TV4-profil kränker på Facebook

Summary: Relationscoachen i TV4:s nya serie ”Skils- mässohotellet” beskriver ensamkommande flyktingar som ”skäggbarn” och tycker att feminister ska utvisas till Sydpolen. Men TV4 tycker att Lennart Matikainen ”känns toppen”.

Vid sidan av författaren Denise Rudberg och advokaten Mia Edwall Insulander är relationscoachen Lennart Matikainen en av frontfigurerna i TV4:s nya satsning ”Skilsmässohotellet” (visas på TV7 och TV4 Play), där par som bestämt sig för att skiljas får hjälp med att hantera konflikter och praktiska problem. TV4 presenterar honom som en lugn och trygg relationsexpert. ”Använd aldrig barnen i era vuxna konflikter”, säger Lennart Matikainen vänd mot kameran. Själv använder han ensamkommande flyktingbarn som slagträ i samhällsdebatten. ”Tänk den dagen man ålderstestar alla skäggbarn så blir det ca 80 % färre att hitta boenden till”, skriver han i Facebookgruppen ”Människan i fokus”. ”Människan i fokus” är en sluten grupp med drygt 700 medlemmar där Lennart Matikainen själv är en av administratörerna. Invandringsfrågor debatteras högljutt och förhoppningen är att gruppen ska bilda ”ett starkt politiskt parti”. DN har tagit del en mängd grova och kränkande utfall från TV4-profilen. Under ett inlägg där en annan gruppmedlem hävdar att afghaners dåliga kvinnosyn ”sitter i deras gener” kommenterar Lennart Matikainen: ”Ja jag hade precis samma tanke när galenskapen tror att djupt inpräglade beteenden försvinner genom lite information.” Under en delad krönika av den beryktade bloggpseudonymen Julia Caesar, som handlar om kulturella problem med mottagandet av ensamkommande flyktingbarn, har Lennart Matikainen lagt till en arg kommentar: ”Och våra kvinnor får betala priset.” Själv har han delat Youtubefilmen ”How immigrants behave in Swedish schools”, som visar elever som stökar runt med bänkar i ett klassrum. Filmen beskriver barnen som otacksamma snyltare och ”människor som växte upp i grottor och öknar”. En återkommande tankefigur är att misshagliga element borde utvisas till Sydpolen. Dels gäller det invandrare som kommer till Europa och förgriper sig på kvinnor: ”Så sjukt och ut med packet NU!!”, kommenterar han till en länkad artikel från Aftonbladet om sexövergrepp i Köln. Dels gäller det feminister som inte tar strid mot hedersvåld: ”Hela vänstern och dess feminister bör flyttas till Sydpolen.” Lennart Matikainen ogillar PK, som han definierar som ”politiskt korrekta eliten”. Under en Aftonbladetartikel om att någon målat en IS-flagga på en skola i Småland skriver Lennart Matikainen hotfullt: ”Jag anklagar enkom PK som ansvariga för att detta ens kan ske! De ska banne mig åtalas för folkbrott när tiden är mogen!” – Jag har jobbat med integration sedan 1980-talet och är fullständigt öppen med den jag är, säger Lennart Matikainen när DN ringer upp. Är det inte kränkande att kalla ensamkommande flyktingbarn för skäggbarn? – Skäggbarn är faktiskt ett ganska humoristiskt uttryck. Jag kan vara provocerande i mitt snack, men det handlar inte om att jag tycker illa om människor. Jag tycker illa om när det helt plötsligt kallas för rasism för att man utmanar dogmer. Kan du förstå Facebookanvändare som får ett främlingsfientligt intryck av dig? – Ja absolut, men jag känner inte igen mig i den bilden. Jag har varit i 34 länder, jag har vänner i Afrika. Jag är väldigt rakt på och kan vara ironisk, jag provocerar medvetet ibland för att folk ska vakna till liv. Varför ska svenska feminister utvisas till Sydpolen? – Du får se ironin i det hela. Det är otroligt tyst bland feministerna om hedersbrott. Jag känner att de borde coola ner. Sydpolen är en symbol för mig: var i kylan ett tag för att inse att vi ska stå på de här utsatta kvinnornas sida, oavsett etnicitet, säger han. TV4:s Lotta Andersson är exekutiv producent för ”Skilsmässohotellet”. Hon har haft mycket kontakt med Lennart Matikainen under inspelningen av programmet, men känner inte till hans engagemang på Facebook. När DN läser upp några av de mest uppseendeväckande citaten på telefon kan hon inte svara på om de är förenliga med TV4:s vision om nollrasism eller inte. Men är det acceptabelt att en programledare på TV4 beskriver ensamkommande som ”skäggbarn”? – Det är inte ett så trevligt uttryck och det låter som en tråkig tråd. Vi på TV4 står fast vid våra värderingar gällande nollrasism, men jag kan inte säga åt Lennart vad han ska tycka. Det låter som något man får prata med Lennart om. Ska du prata med Lennart? – Om vad han gör på sociala medier? Något krissamtal blir det inte. Vi vet att han är en person som gillar att debattera och det måste han få fortsätta göra. Är det inte märkligt att ni har en relationscoach som tycker att feminister bör utvisas till Sydpolen? – Jag vet inte vad det där är sprunget ur och de här citaten stämmer absolut inte med den bild jag får av Lennart när vi träffas. Det jag har sett av Lennart känns toppen och jag kan inte göra en helomvändning. Vi tycker att han gör ett jättebra jobb i vårt program.


Två statliga museer kan tvingas stänga

Summary: Statens museer för världskultur kan tvingas stänga ett eller två av sina museer i Stockholm. Flera år av ekonomiska underskott gör att myndigheten måste struktureras om, erfar DN.

Anställda på Statens museer för världskultur som DN pratat med berättar att det finns långtgående planer på att stänga ett eller två av myndighetens fyra museer Östasiatiska, Etnografiska, Medelhavsmuseet och Världskulturmuseet i Göteborg. Enligt anställda diskuteras en lösning med endast ett museum i Stockholm och ett i Göteborg. En sammanslagning av två eller tre av museerna skulle sannolikt också innebära uppsägningar av personal. Bakgrunden är att myndigheten under flera år dragits med ekonomiska underskott och dessutom fått kritik för bristande intern styrning. I en analys av myndigheten som Statskontoret gjort på uppdrag av Kulturdepartementet får Statens museer för världskultur hård kritik och föreslås göra stora åtgärder för att få ekonomin i balans. Ledningen för myndigheten är tystlåten kring planerna men överintendent Ann Follin säger till SVT att det inte är omöjligt med en omstrukturering av myndighetens lokaler, men att det i så fall kommer vara ett av flera förslag. – Vad vi måste jobba med är att sänka våra lokal- och personalkostnader och öka våra intäkter. Så det är en stor utmaning vi har framför oss, säger hon.


Utgivningen av barnböcker slår rekord

Summary: Under 2000-talet har utgivningen av barn- och ungdomsböcker ökat med 78 procent. Men förläggarna varnar för att upplagorna per bok kan sjunka när allt fler vill göra barnböcker.

Barn- och ungdomsboksutgivningen i Sverige har sammanlagt ökat med 78 procent under 2000-talet, konstaterar Svenska Barnboksinstitutet i sin årliga statistik, som just släppts. Det senaste året har utgivningen ökat med tolv procent och är nu uppe i 2 089 böcker under 2015, vilket är rekord för sjätte året i rad. Framför allt ökar utgivningen för yngre barn, där kapitelböckerna (för åldersgrupperna 6-9 år) blivit närmare 30 procent fler jämfört med året före. Antalet mellanåldersböcker (för 9-12-åringar) har gått upp med mer än 25 procent, och serier har ökat närapå 50 procent (men är ändå en ganska liten del av utgivningen). För ungdomsböckerna är ökningen däremot liten, och där har enbart översatta titlar blivit fler. De svenska ungdomsböckerna har i stället blivit något färre. Det finns flera skäl till att barnboksutgivningen ökar. Barnböcker säljer allt bättre, vilket även Förläggareföreningen konstaterade i sin årliga statistik för fyra veckor sedan. Sammanlagt har försäljningen av barn- och ungdomsböcker stigit med 5,9 procent, men med stora variationer mellan åldersgrupperna. Böcker för 9–12-åringar ökade med 22,7 procent, medan böcker för ”unga vuxna” (Förläggareföreningen kallar alla över tolv år för unga vuxna) i stället sjönk med 9,8 procent. Ett annat skäl till att barnboksutgivningen ökar är att det rent praktiskt blivit lättare att starta förlag och producera böcker. – Det är positivt att intresset för att ge ut barnböcker ökar, och mångfalden både vad gäller förlag och titlar är viktig, säger Ann Sköld, förlagschef på Rabén & Sjögren. Men hon ser också risker med utvecklingen. – Barn- och ungdomsböcker vänder sig till en relativt sett mindre målgrupp än vuxenböcker, och behöver därför sälja under fler år. Där finns det ett problem med den tilltagande nyhetsfokuseringen, som hittills bara har handlat om vuxenböcker. Nu börjar även barn- och ungdomsböcker bli beroende av nyhetsrapporteringen, och då är risken att upplagorna sjunker per bok. – Det är ett intressant dilemma, säger Eva Dahlin som är förlagschef på Bonnier Carlsen. – Vi på Bonnier Carlsen gav i stället ut färre böcker förra året än tidigare, för att kunna ägna varje titel mer omsorg och uppmärksamhet. Å andra sidan saknas det alltid böcker för barn och unga! En ökad utgivning kan medföra en ökad bredd och större mångfald. Svenska barnboksinstitutet har också gått igenom 2015 års innehållstrender, och finner något deprimerande att våld, elakheter, ondska, död, mord, självmord, krig, flykt och sociala skillnader blivit alltmer frekvent. Framför allt förekommer alltmer grovt våld. Det är vanligast i ungdomsböckerna, men även i kapitel- och mellanåldersböcker hittar man mycket våldsskildringar. – Dels speglar ungdomsböckerna en våldsam värld. Dels har många ungdomar egna erfarenheter av våld, och det gäller inte alls bara nyanlända. Böckerna ser också berättartekniskt annorlunda ut, med många grafiska inslag och detaljerade våldsscener, säger litteraturforskaren Maria Nilsson från Linnéuniversitetet. Precis som när det gäller vuxenböcker har det blivit betydligt vanligare med egenutgivning och små förlag som ger ut enstaka titlar. Det har bland annat resulterat i att det kommer ut markant fler böcker skrivna av barn och ungdomar, och också fler böcker med uttalat terapeutiskt eller pedagogiskt syfte. – Det finns betydligt fler utgivare i dag. På tio år har antalet små förlag och egenutgivare ökat från 12 till 20 procent av utgivningen. Det är där vi ser den stora ökningen, säger Lillemor Torstensson på Svenska Barnboksinstitutet. All statistik finns tillgänglig på sbi.kb.se.


Utgivningen av barnböcker slår rekord

Summary: Under 2000-talet har utgivningen av barn- och ungdomsböcker ökat med 78 procent. Men förläggarna varnar för att upplagorna per bok kan sjunka.

Barn- och ungdomsboksutgivningen i Sverige har sammanlagt ökat med 78 procent under 2000-talet, konstaterar Svenska Barnboksinstitutet i sin årliga statistik, som just släppts. Det senaste året har utgivningen ökat med tolv procent och är nu uppe i 2 089 böcker under 2015, vilket är rekord för sjätte året i rad. Framför allt ökar utgivningen för yngre barn, där kapitelböckerna (för åldersgrupperna 6-9 år) blivit närmare 30 procent fler jämfört med året före. Antalet mellanåldersböcker (för 9-12-åringar) har gått upp med mer än 25 procent, och serier har ökat närapå 50 procent (men är ändå en ganska liten del av utgivningen). För ungdomsböckerna är ökningen däremot liten, och där har enbart översatta titlar blivit fler. De svenska ungdomsböckerna har i stället blivit något färre. Det finns flera skäl till att barnboksutgivningen ökar. Barnböcker säljer allt bättre, vilket även Förläggareföreningen konstaterade i sin årliga statistik för fyra veckor sedan. Sammanlagt har försäljningen av barn- och ungdomsböcker stigit med 5,9 procent, men med stora variationer mellan åldersgrupperna. Böcker för 9–12-åringar ökade med 22,7 procent, medan böcker för "unga vuxna" (Förläggareföreningen kallar alla över tolv år för unga vuxna) i stället sjönk med 9,8 procent. Ett annat skäl till att barnboksutgivningen ökar är att det rent praktiskt blivit lättare att starta förlag och producera böcker. – Det är positivt att intresset för att ge ut barnböcker ökar, och mångfalden både vad gäller förlag och titlar är viktig, säger Ann Sköld, förlagschef på Rabén & Sjögren. Men hon ser också risker med utvecklingen. – Barn- och ungdomsböcker vänder sig till en relativt sett mindre målgrupp än vuxenböcker, och behöver därför sälja under fler år. Där finns det ett problem med den tilltagande nyhetsfokuseringen, som hittills bara har handlat om vuxenböcker. Nu börjar även barn- och ungdomsböcker bli beroende av nyhetsrapporteringen, och då är risken att upplagorna sjunker per bok. – Det är ett intressant dilemma, säger Eva Dahlin som är förlagschef på Bonnier Carlsen. – Vi på Bonnier Carlsen gav i stället ut färre böcker förra året än tidigare, för att kunna ägna varje titel mer omsorg och uppmärksamhet. Å andra sidan saknas det alltid böcker för barn och unga! En ökad utgivning kan medföra en ökad bredd och större mångfald. Svenska barnboksinstitutet har också gått igenom 2015 års innehållstrender, och finner något deprimerande att våld, elakheter, ondska, död, mord, självmord, krig, flykt och sociala skillnader blivit alltmer frekvent. Framför allt förekommer alltmer grovt våld. Det är vanligast i ungdomsböckerna, men även i kapitel- och mellanåldersböcker hittar man mycket våldsskildringar. – Dels speglar ungdomsböckerna en våldsam värld. Dels har många ungdomar egna erfarenheter av våld, och det gäller inte alls bara nyanlända. Böckerna ser också berättartekniskt annorlunda ut, med många grafiska inslag och detaljerade våldsscener, säger litteraturforskaren Maria Nilsson från Linnéuniversitetet. Precis som när det gäller vuxenböcker har det blivit betydligt vanligare med egenutgivning och små förlag som ger ut enstaka titlar. Det har bland annat resulterat i att det kommer ut markant fler böcker skrivna av barn och ungdomar, och också fler böcker med uttalat terapeutiskt eller pedagogiskt syfte. – Det finns betydligt fler utgivare i dag. På tio år har antalet små förlag och egenutgivare ökat från 12 till 20 procent av utgivningen. Det är där vi ser den stora ökningen, säger Lillemor Torstensson på Svenska Barnboksinstitutet. All statistik finns tillgänglig på sbi.kb.se.


Frans vann Melodifestivalen 2016 med ”If I were sorry”

Summary: Det blev 17-årige Frans Jeppsson-Wall som vann Melodifestivalen 2016 med låten ”If I were sorry”. I finalen vann Frans överlägset svenska folkets röster men det var Oscar Zia som kammade hem de flesta av de internationella jurymedlemmarnas poäng.

– Det känns galet, säger Frans Jeppsson-Wall direkt efter att rösterna räknats samman på Friends arena på lördagskvällen och det blev klart att han vunnit Melodifestivalen 2016. – Jag hade bara en tanke. Skolan på måndag, säger Frans och skrattar. Frans gick direkt till final från den fjärde deltävlingen och har den senaste veckan varit överlägsen favorit. Trots höga förväntningar höll han för trycket och fick till slut ta emot vandringspriset Sångfågeln från förra årets vinnare Måns Zelmerlöw. Och Frans tog inte ut segern i förskott. – Jag har varit medveten om det men jag har inte låtit det påverka mig. Jag har inte lagt någon extra stress på mig själv på grund av det. Låten ”If I were sorry” har Frans själv varit med och skrivit tillsammans med melodifestivalveteranerna Oscar Fogelström, Michael Saxell och Fredrik Andersson. Under finalen utbröt det överlägset största jublet i Friends arena när Frans tog plats på scen. – Jag är så tacksam över publikens mottagande ikväll, säger Frans. Publiken har varit underbar. I finalen, som för fjärde året i rad hölls på Friends arena, utsågs vinnaren både med hjälp av publikröster och internationella jurygrupper. Oscar Zia låg etta efter att juryrösterna räknats samman, men han är inte besviken på andraplatsen. – Det känns verkligen superbra, det var en så spännande final och jag är supernöjd, säger Oscar Zia. • Läs mer – Johanna Paulsson: Storfavoriten Frans charmade hem segern i Melodifestivalens final Finalen blev slutet på den sex veckor långa tävlingsturnén och Melodifestivalen tycks inte tappa i popularitet. Under deltävlingarna slogs rekord i antalet röster flera gånger. Christer Björkman, som är exekutiv producent, är nöjd. – Det har blivit väldigt mycket hits som har röstats fram, och det är det som ger näring åt den här tävlingen, att låtarna tas emot av en publik även utanför det här forumet, säger han. Frans Jeppsson-Wall får nu uppdraget att representera Sverige i Eurovision song contest på hemmaplan. Om den internationella schlagerpubliken uppskattar hans pojkaktiga charm lika mycket som svenska folket återstår att se. – För mig är det det största, en så stor ära. Jag har nog inte insett det ännu, säger Frans Jeppsson-Wall. ESC går av stapeln i Globen i Stockholm i maj. Två semifinaler hålls 10 och 12 maj och finalen lördag den 14 maj. Frans Jeppsson-Wall och Sverige är i egenskap av arrangörsnation direktkvalificerade till finalen. Så blev resultatet i Melodifestivalens final 2016 1. ”If I were sorry”, Frans (156 poäng) 2. ”Human”, Oscar Zia (132 p) 3. ”Don’t worry”, Ace Wilder (118 p) 4. ”Save me”, Wiktoria (114 p) 5. ”Constellation prize”, Robin Bengtsson (83 p) 6. ”Youniverse”, Molly Sandén (76 p) 7. ”My heart wants me dead”, Lisa Ajax (56 p) 8. ”Håll om mig hårt”, Panetoz (53 p) 9. ”Kizunguzungu”, Saraha (47 p) 10. ”Put your love on me”, Boris René (41 p) 11. ”We are your tomorrow”, David Lindgren (39 p) 12. ”Bada nakna”, Samir & Viktor (31 p)


Storbolagen styr över årets Melodifestival

Summary: De tolv låtarna som tävlar Melodifestivalens final har en sak gemensamt; de är alla knutna till ett av Sveriges tre största multinationella skivbolag. Men alla är inte nöjda med storbolagens dominans.

Det drar ihop sig till final i årets Melodifestival. På lördag kväll i Friends Arena tävlar de tolv bidrag som tagit sig vidare från delfinalerna runt om i landet om att bli Sveriges bidrag i Eurovision song contest. Och alla de tolv finalisterna har i år en sak gemensamt: kopplingen till något av Sveriges tre största multinationella skivbolag – Warner Music, Universal eller Sony Music. Åtta av bidragen är signerade Warner Music – som dominerat startfältet sedan start. Universal är knutet till två bidrag, medan Sony Music står bakom Molly Sandén som tävlar med ”Youniverse” och uppstickaren Frans som är favorittippad med sitt bidrag ”If I were sorry”. – Frans är ny i bolaget och vi har tänkt mycket på vilket sätt Melodifestivalen skulle kunna gynna honom. Det är en plattform där han snabbt kan få den uppmärksamhet som är rätt för honom, säger Mark Dennis, vd för Sony Music i Sverige. På Sony Music satsar man på ett mindre antal artister som tros kunna fungera i tävlingen. Mark Dennis menar att den exponering som Melodifestivalen ger kan hjälpa en artist till framgång – men ett felval kan också bli kostsamt för skivbolaget. – Det är de som tar sig vidare från deltävlingarna som i någon mån lyckas kommersiellt. Går man inte vidare kostar det däremot ganska mycket – och det är varken kul för dem som tävlar eller för oss att komma sist. I dag satsar alla de tre stora bolagen hårt på Melodifestivalen. Men för 15 år sedan såg det annorlunda ut. Då dominerades festivalen av mindre svenska bolag, framför allt Mariann Grammofon och Lionheart. – De stora bolagen var från början helt oförstående till vad vi höll på med i Sverige. Men i och med att vi har breddat tävlingen till att ta med fler genrer av populärmusik än traditionell schlager har vi väckt intresse även hos dem, säger Christer Björkman, exekutiv producent för Melodifestivalen. Och skivbolagen behövs för att göra Melodifestivalen till den kvalitetsshow den i dag är. – Skivbolagen har personer dedikerade till att hitta bidrag till Melodifestivalen året runt. De har resurserna, artisterna, låtskrivarna. Utan dem skulle vi stå oss väldigt slätt som tävling, säger Christer Björkman. Det verkar alltså vara en situation som båda parter tjänar på. På Sony Music framhåller Mark Dennis vikten av exponeringen som Melodifestivalen ger: – Det är utan tvekan Sveriges största fönster för ny musik – ingenting annat kommer i närheten. Och Melodifestivalen har moderniserats till en lyxig produktion som är djupt inrotad i svensk kultur. Det kan vi inte blunda för, säger Mark Dennis. Christer Björkman förstår också varför skivbolagen satsar på tävlingen. – Det finns inget annat sätt som nya artister kan nå ut på listorna lika väl som man gör när man får den här exponeringen, säger han. Och de båda verkar ha rätt i att Melodifestivalens bidrag snabbt når topplistorna. På Spotify ligger under veckan innan finalen Frans bidrag etta på topplistan över mest spelade musik i Sverige. Bland de tio mest spelade låtarna är bara tre låtar svenska – alla från Melodifestivalen. Veckan innan bidragen släpptes dominerades listan i stället helt av internationella artister. – Svensk musik har svårt att hävda sig – under en annan del av året är det otroligt lite svensk musik på topplistorna. Så det här blir ett sätt att hålla liv i svensk musik. Och det är asviktigt, säger Christer Björkman. Men alla håller inte med om att Melodifestivalen är positiv för svensk musik. Örjan Englund, musiker, har grundat Musikupproret, som just nu håller på att författa en anmälan till Konkurrensverket mot Melodifestivalen – som de tycker gynnar de multinationella bolagen på ett otillbörligt sätt: – Melodifestivalen tar så otroligt mycket från allting annat. De bidrag som är med får en otrolig exponering och det är nästintill omöjligt att släppa något annat under den tiden. Och allt det här tillhandahåller public service, säger han. Han tycker att Christer Björkman har alltför stort inflytande på vilka bidrag som kommer med i tävlingen. – Det är inte så enkelt att skivbolagen skickar in sina bidrag som alla andra. Christer Björkman jobbar med dem över hela året. Det blir en allvarlig fara för den svenska musikkulturen. För att alls kunna vara med måste man förena sig med de multinationella bolagen som tjänar enorma summor på Melodifestivalen. Christer Björkman är öppen med att han har dialog med skivbolagen inför Melodifestivalen. – Redan i juni tar vi initial kontakt med olika bolag, och sedan är hela produktionen otroligt mycket ett lagarbete för att göra en bra produktion. Det är absolut ingen hemlighet, säger han. Han slår ifrån sig kritiken mot att de större skivbolagen skulle gynnas. – Tidigare anklagades vi i stället för att vara i maskopi med Mariann och Lionheart. Men det finns ingen sanning i de här anklagelserna, suckar han. Finns det ett problem i att så många av bidragen är knutna till de här tre bolagen? – Så länge det rör sig om flera bolag tror jag inte att det spelar så stor roll. Men däremot är det viktigt att vi inte förbiser de små aktörerna. Mark Dennis, på Sony Music, tycker inte heller att det är ett problem att de stora skivbolagen får med många bidrag – så länge ingenting är dolt. – Vi går enligt samma regler som alla andra. Men eftersom vi jobbar med det här 100 procent under hela året vet vi vad som fungerar – det är inget som är gjort med vänsterhanden. Men Örjan Englund står fast vid att dominansen är ett allvarligt problem: – Sverige är knöktjockt med duktiga producenter, men det är chanslöst för någon annan att komma in. Det här arrangemanget och samarbetet med skivbolagen kväver svensk musik. Christer Björkman tycker inte att Melodifestivalen blockerar annan svensk musik från att ta plats. – Vissa hävdar att Melodifestivalen blockerar och att deras musik inte får plats att spelas. Men det stämmer inte: deras musik får inte plats i alla fall. I dag finns det ett sätt för oetablerade artister och låtskrivare att komma med i Melodifestivalen. Genom ”allmänhetens tävling” får tidigare outgivna upphovsmän möjlighet att skicka in sina bidrag. I år skickades 468 av totalt 2 450 bidrag in den vägen. Men oftast kommer de inte så långt som att de får tävla: – Framför allt för att de ofta inte är tillräckligt bra. Och i dag lägger de flesta som gör musik ut sina låtar på nätet. Där är skivbolagen snabbare än oss – de hittar dem och skickar in genom bolaget, säger Christer Björkman. Örjan Englund tycker dock att hela systemet med Melodifestivalen borde göras om, för att använda den omvittnade starka exponeringen till att lyfta artister och upphovsmän som inte är knutna till de stora bolagen. – Om man bara gav fler artister möjlighet att skicka in en låt till en jury med folk som inte tjänar enorma pengar på det systemet som är i dag så hade det varit bra. Melodifestivalen tar så otroligt mycket från allting annat. De bidrag som är med får en otrolig exponering och det är nästintill omöjligt att släppa något annat under den tiden. Och allt det här tillhandahåller public service. Örjan Englund, musiker och grundare av Musikupproret.


Så vill SVT att det vinnande bidraget i Melodifestivalen ska låta

Summary: SVT vill ha en modern Melodifestival full av radiohits. Och ett segrande bidrag som kan vinna Eurovision på hemmaplan. Frågan är om ambitionerna går att förena.

Melodifestivalens artister dominerar på såväl Spotify som Itunes. Tävlingen har blivit en hitmaskin med relevans för de svenska topplistorna, men inför årets festival efterlyste SVT bidrag som kan vinna Eurovision Song Contest (ESC). En Eurovision-seger på hemmaplan är den enda trofé som den exekutive producenten Christer Björkman inte har lyckats bärga sedan han tog befäl över festivalen 2002. Frågan är om ambitionen att skapa hitlåtar går att sammanföra med drömmen om en hemmaseger i Eurovision. Journalisten Tobias Larsson har bevakat ESC sedan år 2000 och driver flera schlagerbloggar. Han är kluven till årets Melodifestival eftersom han tycker att radiohittarna har tagit över för mycket. – Problemet är att det är en sådan skillnad mellan vad som fungerar på kommersiell radio och i Eurovision. I Eurovision ska du inte låta som alla andra, där ska du sticka ut. Det gäller att ligga precis rätt i tiden, men ändå lite bredvid, säger Tobias Larsson. Läs mer: Schlagerstjärnor i Melodifestivalens finalmedley Christer Björkman håller med, men den insikten gör inte hans jobb lättare: – Problemet är att ingen av oss kan utläsa vad som är helt rätt i tiden. När vi väljer ut 28 bidrag till Melodifestivalen har vi en föreställning om vad som kommer att hända, men under turnén förändras den. Hur ser det då ut inför finalen? Få har bättre koll än Carolina Norén, programledare för "Svensktoppen" och sedan många år kommentator i Sveriges Radios sändningar från Melodifestivalen och Eurovision. Efter en schlagerturné där orden "svårtippat startfält" använts flitigare än "tonartshöjning" konstaterar hon att det trots allt finns en klar favorit inför lördagens avgörande. – Tidigare år har det alltid stått mellan två artister den sista veckan. Vi hade Sanna Nielsen och Ace Wilder, Måns Zelmerlöw och Jon Henrik Fjällgren. Men nu pratar alla bara om Frans, säger hon. Den 17-årige sångaren uppträder i princip helt utan scenshow och verkade närmast nyvaken när han gjorde succé under deltävlingen i Gävle. – När det gick dåligt för Sverige i Eurovision testade vi lite fler olika saker. Nu har vi mer att försvara eftersom det har gått så bra för oss de senaste åren och då klampar ingen in på scenen utan att ha en stor, snygg show. Det är kanske därför folk tycker så mycket om Frans, säger Carolina Norén. Tobias Larsson tror att Melodifestivalen kan få problem i och med att tävlingen blir allt mer professionell. Han understryker att han är imponerad av kvaliteten på bidragen i finalen men tror att det finns en risk att det blir som på 1990-talet, då intresset för tävlingen störtdök, om musiken blir för likriktad. – Tittar man på årets final så är det lite som om man hade gjort en Melodifestival på 70-talet med bara disko, säger Tobias Larsson. På lördag står avgörandet och Sverige får sitt Eurovision-bidrag. Drömmen om en hemmaseger lever: – I allra högsta grad. Vi har absolut en chans att vinna, säger Christer Björkman. Startfältet i finalen 1. Panetoz: ”Håll om mig hårt”. Telefonröster: 099-202 01 (3,60 kronor per röst) eller 099-902 01 (9,90 kronor per röst, varav 8,90 kronor går till Radiohjälpen). Sms-röster: 722 11 med texten 01 (3,60 kronor per sms) eller 729 99 med texten 01 (9,90 kronor per sms, varav 8,90 kronor går till Radiohjälpen). 2. Lisa Ajax: ”My heart wants me dead”. Telefonröster: 099-202 02 (3,60 kronor per röst) eller 099-902 02 (9,90 kronor per röst, varav 8,90 kronor går till Radiohjälpen). Sms-röster: 722 11 med texten 02 (3,60 kronor per sms) eller 729 99 med texten 02 (9,90 kronor per sms, varav 8,90 kronor går till Radiohjälpen). 3. David Lindgren: ”We are your tomorrow”. Telefonröster: 099-202 03 (3,60 kronor per röst) eller 099-902 03 (9,90 kronor per röst, varav 8,90 kronor går till Radiohjälpen). Sms-röster: 722 11 med texten 03 (3,60 kronor per sms) eller 729 99 med texten 03 (9,90 kronor per sms, varav 8,90 kronor går till Radiohjälpen). 4. Saraha: ”Kizunguzungu”. Telefonröster: 099-202 04 (3,60 kronor per röst) eller 099-902 04 (9,90 kronor per röst, varav 8,90 kronor går till Radiohjälpen). Sms-röster: 722 11 med texten 04 (3,60 kronor per sms) eller 729 99 med texten 04 (9,90 kronor per sms, varav 8,90 kronor går till Radiohjälpen). 5. Oscar Zia: ”Human”. Telefonröster: 099-202 05 (3,60 kronor per röst) eller 099-902 05 (9,90 kronor per röst, varav 8,90 kronor går till Radiohjälpen). Sms-röster: 722 11 med texten 05 (3,60 kronor per sms) eller 729 99 med texten 05 (9,90 kronor per sms, varav 8,90 kronor går till Radiohjälpen). 6. Ace Wilder: ”Don't worry”. Telefonröster: 099-202 06 (3,60 kronor per röst) eller 099-902 06 (9,90 kronor per röst, varav 8,90 kronor går till Radiohjälpen). Sms-röster: 722 11 med texten 06 (3,60 kronor per sms) eller 729 99 med texten 06 (9,90 kronor per sms, varav 8,90 kronor går till Radiohjälpen). 7. Robin Bengtsson: ”Constellation prize”. Telefonröster: 099-202 07 (3,60 kronor per röst) eller 099-902 07 (9,90 kronor per röst, varav 8,90 kronor går till Radiohjälpen). Sms-röster: 722 11 med texten 07 (3,60 kronor per sms) eller 729 99 med texten 07 (9,90 kronor per sms, varav 8,90 kronor går till Radiohjälpen). 8. Molly Sandén: ”Youniverse”. Telefonröster: 099-202 08 (3,60 kronor per röst) eller 099-902 08 (9,90 kronor per röst, varav 8,90 kronor går till Radiohjälpen). Sms-röster: 722 11 med texten 08 (3,60 kronor per sms) eller 729 99 med texten 08 (9,90 kronor per sms, varav 8,90 kronor går till Radiohjälpen). 9. Boris René: ”Put your love on me”. Telefonröster: 099-202 09 (3,60 kronor per röst) eller 099-902 09 (9,90 kronor per röst, varav 8,90 kronor går till Radiohjälpen). Sms-röster: 722 11 med texten 09 (3,60 kronor per sms) eller 729 99 med texten 09 (9,90 kronor per sms, varav 8,90 kronor går till Radiohjälpen). 10. Frans: ”If I were sorry”. Telefonröster: 099-202 10 (3,60 kronor per röst) eller 099-902 10 (9,90 kronor per röst, varav 8,90 kronor går till Radiohjälpen). Sms-röster: 722 11 med texten 10 (3,60 kronor per sms) eller 729 99 med texten 10 (9,90 kronor per sms, varav 8,90 kronor går till Radiohjälpen). 11. Wiktoria: ”Save me”. Telefonröster: 099-202 11 (3,60 kronor per röst) eller 099-902 11 (9,90 kronor per röst, varav 8,90 kronor går till Radiohjälpen). Sms-röster: 722 11 med texten 11 (3,60 kronor per sms) eller 729 99 med texten 11 (9,90 kronor per sms, varav 8,90 kronor går till Radiohjälpen). 12. Samir & Viktor: ”Bada nakna”. Telefonröster: 099-202 12 (3,60 kronor per röst) eller 099-902 12 (9,90 kronor per röst, varav 8,90 kronor går till Radiohjälpen). Sms-röster: 722 11 med texten 12 (3,60 kronor per sms) eller 729 99 med texten 12 (9,90 kronor per sms, varav 8,90 kronor går till Radiohjälpen). Vinner rätt låt? Fyra Eurovision-fans tycker till Vi ställde fyra frågor till fyra Eurovision-fans från Australien till Norge: Vilken låt ger du ”douze points”? Vilket bidrag tror du skulle placera sig högst i Eurovision Song Contest? SVT har i år beställt Eurovision-vinnare från låtskrivare och skivbolag, var det en god idé? Radiohits men inga schlagerlåtar, vad tycker du om finalen i årets Melodifestival? Nicholas Sowden, Australien Frans, ”If I were sorry”, har varit min favorit sedan jag hörde den första gången. Det är en mix av Jamie T och Justin Bieber, otroligt modern och innerlig. Det här är en låt som skulle gå bra i Australien, helt oavsett tävlingen. Frans, Oscar Zia, Ace Wilder, Robin Bengtsson, Molly Sandén, Wiktoria. Allihop skulle hamna åtminstone topp tio. Frans är mest modern, och Oscar skulle förmodligen gå igenom bäst på tv. Ace Wilder har bäst scenshow. Sverige kanske kan låna ut några artister till några av de andra länderna? Det här är ett av de starkaste startfälten och några av de bästa showerna jag har sett hittills i Melodifestivalen, så ja. Men jag är inte säker på att Sverige har en ny vinnare. Tävlingen är redan väldigt tuff. Melodifestivalen förändras med tiden, precis som Eurovision. Det är lite synd eftersom jag vet att svenskarna älskar sin schlager. De försöker förneka det och säger att det är gammaldags men om du sätter på ”Jag ljuger så bra” så kan alla sjunga med. Eurovision har vuxit till sig de senaste tio åren och låtarna har blivit mer radiovänliga. Det är ingen överraskning att Melodifestivalen går åt samma håll. Dragan Kulic, Serbien Det finns fyra bidrag som jag tycker nästan lika mycket om: Ace Wilders, Frans, Robins och Wiktorias. Men jag skulle ändå ge tolv poäng till Ace Wilders ”Don't worry”. ”Don't worry” skulle sätta fart på hela Globen, göra intryck med en fantastisk show och dessutom se genuin ut. ”If I were sorry” skulle se minimalistisk ut på ett bra sätt, charmig och inte ängslig. En verkligt god idé! Ju högre du siktar desto längre kommer du. Med den här inställningen kan Sverige snart slå Irlands Eurovision-rekord. Personligen, som ett fan av bra skandinavisk schlager, så är jag ledsen över att det inte finns någon i finalen, men populärmusikens genrer och allmänhetens smak förändras och det verkar som om svenskarna år för år har visat att de inte vill ha gammal god schlager i finalen. Alpio James Aquilina, Malta Mina ”douze points” går till ”Don't worry” av Ace Wilder. Det är en ”catchy” låt, den är direkt och texten är fräck, precis som ”Busy doin' nothin'”. Dansen är snygg också, utan att ta uppmärksamhet från låten. ”Human” med Oscar Zia skulle placera sig ganska högt enligt min åsikt. Låten känns väldigt intim och ärlig och stilen är ovanlig i Eurovision. Låtskrivarna är heller inte inblandade i Melodifestivalcirkusen och det är skönt med ett fräscht sound och fräscha idéer. Ja och nej. Ja eftersom bidrag i Melodifestivalen generellt sett har högre kvalitet än låtarna i de flesta nationella uttagningarna. Nej eftersom det ibland känns som att musiken är överproducerad och låtarna inte har någon själ, de blir bara en anledning att göra en snygg ljus- och LED-show. Jag tycker att Melodifestivalen har blivit lite förutsägbar de senaste åren. Personligen tycker jag att en gammaldags schlager är tillräckligt. Hellre än fler poplåtar skulle jag vilja se mer indie och alternativa stilar i Eurovision. Vi måste titta framåt och inte försöka återuppfinna gamla stilar eller ge en touch av Melodifestivalen till gamla låtar från svenska topplistor. Helle Olsen, Norge För mig står det mellan Frans och Robin. De håller mycket hög nivå och låtarna står starkt även utanför Mello-bubblan. Låtarna är professionellt presenterade och båda artisterna har vansinnigt bra utstrålning som gör att de inte behöver så mycket scenshow. Jag tror att Frans tar hem segern på lördag, men mina douze points går till Robin Bengtsson. Jag tycker att Robin Bengtssons ”Constellation prize” är det bidrag som Sverige bör skicka till Eurovision Song Contest. Jag vågar påstå att den låten har en potentiellt större internationell publik än ”If I were sorry”. Den har ett Kygo-sound i munspelsformat. För att inte tala om Robins vackra ögon – de går rakt in i hjärtat! Christer Björkman, I love you! Det här bör alla länder lära sig av. Sverige har lyckats göra Melodifestivalen till en prestigetävling för artisterna och den svenska finalen är den starkaste på många år. Det är en tragedi att inget schlagerbidrag tog sig till final i år. Det hade varit kul med After Dark och ”Kom ut som en stjärna”. Men, med det sagt, så har årets Melodifestival verkligen inte sparat på krutet när det gäller showspäckade nummer. Här vill jag lyfta fram fantastiska Ace Wilder.


Nya Star Wars - Sveriges mest framgångsrika biofilm

Summary: ”Star Wars: The force awakens” är tidernas mest framgångsrika film på svenska biografer.

Sedan ”Star Wars: The force awakens” gick upp på svenska biografer i december har det blivit den mest framgångsrika filmen någonsin på biografer i Sverige. Till i dag har filmen spelat in över 179 miljoner kronor. Det tidigare rekordet hade ”Sagan om Konungens återkomst”. Den hade också sålt biljetter för över 179 miljoner kronor, men nu har alltså Star Wars gått om. På tredje plats kommer filmen ”Titanic” med Leonardo DiCaprio och Kate Winslet i huvudrollerna. Den spelade in strax under 176 miljoner kronor på biografer i Sverige. Filmen ”Avatar” har spelat in 171,6 miljoner kronor. DN:s recensent gillade också den nya Star Wars-filmen och gav den en 4 vid premiären i december. Och redan när filmen hade galapremiär i december var förväntningarna skyhöga på den bland Star Wars-fansen. Och det är inte bara biljetterna till filmen som sålt bra. Det har också bildats en hel industri av olika varor med anknytning till filmen som spel, leksaker och figurer. I januari i år kritiserades leksaktillverkare för att ha missat den kvinnliga huvudkaraktären Rey när de tog fram produkter med karaktärer från filmen. Efter massiv kritik, bland annat på sociala medier, åtgärdades detta. Läs mer: Fredrik Strage recenserar ”Star Wars: The force awakens”.


Radiokanal för kvinnor startar åter i Afghanistan

Summary: Zarghona Hassan, som äger en radiokanal med fokus på kvinnors rättigheter i Afghanistan, flydde sin hemstad Kunduz för sex månader sedan, när talibaner attackerade. Men nu har hon återvänt för att åter kunna utbilda kvinnor.

För sex månader sedan tvingades Zarghona Hassan fly från sin hemstad Kunduz efter att talibaner attackerat staden. Hon hade redan tidigare tagit emot flera dödshot för sitt arbete med radiokanalen ”Shaesta” som fokuserar på att utbilda kvinnor om sina rättigheter, enligt AP. När talibanerna attackerade visste hon därför att hon var tvungen att fly. Men nu har hon återvänt till sin hemstad. Och med ett bidrag från UNDP har hon åter kunnat starta radiostationen som enligt deras beräkningar tidigare lyckats nå upp till 800.000 kvinnor med sina sändningar. Framför allt handlar sändningarna om annars tabubelagda ämnen som kvinnomisshandel och reproduktiv hälsa. Att använda radio som medium har visat sig effektivt - då bara runt 15 procent av kvinnor i norra Afghanistan kan läsa. Idag tisdag, på internationella kvinnodagen, räknar Zarghona Hassan med att kunna börja sända igen.


Efter 150 år är Carl Jonas Love Almqvist fortfarande modern

Summary: Carl Jonas Love Almqvist är en av de mest framstående svenska författarna. I år är det 150 år sedan han dog i Bremen, utfattig och med ett skamfilat rykte.

Carl Jonas Love Almqvist liv förknippades länge med skandaler. Anklagelser om giftmordsförsök, bigami och en kamp för kvinnlig frigörelse kantade hans liv och författarskap. Men främst var han en nytänkande författare, och även i dag kan man märka vilket avtryck Almqvist lämnat på den svenska litteraturscenen. – Han är den stora svenska författaren före Strindberg, säger Cecilia Sidenbladh som disputerade 1987 med en avhandling om Almqvist. Hans betydelse, menar Cecilia Sidenbladh, kommer främst av hans idéer som fortfarande inspirerar och engagerar läsare i dag. – Både hans idéer och språk är bitvis förbluffande modernt. Han använder oväntade ord och gör vändningar i språket som överraskar läsaren, och som vi kan uppskatta även i dag, säger Cecilia Sidenbladh. Almqvists jubileumsår firas med en rad evenemang, från konstutställningar till nyskrivna operor och en rad pjäser och läsningar under året. Almqvists litterära och musikaliska gärning ska hyllas och diskuteras, och ett särskilt program har satts ihop av Almqvistsällskapet i en Almqvistalmanacka för 2016. Först ut i firandet var Malmö operas Operaverkstan med en hyllad urpremiär av ”Drottningens juvelsmycke” med musik av Almqvist själv, en föreställning som spelas till och med den 9 april. Ännu en opera har premiär på Läckö slott den 9 juli, då är det en version av ”Det går an” som görs i ett samarbete mellan Stiftelsen Läckö slott och Malmö opera. Dessutom arrangeras seminariet ”Den obekväme journalisten Almqvist” om hans journalistiska gärning under Bokmässan 2016 i Göteborg. – Det är lätt att glömma att Almqvist även var en vass och samhällskritisk journalist, säger Kerstin Brunnberg, som ska vara moderator under seminariet. Carl Jonas Love Almqvists mest älskade verk är kortromanen ”Det går an”, som kom ut 1839, om glasmästardottern Sara och sergeanten Albert som förälskar sig. Trots detta vill inte Sara gifta sig, eller dela ekonomin med honom. Almqvists radikala tankar om kvinnans frigörelse fick stora konsekvenser, och efter bokens utgivning förlorade han sin anställning som rektor. – Almqvist var Sveriges första feminist. Han talade starkt om den kvinnliga frigörelsen och hade jätteavancerade idéer om hur kvinnor skulle leva självständigt. Han tyckte att kvinnor skulle ha rösträtt från 18 års ålder, medan männen inte skulle få rösta förrän de blivit 21 år, eftersom han tänkte att kvinnor mognade tidigare, säger Cecilia Sidenbladh. Almqvist umgicks med flera framstående kvinnor, bland annat utvecklade han en nära vänskap med Sveriges första kvinnliga journalist, Wendela Hebbe. Hebbe var ensamstående med tre döttrar som hon försörjde själv, något som kan ha påverkat hans tankar om kvinnor. – Almqvist intresserade sig mycket för kvinnors tankevärld, antagligen mer än han intresserade sig för män. Många av hans mest intressanta gestalter är kvinnor och de står ofta i centrum i hans berättelser, säger Cecilia Sidenbladh. Almqvist hade även andra intressanta tankar som låg före sin tid. En av hans mest älskade och omtalade karaktärer är Tintomara ur ”Drottningens juvelsmycke”. Tintomara är en androgyn och otroligt vacker varelse som attraherar både män och kvinnor och av Almqvist beskrivs gestalten som: ”Icke man, och ej kvinna, utan rätt och slätt människa.” – Tintomara har många drag av Almqvist själv, säger Cecilia Sidenbladh. Carl Jonas Love Almqvists liv var fullt av kontraster. Han kämpade för de svagas rätt i samhället men var samtidigt bulvan till en ockrare. Han skrev texter om kvinnlig frigörelse men i brev som han skickade till vänner beskriver han sin fru på ett elakt sätt. De stora kontrasterna var också som en röd tråd genom Almqvists författarskap. – Han är en gåtfull gestalt, ett olöst mysterium. Han är alltid lite både och, som författare är han både romantiker och realist. Det var inte slut på kontroverserna kring Almqvist efter ”Det går an”. Något som ofta uppmärksammats av eftervärlden är kriminalgåtan Almqvist. Han anklagades för att ha försökt giftmörda ockraren Johan Jacob von Scheven med arsenik, och anklagades samtidigt för förskingring och förfalskning. Cecilia Sidenbladh har undersökt fallet under arbetet med sin pjäs ”Skyldig/icke skyldig”. – Ju mer man tränger in i rättegångsmaterial och polisförhör desto mer tveksam blir man till att uttala sig. Jag känner mig varken övertygad om hans skuld eller oskuld. Men man kan märka hur det har påverkat synen på honom och tolkningen av hans texter. Almqvist levde resten av sitt liv på landsflykt, återvände aldrig till Sverige och dog utblottad i Bremen för 150 år sedan. Men han fick slutligen upprättelse, när författaren Ellen Key lyfte fram honom som Sveriges mest moderna diktare, och när man på 1950-talet började sätta upp hans teaterstycken, vilket ledde till ett nytt uppskattande av hans författarskap. – Anklagelsen om förskingring och giftmordsförsök är inte det viktigaste. Det är bara en bit av hans biografi som man får inte blanda ihop med hans verk tycker jag, säger Cecilia Sidenbladh. Så firas Almqvists minnesår 5 mars: Urpremiär av nyskrivna ”Drottningens juvelsmycke” på Malmö opera. Spelas fram till den 9 april. 13 mars: Radioteatern sänder en repris av ”Den stora segern vid Gettysburg”. 4 april: Ett program om Carl Jonas Love Almqvist av Barbro Axell. Församlingskretsen Sankt Görans församling i Stockholm. 10 april: Solveig Faringers föreställning ”Love – en hungrig författare”. Wendela Hebbes hus i Södertälje. 20 april: Litterär salong. Skådespelaren Irene Lindh läser ur Almqvists ”Tre fruar i Småland”. Biblioteket Upplands Väsby. 28 maj: Bussresa i Almqvists hemtrakter. Upplands Väsby. 31 maj: Vid graven på Solna kyrkogård. Irene Lindh talar om sitt förhållande till Almqvist. 29 maj: ”Det doftar i Sätras skog” Pianisten Mats Persson spelar Almqvists klavermusik på instrument från Almqvists tid. Klaverens hus, Leufsta Bruk. 12 juni: Hagadagen. ”Man och kvinna. Ett spel om Almqvist och kärleken”, regi Gunnel Bergström. 9 juli: Urpremiär på operan ”Det går an” på Läckö. P2 direktsänder. 9 juli: En bussresa i ”Det går ans” spår kombineras med premiären av operan ”Det går an” på Läckö. 17, 19 och 21 augusti: ”Stockholm, o Stockholm, du ormdigra kula.” Stadsvandring genom Gamla stan och Riddarholmen. 21 augusti: Minnesårsnummer av Almqvistiana. September–oktober: Utställning i Marabouparken. Almqvist som inspiratör i konsten. 22–25 september: Bokmässan. Seminarium: ”Den obekväme journalisten Almqvist” med Johan Svedjedal och Ingrid Elam. 12 oktober: Almqvistsällskapet anordnar en litterär salong på Stockholms stadsbibliotek. Oktober: Heldagssymposium på Södertörns högskola. Bilden av Almqvist i eftervärldens spegel: Hur har Almqvists verk brukats eller missbrukats av samtida och efterkommande författare och tänkare? 26 november: Minnesåret avslutas. Litterär och musikalisk salong, en teaterföreställning och Almqvistmusik. Börssalen.


Benke från Bounce får fria händer

Summary: Benke Rydman får ett ettårigt koreografresidens på Kulturhuset Stadsteatern. Under 2017 kommer han att leda en ensemble på fem skådespelare och fem dansare i en ny satsning.

Fredrik ”Benke” Rydman klättrar vant upp på en stolpe på Drottninggatan. Han ställer sig på den, räknar till tre och tar ett spänstigt skutt med benen sträckta och blicken fäst i kameran. – Vi kör två gånger till bara, säger han efter säkert tionde hoppet, på jakt efter den perfekta bilden. Vi har träffats på ett kafé på Drottninggatan för att Benke Rydman ska berätta om sin nya roll på Kulturhuset Stadsteatern. Det har länge varit väldigt hemligt vad det är han ska göra – men nu är det äntligen klart. I ett år med start 2017 kommer han att leda en ensemble bestående av fem skådespelare och fem dansare inom ramen för ett ettårigt koreografresidens. – Det är som att jag har fått en present av Stadsteatern. Jag får en ensemble som jag väljer, och som jag får göra vad jag vill med och kan göra min grej, säger Benke Rydman och skrattar. Så vad är din grej? – Det som är fantastiskt med det här är att jag inte riktigt vet vad min grej är. Men någonstans bottnar det ju i dansen. Jag har ju ändå dansat i 30 år. Hans genombrott kom med dansgruppen Bounce i slutet av 90-talet. Dansgruppen gjorde streetdance känt för en större och delvis ny publik. Därefter har han koreograferat, dansat själv och lärt upp nya talanger. ”Svansjön” på Dansens hus 2011, mellanakten på Eurovision i Malmö 2013 och dansstudion ”House of Shapes” är några exempel på Benke Rydmans projekt. Men även om dans verkar vara hans grej, vill han inte sätta en etikett på det ensemblen kommer att göra på Stadsteatern: – Vi kommer pyssla med rörelse, men också med text, kanske video och vi kommer att skapa sceniska verk, berättar han. Samarbetet med Kulturhuset Stadsteatern började 2014. Då gjorde Benke Rydman en dansant uppdatering av ”Macbeth” på stora scenen. Och ända sedan dess har diskussionerna pågått om hur deras vägar åter ska korsas. Men inte förrän nu är det klart hur detta ska gå till. Och återigen rör han sig i gränslandet mellan teater och dans: – Jag har en bild av att vi kommer vara den där skitiga kusinen som håller till i källaren. Den som gör något som alla undrar vad det är – men samtidigt tycker verkar häftigt. Men jag vill inte säga att det blir dans, eller att det blir dansteater, säger han. Han berättar att arbetet med Macbeth gjorde att han återigen kände att han fick utlopp för sin kreativitet och fantasi, när han jobbade med en konstform där han inte redan kände sig hemma: – Det uppstod något väldigt fint i mötet mellan mig och skådespelarna som var energiskt och frigörande. När vi gjorde Bounce kändes det som att vad som helst var möjligt, för vi visste fan ingenting. Allt var nytt. Men ju bättre man blir på någonting desto mer tänker man: ”Nej, det där går inte!” ”Nej, det där är redan gjort!”. Till slut tappar man friheten i skapandet. Med ”Macbeth” kände han att han hittade friheten igen – och nu hoppas han känna samma sak. Därför vill han heller inte bli ”för bra” på teater. – Jag skulle kunna gå en regissörsutbildning för att lära mig alla tricks – och jag är expert på att ta till mig och härma andra. Men nu vill jag hitta något helt eget. Benke Rydman är personen bakom koreografin till Måns Zelmerlöws vinnarnummer i Eurovisionfinalen förra året. Och i år är Isas Mellonummer signerat Benke. Han säger att han gillar att hoppa mellan det kommersiella och det mer konstnärliga: – Jag tycker det är befriande att göra ett Mellonummer ena dagen och något väldigt mycket mer ”konstnärligt” nästa dag. Då kan man ta det bästa från båda världar. Och jag tror att det i varje stor konstnär finns en liten showman. Han förklarar att de konstformer han själv fascineras av är de som han också känner sig underhållen av. Där känslor uttrycks fysiskt och publiken känner dem i magen. – Jag hatar teater där någon står fastlimmad i golvet och bara pratar. Jag förstår det inte. Jag har aldrig levt så eller sett någon som är så. Det är som att se på tennsoldater. Han visar med handen hur han vill att hans projekt ska ligga långt högre upp på abstraktionsstegen än den naturalism som han tycker är dominerande i teatervärlden i dag. Och pratar om hur ensemblen tillsammans ska få tid att bygga karaktärer utifrån det fysiska snarare än texten: – Om någon är arg så behöver det inte sägas. I stället kan den springa in i en vägg. Du ska känna att personen är arg – snarare än att förstå det. Jag vill att vi ska kunna ta inspiration från barns mer rena agerande, som min son som lägger sig och skriker när han inte får leka med lego. Och efter ett år hoppas Benke Rydman komma ur processen med ny kunskap och nya förhållningssätt till sin egen kreativitet. Han säger att det känns ”fräscht” att Kulturhuset Stadsteatern vågar stuva om och testa något nytt än att ta in en chef på tre år. Men så skrattar han till. – Alltså vi kommer så klart inte flumma i ett år. Vi kommer ju att producera saker. Men vanligtvis läggs så mycket tid på att ”lösa saker” när man redan vet vad det är man ska berätta. Nu finns möjlighet att istället ”måla fritt”, för att använda en löjlig metafor. Har du fått några riktlinjer? – Nej, och det är det som är så härligt. Det är ingen som tittar över axeln och undrar om det passar in i profilen. Det låter lite som en utopi att kunna jobba på det sättet? – Ja, det är det. Jag har alltid haft lätt för att bli inrutad. Jag gick till skolan, läste alla läxor ordentligt. Jag försöker lära mig att bli mer frisläppt – och här känns det som att jag får möjlighet att vara det. Benke Rydman Tre hyllade verk av Benke Rydman: 1. ”Svansjön” på Dansens hus Hade urpremiär 2011 på Dansens hus. Därefter turnerade uppsättningen i Europa – och under februari–mars 2016 spelades den igen i Sverige på Göteborgsoperan. 2. Måns Zelmerlöws ”Heroes” Koreografin till förra årets Eurovisionvinnarlåt innehöll bland annat en projektion av en liten streckgubbe som interagerade med Måns Zelmerlöw. 3. ”Macbeth” på Kulturhuset Stadsteatern I sin debut på den institution där han nu fått residens förflyttade Benke Rydman Shakespeares Macbeth till en 70-talsmiljö och kryddade den med dans, kung fu och funk. Två röster om Benke Rydman: 1. Benny Fredriksson, vd på Kulturhuset Stadsteatern: ”Jag har följt både Bounce och det Benke gör i 20 år. Han har ett så exceptionellt eget personligt konstnärskap och han har varit så lyssnande till vad han själv vill göra. När han gjorde ”Macbeth” så hade han en tydlig idé med vad han höll på med. Och samtidigt en total öppenhet i sin process som känns unik för en koreograf som jobbar med både skådespelare och dansare. Jag är djupt förtjust i hans tilltal.” 2. Kenneth Kvarnström, nuvarande danschef Kulturhuset Stadsteatern: ”Som danschef har jag funderat på hur vi kan utveckla samarbete mellan frilansvärlden och institutionerna. Vi har kommit fram till ett konstnärligt residens där en koreograf under ett år får möjlighet att göra i princip allt den vill, och knyta till sig de personer den vill.”


Prisregn över DN:s fotografer

Summary: Dagens Nyheters fotografer prisades flerfaldigt under Årets bild-galan i Jönköping på lördagen. Anders Hansson utsågs till årets fotograf och Paul Hansen tog hem förstaplatsen i kategorin vardagsliv utland. Sammanlagt blev det nio utmärkelser för insatser under året som gått, fördelat på fem DN-fotografer och en frilansfotograf med DN-uppdrag.

Människoöden i flyktingkrisens spår har varit i fokus för DN:s fotografer, men även kriget i Ukraina, liksom vardagliga och lustfyllda situationer här hemma har porträtterats. Årets nyhetsbild Sverige vanns av Anders Hansson, första priset som delades ut under galan. – Jag tänkte att det kanske slutade där. Men det gjorde det inte, säger en mycket glad Anders Hansson, som kunde lämna tillställningen med hela fyra utmärkelser. Han är mest stolt över att ha utsetts till årets fotograf. – Helt fantastiskt att få vinna den den kategorin, som ju innebär ett betyg på hela ens arbete under ett helt år. Han nämner attentatsuppdrag, som det i Paris i november, som mycket svårbevakade. – Man kommer dit efter att det har hänt. Och man är inte precis ensam på plats. Svårt då att göra rätt under förhållanden som är så stressande. Utöver årets fotograf och nyhetsbild Sverige tog Anders Hansson även hem kategorin nyhetsbild utland och kom tvåa i bildreportage utland. Efter årets fotograf är det andraplatsen i bildreportage han värderar högst: – För att ämnet det handlade om, flyktingkrisen, betyder mycket för mig personligen, kanske vår tid största fråga, säger han. DN:s Paul Hansen tog hem förstaplatsen i kategorin vardagsliv utland, och Lotta Härdelin kom på tredje plats i samma kategori. – Jag är jätteglad för den utmärkelsen. Tog bilden under en resa i Iran med reporterkollega Michael Winiarski, då det mesta var omöjligt. Vi gick in med 99 förfrågningar och fick 98 avvisade. Och så fick vi till bilden på en badstrand i Kish, berättar Lotta Härdelin, som ändå helst vill tala om kollega Anders Hansson: – Jag är framför allt glad för Anders skull, han är så otroligt väl värd detta, han har under många år levererat högklassiga bilder, säger hon. DN:s Roger Turesson kom på andra plats i kategorin nyhetsbild utland. I kategorin för kultur/nöje belönades DN:s frilansfotograf Daniel Nilsson med andrapriset, medan Paul Hansen tog hem tredjepriset i samma kategori. En stolt Pär Björkman, DN:s bildchef, var på plats i Jönköping på lördagen och hade visst sjå med att notera alla utmärkelserna till den bildredaktion han basar för. – Vad ska jag säga…? Så många av våra fotografer som blir belönade. Var det sju eller åtta utmärkelser fördelat på fem fotografer? frågar han sig i glädjeyran. Rätt svar är nio utmärkelser, inräknat det pris som frilansfotograf Daniel Nilsson mottog för en bild han tog för DN. – Uppenbart att det är någonting vi gör rätt. Vi ger bilderna gott om utrymme i tidningen och ledningen ger oss resurserna att skapa detta, säger Björkman. Fototvävlingen Årets bild arrangeras årligen av den ideella organisationen pressfotografernas klubb. Årets bild togs 2015 av Aftonbladets Magnus Wennman. Alla vinnarna: Nyhetsbild Sverige 1. Anders Hansson, Dagens Nyheter 2. Urban Andersson, Aftonbladet 3. Bosse Nilsson, Kristianstadsbladet Vardagsliv Sverige 1. Frida Winter, Frilans 2. Christoffer Hjalmarsson, Frilans / Expressen 3. Pavel Koubek, Icon Photography Bildreportage Sverige 1. Erik Simander, Student (Nordens Fotoskola) 2. José Figueroa, Frilans 3. Tomas Ohlsson, Frilans Nyhetsbild Utland 1. Anders Hansson, Dagens Nyheter 2. Roger Turesson, Dagens Nyheter 3. Nikolai Jakobsen, Frilans / Aftonbladet Vardagsbild Utland 1. Paul Hansen, Dagens Nyheter 2. Axel Öberg, Frilans / Expressen 3. Lotta Härdelin, Dagens Nyheter Bildreportage Utland 1. Magnus Wennman, Aftonbladet 2. Anders Hansson, Dagens Nyheter / Kontinent 3. Niclas Hammarström, Frilans / Aftonbladet Porträtt 1. Magnus Wennman, Aftonbladet 2. Åsa Sjöström, Frilans 3. Pi Frisk, Frilans / Svenska Dagbladet Porträttserie 1. Magnus Wennman, Aftonbladet 2. Magnus Wennman, Aftonbladet 3. Magnus Wennman, Aftonbladet Sportbild 1. Ludvig Thunman, Bildbyrån 2. Joel Marklund, Bildbyrån 3. Jeppe Gustafsson, Frilans / Östgöta Correspondenten Sportreportage 1. Jack Mikrut, Dagens Industri 2. Nils Petter Nilsson, Frilans / Expressen 3. Pontus Orre, Frilans / Aftonbladet Multimedia 1. Magnus Wennman, Aftonbladet 2. Stefan Mattsson, Aftonbladet 3. Clement Morin, Frilans / Kontinent Kultur/Nöje 1. Viktor Wallström, Frilans / Rockfoto 2. Daniel Nilsson, Frilans / Dagens Nyheter 3. Paul Hansen, Dagens Nyheter Årets Fotograf Anders Hansson, Dagens Nyheter Årets Bild Magnus Wennman, Aftonbladet Årets Rookie Erik Simander, Student (Nordens Fotoskola) Årets Humor Christian Andersson, Apelöga Fakta DN:s vinnande fotografer Anders Hansson Ålder: 44 Antal år som fotograf: 17 Priser: Flerfaldigt belönad i "Årets Bild" för inrikes- och utlandsreportage och sportreportage. Utbildning/karriär: Självlärd fotograf, fem års studier i journalistik, sociologi och språk. Jobbkamera: Canon Eos 5D Mk III. Kamera privat: Leica Q och Leica M-P. Favoritfotograf: Don McCullin, Josef Koudelka, Alex Webb, Martin Parr. Paul Hansen Ålder: 51 Antal år som fotograf: 27 Priser: World Press Photo 2013 och World Press photo andra pris i General News 2015. Flerfaldigt belönad i tävlingen Årets Bild, bl.a. Årets Fotograf vid åtta tillfällen och Årets Bild två gånger. Årets Pressfotograf i internationella POYi 2010, 2012 och andra pris i samma klass 2015. Utbildning/karriär: Poppius Journalistskola. Jobbkamera: Canon Eos 5D Mk III. Kamera privat: Canon Eos 5D Mk III. Favoritfotograf: Todd Heisler, Sergey Ponomarev, Susan Meiselas och Barbara Davidson Roger Turesson Ålder: 60 Antal år som fotograf: 38 Priser: Stora Journalistpriset 2013, Årets Bild tre gånger, Årets Fotograf samt ett antal förstapriser för Årets Nyhetsbild och Bildreportage. Utbildning/Karriär: Volontär Nya Lidköpings Tidningen, Fotograf Borås Tidning, Expressen, Moment och Dagens Nyheter. Jobbkamera: Canon 5D MK III, Eos-1 MK IV Kamera privat: Canon S90 Favoritfotograf: Lars Tunbjörk, Dorothea Lange, Sune Jonsson, Diane Arbus, Sven Erik Sjöberg, Jan Delden och James Nachtwey. Daniel Nilsson Ålder: 37 Antal år som fotograf: 13 Priser: Ett flertal utmärkelser i "Årets Bild” och internationella "Pictures of the year", oftast för sportreportage och sportbilder. Utbildning/karriär: Nordens Fotoskola Biskops Arnö 2000-2002 och därefter sportfotograf i 7 år. Numera frilansfotograf för dagstidningar och magasin. Jobbkamera: Canon Eos 5D Mk III och Canons Eos 1Dx. Kamera privat: Mobiltelefon. Favoritfotograf: Martin Parr, Lars Tunbjörk, David Burnett, Ami Vitale Lotta Härdelin Ålder: 44 Antal år som fotograf: 8 Priser: Ett par priser i Årets Bild. Utbildning/Karriär: Fotograf på Nerikes Allehanda och Pressens Bild. Civilekonom. Ett flertal olika tjänster på Dagens Nyheter, de flesta utan kameran som arbetsredskap. Jobbkamera: Canon 5D. Kamera privat: Mobiltelefon Favoritfotograf: Har ingen speciell, inspireras av dem jag fotograferar och mina kollegor på DN.


Linus Larsson: Det handlar inte om en enskild terrorists Iphone – utan om allas

Summary: Alla struntar i en död terrorists personliga integritet. Men när Apple vägrar lyda FBI:s order om att låsa upp hans Iphone handlar det om alla Iphones i världen.

Den 2 december 2015 lämnade Tashfeen Malik och Syed Farook sin sex månader gamla dotter hos Farooks mamma. Sedan åkte de och mördade 14 personer. Terrorattacken i San Bernardino hyllades av IS. Dagen efter sköts paret ihjäl av polis. Men efterspelet kom till stor del att handla om en Iphone och om en konflikt på absolut högsta nivå mellan Apple och FBI. Världens största företag mot en av världens mäktigaste polismyndigheter. Efter attacken hittades nämligen Farooks mobil, en vanlig Iphone 5C. Den kan innehålla värdefull information. Kanske uppgifter om medhjälpare. Möjligtvis något som kan förhindra en framtida attack, men det är en spekulation. Problemet var att FBI inte kunde komma in i mobilen. Krypteringen var för stark. Så polisen gick till domstol och fick den att beordra Apple: Knäck mobilen, FBI måste in. Det var då Apple tvärvägrade. I ett offentligt brev beskrev vd Tim Cook hur den amerikanska staten ”har bett om något som är för farligt att skapa. De har bett oss att bygga en bakdörr till Iphone.” Borde inte frågan vara enkel? Balansen mellan integritet och säkerhet är inte ny. Och vem bryr sig om en död massmördare? En bekräftad terrorist, ansvarig för otaliga människors död och dessutom själv redan ihjälskjuten? Svaret är att ingen bryr sig om honom. FBI kan genomsöka hus, begära ut dokument och data, vända på varje sten för att kartlägga hans liv och kontakter. Apple hör till dem som har lämnat ut information. Få skulle invända, även om ett par oskyldiga drabbas på vägen. Men i praktiken krävde inte FBI att Apple skulle fixa ett sätt att hacka en Iphone, utan ett sätt att hacka Iphones. Notera plural. Verktyget skulle kunna användas för att ta sig in i vilken Iphone som helst i världen. Har Apple väl utvecklat vad FBI kräver är det nästintill omöjligt att garantera att ingen annan utnyttjar samma knep. Bygger man in bakdörrar i system så kan de aldrig vara bakdörrar bara för the good guys. Kriminella och främmande underrättelsetjänster skulle kasta sig över dem vid första chans. Enda utvägen vore för Apple att skapa verktyget FBI kräver, använda det en gång och sedan radera det för alltid. Men Tim Cook har gjort klart att Apple inte kan garantera dess säkerhet. I data-intrångens tidevarv är det lätt att ta oron på allvar. Det har jämförts med att polisen borrar upp ett kassaskåp, men liknelsen haltar rejält. En bakdörr till Iphone är mer som att alla kassaskåp i hela världen får en lättöppnad, extra lucka på baksidan – ja, en bakdörr helt enkelt. Det är alltså inte ett teoretiskt, sluttande plan – inte frågan om vad nästa steg skulle kunna bli – utan påtaglig, teknisk verklighet. Ytterst är frågan större än Iphones, Apple och FBI. Regeringar, framför allt USA:s och Storbritanniens, har börjat få panik över krypteringens effektivitet. Nu talas det öppet om obligatoriska bakdörrar i mjukvara. NSA har påträffats med att sabotera säkerhetsprogram för att lättare kunna knäcka dem. Stefan Löfven har flaggat för att svensk polis ska få smitta misstänktas datorer med statliga trojaner, program som ger tillgång till datorns innehåll. Facebook och Google har båda ställt sig på Apples sida och fler lär sluta upp när frågan ställs på sin spets: Ska det vara olagligt att bygga teknik som staten inte kan ta sig förbi? Det är en vulgär tolkning att frågan handlar om polisen borde få läsa Syed Farooks mejl och sms. Alla struntar i en död terrorist. Stefan Löfven har flaggat för att svensk polis ska få smitta misstänktas datorer med statliga trojaner.


Kritik mot för vitt skådespelarval i film om Nina Simone

Summary: Trailern till nya filmen om Nina Simone visar skådespelaren Zoe Saldana i mörkt smink och näsprotes. Detta väcker kritik mot att man valt en alltför ljushyad person för att spela den kända jazzsångerskan.

Zoe Saldana ska spela jazzsångerskan Nina Simone i filmen om hennes liv. Men sedan trailern till filmen kom ut har kritik mot valet av henne som skådespelare blossat upp. Trailern visar nämligen skådespelaren Zoe Saldana, som själv har en ljusare hudton än Nina Simone, i mörkt smink och näsprotes för att bli mer lik sångerskan, skriver The Guardian. Valet av Zoe Saldana, som har dominikansk och puertoricansk bakgrund, har varit omdiskuterat sedan det offentliggjordes 2012. Då kritiserade bland andra Nina Simones dotter Simone Kelly valet. – Jag älskar Zoe Saldanas arbete. Jag har sett hennes filmer mer än en gång och jag gillar verkligen vad hon ger. Som skådespelare respekterar jag hennes process men jag vet också att det finns många skådespelare där ute, välkända eller inte, som skulle vara fantastiska som min mamma, sade Simone Kelly då till tidningen Ebony. Hon räknade upp namn som Kimberly Elise, Viola Davis som några som skulle ha varit mer lämpade att spela Nina Simone i filmen. Zoe Saldana själv har tidigare känt sig obekväm med att prata om ras och identitet skriver The Guardian. 2013 sade hon apropå ämnet: – För mig finns inte något som heter färgade personer, för i verkligheten är människor inte vita. Skådespelaren har även tidigare försvarat sin medverkan i filmen. – Det spelar ingen roll hur mycket motreaktioner jag får för det här. Jag kommer att hedra och respektera min svarta gemenskap för det är den jag är, sade hon 2013 till tidningen Allure.


Slutannonserat för SD i Sydöstran

Summary: Sydöstrans chefredaktör Gunnar Svensson har beslutat att helt sätta stopp för Sverigedemokraterna att annonsera i tidningen. ”De får inte längre sprida sin propaganda på annonsplats”, säger han till DN.

Det är slut på annonser från Sverigedemokraterna i Sydöstran. Det meddelade chefredaktören Gunnar Svensson i ett blogginlägg under onsdagen och motiverar beslutet med att partiets värderingar är så väsensskilda från den värdegrund tidningen har. – Det här är ett beslut som växt fram under längre tid när vi värderat Sverigedemokraternas önskan om att få annonsera. I vissa fall har vi tidigare släppt in dem när det gällt harmlösa saker – och vi har sagt nej när det varit rent främlingsfientliga budskap. Men nu är det slut, de får inte längre sprida sin propaganda på annonsplats. Så är det bara, säger Gunnar Svensson. – Det finns en grund som tidningen står på som innebär att vi vill verka för mångfald och alla människors lika värde. Det SD står för går stick i stäv med det vi står för och då får de inte annonsera. Sydöstran kommer fortsätta att bevaka Sverigedemokraterna precis som man bevakar andra partier på nyhetsplats. Och de är öppna för att släppa in debattinlägg från Sverigedemokraterna. – Av en ren slump har vi faktiskt ett debattinlägg från en Sverigedemokrat i dag i tidningen. Och självklart kommer vi fortsätta bevaka och granska dem på nyhetsplats, säger Gunnar Svensson. Det har redan kommit in en hel del redaktioner på beslutet, både via telefon, mejl och i sociala medier. – Många fattar inte att det inte är en mänsklig rättighet att få annonsera. Det är ett samarbete som vi väljer – och vi har valt att tacka nej till SD. Men de allra flesta tycker det här är ett bra beslut och tackar, säger Gunnar Svensson. Gunnar Svensson menar att Sverigedemokraterna tidigare har varit mer benägna att annonsera än de övriga riksdagspartierna. – Sverigedemokraterna klagar ju ofta på ”gammelmedia” eller ”pk-medier” men de annonserar mest av alla partier – så de kanske har rätt i att gammelmedia har en ganska stor genomslagskraft. I Blekinge har Sverigedemokraterna en stor väljarbas – i förra riksdagsvalet fick de nästan 20 procent av rösterna. Men Gunnar Svensson har inte vägt in ett möjligt läsartapp i beslutet om annonsstopp. – Det finns inte alls med i det här beslutet. Vi har bestämt det här för att vi känner att vår värdegrund och vad SD står för går stick i stäv med varandra. Finns det någon annan grupp som inte skulle få annonsera hos er? – Man kan tänka sig att om nordiska rikspartiet eller någon terrororganisation skulle vilja annonsera skulle vi även säga nej till dem, men det känns kanske inte så aktuellt.


Man bakom Swefilmer greps i Tyskland

Summary: Sedan januari sitter en turkisk man häktad i Tyskland. Han misstänks vara huvudmannen bakom den populära strömningssajten Swefilmer, rapporterar Expressen.

En 25-årig turkisk medborgare har gripits och pekas ut som huvudmannen bakom den populära strömningssajten Swefilmer. Han anklagas för upphovsrättsbrott och grov penningtvätt, och misstänks ha tagit ut över 14 miljoner kronor i donationer och annonsintäkter, rapporterar Expressen. Sedan i januari är mannen frihetsberövad i Tyskland. Redan i somras häktades han i sin frånvaro, och i augusti utfärdade en svensk åklagare en europeisk arresteringsorder, som varit sekretessbelagd fram till nu. Enligt Expressen överklagade 25-åringens advokat det senaste omhäktningsbeslutet i mitten av februari. Advokaten anser att det inte finns några belägg alls för att klienten har varit delaktig i Swefilmer. I slutet av juli slog polisen till mot Swefilmer, och sajten stängdes. Administratören trädde då fram i ett filmklipp och berättat att polisen beslagtagit hans dator. Därefter återuppstod den på nätet under ett delvis nytt domännamn.


Därför grubblade Friedrich Hegel över hattmodet i Paris

Summary: Tankar om kläder har inte stått högt i kurs inom filosofin. Friedrich Hegel hävdade att likgiltighet var den enda rimliga hållningen till mode. Men läser man honom noggrant ser man att han uppfattar kläder som en väg till andlig självkännedom, skriver Lyra Ekström Lindbäck.

Filosofi och mode går knappast hand i hand. Formlösa koftor, svarta syntetkavajer med mjälliga axlar och till och med fleecevästar är tyvärr inte någon ovanlig syn på universiteten. Kanske är det inte så oväntat att filosofer inte intresserar sig för kläder. Men också de få gånger när ordet mode nämns tycks det handla om något helt annat. Med stöd i den tyska socialfilosofen Georg Simmel betraktar man mode som en form av en social imitation. Eller också följer man i fotspåren hos Walter Benjamin och pratar om mode som det evigt återkommande nya. Mode tycks inte vara något att diskutera i sig. Filosofen vill, som Nickolas Pappas skriver i ”British Journal of Aesthetics”, helst spela rollen av den lilla pojken i sagan om kejsarens nya kläder. När ingen annan vågar säga något tar filosofen till orda med sin ärliga barnstämma och utropar: men det finns ju ingenting där! Georg Wilhelm Friedrich Hegel, en av de viktigaste personerna i västerländsk filosofi, hade inte heller särskilt höga tankar om mode. Beundrande citerar han Sokrates, som kritiserade cynikerna för fåfänga när de gick omkring med trasiga mantlar. Så ser en föredömlig inställning till mode ut, enligt Hegel: man ska vare sig bry eller visa för demonstrativt att man inte bryr sig, eftersom det skulle kunna avslöja att man djupt inne faktiskt bryr sig. Likgiltighet är den infallsvinkel som måste råda, eftersom saken i sig är så fullständigt likgiltig. Men trots sitt explicita ointresse för mode har Hegel faktiskt skrivit en del om kläder. Hans tankar på området finns väl sammanfattade av Niklas Hebing i artikeln ”Der Geist zieht sich an”. Geist, eller ande, är det centrala begreppet i Hegels filosofi. Ande betecknar självmedvetande som sådant. För att världen ska komma till medvetande om sig själv måste en process av separation och reflektion äga rum. Till exempel kan varken människan eller naturen bli föremål för reflektion innan människan förstår sig själv som något annat än natur. Titeln på Hebings artikel är en ordlek som pekar ut kläder som ett nyckelstadium i den här processen för Hegel. Genom att ta på sig kläder (sich anziehen) drar anden sig själv till sig själv (ziehen sich an). Människan behöver kläder för att skydda sig från väderförhållanden. Men först när bruket att bära kläder motiveras av något mer än behov får det en andlig relevans, enligt Hegel. Adam och Evas plötsliga impuls att skyla sig är ett omedelbart tecken på förmågan till självreflektion. Skam, beaktat i största allmänhet, är en början på ilska över något som inte borde vara. Människan blir medveten om sin högre bestämning att vara ande, och måste då betrakta det animaliska som något opassande och täcka de delar av sin kropp […] som enbart tjänar djuriska funktioner, skriver han. Kläder har alltså en nyckelroll för den andliga självreflektionen, samtidigt som Hegel tycker att mode är ytligt trams. Förr eller senare måste de här två ståndpunkterna drabba samman – och det sker i diskussionen om beklädning av skulpturer i hans estetik. Hur borde skulpturer egentligen vara klädda? Nakenhet är inte att föredra, eftersom det drar uppmärksamheten från det andliga uttrycket och mot den sensuella skönheten hos kroppen. Men eftersom vackra kläder ju är fullständigt likgiltiga kan Hegel knappast föreskriva någon framträdande plats för dem i konsten. För porträttstatyer blir problemet ännu mer akut. Hegel är väl medveten om historiciteten hos estetiska uttryck, och inser därför att samtidens kläder snart kommer att se löjliga ut. Ännu mer absurt vore det dock att avbilda stora män i en så kallad tidlös inramning, och porträttera krigsgeneraler som grekiska gudar. Därför, föreslår han, är det bäst att bara göra byster, […] eftersom huvudet och ansiktet då blir huvudsaken och resten bara är ett betydelselöst bihang. Men historien är full av magnifika skulpturer i full storlek. Vissa, som den bevingade Nike från Samothrake, lockar varje år hundratusentals besökare till Louvren trots att hon har förlorat sitt huvud. Och det är just med grekiska skulpturer – av Hegel betraktade som skulpturkonstens höjdpunkt – som han löser problemet med beklädning. Precis som den kloka bonddottern i bröderna Grimms saga, som får i gåta av kungen att komma till slottet varken klädd eller naken, så lyckas Hegel hitta ett mellanting. Bonddottern dyker upp insvept i ett fisknät. Det plagg som Hegel menar är idealt för skulpturkonsten är den grekiska draperingen. Den grekiska draperingen är mjuk och följsam, den låter det andliga uttrycket hos hållningen skina igenom fullständigt genom att både dölja och framhäva. Eftersom det här inte handlar om mode utan om grekiska skulpturer kan Hegel låta sin hänförelse flöda fritt. Den grekiska draperingen är, hävdar han, rentav arkitektonisk i sin konstruktion. I dag är arkitektonisk ett utbrett ord i modesammanhang. Det används om allt från komplicerad skodesign till 3D-printade klänningar, och verkar oftast betyda uppenbart konstruerad. Men Hegel specificerar dess estetiska innebörd: Det arkitektoniska verket är enbart en omgivning i vilken människan kan röra sig fritt, samtidigt som verket är separerat från det som det omsluter och måste visa sin egen bestämning i sin egen form. Här skulle en klädernas estetik kunna skrivas fram, i en plastisk dialektik mellan kropp och plagg. Men Hegel hejdar sig. Lite slängigt slår han fast att även om klassisk forskning kan ägna sig åt dessa trivialiteter på ett mer djupgående sätt än vad kvinnor tillåts göra, så har män annars ingen rätt att snacka om klädmode – och sedan fortsätter han på ett vis som någon som var helt likgiltig aldrig skulle göra – dess material, beskärningar, snitt och alla andra detaljer. Ingen hade alltså rätt att intressera sig för mode på allvar. Men impulserna bubblar under ytan hos Hegel. I den engelska utgåvan har översättaren inte kunnat motstå att lägga in en fotnot om att han har skrivit utförligt till sin fru om hattmodet i Paris. Hegel är dock övertygad om att han inte befattar sig med mode. De fina, fria och levande konturerna hos den grekiska draperingen ställs i skarp kontrast till moderna kläder (tänk 1820-tal), som han kallar utsträckta säckar med stela veck och helt och hållet okonstnärliga. Dessutom förändras modet för snabbt för Hegels smak, på ett sätt som han uppfattar som lösryckt från kroppens andliga uttryck. Formvariationerna skapas bara av skräddaren för att följa modets godtycke. Detaljerna hos kläder började faktiskt varieras allt oftare under det tidiga 1800-talet. Industrialiseringen gjorde att konsumtionen ökade och behovet av nyhetens behag växte sig starkare. Den framväxande borgarklassen efterfrågade mer praktiska kläder än de som framtagits för hovlivet. Korsetten, som hade blivit impopulär efter franska revolutionen, kom tillbaka och signalerade att ordningen återställts genom ett fastare grepp om kroppen. För första gången började modevärldens centrum förflytta sig mot vardagslivet. Hegel föddes 1770, och hans ungdomsår sammanföll med en helt annan stilperiod: directoire. Kvinnorna hade mjuka, ofta vita klänningar med lösa klänningsliv. Under 1780-talet, när antiken var på modet inom alla konstarter, utvecklades dessa plagg till explicit pseudogrekiska draperingar. De klassiskt inspirerade klänningarna skulle avslöja så mycket som möjligt av kvinnans form, inte begränsa kroppens rörelser och helst vara gjorda av följsamt silke eller siden. Med andra ord kan man spåra en nostalgisk modepreferens i Hegels förkärlek för de grekiska draperingarna. När han ställer dem mot moderna kläder, och kallar de sistnämnda för fullständigt okonstnärliga, låter han i själva verket ana att ett konstnärligt värde kunde vara tänkbart hos kläder. Likgiltigheten som han ansträngt sig så hårt för att inskärpa hos sina läsare känns inte längre övertygande. Kläder är en form av andlig självkännedom, och vissa plagg kan till och med betraktas som arkitektoniskt dialektiska verk. Varken Hegel eller den kloka bonddottern i sagan lyckades i slutändan lösa kungens gåta. Både fisknätsstrumpor och grekiska draperingar har uppenbarligen figurerat i klädmodets historia. Vad gäller kejsarens nya kläder så krävs det knappast särskilt omfattande kunskaper om 1900-talets modevisningar och tidskrifter för att veta att nakenheten också har haft sin självskrivna plats. I den mån som filosofin har spelat rollen som den lilla pojken i sagan har alltså filosofin haft fel. Samtidigt har förstås Benjamin och Simmel rätt: modet har en inre struktur av temporalitet och social imitation. Men utgör det verkligen en tillräcklig grund för att avfärda mode? Även om filosofin ifrågasätter modets värde på reella grunder så skulle modet kunna ställa minst lika många frågor tillbaka till filosofin. Det kunde låta ungefär såhär: Varför avfärdar ni något som ni vet så lite om? Varför ställs kroppslighet, socialitet, imitation och flyktighet så ofta i motsatsförhållande till mening och värde? Varför har Hegels tankar om hattar redigerats ut ur hans samlade brev, såväl i den tyska som i de översatta utgåvorna? Och den kanske viktigaste frågan: Varför klär ni er så dåligt? Är en dag i det här tillfälliga, sociala livet inte värd mer än en svart kostym i syntettyg?


”Jag går inte runt och kallar mig skådespelare”

Summary: Julia Ragnarsson spås bli Sveriges nästa svenska stjärna i Hollywood. Men först väntar SVT:s nya serie ”Springfloden”, där hon gör sin första huvudroll.

Varför har jag fått den här rollen? Klarar jag av detta? Så gick tankarna i Julia Ragnarssons huvud före inspelningen av ”Springfloden”, SVT:s nya kriminaldrama som har premiär på söndag. I serien gör hon rollen som polisstudenten Olivia, det är hennes första huvudroll. – Man får helt enkelt lita på att man har förtjänat rollen, säger Julia Ragnarsson. Det var mest läskigt innan, men när vi började inspelningen så var det väldigt roligt. Vi har slagit oss ned vid ett hörnbord i en restaurang på 26:e våningen på Söder i Stockholm. Julia Ragnarsson har ett stort glas te i handen och berättar om livet som en av de snabbast stigande stjärnorna på den svenska filmhimlen. Efter inspelningen av ”Springfloden” har hon haft mycket att göra. – Jag provfilmar mycket, det är det man gör. Träffar rollsättare, spelar in tapes hemma i köket, säger Julia Ragnarsson och skrattar. 2014 fick hon utmärkelsen ”Rising star” på Stockholms filmfestival. Sedan dess har hon varit flera gånger i Hollywood och börjat jobba med en agent. Hon har också hunnit med att spela i filmen ”Min faster i Sarajevo” som nyligen hade premiär på Göteborgs filmfestival och i den danska kortfilmen ”In the sea”. Men hon tror inte att priset påverkat hennes karriär så mycket. – Det var ju jättesmickrande, men jag vet inte vad det egentligen har för betydelse, säger Julia Ragnarsson. Blev utmärkelsen en sorts press? – Nej, inte för mig. Jag tror att många kanske tror att ett sådant pris betyder att det plötsligt börjar trilla in filmroller, men det fungerar ju inte så. Det görs inte så många filmer per år i Sverige. Men jag blev jätteglad för priset, och det är väl ett bra sätt att ge lite ljus åt nykomlingar. I ”Springfloden” spelar Julia Ragnarsson polisstudenten Olivia Rönning som börjar gräva i ett gammalt fall som hennes pappa, som också var polis men nu är död, jobbat med tidigare. Rollistan består av idel kända namn, Kjell Bergqvist spelar uteliggare och ex-polis, Johan Widerberg dyker upp som tjallare i snygga skor, Jessica Zandén är Olivias oförstående mamma och Helena Bergström skrupelfri företagare. Julia Ragnarssons karaktär framstår som en vanlig tjej, men rollen ligger enligt henne själv långt ifrån hennes egen personlighet. – Olivia är extremt driven och högpresterande. Hon är lite naiv, men ivrig och disciplinerad, så rolltolkningen har varit jättelätt, jag bara gör tvärtom mot hur jag är själv. Jag själv är slarvig, otålig, odisciplinerad, lite lat och har inget vidare läshuvud. Jag kanske lärde mig lite av att spela henne, jag fick ju plugga väldig mycket text, så lite disciplinerad var jag ju då. Julia Ragnarsson har haft som ambition att välja roller som utmanar henne och inte är för konventionella, inte för stereotypa. Hittills har det gått bra. – Det kan ju vara så att jag inte passar till vissa roller bara. Men jag är glad att jag har fått göra roller som intresserar mig. Det finns inte så mycket roller för tjejer i min ålder som får lov att ta plats, som den här rollen gör till exempel. Jag tror man måste tänka efter en extra gång innan man tackar ja till saker, och det är en väldigt svår avvägning. Man får inte vara dum och tacka nej, men inte heller dum och tacka ja. Julia Ragnarsson är uppvuxen i en familj där teater och skådespeleri fanns nära. Hennes föräldrar har båda jobbat på Malmö stadsteater, pappan Lars-Göran Ragnarsson som skådespelare och mamman Karin Ragnarsson som scenograf. Men om det är från föräldrarna yrkesvalet kommer vet hon inte. – Jag har velat synas, höras och spexa sedan jag var liten. Jag vet inte om det är för att min pappa är teaterskådespelare eller om jag bara är lagd åt det hållet. Hon gick teatergymnasium men bestämde sig för att inte söka till teaterhögskolan. – Det verkar som att jag kommer jobba med film, så då ska jag inte gå på en teaterhögskola. Dessutom skulle jag säkert inte komma in. Trots utmärkelser, Hollywoodagenter och huvudroller ger Julia Ragnarsson ett jordnära och avslappnat intryck. Hon skrattar mycket och växlar snabbt mellan sin skånska och en sorts ironisk Stockholmsdialekt. Hon försöker att inte låta den internationella uppmärksamheten hon fått stiga henne åt huvudet. – För mig handlar det inte om att uppnå någon slags Hollywooddröm utan att få jobba med det jag tycker är roligt. Och går det så går det, det är inget mer med det. Hon försöker också hålla lite distans till arbetet med agenturen i Los Angeles och sköter så mycket som möjligt hemifrån Sverige, åker bara till Hollywood när det behövs. Men hur det går med karriären är så klart inte oviktigt i Julia Ragnarssons liv. – Jag är inte så pass ödmjuk att jag skulle säga att det inte spelar någon roll, det betyder ju självklart jättemycket för mig. Det kanske är en försvarsmekanism att slå ifrån sig allt lite. Men jag går inte runt och kallar mig skådespelare, det tillåter jag mig inte att göra. När kommer du att börja med det tror du? – När jag jobbar med Robert De Niro och Meryl Streep kanske, säger hon och skrattar. Julia Ragnarsson Är född 1992 i Malmö. Bosatt i Stockholm sen några år. Dotter till skådespelaren Lars-Göran Ragnarsson och scenografen Karin Ragnarsson. Har tidigare setts i bland annat svenska ”Bron”, den brittiska tv-serien ”The fear”, filmerna ”Stockholm stories” och ”Tillbaka till Bromma” samt flera Wallanderfilmer. Fick 2014 utmärkelsen ”Rising star” på Stockholms filmfestival. Aktuell i tv-serien ”Springfloden” på SVT som har premiär den 6 mars. Serien bygger på Cilla och Rolf Börjlinds roman med samma namn.


Hon skildrar flyktingkrisen i romanform

Summary: Berlin. Hon reser gärna bakåt i tiden men skriver också om dagens flyktingdebatt. Mats Almegård har träffat tyska Jenny Erpenbeck – aktuell på svenska med romanen ”Natt för gott”. Snart besöker hon Stockholm.

– Ett ögonblick! Jag står utanför Jenny Erpenbecks dörr i Prenzlauer Berg i Berlin. Klockan är strax efter tio när dörren rycks upp. Hon viftar in mig samtidigt som hon knäpper sista knappen i skjortan, pratar i telefon och kontrollerar frisyren i spegeln. När hon lagt på ler hon urskuldande och säger att det där var en av ”hennes flyktingar”. Vi sätter oss i köket. Hon serverar kaffe och ber om ursäkt för kaoset. – Min son hade sovmorgon och jag avskyr det. Hela mitt schema rubbas och så har jag ”mina” flyktingar som jag tar hand om. Normalt brukar jag sitta och skriva så här dags, säger Jenny Erpenbeck. Senaste halvåret har hon dock inte haft så mycket tid att skriva. Hennes senaste roman ”Gehen, ging, gegangen” (Gå, gick, gått) kom förra året och dess bärande tema var flyktingkrisen, vilket gjorde Jenny Erpenbeck hett eftertraktad i debattprogram i medierna. Hon har också varit ute på en lång lästurné. Anledningen till att vi ses är dock romanen ”Natt för gott”, aktuell i svensk översättning. Det är en episkt vindlande berättelse om Europa under 1900-talet – och samtidigt ett filosofiskt tankeexperiment. I romanens första kapitel dör huvudpersonen som spädbarn i utkanten av Österrike. Genom ett ”intermezzo” hejdar författaren döden och ställer frågan om vad som skulle ha hänt om barnet överlevt. Därefter följer kapitel efter kapitel där huvudpersonen lever i en ny tid och i nya miljöer: som tonåring i krigstidens Wien, som förrådd partifunktionär i stalinismens Moskva, som hyllad författare i Östtyskland och som nittioåring på ett ålderdomshem i Berlin. I varje kapitel en ny död och sedan hejdar berättaren skeendet och börjar om med en ”tänk om…”. Det är elegant, tankeväckande – och lika storslaget som liven som texten gestaltar. – Författaryrket går till stor del ut på att beskåda världen och prova olika lösningar på givna situationer. Det finns inga verkliga svar, men det går alltid att uppfinna nya, fiktiva. Ibland tror jag att vi författare förnimmer vår omvärld lite intensivare men det kanske är förmätet. Möjligen handlar det bara om att vi utsätter oss mer ingående för förnimmelsen. Är det en färdighet som går att öva upp? – Jag vet inte. Jag tror exempelvis inte på creative writing-kurser. De borde heta creative reading för det är så man blir bättre på att skriva: genom att läsa. Romanen börjar med barnets begravning. Därefter rullas hela 1900-talets vindlande historia upp. Så arbetar hon ofta. Hon utgår från en scen, ett ting eller en person och snart har hon landat i de stora historiska skeendena. – Mina senaste romaner kom till mig mitt i livet. Oftast via ett jobbigt problem som krävt min uppmärksamhet. Problemen försvinner inte när jag skriver, men det är så jag hanterar dem. ”Natt för gott” började hon tänka på efter sin mammas död, då hon gick igenom dödsboet. – Min barndom kom emot mig genom en massa saker som mamma hade sparat. Jag ville egentligen inte skriva om henne, snarare om död i allmänhet. Som sörjande går man ju igenom en massa faser. Dr Elisabeth Kübler-Ross har delat in sorgearbetet i fem faser: förnekelse, ilska, köpslående, depression och acceptans, säger Jenny Erpenbeck och skrattar kort. – Mitt sätt att köpslå med döden blev att säga: tänk om det hade varit på ett annat sätt. Genast insåg jag att jag hade ett romanämne. Även om döden är central läser jag din roman som en hyllning till livet. – Det gläder mig. Jag hoppas att historierna får berika varandra. Om ”Natt för gott” är en resa i tiden så är Erpenbecks senaste roman i stället en dagsaktuell betraktelse över ett Europa i kris. Hon skrev den efter att ha blivit djupt berörd av flyktingarnas situation i Berlin. – Det tillfälliga lägret på Oranienplatz, där främst flyktingar från Afrika demonstrerade för att få stanna i Tyskland, var mycket omtalat när det begav sig. Jag berördes av deras öden och började samtala med några av dem. Ur intervjuerna växte snart en romanidé fram. Romanens huvudperson Richard är professor emeritus och änkeman. Efter ett långt yrkesliv känner han sig overksam och överflödig. Han börjar intressera sig för flyktingarna runt Oranienplatz och inser efter hand att de delar både tidsöverflöd och känslan av att inte vara behövd. Så småningom växer en vänskap fram där Richards liv får en mening. – Alla dem jag pratade med är potentiella självbiografiförfattare. De har så mycket livserfarenhet och så mycket att berätta. De har ett erfarenhetsdjup och de tänker på identitet på ett väldigt djuplodande sätt. Men det vill tyvärr inga myndigheter veta av. – Det är ett trauma att fly och på det följer att inget land vill ha dem. Det känns väldigt förtvivlat och mitt sätt att hantera problem är som sagt att skriva om dem. Men min förtvivlan just nu är djupare eftersom jag inte tror att politiken ändras ens av de stora livsinsikterna vi får i litteraturen. Hon har deltagit i panelsamtal, debatter och gjort massvis med intervjuer. Ändå är hon inte trött på att uttala sig om flyktingkrisen. Hon är bara trött på att det inte händer något – och på att orättvisorna är så stora. – Att resa staket med taggtråd är att utöva det grövsta våld. Men att låta någon vänta i år på att få veta om han får stanna i landet är också att utöva våld. Jag förstår inte varför det används så mycket våld i vår värld. Jag har inget svar på den frågan. Har du? Nej, tyvärr. Men den tyska välkomnandekulturen: för några månader sedan kändes den så stark och positiv. Hur är det nu? – Det är fantastiskt och tyvärr nödvändigt att privatpersoner hjälper flyktingar. Tyvärr är det ingen lösning på det större, strukturella problemet. Jag inser inte varför vi inte skulle kunna välkomna fler och erbjuda dem arbeten eller utbildning. Nu läser vi dagligen om hårda angrepp mot förbundskansler Angela Merkel och att hennes flyktingpolitik ifrågasätts av andra europeiska länder. Hur ser du på hennes situation och vilka förhoppningar har du när det gäller utvecklingen av migrationspolitiken i Tyskland? – Angela Merkels grundhållning i mottagandet av krigsflyktingar tycker jag moraliskt är exemplariskt: både med tanke på den respekt som hon hyser för de flyende människorna och på det konsekventa sätt hon företräder sin ståndpunkt. Tyvärr kan inte Merkel på egen hand sätta den undermåliga Dublinförordningen – som inte är anpassad för den akuta situationen – ur kraft. – Även inrikespolitiskt är det nödvändigt att ta bort trycket i den aktuella situationen genom lagändringar och en större organisatorisk insats som kunde ge flyktingarna äkta möjligheter. Om detta inte lyckas är jag rädd för det värsta: blodiga dispyter hos oss, mitt i Europa. – Jag tycker att det är ovärdigt och farligt att andra europeiska länder, framför allt de östeuropeiska som verkligen har profiterat på den Europeiska unionen under senare år, nu isolerar sig och drar sig ur gemensamma lösningar för Europa. Telefonen ringer. Ytterligare en flykting behöver hennes hjälp. Hon lovar att återkomma efter att hon rundat av vår intervju. Som avslutning ber jag henne berätta om sina slut. När jag läste dina båda senaste böcker grät jag i slutet… – Det var tråkigt att höra. Nej, det var positivt. Annars blir man ofta besviken på slutet. Men dina är så starka. Hur gör du? – Länge vet jag inte hur historien ska sluta. Jo, jag lägger nog ner mycket tid och energi på det. Ett slut är ju en fråga om hållning och om vikt. Menar du tyngden i ett slut? – Ja, och att ett slut ska kunna hålla för hela bokens tyngd. Jag skriver aldrig mot ett tydligt slut. Snarare är det så att jag skriver fram slutet. Det framgår efter hand hur boken måste sluta för att vara uppbyggd så som den är. Innehållet får liksom det slut som det förtjänar. Jenny Erpenbeck. Gäst på Internationell författarscen i mars Född 1967 i Östberlin. Aktuell med romanen ”Natt för gott” (övers. Ulrika Wallenström, Albert Bonniers förlag). Boken tilldelades den brittiska tidningen The Independets pris för bästa utländska roman 2015. Besöker Stockholm och framträder på Kulturhusets Internationella författarscen onsdagen 16 mars. Studerade teatervetenskap vid Humboldtuniversitetet i Berlin, bland annat under lärare som Heiner Müller. Romandebuterade 1999 med ”Geschichte vom alten Kind” – en roman baserad på stoff som hon wallraffade fram: som 27-åring gick hon som elev i en gymnasieklass och låtsades vara 17 år gammal. Böcker på svenska: ”Historien om det gamla barnet” (2001), ”Smäck” (2003), ”Ordbok” (2006), ”Hemsökelse” (2010). Flyktingar på Oranienplatz spelar en stor roll i hennes senaste bok. Med start 2012 demonstrerade flyktingar för en ändring av asylrätten i Tyskland genom att ockupera Oranienplatz i Kreuzberg, Berlin. Tältlägret var föremål för många politiska diskussioner och debatterades flitigt även i medierna. Det revs av myndigheterna år 2014.


Pernilla Andersson bojkottar Grammis

Summary: Artisten och producenten Pernilla Andersson kritiserar Grammis för den ”otroligt förminskande” introduktion hon fick som prisutdelare under gårdagens gala.

Pernilla Andersson, som under onsdagskvällens Grammisgala delade ut pris i kategorin årets producent, har själv varit verksam som artist och producent i snart sjutton år. Trots det handlade introduktionen av henne om helt andra saker. I ett inlägg på sin Instagram riktar hon nu skarp kritik mot den ”otroligt förminskande” beskrivningen. ”Det var viktigare att presentera mej som fiskare (?!), melodifestivaldeltagare och student vid Balettakademien (några månader -93) än som Sveriges första kvinnliga producent (2002, Capitol) eller som den enda kvinna som fått producentpris av George Martin”, skriver hon. Läs mer: De läckta ”vinnarna” blev de riktiga på Grammis Hon reagerar också över det faktum att hon, till skillnad från andra prisutdelare, inte fick promenera in till sin egen musik: ”Grammis kunde tydligen inte hitta en enda låt i min snart 17 åriga karriär som dög att gå in till. Så jag fick gå in till 'Come together' av Beatles.” Pernilla Andersson skriver att hon inte tänker gå på Grammisgalan fler gånger, men känner ändå viss glädje över det spontana jublet som uppstod när hon gjorde en markering mot mansdominansen i kategorin (de fyra nominerade producenterna var alla män). Under galan sa hon ”de nominerade männen i årets producentkategori är...”. Daniel Redgert, pressanvarig för Grammisgalan, känner till Pernilla Anderssons kritik men vill inte uttala sig. — Vi har inga kommentarer, varken nu eller senare.