The new urban crisis: Den liberala och kreativa staden har blivit en segregerad ö

Summary: Kändisakademikern Richard Florida gjorde succé med boken ”Den kreativa klassen” 2004. Men nu har han tänkt om. I ”The new urban crisis” kritiserar han de stora städernas ojämlikhet och segregation. Po Tidholm har läst boken.

Städerna har kommit att betraktas som lösningen på det mesta de senaste två decennierna. Urbaniseringen ska inte bara lösa miljöproblem – den gröna staden! – utan också ordna skiftet från industrisamhälle till kunskapssamhälle. Såväl nyliberaler som gamla marxister drömde ihop en teori om att arbetarklassen skulle äga sina egna produktionsmedel och förvandlas it-entreprenörer bara genom att flytta till ett kreativt kluster där tillväxt uppstår och klassklyftor suddas ut. Genom att sedan expandera staden skulle de sociala problemen försvinna av sig själva. Affischnamnet för denna fantasi hette Richard Florida, en amerikanskt skarpskuren kändisakademiker som gjort resan från arbetarklassens New Jersey till högsta professorsgrad och föreståndare för ett eget urbanitetsinstitut på universitetet i Toronto. 2004 gav han ut boken ”Den kreativa klassens framväxt” där han lanserade tanken att tillväxt i den nya ekonomin skulle uppnås genom att attrahera så kallade ”kreativa” människor – det vill säga akademiker, konstnärer, programmerare, reklamare etc – snarare än att försöka få företag att flytta till platsen. För om man tidigare försökt skapa ett utbud av arbeten och fotbollsarenor för att locka människor till staden handlade det nu om att skapa en härlig hipstermiljö (cykelbanor, konsertlokaler, stadsodling) där de begåvade skulle slå sig ned och i sin tur starta företag eller locka redan etablerade bolag på jakt efter kompetens. Idén passade tidsandan perfekt. Vid millennieskiftet hade individualismen och marknadiseringen nått även stads- och samhällsplaneringen och Richard Florida fick turnera jorden runt med sitt föredrag om den nya urbaniteten och de tre T:na: Talang, teknologi och tolerans. Det spelade inte så stor roll om teorin hade substans eftersom den lät så bra. Richard Florida föreläste för världens största städer och företag för 300 000 kr i timmen och kopplade sedan in sin konsultfirma som sålde de förmenta metoderna till framgång. Den brittiske kulturgeografen David Harvey varnade redan i slutet av åttiotalet för en utveckling där städerna – och i förlängningen samhället – gick från att administrera välfärd till att marknadsföra sig som dynamiska platser för investeringar och turism. Florida såg uppenbarligen den utvecklingen som önskvärd. Och hur långsökt det än verkar så fick Floridas teorier en stor betydelse också för svensk samhällsplanering. Den konkurrenspolitik som ersatte regionalpolitiken har tvingat alla svenska kommuner att delta i en skönhetstävling där bara ett fåtal kan drömma om att vinna men där de som förlorar har sig själva att skylla. Men nu har Richard Florida tänkt om. Efter drygt tio år som fanbärare för en nyliberal samhällsplanering vill han berätta för världen att det blev fel, och att han egentligen är en missförstådd marxist. Han underskattade kraften i omvandlingen säger han, han såg inte riktigt de negativa konsekvenserna. Nu har han skrivit boken ”The new urban crisis” och säljer i stället en föreläsning om hur staden fördjupar ojämlikheten i samhället. Gissningsvis kommer talararvodet bli lägre denna gång. Kritik mot agglomeration av resurser till urbana centran har funnits länge, och riskerna har varit i någon mån uppenbara. Redan för femton år sedan rapporterades det att London blivit för dyrt för de offentliganställda som trots allt behövs för att den kreativa klassens liv ska vara bekvämt och fungerande. Ironiskt förstås, eftersom det på sätt och vis är just definitionerna av kreativitet som håller nere de offentliganställdas löner. Det anses inte vara läraren som skapar tillväxt när han undervisar programmerarens barn, inte heller sjuksköterskan som håller liv i reklamarna och spelutvecklarna. Det finns också en gräns för hur långt renhållningsarbetaren kan pendla för att ta hand om den kreativa klassens smuts. Ett annat problem som uppstått i världens rikaste städer är förstås att priserna på fastigheter stigit så mycket att bostäderna förvandlats till investeringsobjekt. Hela stadsdelar i superstäderna har blivit spöklikt tomma. Husen är kapitalplaceringar, inte hem för familjer. Kanske hade Florida inte så mycket mer med saken att göra än att vara den som tillhandahöll den överbyggnad som krävdes för att rättfärdiga utvecklingen, men det är uppenbart att skulden drivit honom i arbetet med den nya boken. Det är en genomarbetad och uppriktig berättelse om en utveckling med långtgående konsekvenser. Richard Florida fick själv en försmak på de krafter som ojämlikheten kan sätta i rörelse bara året efter karriärflytten till Kanada. Han trodde att han kommit till en av världens mest progressiva städer men chockades när Toronto röstade fram den nu avlidna högerpopulisten Rob Ford till borgmästare. Hans väljare bestod av förortsbor; vissa fattiga, andra bara kulturellt alienerade. Ford använde sitt mandat till att riva upp innerstadens spårvagnslinjer och måla över cykelbanor – symboler för den kreativa klassens privilegier och den liberala elitens tolkningsföreträde. Valet av Donald Trump underströk problematiken med all önskvärd tydlighet. Hillary Clinton liberala agenda lockade de urbana väljarna medan förstäderna och landsbygden valde Trump. Densiteten var den avgörande faktorn där, liksom i Brexitvalet. Richard Florida visar i sin bok hur världens mest liberala städer också är de mest ekonomiskt segregerade och hur satsningar som gynnar den kreativa klassen på ett konkret sätt tränger undan mindre bemedlade. Stockholms utveckling förstås ett tydligt exempel på det – skillnaden i förväntad livslängd är 18 år mellan olika delar av staden och under de senaste två decennierna har den högsta inkomstgruppens andel vuxit med 62 procent i innerstaden. Men även i en mindre stad som Umeå har ojämlikheten blivit tydlig. Umeå kommun har satsat hårt på ett Florida-inspirerat koncept som man kallar ”kulturdriven tillväxt” och belånat sig högt för att bygga profilbyggnader och locka medelklass till staden. Nya siffror från Umeå universitet häromveckan visar att sammanfallande skillnader i inkomstnivåer och fastighetspriser har gjort Umeå till en svårt segregerad stad. Trösklarna i Sverige är förstås lägre än i New York, men strukturerna är desamma. För att komma in på arbetsmarknaden måste man komma in på bostadsmarknaden, och för att komma in på bostadsmarknaden måste man födas i en familj med kapital. Så länge inget görs förstärks denna dynamik med varje generation. Det är en linjär gentrifieringsprocess med homogena gated communities som ändhållplats. Richard Florida presenterar ett antal lösningar: Servicejobben bör bli mer kreativa och på så sätt mer välbetalda, man bör bygga mer och billigare bostäder för fler och bygga mer infrastruktur som förkortar avstånd och knyter samman stadsdelar och förstäder. Men han tar aldrig itu med det som David Harvey menar är kärnan i problemet, det vill säga kapitalismens centrifugalkrafter och ackumulationen av kapital hos ett fåtal i samhället. Richard Florida berättar att hans far, när han kom hem från kriget och återgick i arbete på samma fabrik, helt plötsligt kunde köpa sig ett hus och en bil för sin lön. Helt enkelt därför att fördelningspolitik ansågs gagna samhällsutvecklingen. Men Florida går ändå aldrig så långt som att damma av John Maynard Keynes. De senaste åren har en mängd rapporter berättat om hur välståndet fördelas allt mer ojämlikt, och där är förortens och landsbygdens öden likartade. Ändå hörs ofta argumentet att varje region behöver sin urbana tillväxtmotor för att klara sin tillväxt. Det är, sägs det, bra att lägga alla ägg i en korg. Om Södermalm mår bra gynnar det Botkyrka, om Umeå växer kommer det Sorsele till del. Richard Florida gör en insats genom att påpeka det uppenbara; den tillväxt som skapas i de rika innerstäderna kan i en globaliserad värld lika gärna gynna produktionen av mat och byggprodukter någon helt annanstans i världen. Den nya staden är en ö. Boken: Richard Florida ”The new urban crisis”, Basic Books


”Blomstedt 90 år” med Sveriges Radios symfoniorkester i Berwaldhallen

Summary: Herbert Blomstedt briljerar vid 90. Lysande musik frammanas ur kloka händer. Det som överraskar är att Herbert Blomstedt fortfarande är så skarp, så vital och så bisarrt pigg, skriver Nicholas Ringskog Ferrada-Noli.

Dirigenterna måste vara de musiker som är minst sugna på att sluta jobba. Herbert von Karajan dirigerade sin sista konsert ett halvår innan han dog, 81 år gammal. Otto Klemperer slutade dirigera samma år som han fyllde 86. Och Arturo Toscanini var 87 år fyllda när han till slut gick i pension. Så kanske är det ingen chock att Herbert Blomstedt, som fyllde 90 i somras, fortfarande dirigerar. Det som överraskar är att han vid denna ålder fortfarande är så skarp, så vital och så bisarrt pigg (i år dirigerar han närmare 100 konserter runtom i världen). Att han är en renlevnadsmänniska och djupt troende spelar nog en viss roll i detta. På årets Berwaldhallenbesök firas Blomstedts födelsedag och han ger oss ett välvalt program – allt dirigerat från minnet, utan partitur – med tysk musik från en nästan 90-årig period. Beethovens tredje symfoni färdigställdes 1804, medan Strauss blev klar med sin tondikt ”Tod und Verklärung” 1889. Båda dessa verk behandlar döden på ett energiskt och livsbejakande sätt. Blomstedt får Beethovens trea att dansa fram, mjukt och böljande men med friskt tempo, likt en ängel som lekfullt skuttar från moln till moln. Den långsamma andra satsen, symfonins längsta, är en begravningsmarsch. Här känns den dock mer som en ödesmättad vandring än en svart procession, även om Blomstedt och Radiosymfonikerna inte väjer för allvaret. Richard Strauss var bara 24 år gammal när han komponerade ”Tod und Verklärung” (”Död och förvandling”), och dess något brådmogna och dramatiska syn på döden – kamp! Action! – får något rart över sig när Blomstedt lugnt leder oss genom resan. Men han kväver inte kraften i Strauss mäktiga orkestreringskonst, och förvandlingsmotivet är knäckande vackert. Mest intressant är ändå avslutningen, förspelet till Wagners ”Tannhäuser”, en opera om konflikten mellan kristen dygdig kärlek och hedniskt syndande (spoiler: kristendomen vinner). Likt hjälten Tannhäusers träkäpp som på magiskt vis får nya gröna skott, när dess ägare i operans slutscen har fått sin frälsning, grönskar lysande den musik som frammanas ur Herbert Blomstedts kloka händer. I denna hittiga ouvertyr kontrasteras musik som gestaltar en orgie i Venusberget mot en melodi som en kör av pilgrimer sjunger senare i operan. Tannhäuser längtar efter en annan värld än den sinnliga och njutningsorienterade, och ska därför snart lämna Venus och nymferna. Vart Herbert Blomstedt längtar kan jag inte säga, men den triumferande musik han trollar fram får destinationen att skimra. Läs mer: ”Blomstedt har närkontakt med Beethovens unika vilja”


Björn Wiman: För många av oss förkroppsligade han allt det som är roligt i livet

Summary: Hans Alfredson var en av de få som både skildrade och skapade 1900-talets Sverige. Han parade galenskap med förnuft, och han lärde oss att skratta.

Hans Alfredsons och Tage Danielssons första filmförslag till Svensk Filmindustri var enkelt. Det löd så här: ”Det handlar om en gubbe som går in i första rutan och ut i den sista. Däremellan skulle det hända en massa skojiga saker, tänkte vi.” Det blev besannat. Hans Alfredson var en av den moderna svenska kulturens riktigt stora – en av de få som inte bara skildrade 1900-talets Sverige utan också var med om att skapa det. Evert Taube gav oss utblicken: den första symboliska charterresenären som visade hur kärleken till hemlandet också förutsatte att man ibland såg det utifrån. Ingmar Bergman bekräftade existensen av våra själsliga demoner och tvingade den framväxande medelklassen att konfronteras med de dunkla hemligheterna bakom rekordårens fasader. Vilhelm Moberg tog det svenska oberoendet in i moderniteten och upprätthöll trotset mot den religiösa och politiska överheten. Och Astrid Lindgren, ja hon gestaltade politiken som livshållning och skapade det moderna Sveriges nya sekulära budord. Vad gjorde Hans Alfredson? Han lärde oss att skratta. ”Hans Alfredson” är i detta sammanhang inte så mycket en person som en levnadsform – ett samlande centrum för en grupp människor som förkroppsligade allt som är roligt i livet. Det är omöjligt att tänka på den ena utan den andra bland dem som har gått före Alfredson in i de roligas himmel: Gösta Ekman, Tage Danielsson, Lena Nyman, Allan Edwall, Monica Zetterlund… De behärskade alla den kanske svåraste konsten av dem alla: konsten att höra publikens leende. De fick människor som såg och hörde dem att svälla av lycka. Det finns, för mig liksom för nästan alla svenskar över en viss ålder, så mycket som jag älskar i Hans Alfredsons oändligt rika produktion. Jag har skrattat så att jag har gråtit tillsammans med min pappa åt de avslutande visorna på skivan ”Blommig falukorv”, de som Alfredson på sin trygga skånska introducerar som ”porr för barn”: ”Knut med skämtlynnet”, ”Den som inga byxor har” och den underbara ”Styrman Karlssons äventyr med porslinspjäsen”. De visar på en sida i Alfredsons konstnärskap: förmågan att para galenskap med förnuft. Men man ska heller inte glömma att Hans Alfredson var en betydande författare. DN:s litteraturkritiker Jonas Thente håller exempelvis romanen ”En ond man” från 1980 – den som blev underlag till filmen ”Den enfaldige mördaren” – som en av 1900-talets bästa svenska böcker. Och i den kontrafaktiska romanen ”Attentatet i Pålsjö skog” ställer Alfredson frågor om vilka som skulle ha samarbetat och vilka som skulle ha gjort motstånd under en nazitysk invasion av Sverige 1941. Allt detta byggde naturligtvis på en djup insikt, den som finns hos alla som är bra på att få andra människor att skratta. Nämligen den att världen – i orätta händer – kan vara en förfärlig plats. För mig kommer ändå Hans Alfredsons livssyn till sitt tydligaste uttryck i den enkla visan ”Ett glas öl” från 88-öresrevyn från 1970. Med ölsejdel i handen och Tage Danielsson och pianisten Gunnar Svensson nynnande i bakgrunden framför här Alfredson, långt före de hippa mikrobryggeriernas tid, en stilla kontemplation om hur barnen kommer att få det i framtiden – om det finns jobb, om det finns mat, om det är drägligt där de bor: ”Framtiden verkar dyster när man grubblar över ett glas öl/Men man hoppas att barna ändå får ett glas öl.” Jag tror att det som han uttrycker är sin egen variant av den italienska filosofen Antonio Gramscis tanke om förnuftets pessimism och viljans optimism. Ur minnet hör jag hans vän Tage Danielssons ord om att förbli ”optimister mot bättre vetande”. Det är ett ställningstagande som går långt bortom skrattet och rakt in i framtiden. Det finns en insikt hos alla som är bra på att få andra människor att skratta. Nämligen den att världen – i orätta händer – kan vara en förfärlig plats.


Professor: ”Kulturpolitiken har totalhavererat”

Summary: Vilken roll ska kulturpolitiken egentligen spela? Ett år före riksdagsvalet rustar partierna för en intensiv valrörelse – men kulturfrågorna väntar få marginell betydelse. – Det krävs en bättre koppling mellan mål och vad man faktiskt kan göra, säger Jenny Johannisson, docent vid Högskolan i Borås.

Sällan, om ens vid något tillfälle, har kulturpolitiska löften kommit att spela en avgörande roll för utgången för valet. På samtliga mätningar över väljarnas högts prioriterade frågor hamnar kultur långt ned på listan. Kan då området få axla en tyngre roll under årets valrörelse? Det skulle vara högst osannolikt, spår flera kulturpolitiska experter DN talat med. Professor Roger Blomgren, ledare för Centrum för kulturpolitisk forskning (KPC) vid Högskolan i Borås, menar att det fortfarande är en marginell andel av befolkningen som hyser intresse för kulturpolitiska frågor. – Det är svårt att hitta engagemang hos bredare folkgrupper och det här är inget man vinner val på, säger Roger Blomgren. Denna krassa syn på politikområdets betydelse har också präglat vilket utrymme frågorna får, såväl i offentligheten som i partitopparnas utspel. Under fjolårets tal i Almedalen tillägnades kulturpolitiken fyra sekunder. Tidsrymden förlängdes förvisso till 21 sekunder under årets tal, visade SVT Kulturnyheternas genomgång, men jämfört med andra områden var kulturfrågorna märkbart frånvarande. – Kulturpolitiken har totalhavererat. På andra politikområden hade man vid här laget utlyst kriskommissioner. I flera decennier har det viktigaste målet varit att få fler människor att ta del av offentligt finansierad kultur – men fortfarande är det samma grupper som gör det. Jag saknar verkligen en diskussion om de principiella frågorna, säger Roger Blomgren. Han finner stöd för sin syn i rapporten om svenskarnas kulturvanor, sammanställd av Myndigheten för kulturanalys. Andelen av befolkningen som tar del av offentligt finansierad kultur, och vilka grupper som gör det, har bara förändrats marginellt de senaste decennierna. Jenny Johannisson, docent vid Högskolan i Borås och verksam vid KPC, menar att resultaten inte är överraskande – men likväl talande. – Det är så klart allvarligt för ett politikområde när trenden inte förändrats nämnvärt sedan 60-talet, om man inte lyckats uppnå målen eller ens rört sig i en positiv riktning, säger Jenny Johannisson. Hon frågar sig dock om det ska finnas en önskan om en grundläggande riktningsförändring för kulturpolitiken. På statlig nivå handlar politikområdet i huvudsak om att skapa en infrastruktur och en organisering för att det fria kulturlivet ska kunna utvecklas. Snarare än att sträva efter att uppfylla andra mål kanske partierna därför bör se över sin argumentation, menar Jenny Johannisson. – Man talar om att kulturen ska komma alla till del och bidra till allt; bättre hälsa, städernas utveckling och så vidare. Det är inte så konstigt att man inte kan leva upp till de kraven. Jag kan tycka att det krävs en bättre koppling mellan mål och det man faktiskt vill och förmår göra, säger hon. Vad vill då partierna? DN:s enkät med kulturpolitiska talespersoner visar att frågor om kulturarv, tillgänglighet, kultursamverkansmodellen och arbetarnas villkor prioriteras. Jenny Johannisson ser tecken på att politikerna vill bevara snarare än utveckla. – Det första jag reagerar på är att ingen talar om digitaliseringens konsekvenser. Det är ett viktigt område, inte bara eftersom det förändrar villkoren för kulturskapare utan också på deltagandet. Digitalisering medför samtidigt möjligheter till en mängd nya kulturella uttrycksformer men debatten om detta är märkbart frånvarande. Bengt Jacobsson är professor i företagsekonomi vid Södertörns högskola och författare till boken ”Kulturpolitik: styrning på avstånd”. Han, som studerat kulturpolitikens utveckling sedan 70-talet, menar att ramarna som skapades då står stadigt än i dag. Bengt Jacobsson lägger dock märke till att kulturarvsfrågor prioriteras allt högre. – Detta har pågått under en längre tid, men det är en trend som framför allt Sverigedemokraterna hakat på. För dem handlar det i första hand om nationell identitet, men flera andra partier har talat om liknande frågor fast på andra sätt, säger Bengt Jacobsson. Just SD:s antropologiska synsätt på kultur och utspel i kulturfrågor har skapat starka reaktioner. Tidigare i år skrev 29 kulturpersonligheter på DN Debatt och uppmanade regeringen, och i synnerhet Socialdemokraterna, att inte låta kulturpolitiken kidnappas i exkluderande syften. – Det är uppenbart att SD och andra högerradikala partier i Norden försöker påverka människors identitet genom kulturpolitiken, något som de andra partierna, oavsett kulör, länge varit noga med att inte göra. Deras mål är i stället att stå för möjligheterna till ett utbud, och vad människor gör med sin identitet är deras ensak, säger Jenny Johannisson. Bengt Jacobsson berättar att han reagerade på att regeringen, i samband med att den nya propositionen för kulturarvspolitiken antogs tidigare i år, explicit slog fast att politikerna inte ska lägga sig i utbudet. – Den normen har länge omfattats och respekterats av alla. Men när det uttrycks så tydligt är min spontana tolkning att man ser tecken på att situationen håller på att förändras. Det blir ett uttryck för en farhåga om att medvetenheten om ”armlängds avstånd” inte är så spridd som den borde vara, säger han. I nyligen utgivna boken ”Kulturpolitikk”, skriven av norska forskarna Per Mangset och Ole Marius Hylland, diskuteras bland annat kulturens fortsatta politiska status. Roger Blomgren vill se en liknande diskussion i Sverige, eftersom det saknas en debatt om kulturpolitikens principiella frågor. – Det är kanske så här kulturpolitiken ska vara. Men jag saknar en diskussion om politikens mål, och jag tror att man behöver göra samma sak som Harry Schein, som menade att ”demokratisk kulturpolitik” skulle ersättas med ”kulturpolitik i en demokrati”, säger Roger Blomgren och fortsätter: – Kulturpolitiken kan aldrig bli demokratisk i bemärkelsen att alla medborgare exempelvis kommer att gå på opera. Och för både partier och väljare är kulturpolitiken som den är i dag ett snävt och perifert område. Vilken är den viktigaste kulturpolitiska förändringen eller satsningen ni vill genomföra? Per Lodenius (C), kulturpolitisk talesperson: – Tillgång till ett brett kulturliv i hela landet. Vi vill att de statliga kulturinstitutionerna ska sprida sin verksamhet i landet. Vi vill också utveckla samverkansmodellen för den regionala kulturen och då bland annat inrätta ett system för ett nationellt kulturhuvudstadsår. Rossana Dinamarca (V), kulturpolitisk talesperson: – Vi vill att det ska vara krav för alla institutioner som uppbär offentliga anslag att upprätta MU-avtal med konstnärer, att möjligheten att få fast anställning på institutionerna ökar och att socialförsäkringarna anpassas efter den verklighet som till exempel de frilansande kulturskaparna lever i. Olof Lavesson (M), kulturpolitisk talesperson: – Den viktigaste uppgiften blir att återupprätta kulturpolitikens värde och innehåll. Konsten och kulturen har viktiga funktioner när det gäller barn och ungas villkor, integrationen, tillväxten och utbildningen. Den viktigaste reformen blir därför att skapa ett samhälle där fler känner att de vill verka och kan utvecklas som konstnärer. Roland Utbult (KD), kulturpolitisk talesperson: – Vi vill betona kulturarvet och det sammanfaller med EU:s beslut att göra 2018 till europeiskt kulturarvsår. Det handlar om att främja det europeiska kulturarvets roll som en del av den kulturella mångfalden. Att lyfta de värden som vårt samhälle vilar på där västerländsk humanism och kristen tradition varit helt grundläggande. Niclas Malmberg (MP), kulturpolitisk talesperson: – En bred satsning på den fria konsten är den viktigaste kulturreformen det kommande året. Det är det fria kulturlivet - de fria grupperna och de enskilda konstnärerna - som i hög utsträckning bryter ny konstnärlig och intellektuell mark. Det behövs utökade satsningar på konstnärerna, de fria grupperna och kulturtidskrifter. Gunilla Carlsson (S), kulturpolitisk talesperson: – Vi vill öka tillgängligheten till kulturen och att fler ska få tillgång till kultur. Det är den inriktning vår kulturpolitik haft under mandatperioden och det vill vi fortsätta utveckla. Vi har också prioriterat kulturskaparnas villkor. I mandatperiodens sista kulturbudget kommer ytterligare insatser att presenteras. Aron Emilsson (SD), kulturpolitisk talesperson: – ”Sverigesamlingen” – vår samlade satsning på kulturarvsområdet. I korthet är de viktigaste inslagen kulturlotsar i hela landet, införande av en statlig kulturarvsfond och ett kulturarvs-ROT för kulturhistoriska byggnader, jämte reformen ”Öppna museer” och förstärkningar till kulturmiljövården. Bengt Eliasson (L), kulturpolitisk talesperson: – En kraftfull ökning, 100 miljoner kronor mer än regeringen, av den statliga delen i kultursamverkansmodellen samt förändringar av den statliga styrningen och inblandningen i de regionala kulturplanerna. Vi vill också se kraftfullt förändrade statliga mål och satsningar på kultur i hela landet.


Björn Borg om ”Borg”: ”Filmen är en fyra”

Summary: I veckan är det svensk biopremiär för filmen ”Borg”. Rollen som den unge Borg görs av Björns son Leo. DN frågar honom vem som är tidernas bäste tennisspelare. Och pappa Björn ger sitt betyg på filmen.

Måndagen var ingen vanlig skoldag för Leo Borg, åttondeklassare i Almaskolan i Stockholm. Han fick ledigt för att vara med på världspremiären av filmen där han själv spelar sin pappa som ung. Nu sitter Leo i intervjufåtölj bredvid Stellan Skarsgård, som i filmen spelar Borgs tränare Lennart Bergelin. Leo Borg är nybliven svensk tennismästare i sin årsklass i både singel och dubbel och spås en lysande framtid. Likheterna mellan far och son är många, inte minst när det gäller målsättningen: att bli bäst i världen i tennis. Rollen i filmen ”Borg” kan Leo tacka mamma Patricia för. – Mamma anmälde mig. Hon visste vilken roll det handlade om. Hur reagerade du när du fick reda på vilken roll du skulle spela? – Jag blev rätt chockad, men jag tyckte att det var roligt att få provspela. Och vem var gladast när du fick rollen? Du, mamma eller pappa? – Alla var rätt glada, säger Leo Borg och Stellan Skarsgård skrattar. Skarsgård var i ungefär samma ålder, nybliven tonåring, som Borg junior när han tv-debuterade i ”Bombi Bitt och jag”. Nu, 50 år senare, spelar han Lennart Bergelin, som följde Borg i vått och torrt. Det var en utmaning, inte minst utseendemässigt. – Håret var inga problem, men jag hade tänkt använda löständer för att få fram Bergelins breda, vita leende, fast det funkade inte, säger Skarsgård som i en scen (den svåraste enligt Leo) skäller ut Borg efter noter. Björn Borg bar sig illa åt och blev avstängd från allt spel i ett halvår. Hur är det med ditt eget humör, Leo? – Jag kan bli väldigt sur, men jag har i alla fall inte blivit avstängd, säger han med ett snett leende och berättar att han har fått en hel del råd av pappa Björn, både spelmässiga och mentala. I filmen gör den vuxne Borg (spelad av Sverrir Gudnason) ett dystert, nästan tungsint intryck något som den verklighetens Björn Borg inte känner igen sig i. – Jag var inåtvänd och fokuserad. Det var jag tvungen att vara, kommenterar Björn Borg i ett mejl. Han ger filmen betyget 4 på en 5-gradig skala. Det har skrivits en del om att Borglägret haft synpunkter på att man inte tillfrågats eller betts om input. Det kommenterar Björn med orden: – Jag har haft en dialog med Janus Metz (regissören), men det var i ett senare skede av filmen. Vi var inte involverade från början. Då hade kanske fler anekdoter från John McEnroes och min tid tillsammans kommit fram. Det finns mycket som inte är berättat. Stellan Skarsgård minns mycket väl Wimbledonfinalen 1980, som hela filmen kretsar kring. Han poängterar det faktum som vi som var med minns: Sverige (med endast två tv-kanaler) stod stilla när Ingemar Stenmark tävlade i utförsåkning och Björn Borg spelade grand slam-finaler. – Det var magiskt. Stellan Skarsgård har spelat verkliga personer tidigare, men i filmen om Stellan Skarsgård – vem av dina söner spelar huvudrollen? – Ha ha. Den är intressant med nya frågor, men jag tror att filmen om Stellan Skarsgård aldrig kommer att göras. Jag tror inte att den skulle bli särskilt dramatisk eller intressant, säger Stellan Skarsgård med ett förtjust leende, men jag har i alla fall ungar som kan spela varje ålder. Det beror på vilken sida man vill skildra. Vad vill du bli när du blir stor, Leo? – Jag satsar på att bli tennisspelare, svarar han snabbt innan Skarsgård tar över intervjuandet: Har du några drömmar som inte är mammas och pappas? – Nej. Tennisspelare är det stora intresset. Skarsgård: – Då kan du ju göra några filmer vid sidan om. För du är fruktansvärt bra. Inte för att du har en massa skådespelarerfarenhet utan för att du har den enorma koncentrationen. Den syns i bild. Det är fantastiskt. Pappa Björn får näst sista ordet som svar på frågan om hur bra Leo kan bli på tennisbanan: – Så länge han älskar sin sport kan han bli hur bra som helst. Leo Borg får sista frågan. Vem är världens bäste tennisspelare genom tiderna? – Rafael Nadal. Wimbledonfinalen 1980 är en klassiker.Björn Borg tog sin femte raka titel efter att ha besegrat John McEnroe med siffrorna 1–6, 7–5, 6–3, 6–7 (16–18), 8–6. Borg hade sju matchbollar i fjärde set, men McEnroe räddade alla och tog matchen till ett femte och avgörande set efter ett otroligt rafflande tiebreak. Filmen har svensk biopremiär på fredag, men har också fått äran att innan dess inviga filmfestivalen i Toronto. ”Borg” öppnar även filmfestivalen i Zürich den 28 september.


Kent Ekeroth byter Avpixlat mot ny sajt

Summary: Den främlingsfientliga sajten Axpixlat har lagts ned. Riksdagsledamoten Kent Ekeroth (SD) har värvat den utsparkade SD-ledamoten Erik Almqvist och partiets tidigare tjänsteman Egor Putilov, känd för att ha verkat i Sverige under flera olika identiteter, till efterföljaren Samhällsnytt.

Avpixlat grundades 2011 som en mer avancerad version av föregångaren Politiskt Inkorrekt. Sajten blev Sveriges första stora hatsajt och fick snabbt massiv kritik för sina främlingsfientliga artiklar och hätska kommentarsfält. Den är kopplad till Sverigedemokraterna via den kontroversielle riksdagsledamoten Kent Ekeroth. Men nu har Avpixlat lagts ned. I början av augusti registrerade i stället Kent Ekeroth och hans förening, Föreningen för Sverigevänliga intressen, domännamnet samnytt.se. Den nya sajten, Samhällsnytt, tar vid där föregångaren Avpixlat slutade. Här uppmanas läsarna att donera pengar till sajten via ett bankgironummer, som också är registrerat på Kent Ekeroths förening. Riksdagsledamoten Kent Ekeroth dömdes för ringa misshandel i tingsrätten i slutet av juni och beviljades nyligen prövningstillstånd i hovrätten. Ekeroth sitter kvar i riksdagen och har också kvar sin ordinarie plats i justitieutskottet, men har inte deltagit i utskottsarbetet under rättsprocessen. På Samhällsnytts redaktion finns flera personer som arbetat för eller nära Sverigedemokraterna. Den ryska pseudonymen Egor Putilov var tidigare tjänsteman hos SD i riksdagen och jobbade nära Kent Ekeroth. Putilov har publicerats som frilansjournalist i flera svenska riksmedier och även arbetat som handläggare på Migrationsverket. I fjol avslöjades att han verkat under flera olika identiteter. Efter att en fastighetsaffär med en rysk affärsman blivit offentlig, där Putilov tjänat mångmiljonbelopp, utreddes han för pengatvätt. Röster höjdes om att han utgjorde en säkerhetsrisk. På partiledningens uppmaning lämnade han senare sin tjänst vid riksdagen. En säkerhetspolitiskt initierad källa reagerar på värvningen av Putilov, i kombination med Ekeroths flitiga deltagande i ryska statskontrollerade propagandakanalen Russia Today. – Det är problematiskt med tanke på vad vi känner till om ryska påverkansoperationer inför val i andra länder, säger källan. Bland medarbetarna på Samhällsnytt finns också flera andra personer med SD-kopplingar: Erik Almqvist, tidigare ekonomisk-politisk talesperson för SD, tvingades avgå från posten och lämnade partiet efter järnrörsskandalen 2012. Sedan dess har han emigrerat till Ungern där han bland annat arbetat som konsult åt partiets mediebolag Samtid och framtid. Mats Dagerlind, tidigare krönikör i Sverigedemokraternas tidning SD-kuriren och chefredaktör och ansvarig utgivare på Avpixlat. Jenny Piper, lokal SD-politiker från Ystad. På Facebook försvarar hon antisemiten och anhängaren till nazistiska Nordiska motståndsrörelsen, Bechir Rabani, som tillsammans med högerextrema tidningen Nya Tiders vice chefredaktör ligger bakom uppmaning till allmänheten att söka upp journalister i deras hem tills de slutar att granska extremhögern. Tommy Carlsson, journalist, har rört sig i kretsarna kring den högerextrema rörelsen Folkets demonstration och Sverigedemokraterna sedan 2015. På Facebook gillamarkerar han bland annat Björn Björkqvist, tidigare propagandachef för nazistiska Nationalsocialistisk front, visar en granskning av Expo. Carlsson är även administratör för en Facebookgrupp till stöd för den nu insomnade sajten koling.nu, knuten till högerextrema organisationen Nordisk ungdom. Samhällsnytt uppger på hemsidan att Tommy Carlsson är chefredaktör och ansvarig utgivare. Sajten har dock inte ansökt om utgivarbevis och har inte heller någon ansvarig utgivare registrerad hos Myndigheten för press, radio och tv. DN har sökt Kent Ekeroth och Sverigedemokraternas pressavdelning. ”Det är problematiskt med tanke på vad vi känner till om ryska påverkansoperationer inför val i andra länder.” Källa till DN Sajten grundades av SD-riksdagsmannen Kent Ekeroth 2011 och har under åren fått massiv kritik för sina hetsande artiklar och rasistiska påhopp som släppts igenom i kommentarsfälten. Kent Ekeroth upplät under många år sitt privata bankkonto för donationer till Avpixlat. Omfattningen av donationerna blev kända i samband med att Ekeroth upptaxerades för pengar han tagit emot till Avpixlat. Mellan 2011 och 2013 fick Ekeroth in minst 756 000 kronor, enligt Skatteverkets omprövningsbeslut. Hösten 2013 bildade Kent Ekeroth och hans bror, den före detta SD-politikern Ted Ekeroth, Föreningen för Sverigevänliga intressen som nu står bakom sajten Samhällsnytt.


Christofer Fjellner (M): SR-journalisten borde överväga byta jobb

Summary: Flera ledande moderatpolitiker kritiserar Ekoredaktionens negativa summering av Ulf Kristerssons (M) karriär. Europaparlamentarikern Christofer Fjellner (M) kräver en ursäkt och utgår från att den ansvariga ”inte går till jobbet på måndag”. – Personen bör ta sig en allvarlig funderare på om den ska jobba som journalist inom public service, säger Fjellner till DN.

Kritiken har varit stark efter att Sveriges Radios Ekot publicerat en punktlista som summerade partiledarkandidatens Ulf Kristerssons (M) karriär. En stor majoritet av punkterna var kraftigt negativa och innehöll bland annat information om att Kristersson anklagats för rasism och anlitat svart städhjälp. Ekoredaktionen drog tillbaka listan omkring en halvtimme efter publicering. Olle Zachrison, ansvarig utgivare, och Klas Wolf-Watz, publiceringschef, har i ett inlägg på redaktionsbloggen beklagat publiceringen. "En reporter fick i uppdrag att göra en faktagenomgång av blåsväder den moderate partiledarkandidaten Ulf Kristersson varit i genom åren. Utkastet var ofärdigt och borde inte ha publicerats. Det borde aldrig ha lagts ut på det sättet, inte med det urvalet och de formuleringarna", skriver de. Bland de hårdaste kritikerna mot publiceringen finns flera ledande moderatpolitiker. Carl Bildt, tidigare statsminister och partiledare, skriver på Twitter att publiceringen var ”rätt skandalös” och fortsätter: ”I andra sammanhang skulle huvuden rulla. På goda grunder”. Europaparlamentarikern Christofer Fjellner (M) riktar sig personligen till Ekot i ett Twitterinlägg. Han skriver: ”Mycket tal om ansvarsutkrävande i politiken just nu. Utgår från att den som är ansvarig här inte går till jobbet på måndag.” Flera, däribland justitie- och inrikesminister Morgan Johansson (S), har reagerat starkt på Fjellners kommentar. Fjellner utvecklar resonemanget i en intervju med DN på lördagen. Han kallar då publiceringen för ”ett journalistiskt haveri”. – Tydligen finns det en människa som sitter på Ekoredaktionen, skriver femton rader på en lista, sätter loggan på bilden och anser det vara rimligt att skicka ut den under public service namn. Det verkar mer vara en lokalavdelning till SSU än Sveriges tyngsta politiska redaktion, säger Christofer Fjellner. Menar du att den som är ansvarig för publiceringen bör få sparken? – Jag är inte i en position att påverka det. Först och främst bör man be om ursäkt. Förlåt är ett underskattat ord. Jag önskar att etablerade medier för en gångs skull är beredda att ta ansvar för att de uppenbarligen har journalister som sätter sig ned och skriver sådant här. Men vidhåller du att den ansvariga inte borde få komma till jobbet på måndag? – Jag är inte i position att sparka människor på Sveriges Radio men jag tycker att den som har gjorde bedömningen borde ta sig en seriös funderare på om den verkligen ska jobba som journalist på public service eller om personen i stället ska ringa och säga att den vill jobba på ETC eller någon lokal SSU-avdelning, där man får utlopp för sånt här. Ser du någon risk med att du som politiker angriper public service och etablerade medier? Bidrar du inte till att förtroendet urholkas? – Jag tycker att den utgångspunkten är en del av problemet. Det stora problemet är inte att jag och andra politiker blir heligt förbannade. Tänk dig om vi skulle göra motsatsen? Det här beror egentligen på en brist av ansvarsutkrävande, samtidigt som det finns en tydlig vänstervridning och i vissa fall en usel kvalitet. Det har varit för många exempel med journalistiska haverier och det är otroligt viktigt för förtroendet att redaktionerna tar ansvar för det här. Sveriges Radio har avpublicerat listan och beklagat publiceringen. Räcker inte det? – Jag har fastnat i tanken över skillnaden mellan att beklaga något och säga förlåt. Det känns som mer än semantik för mig. Jag har en gnagande oro över att de här är något man skakar av sig och bara går vidare. Om du ser till Ekot-redaktionens rapportering i stort, menar du fortfarande att den är vänstervriden? – Det är tydligt att public service generellt är det, i alltifrån underhållningsprogram på P3 till på vilket sätt man beskriver amerikansk politik. Det finns ett genomgående stråk som visar på en vänsterutgångspunkt, säger Christoffer Fjellner och fortsätter: – Jag har inte funderat gjort någon värdering över huruvida Ekot lutar åt det ena eller andra hållet. Men framöver kanske jag kommer fråga mig om journalisten som gjort det här också kunnat göra en liknande bedömningar andra gånger. I inlägget på Sveriges Radio "Ekots" redaktionsblogg skriver Olle Zachrison och Klas Wolf-Watz att anklagelsen om att redaktionen skulle ha en politisk agenda är "befängd": "Vi anklagas då och då för partiskhet från olika läger och vi kritiseras ofta från olika intressegrupper eller parter i en konflikt. Vi noterar kritiken, utvärderar hur vi har gjort vårt jobb, agerar och svarar om det behövs och håller huvudet kallt vilket anstår en oberoende nyhetsredaktion".


Dokumentärfilmaren: ”Jag mötte aldrig Kim Wall”

Summary: Nu kommer nya uppgifter efter DN:s avslöjande om dokumentären om mordmisstänkte ubåtsägaren Peter Madsen. Filmteamet intervjuade honom strax före det att ubåten lämnade fastlandet, skriver danska tidningen BT. ”Jag kan bekräfta att jag aldrig såg eller mötte Kim Wall”, skriver filmskaparen till DN.

DN rapporterade förra veckan att ett filmprojekt om den mordmisstänka ubåtskaptenen stoppats. Filmen, som hade namnet “Rocket man”, skulle ha visats i oktober i danska Århus, som en del av programmet när staden i år är kulturhuvudstad i Europa. Projektet avbröts dock efter att journalisten Kim Wall hittats död. – På grund av de tragiska händelserna omkring ubåten och polisens förundersökning har vi därför i samråd med fotografen beslutat att stoppa detta projekt, sade Peter Vestergaard, presschef på sekretariatet för Aarhus 2017. Läs mer: Kulturhuvudstad stoppar film om Peter Madsen Filmen finansierades med medel från kulturhuvudstadens egen stödfond, Fonden Aarhus 2017. Inspelningarna har pågått under året men filmen var ännu inte helt färdigställd, enligt Peter Vestergaard. DN har tidigare varit i kontakt med filmens skapare. Hon uppgav då att projektet hade blåsts av redan ”för flera månader sedan” eftersom man "aldrig skulle hinna till deadline”. Men enligt uppgifter till DN befann sig filmteamet i Köpenhamn fredagen den 11 augusti, samma dag som journalisten Kim Wall anmäldes försvunnen. Teamet sågs då filma i närheten av den plats på Refshaleøen där ubåten låg förtöjd dagarna innan den lämnade fastlandet. Under fredagen ändrade också filmskaparen sina uppgifter: – Filmen är fortfarande under produktion. Jag har fått rådet att inte tala med medier, så tyvärr kommer jag att följa detta, skriver filmskaparen, som bett att få vara anonym, till DN. Enligt tidningen BT ska filmteamet också ha befunnit sig på Refshaleøen redan torsdagen den 10 augusti, strax före det att Peter Madsen och Kim Wall steg ombord på ubåten. Teamet ska då ha filmat och intervjuat Madsen i närheten av hans rymdlaboratorium på Refshaleøen. Enligt tidigare uppgifter i dansk och svensk press ska vittnen även ha sett Kim Wall utanför rymdlaboratoriet men enligt BT har hon troligen förväxlats med en person ur filmteamet. – Jag kan bekräfta att jag aldrig såg eller mötte Kim Wall, skriver filmaren till DN. Polisen bekräftar att man har varit i kontakt med filmaren som nu ska höras om vad hon vet om Madsen. Polisen understryker att personerna i filmteamet inte är misstänkta för brott. Inspelningarna med Madsen tros dock ha betydelse för den fortsatta brottsutredningen. – Det är klart att videomaterialet är intressant för oss. Vi undersöker både Kim Walls och Peter Madsens förehavanden fram till avfärd, och om det finns ett videomaterial så vill vi naturligtvis kolla igenom det. Det allra viktigaste för oss nu är att kartlägga deras förehavande, oavsett om det är med hjälp av vittnen eller videoupptagningar, säger Jens Møller, utredningschef, till BT.


”Loffes” värme elektrifierade svenska folket

Summary: Den folkkäre skådespelaren och musikern Janne ”Loffe” Carlsson är död. Johan Croneman minns hellre den genuine Janne Carlsson än den garvande ”Loffe”.

Det är trist om vi skall minnas Janne Carlsson för allt skräp han gjorde. Det blev en del sådant också. När jag på torsdagsmorgonen via morgon-tv nås av beskedet om hans bortgång känns det som om exakt alla minns fel saker. ”Repmånad” och ”Göta Kanal” var inte hans bästa dagar på jobbet. ”Janne Carlsson Show” var inte det viktigaste han gjorde på tv. Och långtifrån det roligaste. Jag var 14 när jag för första gången hörde en platta med ”Hansson & Karlsson” (ett affischfel gjorde att Jan Carlsson blev Jan Karlsson), det var ett sådant där avgörande (progressivt) ögonblick. Man visste liksom sedan vart man skulle ta vägen. Och Janne Carlssons medverkan på de två första fantastiska Pugh Rogefeldt-plattorna, ”Ja dä ä dä” och ”Pugish” sitter som märg i mig, kanske särskilt den sistnämnda med låtar som ”Stinsen i Bro” och ”Föräldralåten” där just Janne Carlssons insatser tar plats och lyser. Att han svängde visste snart alla. I Lars Lennart Forsbergs tre Stig Claesson-filmatiseringar, ”Vem älskar Yngve Frej” (1973), ”På palmblad och rosor” (1976) och ”Henrietta” (1983) visar han både bredd och djup, och lite av samma musikaliska sväng, och även om han blir Loffe med hela svenska folket i Bengt Lagerkvists tv-filmatisering av Jolos ”Någonstans i Sverige” så är han även där betydligt mer än det där höhö-andet som sedan tyvärr blev lite av hans varumärke. Superstockholmaren 111:an Elof ”Loffe” Olsson i ”Någonstans i Sverige” var mer än ett flabb. Han spred riktig, genuin, värme som elektrifierade svenska folket. Egentligen ville vi kollektivt se oss som just den ”Loffe”. Fortfarande folkhemsgoda, trots ett politiskt alltmer iskallt 70-tal. Janne Carlsson verkade i yrkeslivet ta det som det kom – beställde de en garvande ”Loffe” till lördagschipsen i den svenska gillestugan på 80-talet så levererade han väl en sådan då. Hur svårt kan det vara? Han var kanske ingen lysande skådespelare, i klassisk bemärkelse, och om man jämför med de allra bästa, det blev ofta rätt kantigt och en smula ansträngt, även i till exempel de hyllade Stig Claesson-tolkningarna. Däremot hade han en begåvad lätthet, och han kunde hålla sig väldigt fri till övrig text, ibland till och med till övrigt sammanhang – och där satt han så helt unik och annorlunda och såg precis så fri och modig ut som vi förknippar med stort skådespelande. Han tog liksom någon slags bakväg in i oss. Och det var då han blev den där projiceringen, bilden av oss själva – som vi älskade. Han var det vi ville vara. Han blev så småningom också en begåvad och framgångsrik farsskådespelare, och när jag rätt nyligen såg om Hans Ivebergs ”Gräsänklingar” (1982) är framförallt samspelet med Gösta Ekman helt lysande. Han kunde alltså lyssna rätt bra också. (Åke Catos och Janne Richters manus är faktiskt gravt underskattat!) Det anses säkert både snobbigt och snålt att som bäst, och mest, minnas Janne Carlsson, och kanske välja att förtränga en del av Loffe Carlsson? Jag väljer det ändå, sju dagar i veckan. Janne ville man alltid veta mera om, Loffe höra lite mindre av. Beställde de en garvande ”Loffe” till lördagschipsen i den svenska gillestugan på 80-talet så levererade han väl en sådan då. Hur svårt kan det vara? 1937 Föds den 12 mars i Stockholm. Pappan var flerfaldig världsmästare i tyngdlyftning och idrotten tog stor plats i familjen. Brodern Leopold Fare introducerade honom till musiken och måleriet, och därifrån kom han vidare in i filmen. 1950 Gjorde sin första mindre filmroll redan som 13-åring i ”Anderssonskans Kalle”, vilket blev starten på en lång och framgångsrik filmkarriär. Han växte upp på Södermalm och ”Loffe” har i en intervju med DN berättat att han trivdes bäst i staden mellan 1954 och 1970: ”Då hade jag mycket kul.” 1961 Etablerade sig allteftersom som musiker, talangfull på i första hand trummor men också trombon, flöjt och saxofon. Janne Carlsson samarbetade ofta med organisten Bo Hansson, och tillsammans bildade de duon Hansson & Karlsson. Har beskrivit musiklivet i Stockholm som fantastiskt under 60-talet, då många amerikanska jazzmusiker kom till staden. Några höjdpunkter var när han stod på samma scen som tenorsaxofonisten Dexter Gordon, rocklegenden Jimi Hendrix och jazztrumpetaren Dizzy Gillespie. 1970 Han första stora filmroll var i ”Lyckliga skitar” (1970) och under de kommande åren spelade han ett stort antal roller, bland annat i ”Repmånad” (1979). Det stora genombrottet kom i miniserien ”Någonstans i Sverige” (finns att se på SVT:s ”Öppet Arkiv”) då han också fick smeknamnet ”Loffe” efter den rollfigur han spelade. Samma år medverkade han i ”Vem älskar Yngve Frej?”, den första av tre ”Slas”-filmer. Under en tid på 70- och 80-talet drev han reklambyrå och vann flera branschpriser. 1981 Var programledare för Melodifestivalen och ledde under de kommande åren flera tv-shower såsom ”Lördagsblandning”, ”Loffe på Cirkus” och ”Carlssons kula”, bland annat tillsammans med Eva Rydberg. I succéfilmen ”Göta kanal” (1981), spelade han en av huvudrollerna. ”När vi gjorde första filmen så var jag jäkligt populär”, sade ”Loffe” i en intervju med Expressen tidigare i år. 2002 Lämnade Stockholm och flyttade till Kristianstad. Han berättade senare i en intervju med DN att han hade tröttnat på huvudstaden och att flytten blev lite av en pånyttfödelse: ”Att det blev Skåne beror på att jag känner mig lite hemma här. Jag spelat mycket teater i Skåne, och min bror, som gick bort nyligen, hade en ateljé här”, sade han. Under 2000-talet spelade han in ytterligare två ”Göta kanal”-filmer, och återupptog musikkarriären. 2009 Medverkade i SVT-programmet ”Stjärnorna på slottet”, där han bland annat berättade om rollen som rånaren och mördaren Tektor i filmen ”Drömmen om Amerika”, från 1976. Han berättade att han fortfarande bar med sig upplevelsen: ”Vi kom för nära varandra och jag har upplevt hela hans avrättning”, sade han i programmet. 2010 tilldelades ”Loffe” konungens medalj, ett pris han fick för sitt arbete som underhållare, skådespelare och musiker. 2017 ”Mitt motto har också alltid varit att man ska vara en tillgång – för samhället, för familjen. Är man en tillgång är man inte till besvär och så får man vara med på allt”, sade Janne ”Loffe” Carlsson i en intervju inför sin 80-årsdag i mars. Han skulle ha stått på scen under sommaren, men tvingades ställa in. Den 31 augusti dog Janne ”Loffe” Carlsson efter en tids cancersjukdom.


Anne Holt: ”Politiken går bara ut på att skapa skräckbilder”

Summary: Skräckbilden av ”det svenska tillståndet” har etablerats i grannlandet Norge. Norska författaren Anne Holt reagerar nu starkt på ministerbesöket i Rinkeby. – Det ligger helt i linje med Sylvi Listhaugs strategi, säger Anne Holt till DN.

På tisdagen kom Fremskrittspartiets Sylvi Listhaug, norsk invandrings- och integrationsminister, till Stockholm. Besöket signalerade starten på hennes valkampanj. Den högerpopulistiska politikern menade att det handlade om ett ”önskemål att lära, att vi i Norge inte ska göra samma fel som i Sverige”. Migrationsminister Heléne Fritzon (S) hade accepterat att träffa Listhaug men med kort varsel ställdes mötet in. Fritzon förklarade sig med att ”Listhaug verkar mer intresserad av att sprida en missvisande bild av Sverige”. Läs mer: Siv Jensen utmanar synen på mänskliga rättigheter Den svenska invandrings- och integrationspolitiken har i grannlandet Norge beskrivits som kaosartad; i synnerhet har platser som Rinkeby och Rosengård pekats ut som våldsamma och farliga. Författaren Anne Holt, som tidigare varit aktiv inom Arbeiderpartiet, skrev tidigare i år i DN om etableringen av begreppet ”det svenska tillståndet”. Holt beskrev begreppet som ett ”skällsord” som ”generaliserar utifrån en selektiv och uteslutande negativ kunskap”. – Och nu får ni se att jag inte överdriver, säger Anne Holt när DN talar med henne över telefon på onsdagen. – Listhaugs besök är helt i linje med den strategi som hon och hennes krets av rådgivare ritat upp. Den skrämmande bilden av Sverige när det gäller invandring och integration har odlats fram av högersidan men allteftersom spridit sig över det politiska spektret. I dag används denna retorik till och med av enskilda inom Arbeiderpartiet. Det upprör mig starkt och därför skrev jag texten, säger Anne Holt. Hon påpekar att nära medarbetare till Sylvi Listhaugs uppenbart gett uttryck för att ministern inte var i Rinkeby för att lära utan i själva verket för att göra politiska poänger, tänkta att återanvändas under valkampanjen. – Listhaug vill säga: ”Jag har varit där, jag har sett det med egna ögon”. Vad som nu händer är att alla politiska motståndare brusar upp och säger lite försiktigt att besöket inte var så klokt. Men det spelar ingen roll vad de säger, det här är Listhaugs strategi. Hennes politik går bara ut på att skapa skräckbilder. Dessvärre drar det väljare men det återstår att se hur många väljare, säger Anne Holt. Läs mer: Norska kommentatorer: Listhaug blandar ihop sina roller Hon upprepar en metafor hon använde i sin text i DN: ”Man håller upp en bild tagen med förstoringsglas och hävdar att det handlar om ett flygfoto. Och blir trodd”. Anne Holt säger att det förvisso finns integrationspolitiska utmaningar men att Sverige samtidigt måste betraktas som ett av världens bästa länder att bo i. – Det stora politiska problemet är att man nu kritiserar Sylvi Listhaugs retorik men i realiteten är man eniga om en restriktiv invandringspolitik i Norge. Jag tror att många norrmän önskar sig en annan politik, högre invandring och en mer aktiv integrationspolitik men ingen i det politiska rummet vågar ta upp det. Och då vinner Sylvi Listhaug. Anne Holt har varit aktiv politiker inom socialdemokratiska Arbeiderpartiet, bland annat en period som justitieminister. Hon berättar nu att hon överväger att inte rösta på partiet i nästa val. – Jag är socialdemokrat, men det finns två stora politiska utmaningar i vår tid. Det ena är klimatet, det andra är invandrings- och flyktingpolitiken. Människor sitter fast i Turkiet, Italien och Grekland, och vi har byggt en mur för att de inte ska komma fram. Hon tystnar en sekund. – På ett eller annat sätt spräcks den muren snart. Vi måste ha en proaktiv politik och då räcker det inte att diskutera retorik med människor som Sylvi Listhaug. Då måste man börja diskutera politik.


Kändisar donerar pengar till katastrofdrabbade Houston

Summary: Översvämningarna till följd av stormen Harvey fortsätter att plåga Houston med omnejd. Många kändisar har valt att donera pengar till katastrofhjälp i området – bland dem Beyoncé, familjen Kardashian och Sandra Bullock.

Området kring den amerikanska delstaten Texas kust, och i synnerhet i storstaden Houston, lider svåra kval på grund av stormen Harvey och de översvämningar stormen orsakat. Dödssiffran stiger och uppskattas nu ligga på ett trettiotal människor, och ett område femton gånger så stort som Manhattan ligger enlig Reuters under vatten. En uppsjö av amerikanska kändisar har därför donerat pengar till hjälporganisationer som verkar i delstaten. Läs mer: Kristofer Ahlström: Så påverkade klimatkrisen stormen Harvey Komikern och skådespelaren Kevin Hart startade häromdagen en crowdfundingkampanj till förmån för Houston vid namn ”Hurricane Harvey Relief Challenge”, som redan kommit upp i nästan en miljon insamlade dollar, och skänkte själv 50 000 dollar till Röda korset. Reality-tv-familjen Kardashian inspirerades av Hart och skänkte själva, vilket mamman Kris Jenner berättade på Instagram, 500 000 dollar till Röda korset och Frälsningsarmén. Även Beyoncé, vars hemstad är just Houston, sade till Houston Chronicle: ”Jag arbetar nära mitt team och min pastor med att göra upp en plan för att kunna hjälpa så många som möjligt.” Läs mer: Melania Trump hånas – för sina klackar Skådespelaren Sandra Bullock har också skänkt en miljon dollar – nästan åtta miljoner kronor – till katastrofhjälp i området. I ett uttalande till E News säger hon: ”Jag är bara tacksam över att kunna göra det, vi måste ta hand om varandra.” Bland andra amerikanska kändisar som donerat pengar till Houston med omnejd finns rapparna Nicki Minaj och Drake, artisterna Cher och Jennifer Lopez, skådespelarna Ruby Rose och Dwayne ”The rock” Johnson, och musikproducenten DJ Khaled.


Efter Bo Rothsteins protest – mångmiljardär nekar till Trumpkopplingar

Summary: Statvetaren Bo Rothstein lämnar universitet i Oxford i protest mot Donald Trump. Mångmiljardären Leonard Blavatnik hävdar dock att han endast donerat pengar till evenemang inför presidentens installationsceremoni.

På måndagseftermiddagen, timmarna efter det att Bo Rothstein offentliggjort sitt beslut, kommenterade en talesperson för mångmiljardären Leonard Blavatnik uppgifterna om att stöttat USA:s president Donald Trump. Läs mer: Statsvetaren Bo Rothstein avsäger sig professur i Oxford i Trumpprotest Talespersonen uppger för The Guardian att oligarken förvisso donerat nära en miljon dollar till presidentens installationskommitté men pengarna ska enligt talespersonen bara ha använts för att organisera offentliga och privata evenemang under veckan som föregår presidentens installation. Varken Blavatnik eller något av hans företag har någonsin donerat pengar till Trumps presidentvalskampanj, uppger talespersonen. Bo Rothstein uppgav för DN på måndagen att han frågat ledningen på universitetet i Oxford om uppgifterna och att de svarat att Blavatnik ”ger till båda sidor”. Lärosätet uppger i ett uttalande till The Guardian att ”Len Blavatnik inte har bidragit till Donald Trumps kampanj, varken före eller efter valet, även om han har bidragit till kampanjerna för andra republikanska kandidater”. – Jag har aldrig hävdat att Blavatnik gett pengar till Trumps valkampanj, jag visste mycket väl att så inte var fallet. Mitt beslut grundar sig på att Blavatnik gett en miljon dollar till hans "inauguration" vilket också är bekräftat av Blavatnik talesperson. Detta stöd till Trump kom som jag påpekat som en överraskning, skriver Bo Rothstein i ett mejl till DN på tisdagen. Blavatnik donerade 2010 nära en miljard kronor till universitet i Oxford och fakulteten School of government bär i dag oligarkens namn precis som den professur som Bo Rothstein haft. Mångmiljardären Blavatnik, som 2015 var Storbritanniens rikaste person, har tidigare anklagats för nära kopplingar till Vladimir Putin, uppgifter som tillbakavisats. Bo Rothstein har efter beskedet att han i protest lämnar universitet i Oxford fått stort stöd både i Sverige och bland internationella akademiker.


De kommer till Stockholms jazzfestival

Summary: Tony Allen, Oumou Sangaré och Vijay Iyer. Nu är det klart vilka som kommer till Stockholms jazzfestival i oktober.

En festival med många olika stilar inom jazzen. Så beskrivs årets upplaga av Stockholms jazzfestival av arrangören Fasching. "Det är kul att få skaka om publiken lite. Vi vill tänja på gränserna för jazzen och vad som kan platsa på en jazzfestival, vi vill ge publiken en möjlighet att ta sig utanför sina vanliga invanda spår", säger Eric Birath, festivalchef i ett pressmeddelande. Bland de som kommer till festivalen märks den nigerianske trummästaren Tony Allen, maliska sångerskan Oumou Sangaré och amerikanske pianisten Vijay Iyer. Även den norske saxofonisten Marius Neset kommer till Stockholm. Sedan tidigare är Kristin Amparo klar för festivalen. Hon bildar en musikalisk supergrupp tillsammans med Shirin och Timbuktus band Damn. Stockholms jazzfestival arrangeras mellan den 6 och 15 oktober.


Statsvetaren Bo Rothstein avsäger sig professur i Oxford i Trumpprotest

Summary: Statsvetaren Bo Rothstein avsäger sig professuren vid universitetet i Oxford. Beslutet har tagits i protest efter uppgifter om att en av lärosätets största donatorer också stödjer president Donald Trump. ”Jag kan inte ge glans åt den personen”, säger Rothstein till DN.

I nära ett och ett halvt år har Bo Rothstein, professor i statsvetenskap, varit knuten till universitetet i Oxford. Han planerade att avsluta sitt arbetsliv där men på måndagen kom beskedet att Rothstein lämnar universitetet i protest, något Göteborgs-Posten var först med att rapportera. Bo Rothstein förklarar att skälet bakom beslutet är att en av universitetets största donatorer, mångmiljardären Leonard Blavatnik, också stödjer USA:s president Donald Trump. Rothstein fick information om detta för drygt en månad sedan via en kolumn i tidningen Dallas News, där det framkom uppgifter att donationen skett genom Blavatniks bolag Access Industries. Bo Rothstein berättar att han sedan dess övervägt sitt ställningstagande. – Det känns å ena sidan naturligtvis mycket tråkigt, det var väldigt kul att vara i Oxford. Å andra sidan finns det inget annat val i den här situationen. Jag kan inför studenter och kollegor inte försvara att jag ger legitimitet eller trovärdighet åt en person som ger stora donationer till en regering som står för raka motsatsen till det jag arbetar för, säger Bo Rothstein till DN. Har du haft anledning att misstro de här uppgifterna? – Nej, personen som skrivit är välrenommerad och när jag frågat ledningen för skolan i Oxford har jag fått svaret att Blavatnik ”ger till båda sidor”. Dessutom uppges i artikeln att uppgifterna kommer från offentlig källa, om de varit oriktiga skulle någon som sköter Blavatniks donationer med all sannolikhet protesterat. Rothstein är världsledande inom forskning kring kvalitativ statsstyrning, politiska styrsystem och korruption. Han har också varit med och grundat institutet QOG, Quality of Government, vid Göteborgs universitet. Tjänsten i Oxford innebar att Rothstein skulle få arbeta vidare med sina hjärtefrågor samtidigt som lärosätets vision är att främja den kvalitativa politiska styrningen världen över. – Trumpadministrationen står för raka motsatsen till vad som enligt min forskning är ett gott demokratiskt styrelseskick. Det förefaller märkligt att ge Oxford en sådan donation och därefter ge pengar till något som är raka motsatsen och inte helt okontroversiellt.  Bo Rothstein betonar att beslutet inte handlar om att Trumpadministrationen ”vill sänka skatter eller montera ned ’Obamacare’”. – Nej, det handlar om avsaknaden om respekt för rättsstaten, att Trump står för nepotism och personligt maktvälde, att han angriper den fria pressen, hotar sina politiska motståndare med att sätta dem i fängelse, och att han uttalar att han inte självklart skulle acceptera ett valnederlag. Listan kan göras lång. Det handlar också om att han uttalat stöd för främlingsfientliga, rasistiska och nu även nazistiska grupperingar. Hur viktigt är det att akademin tar ställning i de här frågorna? – Det är en svår fråga. Jag har en del kollegor i USA och Oxford som säger att vi måste försöka lyssna på båda sidor, att vi ska hålla oss neutrala om vi har donatorer som stödjer Trump och i stället se till att bjuda in hans motståndare. Men jag är inte förtjust i det balanstänkandet. Om jag vet att något är rätt och något annat alldeles fel, då är det inte korrekt att lägga sig mittemellan. Bo Rothstein har under flera år argumenterat för att öka inslaget av etik i högre utbildning samtidigt som han pekat på vikten av personlig integritet hos dem som innehar offentliga tjänster. – Jag kan inte med ansiktet i behåll och med trovärdighet och integritet ge glans åt en person som stödjer en administration som står för raka motsatsen. Leonard Blavatnik donerade nära en miljard kronor till universitet i Oxford 2010. Både den nybyggda School of Government och professuren som Bo Rothstein innehavt bär Blavatniks namn. Under den amerikanska valrörelsen gav Blavatniks ekonomiskt stöd till flera republikaner som konkurrerade med Donald Trump om posten som presidentkandidat, skriver GP: – Jag ser fram emot att återvända till statsvetenskapliga institutionen i Göteborg. Den håller väldigt hög internationell klass. Jag betalar inget särskilt högt pris för det här men jag hade sett fram emot att avsluta karriären i Oxford, säger Bo Rothstein.


MTV-priser till Ed Sheeran och Kendrick Lamar

Summary: Ingen Taylor Swift på MTV Video Music Awards i Los Angeles – men en ny, omtalad video. Ed Sheeran är årets artist och Kendrick Lamar får pris för årets video.

Kendrick Lamar, som också var nominerad som årets artist, inledde galan med låtarna "Humble" och "DNA" tillsammans med dansare som klättrade på ett stängsel i lågor. Han vann senare pris för årets video – och fem andra priser. Ed Sheeran, Demi Lovato och Lorde anlände tidigt på röda mattan till MTV Video Music Awards i Los Angeles, samtidigt som många undrade om Taylor Swift skulle medverka för att framföra nya singeln "Look what you made me do". Men hon dök aldrig upp. Däremot har världspremiären skett för låtens video, med Swift som i en satirisk video kryper ut ur en grav och förklarar sitt gamla jag dött. Den nya videon blev snabbt en av de största snackisarna, trots framträdanden av Kendrick Lamar, Ed Sheeran, Miley Cyrus och Lorde. Singeln släpptes i torsdags, och en video med enbart texten har redan setts över 37 miljoner gånger på Youtube. Swift var endast nominerad för "Fifty shades darker"-låten "I don't wanna liveforever" tillsammans med Zayn Malik. Den vann men ingen i duon tog emot priset. Även Pinks tal dominerade galan. Hon riktade sig till sin sexåriga dotter Willow, som satt i publiken, och många rördes till tårar när Pink pratade om skönhet och acceptans. Dottern hade nyligen berättat att hon var fulast i klassen och att hon såg ut som en pojke. – Vi förändras inte. Vi tar sandkornet i snäckan och förvandlar det till en pärla. Och vi hjälper andra människor att förändras så att de kan se att det finns mer än en slags skönhet, sade hon. Katy Perry var värd och sjöng ett medley av låtar från albumet "Witness". Inför galan hade rapparen Kendrick Lamar flest nomineringar, hela åtta stycken. Han vann alltså sex av dem. Förutom bästa video överlag fick han också pris för bästa hiphop-video för "Humble." Kategorin årets artist är ny för i år och där tävlade Sheeran mot Lamar, Perry, The Weeknd, Bruno Mars, Ariana Grande och Lorde. Det betyder också att MTV har skrotat de könsuppdelade kategorierna, precis som tidigare i år på filmgalan. Efter Kendrick Lamar hade Katy Perry och The Weeknd fått flest nomineringar med fem vardera. I en tidig skräll så vann inte "Despacito" årets sommarlåt. Priset, som röstats fram av fansen, gick i stället till Lil Uzi Verts "XO Tour Llif3".


Colson Whitehead. ”Sakta men säkert blir världen mer rättvis”

Summary: Colson Whiteheads skildring av hur svarta slavar sökte friheten i norr är en internationell succé. I nästa vecka kommer författaren till ”Den underjordiska järnvägen” till Sverige. DN:s Martin Gelin mötte honom hemma i West Village i New York.

För Colson Whitehead var det en bitterljuv nyårsafton den här vintern. – Professionellt hade jag precis haft mitt bästa år någonsin. När det gäller det politiska läget i samhället i stort så kände jag mig däremot helt förkrossad. Veckan efter att Donald Trump blev president vann Colson Whiteheads nya roman, ”Den underjordiska järnvägen”, National book award, det mest prestigefulla priset i amerikansk litteratur. Boken har blivit så kolossalt framgångsrik att jag först blir överraskad när hans agent här i New York erbjuder en lunch med författaren. Den har hyllats av Oprah och Obama. Den har omedelbart utsetts till en modern klassiker och lagts till USA:s kanon av böcker om slaveriet. Vi träffas på en italiensk krog i hans hemkvarter i West Village på nedre Manhattan. Han är född och uppvuxen i New York och pratar i det rappa, intensiva tempo som är vanligt hos stadens långvariga invånare. Han minns hur hans pappa gav honom råd för hur man överlever som svart man i New York. Nu får han lite motvilligt ge sina två egna barn samma instruktioner. Det vore en lättnad om vi kunde säga att det terrorvälde mot svarta amerikaner som Whitehead beskriver i ”Den underjordiska järnvägen” enbart tillhör det förflutna. Men det är svårt att övertyga någon om det i en tid då poliser i USA dödar svarta amerikaner i princip varje dag. När Colson Whitehead kommer till Sverige nästa vecka är det efter en sommar då USA kokat av rasistisk vrede. Nationalister och nynazister, såväl som USA:s president och justitieminister, har uttryckt en nostalgisk och grovt förskönad bild av de gamla sydstaterna. Samtidigt säger en republikan i Mississippi att alla som försöker ta ner sydstaternas statyer och minnesmärken bör bli ”lynchade”, det vill säga utsättas för det ritualiserade mord som svarta drabbades av i den amerikanska Södern under – men även långt efter – slaveriet. Titeln på Colson Whiteheads nya roman ”Den underjordiska järnvägen” är hämtad från det mytomspunna nätverk som användes av slavar och ett fåtal vita slaverimotståndare i norra USA för att hjälpa slavar att rymma från Södern. Enligt Eric Foner, en respekterad historiker som Whitehead hade kontakt med när han skrev boken, var det omkring 30 000 slavar som räddades av nätverket. I Whiteheads bok är den metaforiska järnvägen förvandlad till en verklig järnväg, som löper längs en hemlig räls långt under marken, från den djupa Söderns slavplantage till friheten i norr. När Whitehead själv var liten och lärde sig om den underjordiska järnvägen för första gången var det så han föreställde sig nätverket. Amerikanska berättelser om den underjordiska järnvägen handlar ofta om slavar som till slut hittade friheten i norr. Men i Colson Whiteheads bok erbjuder denna järnväg inte nödvändigtvis en harmonisk färd mot fullständig frihet, utan snarare ett plågsamt flackande mellan en rad mer eller mindre dödligt rasistiska samhällen. Det blir en berättelse om hur svarta amerikaners kamp för mänskliga rättigheter alltid tvingats ta rejäla omvägar. Boken har framför allt hyllats för det säregna och direkta språket, som omedelbart griper tag i läsaren. Våldet mot slavarna skildras med återhållsam saklighet. Flera gånger tvingas man lägga boken ifrån sig och ta ett par långsamma andetag, inte för att Whitehead skildrar våldsamma scener, utan just för att han inte gör det. Läsaren tvingas i stället själv föreställa sig detaljerna och händelseförloppet som ledde till att, som i ett fall, en slav hittas död utan några andra sår på kroppen än blodet som forsar ut ur ena örat. Upplevelsen påminner ibland om att betrakta Kara Walkers berömda silhuettkonst om våldet mot svarta i Södern, där vi bara får se konturerna av en händelse och själva får uppdraget att göra bilden tredimensionell. Whiteheads språkliga ambition var att lägga sig så nära som möjligt de verkliga berättelser om livet på slavplantager som sammanställdes av forna slavar under slutet av 1800-talet, samt på 1930-talet då den amerikanska regeringen finansierade ett omfattande initiativ för att skapa ett arkiv av intervjuer med hundratals forna slavar. Författaren Toni Morrison har sagt har det aldrig funnits ett slavsamhälle som så noggrant och metodiskt dokumenterat slaveriets verklighet. – Om du ser ofattbart våld varje dag så beskriver du det inte som något dramatiskt, utan just vardagligt. ”Min pappa torterades till döds, min mamma blev våldtagen och nästa dag fick jag för första gången arbeta på bomullsfälten.” Det var slavarnas språk. De beskriver sällan det som hände som något frukantsvärt, just för att det hände dem varje dag. Det hjälpte mig i processen att försöka sudda ut ett mer modernt språk som inte skulle ha fungerat lika bra. All form av postmoderna fyrverkerier skulle ha känts som en förolämpning mot slavarnas verkliga berättelser. Han förlitade sig även på historiska arkiv för att få detaljerna och tonläget att stämma när det gäller skildringarna av slaveriet och den amerikanska Söderns samhällen under åren inför inbördeskriget. Mycket av den historiska litteratur som Whitehead använde som referensmaterial är relativt färsk. Han nämner framför allt Eric Foners ”Gateway to freedom” och Fergus Bordewichs ”Bound for Canaan”, två böcker om den underjordiska järnvägen som båda publicerats på 2000-talet. Även Whiteheads egen bok kan ses som del i en våg av ganska nya försök att korrigera de seglivade myterna kring slaveriet och den amerikanska Södern. På vägen till vårt lunchmöte promenerar jag förbi en bronsplakett på Lispenard Street på nedre Manhattan, där det står att Frederick Douglass bodde i detta hus då det var en populär tillflyktsort för svarta slavar på flykt längs den underjordiska järnvägen. Douglass föddes själv som slav men blev som fri man en av USA:s mest berömda slaverimotståndare. Han bodde i huset 1838, men det var först 170 år senare, 2008, som plaketten sattes upp för att hedra detta. Det är talande för den fördröjning i historieskrivningen som präglat hela USA när det gäller synen på slaveriet och det historiska våldet mot svarta. Det första museet som tillägnats den underjordiska järnvägen öppnade 2004, i Cincinnati. USA:s första museum på en tidigare slavplantage öppnade först i fjol i Louisiana, vilket även var samma år som Washington D C fick sitt första statliga museum för afroamerikansk historia. Colson Whitehead fick den ursprungliga idén till den här boken redan för 17 år sedan, men började skriva den först 2015. När boken kom ut i USA pågick en debatt om rasismen och framstegen för USA:s svarta. Där stod på den ena sidan optimister som Barack Obama, författaren James Baldwin och Martin Luther King, som talat om att historiens båge ”böjer sig mot rättvisa”. På andra sidan stod mer pessimistiska röster som Ta-Nehisi Coates, som ifrågasatte bevisen för att det skulle finnas någon naturlig utveckling mot mer rättvisa och tolerans. – Jag tror att det gör det. Ibland är den där bågen så lång att man inte ens kan se hur den böjer sig. Men har jag det bättre än mina föräldrar? Ja. Har jag det bättre än deras far- och morföräldrar? Eller deras förfäder som levde för 150 år sedan? Ja. Titta på hela dialogen om sydstaterna nu. Den har gått framåt. Jag växte upp på 1970-talet och tog för givet att sydstatsflaggan alltid skulle hissas i Södern. Att de har börjat ta ner flaggorna är ett tecken på framsteg, säger Colson Whitehead. Samtidigt tvivlar Colson Whitehead inte på att det systematiska våldet mot svarta är en permanent del av landets historia. Bokens exempel på rasistiskt våld är medvetet plockade från olika tidsperioder i USA:s historia. Under arbetet med boken läste han inte bara historiska skildringar av slavar på flykt, utan även böcker om segregationsåren i början av 1900-talet, samt exempelvis Michelle Alexanders hyllade bok ”The new Jim Crow”, om det rasistiska fängelsesystemet i dag. – Jag försökte plocka in händelser och fenomen från flera olika tidsepoker, så att de kunde ha en konversation med varandra. Många har frågat mig om Black lives matter-rörelsen och upploppen i Ferguson påverkade boken, men polisbrutalitet är inte nytt. Jag växte upp i New York på 1980-talet och då uppmärksammades sådana fall i princip varje år. När det gäller slavfångarna och gängen som lynchade svarta så finns det tydliga paralleller till hur polisen agerar nu, men jag kände inte att det behövde bli övertydligt i boken. Under Barack Obamas sista vecka som president i januari i år fick Colson Whitehead ett samtal från Vita huset, som bjöd in till lunch med presidenten. Han trodde först att det var en busringning, men det visade sig att Obama faktiskt ville träffa Whitehead. Tillsammans med författarna Zadie Smith, Junot Diaz och Barbara Kingsolver samlades de där för ett informellt lunchsamtal om författarskap, litteratur och amerikansk historia. – Det var ärligt talat en ganska dyster tillställning. Författare är ju känsliga människor så alla var knäckta över att Trump skulle bli president veckan därpå. Men det märktes hur mycket Obama älskar att prata om litteratur och skrivande. Han gick i gång ordentligt när han fick berätta om att skriva sin första bok, hur han satt i något skjul på Bali alldeles själv i ett par månader och skrev ”Min far hade en dröm”. Det var tydligt hur mycket han längtar efter att få till en sådan fridfull upplevelse igen, nu när han ska skriva sin nya bok. ”Den underjordiska järnvägen” är nu på väg att filmatiseras, som en tv-serie i åtta avsnitt. Regissör är Barry Jenkins, som gjorde den kritikerhyllade ”Moonlight”. Den enorma framgången för ”Moonlight” skedde i princip parallellt med succén för Whiteheads bok under vintern. Man kan se det som en omedelbar reaktion på landets nya politiska läge, eller som ett bevis för att det alltid pågår flera politiska berättelser samtidigt i USA. Donald Trump må vara president, men samtidigt har USA under de senaste åren fått en mer öppen och ärlig konversation om landets historia. – Jag ser ”Moonlight” som ett tecken på att vi rört oss framåt ändå. Hade en sådan film kunnat göras för 20 år sedan? Jo, men folk skulle inte ha tagit emot den på samma sätt. Att medier, Oscarsjuryn och hela Hollywood ställde sig bakom en sådan film? Det skulle aldrig ha hänt när jag växte upp. Jag växte upp på 1970-talet och tog för givet att sydstatsflaggan alltid skulle hissas i Södern. Att de har börjat ta ner flaggorna är ett tecken på framsteg. ”Den underjordiska järnvägen” är Colson Whiteheads (född 1969) sjätte roman, men den första som ges ut på svenska, (övers. Niclas Nilsson, Albert Bonniers förlag). Den 29 augusti samtalar Colson Whitehead med Daniel Sandström, litterär chef på Bonniers, Kulturhuset Stadsteatern kl 19.30. Sommaren 2016 nämnde president Barack Obama ”Den underjordiska järnvägen” som en av fem böcker på hans lista över semesterläsning. Romanen har belönats med både National book award 2016 och Pulitzerpriset 2017. Läs Kristina Lindquists recension av den amerikanska utgåvan (9/1 2017) på dn .se /kultur


Fotografiska tar klivet ut i världen

Summary: Fotografiska expanderar utomlands. De har nu klartecken för att öppna två nya filialer, i New York och London. DN har träffat bröderna Broman på Manhattan för att höra om planerna och utmaningarna med att försöka skapa en ny global institution för fotografi.

Bröderna Per och Jan Broman blickar ut över ett dimmigt Manhattan. Vi sitter på en takterrass på 52:a våningen, så högt att man ser ända från skyskraporna i den södra änden upp till Central Park, hundra kvarter norrut. När bröderna är i New York lånar de en lägenhet här hos en vän, en pr-veteran i Stockholm som har ett penthouse i Chelsea, mitt emellan New Yorks största galleriområde och den nya lokalen vid Park Avenue där de nästa år öppnar Fotografiska i New York. De har pratat om det här projektet i fyra år, men nu är allt klubbat och klart. De tillbringar veckan med att gå runt bland byggdammet i det nya huset och fantisera om kommande utställningar. De gör det klart att vägen hit inte har varit smärtfri. Vad är det svåraste med att öppna ett eget museum i New York? – Allt. Jan Broman verkar le och sucka på samma gång. – Ingenting är enkelt här. I Stockholm tog det ett och ett halv år att öppna, här tog det fyra år. Samtidigt är folk otroligt duktiga och drivna här. Alla vet att det finns tjugo pers bakom som är lika hungriga på deras jobb. Det är en mördande konkurrens, men så finns också de bästa gallerierna i världen här, säger Jan Broman. Sedan 2013 har man försökt få in pengar och lösa de praktiska omständigheterna kring en New York-filial till Fotografiska. Nu har man en rad investerare som köpt fastigheten på Manhattan. Jan Broman talade i en tidigare intervju om att det handlat om hundratals miljoner kronor. För det fick man en elegant sekelskiftesbyggnad, strax intill tjusiga Park Avenue South, och flera av New Yorks bästa och mest stjärnbeströdda restauranger. Fotografiska kommer att hyra lokalen av ägarna. Det är en central adress som inte nödvändigtvis är det mest självklara området för konstintresserade – där Manhattanbor generellt föredrar Chelsea och Lower East Side, eller högre upp för de klassiska museerna. Men bröderna Broman ser det som en fördel och säger att de generellt gillar att hitta lokaler som inte trängs med alla andra gallerier. Ett gäng världsberömda fotogallerier ligger tvärs över Manhattan och en bit söderut hittar man institutionen International Center of Photography. – Jag tror inte att vi hotar eller hotas av någon annan utan att vi tillsammans skapar mer intresse för foto. I Stockholm har det blivit fler som ställer ut fotografi nu efter att vi öppnade, för det har skapat ett större fotointresse över lag. New York har ju en längre tradition av fotogallerier och en grundinställning att fotografi är konst. Tittar man på de stora gallerierna här, som Gagosian, så har fotografi alltid fått mer plats. Fotografiska behåller sitt svenska namn även i New York och London. Om allt går som det ska hoppas de att det ska bli ett lika naturligt namn för konst- och fotointresserade New York-bor som Guggenheim eller Gagosian en vacker dag. När planerna för en New York-filial började diskuteras pratade man även om att prioritera svenskt fotografi här, men nu säger de att det inte kommer att vara något självändamål att satsa på just svenska fotografer. – Nej, men vår närvaro här kommer garanterat innebära att det ställs ut fler svenska fotografer i New York än det gör i dag. Målet är att ta Stockholm till världen och världen till Stockholm, säger Per Broman. Genom att förvandla Fotografiska till en internationell institution med tre filialer hoppas man även att kunna satsa på större och påkostade utställningar med stora namn, som kan cirkulera mellan de tre museerna. Det innebär att även filialen i Stockholm kan räkna med bättre och mer påkostade utställningar, menar bröderna. – Vi kan höja nivån även i Stockholm eftersom vi kan samköra med de andra två museerna och dela kostnaderna, så det kommer bli bättre för alla, säger Per Broman. Han är också mån om att behålla det han kallar svenska värderingar när Fotografiska blir globalt. – Hela vårt varumärke bygger ju på svenska värderingar. Att inspireras till en mer medveten värld. Sverige står för bra värderingar och sunda sätt att se på saker och ting, när det gäller till exempel jämställdhet och miljö. Målet är att sätta agendan för den lokala debatten om foto, konst, mode och samhällsfrågor. – Nu har vi utställningen ”What’s on the plate” i Stockholm, om svältkatastrofen i Afrika, som är en av de största någonsin men ingen som pratar om det. Det fantastiska med fotografi är att man kan väcka debatt om sådana saker, säger Per. Utanför fönstret tornar den fuktiga sommardimman upp sig kring skyskraporna. Det är en lite drömsk, fotovänlig utsikt och ett par personer omkring oss tar upp mobilkamerorna för att dokumentera. Vi diskuterar hur Instagram förändrat omständigheterna för fotografer i dag. Enligt en analys av New York Times nyligen uppskattas det att vi kommer att ta drygt 1.300 miljarder bilder världen över under det här året. 75 procent är med mobilkameror. Vad händer med vår syn på fotografi som konstform i en sådan tid? – Det utrymme fotografi får i sociala medier är fantastiskt. Det är ett otroligt intensivt flöde, så mycket är dåligt också, men det behöver inte problematiseras egentligen. Vi gillar mobilkameror och tror inte det devalverar fotografi, utan bara skapar mer intresse. I Stockholm har Fotografiska fått uppmärksamhet för utställningar med etablerade stjärnfotografer som Robert Mapplethorpe, Annie Leibovitz, Herb Ritts, Anton Corbijn och David LaChapelle, som ofta förknippas med mode och reklam. De kommer att behålla en liknande mix av mode, reklam, dokumentärt och fotokonst även på de två nya museerna i New York och London. Underförstått är att de mer namnkunniga fotograferna lockar in folk som sedan även kan se och uppskatta mer svårtillgängliga bilder. – Att jobba med alla de kategorierna är ett sätt att nå ut till nya målgrupper, som kanske inte går och ser så mycket konst annars. Vi vill skapa en inkluderande mötesplats, med ett inkluderande tilltal. En mötesplats där folk faktiskt vill hänga, säger Per Broman. De har inte spikat några utställningar än för de nya lokalerna, men Per Broman säger att han gärna skulle vilja ställa ut Lars Tunbjörk här i New York. Jan nämner den franska mode- och konstfotografen Sarah Moon som en personlig favorit. När DN:s Birgitta Rubin nyligen försökte summera Fotografiskas styrkor och svagheter skrev hon: ”Man är bäst på feststämning, att locka en ny och yngre publik, liksom världsnamn inom reklam- och modefoto”. Däremot fick de viss kritik för bristfälliga kataloger och information om utställningarna. – Det där har ju handlat om budget. Vi skulle gärna ha gjort mer men har inte haft resurser alltid, säger Per Broman, En hel del kontrovers blev det också när de anmälde regeringens beslut om fritt inträde på vissa statliga museer. Bröderna skickade en anmälan till Konkurrensverket, där de skrev att beslutet konkurrerar ut de privata aktörerna. Enligt Jan Broman kunde det hota museets chanser att överleva. ”Det är en otroligt svår konkurrenssituation för oss nu”, sade han till DN förra vintern. Nu ser de det hela som överspelat. – Det är som det är. Med fri entré blir det inte nödvändigtvis fler personer som går utan samma personer som går fler gånger; samtidigt som det slår ut de som tar entré, Moderna tvingades höja avgiften så att många inte har råd längre. Så det var en exkluderande regel, inte en inkluderande. De andra museerna tvingas höja priserna, säger Jan Broman. – Vi är glada att vi når en yngre publik och folk som inte alltid går och ser konst annars säger Per. Ett år senare tycks det trots allt gå okej för Fotografiska. De lyckades få ihop pengar till ett mindre palats vid Park Avenue South och nästa år öppnar dessutom den stora filialen i London. Jan Broman tar fram sin Ipad och visar bilderna på det nya huset, en modernistisk byggnad i stadsdelen Whitechapel i östra London. – Det blir det största vi gjort. 9.000 kvadrat, säger han. Foto i text: Alexander Mahmoud Öppnar i London nästa höst. Fotografiska museet är en privatägd konsthall som öppnade i Stockholm 2010. Den ligger i Stora Tullhuset i Stadsgårdshamnen, ritat av arkitekten Ferdinand Boberg. Initiativtagare var Jan och Per Broman, som redan på 1980-talet visade fotografi för stockholmarna. Sedan invigningen, då Annie Lebovitz bilder ställdes ut, har Fotografiska haft en rad framgångsrika utställningar med fotografer som Robert Mapplethorpe, Anton Corbijn, Herb Ritts och Sally Mann, men också en lång rad svenska fotografer, bland andra Christer Strömholm, Maria Friberg, Anders Petersen och Lars Tunbjörk. Fram till den 1 oktober visar Fotografiska bland annat Irving Penns bilder. Nästa år öppnar Fotografiska filialen vid Park Avenue South. Till hösten nästa år är det planerat att öppna i ännu större lokaler i Whitechapel i London. Det finns också planer på att öppna filialer i Asien.


Med en älvliknande lätthet

Summary: Genom att spela in Mendelssohns samtliga fem symfonier påminner dirigentstjärnan Yannick Nézet-Séguin om storheten hos denna originella romantikmästare.

Klassiskt Felix Mendelssohn ”Symphonies 1-5”. Yannick Nézet-Séguin och Chamber Orchestra of Europe. (Deutsche Grammophon/Universal) När Robert Schumann stack ut hakan i en artikel 1837 där han recenserade det han ansåg vara den tidens två viktigaste kompositioner föll valet på Giacomo Meyerbeers opera ”Hugenotterna” och Felix Mendelssohns oratorium ”Paulus”. Recensionen väckte debatt eftersom Schumann fullkomligt gjorde ner det förstnämnda verket medan han upphöjde det senare till ett perfekt mästerverk. Men han nöjde sig inte med det utan menade att Mendelssohns väg leder till ”lycka” medan Meyerbeers leder till ”ondska”, och försäkrade läsarna om att ”han aldrig signerat något med en sådan övertygelse”. I sin bok ”The romantic generation” kommenterar Charles Rosen det ironiska i detta kontrasterande eftersom ”inga andra tonsättare från det tidiga 1800-talet har förlorat så mycket av sin tidigare prestige som dessa två.” Och hur orättvist detta är. När den fyrtiotvåårige stjärndirigenten Yannick Nézet-Séguin nu sätter fokus på Mendelssohn genom att tillsammans med Chamber Orchestra of Europe spela in dennes samtliga fem symfonier finns det anledning att påminna om storheten i Mendelssohns musik. En kvalitet som visade sig redan när Mendelssohn som tonåring gjorde den såväl mognaste som djärvaste musik som någonsin gjorts av en tonsättare vid så unga år. Ja, han överträffar även Mozart på den punkten – med sin oktett i Ess-dur op 20 som sextonåring och sin orkesteruvertyr till ”En midsommarnattsdröm” som sjuttonåring. Musik som förmedlar romantikens attraktion till det som befinner sig bortom det verkliga. Och som bärs av den älvaliknande lätthet och lyster som skulle prägla hans musik även i fortsättningen. Något som bland andra den unge Jean Sibelius fångades av och översatte i sina mera nordiskt färgade förtrollningar. För sin tid hade tonåringen Mendelssohn också en ovanlig förebild i Beethovens sena kvartetter och pianosonater som han med en närmast ursinnig ambition ville imitera. Likheterna är också många men det paradoxala är, som Charles Rosen också påpekar, att ju mer han ville likna sin förebild desto originellare blev han. En förklaring till detta är hur han fascinerades av Beethovens sätt att skapa samband mellan olika delar i ett verk, liksom under ytan. Dolda förbindelser som påverkar det känslomässiga uttrycket men som örat inte självklart uppfattar – och som Mendelssohn lyfte upp till ytan och gjorde fullt hörbara. Något som ger hans musik en betydligt mer teatral karaktär än Beethovens. Inspelningen av symfonierna är gjord i Grand salle Pierre Boulez i Paris vars rika akustik svarar väl på Nézet-Séguins passionerade tolkningar som på ett synnerligen fint sätt lyfter fram såväl det lyriska som dramatiska. Med tanke på Nézet-Séguins framgångar som operadirigent (hans utsökta Mozartserie på DG och det kommande chefskapet på Metropolitan) är det inte så konstigt att också det teatrala framträder med en ovanlig tydlighet. Ett släktskap med den tidiga italienska 1800-talsoperan som i mina öron är makalöst attraktivt. Bästa spår: Symfoni nr 4 En kvalité som visade sig redan när Mendelssohn som tonåring gjorde den såväl mognaste som djärvaste musik som någonsin gjorts av en tonsättare vid så unga år. Ja, han överträffar även Mozart på den punkten. 1 Stråkkvartett i Ess-dur op 12 Ett av hans djärvaste verk som komponerades 1829. Särskilt nyskapande är hur han ersätter den vanligtvis dramatiska höjdpunkten i slutet av genomföringen med ett stillestånd och en känsla av utmattning. 2 Violinkonserten i e-moll Hans mest älskade verk från 1845 och det enda av honom som ännu placerar sig på listan över de mest spelade. Det var också först med att ha solokadensen placerad i slutet av genomföringen i stället för i slutet av rekapitulationen. 3 ”Lieder ohne Worte” Småstycken för piano från 1829–45 som var inspirerade av hans lika musikaliskt talangfulla och komponerande syster Fanny. En klassiskt balanserad musik med viss romantisk försjunkenhet som vädjar till det rena skönhetssinnet. 4 ”Hebriderna” Med sina konsertuvertyrer uppfann han en ny form som i romantisk anda förenade dramatik och lyrik med naturmåleri. Denna uvertyr tillkom 1830 efter en resa till den skotska ögruppen och ett besök i den kända Fingals grotta. 5 ”Paulus” Det första av hans oratorier från 1836 som fick exempellösa framgångar, inte minst i England. Enligt Charles Rosen en musik som är först med att förvandla fromhet till njutningsfull estetik, en underbart klingande ”religiös kitsch”.


Storm och mörka skuggor

Summary: En huvudperson som har tappat minnet? Det är lite för fånigt. Men Peter May gör ”Coffin Road” till en modern thriller med klassiska förtecken.

Peter May ”Coffin Road” Övers. Charlotte Hjukström Modernista En man kliver upp ur havet på Isle of Harris, skotska Yttre Hebriderna. Han minns inte vem han är och hur han har hamnat där, men skakar av köld. Det är en rätt olycksbådande början, för minnesförlust brukar vara den tafflige författarens sista utväg. Men Peter May lyckas ändå göra ”Coffin Road” till en rafflande modern thriller med klassiska ingredienser. Här finns en halsbrytande intrig med mörka hemligheter, skuggor som smyger i natten och ett Hebriderna som är vackrare än någonsin. Mannen utan minne tycks ha varit författare, eller har åtminstone utgett sig för att vara det, med avsikten att skriva en bok om det gamla (verkliga) mysteriet på Eilean Mòr, en liten pytteö väster om Isle of Lewis. Där försvann tre fyrvaktare spårlöst år 1900, ett mysterium som aldrig har fått någon förklaring. Mannen utan minne visar sig bo i en stuga på Isle of Harris, tillsammans med en ytterst sympatisk labrador. Han umgås med de närmaste grannarna, men de har inte känt honom särskilt länge. Försiktigt försöker han trassla fram vem han har varit, utan att trampa i alltför många klavér. Men någon försöker döda honom en natt, och på håll iakttar en mystisk man honom med kikare. Peter May bygger upp en komplex intrig med åtskilliga vändningar och flera huvudpersoner: en arg tonårsflicka som förlorat sin far, och en äldre polis som försöker utreda ett obegripligt mord på det otillgängliga Eilean Mòr. Det blir lite gammal hederlig Alastair Maclean-stil, för mannen utan minne visar sig ha varit en man med många hemligheter och mäktiga fiender. Och givetvis: till slut måste de ge sig ut till Eilean Mòr, just när det blåser upp. Vad är farligast? Mördaren med sitt vapen, eller stormvågorna som rivs upp? 8 x nya deckare. Eva Frantz ”Blå villan” Schildts & Söderströms Hennes mysdeckare ”Sommarön” kom förra året och var också bra. Men nu har Eva Frantz verkligen hittat sin form, när hon berättar om den unga polisen Anna Glad som utreder överfallet på en ung kvinnlig livsstilsbloggare. Det är samtidsfrågor, nättroll och skogstroll, men på en stillsamt vardaglig individnivå i en finlandssvensk småstad. Folk blir arga på varandra och gör dumma saker, Anna Glad själv har en arbetslös sambo som tillbringar dagarna med tv-spel. Första boken i en kommande serie. Bettina Bieberstein Lee ”Korpsystrar” Bladh by Bladh Som hon skriver, Bettina Bieberstein Lee! En bok som är omöjlig att släppa taget om, om Nora som sitter i fängelse och berättar sin historia för en journalist. Nora och hennes lillasyster Linn var oskiljaktiga när de var barn, tills katastrofen kom. Efter det träffades de inte på många år. Nora levde på gränsen till faran, medan Linn blev en snäll hårfrisörska som gifte sig med en betydligt äldre man. Men de träffades igen, och allt var inte som det såg ut att vara. Mo Hayder ”Försvunnen” Övers. Åsa Brolin Modernista Mo Hayder är en av dem jag följer med förtjusning. Hon är en av de riktigt ruskiga, med en oslagbar förmåga att bygga upp spänning på gränsen till skräck. Det här är den femte boken om polisen Jack Caffery och det är den hittills allra bästa, för Mo Hayder leker med läsarens förväntningar och skrämmer slag på oss med vår egen fantasi. Små flickor blir kidnappade i västra England, och alla vet hur statistiken ser ut när klockan tickar och de inte kommer tillbaka. Lone Theils ”Den blå poetens kärlek” Övers. Margareta Järnebrand Norstedts Vad roligt det är med bra debutanter som sedan skriver en andra bok som blir ännu bättre! En världsberömd poet flyr sitt land, hamnar på en flyktingförläggning i Danmark och vill bara bli intervjuad av Nora Sand, som egentligen inte är kulturjournalist. Men poeten har andra planer, visar det sig: hans fru har försvunnit i London, där Nora är stationerad. Bra spänning som inte alls utvecklas som man tror, med fin miljöskildring av framför allt London. Patricia Cornwell ”Post mortem” Övers. Erik Andersson Modernista Hon är en av världens mest kända deckarförfattare med sin serie om rättsläkaren Kay Scarpetta (som ärligt talat har blivit allt konstigare med åren, och nu är en rätt manisk perfektionist som ser världen i svartvitt), och nu ges hennes debut från 1990 ut igen. Det är förstås en spännande deckare, men också historiskt intressant med den tidens kriminalteknik som förebådar tv-serier som CSI. En tid när man kunde sucka dystert och säga att dna, det går ju inte att bygga ett fall på. Andreas Norman ”De otrogna” Albert Bonniers förlag En av dem jag verkligen har sett fram emot i höst. Andreas Norman, som själv arbetat på utrikesdepartementet, kan mycket om politikens irrgångar när han berättar om en svensk och en brittisk spion vars vägar korsas i Bryssel. Både Bente Jensen och Jonathan Green hamnar i svårigheter på sina jobb, när steget mellan individuella beslut och politiska konsekvenser är kort. Men spioneriets iskalla kalkylerande smittar av sig på berättandet den här gången: som om personerna inte riktigt blir mänskliga. Rebecka Edgren Aldén ”Och blomstren dö” Norstedts En bra intrig, om Gloria (som fått sitt namn efter feministen Gloria Steinem) som återvänder till den ö i Stockholms skärgård där hennes mamma grundade ett feministiskt sommarkollektiv för länge sedan. Nu besöker Gloria i stället överklassfamiljens sommarställe på ön, som flickvän till yngsta sonen, och gör sitt bästa för att passa in. Men vad hände på ön under kollektivets sista sommar, och vad är det som händer i dag? Tyvärr lite för ytligt gestaltad. Jenny Rogneby ”Leona – utan mänskligt värde” Wahlström & Widstrand Tredje boken om Stockholmspolisen Leona som ägnar sig åt att begå brott på fritiden. Hon har sumpat sin familj och förlorat ett barn, men är märkligt bekymmerslös när hon kastar sig in i en ny brottsutredning. Någon attackerar försvarslösa människor och opererar bort organ, i en organhandel som omsätter stora pengar. Chefen Alexandra börjar bli misstänksam mot Leona, trots att högre chefer bara ser hennes uppklarningsprocent. Mycket action.


Nazister får inte demonstrera på Götaplatsen

Summary: Nordiska motståndsrörelsen (NMR) får inte tillstånd att demonstrera på Götaplatsen, enligt uppgifter från polisen till GP. Det var på Götaplatsen nazisterna ville avsluta sin demonstration med tal och musik.

Enligt polismästare Emelie Kullmyr, biträdande chef för Storgöteborg, är Götaplatsen redan upptagen den 30 september och därför inte aktuell. Demonstrationen kommer att få tillstånd men var den ska äga rum är ännu oklart. – Det är inte beslutat ännu. Vi har haft en löpande dialog med dem men det har inte landat i något beslut än, säger Emelie Kullmyr till GP. Läs mer: Nazister vill samlas utanför Bokmässan DN har tidigare begärt ut NMR:s ansökan om demonstrationstillstånd. Enligt ansökan vill de starta demonstrationen med samling utanför Svenska mässan, via Nya allén och Avenyn upp till Götaplatsen, där demonstrationen skulle avslutas med tal, debatt och musik. Ordningen i demonstrationen ska enligt ansökan upprätthållas av NMR:s egna ”dialogpatrioter”. Läs mer: Varför får nazisterna tillstånd att demonstrera just centralt i svenska städer? Normalt sett tar behandlingen av en ansökan om demonstrationstillstånd en vecka. I dag har det gått två veckor sedan polisen mottog ansökan från NMR. I måndags sa Emelie Kullmyr till DN att beslut om demonstrationstillstånd skulle fattas mot slutet av denna vecka, men beslutet har försenats ytterligare. Tillståndsenheten Väst uppger nu för DN att något beslut inte kommer att fattas den här veckan. Läs mer: Expert: svårt att stoppa nazistdemonstrationen


Johnny Cashs familj tar avstånd från demonstrant i fantröja: Vi äcklas av associationen

Summary: En av demonstranterna i Charlottesville i USA bar en t-shirt med namnet Johnny Cash på. Det har fått familjen till den avlidne artisten att reagera. ”Vi äcklas av associationen”, skriver de i ett uttalande.

Den amerikanska artisten Roseanne Cash, dotter till Johnny Cash, publicerade under onsdagen ett inlägg på sin Facebook undertecknat hela familjen Cash. Läs mer: Kulturvärlden fördömer Trumps uttalanden. ”Hur är det möjligt att han är president?” I inlägget beskriver man den demonstrant, och ”självutnämnda nynazist”, som under helgens oroligheter i Charlottesville i USA bar en t-shirt med den avlidne artistens namn på. ”Vi äcklas av associationen”, skriver de och framhåller sin fars engagemang för humanitär och social rättvisa: Läs mer: Barack Obama sätter Twitterrekord med sin reaktion på högerextremt våld ”Han skulle ha blivit förfärad även om hans namn eller bild användes tillfälligt i sammanhang som grundar sig i förföljelse eller hat. Vit makt-grupperna och nynazisterna som marscherade i Charlottesville är ett gift i vårt samhälle, och en förolämpning mot varje amerikansk hjälte som bar en uniform för att bekämpa nazisterna under andra världskriget. Flera män i den utökade Cash-familjen fanns bland dem”. De avslutar inlägget med uppmaningen: ”Vi ber att Cash-namnet hålls långt borta från destruktiv och hatisk ideologi”.