Julfavorit höjer moralen

Summary: Frank Capras "Livet är underbart" är en av USA:s mest älskade filmer och börjar också rota sig som jultradition i Sverige.

Filmer kan heta saker som "From Hell". De kan heta "Terminator", "Fucking Åmål" och "Skammen". Men en film heter "Livet är underbart". För all del: i Sverige heter tekniskt sett två filmer så, sedan en filmhistoriskt handikappad distributör 1999 satte titeln på italienaren Benignis komedi förlagd till ett koncentrationsläger. Men det kommer aldrig att bli som den filmintresserade i första hand menar när de talar om "Livet är underbart". Den översvallande titeln tillhör sedan länge en av USA:s mest älskade filmer, den där James Stewart på julafton vill göra slut på sitt värdelösa liv, men får se att han åstadkommit mer än han trott. Frank Capras film är en av amerikansk tv:s jultraditioner - i till exempel "Gremlins" (1984) kan man se Stewart fladdra förbi i rutan under en katastrofal julhelg. I år firar "Livet är underbart" sextioårsjubileum, och den tycks på väg att rota sig som jul-tv-tradition även i Sverige. Så sent som i somras röstade amerikanska filminstitutets medlemmar fram Capras film till etta på listan över USA:s hundra "most inspiring movies". Att få människor att känna att livet, trots allt, kunde vara underbart, var Frank Capras specialitet. Man får spänna cynism-musklerna för att stå emot. "Livet är underbart" är en av de mest sentimentala filmer man kan se. Den berättar historien om George Bailey (Stewart). Han växer upp med så stora planer, men blir fast i lilla Bedford Falls, snärjd av plikter. På själva julafton står den redlige familjefadern inför polishämtning sedan pengar försvunnit på ett kontor. Stadens illasinnade kapitalist (Lionel Barrymore) har till sin förtjusning äntligen fått den godhjärtade George i strypgrepp. När George inte tycker att han är något värd anländer farbroderlige ängeln Clarence (Henry Travers). Han har fått himlens uppdrag att visa George vad denne betytt för Bedford Falls. Det märkliga med "Livet är underbart" är att den faktiskt fungerar. Julafton, änglar, tårar och böner, en hjärtlös miljonär - hur kan man servera sådana såar av, ärligt talat, slisk, utan att folk kväljs? "Capracorn", Caprabanaliteter, kallade en del kritiker det, när de raglade ut från någon Caprafilm och försökte nyktra till. Frank Capra (1897-1991) hade en oöverträffad förmåga att hantera sentimentala historier. Det gjorde honom stor. "The name above the title" kallade han sin självbiografi. Han var den förste regissören vars namn dök upp före filmtiteln på bioduken. Capra var som filmmakare som ängeln Clarence. Hans filmer visar oss att vi enkla, tafatta människor är bättre, mer värdefulla än vi tror. Han kom som sexåring med fattiga föräldrar från Sicilien till USA, och kanske beror styrkan i hans filmer på att man känner en äkta övertygelse om människans fantastiska möjligheter slå igenom. Hans filmer fungerade bäst före andra världskriget, under depressionen, då det fanns ett desperat behov av hans optimism. Senare började den framstå som mer tvungen. "Livet är underbart" är möjligen den sista stora Caprafilmen. Den är också gjord med enorma pretentioner. Vill man inte gå i kyrkan är "Livet är underbart" ett alternativ. Vad är den, annat än ett privat, profant väckelsemöte mellan Clarence och George? Clarence låter ett tag George få se hur staden skulle se ut om han aldrig hade fötts, så på slutet är det en bokstavligen återfödd George vi möter. Fint är användandet av Baileyhemmets gamla ledstångsknopp som symbol för omvändelsen: först förkroppsligar den allt George hatar, när han uppgiven kommer hem och för tusende gången får den i handen. Nästa gång rusar han återfödd och salig uppför trappan. När han upptäcker att han åter fått med sig den gamla knoppen på vägen, kysser han den: den är en del av livet, det underbara. Cyniker som inte vill låta sig manipuleras till att hulka med när Jimmy Stewart kysser ledstångsknoppar, kan ta fasta på att bakgrunden till Caprafilmens ställning som amerikansk julklenod är mer krass än man vill tro. Enligt Katz' Film Encyclopedia blev den riktigt populär hos de amerikanska tv-bolagen sedan copyrighten på sjuttiotalet förfallit, och det blev gratis att visa den. Livet är underbartSVT 2 Lördag Livet är underbart SVT 2 Lördag 22.50


Pentagon styr krigsnyheter

Summary: Dokumentären "USA, krigen, televisionen" berättar hur den amerikanska krigsmakten styr nyhetsflödet om USA:s egna krig. Pentagon har avgått som segrare i kampen om opinionen, hävdar filmaren Mark Daniels.

Under Vietnamkriget på 1960- och -70-talen fick tevetittarna i USA komma närmare den enskilde soldaten än någonsin förr. Som det sägs i Mark Daniels film blev Vietnamkriget snarare de enskilda amerikanska soldaternas krig än generalernas. Närbilder och personliga reportage med unga män som huvudfigurer. De kunde komma från New York, Kalifornien eller Texas och de framträdde i närbild ute i den vietnamesiska djungeln, dit frontreportrarna och krigskorrespondenterna också begav sig. Inför miljoner amerikanska tevetittare berättade soldaterna om hur svårt det ofta var att hitta fienden i detta gerillakrig utan tydliga frontlinjer, om hemlängtan och om den skräck det innebär att faktiskt befinna sig i en krigssituation. Rapporteringen kom så småningom att omfatta också den vietnamesiska civilbefolkningen, även den nordvietnamesiska som led svårt av USA:s bombningar. Reportage inifrån det kommunistiska Nordvietnam nådde de amerikanska tevetittarna och tidningsläsarna, som fick klart för sig att USA bedrev krig mot en fattig bondebefolkning. Stormakten fick finna sig i att dess egna journalister gav en bild av kriget som ökade krigsmotståndet i USA och runt om i världen. President Lyndon Johnson såg anledning att flera gånger reagera mot rapporteringen från Vietnam. Men han och Pentagon förlorade kriget om opinionen, liksom själva kriget. Pentagon lärde dock av sina misstag, vilket är själva temat för denna utmanande dokumentär, som är frän i sin kritik av hur flera stora amerikanska tevebolag låtit sig manipuleras och styras av den amerikanska krigsmakten. Vad gör man om man inte kan strypa nyhetsflödet? Jo, man styr det eller tar helt enkelt över rapporteringen. Med hjälp av Pentagons egna medietränade rapportörer eller inbjudna journalister som tillåts följa de amerikanska soldaterna i deras egna stridsvagnar blir reportern som en i gänget, avskuren från kontakt med yttervärlden. Ingen tid att kolla fakta, att ringa det där viktiga telefonsamtalet. Rapporteringen ska ske snabbt och kortfattat, i samma stund som något dramatiskt händer. Senare är det för sent. Det är inte reporterns sak att ge sammanhang, det sköter nyhetsankaret i tevestudion. Han eller hon skapar nyhetsdramat, sammanfattar, bygger en "story". Flera erfarna krigskorrespondenter intervjuas i filmen. Deras bild av dagens krigsrapportering är allt annat än ljus. De ser en utveckling där den enskilde krigsreportern alltmer förvandlas till en docka i ett spel. Ändå finns det enskilda journalister som i exempelvis Irak lyckats nå fram till den civilbefolkning som drabbas av amerikanska bomber, och som ger en helt annan bild av kriget än den i USA förhärskande. Den officiella bilden talar om intelligenta, smarta bomber som bara träffar militära mål. Ett kliniskt krig nästan helt utan offer. USA:s officiella bild av kriget tenderar alltmer att likna de moderna krigsdataspel som tusentals ungdomar världen över lärt sig behärska till fulländning. Mark Daniels, som gjort filmen, drar slutsatsen att det är Pentagon, inte den kritiskt granskande journalistiken, som vunnit slaget om opinionen. USA, KRIGEN, TELEVISIONENSVT1 TORSDAG USA, KRIGEN, TELEVISIONEN SVT1 TORSDAG 22.00


Här har du ditt land, Nils Holgersson

Summary: Det här var hösten när vi fick syn på jorden från ovan. Miljölarm i grafik och Christer Fuglesang i rymden. Men också i två svenska fotoböcker. Malena Rydell begrundar den nya Nils Holgersson-nostalgin.

Lars Bygdemark ”Sverige från ovan” Text: Tommy Hammarström Bokförlaget Max Ström Roine Magnusson och Anders Wallén ”Den underbara resan” Gorgo förlag Det har varit en höst med fågelperspektiv. Hisnande vackra vyer, dramatiska utsnitt av en sjudande jordskorpa på tidningsuppslag efter tidningsuppslag. Miljölarmen tjöt högre än någonsin, och när tidningsmakarna vaknade till i ett kampanjjournalistiskt ryck hände också något annat: vi fick syn på jorden från ovan. Som om det var för första gången. Den såg inte sällan väldigt obegriplig ut, som på akrylfärgsmålningar från en dagisvägg, men läsarna verkade inte få nog av storslagen grafik. Kanske var det så banalt som att ett simpelt perspektivbyte var underhållande ett tag för omväxlings skull, kanske blev en del stolta över jorden, ett slags global fosterlandskärlek. Med Christer Fuglesangs rymdtripp kulminerade den här höstens fågelperspektivs-frenzy. Han blev äntligen vår Tintin i rymden: ”Månen tur och retur” del 1 och 2 och i all evighet. De två fotoböckerna ”Den underbara resan” och ”Sverige från ovan” kommer därför lägligt, hur Nils Holgersson-nostalgiska de än må vara. Precis som kvällstidningarnas miljökampanjer är de fyllda med fågelperspektivsbilder på det Sverige som kommer att förändras topografiskt av klimatförändringarna. Deras syfte är soffbordets, men kanske kommer de att kunna användas i framtiden som arkivbilder på Sverige före uppvärmningen. I SVT:s supersatsning ”Planeten” under hösten var fågelperspektivet intellektuellt snarare än estetiskt. Där varvades förvisso drömsk musik med fantasivackra bilder av den jord som dör, men den röda tråden var hela tiden forskarens och (fågel)perspektivet var både analytiskt, pragmatiskt och systemkritiskt. Om översiktsbilderna över jorden där befann sig på Hollywood-bombastiska nivåer, är denna Nils Holgersson-fotografi i gärsgårdsserien, bokstavligen. Den handlar om att vara stolt över sitt hemman i bemärkelsen odlingslandskapet och industrilandskapet. Nationen. Det är mycket märkligt, hur båda dessa fotografer – Lars Bygdemark och Roine Magnusson – kan röra sig långt upp i luften, titta på jorden från ett perspektiv där fysiska nationsgränser ser löjligare ut än någonsin, men ändå hålla sig så strikt innanför dem. De är som Biggles-drömmare, eller fackmannaversionen av alla Google Earth-surfare där ute som sitter och kontemplerar över hur sommarstugan ser ut på sökmotorns diffusa register över jordskorpan. Fuglesangsagan följer samma mekanismer som Nils Holgersson-fotograferna. Det handlar om flygande i underhållningssyfte snarare än upptäcktssyfte, vad Fuglesang ska uträtta vet ingen, men vi vet att vi har en ”rymdminister” i Maud Olofsson som närvarade vid Kennedy Space Center för att vinka av den svenska nationalstatens första representant i den än så länge någorlunda gränslösa – men välbesökta – rymden. I förordet till ”Den underbara resan” skriver WWF:s generalsekreterare Lars Kristoferson att ”Idag, i satelliternas tidevarv, är det lätt att tänka bort det gamla, det jordbundna och traditionella. Men vissa värden varar, och är värda att bevara.” Alliansens valmanifest kunde inte sagt det bättre. I valrörelsen var de nya moderaternas slagord ”Vi älskar Sverige”. I ”Sverige från ovan” används den gamla turistbyråsloganen ” Sverige är fantastiskt”: ”Och från trehundra meters höjd är Sverige som allra bäst!” Det är onekligen ett taskigt betyg åt Sverige – bäst när man slipper vara i landet rent fysiskt. Lars Bygdemark har fotograferat området innanför gränserna formsäkert och utan en enda människa, det handlar i stället om dess infrastruktur, rottrådar och spåren av det Maud Olofsson kallar den elintensiva industrin. ”Den underbara resan” är som en samling puttriga bygdekrönikor utan annat ärende än att längta efter landet som icke längre är, vid stenmurar på Gotland och gillen i Hanöbukten och hos ”urtidsdjuren” på fjället. Här kan flygfotografen inte hålla sig från att gå ner på marken och hälsa på i stugorna. I ”Sverige från ovan” däremot är människorna reducerade till slaggskapare och i övrigt utraderade från jordens yta. Det ger en helt annan effekt åt bilderna, som inte reduceras till en fosterlandskrönika. Utan att på något vis presenteras som en miljöbok är ”Sverige från ovan” det, i mycket större utsträckning än den är en spännande fotobok. Det är nog en omedveten effekt av sakernas tillstånd. Tommy Hammarström, som skrivit texterna, talar om att fotona är landskapsmålningar av färger och vatten, det talas om landskapets ”poesi” och om åkrar som är som ”landskapsmålningar”. Den röda tråd jag ser i boken handlar om sediment och gifter. Åar som slingrar sig i ”ekologiska mönster” för att förhoppningsvis fånga upp näringen från övergödda marker. Tät, kostnadseffektiv granskog som en science fiction-artat snabbväxande attack mot röda stugor i före detta skogsbryn. Slaggberg, sedimentbassänger och slamdammar, konstgödseltillverkning och rötslam. Smältverksskorstenar och massaindustriutsläpp. Algblomning. Här ser reningsbassängerna vid Korsnäs pappersbruks avloppshantering ut som stekta ägg, i Halmstad är avloppsdammarna formade som hjärtan. Här syns spåren efter skiftena så väl som efter inlandsisen; naturreservaten och insektslandskapen och lövskogsklädda uddar som ser ut som en bakterieodling på ett Lennart Nilsson-foto. Det är för övrigt en del Lennart Nilsson över det fotografiska angreppssättet – det systematiska, omfångsrika, kartläggande. ”Sverige från ovan”, med sitt soffbordskrossarformat, riktar sig till kalenderbitaren med årtalsintresse för historia. I texterna radas trekungaslag, sägner och gamla platsnamns härkomst upp. Valdemar Atterdag, Magnus Eriksson, Gustav Vasa, Linné, alla är de av någon outgrundlig anledning inkvoterade på resan genom Sveriges landskap så som de ser ut i dag och det senaste decenniet. Importerade bilar i Malmö hamn, 600 nya Toyotor i kontrast mot en enorm bilskrot. Livet har sin gång. Industrin föder och dödar, i ett lika omodernt kretslopp som någonsin. Det skulle kunna vara bilder från ett industriland efter armageddon. MALENA RYDELL litteratur@dn.se


"The Legend of Zelda: Twilight Princess"

Summary: Sagolikt, Zelda!. Som alltid när det är dags för en ny del i den långlivade spelserien om Zelda ärf örväntningarna höga som himlen. Men vi blir inte besvikna. Tvärtom. "Legend of Zelda: Twilight princess" är det bästa äventyrsspelet på länge.

Vi kommer aldrig att tröttna på sagans till synes okonstlade kamp mellan ont och gott - så länge fantasi finns kommer behovet av en legend, episk berättelse, myt eller fabel aldrig att stillas. Det är därför som "Zelda"-serien är så lätt att ta till sig. Bryggd på samma sätt som historier kokats ihop i tusentals år, med samma ingredienser alltid. Sagan om den grönklädde unge hjälten - som i början inte vet vad han ger sig in på, räddar prinsessan, världen, halva kungariket och en häst - är inpräntad i spelarnas kollektiva medvetande. Legenden om Zelda är inte bara en spelserie, det är mycket mer. Därför blir förväntningar på varje ny del i spelserien himmelshöga. Ett "Zelda"-spel är en ny saga, en ny legend. Det som serveras är samma gamla visa, men även denna gång lyckas sagan smita undan förutsägbarheten. "Twilight princess" placerar oss återigen i det vackra Hyrule. Ett kungadöme som plötsligt inkapslas i mörker och lämnar invånarna som rädda skuggor för monstren som bor i skymningen. Vår ständige unge hjälte snubblar in i äventyret och förvandlas till varg i dunklet. Lite hjälp från oväntat håll ger Link förmågan att växla mellan sina skepnader och ge sig ut på en episk färd där slutmålet under resans gång utkristalliserar sig till att rädda Hyrule åt prinsessan Zelda. Med sin båge, bumerang och sitt svärd slåss Link mot skuggmons-tren och knixar sig genom välgjorda och kluriga pussel. Det är bra balanserat även om striderna ibland kan bli lite väl enkla i sin mekanik - därmed inte sagt att de är enformiga. Den nya consolen Wiis kontroller bjuder till och piffar upp de mest banala av sammandrabbningar. Till en början känns handkontrollen som ett knöligt verktyg att sudda mörkret ur Hyrule med, men när nyhetskänslan väl lagt sig så blir det lättare. Den är inte fläckfri - långtifrån - men de fadäser den ställer till med förstör ändå inte den magi som "Legend of Zelda: Twilight princess" förmedlar. Att Nintendo har sneglat en del på det kritikerrosade "Shadow of the colossus" syns. Framför allt ser man det estetiska greppet gå igen i skymningsvärlden - en inspiration som passar som hand i handsken. Zelda är även denna gång massivt, inte bara till sin storlek på runt 60 timmar, utan till innehållet. Det är aldrig storleken i sig som spelar någon roll utan hur den utnyttjas och här görs det fint med mängder av sidospår från den utstakade färdrutten. Med sitt vanliga maner lyckas Nintendo med konsten att hålla intresset uppe. Precis när lösningen är nära dras mattan bort och man faller ännu djupare in i äventyret som är subtilt uppdelat i kapitel som utvecklas vid varje vägskäl. Gameplayet utvecklas precis när du gjort dig hemmastadd med det, storyn tar ännu en vändning i samma stund man anar förutsägbarhet. "Legend of Zelda: Twilight princess" är en värdig uppföljare - magisk, fantasifull och lättillgänglig både för gamla fans och för storögda nya bekantskaper. Den spännande polariserade världen som trots sina klara svartvithet ändå rymmer så mycket grått ramar in det bästa äventyrsspelet på länge. Sagan som förtäljs är inte utan brister, men vaggar trots det in en i en mysig värld där verklighetens julstress känns rätt fjärran. Fakta/Legend of Zelda "Legend of Zelda"-spelen från Nintendo är en av de mest långlivade och framgångsrika spelserierna någonsin. Det första, som helt enkelt heter "The Legend of Zelda", släpptes i Japan 1986 och var extremt innovativt för sin tid. Med sidoserier och olika versioner för olika spelsystem är det svårt att räkna hur många titlar som serien består av, men 13 är en ganska bra siffra. Huvudpersonen är alltid en grönklädd pojke vid namn Link, men det betyder inte att det alltid är samma person.. Prinsessan Zelda, som ofta ska räddas av Link, och skurken Ganon (eller Ganondorf) är de vanligaste bifigurerna.


Sepiafärgad b-deckare med lyckligt slut

Summary: När Brian de Palma försökt fånga mysteriet med Den svarta dahlian på film återstår bara skelettet av James Ellroys passionerade berättelse. Thriller

”Den svarta dahlian” Regi: Brian De Palma I rollerna: Josh Hartnett, Scarlett Johansson, Aaron Eckhard, Hilary Swank Mia Kirshner m fl Längd: 2 tim 1 min (från 15 år) 2” Brian de Palma har blivit känd och avskydd för sina estetiska kvinnomord. Nakna, utsatta, illa tilltygade flickor i ett slags billig hightech-inramning. Gärna med mörkröda blodpölar som sakta breder ut sig under dem med sjuk symmetri. Obehaget ökas på av dragningen till slisk, frånvaron av passion och av de fantastiska ljudläggningarna. Den svarta dahlian alias Elisabeth Short var utsattheten personifierad. En flicka med skådespelardrömmar som kom till Hollywood på fyrtiotalet, hankade sig fram som romantiskt lagd halvhora och blev torterad, mördad, skuren mitt itu, tömd på alla organ och upphittad på en ödetomt med uppsnittade mungipor. Det ouppklarade mysteriet är fortfarande det kändaste kriminalfallet i Kaliforniens historia (och de har litet att ösa ur). Man har därför en del obehagliga förväntningar när man bänkar sig på Brian de Palmas filmatisering av James Ellroys roman om jakten på Den svarta dahlians mördare. Romanens groteska detaljer fångade i de Palmas kliniska estetik skulle kunna bli outhärdliga. Ellroy bankar liksom ut dem ur blodomloppet med sitt våldsamma språk (som Scorcese fast i romanform). De Palmas bilder blir kvar och skramlar omkring i systemet långt efteråt (plast förmultnar långsamt). Men det skulle också kunna bli bra. De Palma är trots sitt rykte som kvinnohatare på många sätt en skarpare skildrare av kvinnor än vad Ellroy är. Kvinnor som offer, visserligen, men i alla fall inte fördunklade av testosterondimmor och romantik. Höjdpunkterna i ”Den svarta Dahlian” är också mycket riktigt de korta, svartvita filmsnuttarna från en av Elisabeth Shorts ”provfilmningar” . Kanadensiska Mia Kirshner (från Egoyans ”Exotica” ) gör en så magnetisk tolkning av en dålig skådespelerska att resten av ensemblen och filmen bleknar bort. Brian de Palma själv ger röst åt den osynliga ”regissör” som ska testa henne. Det är sekvenser som hade kunnat bli filmens kärna, som man självklart borde ha utgått ifrån och gjort en dahlia-centrerad, inte snutcentrerad film. Han har Den Svarta Dahlian i sin hand – och släpper henne. För vad Det är inte alldeles lätt att svara på. Det är bara skelettet kvar av Ellroys passionerade, tragiska berättelse om de besatta poliserna som i jakten på en mördare själva förvandlas till förövare: En historia om två boxande poliser som är ihop med samma tjej och en incestuös överklassfamilj med så många mörka hemligheter att det det blir löjligt. Filmen är späckad med stämningar, bilder, de Palmas berömda Antonioni-inspirerade kamerascenerier, menande ansiktsuttryck och övertydlig symbolik. Resultatet är en regissörs mardröm: enormt påkostade scener som när de klippts ihop, ljudlagts och mixats inte berättar ett dyft. De tunga, Ellroyska replikerna ligger som betongklumpar i skådespelarnas munnar eftersom regin saknar tempo och rytm och Ellroy är tempo och rytm. Curtis Hansons Ellroy-filmatisering ”L A Confidential” från 1997 var inte heller särskilt ”ellroysk” , men det gick undan, replikerna smattrade, puncharna kom på rätt ställe och skådespeleriet var lysande och energiskt. Hanson tog det mytiska materialet, behandlade det som en vanlig deckare och fick fram ett stort drama. De Palma gör tvärtom, närmar sig romanen med nästan religiös vördnad och får inte ut mer än en sepiafärgade b-deckare med lyckligt slut. Lite spekulativt våld hade verkligen inte skadat. Något måste man ruskas om inför en sån vidrig tragedi. Det är ingen slump att trailern använder missvisande långa passager från provfilmnings-sekvenserna. Den döda Elizabeth Short är filmens enda levande inslag. Kerstin Gezelius film@dn.se


Lindqvist går till Bonniers

Summary: Herman Lindqvist lämnar Norstedts och går till den största konkurrenten Albert Bonniers förlag, värvad av Eva Bonnier. Det skriver Svensk Bokhandels nätupplaga.

Herman Lindqvist är sedan många år en av Norstedts bäst säljande författare. Hans beslut att lämna förlaget kommer som en kalldusch. Inte minst eftersom kritiken han framför mot förlaget är skoningslös. I ett mail till Svensk Bokhandel skriver han: "Norstedts förlag har under de senaste månaderna genomgått stora inre förändringar; förlaget tappar sin själ. Den nya ledningen saknar kunskaper om och känsla för litteratur, den betraktar många av sina mindre framgångsrika författare som restkartonger i ett lager, kartonger som borde bytas ut mot något som går lättare att sälja. Även jag har känt av isvindarna." Herman Lindqvist tog beslutet att lämna Norstedts för flera veckor sedan men meddelade förlaget först i dag, torsdag. Den främsta anledningen är att hans förläggare sedan 25 år, Lars-Erik Sundberg, går i pension vid årsskiftet. Att Svante Weyler slutade som förlagschef tidigare i år och ersattes av Viveca Ekelund har också påverkat Herman Lindqvist. Liksom kontraktsförändringar. Hans nya förläggare på Albert Bonniers förlag blir Eva Bonnier. Det var när Herman Lindqvist uppträdde på Strindbergs intima teater tidigare i höst som Eva Bonnier med sällskap närmade sig honom med ett erbjudande som han inte kunde tacka nej till. Herman Lindqvist har kontrakt med Norstedts på två böcker till; en kåserisamling som kommer ut nästa år och en historisk biografi om Madame de Pompadour 2009. Däremellan, 2008, kommer hans första bok på Albert Bonniers förlag ut. - Vi har haft ett turbulent år med personförändringar och sammanslagningar. Uppenbart känner sig Herman Lindqvist inte längre hemma på förlaget längre. Jag beklagar det och är hemskt ledsen över att han slutar, säger Viveca Ekelund, vd för Norstedts Förlagsgrupp till Svensk Bokhandel.


Filmen delar Danmark

Summary: Den danske dokumentärfilmaren Christoffer Guldbrandsens film ”Danmarks hemliga krig” har skakat om den danska regeringen. Krav har nu höjts på riksrätt mot statsministern.

Statsminister Anders Fogh Rasmussen påstås ha ljugit inför folketinget om Danmarks krigsinsatser i Afghanistan. Att Rasmussen skulle tvingas avgå som ett resultat av filmen är dock inget som Christoffer Guldbrandsen tror på. Han har rest upp till Sverige inför visningen av dokumentären i kväll på SVT 1, en vecka efter att filmen visats i dansk teve och skapat en våldsam debatt om Danmarks krigsinsats i Afghanistan på USA:s sida. – Opinionen i Danmark är delad. Kritikerna säger att filmen är illojal och inte trovärdig, andra tycker att regeringen svikit. Men det finns ingen som är neutral, säger Guldbrandsen. Christoffer Guldbrandsen hoppas nu på en opartisk undersökning som undersöker de uppgifter han fått fram i filmen. – Blir det inte så är det en besvikelse, säger Guldbrandsen, en 35-årig dokumentärfilmare som tidigare bland annat gjort den prisbelönta filmen ”Fogh bakom fasaden” om den danske statsministern Anders Fogh Rasmussen och det danska EU-ordförandeskapet. Då lärde han känna Fogh Rasmussen som dock vägrat medverka i den nu aktuella filmen ”Danmarks hemliga krig”. Vad är det då som är så kontroversiellt? Att Danmark 2002 skickade elitsoldater till Afghanistan för att slåss på USA:s sida i jakten på terrorister är ett känt faktum. I filmen påstås dock att danskarna också gripit och överlämnat afghanska fångar till USA trots att stormakten öppet deklarerat att Genèvekonventionen inte ska tillämpas. Därmed blir fångarna rättslösa. Och övergrepp av USA mot fångar misstänkta för terrorism har bevisligen förekommit. Inför Danmarks riksdag, folketinget, har statsminister Fogh Rasmussen poängterat att Genèvekonventionens regler om behandlingen av krigsfångar måste gälla. Det är själva förustättningen för att Danmark ska delta med trupp, säger han inför folketinget. Om det kan påvisas att den danska regeringen varit medveten om att Genèvekonventionen inte tillämpats i Afghanistan och att Danmark trots det gripit och överlämnat fångar till USA, ja då kan det finnas förutsättning för riksrätt mot statsministern, säger en dansk jurist i filmen. Men Christoffer Guldbrandsen tror inte på en sådan utveckling. För det fordras att en majoritet i folketinget röstar för riksrätt. Och de parlamentariska förutsättningarna för det saknas. ”Danmarks hemliga krig” är ett spännande och skakande dokument, som bland annat skildrar hur ledande politiker och militärer i Danmark slingrar sig som maskar inför Guldbrandens envisa frågor och rotande i dokument. Han är lågmäld och han ger sig inte. Att SVT, som varit med och producerat filmen, ändrar sin ursprungliga tablå och redan i kväll visar ”Den hemmelige krig” gör att också vi svenskar får en möjlighet att begripa vad den upprörda danska debatten handlar om. Tomas Lisinski tomas.lisinski@dn.se 08-738 11 59 DANMARKS HEMLIGA KRIG SVT 1 22.00


Värsta historieberättaren

Summary: Fredrik Lindström klipper in sig själv i den svenska historien. I kväll drar han i gång en ny SVT-serie som utforskar varför vi blev som vi blev.

Du har sett honom förr. Den långe blonde mannen som vandrat genom riket i sitt sökande efter svenskan. Då hette programmen "Värsta språket" och "Svenska dialektmysterier" och frågan han ställde var: Hur pratar vi egentligen, och varför? När Fredrik Lindström i kväll drar i gång SVT-serien "Sverige, världens modernaste land - men världens osäkraste folk?" har han trängt in till svenskhetens kärnpunkt: Varför är vi som vi är? - Jag har blivit mer och mer intresserad av svensk mentalitet när jag insett att Sverige har blivit något av en testmarknad för civilisationen, berättar Fredrik Lindström när han tar emot i ett klaustrofobiskt visningsrum på tevehuset i Stockholm. Han är ledigt men elegant klädd. Den lilla revolutionstofsen på underläppen är på plats. Men det halvt ironiska leendet man ofta tycker sig ha sett i mungipan är på den här sidan tevekameran dolt. Popgenerationens främste folkbildare är trevlig och korrekt. I tolv avsnitt gör programmet nedslag i svenska företeelser, beteenden och traditioner. Han tittar närmare på saker som påverkan av vårt klimat, den svenska maten och vårt förhållande till nationalism. Och han gör det bokstavligen, precis som i filmen "Forrest Gump" är han inklippt i klassiska teveinslag. Det är - eller ser ut att vara - Fredrik Lindström som intervjuar Alva Myrdal 1935, det är Lindström som sitter vid podiet tillsammans med Olof Palme. Däremellan görs kortintervjuer med nysvenskar på stan och så seriens andra bärande inslag - studiodiskussioner med gästerna Peter Englund, historiker, författare och ledamot av Svenska Akademien, och etnologen Maria Christersdotter. När Fredrik Lindström lägger ut texten (och det gör han gärna) förstår man varför han en gång hamnade i språkstudier vid Stockholms universitet. Ständigt på jakt efter det bästa uttrycket för vad han vill beskriva. Han stannar upp, tänker efter, ändrar, börjar om, lägger till. Fredrik Lindström älskar det svenska språket. Men älskar han Sverige? - Programmets avsikt är inte civilisationskritik, utan civilisationsanalys, svarar han statsmannamässigt. Man kan se de uppenbara fördelarna med vårt sätt att leva, men också nackdelarna. Vårt samhälle, med hög levnadsstandard, hög medellivslängd och många möjligheter till självförverkligande, har samtidigt uppenbara problem med basfunktioner som sömn och stress. I länder som saknar mycket av vårt överflöd fungerar i stället sådant bättre. Det första ord som dyker upp i programpresentationen är "modern". Men är vi särskilt moderna, vurmar vi inte för det gamla landet? - Jo, ju snabbare in i framtiden vi är, ju snabbare vi hyllar det moderna samhället, desto mer traditionstörstande blir vi. Vi är beroende av trygghetsskapande företeelser. Det gör också att vi har ett ambivalent förhållande till traditioner - antingen firar vi jul på ett oerhört initierat sätt eller så skiter vi i alltihop och åker till Thailand eller Mallorca. Ni tar även upp nationalism. Hur nationalistiskt är Sverige egentligen? - På ett formellt och synligt plan är vi ickenationalistiska. Men vi har en osynlig och stark nationalism, vi tror väldigt mycket på det svenska samhällets förträfflighet och vi anser att skillnaderna mot andra nationer främst har att göra med att de inte "har kommit lika långt". - De flesta typer av nationalism är inte så allvarliga, de är mest ett forum för en kulturell och social samvaro. Men för oss blir det egentligen allvarligare i och med att vi anser att vi ligger före många andra kulturer. Därför blir vi också oroliga för var gränsen går, och undviker därför alla former av symbolisk nationalism, vi vågar inte sjunga nationalsången för att det kan uppfattas som provokativt. Det är ingen slump att Peter Englund har en stor del i programmet. Fredrik Lindström kallar honom för "den perfekta gästen" eftersom han är en historiker som har lika bra koll på massageapparatens historia som på kungalängder. Men för en lekman kan det vara svårt att veta vilken del av Sveriges historia som betyder mest. Påverkar vikingatiden vårt moderna samhälle lika mycket som folkhemsbygget? - Jag tror att det finns ett klart samband mellan rötterna i vikingatiden, via Gustav Vasa, de självägande bönderna fram till industrialiseringen, folkhemmet och, framför allt, det som hände på 60-talet då världen var som mest radikal och förändringsbenägen. I det läget var Sverige världens kanske starkaste ekonomi och kunde gå längre än någon annan - och gjorde det också. Jag tror att där grundläggs vår starka modernitetstilltro. Mörkret och kylan, som ni också tar upp, brukar användas som förklaring till varför vi är som vi är. Men det finns andra länder på vår breddgrad som inte beter sig som vi. - Jo, men på vår breddgrad i Kanada, till exempel, bor det inte så mycket folk. Vi försöker bena ut det där, jag tror kopplingen är indirekt. Mörker och kyla ger inte mer kalla eller inbundna människor, men man kan ju konstatera att det åtminstone ger färre möjligheter till social övning. Nu är Fredrik Lindström i gasen. Hade vi inte haft ett strängt tidsschema att hålla oss efter känns det som om han kunde berätta hela eftermiddagen. Han hävdar själv att han ibland blir överdrivet entusiastisk i att se sammanhangen och prisar därför Peter Englunds mer skeptiska hållning till alla de Lindströmska kopplingarna. När jag hävdar att det i allt han har gjort - från telefonterrorprogrammet "Hassan" i radio till språkprogrammen i teve - har funnits en humoristisk dimension så skruvar han lite på sig. Han medger efter tag att, jo, men att det i språkprogrammen "i tre av fyra fall" inte var medvetet eller planerat, utan att "vissa situationer blir humoristiskt tilltalande." - Men humor är ett oerhört pedagogiskt grepp. Det kan låta pretentiöst, men jag tror att man kan se till exempel "Hassan" som en serie sociala experiment. Korrekt och trevlig i första hand. Rolig i andra. Som vilken svensk som helst.


Här skapas den nya tidens kvinnoroller

Summary: Stadsteatern är kvinnornas och de nya idéernas teater. Margareta Garpe och Suzanne Osten spräckte på sjuttiotalet realismens trånga ramar med ”Jösses flickor” . BÖCKER

Birgitta Johansson ” Befrielsen är nära. Feminism och teaterpraktik i Margareta Garpes och Suzanne Ostens 1970-talsteater” Avhandling vid Litteraturvetenskapliga institutionen, Göteborgs universitet Symposion ”Jösses flickor, Återkomsten” på Stadsteaterns stora scen går snart in på sin tredje succésäsong. Samtidigt har Helena Bergström precis haft premiär som Blanche i ”Linje Lusta” i en rolltolkning som, vilket Ulrika Kärnborg påpekade i torsdagens DN, nog är hennes största någonsin, där hon brutalt och nonchalant bryter med allt som enligt den rollens tradition förväntas av hennes kvinnlighet. Det är ingen slump att bägge två, liksom åtskilliga andra stora kvinnoporträtt och feministiska läsningar av kända pjäser finns på Stockholms stadsteater. De står på sina föregångares axlar. Stadsteatern har, mer än på någon annan svensk teater, om än med växlande framgång, prövat, knådat och förändrat kvinnorollerna och scenens genusperspektiv under mer än 35 års tid. Centrum för detta har varit Unga Klara och de som satte i gång alltsammans där, med teaterchefen Viveca Bandlers stöd, var Suzanne Osten och Margareta Garpe. Nu finns det en intressant och välskriven doktorsavhandling om detta. Birgitta Johanssons ”Befrielsen är nära, Feminism och teaterpraktik i Margareta Garpes och Suzanne Ostens 1970-talsteater” , kom lagom till ”Jösses flickors” pånyttfödelse på Stadsteatern och placerar skickligt in teatermakarna i sin tid och får dem samtidigt att avteckna sig i tydlig relief mot den. Birgitta Johansson skriver främst i dialog med Christina Svens avhandling ”Regi med feministiska förtecken” (Umeå universitet 2002), men med fokus på delvis andra föreställningar och med starkare betoning på växelspelet mellan teatern och samhället. Det är intressant att se hur hon utan vidare räknar in teamet Osten/Garpe bland 1900-talets stora feministiska tänkare, jämsides med namn som Juliet Mitchell, Germaine Greer och Sheila Rowbotham, och också kan visa hur de i sitt praktiska teaterarbete inte sällan prövade idéer som först långt senare kom att bli teoretiska begrepp. Utan kvinnorörelsens medvetandegörande samtal hade Osten/Garpes teater inte sett ut som den gjorde, menar Birgitta Johansson. De gav insikten att konsten inte bara är ett redskap för att skildra världen, utan är själva konfliktcentrum, platsen där kampen står om hur världen ska visas. Därför blir jämlikhetsutopin på en gång mål och medel på Unga Klara: ett demokratiskt repetitionsarbete leder till föreställningar som respekterar sin publik. Pjäser som ”Tjejsnack” (1971) och ”Kärleksföreställningen” (1973) föddes i frigruppsteaterns vänster. Där gällde verklighetsskildringen. Men Garpe/Osten menade att när det gäller förhållandet mellan kvinnor och män finns det ingen verklighet som är sann och ofärgad av manlig dominans. Deras teater måste därför spräcka och gå utanför realismen. Bland annat skapade de på basis av ett par av Bertolt Brechts teoretiska begrepp – ”Gestus” och ”Verfremdung” en ny, feministiskt, berättarmetod, närmast vad den feministiska teatervetaren Elin Diamond i slutet av 1980-talet skulle benämna ”mimesis-mimicry” , som går ut på att klyva åskådarens blick. Teaterns traditionella ”mimesis” (verklighetsframställning) förses med tillägget ”mimicry” , härmning, och världen ställs ut till beskådan med hjälp av ironi och överdrifter. Garpes och Ostens egna idéer utvecklades i takt med föreställningarna. ”Tjejsnack” var en protest mot ett passivt kvinnoideal. Flickorna i publiken skulle känna igen sin verklighet, men med satir och gyckelspel fick de också sig till livs en feministisk tolkning av den. I vuxenpjäsen ”Kärleksföreställningen” fanns också en motpart, kapitalismen, som grep in i och färgade privatlivet ända in i kärleksförhållandet. Föreställningen visade vilken samhällssituation som döljer sig i kvinnans ”to-be-looked-at-ness” (att vara den som blir tittad på) och vem som i längden tjänar på att männen ser kvinnorna som objekt. ” Jösses flickor” , som hade urpremiär den 29 november 1974, markerar höjdpunkten på Margareta Garpes och Suzanne Ostens gemensamma verk. I den bryter de både innehållsligt och berättartekniskt med den manliga traditionen. Här finns inte en ensam (manlig) hjälte i centrum för en sammanhängande historia. Med många huvudpersoners sinsemellan olika karaktärer skapar de den nya tidens subjekt. De visar ”kvinnor” i stället för det patriarkala samhällets begrepp ”kvinnan” . Världshändelserna ses från kvinnornas socialt bestämda utkantsperspektiv. På scenen finns också en mans- och en kvinnosida, två offentligheter där den ena har makten och från sin position förmår skapa konflikter inom den andra. Och publiken kände igen sig och stärktes, av kvinnorörelsens historia och nuets samlade protest. ”Jösses flickor” blev en succé som saknar motstycke i svensk teaterhistoria. Ändå mötte Suzanne Ostens och Margaretas Garpe starkt motstånd från olika håll inte bara för sitt feministiska budskaps skull utan också för sin ”icke-konstnärliga” , ”journalistiska” teater. Till de roligaste avsnitten i Birgitta Johanssons bok hör referatet av den hetsiga Expressendebatt som bröt ut i september 1975 mellan chefredaktören Bo Strömstedt å ena sidan och Margareta Garpe/Suzanne Osten å den andra. Att läsa den är att få perspektiv på hur synen på kvinnofrågan har förändrats under tiden som gått. Att läsa hela avhandlingen – samtidigt som ”Jösses flickor, Återkomsten” går på Stockholms stadsteater – är att bli bjuden på åtskilliga aha-upplevelser och nya insikter. Man blir också väldigt sugen på att veta vad Birgitta Johansson tycker om den nyskrivna andra akten, hur hon ser på Malin Axelssons (text) och Maria Löfgrens (regi) sätt att föra pjäsen och kvinnofrågan vidare, in i 2000-talet. Ingegärd Waaranperä ingegard.waaranpera@dn.se


Här skapas den nya tidens kvinnoroller

Summary: Stadsteatern är kvinnornas och de nya idéernas teater. Margareta Garpe och Suzanne Osten spräckte på sjuttiotalet realismens trånga ramar med ”Jösses flickor”.

Birgitta Johansson ”Befrielsen är nära. Feminism och teaterpraktik i Margareta Garpes och Suzanne Ostens 1970-talsteater” Avhandling vid Litteratur-vetenskapliga institutionen, Göteborgs universitet Symposion ”Jösses flickor, Återkomsten” på Stadsteaterns stora scen går snart in på sin tredje succésäsong. Samtidigt har Helena Bergström precis haft premiär som Blanche i ”Linje Lusta” i en rolltolkning som, vilket Ulrika Kärnborg påpekade i torsdagens DN, nog är hennes största någonsin, där hon brutalt och nonchalant bryter med allt som enligt den rollens tradition förväntas av hennes kvinnlighet. Det är ingen slump att bägge två, liksom åtskilliga andra stora kvinnoporträtt och feministiska läsningar av kända pjäser finns på Stockholms stadsteater. De står på sina föregångares axlar. Stadsteatern har, mer än på någon annan svensk teater, om än med växlande framgång, prövat, knådat och förändrat kvinnorollerna och scenens genusperspektiv under mer än 35 års tid. Centrum för detta har varit Unga Klara och de som satte i gång alltsammans där, med teaterchefen Viveca Bandlers stöd, var Suzanne Osten och Margareta Garpe. Nu finns det en intressant och välskriven doktorsavhandling om detta. Birgitta Johanssons ”Befrielsen är nära, Feminism och teaterpraktik i Margareta Garpes och Suzanne Ostens 1970-talsteater”, kom lagom till ”Jösses flickors” pånyttfödelse på Stadsteatern och placerar skickligt in teatermakarna i sin tid och får dem samtidigt att avteckna sig i tydlig relief mot den. Birgitta Johansson skriver främst i dialog med Christina Svens avhandling ”Regi med feministiska förtecken” (Umeå universitet 2002), men med fokus på delvis andra föreställningar och med starkare betoning på växelspelet mellan teatern och samhället. Det är intressant att se hur hon utan vidare räknar in teamet Osten/Garpe bland 1900-talets stora feministiska tänkare, jämsides med namn som Juliet Mitchell, Germaine Greer och Sheila Rowbotham, och också kan visa hur de i sitt praktiska teaterarbete inte sällan prövade idéer som först långt senare kom att bli teoretiska begrepp. Utan kvinnorörelsens medvetandegörande samtal hade Osten/Garpes teater inte sett ut som den gjorde, menar Birgitta Johansson. De gav insikten att konsten inte bara är ett redskap för att skildra världen, utan är själva konfliktcentrum, platsen där kampen står om hur världen ska visas. Därför blir jämlikhetsutopin på en gång mål och medel på Unga Klara: ett demokratiskt repetitionsarbete leder till föreställningar som respekterar sin publik. Pjäser som ”Tjejsnack” (1971) och ”Kärleksföreställningen” (1973) föddes i frigruppsteaterns vänster. Där gällde verklighetsskildringen. Men Garpe/Osten menade att när det gäller förhållandet mellan kvinnor och män finns det ingen verklighet som är sann och ofärgad av manlig dominans. Deras teater måste därför spräcka och gå utanför realismen. Bland annat skapade de på basis av ett par av Bertolt Brechts teoretiska begrepp – ”Gestus” och ”Verfremdung” en ny, feministiskt, berättarmetod, närmast vad den feministiska teatervetaren Elin Diamond i slutet av 1980-talet skulle benämna ”mimesis-mimicry”, som går ut på att klyva åskådarens blick. Teaterns traditionella ”mimesis” (verklighetsframställning) förses med tillägget ”mimicry”, härmning, och världen ställs ut till beskådan med hjälp av ironi och överdrifter. Garpes och Ostens egna idéer utvecklades i takt med föreställningarna. ”Tjejsnack” var en protest mot ett passivt kvinnoideal. Flickorna i publiken skulle känna igen sin verklighet, men med satir och gyckelspel fick de också sig till livs en feministisk tolkning av den. I vuxenpjäsen ”Kärleksföreställningen” fanns också en motpart, kapitalismen, som grep in i och färgade privatlivet ända in i kärleksförhållandet. Föreställningen visade vilken samhällssituation som döljer sig i kvinnans ”to-be-looked-at-ness” (att vara den som blir tittad på) och vem som i längden tjänar på att männen ser kvinnorna som objekt. ”Jösses flickor”, som hade urpremiär den 29 november 1974, markerar höjdpunkten på Margareta Garpes och Suzanne Ostens gemensamma verk. I den bryter de både innehållsligt och berättartekniskt med den manliga traditionen. Här finns inte en ensam (manlig) hjälte i centrum för en sammanhängande historia. Med många huvudpersoners sinsemellan olika karaktärer skapar de den nya tidens subjekt. De visar ”kvinnor” i stället för det patriarkala samhällets begrepp ”kvinnan”. Världshändelserna ses från kvinnornas socialt bestämda utkantsperspektiv. På scenen finns också en mans- och en kvinnosida, två offentligheter där den ena har makten och från sin position förmår skapa konflikter inom den andra. Och publiken kände igen sig och stärktes, av kvinnorörelsens historia och nuets samlade protest. ”Jösses flickor” blev en succé som saknar motstycke i svensk teaterhistoria. Ändå mötte Suzanne Ostens och Margaretas Garpe starkt motstånd från olika håll inte bara för sitt feministiska budskaps skull utan också för sin ”icke-konstnärliga”, ”journalistiska” teater. Till de roligaste avsnitten i Birgitta Johanssons bok hör referatet av den hetsiga Expressendebatt som bröt ut i september 1975 mellan chefredaktören Bo Strömstedt å ena sidan och Margareta Garpe/Suzanne Osten å den andra. Att läsa den är att få perspektiv på hur synen på kvinnofrågan har förändrats under tiden som gått. Att läsa hela avhandlingen – samtidigt som ”Jösses flickor, Återkomsten” går på Stockholms stadsteater – är att bli bjuden på åtskilliga aha-upplevelser och nya insikter. Man blir också väldigt sugen på att veta vad Birgitta Johansson tycker om den nyskrivna andra akten, hur hon ser på Malin Axelssons (text) och Maria Löfgrens (regi) sätt att föra pjäsen och kvinnofrågan vidare, in i 2000-talet. Ingegärd Waaranperä ingegard.waaranpera@dn.se


Med kläm på keramiken

Summary: Gustaf Nordenskiöld sparkar, skallar och klämmer till leran. Hans action-keramik har både personliga avtryck och funktion. Nu är han aktuell på Svensk Form.

I utställningsrummet på Svensk Form i Stockholm rullar en film där Gustaf Nordenskiöld borrar ner huvudet i en mjuk lerplatta, så att en skålform pressas fram. – Jag har funderat över på vilka sätt man kan deformera lera och hur man kan göra användbara föremål på enklaste tänkbara vis, kommenterar han bilderna, och lägger till att just huvudtillverkningen gjorde rätt ont efter ett par vändor. De bruksföremål i stengods som han ställer ut har han i stället boxat, sparkat och armbågat till. Eller fingrat och klämt. – Saker måste inte se ut på ett visst sätt för att vara funktionella. Funktion måste kunna uttolkas på fler sätt än form follows function. Jag tycker om saker som har karaktär, historia och poesi, som är laddade med ett personligt värde. Formen hos de väggfasta stengodskrokarna har han helt enkelt pressat fram mellan fingrarna. Hyllorna har han trampat till. Glasyren är högblankt glittrig och leran grov, i vissa fall infärgad i babypastelliga färger. Tankarna går till trolldeg. Till föremål som utmärker sig genom hantverkskunnande och virtuos teknik är det långt, och i den svenska keramikervärlden är det faktiskt en ovanlig hållning; som om det givet just är en uppenbar hantverksskicklighet som drar skiljelinjen mellan proffsighet och pyssel. Framför Gustaf Nordenskiölds senaste produkter tänker man snabbhet och effektivitet. Action-keramik. Hade han velat jobba tekniskt ekvilibristiskt hade han kunnat. – Sakerna är ganska lätta att göra, men samtidigt handlar det om att få till den där swingen, när det sitter. Och nu var jag sugen på att göra något som inte kan göras av annat än min hand och just min kropp. Det kan låta som skåpmat inom ett yrke där handens arbete ofta står i centrum. Men för Gustaf Nordenskiöld innebär hands on-inställningen en ny riktning. Sen han tog magisterexamen från keramik och glas på Konstfack 2001 har han undersökt arbetssätt som inte först och främst förmedlar en känsla av handgjort, utan snarare av rationell tillverkning. Han har inte velat, som han formulerar det, ”lämna de klassiska konsthantverksavtrycken”. – Men nu har jag börjat använda kroppen på samma sätt som jag använt verktyg förut. Jag gör medvetna avtryck med den. Föremålen är fulla av märken efter fötter med eller utan skor, knogar och fingrar. Det hände något för fem, sex år sen. Allt fler utövare, särskilt på högskolornas metall- och keramikutbildningar, började förskjuta intresset från teknik, materialval och funktionalistiskt funktionstänkande mot en vilja att berätta genom sina saker, kommentera samtiden och det egna området. Dessutom söktes nya sätt att förhålla sig till teknik och material. Friare, kanske. Spektrumet av uttryck blev spretigare och bitvis mer obekvämt än decenniet före. Gustaf Nordenskiöld gick ut från Konstfack i den vevan. – Frågan vad man definierade sig som blev ointressant, delar av konsthantverksområdet blandade sig med konst- och designvärlden. Och det var viktigt för det gamla dåliga konsthantverkaresjälvförtroendet. Plötsligt uppstod en plattform också för dem som inte kände sig hemma i konsthantverkskooperativen, säger han. Sen dess har sorgsna röster visserligen varnat för att tekniskt kunnande och materialkunskap går förlorade. Men parallellt har yngre utövare återigen börjat att kalla sig för konsthantverkare efter att länge hellre ha sagt konstnär eller designer. Gustaf Nordenskiöld titulerar sig keramiker – och kläddesigner. – Kläddesign är skiss på papper. Man bestämmer resultatet i förväg och måste vara beredd på kompromisser. Men när jag jobbar med keramik kan jag styra hela arbetet själv och göra sådant som inte går att skissa eller skulptera fram, som uppstår genom arbetsprocessen. – Jag är intresserad av samtiden. Keramiken är personliga tolkningar av den. Malin Vessby form@dn.se


Och årets stjärna är…

Summary: Pingviner, pingviner, överallt pingviner. I dag har familjefilmen ”Happy feet” premiär. Den är bara en i raden av kulturella pingviner under 2006. Varför just nu? Jan Gradvall och Fredrik Strage gör var sin pingvinspaning.

Enligt kinesisk tideräkning har 2006 varit hundens år. Enligt västerländsk har det varit pingvinens. Entertainment Weekly skriver i senaste numret: ”Det är nu officiellt att pingviner är större filmstjärnor än Julia Roberts och George Clooney.” De steppande pingvinerna i filmen ”Happy feet”, som har svensk premiär i dag, är bara de senaste i raden av pingviner som blivit filmstjärnor. Även i filmer som ”Madagaskar” och ”Toy story 2” var det pingviner som blev publikfavoriter. Efter 20 år är också den schweiziska leranimationen Pingu lika populär som någonsin. Idén med just musikaliska pingviner kan vara svensk. För tio år sedan kom ”Pingvinkvartetten”, en genial barnbok av Peter Arrhenius och Ingela Peterson Arrhenius. Fyra manliga pingviner tröttnar på att ruva ägg vid sydpolen och åker till New York för att spela jazz. Men även dokumentära skildringar av pingviner har lockat en lika stor publik under 2006. I februari stretade de tappra kejsarpingvinerna i den Oscarsbelönade franska dokumentärfilmen ”Pingvinresan” in på svenska biografer. Under året har även Brutus Östlings och Susanne Åkessons bok ”Pingvinliv” blivit en Augustnominerad bästsäljare. I februari ges samma bok ut i USA av prestigeförlaget Harper Collins. Pingviner, pingviner, överallt pingviner. Man kan verkligen fråga sig varför världen plötsligt har blivit så besatt av just pingviner. Varför inte till exempel sälar eller kattungar? En förklaring är att den svartvita pingvinen, med sitt neutrala utseende, fungerar som en projiceringsyta för alla möjliga sorters föreställningar. På nätet finns Miniclip.com där barn kan spela ”Penguin club”. Barnen får välja kläder till pingvinen, inredning till igloon och får själva bestämma hur pingvinen ska leva och tänka. Precis så används även pingvinen i samhällsdebatten. När ”Pingvinresan” lockade rekordpublik i USA anammades filmen av konservativa kristna grupper. De såg paralleller till människans utsatthet och vikten av att hålla samman kärnfamiljen. Nätverket The 153 House Churches uppmanade sina medlemmar att ta med ficklampa till biograferna för att skriva ned ”vad Gud säger till dig”. Att den amerikanska berättarrösten gjordes av Morgan Freeman, som spelat Gud på film, kanske gjorde sitt till. Men denna tolkning fick snabbt mothugg. En biolog påpekade att pingviner endast är monogama årsvis. En annan att pingviner visar klara bisexuella tendenser. En professor i genetik sade till Guardian: ”När pingvinerna står tillsammans i kylan ser det ut som de samarbetar, men i själva verket kämpar de på ytterkanten desperat för att komma in i värmen i klungans mitt. Det är en klassisk darwinistisk kamp.” Andra söta djur lockar fram vårt barnasinne. Pingvinen, däremot, utstrålar något mer vuxet. Ett av de mest populära filmklippen på Youtube visar en apa som kliar sig i rumpan, luktar på fingret och sedan chockad trillar ned från trädet. Så skulle en pingvin aldrig göra. En pingvin är mer plikttrogen, mer stoisk. En pingvin kan uttrycka lidande och sorg. Bilderna av pingvinerna som på isen hukande kämpar mot extrem kyla och vind för tankarna till människor i samma förhållanden. Minns de svåra vintrarna i ”Hemsöborna”. När jag intervjuade Joan Didion i fjol berättade hon att hon inte orkat gå på bio efter sina dödsfall i familjen. Men nu fanns det en film hon ville se, ”Pingvinresan”, som då precis haft premiär i USA. ”Två av mina vänner såg den i går”, berättade Joan Didion. ”De var så skakade efteråt att de var tvungna att ställa in en middag.” Beroende på sinnesstämning kan de svartvita pingvinerna ge associationer till både präster, smokingklädda Las Vegas-underhållare och pristagare i frack. Missa inte pingvinberget vid Nobelfesten på söndag. Pingvinen kan på samma sätt röra sig lika obehindrat mellan högkultur och högteknologi. Pingvinen används både av bokförlaget Penguin och av operativsystemet Linux. Alla kan uppenbarligen göra pingvinen till sin symbol. Det är kanske inte så konstigt att man till slut kan reagera som filmdistributören av ”Pingvinresan”. När debatten rasade som värst i USA tröttnade Laura Kim på Warner till slut och sade: ”You know what? They’re just birds.” Jan Gradvall kultur@dn.se


SVT:s vd backar efter Castrokritik

Summary: SVT:s vd Eva Hamilton backar efter den massiva kritiken mot temakvällen om Fidel Castro, som sändes i lördags.

- Vi skulle tydligare ha slagit fast att Kuba är en diktatur. Jag tycker att delar av den kritik som riktas mot programmet är berättigad, säger hon till TT.´ Kritiken mot SVT:s temakväll om Fidel Castro har varit massiv, både före och efter sändningen i lördags. Ex-kubaner har reagerat starkt, liksom politiker och ledarskribenter. Nu backar SVT:s vd Eva Hamilton. På tisdagen säger hon till TT: - Jag vill konstatera att den kritik som riktas temakvällen är berättigad. SVT skulle på ett tydligare sätt ha slagit fast att Kuba är en diktatur där befolkningen lever under förtryck under en diktator. Enligt henne hade temakvällen blivit mer balanserad om det hade funnits med gäster med ett mer uttalat kritiskt förhållningssätt till regimen på Kuba. Att de inbjudna gästerna inte var tillräckligt kritiska mot Castro har upprört många och redan innan programmen sändes fick Granskningsnämnden in åtta anmälningar mot SVT:s temakväll. På tisdagseftermiddagen fanns 13 anmälningar registrerade. - Jag har läst några stycken. Det är samma sak, det handlar om ensidighet och glorifiering av diktatur, säger Eva Tetzell, ställföreträdande direktör vid Granskningsnämnden för radio och tv. Enligt Eva Hamilton var tanken med temakvällen att se tillbaka på Castro som hållit sig kvar vid makten i 50 år och skildra hans person. - Syftet var naturligtvis att ge en balanserad bild. Men även om den här temakvällen hade brister i balans måste man bedöma hela SVT:s utbud. Redan på lördagen, i ett av våra mest sedda program Rapport, fanns ett inslag där det tydligt framgick att Castro är diktator och att befolkningen fick det sämre efter revolutionen, säger hon och fortsätter: - En temakväll bör vara balanserad. Men helheten är det som SVT ska bedömas utifrån. Backar sällan TT: Hade ni förväntat er den här kritiken inför temakvällen? - Jag hade inte sett den så det vet jag inte. TT: Drar ni några lärdomar inför framtida temakvällar? - Det är mycket sällan som vi har anledning att konstatera att delar av kritik mot ett program är berättigad. Det gör vi sällan. Jag tror inte att det här är ett generellt förhållningssätt. Nu ser Eva Hamilton fram emot en granskning i nämnden. - Till dem som tycker att vi brast i balans upprepar jag: delar av kritiken är berättigad. Vi skulle tydligare ha slagit fast att Kuba är en diktatur, säger hon.


”Där ligger mitt hjärta”

Summary: Saxofonisten Amanda Sedgwick är tillbaka efter två år i Atlanta. Nu koncentrerar hon sig mer och mer på jazz och i kväll gör hon sin första spelning på Fasching sedan återkomsten till Sverige.

I kväll spelar saxofonisten Amanda Sedgwick sin första spelning sedan hon kom tillbaka till Sverige efter två år i USA. Tillsammans med sitt band bestående av Daniel Tilling, piano, Martin Sjöstedt, bas, och Moussa Fadera, trummor, spelar hon på Fasching. Kvällens repertoar består främst av nykomponerade stycken, som hon haft med i bagaget från Atlanta, där hon spelat och undervisat. – Jag arbetade på ett av de svarta collegen där. Det var en helt ny värld för mig, och en annorlunda känsla att själv som vit vara den som var annorlunda, säger hon. – Det var enormt lärorikt och musikaliskt givande. Det finns många bra musiker i Atlanta, som ju ligger mitt där jazzen föddes, säger hon. Helt borta från svenskt musikliv har hon inte varit under de två åren. För ett och ett halvt år sedan gjorde hon en Sverigeturné med delar av samma grupp hon spelar med nu. Och med i stort sett samma musiker spelade hon in skivan ”Reunion” för två år sedan, och några låtar från den spelar de i kväll. Nu planerar Amanda Sedgwick för en tillvaro i Sverige. Hon bokar spelningar och komponerar, några spelningar i Stockholm i vår är redan bokade. Däremot planerar hon inte just nu att undervisa. Tidigare var Amanda Sedgwick med i folkmusikgruppen Kalabra och hon har också komponerat scenmusik för en dansföreställning, Men nu koncentrerar hon sig mer och mer på jazzen. – Där ligger mitt hjärta, säger hon. – Ju mer jag förstår och ju större livserfarenhet jag får, desto större djup och desto bredare spektrum hittar jag i jazzen. Jag tar in allt och det kommer ut i ny form. Calle Pauli calle.pauli@dn.se 08-738 21 33 Amanda Sedgwick Quartet spelar i kväll på Fasching, Kungsgatan 63, börjar kl 20.00


Platon förbinder då och nu

Summary: Jan Stolpes förstklassiga nyöversättning av Platons samlade skrifter till svenska är en roterande dörr i samtiden, en levande förbindelse mellan oss och de evigt unga grekerna. Hans Ruin läser med förtjusning dialogerna i band fyra. böcker

Platon ” Skrifter, bok 4” Översättning, förord och noter Jan Stolpe Atlantis I Platons dialog ”Timaios” berättas historien om hur grekernas legendariske statsman och diktare Solon besökte Egypten i början av femhundratalet före vår tideräkning. Han skall där ha träffat en uråldrig präst som utbrast: ”Solon, Solon, Ni greker är aldrig annat än barn, det finns inte en grek som är gammal!” På Solons förvånade fråga förklarar den gamle prästen att i själen är grekerna alltid unga, för de har ”inget vetande som vitnat av ålder” . De bevarar inte minnet av allt som skett, av alla gånger som människan krossats. Oavsett om den är sann, så ger berättelsen en underbar bild av det grekiska intellektuella undret. ”De gamla grekerna” , som mer än något annat förknippas just med vitnade rester av liv, skulle vara de evigt unga. I förhållande till dem framstår vi själva snarare som egyptier, på förhand åldrade av alla våra minnen, all vår vetskap om det som varit, med en kultur som vilar på upprepningen av mångtusenårig historia, inte minst av grekerna själva. Till grekerna återvänder vi ständigt, inte minst genom att översätta dem, den mest konkreta upprepning man kan tänka sig. Vi för deras ord över historiens alla gropar och trösklar in i vår samtid. Översättningen innebär att göra grekerna tillgängliga för oss, men också att göra oss mer tillgängliga för dem. Sådan är översättningens lag, att den öppnar ett rum i språket som låter skilda tider träda i förbindelse med varandra. Jan Stolpes och förlaget Atlantis förstklassiga nyöversättning av Platons samlade skrifter till svenska är en sådan roterande dörr i samtiden, en levande förbindelse mellan då och nu. Turen har nu kommit till band fyra av projekterade sex band, och till de senare dialogerna. Man brukar dela upp Platons verk i olika period, en tidig, en mellan och en senare. Det finns ingen enighet om exakt var dessa gränser ska dras. De bygger på både stil- och innehållsanalys, som lämnar en hel del utrymme för tolkning. Den nya utgåvan avviker i vissa avseenden från Lindskogs tidigare svenska utgåva, och omfattar de sex cirka hundrasidiga dialogerna ”Parmenides” , ”Theaitetos” , ”Sofisten” , ”Statsmannen” , ”Timaios” , ”Filebos” , och det oavslutade fragmentet ”Kritias” . Jan Stolpe diskuterar i sitt utmärkta förord bevekelsegrunderna för de olika indelningarna och nämner i sammanhanget den lite ”svulstiga” stil som man redan i antiken förknippade med de senare texterna. Han säger sig ha vinnlagt sig om att förmedla denna mer tungfotade prosa, men erkänner att han nog inte lyckats. Sanningen är att det strider mot Stolpes natur som författare att göra något svulstigt. Liksom i de tidigare banden hittar han en ton och stilnivå som gör läsningen av hans Platon till en litterär upplevelse. De dialoger som presenteras här följer på ”Staten” , Platons mest omfångsrika och systematiska verk vid sidan av ”Lagarna” . I ”Staten” har Platon genom Sokratesgestalten utlagt inte bara sin utopi om den ideala statsbildningen, utan också hela sin syn på vad och vem filosofen är, och vad som utgör den högsta kunskapen. Han har nått vad som tycks vara en samlad bild av sitt filosofiska ideal. Men för detta rastlösa och enastående kreativa intellekt är det inte nog. När han på nytt tar upp pennan i ”Parmenides” , så iscensätter han ett fiktivt möte som med största sannolikhet inte ägt rum, hursomhelst inte med detta innehåll: för här låter han en tjugoårig Sokrates försvara den egna idéläran (som vid det laget definitivt inte var utvecklad) mot den åldrade filosofen Parmenides. Den gamle filosofen får här undervisa den yngre och visa på svagheter i hans resonemang. Och han får visa hur den dialektiska metoden att ställa upp hypoteser och pröva vart de leder kan drivas ännu längre, i ett språkligt fyrverkeri av intrikata resonemang. Men vem är det egentligen som undervisar vem här Undervisar Platon sig själv Eller sina aningslösa läsare och elever Vad är egentligen syftet med denna konstruerade självrannsakan Med sin ”Parmenides” har Platon öppnat en labyrint i vilken uttolkarna fortfarande irrar. ” Theaiteteos” , ”Sofisten” och ”Statsmannen” binds samman av ett övergripande händelseförlopp där delvis samma personer turas om att samtala under ett dygn. I den första är det Sokrates som för ordet, när det gäller kunskapens natur. Men i ”Sofisten” tar den okände ”främlingen” eller ”gästen” från Elea över, och han leder även undersökningen i ”Statsmannen” . Frågan om den sanne statsmannens eller politikerns väsen pekar tillbaka mot ”Staten” . Men här finns inget resonemang om den ideala staten, utan frågan gäller mer specifikt den härskandes förmågor och framför allt förhållande till lagen. Demokratin kritiseras, liksom oligarki och framför allt despoti och tyranni, de värsta av alla styresformer. Närmast idealet står en upplyst monark, som härskar utifrån en insikt i vad som är bäst för helheten. Förhållandet till lagarna blir här en central problematik, där tanken försvaras att det för den kloke styresmannen gäller att ibland kunna se igenom och förbi lagen, som aldrig kan vara heltäckande. Högst av allt står förmågan att finna måttet och balansen. Under lång tid var Timaios den inte bara viktigaste och mest lästa dialogen av Platon, utan också den enda tillgängliga i latinsk översättning. I en målande mytisk skildring får vi här följa hur världsskaparen, demiurgen, med vänskap och visdom fogar samman de fyra elementen och de geometriska grundformerna, till en värld med hela dess myllrande mångfald. Ett berömt avsnitt berör det neutrala rum eller mottagningskärl, chora, i vilket världen blir till. Så småningom kommer han fram till människan, vars såväl fysiska som intellektuella anatomi genomlyses med en enastående detaljrikedom som om vi befanns oss i en obduktionssal. Efter att ha gått igenom sinnena, så kommer sjukdomarna, fysiska såväl som själsliga. Och slutligen kulminerar denna skildring av världens tillblivelse i en beskrivning av hur tänkandet för att nå sin fullkomning i sig självt ska närma sig den ursprungliga harmoni i vilken världen först alstrades. I direkt anknytning till det samtal som återges i ”Timaios” återfinns också den ofullbordade dialogen ”Kritias” , som skildrar det urtida Atlantis och dess motpol det forna Athen. Många ansträngningar har gjorts genom årtusenden att lokalisera denna förlorade värld. Men sedan länge är sansade bedömare överens om att Atlantis aldrig funnits, och att inte heller Platon menade sig beskriva en historisk realitet. En tolkning, som Stolpe ansluter sig till, är att det rör sig om en sedelärande allegori för dåtidens athenare. Atlantis skulle då vara exemplet på vad som händer när ett samhälle i ursprunglig harmoni förfaller till inre rivalitet och stridighet som en följd av att dess ursprungliga ”gudomliga element” försvagats. I den avslutande dialogen ”Filebos” gäller frågan vad som är viktigast för ett lyckligt liv, lust eller förnuft/insikt. Här är det på nytt Sokrates som för ordet, i en vindlande diskussion som prövar de olika alternativen. Vad går livet egentligen gå ut på Vad är det mest eftersträvansvärda för en människa Man väntar sig kanske att Platon ska ge förnuft och insikt första platsen. Men till sist är det inte de rena intellektuella njutningarna som på egen hand leder till det bästa livet, utan måttet. Inte måttfullheten som det beskedliga tillbakahållna livet, utan just förmågan att i varje stund utöva måttet, kanske det svåraste av allt, och för vilket inga regler räcker till. Nu som då. Hans Ruin litteratur@dn.se


Platon förbinder då och nu

Summary: Jan Stolpes förstklassiga nyöversättning av Platons samlade skrifter till svenska är en roterande dörr i samtiden, en levande förbindelse mellan oss och de evigt unga grekerna. Hans Ruin läser med förtjusning dialogerna i band fyra.

Platon ”Skrifter, bok 4” Översättning, förord och noter Jan Stolpe Atlantis I Platons dialog ”Timaios” berättas historien om hur grekernas legendariske statsman och diktare Solon besökte Egypten i början av femhundratalet före vår tideräkning. Han skall där ha träffat en uråldrig präst som utbrast: ”Solon, Solon, Ni greker är aldrig annat än barn, det finns inte en grek som är gammal!” På Solons förvånade fråga förklarar den gamle prästen att i själen är grekerna alltid unga, för de har ”inget vetande som vitnat av ålder”. De bevarar inte minnet av allt som skett, av alla gånger som människan krossats. Oavsett om den är sann, så ger berättelsen en underbar bild av det grekiska intellektuella undret. ”De gamla grekerna”, som mer än något annat förknippas just med vitnade rester av liv, skulle vara de evigt unga. I förhållande till dem framstår vi själva snarare som egyptier, på förhand åldrade av alla våra minnen, all vår vetskap om det som varit, med en kultur som vilar på upprepningen av mångtusenårig historia, inte minst av grekerna själva. Till grekerna återvänder vi ständigt, inte minst genom att översätta dem, den mest konkreta upprepning man kan tänka sig. Vi för deras ord över historiens alla gropar och trösklar in i vår samtid. Översättningen innebär att göra grekerna tillgängliga för oss, men också att göra oss mer tillgängliga för dem. Sådan är översättningens lag, att den öppnar ett rum i språket som låter skilda tider träda i förbindelse med varandra. Jan Stolpes och förlaget Atlantis förstklassiga nyöversättning av Platons samlade skrifter till svenska är en sådan roterande dörr i samtiden, en levande förbindelse mellan då och nu. Turen har nu kommit till band fyra av projekterade sex band, och till de senare dialogerna. Man brukar dela upp Platons verk i olika period, en tidig, en mellan och en senare. Det finns ingen enighet om exakt var dessa gränser ska dras. De bygger på både stil- och innehållsanalys, som lämnar en hel del utrymme för tolkning. Den nya utgåvan avviker i vissa avseenden från Lindskogs tidigare svenska utgåva, och omfattar de sex cirka hundrasidiga dialogerna ”Parmenides”, ”Theaitetos”, ”Sofisten”, ”Statsmannen”, ”Timaios”, ”Filebos”, och det oavslutade fragmentet ”Kritias”. Jan Stolpe diskuterar i sitt utmärkta förord bevekelsegrunderna för de olika indelningarna och nämner i sammanhanget den lite ”svulstiga” stil som man redan i antiken förknippade med de senare texterna. Han säger sig ha vinnlagt sig om att förmedla denna mer tungfotade prosa, men erkänner att han nog inte lyckats. Sanningen är att det strider mot Stolpes natur som författare att göra något svulstigt. Liksom i de tidigare banden hittar han en ton och stilnivå som gör läsningen av hans Platon till en litterär upplevelse. De dialoger som presenteras här följer på ”Staten”, Platons mest omfångsrika och systematiska verk vid sidan av ”Lagarna”. I ”Staten” har Platon genom Sokratesgestalten utlagt inte bara sin utopi om den ideala statsbildningen, utan också hela sin syn på vad och vem filosofen är, och vad som utgör den högsta kunskapen. Han har nått vad som tycks vara en samlad bild av sitt filosofiska ideal. Men för detta rastlösa och enastående kreativa intellekt är det inte nog. När han på nytt tar upp pennan i ”Parmenides”, så iscensätter han ett fiktivt möte som med största sannolikhet inte ägt rum, hursomhelst inte med detta innehåll: för här låter han en tjugoårig Sokrates försvara den egna idéläran (som vid det laget definitivt inte var utvecklad) mot den åldrade filosofen Parmenides. Den gamle filosofen får här undervisa den yngre och visa på svagheter i hans resonemang. Och han får visa hur den dialektiska metoden att ställa upp hypoteser och pröva vart de leder kan drivas ännu längre, i ett språkligt fyrverkeri av intrikata resonemang. Men vem är det egentligen som undervisar vem här? Undervisar Platon sig själv? Eller sina aningslösa läsare och elever? Vad är egentligen syftet med denna konstruerade självrannsakan? Med sin ”Parmenides” har Platon öppnat en labyrint i vilken uttolkarna fortfarande irrar. ”Theaiteteos”, ”Sofisten” och ”Statsmannen” binds samman av ett övergripande händelseförlopp där delvis samma personer turas om att samtala under ett dygn. I den första är det Sokrates som för ordet, när det gäller kunskapens natur. Men i ”Sofisten” tar den okände ”främlingen” eller ”gästen” från Elea över, och han leder även undersökningen i ”Statsmannen”. Frågan om den sanne statsmannens eller politikerns väsen pekar tillbaka mot ”Staten”. Men här finns inget resonemang om den ideala staten, utan frågan gäller mer specifikt den härskandes förmågor och framför allt förhållande till lagen. Demokratin kritiseras, liksom oligarki och framför allt despoti och tyranni, de värsta av alla styresformer. Närmast idealet står en upplyst monark, som härskar utifrån en insikt i vad som är bäst för helheten. Förhållandet till lagarna blir här en central problematik, där tanken försvaras att det för den kloke styresmannen gäller att ibland kunna se igenom och förbi lagen, som aldrig kan vara heltäckande. Högst av allt står förmågan att finna måttet och balansen. Under lång tid var Timaios den inte bara viktigaste och mest lästa dialogen av Platon, utan också den enda tillgängliga i latinsk översättning. I en målande mytisk skildring får vi här följa hur världsskaparen, demiurgen, med vänskap och visdom fogar samman de fyra elementen och de geometriska grundformerna, till en värld med hela dess myllrande mångfald. Ett berömt avsnitt berör det neutrala rum eller mottagningskärl, chora, i vilket världen blir till. Så småningom kommer han fram till människan, vars såväl fysiska som intellektuella anatomi genomlyses med en enastående detaljrikedom som om vi befanns oss i en obduktionssal. Efter att ha gått igenom sinnena, så kommer sjukdomarna, fysiska såväl som själsliga. Och slutligen kulminerar denna skildring av världens tillblivelse i en beskrivning av hur tänkandet för att nå sin fullkomning i sig självt ska närma sig den ursprungliga harmoni i vilken världen först alstrades. I direkt anknytning till det samtal som återges i ”Timaios” återfinns också den ofullbordade dialogen ”Kritias”, som skildrar det urtida Atlantis och dess motpol det forna Athen. Många ansträngningar har gjorts genom årtusenden att lokalisera denna förlorade värld. Men sedan länge är sansade bedömare överens om att Atlantis aldrig funnits, och att inte heller Platon menade sig beskriva en historisk realitet. En tolkning, som Stolpe ansluter sig till, är att det rör sig om en sedelärande allegori för dåtidens athenare. Atlantis skulle då vara exemplet på vad som händer när ett samhälle i ursprunglig harmoni förfaller till inre rivalitet och stridighet som en följd av att dess ursprungliga ”gudomliga element” försvagats. I den avslutande dialogen ”Filebos” gäller frågan vad som är viktigast för ett lyckligt liv, lust eller förnuft/insikt. Här är det på nytt Sokrates som för ordet, i en vindlande diskussion som prövar de olika alternativen. Vad går livet egentligen gå ut på? Vad är det mest eftersträvansvärda för en människa? Man väntar sig kanske att Platon ska ge förnuft och insikt första platsen. Men till sist är det inte de rena intellektuella njutningarna som på egen hand leder till det bästa livet, utan måttet. Inte måttfullheten som det beskedliga tillbakahållna livet, utan just förmågan att i varje stund utöva måttet, kanske det svåraste av allt, och för vilket inga regler räcker till. Nu som då. Hans Ruin litteratur@dn.se


De två kulturerna

Summary: På 1960-talet vållade den brittiske forskaren C P Snow en utdragen debatt, särskilt i Sverige, om bildningen och förhållandet mellan naturvetare och humanister. Men det han skrev handlade egentligen om något annat..

År 1959 kom ett nytt begrepp i omlopp i Sverige. Det härstammade från en liten bok med titeln "The Two Cultures" av en brittisk forskare och ämbetsman vid namn Charles Percy Snow. Först att använda det i den svenska debatten var Paul Lindblom, som läst det engelska originalet på sommaren samma år. När en svensk översättning förelåg hösten 1961 kom recensioner av bland andra Ernst Wigforss och Bengt Göransson. Idén om "de två kulturerna" passade kalla krigets antagonistiska tankemodeller. Lika långt som öst från väst stod nu även naturvetenskap från humaniora. Debatten knöt också an till "Aniara"-stämningar och till känslan av att "rymdåldern" höll på att föda en ny och inte nödvändigtvis bättre människa. I en Snow-influerad debatt i Dagens Nyheter vintern 1962 talade Ingemar Hedenius om behovet av en ny "människokunskap" på gymnasieschemat. Förhistorien är inte oviktig. C P Snow kom ur lägre medelklass, studerade i Leicester och fick stipendium till Cambridge, där han blev doktor i fysik 1930 och fellow vid Christ's College. Om familjen hade haft råd skulle han hellre ha studerat humaniora, men naturvetenskap ansågs säkrare. Vid sidan av skrev han romaner som utspelades i skärningspunkten mellan vetenskap och politik, ofta i collegemiljö. "The Masters" (1951) är en av de få som överlevt. Snow lämnade snart forskningen efter att ha kommit på efterkälken bland alla Nobelpristagare och efter en misslyckad publicering tillsammans med en kollega. Snows vacklan mellan konst och vetenskap blev en personlig drivkraft bakom "De två kulturerna". Det började som en artikel i New Statesman i oktober 1956, den följdes av en Rede Lecture 1959 som byggdes ut till boken. Han satte tänderna i vad han kallade "the literary intellectuals", män som T S Eliot, Ezra Pound, Wyndham Lewis, D H Lawrence. De var konstnärer på en nivå där han egentligen själv velat vara. Nu angrep han dem för fascism och antihumanism. En mildare avart var att de protesterade mot industrialism och framsteg. Snow kom till korta litterärt men tog revansch politiskt. Naturvetenskapen, som han fått lov att överge, blev hans skarpaste vapen. Vad dessa intellektuella saknade, ansåg Snow, var en moralisk och politisk kompass som härstammade från respekten för fakta. De hade aldrig förstått att termodynamikens andra huvudsats var lika viktig som Shakespeare. Det påminde om försöken som gjorts i USA under mellankrigstiden att introducera filosofins klassiker i skolor och college för att motverka totalitära idéer. Snow bytte filosofi mot naturvetenskap men behöll världsförbättrartanken. Själv fick han i uppdrag att rekrytera brittisk vetenskaplig personal under andra världskriget, bland annat till atombombsprojektet i Los Alamos. De tusentals intervjuer han gjorde gav honom inblickar i hur forskare och ingenjörer fungerade. De läste sällan böcker, visste föga om konst, men gillade musik och "färgfoto". Det var inte en karikatyr utan en kärleksförklaring. Den debatt om "de två kulturerna" som sedan följde gav Snow en berömmelse som varken hans forskning eller hans romaner kunnat förskaffa honom. I Cambridge utkämpade han bataljen med litteraturforskaren F R Leavis, som stred för en klassisk kanon. Man kan jämföra med Strindbergs fejd mot Heidenstam, men kanske ännu hellre med T H Huxleys strid för darwinismen, där Leavis framträder som en biskop Wilberforce, argsint och reaktionär. Aldous Huxley, sonson till T H, skrev en medlande bok 1963 - litteratur och vetenskap var trots allt olika saker, konstaterade han. Så upphörde kanonaden. Snow hade då stigit till att vara en betydande forskningspolitisk rådgivare och tog plats i Harold Wilsons regering 1964. Debatten spred sig till många länder, men lade sig också relativt snart. Utom i Sverige, där den fick en ovanlig livskraft på kultursidor och i tidskrifter i en serie repriser, den senaste år 2005. Emma Eldelin har i avhandlingen "'De två kulturerna' flyttar hemifrån" visat i detalj hur den här ganska snart kom att handla om det från Tyskland övertagna bildningsbegreppet. Därmed kunde Snows text "översättas" till välbekanta strömfåror. C P Snows "två världar" var ju helt enkelt latinlinjen och reallinjen, ansåg en debattör. Bildning kunde också ställas mot nytta, en tanke som Snow aldrig tänkte. Svenska naturvetare, styrkta av sin växande status i välfärdssamhället, kunde kräva större plats på kulturens scen. Humanister och teologer å sin sida kunde bekymra sig för naturvetarnas inkrökthet. Idé- och lärdomshistoriker ryckte fram som ett slags tredjeståndpunktare och hävdade att det behövdes kunskap rotad i båda kulturerna. Det gjorde också Erik Hjalmar Linder i sin bok "Bildning i tjugonde seklet" (1962), tydligt påverkad av Snow. Eldelin behandlar minsta hugskott i dessa debatter en smula för vördnadsfullt, vilket stundom gör hennes eljest välskrivna framställning prudentligt seg. Men kan man överse med det ger den ett signalement på den ganska säregna kulturella offentligheten i svensk efterkrigstid. Till att börja med var denna aldrig fullt så uppnäst som den brittiska. Hos oss hade folkbildning och friluftsliv sina givna platser i ett ganska teorifattigt kulturliv. Obegriplighet har aldrig varit något svenskt honnörsord och Harry Martinson svävade i årtionden som en inofficiell skyddsande över Kultur-Sveriges skogs- och mellanbygder. Ändå blev Snows bok en signal till naturvetare att gå på offensiven mot vad man uppfattade som en defekt i svensk bildningssyn. Uppfattningen vann visst gehör och fördes in i 1960-talets gymnasieutredning, som förespråkade just idéhistoria som botemedel. De naturvetenskapliga avsnitten i den lärobok som blev resultatet författades av fysikern Tor Ragnar Gerholm, vilket i det humanistiska lägret uppfattades som en domänförlust och ledde till en uppslitande debatt. På 1980- och 90-talen återkom Snow i debatterna om postmodernism och genteknik. Medicinare som P C Jersild klandrade ansvarslöst kulturfolk och teoretiskt irrande humanister för att inte ta till sig ny kunskap om hur människor fungerar (egentligen). Georg Klein inkluderade freudianer och antroposofer i sin kritik. I sin mest långtgående version kunde denna klagosång sluta med att humanistkulturen, särskilt kultursidorna, gavs skulden för teknikens och medicinens föregivet låga status. Som om denna status avgjordes i medierna och inte av statsbudgeten, löneläget eller näringslivet. Sanningen är väl att naturvetenskapen aldrig har varit hotad. Men så betydelsefull hade alltså tvåkulturmetaforen blivit att den ibland kunde förväxlas med verkligheten. Samtidigt är det påfallande att naturvetenskapen aldrig på allvar släpptes in i den finkulturella stugvärmen. Försöken att göra naturvetenskap till en del av "allmänbildningen" misslyckades i stort sett. Hur upprätthölls denna gräns? Eldelin föreslår att själva bildningstanken doftade överklass och därför trängdes tillbaka under de radikala 60- och 70-talen. Kulturbegreppets vidgning skedde snarare i antropologisk riktning. När bildningsfrågorna kom tillbaka under 1980- och 1990-talen, bland annat genom den så kallade kunskapsrörelsen, så var det på nytt det klassiska bildningsbegreppet som stod i fokus. Naturvetenskapen kom på mellanhand. En annan orsak är de kulturintellektuellas skickliga revirhävdande och kultursidornas starka ställning, särskilt under 1970- och 1980-talen. Om det sistnämnda säger Eldelin dock inte mycket. En annan omständighet som hon kunde ha lagt mer vikt vid är att det i Sverige i hög grad var kultursidornas radikaler som politiserade tredje världen, miljön och världsfattigdomen och gjorde dem till mediala angelägenheter. Det skedde i allians med ekologer och naturforskare, men knappast med dem som gick i första ledet för att ge naturvetenskapen högre status; ekologerna stod ju redan mitt i samhällsdebatten. Det skedde också tillsammans med många av de litterära intellektuella, vilka stod för flera viktiga tidsdokument från Indien, Latinamerika, Sydafrika. Inom vetenskapen själv har naturvetenskapen emellertid successivt flyttat fram sina positioner. Trenden har rötter långt ned i 1800-talet. När humanister och samhällsforskare i Axess 2005 - den sista debatt Eldelin följer - vänder åter till de två kulturerna är det mot bakgrund av att det egna vetenskapsområdet kanske inte kan förbli opåverkat. Den kulturella forskaridentiteten är viktig, men också förhandlingsbar i ett större spel om positioner och resurser i ett framväxande kunskapssamhälle. Alternativet kan vara isolering. De allra senaste årens debatt kan tolkas som ett belägg för att humanistkulturen har börjat inleda en motoffensiv, ett arbete med att omformulera den marginella roll som den annars tycks dömd att hamna i till följd av naturvetenskapernas hegemoni. Om ambitionen var att öka statusen i offentligheten gjorde naturvetarna ett strategiskt misstag; att göra termodynamiken lika viktig för människor som Shakespeare är en sannolikt omöjlig uppgift. De kan förresten inte ha läst Snow ordentligt. Vad hans föreläsning egentligen handlade om var inte i första hand debatten mellan naturvetenskap och "humanism", som motsättningen konstruerades i Sverige, utan den moderna världens framtid. Snows stora anklagelse var riktad mot en hel västerländsk kultur som tillät att konservativt bildningsgods stod i vägen för det politiskt sunda engagemanget i världsproblemen. Han tänkte ursprungligen kalla föreläsningen "De fattiga och de rika". Snow ansåg att lösningen låg i naturvetenskap och teknik. Forskning behövdes för att hjälpa Afrika, Indien och Kina att finna sin väg ut ur fattigdomen. Det var nödvändigt också för att inte västvärlden skulle överrumplas av dessa giganter när de en gång vaknade, vilket förr eller senare skulle ske. Snows budskap var en produkt av kalla kriget, men på samma gång en förebådare av den revolt mot världsordningen som just i Sverige drevs med den kulturella offentligheten som en viktig plattform. Emma Eldelin har pekat på att kulturdebatten har sina nationella egendomligheter, men också på att den faktiskt har betydelse. Emma Eldelin"’De två kulturerna’ Emma Eldelin "’De två kulturerna’ flyttar hemifrån: C P Snows begrepp i svensk idédebatt 1959-2005" Carlssons


Molina pillrar fram sina låtar på scen

Summary: När Juana Molina spelar på Södra teatern rör hon sig i en brasiliansk klang- och rytmvärld. Hennes låtprocess är dynamisk, men ibland blir uppbyggnadsprocessen mer fascinerande än låtarna.

Juana Molina, James Yorkston Scen: Södra Teatern, Stockholm Några låtar in i konserten gör Juana Molina ett litet avbrott i sitt pillande med gitarr och pedaler och sin stapel av syntar, för att göra ett klarläggande i mikrofonen. – I vanliga fall pratar jag massor. Bara det. Sedan fortsätter hon med sitt pillande, men det är något med sättet hon säger det på och med tajmningen som gör denna enda replik oproportionerligt komisk, och får publiken att svara med ett litet skratt. Just där och då kan man faktiskt ana en glimt av den Juana Molina som var en av Argentinas mest framgångsrika tv-komiker, innan hon sadlade om och blev djupt allvarlig singer/songwriter. Annars är det en dimension man får läsa sig till, hennes två karriärer har ingenting alls med varandra att göra och när hon står ensam på Södra teatern är det mest slående hur lite hon gör för att fylla ut scenen eller bjuda på show. Även om hon faktiskt pratar vid ett par tillfällen till. I stället får man följa hur hon bygger upp sina låtar. Hur hon spelar något litet på en extrasvajig synt, lägger det i en loop, adderar några framfingrade rytmer, lägger på ett par lager röst, kanske en gitarrfigur eller en syntknorr till. Innan hon plötsligt är klar och själva låten sätter i gång, vilket sker helt skarvlöst och mest märks genom att intensiteten – och blicken – höjs. Och inget hindrar henne från att fortsätta lägga dit nya slingor när som helst i en låt, som för att demonstrera hur rörlig och dynamisk processen är. Det är ett arbetssätt som ofelbart innebär långa pauser mellan varje låt, men ibland blir denna uppbyggnadsprocess faktiskt mer fascinerande än själva låtarna. Som inte alltid är så tydliga och färdigformulerade som man skulle önska. Medan hennes behärskning av sin virtuella orkester är fullkomligt självklar. Dessutom måste man ideligen påminna sig om att Juana Molina kommer från Argentina och sjunger på spanska, för det är en mycket brasiliansk klang- och rytmvärld hon rör sig i, hennes röst har den lätta släpighet som så ofta hör bossan till och ibland blir suggestionen så stark att man tror sig höra några av portugisiskans typiska språkljud. Men det är sällan man är så fängslad av en konsert, utan att få minsta lust att efteråt rusa hem och sätta på skivorna. Med James Yorkston var det nästan tvärtom. På papperet kan det se ut som om han gör ungefär samma sak som Juana Molina, men som förband strax innan tycktes han snarare stryka under varenda skillnad dem emellan. Han är minst lika brittisk i sin stil som hon är latinamerikansk, med förebilder som Bert Jansch och Roy Harper och en tydlig förankring i brittisk folkmusiktradition. Mellan låtarna ger han frikostiga prov på en lakonisk, skotsk humor och när han spelar gör han det så expressivt att det skorrar och smäller i gitarren. En virtuos som har för mycket temperament inombords för att nöja sig med att spela fint. Men rösten förblir mild, oavsett vad han sjunger. Som om gitarren vore hans första uttrycksmedel och sången bara kom i andra hand. Den spänningen märks knappt alls på hans skivor. Nils Hansson nils.hansson@dn.se


På spåret med Helena Bergström

Summary: I Stockholms stadsteaters uppsättning av Tennessee Williams ”Linje Lusta” gör Helena Bergström en oförutsägbar och levande Blanche DuBois. Ett stort skådespeleri med äkta förtvivlan.

”Linje Lusta” av Tennessee Williams Scen: Stockholms Stadsteater Övers. Einar Heckscher Regi: Göran Stangertz Scenografi och kostym: Peter Holm Medverkande: Helena Bergström, Francisco Sobrado, Elisabet Carlsson, Samuel Fröler, Lena Nilsson, Joakim Gräns, Richard Sseruwagi, Lars Bringås med flera Fladdrande tygsjok döljer fasader i trånga, fattiga kvarter. Grått i grått. Pjästitelns spårvagnslinje kör förbi på ojämn tidtabell, dess ljud blandas med sorgsen, sordinerad dixielandmusik. Blanche DuBois, Helena Bergström, i vit dräkt, kommer med sin koffert på oväntat (och oväntat långvarigt) besök hos sin syster Stella och hennes man Stanley. Hon hittar snabbt till whiskyflaskorna, sprider sin parfymdoft bland paltorna, prövar systerns tålamod och svågerns alla manliga och klassbetingade instinkter till bristningsgränsen. Sprit, sex och trångboddhet. Tillsammans blir det en lättantändlig blandning som gör Tennessee Williams sydstatsdrama från 1947, ”Linje Lusta”, till en klassiker, med Marlon Brandos nätundertröja i filmversionen som del i myten – och lockar teatrarna att spela den igen och igen. Eller borde locka. Göran Stangertz, en av Lars Noréns starka introduktörer och en erkänt skicklig regissör, verkar ha haft en annan dagordning. Han identifierar direkt, via pjäsen och programbladets statistik, den manliga våldskulturen och det manliga maktlöshetstraumat som roten till det onda, och iscensätter sedan den analysen ganska så programmatiskt. Kvinnan står i centrum i Williams pjäs, om också av tvetydiga skäl, men det är mansrollen, den känslomässigt stympade och våldsbenägna, som hängs ut till beskådan i Stangertz iscensättning, vars pokergäng är en sorglustig skara nollor. Det förenklar pjäsen, inte till dess fördel. Francisco Sobrado är förvisso ingen Marlon Brando, vem kan vara det, bara en ung grabb, sur och bullrig i sin tomma aggressivitet. Men det är regissörens val att frånta honom såväl den sexuella dragningen till Blanche som makten i hemmet. Vilket i sin tur begränsar Elisabet Carlssons Stella till att agera huslig omtanke i största allmänhet i en uttunnad roll som hon inte förtjänar. Samuel Fröler har gjorts rund och tafatt som Blanches tillbedjare Mitch, mycket ointressantare än vad en mindre färdigförpackad bild av mammas pojke hade varit. Oftare än befogat känns det som om Helena Bergström är helt ensam på scenen. Mot alla odds och i nästan total avsaknad av verkligt motspel gör hon en oförutsägbar och levande Blanche DuBois, oberoende av många spröda föregångerskor i rollen. Hon är rosigt robust med sitt självbedrägeri vad gäller spriten och kyligt, nästan muntert desillusionerad i sina lögner om framtiden och sitt uppdiktat lyxiga förflutna. Det är som om hon inte väntar sig att någon, allra minst hon själv, ska tro på vad hon säger. När sanningen hinner ifatt henne är det i några våldsamma utbrott av spelad gråt som, oförutsett för henne själv, slår över i äkta förtvivlan. Det är stort skådespeleri som det märks att regissören har ledsagat och rytmiserat. Resten av föreställningen har han snarare föreskrivit än gestaltat, låst som den är i sin färdiga förklaringsmodell om männen och manligheten. Den kan vara nog så sann, det betvivlar jag inte. Men teatern är ingen matematiklektion. Slutsumman, om det finns någon, bör få räknas fram av publiken och inte som här skrivas oss på näsan från början. Ingegärd Waaranperä ingegard.waaranpera@dn.se