Kroatien vinner Eurovision – om statistiken får bestämma

Summary: Startordningen för Eurovisionfinalen är klar. Vilken plats i tävlingen ger störst chans på vinst? DN har kartlagt årens vinnare och förlorare – och vet vilket bidrag som enligt statistiken kommer att vinna.

Plats nummer 17 i finalen är den som flest gånger lett till Eurovisionvinst genom åren. Det visar DN:s sammanställning av de bidrag som tävlat i finalen. Totalt har sju bidrag stått som segrare på den platsen. I årets final tävlar Kroatien som nummer 17 och har därmed en klar fördel att ta hem segern om statistiken får bestämma – även om Rysslands bidrag är störst favorit hos spelbolagen. Läs mer: Hela startfältet i Eurovision på lördag Sedan tre år tillbaka är det Eurovisions tävlingsproducenter som sätter startordningarna. Tidigare lottades detta slumpvis. Numera är det endast i vilken halva av startfältet man hamnar i som lottas. Resten är upp till tävlingsproducenterna att bestämma och Christer Björkman är den som i år har ansvarat för numreringarna. Han säger till DN att ambitionen är att göra startfältet så intressant och rättvist som möjligt så att alla bidragen ska få glänsa. – Det handlar om att göra varje låt så synlig som det bara går. Efter regeländringen 2013 så har betydelsen av placeringen i startordningen reducerats, då du nu har chans att märkas var du än är i startfältet. Enligt DN:s grafik har startplats 17 lett till flest segrar. Varför tror du att det är så? – Det är otroligt svårt att svara på men jag gissar att det är lagom sent i tävlingen för att man ska komma ihåg bidraget. Samtidigt tror jag det är en mycket speciell slump då mycket bara handlar om att hamna där man märks och ha en stark låt. Sverige, som värdland, har sedan länge vetat att Frans kommer tävla som bidrag nummer nio. En plats som enligt DN:s statistik har lett till fyra vinster genom åren. Är nummer nio en bra plats? – Ja, den är stabil då det finns utrymme för att omge en sådan låt med det uttrycket med något bombastiska bidrag så att låten verkligen sticker ut, säger Björkman. Vilken plats tror du personligen mest på? – Sedan regeländringen så har slumpen reducerats till minimun. Tidigare kunde fyra ballader komma i rad och då var den tredje och fjärde rökt då tittaren har svårt att ta emot alltför likriktat material. Att starta sent kan antas vara en liten fördel då det är lättare att bli ihågkommen men den fördelen tror jag är väldigt liten. – Samtidigt kan det vara en fördel att gå ut först om man har en riktigt bra låt. Herreys vann ju med startnummer ett och slog knock out på hela tävlingen. Om det inledande bidraget är starkt får de andra mer att bevisa i resten av tävlingen. Eurovision song contest Hanna Fahl: Ibland tittar rockvargen fram hos de tama schlagerartisterna Drömmer schlagerartister om vildsint ylande vargar? Ja. Fast i själva verket är Eurovision en kennel full av väldresserade knähundar. Så startade Eurovision song contest Tävlingen på väg att bli global. Men hur många deltagare klarar tävlingen av? Med eller utan mössa? Få deltagare i Eurovision song contest tar det lika lugnt som Frans inför tävlingen. Hans framträdande sitter redan där det ska. Här är de mest googlade frågorna om Frans Vad heter han i efternamn? Hur blev han känd? Google har sammanställt våra vanligaste funderingar om Frans – och DN ger dig svaren. Quiz: Minns du Eurovisionvinnaren? Hur bra koll har du på tidigare års vinnare? Fräscha upp kunskaperna i DN:s frågesport


Lena Dunham hyllar Lena Andersson

Summary: Tv-profilen Lena Dunham tycks ha en fäbless för svenska kultur-Lenor. På sin hemsida lyfter hon Lena Anderssons bok ”Egenmäktigt förfarande”. – Jätteroligt, säger Lena Andersson.

”Girls”-skaparen Lena Dunham älskar Lena Anderssons bok ”Egenmäktigt förfarande”. Under vinjetten "Nödvändiga romaner" på sin hemsida skriver hon följande om den svenska boken: ”Jag trodde aldrig att en bok om ängsliga svenska intellektuella som har en filosofisk dialog skulle gripa tag i mig som flygplatslektyr, men nu är det så.” Hon skriver även att boken ”utforskar kulturkapitalets och kändisskapets makt över ett förhållande, och de längder vi är beredda att gå för att föreställa oss att vi får vad vi vill ha”. Författaren själv är glad över att boken uppmärksammas i USA. – Jag tycker verkligen att det är jätteroligt. Det är så lätt att en bok försvinner i ett så stort land, så det är roligt, säger hon. Men hon håller inte helt med om Dunhams tolkning av innehållet: – Men läsningen är fri, och det här är en läsning som gjorts - även om jag känner mig främmande inför den tolkningen, säger hon. Lena Andersson har tidigare hyllats utomlands. När boken kom ut i Storbritannien i somras skrev The Guardians recensent att hon aldrig läst en mer listig och underhållande skildring av det slitna ämnet blind kärlek. Andersson är inte den första svenska Lena som Lena Dunham hyllar. I november lade Dunham upp en bild på Lena Nyman från ”Nyfiken Gul” på sin Instagram och skrev ”Det här är minen jag gör i mitt hjärta”.


Persbrandt: ”Jag har längtat efter Shakespeare i alla dessa år”

Summary: I höst står Mikael Persbrandt och Marie Richardson på Maxims scen som lord och lady Macbeth i Shakespeares tragedi. En pjäs som de menar är extra aktuell just nu.

När DN möter Marie Richardson, Mikael Persbrandt och regissören Stefan Larsson är de samlade på Maximteaterns scen. De verkar avslappnade i varandras närhet, och ser med lust på arbetet med att sätta upp ”Macbeth”. Varför ”Macbeth”? – För det är en så förbannat bra pjäs... har folk sagt till oss, halvskämtar Mikael Persbrandt. – Nej, egentligen vill väl alla i vår ålder sätta upp ”Macbeth”. Och nu har det fallit ut så att vi kan göra det. Det är med en jävla lust jag går in i det här jobbet – och så är det inte med alla jobb, fortsätter han. För 33 år sedan agerade de alla tre figuranter när Ingmar Bergman satte upp ”Kung Lear” på Dramaten. Därefter har Stefan Larsson och Marie Richardson spelat Shakespeare vid flera tillfällen, men för Mikael Persbrandt blir det här första gången sedan han var stol i den där Bergmanuppsättningen. – Jag har längtat efter Shakespeare i alla dessa år. Men det har aldrig blivit av, vilket jag har sörjt. Så det här ska bli kul, säger han. Stefan Larsson, Marie Richardson och Mikael Persbrandt, sätter upp ”Macbeth” på Maxim. Foto: Paul Hansen Marie Richardson menar att det är något särskilt med att spela just Shakespeare. – Man behöver aldrig tvivla på texten, något man annars lägger ner mycket energi på. Men här är texten fantastisk, säger hon. Att uppsättningen är en svår uppgift att axla är de alla överens om. Stefan Larsson säger att han inte sett någon svensk ”Macbeth” som helt lyckats. – Det finns ju en anledning till att den i den anglosaxiska teatervärlden kallas för ”The Scottish play”, fyller Mikael Persbrandt i. Det är för att det är en riktigt svår pjäs. Han syftar på ryktet om att pjäsen har en förbannelse över sig. Något som har gjort att man på många teatrar inte velat yttra namnet ”Macbeth”, utan i stället sagt ”The Scottish play”. – Ja, den är bra att läsa, den är ball och man kan se allt framför sig. Men sen ska man sätta upp den också... fortsätter han. ”Macbeth” är en av Shakespeares allra mest spelade tragedier, en berättelse om girighet och högmod, uppgång och fall, och en värld i krig. – Den är politisk utan att man behöver anstränga sig för att kasta in samtidsmarkörer. Och det säger nog någonting om Shakespeare, säger Stefan Larsson. Känns pjäsen extra aktuell i dagens samhälle? – Referenserna finns ju där så klart. Men pjäser blir klassiker just för att de behandlar eviga spörsmål. I dag är det Syrien, IS och flyktingkatastrofen. Men före det var det Afghanistan och dessförinnan Vietnam, säger Mikael Persbrandt. – På ett sätt är det deprimerande att det inte hänt något med den mänskliga naturen på 400 år. Evolutionen rår inte på vissa saker, de är beständiga, säger Stefan Larsson. Marie Richardson menar att det är just det som gör pjäsen så fantastisk.   – Den känns väldigt angelägen. Vi lever i en tid som är svår att förstå, med mycket våld och roffande. Jag tror att publiken behöver bearbeta det. Då är det stort och mäktigt, om än deprimerande, att kunna spela den här pjäsen. Men om uppgiften är svår – verkar de i alla fall rörande överens om att de tar sig an den med rätt personer. Marie Richardson beskriver det som en ”drömensemble”. – Vi har fötterna i samma teatermylla och det har man inte med alla skådespelare i dag. Vi har samma teatrala referenser. Och däri ligger lusten, säger Mikael Persbrandt. – Det blir lite perverst att sitta och smickra varandra – men jag känner verkligen bara tillit till ensemblens erfarenhet, säger Stefan Larsson. ”Macbeth” på Maxim. Premiär: 19 oktober 2016. Regi: Stefan Larsson I rollerna: Mikael Persbrandt, Marie Richardson, Ellen Jelinek, Johannes Bah Kunhke, Charlotta Jonsson med flera. • Under förra året regisserade Stefan Larsson Strindbergs ”Dödsdansen” på Maxim. I den spelade Mikael Persbrandt tillsammans med Lena Endre och Thomas Hanzon. Shakespeareåret • I år är det 400 år sedan den engelske författaren William Shakespeare avled. Detta kommer att uppmärksammas över hela världen. I Sverige kommer hans verk att spelas på scener runtom i landet.


SVT ökar sin sponsring trots skärpta regler

Summary: SVT får in mer och mer pengar på sponsring. Under 2015 ökade intäkterna med 3 miljoner kronor jämfört med 2014, trots att regler infördes redan 2010 för att begränsa sponsringen i public service.

År 2010 beslutade riksdagen att public service måste bli mer restriktivt med sponsrade evenemang. Enligt den skärpta lagstiftningen skulle SVT få möjlighet att sända 20 sponsrade evenemang per år. Och antalet sponsorbudskap, det vill säga de företagsloggor som syns i sändning när ett program är sponsrat, sjönk efter att de nya reglerna infördes. Men efter fem år är de nu på nästan samma nivå som de var när reglerna infördes. Enligt Sifos reklammätningar visades 4 106 sponsormeddelanden i SVT under förra året. – Det går inte riktigt att jämföra nuläget med hur det var före de nya reglerna, säger Stina Björk, sponsringsansvarig på SVT. Nu måste vi visa budskapen vid varje sändning och repris, så då blir det fler budskap. Men även intäkterna från sponsringen har ökat under de senaste åren, mellan 2013 och 2014 ökade de med 6 miljoner kronor. Och mellan 2014 och 2015 med 3 miljoner kronor, från 30,3 till 33,3. SVT menar att intäkterna beror helt på vilka sportevenemang som sänds under ett år. Under både 2014 och 2015 sände SVT 20 sponsrade evenemang, 19 sportevenemang och Melodifestivalen. Det är exakt så många som reglerna tillåter. Men under de 20 evenemangen visades alltså sponsormeddelanden fler gånger än tidigare. Samtidigt som SVT:s sponsringsintäkter ökat har de totala reklam-intäkterna i branschen minskat. Public service-kommissionen, en grupp med representanter från olika mediebolag som satts ihop för att utvärdera public services påverkan på medielandskapet, menar att sponsring i public service borde förbjudas helt. – SVT borde vara reklamfritt. Man trycker på sitt oberoende i olika sammanhang, så då borde man för sin egen skull inte hålla på med sponsring – särskilt inte när det ändå genererar så lite pengar i sammanhanget, säger Gunnar Strömblad, ordförande för kommissionen. Stina Björk håller inte med. – Vi skulle inte ha möjlighet att verka i den här branschen om vi inte hade möjlighet till sponsring. Det är en väldigt liten del av våra intäkter, men för att alls få sända internationella sportevenemang måste vi tillfråga vissa sponsorer. Men argumentet att SVT utan sponsringen inte skulle kunna sända vissa evenemang ger Gunnar Strömblad inte mycket för. – Det är ju lite märkligt om man säger att man är oberoende – och i det sammanhanget är man plötsligt beroende. Jag har svårt att se logiken. Jag är ganska övertygad om att det skulle gå ändå, och annars finns det andra kanaler som skulle kunna göra de evenemangen tillgängliga för svenska folket. Gunnar Strömblad menar att sponsring är att jämställa med reklam, som ju är förbjudet inom public service. Han pekar på ett exempel där han tycker sponsorbudskapen vid Melodifestivalens final kringgår andra regler för reklam. – Coca-cola var en stor sponsor av Melodifestivalen, ett program som många barn är engagerade i och tittar på, fast det finns ett förbud mot reklam som riktar sig till barn. Det blir ju hyckleri alltihop. Under 2015 kom myndigheten för press, radio och tv ut med en rapport om public services påverkan på medielandskapet. En av de delar som undersöktes var just sponsring inom public service. – Det är klart att public service påverkar marknaden, men det är förväntat om man har en sådan verksamhet. Men hur mycket eller lite kan diskuteras. Vår övervägande slutsats var att SVT hade både positiv och negativ påverkan på marknaden, säger Peter Schierbeck, enhetschef och ansvarig för utredningen. Myndigheten bedömde att SVT:s möjlighet till sponsring hade en begränsad påverkan på marknaden för sponsring av tv-program. – Det finns reglerat tydligt hur många evenemang som får sponsras. Och intäkterna handlar om små summor jämfört med den totala marknaden. Så vi menar att det här inte är något jättestort problem. Men inför nästa tillståndsperiod kan det finnas skäl att titta på regelverket, säger han. Skulle det kunna bli ett problem om intäkterna fortsatte att öka? – Dagens regler anger bara antalet evenemang som får sponsras, men inte hur stora belopp det kan handla om. Skulle det bli större och större belopp kan man behöva fundera, säger Peter Schierbeck. Stina Björk säger att hon tror att folk förstår att SVT behöver kunna sända vissa sponsrade evenemang. – Folk vet att om vi ska kunna sända stora evenemang som fotbolls-VM så måste vi också ha möjlighet att köpa in dem, annars får man titta på dem på en betalkanal till exempel. Men vi är så klart väldigt noga med att följa de regler som finns.


Alma-priset till Meg Rosoff

Summary: Den amerikanska författaren Meg Rosoff får årets Alma-pris på fem miljoner kronor för sina ungdomsböcker. Juryn motiverar valet med att Rosoff skriver modigt, humoristiskt och aldrig lämnar läsaren oberörd.

Det blev den amerikanska författaren Meg Rosoff som fick motta årets Alma-pris, världens största pris för barn- och ungdomslitteratur. Med följande motivering presenterade Boel Westin, ordförande Alma-juryn, vinnaren på en presskonferens på Kungliga biblioteket under tisdagen: ”Meg Rosoffs ungdomsböcker talar till både känsla och intellekt. På en gnistrande prosa skriver hon om människans sökande efter mening och identitet i en besynnerlig och bisarr värld. Hon lämnar aldrig läsaren oberörd. Ingen bok är den andra lik i detta modiga och humoristiska författarskap.” Det var en chockad men mycket glad pristagare som hördes via telefon från London under presskonferensen. – Åh herregud, det är helt underbart! Jag måste sätta mig ned, jag kan inte tro detta! säger Rosoff efter beskedet. Foto: ???Zoe Norfolk Och när DN når henne en timme efter beskedet är hon fortfarande märkbart tagen. – Det hela känns lite overkligt om jag ska vara ärlig. Författare fantiserar ju alltid om att vinna Nobelpriset, men jag kunde aldrig föreställa mig att jag skulle vinna det här priset. Det känns märkligt, säger hon. Hur stort är det här? – Det finns inget större. Alla människor som jag ser upp till, över hela världen, finns på den här listan. Varje år tittar jag på listan och hoppas på vissa vinnare. Men jag kunde ärligt talat aldrig föreställa mig att jag skulle vinna. Juryn beskriver Rosoffs författarskap som både modigt och humoristiskt. ”Hon skriver om ungdomar i gränslandet mellan barndom och vuxenliv som utsätts för svåra prövningar i sina försök att finna sig själva, ibland på eller över gränsen till det outhärdliga. Huvudpersonerna kämpar med sin egen identitet och sexualitet och hamnar ofrivilligt i kaotiska situationer. I likhet med Astrid Lindgren är Rosoffs empati för och lojalitet med unga fullständig”, skriver juryn i ett pressmeddelande. Juryordföranden Boel Westin säger till TT att Meg Rosoff är ovanlig som ungdomsboksförfattare. – Hennes romanfigurer är gestaltade med både empati och respekt, men de är samtidigt kritiskt och närgånget granskande. Men framför allt är hon en förnyare som tänjer på gränserna. Hon har en väldig respekt för människan. Även jurymedlemmen Maria Lassén-Seger tycker att Rosoff är en otroligt spännande författare. – Något som vi fastande för i juryn är hennes originalitet, inte bara hennes originella röst utan att hon närmar sig ungdomsboken så fördomsfritt. Någon har sagt att Meg Rosoff skriver som om hon hade läst en regelbok för hur man skriver för ungdomar och sedan slängt bort den. Hon gör så oväntade saker, säger hon till DN. Henry Ascher, som också sitter i juryn, menar att Rosoff kan läsas av såväl vuxna som unga och beskriver hennes författarskap som både våghalsigt och respektfullt mot unga läsare. – Jag tycker att hon är en fantastisk författare. Hon tar upp de existentiella teman som är viktiga barn på väg in i vuxenåldern, men också för oss vuxna. Utan att lägga saker tillrätta ger hon alltid en antydan till vägar framåt också när det ser som svårast ut. Det är absolut inte glättigt men samtidigt inte den typ av naturalistisk litteratur där allt är kolsvart och hopplöst, säger han till DN. Juryn valde mellan totalt 215 kandidater från 59 länder, och det definitiva beslutet fattades just före tisdagens presskonferens enligt TT. Litteraturpriset Alma, till Astrid Lindgrens minne, är på totalt fem miljoner kronor och ges för ett livsverk. Syftet med priset är att stärka och öka intresset för barn- och ungdomslitteratur i världen. Förra årets pris gick till den sydafrikanska läsfrämjande organisationen Praesa. Meg Rosoff föddes i Boston i Massachusetts i USA år 1956 och har studerat vid Harvard University. Senare flyttade hon till New York där hon bodde i tio år, och arbetade som redaktör och i reklambranschen. Rosoff flyttade sedan till London, där hon fortfarande bor och verkar. Efter 15 år i reklambranschen reklam, och efter att hennes yngre syster dött i bröstcancer, började hon skriva sina romaner. Rosoff var då 48 år gammal, och har därefter haft ett kort men intensivt författarskap. Hennes dystopiska debutroman ”How I Live Now” gavs ut 2004 och vann tre priser samt nominerades till 2004 års Whitbread Awards. Därefter har hon gett ut ytterligare sex ungdomsromaner, ett par bilderböcker och en vuxenroman. Rosoffs böcker har översatts till ett tjugotal språk, varav tre på svenska, och 2014 valdes hon in i The Royal Society of Literature. Priset överlämnas vid en ceremoni på Stockholms konserthus den 30 maj. Meg Rosoffs biografi ”How I Live Now” (2004) ”Meet Wild Boars” (2005) ”Just in Case” (2006) ”What I Was” (2007) ”Jumpy Jack and Googily” (2008) Utgivet på svenska: ”Så har jag det nu” (2005) ”Justin Case” (2007) ”Älgbarnet” (2014) Alma-priset Litteraturpriset till Astrid Lindgrens minne (ALMA) är världens största barn- och ungdomslitteraturpris. Prissumman är fem miljoner svenska kronor och delas ut årligen till en eller flera mottagare, oavsett språk eller nationalitet. Författare, illustratörer, berättare och läsfrämjare kan belönas. Endast nu levande personer kan få priset. Syftet med priset är att stärka och öka intresset för barn- och ungdomslitteratur i världen. En expertjury utser pristagarna som nomineras av institutioner och organisationer från hela världen. Bland de 12 jurymedlemmarna finns författare, litteraturkritiker och litteraturvetare, illustratörer och bibliotekarier. En medlem representerar Astrid Lindgrens familj. 215 kandidater från 59 länder är nominerade till Litteraturpriset till Astrid Lindgrens minne 2016. Kandidatlistan offentliggjordes vid bokmässan i Frankfurt den 15 oktober 2015. ALMA inrättades år 2002 av Sveriges regering och administreras av Statens kulturråd. Tidigare pristagare 2015 Praesa, Sydafrika 2014 Barbro Lindgren, Sverige 2013 Isol, Argentina 2012 Guus Kuijer, Nederländerna 2011 Shaun Tan, Australien 2010 Kitty Crowther, Belgien 2009 Tamerinstitutet, Palestina 2008 Sonya Hartnett, Australien 2007 Banco del Libro, Venezuela 2006 Katherine Paterson, USA 2005 Ryôji Arai, Japan, Philip Pullman, Storbritannien 2004 Lygia Bojunga, Brasilien 2003 Christine Nöstlinger, Österrike, och Maurice Sendak, USA


”Han trodde allt var möjligt”

Summary: Författaren Lars Gustafsson har avlidit, 79 år gammal. Det uppstår ett stort vakuum när en stor författare går bort, säger hans förläggare Eva Bonnier till DN.

Natten mot söndagen somnade författaren Lars Gustafsson in i stillhet efter en tids sjukdom, omgiven av sin fru och sin yngsta dotter. Akademiledamoten och författaren Anders Olsson bodde som tonåring granne med Lars Gustafsson. – Det fanns en kolossal optimism och livstro hos honom som var smittande, säger Anders Olsson till DN. Han säger att Lars Gustafsson var en lärare i litteratur för honom. – Jag fick många idéer från honom som kommit att bli bestämmande för mig i min egen utveckling. Hans 60-talsdiktning var otroligt viktig för mig. – Han fick mig att läsa många av de stora diktarna. Han hade en tanke om att allting var möjligt. Han hade en fantastisk tilltro till den enskilda människans förmåga att tänka fritt. Och att ta politisk ställning. – Han är en av våra verkligt stora författare. Framförallt hans poesi håller oerhört hög klass. Gustafsson föddes i Västerås och debuterade bara 21 år gammal med romanen ”Vägvila”. Han gav sedan ut ett 80-tal böcker, till de mest kända hör ”Tennisspelarna” från 1977 samt romansviten ”Sprickorna i muren” (1971–1978). Under perioder var han verksam utomlands, bland annat som professor vid University of Texas i Austin mellan 1983 och 2006. – Jag tycker det är fruktansvärt sorgligt. Det uppstår ett stort vakuum när en stor författare går bort. Han var inte bara en stor svensk författare, utan stor i andra länder också. Dessutom var han en bildningsgigant, säger förläggaren Eva Bonnier. Hon berättar att det bara var ett halvår sedan Lars Gustafsson tog emot Thomas Mann-priset i Tyskland. I mars fick han veta att han också blivit tilldelad det prestigefulla polska priset till poeten Zbigniew Herberts minne. – Det priset skulle han ha tagit emot i maj. Jag tyckte så oerhört mycket om hans poesi. Men han skrev ju också sakprosa, essäer, science fiction, han var verkligen bred på det viset, säger Eva Bonnier. Författaren och debattören Jan Myrdal, som 1974 skrev den mycket utskällda ”Den onödiga samtiden” tillsammans med Lars Gustafsson, blir förfärad när han får höra om kollegans bortgång. – Lars och jag stod varandra väldigt nära. Vi var visserligen olika och har gått olika vägar, men vi var aldrig ovänner. Han har varit mycket betydelsefull, intellektuellt redbar och det här beskedet gör mig mycket ont, säger Jan Myrdal. Lars Gustafsson skulle ha fyllt 80 år den 17 maj. Lagom till födelsedagen hade Albert Bonniers förlag redan tidigare planerat att återutge ”Förberedelser till flykt” och ”Det sällsamma djuret från norr”, två av hans hyllade science fiction-böcker som varit svåra att få tag på. I höst ger förlaget ut en ny diktsamling, ”Etyder för en gammal skrivmaskin”, som kom att bli hans sista.


Hans penna dissekerade oförskräckt frihetens vägar

Summary: Lars Gustafssons lyrik var – efter Tomas Tranströmers död – den viktigaste på svenska språket. Han kunde nog kallas för en rationell romantiker. Författaren Agneta Pleijel minns en frihetsdiktare.

Det finns människor där döden kommer för tidigt – av vitaliteten, idérikedomen och livsviljan att döma – fast antalet år väl fyller ett liv. Lars Gustafsson, som nästan men inte helt hann fram till sin 80-årsdag är en av dem. Han efterlämnar ett klart stråk av äventyrlighet, av evigt nya möjligheter, av en ständig chans att börja om, tillsammans med paradoxala motsättningar mellan tanke och fantasi. Och vad innebär det? Jag menar att Lars Gustafsson var en egensinnig dynamo i ett samhälle, som i alla fall under en stor del av hans levnad, tycktes märkligt stillastående, och där hans oro var socialt hälsobringande. Han var en människa som, i alla fall utifrån sett, gjorde vad han hade lust till. Då talar jag om språket, som var hans område. Där ägde han en träffsäker lätthet, en fingertoppskänslig briljans och en mycket stor närvaro. Vad var han huvudsakligen – diktare, professor i filosofi, eller samhällskritiker. Måste jag välja? Bäst att säga är att alla hans talanger legerades till ett av det svenska språket mest mångsidiga, omfångsrika och överraskande författarskap. Ömsom uppträdde han som kritiker av ett sävligt Sverige – bondlandet där han föddes – särskilt i romansviten på 1970-talet som han gav samlingsnamnet ”Sprickorna i muren”. Och ömsom som en rastlös kosmopolit, oavbrutet på väg både i geografin och samhällsutvecklingen, en vass kritiker av alla möjliga omständigheter som hindrar människans frihet och hans egen. Det kan inte döljas att Lars Gustafsson var en nagel i ögat för en del. Särskilt på 1970-talet, då han anklagade sitt fosterland för att utmärkas av en mjuk totalitarism. Han var en vass kritiker av det socialdemokratiska välfärdslandet, av svensk konsensus, konformism, korporativism och dold korruption. Kom hans kritik från vänster eller från höger? Den frågan splittrade hans läsare i skilda läger och han fick irriterade fiender på båda kanterna. Hans Sverigekritik var både radikal (i politisk vänstermening) och konservativ (i fråga om moral och värden). Det är klart att det förvirrade sinnena under en epok av strikt blockpolitik, inte minst av mentalt slag. Och fast hans framträdande för det mesta utmärktes av förströdd vänlighet, kunde han vara rå mot dem han inte delade mening med. Andra invändningar mot honom kom från dem som inte tålde hans uppenbara självsäkerhet (var han verkligen filosof i akademisk mening? slarvade han inte med fakta? bluffade han inte med sina matematiska kunskaper?). Det nämns för ordningens skull. Det hör ihop med helhetsbilden av honom, en man med sinne för tillvarons till synes mest oförenliga delar, och med en begåvning som tillät honom att skaffa sig vidsträckta kunskaper på de mest olikartade områden, medan de flesta av oss förblir enkelspårade. Gustafsson klev obesvärat över de flesta klyftor, som den mellan naturvetenskap och humaniora. Han var en lärd diktare av encyklopediskt slag, med en ofattbar associationsförmåga och en ofantlig lust att dialogisera med sina läsare. Ja, han riktar sig oavbrutet till dem – till oss. Det är möjligt att han fick fler manliga läsare än kvinnliga – det här vet jag inte – men om det skulle vara så, beror det nog på att det bakom författarskapet ofta skymtar en nyfiken och vetgirig gosse att identifiera sig med, okynnig, lekfull och experimentlysten. Men också, vilket han ibland lyckades dölja, en känslig ung pojke. Och nu tar jag genast tillbaka det där med könet. Lars Gustafssons lyrik riktar sig till alla: alla kön och alla åldrar. I detta omfångsrika författarskap – nästan lika många titlar av essäer, filosofiska betraktelser, romaner och diktsamlingar som han själv tilldelades år – är dikterna det bestående centrum, själva navet. Den människa som har nu har lämnat det jordiska var – efter Tomas Tranströmers död – den viktigaste på svenska språket. Han debuterade (1957) visserligen som prosaförfattare, men hittade snart den fjäderlätta blandning av konkreta iakttagelser och mirakler som utmärker hans poesi. Det syns i poesidebuten, samlingen ”Ballongfararna” (1962) och fortsatte genom hela livet med ett stort antal diktsamlingar. Hans poesi är nästan alltid grundad i något som vi alla kan känna igen, har varit med om och har erfarenhet av: ett landskap, ett sinnesintryck, ett barndomsminne. Och så lyfter poesin från marken, ibland nästan omärkligt, och vi befinner oss ovanför mark, ställda inför den stora gåta som våra liv är. I häpen förundran över det vi inte får svar på, i ett tillstånd av frisk klarhet som antyder att något hela tiden är oavslutat, något som undgår analys. Hans filosofiska gebit var språkfilosofin i anglosaxisk tappning, logisk empiricism, vilket han studerade i Oxford i ungdomen och som också speglas i hans doktorsavhandling, som i Wittgensteins anda i korthet ställde frågan om vårt språks gränser också är gränsen för vårt medvetande, och huruvida vi verkligen kan kommunicera våra innersta jag till varandra. Han var logiker, men hans poesi jävar den strikthet och stränghet som han ställde upp i sina filosofiska problem. Han kunde nog kallas för en rationell romantiker. I poesin är han oförsvuren allt utom sinnesintrycken och mötet mellan innervärld och yttervärld. Poesin kan vara djupt personlig: ”Jag tror att det är svårt att älska mig./Det är svårt att säga vem jag är eller var jag finns” (ur ”Ballongfararna”) men når det generella och universella. Genom de många diktsamlingarna går det att urskilja en allt större personlig förtröstan och förlitan på att vi verkligen kan nå varandra genom språket, genom aningar som vi kanske inte förmår formulera i ord men som vi delar: glädjen inför vad sinnena förmedlar, hänförelse, längtan, och tacksamhet. Ibland i intrikat och lärd form (han var en rolldiktens mästare, han behärskade med briljans de klassiska versmåtten) men oftast i glasklar synlighet, där läsaren med en liten andlös stöt ställs inför en ny eller bortglömd insikt. Hans stora gåva i språket är musikaliteten, och en rad kompositörer – Bach, Wagner, Berlioz – är inte oväntat närvarande i hans diktning. Grunden för den måste sägas vara en stark optimism, vilket inte hindrar att det går starka stråk av vemod genom den. Barndomen och barndomsminnena (i dikter och i romaner) är en källa till vemod och sorg – förbi, förbi – men lika mycket är de en återhämtningens plats som han i dikten återvänder till, inte minst till naturen där han hittar ny inspiration: Nu är det blankt! Nu speglar det! Nu är den tid då vinden blåser! (Ur ”Bröderna Wright uppsöker Kitty Hawk och andra dikter” 1968) Hans många bilder av Sverige, särskilt utanför städerna, är fylla av konkret kärlek. Vemodet och förlustkänslan balanseras av en osviklig humor (några av hans romaner är rena skrattfester; ibland närmar han sig i träffsäkerhet komiker som bröderna Marx och Woody Allen). Samt av en obändig vilja att inte ge upp; hur ofta återkommer inte mantrat vi ger inte upp, vi börjar om. Genom allt som Lars Gustafsson har skrivit är han mer än något annat upptagen av friheten, alltså frihetens möjligheter, hinder och tillkortakommanden i våra liv. Det gjorde honom till demokrat, en rabiat motståndare till politiska diktaturer, vresig mot hämmande konvenans, förstående inför mänskliga avvikelser och uppmärksam på det udda hos de gestalter han minns eller skapar. Människans frihet i vår samtid är ett mångbottnat problem, såväl politiskt, psykologiskt som personligt. Hans penna dissekerar oförskräckt frihetens vägar på alla dessa fält och i alla former, även i de sociala medierna, på Facebook och i hans egen pregnanta blogg. Att hans kropp nu har gett upp känns ofattbart. Han var i så hög grad en medlevare i det som kallas samtid. För mig, liksom för många, har hans ställningstagande varit injektioner av liv; man behövde inte alls dela hans åsikter. Han var, när han återkommit från den amerikanska exilen, en något disträ men trofast vän – vi brukade några gånger om året äta middag på KB, Konstnärbaren. Det hände att han föreslog en konsert (som i hans kunniga sällskap blev minnesvärd). Han var barnsligt och förtjusande självupptagen – det låg liksom i sakens natur – men mot vänner var han älsklig, generös, uppskattande och uppmuntrande. Att inte få höra hans knarriga röst igen i telefon känns sorgligt. Hans diktning är emellertid långt ifrån barnslig. I hans romaner och poesi hittar man en stor fond av klokhet, fotad i insikten att vi delar den värld som har givits oss. Jag tänkte ibland att han var klokare än han riktigt fattade själv. Det beror förmodligen på hans förmåga att kunna se en sak från många synvinklar på samma gång. Det gjorde hans dikt till allt annat än självupptagen – tvärtom är den ödmjuk och en fantastisk och fenomenal väv att återvända till för att försöka förstå hur man själv hänger ihop med världen. Det är en mycket stor diktare som har gått ur tiden. Lars Gustafsson är en av våra mest översatta poeter, belönad med ett stort antal internationella priser. Även om kroppen gett upp kommer diktningen inte att ge sig. Lars Gustafssons dikt kommer att fortsätta leva, hos oss och utanför hans eget språkområde. De som ännu inte har upptäckt honom kommer att göra det, och på många håll i världen. Hans poesi är nästan alltid grundad i något som vi alla kan känna igen, har varit med om och har erfarenhet av: ett landskap, ett sinnesintryck, ett barndomsminne.


Lars Gustafsson död

Summary: Författaren Lars Gustafsson har avlidit, 79 år gammal. ”Det uppstår ett stort vakuum när en stor författare går bort”, säger hans förläggare Eva Bonnier till DN.

Författaren och akademiledamoten Anders Olsson bodde som tonåring granne med Lars Gustafsson. – Det fanns en kolossal optimism och livstro hos honom som var smittande, säger Anders Olsson till DN. Han säger att Lars Gustafsson var en lärare i litteratur för honom. – Jag fick många idéer från honom som kommit att bli bestämmande för mig i min egen utveckling. Hans 60-talsdiktning var otroligt viktig för mig. – Han fick mig att läsa många av de stora diktarna som jag kom att intressera mig för. Han hade en tanke om att allting var möjligt. Han hade en fantastisk tilltro till den enskilda människans förmåga att tänka fritt och tänka vidare och ta ställning politiskt. – Han är en av våra verkligt stora författare. Framförallt hans poesi håller oerhört hög klass. – Han stimulerade mig också till ett politiskt engagemang på 1960-talet. Han var anarkist och hade Bakunin på väggen. Gustafsson föddes i Västerås och var mellan 1962 och 1972 redaktör för Bonniers Litterära Magasin, BLM. Till hans mest kända böcker hör ”Tennisspelarna” från 1977 samt romansviten ”Sprickorna i muren” (1971-1978). Lars Gustafsson var professor vid University of Texas i Austin mellan 1983 och 2006. – Jag tycker det är fruktansvärt sorgligt och det uppstår ett stort vakuum när en stor författare går bort. Han var inte bara en stor svensk författare, utan stor i andra länder också, säger förläggaren Eva Bonnier. Hon berättar om hur det bara var ett halvår sedan Lars Gustafsson tog emot Thomas Mann-priset i Tyskland. – Han var också tilldelad, men hade inte tagit emot, ett prestigefullt pris i Polen. Han var en författare i världen och en bildningsgigant. I höst ger Bonniers ut en ny diktsamling av Gustafsson. – Han var en stor poet tycker jag personligen. Sakprosa, poesi, science fiction, han var verkligen bred på det viset, men jag tycker oerhört mycket om hans poesi, säger Eva Bonnier. Författaren och debattören Jan Myrdal, som 1974 skrev den mycket utskällda ”Den onödiga samtiden” tillsammans med Lars Gustafsson, blir förfärad när han får höra om Gustafssons bortgång. – Lars och jag stod varandra väldigt nära, skulle jag vilja säga. Vi var visserligen olika och har gått väldigt olika vägar, men vi var aldrig ovänner. Han har varit mycket betydelsefull, intellektuellt redbar och det här beskedet gör mig mycket ont, säger Jan Myrdal. Expressen var först med att berätta om Lars Gustafsson avlidit.


Erica Jong skildrar kvinnorna som skyddar männens egon

Summary: Från ”Rädd att flyga” till ”Rädd att dö” – Erica Jongs romanproduktion täcker in livets faser. Men handlar ”det knapplösa knullet” egentligen om sex? Nej, skriver Kajsa Ekis Ekman, det handlar om skräcken för att vara ärlig mot män: ”Hur ofta avfärdar kvinnor en påflugen man med att säga ’Jag vill inte ha dig. Du ser förjävlig ut’?”

Erica Jong ”Rädd att dö” Övers. Amanda Svensson Norstedts Det knapplösa knullet kom att bli för Erica Jong vad madeleinekakan varit för Proust: frasen som blir större än själva verket men som, när man läser boken, knappt märks. Så är det med hela Erica Jongs klassiker ”Rädd att flyga” från 1974. Berättelsen om Isadora White Wing som rymmer från sin make på en psykoanalytisk konferens och åker på roadtrip med älskaren, kom att ge Jong status av den sexuella frigörelsens ikon. En genre som fyrtio år senare har blvit en klyscha i sig, och handlat om kvinnan som vågar vara sexuell och bryter ny mark. En omläsning ger dock något helt annat vid handen: ”Rädd att flyga” handlar snarare om sexuella misslyckanden! Efter att ha rymt med älskaren visar det sig att han är impotent för det mesta. När han äntligen kommer till skott beskrivs det så här: ”Han flaggade på halv stång och härjade vilt runt inuti mig och hoppades att jag inte skulle märka någonting. Det slutade med att jag fick en liten ynklig krusning till orgasm och en mycket öm fitta.” Hon ljuger och säger att hon blivit ordentligt tillfredsställd, varpå älskaren klipper av: ”Ljug inte! Det har du inte alls!” Isadora inser att hon hela sitt liv sett på mannens ego som så bräckligt att det inte kan klara sanningen, och börjar att vara ärlig mot män. Och det som framstår som så revolutionerande med Erica Jongs tidiga romaner i dag är just deras skoningslösa ärlighet. Ärligheten är genrens motsats. Enligt den kvinnliga romantikens genre från Harlequin till D H Lawrence är maken tråkig i sängen och älskaren spännande. Frigörelsen har en rak linje: kvinnan är sexuellt frustrerad, skaffar en ny man och blir tillfredsställd. Hos Erica Jong är maken en underbar älskare med hårlös pung och konstant stånd medan älskarna generellt är ganska kassa och luktar urin. Hela frigörelsen går ut på att saker inte blir som man tänkt. Den lesbiska flickvännen visar sig vara frigid, en planerad orgie blir i stället ett samtal om psykoanalys och mannen som frigjort henne går tillbaka till sin fru och barn. Systerns man försöker smyga sig in i hennes säng på natten men blir utskrattad av hela familjen. Temat är snarare besvikelse: att våga chansa, våga bryta upp och hoppas trots att man blir besviken och just därför lära sig något att ta med sig på vägen. ”Rädd att flyga” var inte öppet självbiografisk, men likheten med Erica Jongs eget liv och namnen på karaktärerna gjorde att hon blev känd som kvinnan som gick bakom ryggen på sin man och berättade om det för hela världen. I uppföljaren ”Rädda livet” visade hon en annan sida av historien: den äkte mannen som ”led” över att ha sitt privatliv exponerat för hela USA var själv otrogen sedan länge – enbart med hemmafruar. Äntligen vågar hon lämna honom och ger samma råd till alla de hundratusentals kvinnor som skrivit till henne. Jong kom att tolkas som en del av kvinnorörelsen men ville nog hellre skriva in sig i Henry Millers traditon av sensualism – feminismen bestod hos henne i avslöjandet av hyckleri och dubbelmoral, inte i ett upplösande av könen. Vilket fortfarande är ett angeläget ärende. Är det något som kvinnor fortfarande drar sig för så är det att vara ärliga, inte att vara sexuella. Hur ofta avfärdar kvinnor en påflugen man med att säga ”Jag vill inte ha dig. Du ser förjävlig ut”? Nej, kvinnan, oavsett hur mycket feminist hon är, väljer hellre tusen lögner och oartigheter än att spräcka någons ego. Termen ”knapplöst knull” dock har hängt fast vid Jong så till vida att hon i sin senaste bok ”Rädd att dö” låter en av karaktärerna driva process mot en datingsida som snott namnet. Huvudpersonen, skådespelerskan Vanessa Wonderman, nätdejtar halvhjärtat på sidan zipless.com bakom ryggen på sin döende make men stöter mest på perversa galningar som vill bli hennes personliga slavar. På sjukhuset gör hon upp med sin döende mor och börjar fundera på vad kärlek egentligen betyder. Är det egentligen att följa sina lustar? Eller handlar det om trofasthet? Titeln är inte bara en ordvits som anknyter till hennes debut (”Fear of Flying”/”Fear of Dying”) utan signalerar höga ambitioner. Den alluderar till det freudianska motsatsparet eros/thanatos. Död och sexualitet är båda mäktiga teman, men ”Rädd att dö” kommer inte nära det svindlande perspektiv Jong haft när hon skrivit om sexualitet. Allt är inbäddat i en fluffig bubbla av New York-bekvämlighet, barnbarn och hundar. Ett öde som tyvärr verkar drabba de bästa – exakt samma sak har hänt Cynthia Heimel, geniet bakom åttiotalets gladfeministiska ”Sex Tips for Girls.” Nu skriver hon om: barnbarn, hundar och New York. Vad är det med dem? Klyschor av typen ”inspirerande citat” duggar tätt i ”Rädd att dö”, som jag är övertygad om att en ung Erica Jong hade fnyst åt. Det finns ingen riktig handling utan huvudpersonen berättar om sitt ansiktslyft, sin dotters alkoholism, syskonbråk om arvet och välgörenhetsmiddagar. Det är ett alltigenom förborgerligat medvetande som talar. I backspegeln framträder dock två andra teman i Erica Jongs författarskap mycket tydligare: det judiska och psykoanalysen. Alla Erica Jongs romaner behandlar judisk identitet från olika vinklar. Huvudpersonerna går alltid igenom en pendelrörelse där de söker sig till kinesiska och brittiska män bara för att ”komma hem” när de träffar en judisk man som förstår deras moderskomplex och skuldkänslor. I ”Serenissima” var det Shylocks dotter som fick röst – en intressant tanke (men som roman känns den mer som en amerikansk reseskildring från Venedig). I ”Rädd att dö” förvandlas en omskärelseritual till en essä över judiska mäns benägenhet att söka sig till allt annat än judiska kvinnor. Men är Vanessa Wonderman verkligen rädd att dö? Nej, det känns långt borta. Hon är rädd att bli änka och inser att hennes föräldrar är dödliga, men någon äkta dödsskräck syns inte här. Det tippar aldrig över kanten. Dock har Jong kvar sitt rappa språk och sin slagfärdighet, vilket gör att boken ändå är givande när hon går in och polemiserar mot ”åldrandets hejarklacksguruer”. Om hon inte är ärlig angående döden, så är hon fortfarande ärlig i delarna som handlar om sexualitet. Det är fortfarande denna lusta kombinerad med patetik – den femtioårige karl hon följer med upp på rummet som visar henne en gummidräkt och blir rasande när hon inte vill ta på den, skildras som en sorglig, inte hotfull karaktär. Vanessa Wonderman säger då: ”Vad ville jag ha? Jag ville ha sex för att bevisa att jag aldrig skulle dö”. Och finns det något som Erica Jong kan lära samtiden så är det just detta: att frigörelse har ingen genväg förbi ärligheten.


Kanye Wests album kan släppas på Spotify

Summary: I februari släppte Kanye West albumet ”The life of Pablo” exklusivt på Tidal. Trots det har flera uppdateringar gjorts och det ryktas även om att albumet kan släppas på flera streamingtjänster under fredagen, skriver The Independent.

Rapparen Kanye West senaste album ”The life of Pablo”, släpptes i början av februari i år på strömningstjänsten Tidal. Trots att albumet redan är offentligt så har stjärnan frekvent fortsatt att göra flera uppdateringar. West har tidigare twittrat om att hans sjunde studioalbum är ”ett levande, föränderligt kreativt uttryck”, vilket därmed öppnar upp möjligheten för att göra justeringar i efterhand. Enligt The Independent ska nu tolv av de nitton låtarna ha fått sig en uppfräschning i form av nya mixningar eller texter. Bland annat medverkar artisterna Sia och Vic Mensa på låten ”Wolves” och det ska även ha gjorts ett tillägg i artisten Chance the Rappers vers i låten ”Ultralight Beam”. Även låtarna ”FML” och ”Famous” har fått mindre justeringar gjorda. I samband med albumsläppet i februari meddelande stjärnan att ”The life of Pablo” enbart skulle finnas tillgängliga på Tidal, men nyligen släpptes låtarna ”I Love Kanye” och ”Famous” även på Apple Music och Spotify. Förutom de nysläppta låtarna förstärks misstankarna ytterligare av att Kanye själv under torsdagen hänvisar till Spotify och Apple Music i en tweet: The Independent och flera andra brittiska och amerikanska medier spekulerar nu även i om hela albumet kan komma att släppas på flera strömningstjänster under fredagen den 1 april. Om det hela rör sig om ett aprilskämt eller ej återstår att se.


Ulf Lundell förlorar tornstriden

Summary: I flera år har striden rasat mellan Ulf Lundell och Kivik Art Center om ett torn som Lundell menar ger insyn i hans fastighet. Men nu har domen kommit från mark- och miljödomstolen: tornet får stå kvar.

Redan 2008 uppförde Kivik Art Center det 18 meter höga tornet av den världsberömde konstnären Antony Gormley vid konstcentret i Simrishamns kommun. Och ända sedan dess har striden mellan konstcentret och dess närmaste granne Ulf Lundell rasat. Lundell menar att placeringen av tornet skapar insyn i hans fastighet. Det blir därmed en ”betydande olägenhet” för honom. Efter att det tillfälliga bygglovet för sju konstverk – varav tornet var ett av dem – upphävdes av länsstyrelsen redan 2012, efter överklagan från Ulf Lundell, gav Simrishamns kommun i stället Kivik Art Center permanent bygglov för tornet. Även detta beslut överklagades till Länsstyrelsen som åter gick på Ulf Lundells linje och upphävde Simrishamns kommuns beslut om bygglov: tornet skulle alltså inte få stå kvar. Men nu har mark- och miljödomstolen beslutat att tornet kommer att få vara kvar. De upphäver därmed Länsstyrelsens beslut om att tornet måste rivas. Mark- och miljödomstolen menar att det redan är insyn i Ulf Lundells fastighet från närliggande fastigheter som tillhör Försvarsmakten – därför skulle det här tornet inte öka insynen. Man menar också att tornet inte skadar naturvärdena på platsen, och att det är väl integrerat i miljön. Även detta beslut kan komma att överklagas.


Lotta Olsson: Vilket misstag av Kerstin Thorvall att tro att frigörelsen gällde alla

Summary: Stundtals håller jag handen för tv-rutan, stundtals tittar jag bort. Serien om Kerstin Thorvall är outhärdlig, och visar ändå bara en bråkdel av vem hon verkligen var.

Det berättas att konstnären Salvador Dalí som barn var så rädd för att ramla i skoltrappan att han började kasta sig utför den. Så slapp han i alla fall vara rädd. Jag vet inte om det är en sann historia, men den är bra. Och jag tänker på den när jag ser ”Det mest förbjudna”, tv-serien om författaren och illustratören Kerstin Thorvall (1925–2010) som har gått på tv under påskhelgen (den finns också på SVT Play fyra veckor till). Tv-serien är synnerligen fritt hållen efter Kerstin Thorvalls roman med samma namn, den som kom ut 1976, samma år som Ulf Lundells ”Jack” och med ungefär samma innehåll, men som bedömdes synnerligen olika. Det gör ont att se den där historien en gång till: om den begåvade författaren och illustratören vars arbete överskuggas av att hon också är kvinnan som öppet ligger med fel karlar, med för många karlar. Vad gör det att hon försörjer hela familjen när hon försummar sina barn? Kvinnan som har ett så outhärdligt nära förhållande till sin mamma att hon ringer och berättar när hon har varit otrogen. Som inte mäktar låta bli, vare sig otroheten eller erkännandet. Stundtals håller jag handen för tv-rutan, stundtals tittar jag bort för att det blir för pinsamt. Hon var väldigt bra på pinsamheter, Kerstin Thorvall. Ingen har kunnat beskriva skuld och skam som hon. Undra på att hon aldrig blev hyllad som Ulf Lundell, eller som den unga, vackra Suzanne Brögger eller den likaledes vackra och spännande Erica Jong. De skriver om sex och kärlek som om det nästan bara är roligt. Kerstin Thorvall var medelålders, och låg i tamburen hos sin före detta. Grät och skrek. Inte lika imponerande, eller hur? Vilket misstag: tro att frigörelsen skulle kunna nå det svåraste i våra liv, och att den även skulle omfatta äldre kvinnor. Ja, jag är ironisk. Tv-serien blandar ihop fiktion och biografiska fakta på ett sätt som förmodligen blir förvirrande för den som inte kan sin Thorvall. Nej, hon bodde inte ihop med mamman som vuxen. Läs Beata Arnborgs biografi ”Kerstin Thorvall. Uppror i skärt och svart”! Och läs för all del Kerstin Thorvalls egna böcker. Kerstin Thorvall förflyttade sin skam till offentligheten. När andra talade om frigörelse levde hon den, och betalade ett ofattbart högt pris. Jag tänker inte citera de stundtals vidriga recensionerna. Däremot kan jag rekommendera Stina Dabrowskis intervju med Kerstin Thorvall, som finns på Youtube. Där är den riktiga Kerstin Thorvall – och inget ont om Cilla Thorells gestaltning i tv-serien, men Kerstin Thorvall var betydligt större i verkligheten. I intervjun är hon sjuttiofem år, våldsamt rapp i repliken, rolig och mer skärpt än de flesta. Och så blicken, bräddfylld av desperation. Det ser inte ut som att hon någonsin valde sitt liv, även om hon till slut lyckades acceptera det. Det ser ut som om hon aldrig lyckades välja, utan drevs av en tvångsmässig förstörelselusta när hon blev för instängd. Vi kommer aldrig att bli kvitt Kerstin Thorvall. Hon är alltid långt före oss, syndabocken som visar alla våra mörkaste sidor. Och vi kan hylla författaren och illustratören, men sen måste vi ju omedelbart säga ”men hon var ingen bra mamma”, ”men det var ju hemskt med de unga älskarna”. För när det gäller kvinnor är ju privatlivet alltid viktigast. Fortfarande. Vi kommer aldrig att bli kvitt Kerstin Thorvall. Hon är alltid långt före oss, syndabocken som visar alla våra mörkaste sidor.


Summary: KRÖNIKA. Stundtals håller jag handen för tv-rutan, stundtals tittar jag bort. Serien om Kerstin Thorvall är outhärdlig, och visar ändå bara en bråkdel av vem hon verkligen var.

Det berättas att konstnären Salvador Dali som barn var så rädd för att ramla i skoltrappan att han började kasta sig utför den. Så slapp han i alla fall vara rädd. Jag vet inte om det är en sann historia, men den är bra. Och jag tänker på den när jag ser ”Det mest förbjudna”, teveserien om författaren och illustratören Kerstin Thorvall (1925-2010) som har gått på tv under påskhelgen (den finns också på SVT Play fyra veckor till). Tv-serien är synnerligen fritt hållen efter Kerstin Thorvalls roman med samma namn, den som kom ut 1976, samma år som Ulf Lundells ”Jack” och med ungefär samma innehåll, men som bedömdes synnerligen olika.   Det gör ont att se den där historien en gång till: om den begåvade författaren och illustratören vars arbete överskuggas av att hon också är kvinnan som öppet ligger med fel karlar, med för många karlar. Vad gör det att hon försörjer hela familjen när hon försummar sina barn? Kvinnan som har ett så outhärdligt nära förhållande till sin mamma att hon ringer och berättar när hon har varit otrogen. Som inte mäktar låta bli, vare sig otroheten eller erkännandet. Stundtals håller jag handen för tv-rutan, stundtals tittar jag bort för att det blir för pinsamt. Hon var väldigt bra på pinsamheter, Kerstin Thorvall. Ingen har kunnat beskriva skuld och skam som hon. Undra på att hon aldrig blev hyllad som Ulf Lundell, eller som den unga, vackra Suzanne Brögger eller den likaledes vackra och spännande Erica Jong. De skriver om sex och kärlek som om det nästan bara är roligt. Kerstin Thorvall var medelålders, och låg i tamburen hos sin före detta. Grät och skrek. Inte lika imponerande, eller hur? Vilket misstag: tro att frigörelsen skulle kunna nå det svåraste i våra liv, och att den även skulle omfatta äldre kvinnor. Ja, jag är ironisk. Tv-serien blandar ihop fiktion och biografiska fakta på ett sätt som förmodligen blir förvirrande för den som inte kan sin Thorvall. Nej, hon bodde inte ihop med mamman som vuxen. Läs Beata Arnborgs biografi ”Kerstin Thorvall. Uppror i skärt och svart”! Och läs för all del Kerstin Thorvalls egna böcker. Se hennes illustrationer; ingen ritar på samma sätt som hon. Kerstin Thorvall förflyttade sin skam till offentligheten. När andra talade om frigörelse levde hon den, och betalade ett ofattbart högt pris. Jag tänker inte citera de stundtals vidriga recensionerna. Däremot kan jag rekommendera Stina Dabrowskis intervju med Kerstin Thorvall, som finns på Youtube. Där är den riktiga Kerstin Thorvall – och inget ont om Cilla Thorells gestaltning i tv-serien, men Kerstin Thorvall var betydligt större i verkligheten. I intervjun är hon sjuttiofem år, våldsamt rapp i repliken, rolig och mer skärpt än de flesta. Och så blicken, bräddfylld av desperation. Det ser inte ut som att hon någonsin valde sitt liv, även om hon till slut lyckades acceptera det. Det ser ut som om hon aldrig lyckades välja, utan drevs av en tvångsmässig förstörelselusta när hon blev för instängd. Vi kommer aldrig att bli kvitt Kerstin Thorvall. Hon är alltid långt före oss, syndabocken som visar alla våra mörkaste sidor. Och vi kan hylla författaren och illustratören, men sen måste vi ju omedelbart säga ”men hon var ingen bra mamma”, ”men det var ju hemskt med de unga älskarna”. För när det gäller kvinnor är ju privatlivet alltid viktigast. Fortfarande.  Krönikor av Lotta Olsson Lotta Olsson: Alla spår får plats i den nya deckaren. Tusen blommor blommar verkligen i deckargenren numera, konstaterar jag efter att ha läst nio nyutkomna deckare. Lotta Olsson: Kanske har det blivit dags att lägga ned ungdomsboken. Förmodligen läser en hel del ungdomar vuxenböcker, men man kan också misstänka att tonåringar läser allt mindre. Det borde oroa oss mer. Lotta Olsson: Jag grubblar över världen och inser att vi är lika vilse som vi alltid varit. Femtiotvå år gamla tidningar ställde samma frågor som vi ställer i dag, och mötte samma oro.


Sofia Coppola gör om Clint Eastwood-film

Summary: Stjärnor som Nicole Kidman, Kirsten Dunst och Elle Fanning kommer alla att spela i Sofia Coppolas nya filmprojekt.

Sofia Coppola skriver och regisserar en ny version av den gamla Clint Eastwood-rullen ”The beguiled” (”Korpral McB- anmäld saknad”) från 1971 som utspelade sig under det amerikanska inbördeskriget. Det oväntade projektet blir första gången som Coppola återvänder till kostymfilmen sedan hennes pastelligt poppiga ”Marie Antoinette” för tio år sedan. Enligt branschtidningen Variety har den kommande filmen redan lockat stjärnor som Nicole Kidman samt gamla Coppola-favoriter som Kirsten Dunst (”The virgin suicides”, ”Marie Antoinette”) och Elle Fanning (”Somewhere”).


Axl Rose ryktas bli ny frontman i AC/DC

Summary: Det ryktas vara Axl Rose, sångare i det nyligen återförenade Guns N' Roses, som ersätter AC/DC-sångaren Brian Johnson sedan han tvingats pausa från turnén på grund av hälsoskäl.

Det var i början av mars som läkarna beordrade sångaren Brian Johnson i den australiensiska rockgruppen AC/DC att ta en paus från turnélivet. Detta då 68-årige Johnson fått rådet att avbryta turnén genast, eller så riskerar han att helt förlora hörseln enligt ett uttalande från bandet själva. Samtidigt meddelade gruppen att man kommer att ge de återstående tio konserter vid senare tillfällen men då ”troligen med en annan sångare”. Sedan dess har det spekulerats hej vilt vem denne nye sångare kan tänkas vara. Hetaste ryktet har gällt Axl Rose, frontman i det nyligen återförenade Guns N' Roses som möjlig ersättare. Enligt en radiovärd i Atlanta ska Rose ha repat med det australiska metalbandet AC/DC när de var i staden för en spelning. – Det är redan beslutat att Axl ska vara frontfigur för bandet de 10 återstående spelningarna i USA, sade Jason Baily i sitt program på radiokanalen WNNX. Ryktet späddes på ytterligare då Axl Rose ska ha setts lämna en studio i Atlanta där rockbandet befann sig i för att repa inför veckans konserter enligt den amerikanska nöjessajten TMZ. Enligt TMZ ska Axl Rose ha lämnat studion strax före bandmedlemmarna Cliff Williams, Chris Slade och Angus Young. Enligt den amerikanska sajten Alternative Nation ska även den tidigare AC/DC-gitarristen Malcolm Youngs son, Ross Malcolm, ha bekräftat uppgifterna på Facebook genom att skriva att ”det stämmer”. Representanter för Rose och AC/DC har ännu inte kommenterat uppgifterna.


SR startar pratshow på arabiska

Summary: I SR:s nya pratshow ”Talkshow bl arabi” kommer youtubaren Mahmoud Bitar och P4-reportern Miriam Riaie guida tittarna genom nyhetsflödet på arabiska.

Mahmoud Bitar blev världskänd när han filmade sig igenom sin flykt från Syrien till Europa, och skämtsamt ”varnade” sina landsmän från att komma till Sverige. Hans populära Youtube-kanal har i dag nio miljoner visningar. Nu har Mahmoud Bitar varit i Sverige i nio månader – och blir en av programledarna för SR:s nya pratshow ”Talkshow bl arab”" som kommer att sändas på arabiska. Tillsammans med P4-reportern Miriam Riaie ska Mahmoud Bitar i programmet guida lyssnarna genom det svenska nyhetsflödet, samhället och språket. – Fantastiskt att man satsar på en talkshow på arabiska! Jag är så glad att jag fått ett så bra jobb i Sverige, det ska bli roligt att jobba med Sveriges Radio. Nu satsar jag på att lära mig svenska snabbt, säger Mahmoud Bitar i ett pressmeddelande. Programmet kommer att sändas i P2 på fredagar med start den 1 april.


New York nytt stopp för svenska shower

Summary: I år är det New York som gäller när svenska kulturutövare ska avsluta sina succéer. Schyffert, Lindström, Hellström, Dyall och Mirro ska alla spela i världsmetropolen under 2016. Och publikunderlag saknas inte.

”I want to wake up, in a city that never sleeps, and find I’m A-number-one”, sjöng Liza Minnelli (och Frank Sinatra) i ”New York, New York”, enkelt översatt ”Jag vill bli känd i New York”. Detta verkar stämma även på svenska artister i dag. Tidigare i år tillkännagav Håkan Hellström att han gör två konserter på Gramercy Theatre i New York i vår, och Henrik Schyfferts och Fredrik Lindströms show ”Ägd” gör en avslutande show i samma stad. Och senast i raden är Rennie Mirro och Karl Dyalls dansteaterföreställning ”From Sammy with love” som gör en kväll på klassiska Apollo Theater i november (mer i artikeln här intill). Länge har London med sin stora svenska befolkning varit den stad dit vi vänder blicken när kulturyttringar ska gå på export. Exempel som Tommy Körbergs långkörare med huvudrollen i ”Chess” på 80-talet och Krister Henrikssons ”Doktor Glas” på svenska våren 2013 kan nämnas. Men att avsluta en succé på hemmaplan med ett New York-gig smäller uppenbarligen högre 2016. Från arrangörernas sida ses New York som pricken över i på en lyckosam spelperiod. Malin Larsson är producent för ”Ägd” och hon menar att showens tema gör att New York är det perfekta avslutet. – Föreställningen handlar ju om konsumtionshets, att lyckas och att nå längst. I Sverige har vi ju lite grann satt New York på piedestal. Många trender kommer därifrån och på papperet blir det som att man har lyckats om man når dit, säger hon. Därför känns det extra kul att köra sista ”Ägd” för våra New York-svenskar. Artisternas personliga förhållande till världsmetropolen verkar också spela in i valet av stad. Håkan Hellström skriver i ett pressmeddelande: ”Var annars än den näst bästa staden i världen? Har alltid velat kunna säga att jag spelat i New York.” Hellströms bokningsbolag ser inte spelningarna som något som ska sälja många biljetter eller leda till en USA-lansering, utan snarare en möjlighet för bandet att göra en intimare konsert före sommarens stora Ullevishower. Biljetterna tog dock på vanligt Hellströmmaner slut samma dag de släpptes. – Det är fantastisk kul att en svenskspråkig artist kan göra en sån här sak, och att intresset är så stort, säger Kristofer Åkesson som är kommunikationschef på Live Nation. Apollo Theater, där ”From Sammy with love” ska spela, har cirka 1 500 publikplatser att fylla. Föreställningen har gått bra i Sverige, det är Kulturhuset Stadsteaterns längst spelade någonsin. Men i USA är namnen Dyall och Mirro inga dragplåster, föreställningen har översatts för att kunna locka även en amerikansk publik och man hoppas också att intresset för Sammy Davis Jr i hans egen hemstad ska hjälpa till. Vicky von der Lancken är den som har gjort bokningen på Apollo och hon är inte orolig att publikunderlaget sviktar. – Det bor många svenskar där, och vi har en agent som hjälper oss på plats. Vi kommer att bjuda in teaterfolk och Broadwayproducenter också, säger hon. Att det blev just New York beror på den starka kopplingen till föreställningen menar Vicky von der Lancken. – Det här är inte bara att vi åker över och hyr en teater, det här är stället där Sammy Davis själv uppträdde. Det är ”once in a lifetime”. När DN träffade Henrik Schyffert tidigare i år beskrev han svenskarnas förhållande till New York som ett lillebrorskomplex. – Allting som vi gör i Stockholm måste godkännas av New York. ”SoFo” var ju som ett skämt först, men nu är Telefonplan Stockholms Brooklyn, Sveavägen är Midtown. Stockholmare är helt besatta av det där, säger Henrik Schyffert. – Det bor 30 000 svenskar i New York, det är dem vi ska prata med. Det är ju de som har gått på det där mest av alla, de har ju till och med flyttat till New York. ”Ägd – vad kostar ett rikare liv?” med Henrik Schyffert och Fredrik Lindström, Gramercy Theatre, den 5 april 2016. Håkan Hellström, konsert på Gramercy Theater, den 29 och 30 april 2016. ”From Sammy with love” med Rennie Mirro och Karl Dyall, Apollo Theater, den 10 november 2016.


Svenska shower stannar gärna i New York

Summary: I år är det New York som gäller när svenska kulturutövare ska avsluta sina succéer. Schyffert och Lindström, Håkan Hellström och Karl Dyall ska alla spela i världsmetropolen under 2016. Och publikunderlag saknas inte.

”I want to wake up, in a city that never sleeps, and find I'm A-number-one” sjöng Liza Minnelli (och Frank Sinatra) i ”New York, New York”, enkelt översatt ”Jag vill bli känd i New York”. Detta verkar stämma även på svenska artister i dag. Tidigare i år tillkännagav Håkan Hellström att han gör två konserter på Gramercy Theatre i New York i vår och Henrik Schyffert och Fredrik Lindströms show ”Ägd” gör en avslutande show i samma stad. Och senast i raden är Rennie Mirro och Karl Dyalls dansteaterföreställning ”From Sammy with love”som gör en kväll på klassiska Apollo Theater i november. Länge har London med sin stora svenska befolkning varit den stad dit vi vänder blicken när kulturyttringar ska gå på export. Exempel som Tommy Körbergs långkörare med huvudrollen i ”Chess” på 80-talet och Krister Henrikssons ”Doktor Glas” på svenska våren 2013 kan nämnas. Men att avsluta en succé på hemmaplan med ett New York-gig smäller uppenbarligen högre 2016. Från arrangörernas sida ses New York som pricken över i:et på en lyckosam spelperiod. Malin Larsson är producent för "Ägd" och hon menar att showens tema gör att New York är det perfekta avslutet. – Föreställningen handlar ju om konsumtionshets, att lyckas och att nå längst. I Sverige har vi ju litegrann satt New York på piedestal. Många trender kommer därifrån och på papperet blir det som att man har lyckats om man når dit, säger hon. Därför känns det extra kul att köra sista "Ägd" för våra New York-svenskar. Artisternas personliga förhållande till världsmetropolen verkar också spela in i valet av stad. Håkan Hellström skriver i ett pressmeddelande: ”Var annars än den näst bästa staden i världen? Har alltid velat kunna säga att jag spelat i New York”. Hellströms bokningsbolag ser inte spelningarna som något som ska sälja många biljetter eller leda till en USA-lansering, utan snarare en möjlighet för bandet att göra en intimare konsert innan sommarens stora Ullevi-shower. Biljetterna tog dock på vanligt Hellström-manér slut samma dag de släpptes. – Det är fantastisk kul att en svenskspråkig artist kan göra en sån här sak, och att intresset är så stort, säger Kristofer Åkesson som är kommunikationschef på Live Nation. Apollo Theater, där "From Sammy with love" ska spela, har ca 1500 publikplatser att fylla. Föreställningen har gått bra i Sverige, det är Kulturhuset Stadsteaterns längst spelade någonsin. Men i USA är namnen Dyall och Mirro inga dragplåster, föreställningen har översatts för att kunna locka även en amerikansk publik och man hoppas också att intresset för Sammy Davis Jr. i hans egen hemstad ska hjälpa till. Vicky von der Lancken är den som har gjort bokningen på Apollo och hon är inte orolig att publikunderlaget sviktar. – Det bor många svenskar där, och vi har en agent som hjälper oss på plats. Vi kommer att bjuda in teaterfolk och Broadwayproducenter också, säger hon. Att det blev just New York beror på den starka kopplingen till föreställningen menar Vicky von der Lancken. – Det här är inte bara att vi åker över och hyr en teater, det här är stället där Sammy Davis själv uppträdde. Det är ”once in a lifetime”. Foto: Fredrik Funck När DN träffade Henrik Schyffert tidigare i år beskrev han svenskarnas förhållande till New York som ett lillebrorskomplex. – Allting som vi gör i Stockholm måste godkännas av New York. ”SoFo” var ju som ett skämt först, men nu är Telefonplan Stockholms Brooklyn, Sveavägen är Midtown. Stockholmare är helt besatta av det där, säger Henrik Schyffert. – Det bor 30 000 svenskar i New York, det är dem vi ska prata med. Det är ju de som har gått på det där mest av alla, de har ju till och med flyttat till New York.


”Nu finns det en chans att ge oss lite upprättelse”

Summary: På sitt nya album ”Orda – this is my land” är Sofia Jannok mer rakt på sak. Argare. Hon tycker att avkoloniseringen av Sápmi går för långsamt, så med sitt nya album ska det inte finnas några tvivel var hon står.

Jag var här först inte sist Deala inte med mig som en rättstvist mellan ditt, mitt, rader på vitt, historiska lögner och påhitt Antirasist my ass när du inte ser från vem du snott all din cash Så sjunger Sofia Jannok i låten ”Snölejonnina” från hennes nya album ”Orda – this is my land”. – Kalla det politiskt, för mig är det personligt, säger Sofia Jannok när vi träffar henne i en hotellobby där svala coverversioner på popdängor kommer ur högtalarna och lunchrusningen inte riktigt hunnit komma i gång. Sofia Jannok har på sig en sommarkolt i ljust rosa och orange, vackert broderad och med somriga blommor på. Till det har hon en oversizad jeansjacka och ser så där avslappnat cool ut i soffan längst in i restaurangen. Hon började sin musikkarriär som elvaåring. Hon och barndomsvännen Anna åkte på turné och jojkade. I en tid då jojken inte stod särskilt högt i kurs kulturellt. – Våra närmsta kolleger i jojkvärlden var män som var över 60 år allihop. Det var en stor grej då att unga tjejer jojkade. Sverige hade liksom inte sett det förut, men nu är det en helt annan situation. Samerna och deras kamp för självbestämmande och rätt till mark har börjat höras tydligt, och kanske särskilt tydligt inom kulturen. Systrarna Maxida och Mimie Märak, hiphopartisten Kitok, konstnären Anders Sunna och självklart Sofia Jannok är några av de samer som genom sin konst för debatten om ett fritt Sápmi. – Jag är så himla glad för det som hänt bara de senaste åren. Jag har länge stått själv med sameflaggan i topp och försökt få folk att lyssna. Det har inte funnits en samisk musikscen här, förrän nu. Det här är verkligen frukten av att folk har vunnit tillbaka stoltheten. I musikvideon till låten ”We are still here” från albumet har Sofia Jannok också samarbetat med Anders Sunna. Anders Sunna är känd för sin explosiva och känsloladdade konst, ofta i en kollageliknande form med spraymålade stenciler, alltid med ett starkt politiskt budskap. – Han säger det i bild som jag säger i musiken. Vi har känt varandra länge och planerade ett samarbete redan 2011 som blev av först nu. Det är kul att göra saker ihop med andra, man är ju så mycket ensamvarg annars, säger Sofia Jannok. Med sitt nya album ”Orda – this is my land” har Sofia Jannok funderat över det samiska begreppet ”orda” som på svenska översätts till trädgräns. Ett begrepp som hon knyter till rätten att få vara flerbottnad och inte så homogen som hon upplever att det svenska samhället ofta vill att folk ska vara. – Trädgräns för mig är balansen i livet. Vi är många som faktiskt har ett liv som skiljer sig från majoritetskulturen. För väldigt många människor världen över är inte normen samma sak hela tiden, normen är trädgräns, olika landskap som möts men där båda har samma rätt att existera. Soundet på det nya albumet skiljer sig mycket från de tre tidigare album Sofia Jannok producerat, och framför allt kan man märka att hon hittat inspiration i hiphopen. – Jag snackade med hiphopartisten Cleo och hon berättade att man skriver så mycket text till en hiphoplåt. Jag skriver ofta så mycket text att jag behöver kapa, så till det här albumet försökte jag hitta ett rappt sångsätt, för att kunna knöka in så mycket text så möjligt på de där tre minuterna. Jag sjunger fortfarande orden, men plockade in rappens effektivitet. Det här albumet, förklarar Sofia Jannok, är betydligt mer tydligt i sitt politiska budskap än tidigare och att det är ett medvetet val. Bland annat samplar hon in statens ombuds röst, från förhandlingarna i det uppmärksammade Girjasfallet. I fallet stämde samebyn Girjas staten och begärde tillbaka den rätt till jakt och fiske på sin egen mark som staten berövade alla samebyar på 1990-talet. – Det blir lite av ett replikskifte, en diskussion där staten säger en sak och så svarar jag med mina låtar. Det är väldigt grova uttalanden från staten, speciellt när man ifrågasätter oss som folk, trots att vi är erkända enligt grundlagen. Det är så mycket lögner hela tiden, man försöker förvränga historien till sin egen fördel. Därför har jag skrivit det här albumet, jag tycker att det är nog. Vi har blivit förflyttade så många gånger och vi har ingenstans att ta vägen så vi måste försöka få allmänheten att förstå att det är allvar. Det här är mitt sätt. Hur reagerade du när du fick höra statens ombud säga de här sakerna och kalla er för ”lappar”? – Jag liksom många i det samiska samhället har vetat att det är så, det är det jag vill säga med albumet, ”this is my land”. De flesta i Sverige vet inte att det samiska landet finns, än mindre att det fortfarande är stulet, att det fortfarande begås brott mot urfolket, och därför ville jag säga det rakt ut. Och jag ville att människor ska få höra staten säga det själv också. Nyligen kom beskedet att Girjas vunnit mot staten, något Sofia Jannok ser som en jätteseger. – Det händer grejer nu. Staten står vid ett vägskäl. Nu finns det en chans att ge oss lite upprättelse, vi får se om de tar den bara. Blir det aldrig jobbigt att stå där på barrikaden? – Det är klart det blir jobbigt, men det är en självklarhet för mig att vi har rätt. Jag söker inte konflikt eller provokation utan mitt liv är Sápmi. Jag älskar det högre än allt annat och jag vet att den här världen som jag ser som nummer ett är hotad. Rasismen mot samer är något hon lyfter fram fler gånger under intervjun och menar att den fortfarande är ett otroligt stort problem. Framför allt den strukturella rasismen, som hon förklarar inte ens märks eftersom den blivit så allmänt accepterad. – Ett tv-program ville göra ett reportage om mig som artist och ville då filma mig tillsammans med renar. Jag försökte förklara att det inte är det jag gör i det offentliga ljuset, att jag inte vill visa upp en schablonbild utan försöker visa upp något mer nyanserat. Då ställde reportern ett ultimatum, om jag inte gick med på att filmas med renar skulle de ställa in. Det var viktigare att filma samen med renar än att faktiskt lyssna på vad jag hade att säga. Sofia Jannok tycker att avkoloniseringen av Sápmi går för långsamt och jämför samerna med andra urfolk. Hon menar att deras historia till stor del är densamma, med kolonisering av land, tvångsförflyttningar, inskränkandet av frihet, rasbiologi och att man nu säljer ut deras land till företag som profiterar på det ekonomiskt. – Staten är boven i dramat, när de tagit vår mark som vi har lagstadgad rätt till och gett den till andra grupper. Det har varit konflikter med alla andra näringar som krockar med rennäring, där gruvnäringen är den största. Dekoloniseringen går alldeles för sakta. Det är inte bara för samernas skull enskilt, det handlar om att jordens resurser håller på att ta slut. Slutligen, bara så att vi är lika tydliga som du är på ditt album. Vad är det du vill, vad är det du kämpar för? – Jag vill inte ha rätt att vara svensk, jag vill ha rätt att vara same. Jag har aldrig känt mig svensk och det är inget politiskt statement, utan vi är ett eget folk. Vi vill ha rätt till land och vatten. Vi vill ha självbestämmande. Viktiga händelser i den samiska nutiden. Girjas mot staten Samebyn Girjas stämde 2009 staten för att klargöra vem som äger rätt till jakt och fiske i fjällområdet. 2016 kom beskedet att tingsrätten dömt till Girjas fördel och att samebyn har ensamrätt att förfoga över jakt och fiske på sin mark. Justitiekanslern har överklagat domen. Gruvnäringen i Gállok/Kallak Provsprängningar i det samiska området Gállok inleddes 2013. Aktivister samlades, byggde blockadtorn och protesterade. 2014 sa Norrbotten nej till vidare borrning i området. Beslutet har överklagats och beslut om mineralbrytning i området ska nu tas upp av regeringen. Den svarta renrajden på Jokkmokks marknad I protest mot gruvnäringen i Gállok/Kallak gick en svart renrajd genom Jokkmokks marknad 2014. Maxida och Mimie Märak var en del av aktionen där svartklädda och vitmålade aktivister tågade genom marknaden med renar och renskelett. Viktiga samiska röster. Maxida Märak Rappare, jojkare och skådespelare. Hon och systern Mimie Märak spelade in SVT-serien ”Sápmi sisters” som sändes 2015. Medverkade i ”Sommar i P1” 2015. Mimie Märark Poet och flerfaldig pristagare i SM i poetry slam. Kitok Magnus Ekelund är en rappare från Jokkmokk som gör musik under sitt samiska släktnamn Kitok. Anders Sunna Konstnär som genom sin konst driver en politisk kamp mot den svenska statens kolonisering av Sápmi. Hans familj har under 40 år varit aktiv i rättegången mot länsstyrelsens rennäringsdelegation, efter att de förlorat rätten till renskötsel i samebyn. Amanda Kernell Filmregissör som under 2016 släpper filmen ”Sameblod”, en film om att förneka sitt samiska arv. Jon-Henrik Fjällgren Slog igenom med ”Daniels jojk” i ”Talang” 2014, en tävling som han även vann. Kom tvåa i Melodifestivalen 2015 med låten ”Jag är fri (Manne leam frijje)”. Sofia Jannok. Ålder: 33 år. Bor: I Umeå. Tillhör Luokta Mavas sameby. Aktuell: Med nya albumet ”Orda – this is my land”. Om att blanda tre språk på albumet: ”Det är min vardag att blanda samiska, svenska och engelska, men tanken är också att jag vill kunna nå fler med budskapet.”


Storstädning i Debussys opera

Summary: Kungliga Operan vädrar ut den grumliga symbolismen ur ”Pelléas & Mélisande”. Men när de subtila stämningarna blir till våldsamma scenerier försvinner också skönheten ur Claude Debussys verk.

”Pelléas & Mélisande” Opera av Claude Debussy efter Maurice Maeterlincks pjäs. Regi: Keith Warner. Scenografi: Ashley Martin-Davis. Med Kerstin Avemo, Jacques Imbrailo, Fredrik Zetterström, Anders Lorentzon m fl. Kungliga hovkapellet. Dirigent: Franck Ollu. Scen: Kungliga operan, Stockholm. Längd: 3 tim 5 min. ”Pelléas” är Debussys polemiska reaktion på Wagners ”Parsifal”. Eller snarare ”anti-Tristan”. Där Wagner pumpar upp sin jätteorkester i ständiga ejakulationer av decibeller och spänner kärleksparets stämband till bristningsgränsen, planar Debussy ut sin lika stora orkester i andlösa smekningar av pianissimo och låter de älskande viska sitt ”je t’aime”. Fast inte den här gången på Kungliga Operan, som okonventionellt nog städslat en dirigent från den nutida modernistiska repertoaren. Fransman är förvisso Franck Ollu, men också en hårdhänt herre utan känsla för Debussys stämningsmåleri med subtila ljudsensationer som fläktande ögonfransar och sovande vatten. Kanske är han helt enkelt inte färdigrepeterad med Hovkapellet, eller också är det en medveten estetik att sopa rent med en förment grumlig sekelskiftessymbolism. Den senare är definitivt regissören Keith Warners utgångspunkt. Rollfigurernas ideliga antydningar, alla dessa flämtande ”je ne sais pas”, har han resolut ruskat om till överraskande våldsamma scenerier. Ut med språket kunde vara föreställningens motto, lys upp det drömska men unkna dunklet. Fram träder då ett freudianskt familjedrama, utlöst av den oskuldsfulla flickhustrun Mélisande. Hennes spektakulära entré är symbolistisk så det förslår, sjunkande från ingenstans ner i en krass verklighet. Här finner Fredrik Zetterströms tunge, strakbente jägare Golaud henne i form av Kerstin Avemos spröda men långt ifrån svaga gestalt. Ett äktenskap från helvetet blir en dödlig triangel när Golauds veke halvbror Pelléas dyker upp. Allt utspelar sig i komplicerad värld av stål och glas; dessvärre också en scenografi som både bullrar och tar plats. Mélisandes ikoniska hårsvall (tänk Rapunzel) är inte en utan flera peruker i en vilsen kvinnas identitetssökande. Slottsfamiljens källare rymmer en bältessäng – kanske hämtad från Keith Warners sinnessjukhus till ”Parsifal” på Köpenhamnsoperan … I denna hårdföra föreställning blir den plågat grymme Golaud den egentliga huvudpersonen. Fredrik Zetterström gör honom till en vandrande osäkrad bomb, med en härligt smidig sonor baryton. Avemos kvicksilvriga Mélisande får svårare att göra sig hörd med sin lätta sopran. Glädjande att Göteborgsoperans stjärnbas Anders Lorentzon gästar sin gamla hemmascen, här som den kraftfulle döende patriarken. I rollen som Pelléas gästar sydafrikanske Jacques Imbrailo med den ungdomliga klang som rollens ovanligt höga barytonparti kräver. ”Pelléas & Mélisande” – det förra sekelskiftets verkliga trendopera – är en svår nöt att knäcka i dag. Oftast gestaltad som ett tungsint, mörklagt oratorium där dirigenten har dragit det längsta strået. Jag uppskattar Kungliga Operans ambition att vädra ut och blåsa liv. Men dessvärre försvann skönheten på kuppen. Ut med språket kunde vara föreställningens motto, lys upp det drömska men unkna dunklet. Fram träder då ett freudianskt familjedrama, utlöst av den oskuldsfulla flickhustrun Mélisande.


Kents fans tröstade sig med musik

Summary: Efter beskedet om att Kent lägger ner ökade lyssnandet på deras låtar kraftigt mellan söndag och måndag.

I slutet av förra veckan gick bandet Kent ut med att de kommer att lägga av i slutet av året. Något som upprörde fansen och gjorde Spotifylyssnarna Kent-tokiga. Mellan söndagskvällen och måndagen ökade lyssningarna på Kents låtar på Spotify med 800 procent. Mest spelades låten "Egoist", inte helt oväntat, som släpptes i anslutning till att beskedet kom. Men även äldre låtar ökade i popularitet efter att fansen fått veta att bandet inte kommer finnas så länge till. På andra plats bland Kentlåtarna fanns "La belle epoque" från 2014, vars lyssningar ökade med över 605 procent. Tredje mest lyssnade Kentlåt blev "Utan dina andetag" som ökade med 245 procent efter beskedet om bandets uppbrott. Procentmässigt blev låten "Var är vi nu?" den största vinnaren av Kents låtar. Den spelades 1 055 procent mer under måndagen än söndagen.


Plats för foto, konst, mat och filosofi

Summary: Stockholm har fått en ny konsthall. Mindepartementet Art and photography öppnar i dag på Skeppsholmen med den spanske fotografen Alberto García-Alix.

Mindepartementet Art and photography är en ny konstscen i Stockholm, med inriktning på fotografi. Lokalen på Skeppsholmen är den samma som tidigare hyste Panoptikon Fotografins hus och var innan dess en plats för tillverkning av sjöminor, med anor från 1700-talet. Nu har den nyrenoverade utställningslokalen på 250 kvadratmeter dessutom fått ett kafé med en barista. Men redan i sommar tar Mindepartementet över även den angränsande lokalen och expanderar då verksamheten till 470 kvadratmeter, inklusive en shop och förlagsverksamhet. – Detta är en nygammal konsthall, där vi vill introducera starka namn inom den internationella fotokonsten men även visa måleri. Tanken är att det ska bli en gränsöverskridande verksamhet, mellan foto, konst, mat, litteratur och filosofi, säger Estelle af Malmborg. Hon är konstnärlig chef för Mindepartementet, med tidigare erfarenhet som intendent för foto och samtidskonst på Stockholms Auktionsverket och som curator på Kulturhuset. Samarbetspartner och vd är Anna Eriksson, utbildad fotograf, tidigare konstnärlig ledare på Fotografins hus och grundare av bokförlaget Art and Theory Publishing. Bokförlaget drivs vidare i detta nya sammanhang och har sedan 2012 givit ut ett fyrtiotal titlar om konst, foto och konstteori. Senast var det Dawids 400 sidor tjocka bok ”This is a photograph” och i samband med Mindepartementets öppning ställer Dawid ut Stockholmsbilder i kafédelen. Författaren Charlotte Birnbaum, som skrivit matböcker, är ansvarig för kaféet men även matevenemang i lokalen. – Detta ska bli en plats där konst och gastronomi möts, i föreläsning, provningar, utställningar, säger Charlotte Birnbaum, som ska prata om socker under barocktiden redan på onsdag, då det är kvällsöppet. Mindepartementets första stora satsning är på den spanske fotografen Alberto Garcia-Alix (född 1956), som aldrig tidigare ställt ut i Sverige. Tillsammans med filmregissören Pedro Almodóvar var han en nyckelfigur i La Movida, den konstnärligt experimentella undergroundrörelse som blommade upp i Madrid efter Francodiktaturens fall i slutet av 70-talet. Den självlärde fotografen García-Alix öppnade dessutom Spaniens första tatueringsstudio och visar flera självutlämnande, nakna porträtt av både vänner och sig själv – som en ledsen man, i mc-väst, med blodiga sår på buken och iklädd en feminin svart spetsunderklänning över sin tatuerade bringa. I dessa personliga tidsskildringar speglas även La movidas skuggsida, med droger, prostitution och porrfilmsproduktion. Mindepartementet har fri entré och får stöd från stat, kommun och landsting.


Denise Rudbergs ilska mot tv-kollegans rasistutspel

Summary: DN:s avslöjande om tv-profilen Lennart Matikainens rasistutspel får författaren och programledaren Denise Rudberg att se rött. – Jag är ju själv barnbarn till en båtflykting och feminist från födseln, säger hon till DN.

DN kunde på torsdagsmorgonen berätta om TV4-profilen Lennart Matikainens rasistutspel i en sluten Facebookgrupp. ”Tänk den dagen man ålderstestar alla skäggbarn så blir det ca 80 % färre att hitta boenden till”, skriver han i ett inlägg i gruppen som han även är administratör för. Vidare för han fram åsikten att feminister och invandrare som förgriper sig på kvinnor bör förflyttas till Sydpolen. Lennart Matikainen. Foto: TV4 Utspelen har fått tv-kollegan och författaren Denise Rudberg att reagera kraftfullt. Hon är aktuell som programledare för TV4:s nya satsning ”Skilsmässohotellet” (visas på TV7 och TV4 Play) där Matikainen är profilerad relationscoach. – Jag är ju själv barnbarn till en båtflykting och feminist från födseln. Jag drivs av de här frågorna och du kan bara gissa vad jag står i den här frågan, säger hon upprört. Efter DN:s avslöjande publicerade Denise Rudberg ett fotografi av sin mormor på sitt Instagramkonto. Hon kom till Sverige som krigsflykting 1944. ”Jag är född ur en flyktingkatastrof. Jag kämpar för jämställdhet. Och jag tar ett jäkligt stort avstånd från nedsättande och kränkande attityder” skriver hon på Instagram.  Kände du till Matikainens engagemang på Facebook? – Nej, det gjorde jag inte. Och han har aldrig hintat om det. Vi ses inte på det sättet, säger hon. Programmet ”Skilsmässohotellet” är färdiginspelat sedan länge. Denise Rudberg säger att hon inte haft kontakt med TV4 med anledning av kollegans utspel. På frågan om huruvida hon kommer att driva frågan vidare svarar hon: – Det är den som gjort mig till författare. Det är en fråga jag aldrig ska sluta att skriva om. Det här är puckat nonsens. Lennart Matikainen och TV4 TV4-profil kränker på Facebook Relationscoachen i TV4:s nya serie ”Skilsmässohotellet” beskriver ensamkommande flyktingar som ”skäggbarn” och tycker att feminister ska utvisas till Sydpolen. Men TV4 tycker att Lennart Matikainen ”känns toppen”. Upp till bevis för TV4:s nolltolerans mot rasism ”Ska man vifta med antirasistflaggan är det hög tid att man börjar syna sin verksamhet”, skriver journalisten Amat Levin om TV4-profilens utspel. Skilsmässohotellet Skilsmässohotellet är en svensk dokumentärserie. Par som bestämt sig för att skiljas checkar in på Skilsmässohotellet där de får hjälp med att hantera konflikter och praktiska problem. Författaren Denise Rudberg är programledare och Lennart Matikainen är relationscoach. Källa: TV4


TV4-profil kränker på Facebook

Summary: Relationscoachen i TV4:s nya serie ”Skilsmässohotellet” beskriver ensamkommande flyktingar som ”skäggbarn” och tycker att feminister ska utvisas till Sydpolen. Men TV4 tycker att Lennart Matikainen ”känns toppen”.

Vid sidan av författaren Denise Rudberg och advokaten Mia Edwall Insulander är relationscoachen Lennart Matikainen en av frontfigurerna i TV4:s nya satsning ”Skilsmässohotellet” (visas på Sjuan och TV4 Play), där par som bestämt sig för att skiljas får hjälp med att hantera konflikter och praktiska problem. TV4 presenterar honom som en lugn och trygg relationsexpert. ”Använd aldrig barnen i era vuxna konflikter”, säger Lennart Matikainen vänd mot kameran. Själv använder han ensamkommande flyktingbarn som slagträ i samhällsdebatten. ”Tänk den dagen man ålderstestar alla skäggbarn så blir det ca 80 % färre att hitta boenden till”, skriver han i Facebookgruppen ”Människan i fokus”. ”Människan i fokus” är en sluten grupp med drygt 700 medlemmar där Lennart Matikainen själv är en av administratörerna. Invandringsfrågor debatteras högljutt och förhoppningen är att gruppen ska bilda ”ett starkt politiskt parti”. DN har tagit del av en mängd grova och kränkande utfall från TV4-profilen. Under ett inlägg där en annan gruppmedlem hävdar att afghaners dåliga kvinnosyn ”sitter i deras gener” kommenterar Lennart Matikainen: ”Ja jag hade precis samma tanke när galenskapen tror att djupt inpräglade beteenden försvinner genom lite information.” Under en delad krönika av den beryktade bloggpseudonymen Julia Caesar, som handlar om kulturella problem med mottagandet av ensamkommande flyktingbarn, har Lennart Matikainen lagt till en arg kommentar: ”Och våra kvinnor får betala priset.” Själv har han delat Youtubefilmen ”How immigrants behave in Swedish schools”, som visar elever som stökar runt med bänkar i ett klassrum. Filmen beskriver barnen som otacksamma snyltare och ”människor som växte upp i grottor och öknar”. En återkommande tankefigur är att misshagliga element borde utvisas till Sydpolen. Dels gäller det invandrare som kommer till Europa och förgriper sig på kvinnor: ”Så sjukt och ut med packet NU!!”, kommenterar han till en länkad artikel från Aftonbladet om sexövergrepp i Köln. Dels gäller det feminister som inte tar strid mot hedersvåld: ”Hela vänstern och dess feminister bör flyttas till Sydpolen.” Lennart Matikainen ogillar PK, som han definierar som ”politiskt korrekta eliten”. Under en Aftonbladetartikel om att någon målat en IS-flagga på en skola i Småland skriver Lennart Matikainen hotfullt: ”Jag anklagar enkom PK som ansvariga för att detta ens kan ske! De ska banne mig åtalas för folkbrott när tiden är mogen!” – Jag har jobbat med integration sedan 1980-talet och är fullständigt öppen med den jag är, säger Lennart Matikainen när DN ringer upp. Är det inte kränkande att kalla ensamkommande flyktingbarn för skäggbarn? – Skäggbarn är faktiskt ett ganska humoristiskt uttryck. Jag kan vara provocerande i mitt snack, men det handlar inte om att jag tycker illa om människor. Jag tycker illa om när det helt plötsligt kallas för rasism för att man utmanar dogmer. Kan du förstå Facebookanvändare som får ett främlingsfientligt intryck av dig? – Ja absolut, men jag känner inte igen mig i den bilden. Jag har varit i 34 länder, jag har vänner i Afrika. Jag är väldigt rakt på och kan vara ironisk, jag provocerar medvetet ibland för att folk ska vakna till liv. Varför ska svenska feminister utvisas till Sydpolen? – Du får se ironin i det hela. Det är otroligt tyst bland feministerna om hedersbrott. Jag känner att de borde coola ner. Sydpolen är en symbol för mig: var i kylan ett tag för att inse att vi ska stå på de här utsatta kvinnornas sida, oavsett etnicitet, säger han. TV4:s Lotta Andersson är exekutiv producent för ”Skilsmässohotellet”. Hon har haft mycket kontakt med Lennart Matikainen under inspelningen av programmet, men känner inte till hans engagemang på Facebook. När DN läser upp några av de mest uppseendeväckande citaten på telefon kan hon inte svara på om de är förenliga med TV4:s vision om nollrasism eller inte. Men är det acceptabelt att en programledare på TV4 beskriver ensamkommande som ”skäggbarn”? – Det är inte ett så trevligt uttryck och det låter som en tråkig tråd. Vi på TV4 står fast vid våra värderingar gällande nollrasism, men jag kan inte säga åt Lennart vad han ska tycka. Det låter som något man får prata med Lennart om. Ska du prata med Lennart? – Om vad han gör på sociala medier? Något krissamtal blir det inte. Vi vet att han är en person som gillar att debattera och det måste han få fortsätta göra. Är det inte märkligt att ni har en relationscoach som tycker att feminister bör utvisas till Sydpolen? – Jag vet inte vad det där är sprunget ur och de här citaten stämmer absolut inte med den bild jag får av Lennart när vi träffas. Det jag har sett av Lennart känns toppen och jag kan inte göra en helomvändning. Vi tycker att han gör ett jättebra jobb i vårt program.


De rofyllda rummens stora skildrare

Summary: Särlingen Vilhelm Hammershøi betraktas i dag som Danmarks största konstnär. Ordrupgaard har gjort en underbar minnesutställning med hans utsökta interiörmåleri.

”Hjemme hos Hammershøi” Ordrupgaard, Köpenhamn Visas t o m 19/6. Vilhelm Hammershøi är i dag Danmarks internationellt mest uppmärksammade konstnär, med ett rekordpris förra året på närmare 25 miljoner kronor. Det var en amerikansk privatsamlare som så hett eftertraktade en av konstnärens säregna, serena interiörmålningar från Strandgade 30 i Köpenhamn. Det var här ”de stille stuers maler” målade många av sina mest kända motiv. Och just storhetstiden på denna adress i stadsdelen Christianshavn, där Hammershøi bodde 1898–1909, lyfter museet Ordrupgaard nu fram till 100-årsminnet av konstnärens död. Publiksuccén kan tyckas given. Men under många decennier var det främst andra målare som förstod storheten i Hammershøis sällsynt sparsmakade och hemlighetsfullt slutna motiv, hans subtilt dämpade gråskala och behärskade ljus i exakt balanserade kompositioner. Att Hammershøi fortfarande är en konstnärernas konstnär får jag bekräftat under pressvisningen på museet i Köpenhamnsförorten Charlottenlund, där Lars Vilks dyker upp oannonserat med livvakterna i släptåg. Vilks visar sig länge ha beundrat Hammershøi, som man faktiskt kan kalla en tidig konceptkonstnär – med estetiska projekt där han konsekvent utforskade formella kvaliteter som form, färg, fält, ljus, linjer. Vilks påminner mig om generationskamraten Ola Billgrens fascination för den danske mästaren, vilket av en slump kan studeras i en samlingsutställning på andra sidan sundet. Malmö konstmuseum visar just nu fyra av Billgrens fotorealistiska interiörmålningar från 1960- och tidigt 70-tal, som ekar av Hammershøi-arvet. Bruket av geometriska kompositionselement som dörrposter, lister och fönster, liksom en raffinerad behandling av infallande dagsljus och skuggspel, jämte gåtfullt bortvända figurer i halvmörker. Ordrupgaards ”Hjemme hos Hammershøi” är en briljant genomförd utställning med ett underbart utsökt måleri, som visar att det var den atmosfäriska miljön på Strandgade 30 som inspirerade konstnären till oöverträffade höjder, sitt unikt koncentrerade bilduniversum. Hammershøi hade ingen ateljé utan målade hemma. Modellen var i princip alltid hustrun Ida. För det barnlösa paret var bostaden ramen för såväl deras liv som Vilhelms verk, där Ida var högst delaktig. Utställningen öppnar med några tidiga målningar som visar att Hammershøi redan som 20-åring intresserade sig för interiörgenren. De första modellerna var modern och systern, och Hammershøi var blott 24 år när han målar sitt första tomma rum med vita dörrar. Det symboliska motivet med dörrar, omväxlande stängda, på glänt eller öppna, är det första Hammershøi tar upp när han flyttat in på Strandgade 30. Han var 34 år och en relativt etablerad målare, som just återkommit till Köpenhamn efter en sju månaders vistelse i London, när han och hustrun under en promenad upptäckte den tomma våningen i Christianshavn. Under de kommande elva åren målade han sig metodiskt igenom rum efter rum och undersökte besatt interiörens estetik; proportionerna, perspektiven och det omväxlande ljuset. Rundgången är närmast kronologisk och utgör utställningen struktur. Ordrupgaard visualiserar pedagogiskt den stora våningens många rum med ritningar, modeller och foton på pekskärmar. I den utmärkta katalogen har Hammershøis biografi kompletterats med byggnadens historik. Hörnfastigheten på Strandgade 30 uppfördes på 1630-talet, då Christianshavn anlades med holländska kanalstäder som förebild. Det var ett påkostat köpmanshus i sten som under 1700-talets första hälft byggdes till med sidohus på gården, förbundna av en så kallad svalgång med fönster. När Hammershøi flyttade in var Christianshavn en förslummad arbetarstadsdel och lägenheten förfallen. Men de historiska lagren var närmast intakta, med höga spröjsade fönster, breda golvplankor, profilerad bröstpanel och spegeldörrar i senbarock. Märkligt nog bodde P S Krøyer, Danmarks andra mest kända konstnär, större delen av sin barndom i just denna ålderdomliga våning. Deras spår korsades även när Krøyer var lärare på De Frie Studieskoler och en av de unga eleverna hette Vilhelm Hammershøi. Krøyer skriver i ett brev att han finner eleven ”märklig”, han förstår inte Hammershøis måleri men ”tror att han blir betydande” och försöker klokt nog att inte påverka honom. Det var för övrigt på denna skola som Hammershøi byggde sin lilla vänkrets med bland andra J F Willumsen, Carl Holsøe och Peder Ilstedt, varav den sistnämnde blev hans svåger. De tillhörde en generation som slog igenom i en brytningstid då realism och friluftsmåleri gled över i symbolism och nationalromantik, med ett särskilt intresse för det melankoliska ”nordiska ljuset”. Men det speciella med Hammershøi är att han på en gång är med sin tid och står utanför, som en klassisk outsider. I katalogen framhåller utställningsmakarna att Hammershøi gjorde som många andra målare i tiden; förevigade sin vardagsmiljö. Men han flyttade inte ut på landet som Skagenmålarna, Claude Monet eller Karin och Carl Larsson. Han anlade ingen trädgård och var ingen allkonstnär som ritade möbler, textilier eller dekorerade väggarna. Han stannade mitt i storstan och gjorde inga ingrepp alls i lägenheten, förutom att måla väggarna grå och dörrar, vägg- och fönsterlister vita. Den spartanska inredningen i lägenheten på Strandgade 30 kan ses som en protest mot det danskarna kallar ”klunkestil”, det sena 1800-talets överlastade inredningsideal. Hammershøis estetik leder framåt mot funktionalisterna paroll ”Less is more”, samtidigt som han uppenbart var traditionsbunden. ”Rent personligt håller jag av det gamla; av gamla hus, gamla möbler och den ganska säregna stämning som vilar över allt detta”, berättar Hammershøi i en sällsynt intervju. I utställningen ingår uppbyggda miljöer med föremål, möbler, fönster och dörrar som känns igen från Hammershøis interiörer. Till konstnärens första samlare hörde försäkringsdirektör Vilhelm Hansen med hustru, skaparna av Ordrupgaard, och här finns även möbler ritade av Hammershøis nära vän arkitekten Thorvald Bindesbøll. Museet har till och med lyft av dörrar i huset för att visa hur Hammershøi arbetade med dem som rumsavdelare och studerade perspektiv genom dörröppningar! Det är högintressant att så nära få följa konstverkets födelse. I stället för att skapa något nytt renodlade Hammershøi interiören genom att skala av. Foton visar att makarnas hemmiljö inte var riktigt så asketisk som det verkar i Hammershøis målningar. De hade fler möbler, böcker, gardiner och tavlor, till och med en telefon och ellampor. Men konstnären begränsar strängt sin rekvisita, väljer genomgående möbler i stramare stilar som senempire eller nyklassicism. Det fåtal saker som återkommer är ett enkelt tennfat, en ostindisk terrin, vita kaffekoppar med blått mönster, paret ljusstakar. Rekvisitan flyttar Hammershøi runt i och mellan rummen, testar i olika planparallella arrangemang. I dessa ändlösa rockader kan man säga att han behandlar Ida som en spelpjäs, ett ting i en stillebenuppställning. Under de första åren är hustrun mer närvarande i interiörerna, hon syns från sidan och snett framifrån men tittar nästan alltid ner, upptagen av stillsamma aktiviteter som att läsa, sy, duka, arrangera blommor. Här förhåller sig konstnären tydligt till 1600-talets holländska mästare, däribland Vermeer, som skildrade ett rofyllt borgerligt liv. Hammershøi var också skolad i det danska guldåldersmåleriet men hemföll aldrig åt ett anekdotiskt berättande eller den gemytliga stämning som märks i besläktade interiörer av de samtida efterföljarna Peder Ilstedt och Carl Holsøe. Jag går flera varv genom utställningen och ser hur Ida blir alltmer bortvänd. Hammershøi döljer successivt hennes sysslor eller ägnar sig åt illusionstrick. I en interiör från 1899 så rör sig hustruns hand mot en kopp, men vid närmare påseende vilar den på bordskanten. I utställningens gåtfullaste verk så är hon fryst i en spiralrörelse, står med tennfatet lutat mot höften, ryggen mot betraktaren. Hon verkar stirra in i väggen – ett stumt, existentiellt drama som lämnar allt till betraktarens fantasi. Det grå väggfältet får här en blåaktig ton i släpljuset och i hans ytterst få exteriörer från tiden, folktomma utsikter mot Asiatiska kompaniet på samma gata, får hans förfinade gråtonsskala inslag av grönt. Går man nära inpå Hammershøis målningar så upptäcker man en hypersensibel kolorist – orättvist beskylld för att vara ”färgneurasteniker”. I rumsstudierna når han fram till helt avskalade interiörer, som närmar sig abstraktion. Utsikter genom fönster och annat som stör kompositionen suddas ut. Fönster, dörrar och paneler blir till fält som förebådar abstrakta målare som Mondrian. Här ratas även gardiner och i den rena, tomma rymden blir ljuset huvudperson. ”Dammkornens dans i solstrålarna” är Hammershøis absoluta mästerverk. Det är en magisk ljusmålning, där man först efter ett tag blir varse att dörrhandtag, beslag och fönstervred är övermålade. Betraktaren är instängd. Eller fredad mot omvärlden, hur man nu ser det. Psykologiskt intressant särskilt som makarna Hammershøi bodde i ett bullrigt fabriks- och varvsområde. Utställningen avslutande del är vikt åt skildringar av våningens största rum, den 50 kvadratmeter stora Salen. Då är man så inne i Hammershøis avskalade, rena rum att upptäckten av en diskret, randig matta i en salsinteriör från 1904 stör mig kolossalt! I utställningens sista målningar råder skymning och mörker, med stearinljus som enda ljuskälla. Här lägrar sig en symbolistisk fin de siècle-stämning, den spleen som även märks i dåtidens litteratur. I den introvert ”Myntsamlaren” sitter Hammershøis bror Sven intill två ljusstakar, som återkommer i det outgrundliga grupporträtt som lånats ut av Thielska galleriet i Stockholm. Detta är Hammershøis krets, hans bästa vänner som rynkar ögonen, stirrar stadigt, spotskt, tomt eller inåt, likt brodern Sven. Man anar deras personligheter, samtidigt som uttrycken är extremt nedtonade. Vi vet heller nästan ingenting om den tillbakadragne konstnären, eftersom han brände all sin korrespondens. Men en sak är säker. Efter den påtvingade flytten nådde Hammershøi aldrig mer dessa konstnärliga höjer. Epoken Strandgade 30 är hans bästa tid.