer grundläggande. Hennes fokus ligger på det överhistoriska – eller borde jag skriva det underhistoriska? Hon gestaltar individens förmåga att med sin övertygelse som drivkraft göra om sig själv och sina medmänniskor. August Palm var jämngammal med August Strindberg och liksom denne det moderna genombrottets man. Coelho Ahndoril följer honom fram till genombrottet. Tio år gammal inackorderas han som skräddarlärling hos en elak skåning. Sedan ser vi honom på gesällvandring genom Tyskland. Han gifter sig med Johanna från Döderhult. Han besjälas av socialismens idéer, döper sin förstfödde efter Ferdinand Lassalle, utvisas, flyttar till Danmark, öppnar skrädderi, agiterar, blir nästan ihjälslagen, agiterar igen, återvänder till Sverige. År 1881 ordnar han en svit legendariska möten, först i Malmö, sedan i Lill-Jansskogen i Stockholm, där Sveriges socialistiska arbetarrörelse för första gången formerar sig. Liksom i trilogins bägge tidigare delar serveras vi alltså porträttet av en visionär. Liksom i de andra böckerna ser vi visionernas baksida. I sin jakt på framtiden tvingas hjälten kompromissa med nuets människor, eller svika dem. I hustrun Johannas blick på August finns tvivel. Han tror på idéernas makt. Hon menar att människan inte passar samman med idéerna. Eftersom hon saknar tron saknar hon också andra alternativ än att antingen resignera – kan inte de små lära sig leva stilla i gräset, osynliga för sina herrar? – eller också slå tillbaka med våld. Det finns nerv i denna roman: Johannas, Augusts och hela underklassens skräck för att tvingas skicka bort barnen att tjäna hos andra. Med sin vattenklara och uttrycksfulla prosa får Coelho Ahndoril läsaren att rygga tillbaka inför nöden och orättvisorna. Det blir lätt att förstå varför Palm i den unga socialdemokratins debatter kom att prioritera ”magfrågan”. I sina bästa partier kan romanen konkurrera med Palms egna memoarer, ”Ur en agitators liv” från 1921. Vilket är ett högt betyg. Men när man lägger trilogins delar bredvid varandra framträder ett problem. Beskrivningar av sinnestillstånd och själskonflikter, hela ordväxlingar och episoder låter sig flyttas från den ena romanen till den andra, utan att något egentligen förändras. Birgitta, Brahe och Palm är aspekter av samma transhistoriska supermänniska. Coelho Ahndoril tycks söka efter en existentiell grundkod, som leder vissa personer att bygga sig en bro av idéer på vilken de sedan går in framtiden. Sedan släntrar andra efter, mer eller mindre motvilligt. Att döma av detta romanverk är koden densamma oavsett om det är 1300-tal, 1600-tal eller 1800-tal. Så sveps historien in i en myt, som hävdar ungefär att politiska, religiösa och vetenskapliga förändringar drivs fram av ledande individer som vågar ta strid för sina idéer. Coelho Ahndoril förnyar en anrik genre, hjälteromanen som förevigar historiens genier och banbrytare. Utan att veta om det smeker hon också samtiden medhårs, där allt fler tror att demokrati är en fråga om att skaffa fram rätt sorts auktoritet, eftersom världen ändå bara kan förändras av karismatiska ledare, medan flertalet är maktlösa. Men trilogin vittnar samtidigt om något viktigare. Här finns en språklig räckvidd och ett socialt engagemang som framöver kommer att krossa myten om den starka personligheten, som alltjämt överskuggar författarskapets förtjänster.


Chilirec anmäler skivbolagen

Summary: De stora skivbolagen bryter mot lagen. Det menar ägarna av musiktjänsten Chilirec, som anser att bolagen ägnar sig åt kartellverksamhet. Nu har man lämnat in en anmälan till Konkurrensverket.

Spotify är inte den enda nätbaserade musiktjänst som förhandlat med skivbolagen om licenser för att kunna erbjuda en laglig digital tjänst. Den svenska bandspelar-applikationen Chilirec sågs länge som en utmanare till Spotify. Men samtidigt som det stod klart att Spotify skrivit avtal med de stora skivbolagen har Chilirec hamnat i periferin. Enligt företagets vd Carina Dreifeldt beror det på att skivbolagen, några dagar efter att de i höstas kom överens med Spotify, helt plötsligt valde att inte fortsätta diskussionerna med Chilirec. Därför har Chilirec kontaktat advokater och lämnat in en anmälan till Konkurrensverket. – De sköter inte förhandlingarna på ett schyst sätt, utan väljer tillsammans vilka de ska samarbeta eller inte samarbeta med. Det förstör konkurrenssituationen. Enligt Chilirec samverkar de fyra stora skivbolagen – Universal, Sony, EMI och Warner – på ett sätt som strider mot konkurrenslagstiftningen. Carina Dreifeldt menar att de ägnar sig åt ren kartellverksamhet och skriver i anmälan att det är uppenbart att informationsutbyte mellan de fyra bolagen handlat om ”hur diskussionerna kring ett kommersiellt samarbete med Chilirec ska hanteras”. – Från att vi hade bra diskussioner med alla bolag utom EMI fick vi plötsligt helt synkade svar där de sa att vi skulle ta bort musiken från sajten. Chilirec gjorde som skivbolagen sa och ändrade sin tjänst så att användarna inte längre kan spela in musik från internetradio i samma utsträckning som tidigare. Ett klart bakslag för företaget alltså. Men Carina Dreifeldt säger att hon inte bara talar i eget intresse utan anser att även Spotify blivit utnyttjade. – Skivbolagens agerande leder även till att de som till slut får ett avtal, i det här fallet Spotify, inte får något bra avtal. När det för två veckor sedan stod klart att de fyra skivbolagen gått in som delägare i Spotify ansåg Carina Dreifeldt att hon fått bevis för att skivbolagen utnyttjar de företag som utvecklar nya musiktjänster. – Jag antar att Spotify inte heller är nöjda med situationen, men de kan ju inte säga något nu när skivbolagen äger en del av dem själva. Spotify är en jättebra tjänst, men det är anmärkningsvärt att de tvingats sälja delar av sitt bolag för att få ett avtal. Per Sundin, vd på Universal, vill inte uttala sig i ärendet. DN har även sökt, men inte fått tag på, företrädare för de andra tre stora skivbolagen. Musiken laddas ned på datorn Chilirec i sin nuvarande version startade i juli i år. Den förra versionen ansågs olaglig eftersom den spelade in från internetradio och sparade musiken på servrar på nätet. I den nya varianten är det användaren själv som sparar musiken på sin egen hårddisk – ”för eget bruk”. Chilirec liknar Spotify så till vida att båda hanterar strömmad musik. Chilirec liknar en digital bandspelare som spelar in musiken i mp3-format. Spotify, däremot, gör stora kataloger med musik tillgängliga via sin sajt. Lyssnaren kan själv välja sina favoriter och lyssna på dem. För att använda såväl Spotify som Chilirec måste man installera applikationer. Chilirec finns i en gratisversion och en premiumversion för tio kronor i månaden. Spotify finns i en reklamfinansierad gratisversion och en reklamfri version för 99 kronor i månaden.


Filmbutiker på nätet flyttar fram positionerna

Summary: Nästa vecka lanseras en ny video-on-demand-tjänst i USA där filmerna finns tillgängliga samtidigt som de går upp på bio. Svenska SF Anytime är också på väg att förnya sin filmbutik på nätet.

I flera år har det talats om att filmbranschen måste möta den nya digitala verkligheten med vettiga, prisvärda och lätthanterliga butiker på nätet. Regissören Steven Soderbergh – med filmer som ”Traffic”, ”Ocean’s eleven”, ”Che” på meritlistan – spådde att hela branschen skulle stå inför ett digitalt paradigmskifte inom fem år. Uttalandet är fyra år gammalt. Sedan dess har rapporterna inifrån branschen varit dystra snarare än euforiska. Så sent som våren 2008 visade siffror från undersökningsföretaget MMS att de digitala filmbutikerna i Sverige bara stod för tre procent av de filmer som hyrs. Men nu andas branschen optimism igen. – Den digitala filmmarknaden växer och mognar hela tiden. Och nu är vi på väg in i en ny fas, säger Jonas Dahllöf, vd för SF Anytime. På onsdag presenterar SF Anytime en nylansering av sin filmbutik på nätet. Jonas Dahllöf vill inte gå in på detaljer i förväg men utlovar en bättre funktionalitet än tidigare. Samma dag, onsdag den 26 augusti, lanserar den amerikanska kabeltevekanalen Sundance Channel en ny video-on-demand-tjänst, Sundance Selects, där långfilmsdokumentärer och internationella filmer görs tillgängliga samma datum som de får biopremiär. Först ut är Spike Lees senaste dokumentär ”Passing strange: the movie”. Greppet i sig är inte nytt. Redan 2005 hade Steven Soderberghs film ”Bubble” premiär samtidigt på bio, dvd och betalteve. Men den här gången rör det sig om en större sammanhållen satsning på att synkronisera video-on-demand (vod) med biopremiärerna. – Inom en inte alltför avlägsen framtid kommer vod-inkomsterna överstiga inkomsterna från biograferna, tror Joshua Sapan, högt uppsatt chef på Rainbow Media som äger Sundance Channel. Jonas Dahllöf på SF Anytime använder inte lika stora ord. Än så länge står vod bara för cirka en procent av filmintäkterna från hemunderhållningen, om bara några år kommer det att röra sig om 10–15 procent, förutspår han. Han tror att biografen har naturlig plats i framtiden också. Filmsläppen på video-on-demand kommer snarare att sammanfalla alltmer med dvd-premiärerna. – 80 procent av våra filmer blir tillgängliga samtidigt hos oss som de släpps på dvd. Jag känner inte till något skandinaviskt filmbolag som inte släpper filmerna direkt till vod, säger Jonas Dahllöf. Som ett svar på den illegala fildelningen? – Ja, det är ett svar på fildelningen, men det handlar lika mycket om att den digitala marknaden blivit mer mogen. Däremot tror inte Jonas Dahllöf att Sundance Selects affärsmodell – att göra filmer tillgängliga som video-on-demand samma datum som biopremiären – blir tongivande för branschen i stort. – Nej, Sundance är specialiserade på smala, mer konstnärliga titlar. Och då fungerar det utmärkt. Även här i Sverige släpps en del smalare titlar på dvd och vod samtidigt som på bio. Det blir ett sätt att nå igenom i det totala mediebruset, säger Jonas Dahllöf. HENRIK ARVIDSSON henrik.arvidsson@dn.se 08-738 15 40


Summary: Nästa vecka lanseras en ny video-on-demand-tjänst i USA där filmerna finns tillgängliga samtidigt som de går upp på bio. Samma dag presenterar svenska SF Anytime en ny variant av sin filmbutik på nätet. ”Vi är på väg in i en ny fas”, säger Jonas Dahllöf, vd SF Anytime, till DN.se

I flera år har det talats om att filmbranschen måste möta den nya digitala verkligheten med vettiga, prisvärda och lätthanterliga butiker på nätet. Regissören Steven Soderbergh – med filmer som ”Traffic”, ”Ocean’s Eleven”, ”Che” på meritlistan – spådde att hela branschen skulle stå inför ett digitalt paradigmskifte inom fem år. Uttalandet är fyra år gammalt. Sedan dess har rapporterna inifrån branschen varit dystra snarare än euforiska. Så sent som våren 2008 visade siffror från undersökningsföretaget MMS att de digitala filmbutikerna i Sverige bara stod för 3 procent av de filmer som hyrs. Men nu andas branschen optimism igen. - Den digitala filmmarknaden växer och mognar hela tiden. Och nu är vi på väg in i en ny fas, säger Jonas Dahllöf, vd SF Anytime. På onsdag presenterar SF Anytime en nylansering av sin filmbutik på nätet. Jonas Dahllöf vill inte gå in på detaljer i förväg men berättar att den nya sajten är en del i en större satsning och utlovar en bättre funktionalitet än tidigare. Samma dag, onsdag den 26 augusti, lanserar den amerikanska kabeltevekanalen Sundance Channel en ny video-on-demand-tjänst, Sundance Selects, där långfilmsdokumentärer och internationella filmer kommer att göras tillgängliga samma datum som de får biopremiär. Först ut är Spike Lees senaste dokumentär ”Passing Strange: The Movie”. Greppet i sig är inte nytt. Redan 2005 hade Steven Soderberghs film ”Bubble” premiär samtidigt på bio, dvd och betalteve. Men den här gången rör det sig om en större sammanhållen satsning när kommer till att synkronisera video-on-demand (vod) med biopremiärerna. - Inom en inte alltför avlägsen framtid kommer vod-inkomsterna överstiga inkomsterna från biograferna, säger Joshua Sapan, högt uppsatt chef på Rainbow Media som äger Sundance Channel. Jonas Dahllöf på SF Anytime använder inte like stora ord, men han betonar att vod har fått en mycket starkare ställning inom filmbranschen på sistone – och det ska bara vara början. Än så länge står vod bara för cirka en procent av filmintäkterna från hemunderhållningen, om bara några år kommer det röra sig om 10-15 procent, förutspår Dahllöf. - Men jag tror inte alls att biograferna är hotade. Det kommer inte bli någon kollaps mellan de olika ”fönstren”. Biografen kommer att ha en naturlig plats i framtiden också. Men det är en tydlig trend att video-on-demand-fönstret sammanfaller allt mer med dvd-fönstret, säger Jonas Dahllöf och tillägger: - 80 procent av våra filmer blir tillgängliga samtidigt hos oss som de släpps på dvd. Jag känner inte till något skandinaviskt filmbolag som inte släpper filmerna direkt till vod, säger Jonas Dahllöf. Som ett svar på den illegala fildelningen? - Ja, det är ett svar på fildelningen, men det handlar lika mycket om att den digitala marknaden blivit mer mogen. Vod är på väg ut ur garderoben, säger han. Däremot tror inte Jonas Dahllöf att Sundance Selects affärsmodell – att göra filmer tillgängliga som video-on-demand samma datum som biopremiären – blir tongivande för branschen i stort. - Nej, Sundance är specialiserade på smala, mer konstnärliga titlar. Och då fungerar det utmärkt. Även här i Sverige släpps en del smalare titlar på dvd och vod samtidigt som på bio, Det blir ett sätt att nå igenom i det totala mediabruset, säger Jonas Dahllöf och tillägger: - Det funkar annorlunda med, säg, Harry Potter. Då ses biovisningarna mer som en marknadsföringskampanj för övriga rättighetsfönster. Trenden för de stora filmerna är att de går upp på bio samtidigt över större delen av världen.


Göteborgskonst från 60- och 70-tal på Göteborgs konstmuseum

Summary: Konst som sparkade samtiden i häcken. Göteborgs konstmuseums nya utställning skildrar vänstervågen som svepte in i staden på sextio- och sjuttiotalet. Det var ständiga skärmytslingarna med den goda smaken och Dan Jönsson smittas av energin i agitationskonsten.

En dag 1970 knackade det på dörren till den unge konstnären Claes Hakes ateljé i Göteborg. Hake höll just på att lägga sista handen vid en väggskulptur för ett nybyggt bostadsområde på Hisingen: en stor, taggig, hornliknande sak målad i den amerikanska flaggans färger. Allt var i stort sett klart för installering – men när HSB:s representanter förstod hur verket skulle se ut så var det slut på samarbetet. Skulpturen fick bli kvar i ateljén. Nu hänger Claes Hakes ”Amerikanaren” som en enorm trofé högst upp på väggen i Göteborgs konstmuseum: kronan på verket så att säga i avdelningen med agitationskonst. Så var den visserligen inte tänkt, enligt Hake själv, men det var så den landade i tiden och debatten. När jag nu står framför den funderar jag på vad som egentligen har hänt sedan 1970. Vore en offentlig skulptur som ”Amerikanaren” möjlig i dag? Nej, troligen inte. Jag vet inte ens om någon skulle försöka. Men inne på konstmuseet, och med snart fyrtio års distans, blir det förstås en annan sak. Historien om Hakes verk är bara en av de politiska legender som måste berättas när nu museet gör sin stora sammanfattning av den västsvenska konstens sextio- och sjuttiotal. En annan är förstås skandalen samma år kring Peter Dahls målning ”Liberalismens genombrott i societeten” – som hämtades av polis från konsthallen och blev föremål för en bisarr rättegång där expertis från Valand kallades in för att vittna om dess konstnärliga kvalitet. Det var ju så det var i Göteborgs konstliv på 60- och 70-talen, enligt den gängse bilden: ständiga skärmytslingar med den goda smaken. Helt enkelt lite stökigare, lite mer politiserat än i Stockholm eller Malmö under samma tid. Det där är både rätt och fel, visar det sig. Utställningen tar sin början i ett tidigt sextiotal där de konstnärliga motsättningarna var allt annat än politiska. Här gick fronten fortfarande mellan ”Göteborgskolorismens” traditionella måleri och den abstrakta modernism som odlats i kretsen kring Endre Nemes på femtiotalet. Sextiotalets öppna, sociala konst fick sent fäste i Göteborg. Å andra sidan: när vänstervågen väl svepte in i Göteborgskonsten så gjorde den det med besked. Den politiska konsten här blev snäppet fränare, mer agitatorisk än på andra håll. Skillnaden är svår att peka ut, den handlar främst om en övergripande stämning, delvis synlig i tekniker, tonfall, influenser. I den ambitiösa bok som ges ut i samband med utställningen prövar Kristoffer Arvidsson att se det som en ideologisk fråga. Medan studentvänstern i övriga landet stod under maoistiskt inflytande var den i Göteborg, inte minst på Valand, i händerna på stalinisterna i KFML(r). Vad det berodde på i sin tur kan man fråga sig. Kanske var det så att konstscenens sociala och klassmässiga förutsättningar var annorlunda, mer polariserade. Men här kan jag bara spekulera. Hur som helst, det är denna agitations- och propagandakonst som är behållningen här. Medan de bleka raderna av koloristiska regnbyar och hövolmar knappt orkar lyfta från väggarna sparkar den politiska plakatkonsten rätt upp i samtidens slappa röv. Mycket är förstås schabloner och banaliteter, men ändå: det som smittar är energin och beslutsamheten, tron på konsten som en omvälvande kraft såväl i vardagen som i historien. Hit hör också det drivna hantverket. Idén om konstbilden som motvikt mot de industriellt producerade massbilderna är stark inte minst hos feministiska textilkonstnärer som Aja Eriksson eller Agneta Goës – vars sköra applikationer och lagningar hör till utställningens mest fängslande verk. Men hantverksromantiken var också en frukt av de starka impulserna från tredje världens politiska brukskonst. Här synliga exempelvis i Torsten Billmans och Svenrobert Lundquists kinesiskt inspirerade träsnitt med motiv från kriget i Vietnam och majrevolten i Paris. Sådana bilder påminner om en viktig men ofta förbisedd effekt av den politiska rätlinjigheten: i fråga om globala intryck bidrog den faktiskt till en större öppenhet. Och även svartvitheten hade trots allt sina gränser. Själv fastnar jag en bra stund framför Reinhold Lindbergs porträtt av ett par raggare, ”Dajjan och Diktatorn”. Två arbetarkillar i tidstypisk jeansuniform med USA-flaggan på ärmen, uppställda mot en vägg av nynazistisk graffiti. ”Stoppa alla vänstersnutar”, står det. Det är ett dystert men också solidariskt porträtt. Lite som i Nationalteaterns bästa låtar: en realismens seger över politikens alla självklarheter. I anslutning till utställningen ger konstmuseet ut publikationen ”Upp med rullgardinerna! Konsten i Göteborg under 1960- och 1970-talet”, ett större forskningsprojekt.


Björn Fontander: ”Carin Göring skriver hem”

Summary: Skandallösa förbindelser. Efter andra världskriget vände Sverige Tyskland ryggen i skam. Med sin bok ”Carin Göring skriver hem” skildrar Björn Fontander nationalsocialismens barndom i Sverige.

Det är ett anmärkningsvärt forskningsarbete som tevemannen Björn Fontander har utfört och som ligger till grund för åtminstone två tjocka böcker, varav ”Carin Göring skriver hem” är den senaste. Man kan naturligtvis säga att Tredje rikets andreman Hermann Göring var storhetsvansinnig, en morfinist som under den jovialiska ytan bar ansvaret för en av förra århundradets största katastrofer. Men när man gjort det borde man också kunna uppbåda intresse för denne mans tidigare år, framför allt för de människor ur det svenska samhällets överskikt som han kom i beröring med under sina Stockholmsår på tjugotalet och i flera fall stod i förbindelse med ända fram till sin självvalda död i Nürnbergfängelset 1946. Det är ett faktum att svenska offentligheten, liksom de berörda familjerna, haft svårt att hantera sina gamla förbindelser med Göring. Efter andra världskriget vände Sverige Tyskland ryggen i skam. Hela den pinsamma historien föll i glömska. Hans pompösa jaktslott Karinhall, som hade hämtat åtskilliga drag från Erik von Rosens Rockelstad och särskilt en jaktstuga ritad av stadshusarkitekten Tengbom, sprängdes och stoftet efter hans älskade Carin Göring hamnade på sovjetryskt territorium. Som alla politiska rörelser hade också nationalsocialismen sin barndom, då mycket ännu föreföll öppet. Den välbekanta prologen börjar en vinterdag 1920 då en ung tysk taxiflygare vid namn Göring flyger hem den kände upptäcktsresanden Erik von Rosen till hans Sörmlandsgods Rockelstad. Slottsherren bjuder på middag och nedför trappan träder slottsfrun Marys syster Carin, med en hållning värdig en Isolde. Hon är gift med officeren Nils Kantzow och har med honom sonen Thomas. Fontander beskriver utförligt – främst genom Carins många brev till modern – den skandal som inkräktaren Göring orsakade i Stockholms societet, vårdnadstvisten om sonen och den kylslagna relationen mellan Göring och Carins pappa, översten Carl Fock. Tillsammans med sin engelskfödda hustru hade han ytterligare fyra döttrar som bodde på Grev Turegatan i Stockholm. Där låg även det besynnerliga Edelweissförbundet i vars nyandlighet samtliga systrar fostrades. Bland dem fanns Fanny Willamovitz Moellendorff som senare genom sin tyska biografi över systern skulle bli en av Carinlegendens främsta propagandister. Hon ansågs så pronazistisk att till och med Göring reagerade. Det var först efter sin tidiga död 1931 som Carin blev Hitlerrörelsens ikon. Till bokens intressantare delar hör skildringen av det nygifta paret Görings år på Odengatan då Göring hade blivit beroende av morfin. När han 1926 i tvångströja fördes till Långbro var han ett fysiskt och psykiskt vrak, fjärran från den pompa som han några år senare iscensatte. Det blev rent av auktion på arvegodset som Carin hade medfört från hemmet. Kanske finner man i den sociala förödmjukelsen en förklaring till hans senare behov att omge sig med majestätiska titlar och rikedomar. Bland bilderna i boken finns ett vykort från Gustav Adolfs torg 1925. Man ser bussen svänga upp mot Regeringsgatan; sannolikt var den okände fotografen omedveten om att paret till vänster på bilden är Carin och Hermann Göring. Boken är fylld av sådana scener, en vardaglig intimitet som står i kontrast till storslagna despoti som utmärkte Göring som politiker. Spänningen mellan den lilla världen och den stora, mellan individuella bekymmer och storpolitik, är återkommande. Särskilt tydlig blir den i mötena mellan den moderlöse sonen Thomas och maktpolitikern Göring som under trettiotalet tog sig an Carins son som om det vore hans egen. Thomas Kantzow var rädd för att bli sinnessjuk som fadern, sömnlöst grubblande säger han sig bara ha ”natten som vän”, dagboksanteckningarna vibrerar av uppspelt förtvivlan. Sin narcissistiska mamma älskade han och under Nürnbergprocessen gjorde han på fullt allvar försök att få framträda till krigsförbrytaren Görings försvar. De som såg honom efter kriget tyckte att han var den mest sorgsna av människor. ”Carin Göring skriver hem” kom ut första gången 1990 och har här utökats med nytt material, delvis från Fontanders bok ”Görings Sverige – en hatkärlek” från 2001. Fontander är inte den store stilisten. Men vad han insamlat när det gäller brev och dokument bidrar till en djupare förståelse av de svenska människor och miljöer som påverkade den unge Hermann Göring. Av breven framgår också att Carin inte bara var ett oskuldsfullt och opolitiskt bihang till Hermann. Trots sin sjukdom greps hon starkt av den nya massrörelsens energier. Mindre utförlig är Fontander när det gäller Erik von Rosen som för någon tid sedan blev föremål för en tysk dokumentärfilm (”Tod und Teufel”), gjord av hans barnbarn Peter Nestler. Såvitt jag vet har den ännu inte visats i Sverige.


Skandallösa förbindelser

Summary: Efter andra världskriget vände Sverige Tyskland ryggen i skam. Med sin bok ”Carin Göring skriver hem” skildrar Björn Fontander nationalsocialismens barndom i Sverige.

Björn Fontander ”Carin Göring skriver hem” Carlsson bokförlag Det är ett anmärkningsvärt forskningsarbete som tevemannen Björn Fontander har utfört och som ligger till grund för åtminstone två tjocka böcker, varav ”Carin Göring skriver hem” är den senaste. Man kan naturligtvis säga att Tredje rikets andreman Hermann Göring var storhetsvansinnig, en morfinist som under den jovialiska ytan bar ansvaret för en av förra århundradets största katastrofer. Men när man gjort det borde man också kunna uppbåda intresse för denne mans tidigare år, framför allt för de människor ur det svenska samhällets överskikt som han kom i beröring med under sina Stockholmsår på tjugotalet och i flera fall stod i förbindelse med ända fram till sin självvalda död i Nürnbergfängelset 1946. Det är ett faktum att svenska offentligheten, liksom de berörda familjerna, haft svårt att hantera sina gamla förbindelser med Göring. Efter andra världskriget vände Sverige Tyskland ryggen i skam. Hela den pinsamma historien föll i glömska. Hans pompösa jaktslott Karinhall, som hade hämtat åtskilliga drag från Erik von Rosens Rockelstad och särskilt en jaktstuga ritad av stadshusarkitekten Tengbom, sprängdes och stoftet efter hans älskade Carin Göring hamnade på sovjetryskt territorium. Som alla politiska rörelser hade också nationalsocialismen sin barndom, då mycket ännu föreföll öppet. Den välbekanta prologen börjar en vinterdag 1920 då en ung tysk taxiflygare vid namn Göring flyger hem den kände upptäcktsresanden Erik von Rosen till hans Sörmlandsgods Rockelstad. Slottsherren bjuder på middag och nedför trappan träder slottsfrun Marys syster Carin, med en hållning värdig en Isolde. Hon är gift med officeren Nils Kantzow och har med honom sonen Thomas. Fontander beskriver utförligt – främst genom Carins många brev till modern – den skandal som inkräktaren Göring orsakade i Stockholms societet, vårdnadstvisten om sonen och den kylslagna relationen mellan Göring och Carins pappa, översten Carl Fock. Tillsammans med sin engelskfödda hustru hade han ytterligare fyra döttrar som bodde på Grev Turegatan i Stockholm. Där låg även det besynnerliga Edelweissförbundet i vars nyandlighet samtliga systrar fostrades. Bland dem fanns Fanny Willamovitz Moellendorff som senare genom sin tyska biografi över systern skulle bli en av Carinlegendens främsta propagandister. Hon ansågs så pronazistisk att till och med Göring reagerade. Det var först efter sin tidiga död 1931 som Carin blev Hitlerrörelsens ikon. Till bokens intressantare delar hör skildringen av det nygifta paret Görings år på Odengatan då Göring hade blivit beroende av morfin. När han 1926 i tvångströja fördes till Långbro var han ett fysiskt och psykiskt vrak, fjärran från den pompa som han några år senare iscensatte. Det blev rent av auktion på arvegodset som Carin hade medfört från hemmet. Kanske finner man i den sociala förödmjukelsen en förklaring till hans senare behov att omge sig med majestätiska titlar och rikedomar. Bland bilderna i boken finns ett vykort från Gustav Adolfs torg 1925. Man ser bussen svänga upp mot Regeringsgatan; sannolikt var den okände fotografen omedveten om att paret till vänster på bilden är Carin och Hermann Göring. Boken är fylld av sådana scener, en vardaglig intimitet som står i kontrast till storslagna despoti som utmärkte Göring som politiker. Spänningen mellan den lilla världen och den stora, mellan individuella bekymmer och storpolitik, är återkommande. Särskilt tydlig blir den i mötena mellan den moderlöse sonen Thomas och maktpolitikern Göring som under trettiotalet tog sig an Carins son som om det vore hans egen. Thomas Kantzow var rädd för att bli sinnessjuk som fadern, sömnlöst grubblande säger han sig bara ha ”natten som vän”, dagboksanteckningarna vibrerar av uppspelt förtvivlan. Sin narcissistiska mamma älskade han och under Nürnbergprocessen gjorde han på fullt allvar försök att få framträda till krigsförbrytaren Görings försvar. De som såg honom efter kriget tyckte att han var den mest sorgsna av människor. ”Carin Göring skriver hem” kom ut första gången 1990 och har här utökats med nytt material, delvis från Fontanders bok ”Görings Sverige – en hatkärlek” från 2001. Fontander är inte den store stilisten. Men vad han insamlat när det gäller brev och dokument bidrar till en djupare förståelse av de svenska människor och miljöer som påverkade den unge Hermann Göring. Av breven framgår också att Carin inte bara var ett oskuldsfullt och opolitiskt bihang till Hermann. Trots sin sjukdom greps hon starkt av den nya massrörelsens energier. Mindre utförlig är Fontander när det gäller Erik von Rosen som för någon tid sedan blev föremål för en tysk dokumentärfilm (”Tod und Teufel”), gjord av hans barnbarn Peter Nestler. Såvitt jag vet har den ännu inte visats i Sverige. Per Landin per.landin@dn.se


Tonsättare vill stoppa sina verk

Summary: Tonsättaren Sven-David Sandström tänker säga upp allt samarbete med nuvarande ledning för Berwaldhallen. Enligt honom utövar Radiosymfonikernas vd Michael Tydén press mot hans hustru, orkestermedlemmen Ann-Marie Lysell.

– Så länge denna ledning sitter får de inte spela mina stycken. Jag vill inte samarbeta med den. Däremot vill jag gärna arbeta med Berwaldhallens ensembler. Det är ledningen som indirekt, genom att utöva press mot min hustru när de vill att hon ska skriva på olika kontrakt och att om inte måste hon sluta med omedelbar verkan, som tvingar mig till så här drastiska åtgärder. Någon gång måste man sätta stopp, säger Sven-David Sandström. Hans besked är smärtsamt för Berwaldhallens ledning. Sandström ska vara vårens tonsättare i Berwaldhallen, men redan den 29 augusti är Radiokören programsatt med flera av hans verk under Östersjöfestivalen. Bakgrunden är att Michael Tydén vill att Ann-Marie Lysell ska skriva på att hon ska gå i pension vid 60 år och att hon ska acceptera en visstidsanställning säsongen ut för att få fortsätta spela i orkestern. Övriga orkestrar i Sverige har genomfört svensk arbetsrätt att få jobba tills man är 67 år, men Radiosymfonikerna hävdar ett äldre avtal innan lagen kom 2001 för dem som var anställda före detta år. Om det gamla avtalets giltighet och detaljer träter inte bara musiker och ledning. Även fackliga företrädare inom Symf och Musikerförbundet gör det. Parterna möts i Arbetsdomstolen i höst. – Förra säsongens sista arbetsdag den 4 juni fick jag muntligt besked att jag skulle skriva på att jag är tvungen att gå i pension månaden efter fyllda 60. Om jag inte skrev på skulle jag samtycka till mitt eget avsked. Som den första i orkestern blev jag särbehandlad för att rädda en praxis som jag inte samtycker till. Jag vill ha möjlighet att arbeta tills jag är 67 år om jag kan, säger Ann-Marie Lysell. Michael Tydén anser att Radiosymfonikerna följer en äldre praxis som orkestern velat ha kvar. – Det här är en besvärlig fråga av flera skäl. I över 40 år har 60 år gällt som pensionsålder i Radiosymfonikerna. Det ha ansetts som en förmån. År 2001 kom lagen om rätten att arbeta till 67 års ålder. Men vår orkester vill behålla den tidigare praxisen på 60 år. Det ena av musikernas fackförbund Symf har också den uppfattningen, säger Michael Tydén, vd för Berwaldhallen. Tydén säger att alla som är anställda efter år 2001 får arbeta tills de är 67. Tvisten i Arbetsdomstolen handlar om att upprätthålla den tidigare praxisen. Ann-Marie Lysell är inte ensam om att vara i konflikt med ledningen. Flera musiker vittnar om en hård attityd mot äldre musiker. Det har varit praxis att få fortsätta tills man är 63 år om man vill. Musikerna anser nu att lagen ger dem rätt att arbeta tills de är 67 år. Det är konfliktens kärnpunkt. De förmåner Berwaldhallen kunde erbjuda dem som gick i pension redan vid 60 år anses dessutom ha urholkats genom nya svenska pensionsreformer. – När jag kom till jobbet efter sommaren kändes det mycket tungt när min arbetsgivare sa till mig ”Du kan inte arbeta om du inte har något kontrakt. Vi har inget sådant.” Men jag anser att jag är tillsvidareanställd. Anne-Marie Lysell stålsatte sig och började ändå spela i tron att det skulle lösa sig. Det har det inte gjort. – Jag vill fortsätta resonemangen med Ann-Marie Lysell och Sven-David Sandström, säger Michael Tydén.


Lars Norén vill göra Folkteatern lättillgänglig

Summary: En ny era har tagit vid på Folkteatern i Göteborg. Vd:n Ulrika Josephsson och konstnärlige ledaren Lars Norén, båda nya på sina poster sedan juli, har ambitioner om att skapa en mer lättillgänglig teater med stark konstnärlig profil.

Det var nästan som första dagen i skolbänken för Folkteaterns nya ledarduo när de på måndagen kallade till en första presskonferens på biografen Draken i Göteborg. Ulrika Josephsson och Lars Norén ska under de kommande fyra åren leda arbetet på Folkteatern och nu har de klargjort hörnstenarna i detta arbete. – Vi vill kalla teatern för den lättillgängliga konstnärliga Folkteatern. Vi ska göra den mer tillgänglig på många sätt, bland annat vill vi texta våra föreställningar och översätta dem till våra vanligaste invandrarspråk, berättar Ulrika Josephsson. På den konstnärliga sidan har duon skapat ett så kallat ”Artists in residence”, vilket innebär att ett antal starka konstnärer knyts till teatern för att regissera föreställningar på en kontinuerlig basis. I staben ingår Sofia Jupither med förflutet från bland annat Stockholms stadsteater tillsammans med norske Eirik Stubø, före detta chef för Nationaltheatret i Oslo samt Melanie Mederlind som bland annat har och regisserat och arbetat som skådespelerska i Oslo, Malmö och Lissabon. – Våra ”Artists in residence” har fått i uppdrag att kärleksfullt utmana traditionerna och att hitta det okända, det oprövade, det nya som vi inte visste tidigare. Förutom att återkommande regissera på teatern ska de också kontinuerligt föra samtal med både ensemble och publik säger Ulrika Josephsson. Vid årsskiftet flyttar Folkteatern in i nyrenoverade lokaler och den första produktionen blir Sofokles ”Oidipus”, som Lars Norén gör en ny bearbetning av. – Det är den västerländska teaterns ursprungskälla. Den berättar något som angår alla, om tidlösa misstag som ständigt upprepas. Det pågår tusentals Oidipusberättelser runt om i världen, inom familjer och i krig som Palestina och Irak. Därför känns den väldigt aktuell att berätta, förklarar den konstnärlige ledaren. Ambitionen är att sammanlagt göra sex uppsättningar varje år. Även barnföreställningarna ska få en stark position med Josephssons och Noréns nya regim. Dessutom planeras ett samarbete med Högskolan för scen och musik vid Göteborgs universitet och man har också planer på att inleda samarbete med teatrar i Frankrike, Belgien och Danmark. Hanna A Johansson kultur@dn.se


Palmepjäs av Mankell i Stockholm

Summary: Nu är det klart att Henning Mankells nyskrivna pjäs om Olof Palme sätts upp på Stockholms stadsteater hösten 2010.

Som TT Spektra tidigare rapporterat handlar pjäsen "Politik" om ubåtskränkningarna i Sverige på 1980-talet. Pjäsen utspelar sig dels på en u-båt hösten 1982, samt i Stockholm 2009. Den viktigaste rollfiguren är Olof Palme, men vem som ska spela huvudrollen är ännu inte bestämt, uppger Stockholms stadsteater. Stockholms stadsteater har tidigare satt upp två av Henning Mankells pjäser: "Mörkertid" 2002 och "Antiloperna" 1991. Henning Mankell är just nu aktuell med sin sista bok om kommissarien Kurt Wallander, "Den orolige mannen", där även Olof Palme figurerar. TT Spektra


Kärleken räcker inte

Summary: I sitt författarskap ger Selma Lagerlöf en allt svartare historia om manligt svek och övergivna kvinnor. Lisbeth Larsson ser hur hon omformulerar sitt eget kärleksbudskap och jämför det med Lars Gustafsson.

”Det sista en författare brukar göra är att skriva sina memoarer”, lär Selma Lagerlöf ha sagt till sin livskamrat Valborg Olander. Och det är sant. Efter ett långt skaparverk vänder många författare blicken bakåt. De minnen de väljer att berätta handlar – som Selma Lagerlöf i sin Mårbackaserie och årets Selma Lagerlöfpristagare Lars Gustafsson i sin senaste bok ”Fru Sorgendahls vackra vita armar” – vanligtvis om den del av livet som ägde rum före författarskapet. Biografer och litteraturvetare har också regelmässigt plockat ut författarnas självbiografier ur dess tillkomstkronologi, där de ligger i slutet av ett långt författarskap, lagt dem först och sedan använt dem som tolkningsnycklar till det. Läst på detta sätt skulle berättelsen om fru Sorgendahl få en lika stor betydelse för förståelsen av Lars Gustafssons verk som Selma Lagerlöfs Mårbackaböcker haft för hennes. Han skulle naglas fast vid Västerås på samma sätt som Selma vid Mårbacka, vid sin pubertala sexualitet som Selma vid sin hälta, och så vidare. Läser man dem i relation till författarskapets kronologi upptäcker man i stället att de självbiografiska böckerna effektuerar en drastisk vändning i båda dessa författarskap. Med Mårbackaböckerna omformulerade Selma Lagerlöf den glittrande berättelse om kärleken som besegrar allt, som hon installerat med Gösta Berlings saga, för att berätta en helt annan historia; en historia om manligt svek och övergivna kvinnor. Med dem drog hon ett brett svart streck över det Amor vincit omnia som hon haft som devis för sitt författarskap och släppte in både död och desillusion. Läser man Lars Gustafssons ”Fru Sorgendahls vackra vita armar” på samma sätt kan man se hur han med denna bok – där han, som det står i baksidestexten, återvänder till ”sin ungdoms trakter, som vi minns dem från ’Sprickorna i muren’ ” – gör en revidering av helt motsatt karaktär. Han västmanländska landskap som den gången var som kontaminerat med död är i denna roman i stället fyllt av doftande lust och livsglädje. Hans musa har också, precis som Selma Lagerlöfs i Mårbackaserien, försetts med en helt ny karaktär. Den vackra vita kvinnan som i debutromanen ”Poeten Brunnbergs sista dagar och död” 1959 var just döden träder nu fram som en ung och livsbejakande ingenjörsfru, som – uttråkad av livet i Västerås – finner ett nöje i att samla den grupp tonåriga pojkar, som berättaren tillhör, kring sig för te, filosofiska diskussioner och pianospel. Påfallande lik den kvinna som en gång förförde poeten Brunnberg in i döden, förför fru Sorgendahl författarens unga alter ego till helt andra klart livsbejakande ting. Selma Lagerlöfs musa var, det har forskarna varit eniga om, hennes far. Det har också rått stor enighet om att Mårbacka dikterats av kärlek till honom. Detta vittnar om den förföriska kraften i Selma Lagerlöfs berättelse. Varje gång hon nämner honom påtalar hon visserligen hans oemotståndliga charm, men allteftersom berättelsen fortskrider ter sig dessa påståenden alltmer urholkade. Han är en kraftkarl, skriver hon, men berättar om en man utan kraft. Han är en oemotståndlig charmör, men verkar egendomligt kärlekslös. En fantastisk far, där alla tecken på faderlig omsorg uteblir. Han är – som alla de andra charmerande männen i Selma Lagerlöfs författarskap – alltid någon annanstans. Han förslösar allt vad de äger och har i det ena sanslösa projektet efter det andra. Sina sista krafter och resterna av hustruns arv satsar han på en fullständigt onyttig dammanläggning. Bara en av hans storvulna planer lyckas och det är trädgården, som faster Lovisa tar över. Förmodligen hade Selma Lagerlöf tänkt att självbiografierna skulle avsluta hennes livsverk, men när hon skrivit den första delen, ”Mårbacka”, avbröt hon memoarskrivandet och började i stället på ett nytt stort romanprojekt. 1925 utkom ”Löwensköldska ringen”, samma år ”Charlotte Löwensköld” och tre år senare ”Anna Svärd”. Först därefter återupptog hon arbetet med sina memoarer. Det är som om någonting hänt under skrivandet av ”Mårbacka”. Man kan, som exempelvis Lars Ulvenstam, tolka det som att hon helt enkelt fick ny inspiration, man kan också förstå det som att hon, när hon äntligen lyckats få ner fadern till rätt dimension, fick en ny syn på den berättelse hon utvecklat allt sedan debuten med ”Gösta Berlings saga” och fick ett behov av att berätta den på ett annat sätt. Eller kanske var det rent av så att hon inte kunde gå vidare med sin självbiografiska berättelse om hon inte gjorde det. I de två sista delarna av självbiografin, som hon skrev efter romancykeln om Löwensköldarna, tynar fadern bokstavligt talat bort. Hans skuggsidor; de despotiska dragen, rigiditeten och naiviteten, blir allt tydligare och i andra delens slutkapitel, då modern brister ut i hejdlös gråt när hennes bror, som hon satt sin lit till, gått i konkurs, får han lämna berättelsen för gott. I stället för att trösta sin hustru låter Selma honom bara gå ut ur rummet. I självbiografins sista del, ”Dagbok”, visar han sig över huvud taget inte. När den börjar har Selma hunnit bli fjorton år och i första kapitlet ger hon sig av till Stockholm. Alla, ”utom pappa förstås”, är uppe för att ta avsked av henne. Det är sista gången han nämns. Med Löwensköldsromanerna hade hon också förberett sin gamla musas ömkliga sorti och bäddat för introduktionen av en ny. De unga kvinnor som råkar riktigt illa ut i dessa romaner är ironiskt nog de som får sin älskade. ”Jag hatar kärleken”, säger Marie-Louise, Charlotte Löwenskölds syster. Hon har till skillnad från Charlotte fått gifta sig med den man hon älskar, men lever i stor fattigdom och ensamhet då hennes make bara super och spelar kort. Thea Sundler, som fått den man Charlotte älskar, tvingas dra omkring med honom på vägarna och bli skändad av honom offentligt. Thea själv, fet och lismande, är en uppnebart förvriden version av Selma Lagerlöfs gamla favoritfigur, den unga älskande kvinnan. Och det finns ett starkt parodiskt inslag i de två sista delarna av Löwensköldscykeln. Det är som om Selma Lagerlöf i dessa sina sista romaner skojar med hela sitt författarskap, vrider upp de gamla paradnumren till en nivå där det beljublade och hjärteknipande blir skrattretade och löjligt. Hon låter det gråtande barnet, som varit en nyckelfigur i författarskapet alltifrån Brobyprästens lilla dotter i Gösta Berlings saga till självbiografins gråtande Selma, förvandlas till en charmerande liten tattarunge som får de förtryckta kvinnorna på Hedeby att en gång för alla skratta ut sitt manliga överhuvud. Därefter avlivar hon henne helt överraskande. Den lilla flickan, som Charlotte tänkt adoptera, blir enleverad av Karl-Arthur och hans skojarvänner och den beskrivning av författarskapets sista slädtur som sedan följer är ett avancerat gyckel med de svindlande turer Gösta Berling en gång företog med traktens vackraste damer. Snön är nästan bortsmält och hästarna får släpa Charlottes präktiga släde över barmarken när hon tar upp jakten. Med i släden har hon också den tråkigaste av män, Adrian Löwensköld, och i ett montage, som påminner om en stumfilmsklippning, berättar han den sorgliga historien om Löwensköldarnas förbannelse för henne, samtidigt som läsaren växelvis får rapportering om läget i bovjakten. Som i en hejdlös drift med sitt eget författarskap avslutar hon slädturen med att helt fräckt dränka både barnet och den tråkige mannen i Klarälven för att därefter, som grädde på moset, skicka iväg författarskapets siste kavaljer på åtta års botgöring i Afrika. När Karl-Arthur återväner från Afrika når berättelsen om den manliga musan sin nollpunkt. låter Hans oemotståndliga charm är definitivt borta liksom hans makt. Men ändå är han inte helt utskriven ur berättelsen. Selma Lagerlöf låter hans hustru Anna Svärd ha dörren olåst och på romanens slutrader tar han i dörren igen. ”Vad skulle hon svara honom?” frågar den svikna kvinnan sig, och den frågan får avsluta hennes sista roman. Därefter fullföljer Selma Lagerlöf arbetet i självbiografin. Och äntligen, efter att ha dödat det gråtande barnet och förvandlat den sörjande älskande unga kvinnan till stark och självständig, kastar hon ut sin manliga musa, skriver in en kvinnlig och överräcker en helt ny tolkningsnyckel till sitt författarskap. På den resa till Stockholm som inleder ”Dagbok” får den unga Selma möta en student, som i hennes drömmar antar allt större likheter med den älskansvärde slarvern som skulle bli hennes romanhjälte i ständigt nya variationer. Dessvärre visar han sig, som Karl-Arthur i Löwensköldsromanerna, vara både svag och svekfull och i den självbiografins sista kapitel låter Selma Lagerlöf honom helt enkelt försvinna ut ur sin berättelse. Den lilla Selma vänder i stället sin längtan till den kvinna som en gång höll på att sörja sig galen men överlevde genom att skapa en vacker och blomstrande trädgård, faster Lovisa. Hade fru Sorgendahl ”inte existerat hade jag nog ändå varit tvungen att uppfinna henne”, skriver Lars Gustafsson. Kanske gällde det faster Lovisa också. Lisbeth Larsson Professor i litteraturvetenskap i Göteborg. Artikeln är en förkortad version av en föreläsning som hölls i går då Lars Gustafsson fick Selma Lagerlöfpriset.


Kurdo Baksi skriver vänbok om Stieg Larsson

Summary: Världen väntar på böcker om deckarfenomenet Stieg Larsson. Och minst tre är på gång. Journalisten och författaren Kurdo Baksi skriver just nu på en bok om sin vän Stieg Larsson för Norstedts förlag.

– Jag gick in i väggen när Stieg dog och jag kan inte gå vidare i livet förrän jag har berättat om honom, säger Kurdo Baksi till dn.se. Baksi finns också med under eget namn i Millenniumseriens tredje del, ”Luftslottet som sprängdes”. Arbetsnamnet på Kurdo Baksis bok är ”Min vän Stieg Larsson”. När Norstedts ska ge ut boken är ännu inte klart. Kurdo Baksi är i slutskedet av skrivandet. – Jag tecknar min bild av Stieg Larsson. Jag berättar om hans goda sidor, om hans dåliga, om våra bråk och diskussioner och om allt roligt vi haft tillsammans, säger Kurdo Baksi. Utländska journalister och förläggare ligger på. De vill veta när det kommer böcker om fenomenet Stieg Larsson, om deckarförfattaren som med sin Millenniumserie slagit alla rekord och sålt miljontals böcker i Frankrike, i England, i världen. Det finns ett par böcker som är under arbete. Förutom Kurdo Baksi skriver också Ordfronts före detta förlagschef Jan-Erik Pettersson på boken ”Stieg”, som titelskyddats i Svensk bokhandel. Sanji Tandan, tidigare Schibsted förlag, är initiativtagare och flyttar förmodligen över boken till det nystartade Telegram förlag. Jan-Erik Petterson är mycket förtegen om projektet. – Jag arbetar med att samla material. Det blir en traditionell biografi, vi kände inte varandra närmare. Jag har givit ut en bok om Sverigedemokraterna som Stieg Larsson och Mikael Ekman skrev. Jag berättar Stiegs historia och funderar också över deckarfenomenet, säger Jan-Erik Pettersson som inte har någon deadline, men som vet att Sanji Tandan gärna skulle ge ut boken redan i december i år. Men det håller inte Jan-Erik Pettersson för troligt. Även Eva Gabrielsson, som var sambo med Stieg Larsson, skriver på en bok, men det vill hon i nuläget inte prata om. Kurdo Baksis bok har också varit en hemlighet tills nu. – Efter Stiegs familj så kom nog jag. Han kallade mig sin ”lillebror” och vi umgicks i 15 år. Men vi var olika – jag är kaxig och står gärna i rampljuset, medan Stieg var blyg och undvek uppståndelse. Det finns inte många foton på honom. Men vi samarbetade bra. Han var en tänkare, jag mera praktiskt lagd, berättar Kurdo Baksi som också givit ut två av Stieg Larssons fackböcker. Under en tid var Kurdo Baksi chefredaktör för tidskriften Svartvitt. När Expo, som Stieg Larsson arbetade med, fick ekonomiska bekymmer gick de båda tidskrifterna ihop. – Jag gick in och hjälpte till ekonomiskt och så delade vi på vinsterna. Ja, det blev ju aldrig några vinster, förstås. Och det var inte så stora belopp vi talade om när det gällde skulder heller. Men Expo överlevde, vilket var viktigt inte minst för Stieg. Kurdo Baksi finns också med under eget namn i Stieg Larssons tredje bok ”Luftslottet som sprängdes”. – Om Stiegs böcker var förrätt, huvudrätt och dessert så kan man kanske säga att min bok är kaffet. Det kan ju dröja lite mellan dessert och kaffeservering, så därför kan jag inte säga när min bok finns till försäljning. Jag har inte lämnat något manus till Norstedts ännu, fortsätter Kurdo Baksi. Stieg Larsson dog mycket oväntat 2004. Hans tre deckarmanuskript var antagna av Norstedts förlag och den första boken på väg ut i handeln. Men han fick aldrig uppleva den stormande succé som hans historier blev. Varken i bokform eller när det gäller filmen, som slår kassarekord för produktionsbolaget Yellowbird. – Det är en vänskapsbok. Jag har skrivit som det var. Och det var mitt eget initiativ. När Stieg dog gick jag in i väggen, så detta är en form av terapi för mig. Jag kommer inte vidare i livet förrän boken är klar, säger Kurdo Baksi som också får ge intervjuer om sitt liv med Stieg till utländska journalister. – Nu har jag lovat att prata med en spansk journalist, säger Kurdo Baksi.


Ungdomens revolution

Summary: I boken ”Inget land för intellektuella” spårar historikern Jens Ljunggren framväxten av den svenska 68-rörelsen. Ingrid Elam saknar flera pusselbitar.

böcker Jens Ljunggren ”Inget land för intellektuella” 68-rörelsen och svenska vänsterintellektuella Nordic Academic Press Jens Ljunggren är en historiker som intresserar sig för rörelser. Han disputerade på en avhandling om Linggymnastikens manlighetsprojekt under 1800-talet, han har undersökt den tyska bildningseliten vid 1900-talets början och nu har han kommit fram till 1960- och 70-talen och den intellektuelles roll i samhället. ”Inget land för intellektuella” är den lite för fyndiga titeln på hans undersökning av ”68-rörelsen och svenska vänsterintellektuella”. Leker titeln med bröderna Cohens film eller med den nästan hundra år äldre dikten av William Butler Yeats, med inledningsraden ”That is no country for old men”, de syftar på? Oavsett vilket tar Ljunggren aldrig hem poängen: att 68-rörelsen i Sverige inte minst var en ungdomsrörelse som involverade få äldre män, samtidigt som han trots allt visar att Sverige visst var ett land för intellektuella, men med bestämda förtecken. Ljunggren inleder sin undersökning med en diskussion av begreppet intellektuell. Den klassiskt intellektuelle är först på plan, uppträder fri från alla bindningar som en kritisk kraft i offentligheten. Zola är en sådan intellektuell. För marxismen är idén om autonomi en illusion. Den intellektuelle måste välja sida, företräda eller ingå i en viss klass. Men de behöver, som Ljunggren själv påpekar, inte stå i motsättning till varandra. Jean-Paul Sartres betydelse vilade på att han förmådde skapa en förening av de två rollerna. Den postmoderne intellektuelle tar däremot avstånd från båda och ser som sin uppgift att blottlägga maktstrukturer i stället för att åberopa universella värden eller representera klassintressen. I Sverige, menar Ljunggren, dominerade före 1960 en annan social typ, den intellektuelle teknikern, experten i samhällsbyggandets tjänst. Där intellektuella i Tyskland och Frankrike hade ett krig och en skuldbörda att hantera, kunde svenska intellektuella värmas av folkhemmets samförståndsanda. Men i början av 1960-talet växer det fram en ny kritisk intellektuell även i Sverige, och han rider på en våg av manlighetsretorik. Ljunggren beskriver, med stöd i citat av bland andra Jan Myrdal, det hela som en emotionalisering av politiken; den intellektuelle skulle väcka känslor och kämpa för en sak. Det är framför allt tre författare Ljunggren vill se som föregångare till 68-rörelsens intellektuella: Jan Myrdal, Göran Palm och Sara Lidman. De etablerar, i stark kontrast mot den tidigare generationens sociala ingenjörer, den intellektuelle som moralist, en närmast klassisk roll. Efter 150 sidors förpostfäktningar är Ljunggren så framme vid 1968-rörelsen och dess betydelse för synen på de intellektuellas roll. Han ser två tendenser: å ena sidan en teoretisk marxism med tidskriften Zenit som arena och den intellektuelle som ledande aktör, å den andra ett folklighetsideal. Det senare kunde ta sig olika uttryck: den intellektuelle kunde bli folkbildare eller helt tona ner sin profil och proletarisera sig. Bara några sidor senare är vänstern redan i kris. På kontinenten leder den till en kritik av marxismen från höger, medan de intellektuella i Sverige hanterar sin besvikelse och förblir rörelsen trogen och därmed på något mystiskt vis behåller sin position, ohotade av en ickeexisterande liberal eller konservativ intellektuell. Ljunggren har många poänger, inte minst lyckas han visa att vänstern lade beslag på själva ordet intellektuell, till stor del för att ingen annan ville ha det, och därmed fick det också ett relativt lågt värde. Han visar också hur nära de vänsterintellektuella låg rörelsen och det socialdemokratiska projektet, vare sig de ville reformera inifrån eller bekämpa utifrån. Men hans bild är för bra för att vara riktigt sann. Han bygger stora delar av sin analys på etablerade författare i etablerade medier – de fem namn som nämns i särklass oftast är Jan Myrdal, Göran Palm, Sara Lidman, Olof Lagercrantz och Lars Gustafsson – och missar därigenom att 68-vänstern var en i alla avseenden alternativ rörelse. Den skapade sina egna medier och arenor. Även den så kallade universitetsvänstern sökte sig till studiecirklar och andra mötesplatser utanför de akademiska murarna. Ljunggren nämner ett antal tidskrifter men ägnar dem ingen innehållsanalys, medan han lägger ner mycket kraft på att leta fram recensioner av Myrdals böcker i svenska dagstidningar. Rent parodiskt blir det när han vill bevisa att det snåla mottagandet av Myrdals och Gustafssons ”Den onödiga samtiden” (1974) var ett tecken på en allmän omvärdering av vänsterradikal intellektualism. Snarare var det väl så enkelt som att den boken faktiskt var pretentiös och uppblåst i en rätt outhärdlig kombination. Om det var något den yngre vänstern hade svårt för var det dryga gamla män. Över huvud förenklar Ljunggren i stället för att frilägga hur sammansatt 68-rörelsen och därmed den intellektuella rollistan var. Att det fanns en tendens till självproletarisering passar Ljunggrens tes om den svenska intellektualismens folklighet, att det var en mycket liten del av vänstern som valde den strategin nämner han inte. För att få en mer komplex och därmed sannare bild hade Ljunggren varit tvungen att använda fler – och andra – källor än dem han nu öser ur. En historiker är oftast hänvisad till skriftliga spår, men även då bara sådana finns, kan man leta någon annanstans än där ljuset lyser starkast, tidningarnas kultursidor var inte ens på den tiden den enda tribunen för landets intellektuella. Viktigare bör en historiker som undersöker ett så sent skede som 1960- och 70-talen utnyttja förmånen – eller dilemmat? – att det finns gott om människor som var med och kan berätta. Det skulle ge en helt annan bild av vänsterns många olika intellektuella, och de olika arenor och motoffentligheter de verkade på. INGRID ELAM litteratur@dn.se


Dole till ny attack mot ”Bananas!*”

Summary: Striden om dokumentärfilmen ”Bananas!*” går vidare. Flera svenska journalister har fått brev från Dole, som menar att filmen utelämnar avgörande fakta.

”Bananas!*” handlar om ett komplicerat skadeståndsärende mellan 12 nicaraguanska bananarbetare och det stora fruktbolaget Dole. Filmen följer också bananarbetarnas amerikanska advokat, den gratisarbetande och färgstarke Juan Dominguez. Dokumentären om honom och de 12 bananarbetarna bildar ett slags förgrund för en större strid, där tiotusentals fruktarbetare i en rad länder anser sig ha blivit sterila på grund av Doles användning av bekämpningsgiftet DBCP. Doles företrädare, Ted Boutrous, en framträdande Los Angelesadvokat, anklagar dock filmen för att vara ensidig och ge en falsk bild: – Fredrik Gertten har aldrig ens pratat med Dole. Han visar en ensidig bild och utelämnar viktiga fakta, säger Boutrous till Dagens Nyheter. Ted Boutrous hävdar också att filmen är full av felaktiga detaljer där viktiga svar från Dole utelämnas. Det visas också bilder där flygplan sprutar ut gift, fast det inte gått till på det sättet. – Jag är själv en advokat som företrätt medier mot företag i yttrandefrihetsfrågor, men det här var ett journalistiskt övertramp. Man har undvikit att berätta avgörande fakta som att advokaten i filmen numera är utsatt för en utredning om att ha förfalskat bevis och manipulerat vittnen. Fredrik Gerttens ombud, advokaten Lincoln Bandlow, vänder sig å sin sida starkt mot Doles sätt att resonera: – ”Bananas!*” visar tvärtemot vad Dole säger en komplicerad bild, där bananarbetares berättelser faller sönder, och hur Dole gör framgångar i sin argumentation. Dessutom visas Doles plädering inför och efter rättegången. Filmen är inte alls ensidig. Förra helgen hade filmen svensk smygpremiär på Lilla filmfestivalen i Båstad. Recensenterna från bland andra Helsingborgs Dagblad och Sydsvenska Dagbladet samt Barbro Hedvall från DN:s ledarredaktion kunde inte se att Dole skulle kunna stoppa dokumentären. Men under sista veckan har Dole skickat ett brev till flera svenska journalister som skrivit om filmen. Enligt Lincoln Bandlow använder sig företaget av samma metoder i brevet som de anklagar hans klient för. – Fredrik Gerttens film följer en rättegång, men i brevet pratar Dole om vad som skett i andra rättegångar som om det skulle handla om ”Bananas!*”. Till skillnad från vad de påstår redovisar filmen också vad som skett efter att filmen färdigställts, säger Lincoln Bandlow, som är helt säker på att Doles strategi bara handlar om att skapa tveksamhet kring det faktum att Dole ändå använt ett förbjudet och skadligt gift under lång tid. Doles advokat menar dock att även om filmen också får större uppmärksamhet genom att bli stämd, så är det viktigare att Doles argument kommer fram. – Dole måste försvara sitt goda rykte, säger Ted Boutrous. Anders Forsström anders.forsstrom@dn.se 08-738 10 00


Pressad reggaefestival startar om på nytt

Summary: Fjolåret var en katastrof, men i år räknar Uppsala reggaefestival med att det ska gå runt.

Grundaren Yared Tekeste hoppas att fokus ska flyttas från förekomsten av cannabis till det världsomspännande artistutbudet. Det är nionde året i följd som Uppsala reggaefestival arrangeras. Musikfesten inleds på torsdag. Sedan 2001 har festivalen vuxit till Skandinaviens största reggaeevenemang, med cirka 20 000 besökare. Men festivalen har också kantats av motgångar, senast förra året. Då gick Uppsala reggaefestival 2,8 miljoner kronor back, och Yared Tekestes enskilda firma försattes i konkurs. – År 2008 var katastrofalt, det var storm i Uppsala och vi var nära att ställa in. Men nu står min fru för det ekonomiska ansvaret och solen skiner igen. Vi räknar med att gå plus, säger han. Uppsala reggaefestival har fått kritik för förekomsten av cannabis på festivalområdet, och förra året grep polisen runt 200 personer misstänkta för narkotikabrott. Yared Tekeste hymlar inte med problematiken, men tycker att uppmärksamheten kring knarket varit oproportionerligt stor. – Vi är en musikfestival, vi försöker sprida ett budskap om livets ”fantastiskhet”. Men i år har vi haft en närmare dialog med både polis och medier, så det känns som om det kommer att bli bättring. Årets artistlista innehåller flera stora internationella namn. – Vi har lyckats bygga ett brett kontaktnät. Ky-Mani Marley sökte själv upp mig på Jamaica och bad om att få spela, säger Yared Tekeste. Han gläds särskilt åt att de svenska reggaeartisterna tycks bli fler, vilket festivalen uppmärksammar med en dag vigd helt åt inhemska akter. – Intresset hänger bland annat ihop med den ökade miljömedvetenheten bland ungdomar. Reggae är en politisk musikstil.


Artister utan ansikte

Summary: Den hemliga svenska popgruppen JJ ger inga intervjuer, har inga pressbilder och spelar definitivt inte live. Ändå har deras musik nått ut och rosas just nu världen över. Står popmusiken i internetsamhället inför en alltmer ansiktslös framtid?

Det har blivit svårare att behålla en hemlighet. Därför är det beundransvärt att den av göteborgsbandet The Tough Alliance drivna skivetiketten Sincerely Yours ännu lyckats bevara mystiken runt sin nya och internationellt hyllade svenska popgrupp JJ. Namnet sägs vara en blinkning till Truffautfilmen ”Jules et Jim”. Men ingen är helt hundra. JJ ger nämligen inga intervjuer, har inga pressbilder och spelar definitivt inte live. Det enda de har lämnat ifrån sig är en tom booklet, en semestervideo där en blond ung man tar sig upp från en spansk strand till sin lägenhet till tonerna av ”Lambada”, en popsingel i ”N° 1” med åtskilliga referenser till rapstjärnan T I, och en musikvideo till samma singel där en blond ung kvinna och två unga män går omkring och röker i en mörk skogsdunge. Det har tisslats och tasslats under våren – men det var ändå först för ett par veckor sedan när JJ gav ut sitt debutalbum ”N° 2”, som spekulationerna tog fart på allvar. Vilka är de? Vad handlar hemlighetsmakeriet om? Varför har de valt att pynta sitt albumomslag med ett cannabisblad? Samt hur stor del har The Tough Alliance i deras fjäderlätta sound – en mix av Everything But The Girl-sångerskan Tracey Thorn, modern hiphop och tidigare nämnda ”Lambada”? Spekulationerna har gått så långt att till och med det svenska forumet Flashback, mest känt för att avslöja kändisar bakom skandalösa löpsedlar, har en diskussionstråd där det nystas i vilka JJ kan vara. – Jag skulle gärna vilja ha den här mystiken någorlunda löst, skriver signaturen ”Whitelies”. Sån jävla mystik på Sincerely Yours. JJ:s hemliga framtoning är inte helt ny i musikhistorien. Inom dj-kulturen var ansiktslösheten länge lika självklar som viljan att spela musik som skulle få människor i källare och på ängar att dansa och le och glömma den grå och trista vardagen. Här, i den här kulturen, skulle inga superstjärnor existera. Den Chicagobaserade technoetiketten Underground Resistance, som uttalat utkämpade en strid mot personkulten och de stora skivbolagen, tog det ansiktslösa längre än någon annan när de inte ställde upp på fotografier utan att bära scarfar framför ansiktet, som om de vore en terrorist- eller paramilitär organisation. Det ledde givetvis till att de blev kultförklarade ikoner. JJ har nu uppdaterat den här ansiktslösheten. Det är lätt att se deras förhållningssätt som en enda motreaktion mot den rådande kändiskulturen, mot narcissismen, mot övervakningssamhället och hur alltmer personlig information om oss själva sipprar ut på nätet genom sociala nätverk som Facebook, Myspace och Twitter. Det är därför också lätt att dra en illröd tråd till brittiska Burial. När den djupt hemlighetsfulle dubstep-artisten från södra London häromåret gav ut sitt nattsvarta, rosade och senare också Mercury Prize-nominerade andra album ”Untrue” var han tydlig med att han inte ville vara en del av musikbranschens pr-maskineri. När han sedan ändå motvilligt gick med på att låta sig intervjuas – men inte fotograferas – av en handfull publikationer, berättade han att hemlighetsmakeriet handlade om att han var en jordnära ung man som helst av allt ville vara nära sin familj, och att han ville att det så skulle förbli. – När det kommer till den musik jag själv älskar – piratradions UK garage, drum and bass, jungle – så har jag ingen aning om hur artisterna ser ut. Jag tycker att det här, den här mystiken, får dig att dras in mer. Musiken hamnar helt i fokus, sade han i intervjun och fortsatte. – Alla bara går på och avslöjar allt om sig själva i dag. Medierna tycks också älska alla de här skräniga människorna som vill sprida sin bild av sin framgång. Jag tycker att alla skulle hålla tillbaka lite, det är sexigare. Det kanske mest intressanta med det ansiktslösa är hur allt hysch-hysch, all icke-marknadsföring blir till en lyckad marknadsföringsmetod. Vi är så vana vid att dra biografiska paralleller mellan person och verk att vi blir som barn som inte får köpa godis, när vi inte får veta vem eller vilka som gömmer sig bakom en författares pseudonym eller ett artist- eller gruppnamn. Jag kontaktar Border, JJ:s och Burials skandinaviska distributör och pressansvariga, för att fråga dem om hur de ser på de här artisternas förhållningssätt till omvärlden. Är de rädda för att det här kommer att spridas, bli allt vanligare och att det, i förlängningen, kommer att leda till att de blir tvungna att varsla när de får färre arbetsuppgifter? Men Border tycks se det här som ett känsligt ämne och hälsar kort att de likt JJ, Burial och Wallenbergkoncernens motto helst bara vill ”verka men inte synas”. Playgrounds Magnus Högmyr, som tidigare distribuerade Sincerely Yours musik, är mer öppen. Han säger sig ha full förståelse för JJ och pekar på utarmningen av svenska medier som en trolig förklaring till deras antihållning och hemlighetsfullhet. – Du är ju inte artist för att få svara på frågor om dina bästa flirttips, säger han krasst. – Ibland kan man tro att det var Brüno som stod för journalistutbildningarna. Mitt jobb som pressansvarig handlar i dag nästan mer om att tacka nej än att säga ja. Men Sverige är ju ett litet land och den brittiske musikjournalisten Simon Reynolds, som skrivit storsäljande böcker om allt från rejvkultur till postpunk och hiphop, säger sig därför vara förvånad över att ingen ännu har lyckats avslöja JJ:s identiteter. – Det här får mig att tro att det fortfarande finns musik som skulle kunna ses som underground, säger han förhoppningsfullt. Reynolds är dock ändå skeptisk till om JJ och Burial med flera går i täten för en ny våg av ansiktslös popmusik. – Det får tiden utvisa. Men det känns svårt. För att det ska gå att vara hemlig måste du hålla dig borta från internet och gå helt offline, vilket väl i dag räknas som att inte existera. Dessutom måste du stå emot erbjudanden om att spela live. För så fort du ställer dig på en scen kan du räkna med att du blir filmad med mobiltelefonkamera och upplagd på You tube innan din konsert ens är över. Fler musiker med låg profil JJ ges ut av skivetiketten Sincerely Yours som drivs av Göteborgsbandet The Tough Alliance. TTA:s Eric Berglund och Henning Fürst, som vid sidan av JJ och sig själva, även ger ut Joel Alme, Honeydrips, Air France, Nordpolen, Jonas Game och Avner, har ända sedan de skapade bolaget år 2005 vägrat att uttala sig som representanter. ”Ingen inblandad har något intresse av att förklara, förenkla eller informera. Sincerely Yours uttrycker sig bäst själv”, har duon konsekvent svarat när de fått frågor rörande sitt skivbolag. Musikhistorien är full av band, artister och skivbolag som av olika anledningar valt att hålla sig hemliga. Det är dock få som lyckats hålla fast vid sin hållning under en längre tid. Det skotska popbandet Belle and Sebastian, den franska dansduon Daft Punk, den Liverpoolbaserade konstrockgruppen Clinic, den brittiska elektroniska pionjären bakom namnet Aphex Twin och technoterroristerna bakom Underground Resistance är några exempel. Vem eller vilka som döljer sig bakom Sveriges kanske bäst bevarade musikhemlighet – det naivistiska och urskånska Philemon Arthur and the Dung – har dock ännu inte avslöjats. Trots att snart fyrtio år förflutit sedan deras Grammisbelönade debut. Det återstår att se hur lång tid det tar innan internetsamhället avslöjar såväl deras, som JJ:s och Burials identiteter.


”Shopping and f***ing” på Stockholms Stadsteater

Summary: Mark Ravenhills ”Shopping and F***ing chockerade när hade premiär 1996 men känns i dag än mer aktuell, än ödsligare och oändligt tragisk.

”Shopping and fucking” gjorde skandal när den hade urpremiär 1996, även om kritiken överlag var positiv. Asteriskerna i den svenska titeln kommer ur de brittiska tidningarnas försiktighet. Ibland kallades pjäsen ”Shopping and Flower Arranging” eller bara ”Shopping and”. Ändå var det egentligen shopping-temat som chockerade mest. På 1990-talet hade 70-talets politiska retorik om kapitalismens varufetischism besannats i historiens mest konsumtionsbesatta samhälle – shopping gick verkligen att jämställa med f***ing, en drift starkare än hungern, och allt, utan undantag, hade gjorts till varor. När protesterna nu vaknade på nytt kom de inifrån, ur känslan av svek och meningsförlust i den unga generationen. På teatern föddes ”In-Yer-Face Theatre”, en smocka i ansiktet på systemet. I lågkonjunktur på 2000-talet känns Mark Ravenhills pjäs än mer aktuell: ödsligare, mer allmängiltig, oändligt tragisk. Hugo Hanséns regi är lågmält konsekvent. Även om Ralph Carlsson som Max, en vuxen langare och reklamfilmsproducent, är ett äckel till samhällsrepresentant är det inte en politisk protest vi ser, inte ens en sexuell provokation. Det vi ser är könsdriften som en form av övergivenhet, någonting i stället för ett sammanhang. Ett vilset, desperat sökande som kramar blodet ur hjärtat på en och samtidigt lyckas vara både ömt och roligt. Erik, Mattias och Jennie lever i ett triangelförhållande som ser ut som en låtsaslek. Scenografen Sven Haraldssons våder av fläckig målarplast ger känslan av en abstrakt, tillfällig plats, ett gömställe i samhället. Lisa Werlinders Jennie är den som skapar atmosfären av dockrum här. Hennes sätt att ta för sig utan att märkas, att skarvlöst glida in i en mammaroll så fort mikron plingat för snabbmatsförpackningarna, är underbart kluvet och lämnar en skugga efter sig av ett annat, ”vanligare” liv. Hennes kill,e Mattias, Jonatan Rodriguez, har valt lillebrorspositionen. En charmig slyngel som med hängivnen street-jargong lever på att göra sig dummare än han är. Han delar sin kärlek mellan Jennie och Erik, en trubbig knarkare på avvänjning. Björn Bengtsson gör honom med musklerna, full av känslor som inte får nå ytan, en hårdknuten ”vill bli”-man. Inför Michael Jonssons späde, manipulatoriske Danny – fjortonårigt incestoffer i smal kostym och med ett isande behov av att bli behärskad och plågad – faller han hjälplöst. Hugo Hanséns regi med den återhållna, smått stiliserade spelstilen i det nästan tomma rummet har gjort Mark Ravenhills pjäs både rakare och mer mångtydig. Manlighet i kris, men också ett samhälle i ideologisk upplösning. Det sexuella våldet är tydligare än i originalet, och slutar uttalat med Dannys död, så som han själv önskat den. Också det gör ”Shopping and f***ing” till en mer renodlad tragedi, en ”Ung rebell” för vår tid. Men föreställningens sista minuter, slutscenens avklingande, fungerar inte. Det känns som löst påhängt eftersnack, en inte riktigt rättstämd musikalisk coda.