Dai Fujikura. ”När jag var åtta sa jag: Nu gör jag min egen musik”

Summary: Pianolärarinnan och mamma blev jättearga när Dai Fujikura vägrade att följa noterna. Maria Schottenius har träffat Årets tonsättarprofil på Båstad kammarmusikfestival som sällan låter instrumenten låta som de brukar.

– Här skulle man ha alla musikfestivaler, säger Dai Fujikura och slår ut med handen över Laholmsbukten, för dagen glittrande blå mot gröna sluttningar. – I deckarna och tv-serierna verkar ju Danmark och Sverige vara livsfarliga länder. Men det är svårt att tro. Dai Fujikura, Årets tonsättarprofil på Båstad kammarmusikfestival, fotade med sin mobil hela turen över Öresundsbron på vägen hit. Efter att ha sett tv-serien ”Bron” var han en spänd och ytterst uppmärksam resenär över Öresund, beredd på giftmördare i djurhuvuden. På hans Twitterkonto ligger nu en snygg bild på bron med rubriken ”The bridge”. Vi sitter i Apelrydsskolans matsal i Båstad med brädena under de spröjsade fönstren fulla av ljust rosa Mårbackapelargoner och Dai Fujikura tycker att han är på en exotisk plats. Han är 37 år och kommer från Osaka i Japan. Dai är enda barnet, som i många andra japanska familjer på 70- och 80-talen. Pappan, som i sin ungdom spelade piano och underhöll på barer, var entreprenör och startade ett företag för undervisning för sjuksköterskor och mamman var hemma med Dai. Tills de båda fick nog. – Det var strängt på 80-talet i Japan. Jag började spela piano när jag var fem år. Och mamma sa att jag bara skulle spela om jag tänkte bli professionell pianist, annars skulle jag göra något annat. Jag skulle inte bara spela för att det var roligt. – Hon följde med till min piano-lärarinna och gjorde anteckningar för att veta vad hon skulle få mig att träna på hemma. Men Dai var ett ovanligt envist litet barn. Han lade till och drog ifrån vad Mozart eller Beethoven hade skrivit. Vägrade följa noterna. Både pianoläraren och mamman blev vansinniga. – De var frustrerade, och det kan man ju förstå. De undrade vad det var för fel på ungen. Du får inte ta bort noter och du får inte lägga till, sa de strängt. Jättearga var de. Det var krig med min mamma varje dag. Men när jag var åtta sa jag, nu är det jag som är min egen chef. Nu gör jag min egen musik. Och det har jag gjort sedan dess. Dai Fujikura berättar om sin ovanliga barndom med ett stort leende. Men att han var benhård, det framgår. Inte för att mamman gav sig hon heller, men hon var snäll och läste högt för honom ur tonsättarbiografier om Mozart, Beethoven, Bach och de andra klassiska kompositörerna. Utan att inse vart detta skulle leda. Dessutom reste familjen på en turistresa till Europa, bland annat till Wien, där det snöade. Lille Dai blev helt i gasen. – När jag var tio år upptäckte jag att alla dessa män, för det var män, talade tyska. Och då sa jag till mamma att jag ville flytta till Tyskland och tala tyska, för då skulle jag bli en stor kompositör. – Jag hade aldrig träffat någon tonsättare. Jag kände inte någon annan som gjorde sin egen musik. Hans mamma sa att flytten fick vänta tills Dai gått ut skolan, tills han var femton. Sen kunde han få flytta till Tyskland, eller varför inte först till England, så han lärde sig engelska? De planerade detta i hemlighet. Till sist måste fadern informeras. – Min far sa blankt nej. Men mor och son hade nu en pakt, och han kom i väg på ett musikcollege i Dover. En lättnad för alla parter. – Det var ett internat. Som i Harry Potter ungefär. Jag älskade det. Jag hade fått ett stipendium och i det ingick att jag skulle spela och ge pianokonserter när skolan ville det. Ändrade du inte i noterna då? – Nej. Inte då. Men jag är ju från Osaka. Och där är vi alla försäljare, vi säljer och köper. Och skrattar och skämtar mycket. Så jag kom på att jag kunde göra en deal med skolan. När de ville att jag skulle spela sa jag att det gjorde jag gärna, men kunde jag också få använda orkestern eller musikerna till egna kompositioner? Det var en bra förhandling. Jag var 17–18 år och kunde få mina verk framförda av riktiga musiker. Det har gått snabbt. Dai Fujikura anses vara Japans mest framgångsrika kompositör just nu och är bara 37 år gammal. – Det var mycket mer noter i de tidiga verken. Jag är friare nu, har inte så mycket att bevisa. Fujikura spelas nu i de stora konserthusen runt om i världen och för en månad sedan avslutade han sin första helaftonsopera ”Solaris” som nästa vår ska spelas i Paris på Théâtre des Champs Elysées, i Lille, och i Lausanne i Schweiz. Andrej Tarkovskij, som filmatiserade Stanislaw Lems roman ”Solaris”, är en av Dai Fujikuras stora favoriter, – Jag är snabb. Och blir alltid färdig med mina kompositioner i god tid. Jag vill inte ge musikerna någon ursäkt att säga att de inte hunnit repetera. – När jag var 17 år och gick på skolan i Dover sommarjobbade jag på McDonald’s på färjan mellan Dover och Calais. Då utnämndes jag till avdelningschef för jag var den snabbaste de haft. Jag knäckte 16 ägg hur fort som helst. Han demonstrerar äggknackning med perfekt ljudhärmning, tonsättare som han är. Det utmärkande för Dai Fujikura som kompositör är att han vänder ut och in på föreställningar och klichéer, gillar tanken att göra tvärtom, och sällan låter ett instrument bara låta som det brukar. – Jag hatade fagott, det lät bara ”bobb bobb”, som i Prokofjevs ” Peter och vargen”. Så jag plockade alltid bort fagotten ur mina stycken. Tills en vän, Pascal Gallois, bad mig att komponera ett verk till honom. – Jag gjorde det och blev plötsligt kär i detta instrument. Pascal är fagotternas kung, han kan hålla en ton i evighet, ge det hela övermänskliga dimensioner. Nu är fagott mitt älsklingsinstrument. Den stora inspirationskällan för Dai Fujikura de senaste tre fyra åren har varit hans dotter Mina, snart tre. Från graviditeten har han använt erfarenheterna av henne i sin musik. – För graviditeten fick jag lita till andrahandsuppgifter. Min fru fick berätta och berätta, först om fosterrörelserna. De som kändes som fjärilar, sa hon. Då skrev jag stycket ”My butterflies” för en liten blåsorkester. Själva fö2delsen är beskriven i ett orkesterstycke. – Där får själva orkestern likna en skyddande kropp, en mor. Så sker födelsen, barnet kommer ut och har tjugo olika uttryck på en sekund. Det försöker jag visa i musiken. – Och när Mina var nyfödd skrev jag stycket för horn ”Poyopoyo” om min dotters sammetslena kind. Det hornstycke, som spelades i Båstad i måndags, är märkvärdigt på många sätt. Hornet som brukar vara ett manligt instrument och som ofta används till fanfarer får nu brukas till det mjukaste man kan tänka sig. En babykind. Fujikuras svit ”Tre miniatyrer” för två pianon, beskriver tre rörelser, först den två dagar gamla babyns små, små rörelser, så det två tre månader gamla barnets ganska stora rörelser, och sist ett fjortonmånadersbarn som springer. – Man kan verkligen springa med två pianon, säger han och springer med fingrarna. Jag funderar på vad man inte kan göra med två pianon, eller ett horn eller en orkester med stråkar och blås och slagverk. När man som pappa till och med kan föda barn. Vad säger din mamma nu? – Hon säger ”När ska du skaffa dig ett ordentligt jobb?”. Artikeln är tillfogad rättelser. Filmintresserad tonsättare. Namn: Dai Fujikura. Aktuell: Årets tonsättarprofil på Båstad kammarmusikfestival. Familj: Hustrun Milena, bulgarisk cellist, dottern Mina, snart tre år. Född: Osaka, Japan. Bor: London. Intresse: Film. Favoritfilm: ”Spegeln” av Andrej Tarkovskij. Nästa komposition: ”Solaris”, helaftonsopera som har premiär våren 2015 i Paris, Lille och Lausanne.


Sökes: någonstans att bo

Summary: I boken ”Hitta hem” ger DN-skribenten och arkitekten Ola Andersson förslag på hur Stockholms stad kan komma till rätta med bostadsbristen. Håkan Forsell läser en konkret pamflett om ett hotfullt problem.

I en annan stad än Stockholm, i ett annat land, går jag ibland förbi ett antikvariat med böcker om arkitektur och stadsplanering. I skyltfönstret ligger pamfletter från mellankrigstiden. De handlar uteslutande om bostadsfrågan. Översatta skulle de halvtjocka häftena heta: ”Ändamålsenligt boende för alla inkomstklasser!”, ”Billiga bostäder för den unga familjen!” Efter första världskriget ville debattörer, planerare och arkitekter förändra den otämjda kapitalismen som hade byggt de trånga, smutsiga städerna och tvingat människor till förnedrande behandling av hyresvärdar. Den oreglerade bostadsmarknaden hade i slutändan alltid erbjudit någonting sämre än vad som efterfrågades – av de flesta. För bostadsbrist är ett relativt fenomen. Har man, eller kan man skaffa sig, tillgångar – om de så ska lånas från helvetet – så finns det alltid ett utbud. Kanske är pamfletternas tid här igen. Arkitekten och skribenten Ola Andersson har åtminstone givit ut den slanka publikationen ”Hitta hem” om dagens bostadsmarknad i Stockholm. Den präglas av återhållen och instruktiv ilska. Varför får inte Stockholm ordning på situationen? Vilka är skyldiga till missförhållandena? Och vad kan politiker, tjänstemän, byggföretag och medborgare göra för att det ska bli bättre? Ola Andersson beräknar att cirka 385 000 bostäder kommer att behöva byggas de närmsta tio åren i Stockholm för att klara av inflyttningen och tillväxten. I dag bygger en handfull bostadsföretag bostadsrätter för höginkomsttagare, vilket naturligtvis är ett rationellt marknadsagerande för att bevara prisstabiliteten. Men för samhället som helhet är det förödande. Anderssons recept för att avskaffa bostadsbristen är att arbeta i prioriteringsordningen nedifrån och upp: mer mark måste bli tillgänglig för byggande. Marknadslösningar, subventioner, snabbare planärenden eller ökad konkurrens bland bygghandlare spelar mindre roll om det inte först finns mark att bygga på. Kommunerna är de stora markägarna. Men kommunerna i Stockholmsområdet ransonerar försäljningen. Andersson drar slutsatsen att det har funnits en politisk vilja att begränsa markutbudet. Stockholms stad får varje år in miljarder från markförsäljning och skulle staden erbjuda mer mark skulle priset sjunka. Nästa steg är planeringen. Andersson vill att kommunerna helst ska börja arbeta med hela stadsplaner igen och sedan sälja färdiga tomter där det bara återstår att söka bygglov. Då blir det kommunen i stället för byggherren som betalar för utarbetande av en plan, och som täcker kostnaden med försäljningspriset på tomten. Därmed kan också fler aktörer komma in på marknaden. Slutligen måste de allmännyttiga bostadsföretagen kunna använda sina vinster till att bygga och rusta upp. Marknadshyror är inte en hållbar lösning för att göra hyresfastigheter till en intressant placering för långsiktiga förvaltare. Viktigare är att tillgången på mark blev större och att de finansiella riskerna som finns i planprocessen togs över av kommunen. Byggandet ska ske genom att närförorter förtätas enligt förebild från Stockholms innerstad. Täthetens tillväxt ser Andersson som effektiv, social och resurssnål – till skillnad från ”rörelsens tillväxt” och efterkrigstidens stadsbyggande som inneburit en gles, bilberoende och resurskrävande stad. Den allmänna kommunikationen ska utvidgas i form av spårtrafik som inte går via centrum utan skapar en mångkärnig stad genom att binda samman kransstadsdelar. Det är i dessa konkreta avsnitt som ”Hitta hem” är som bäst: när den belyser bostadssektorn utifrån byggbranschens, bankernas och politikernas egenintressen, och ställer det otillfredsställande resultatet i kontrast till visioner av hur det skulle kunna vara. I Stockholm torde det stå tämligen klart vid det här laget att alliansen aldrig kommer att bygga bort bostadsbristen under rådande politisk och ekonomisk agenda. Men att förändra prioriteringarna kommer heller inte att bli lätt. Bostaden är för många, av både tvång och vilja, den viktigaste och dyraste konsumtionsvaran man skaffat sig. Bostaden är samtidigt nyckeln för att hamna ”rätt” i stadens tilltagande segregering. Investeringarna i bostäder har i hög grad skett genom lånade medel. Stockholmarnas bostadsskuld ligger i dag på drygt 700 miljarder kronor. Ur ett förändringsperspektiv innebär det att framtida reformer måste handskas med en bisarr form av bestickning. Ett omfattande bostadsbyggande skulle sannolikt sänka marknadspriserna. Nödvändig samhällsomställning ställs mot privatekonomisk stabilitet på ett, för högt belånade medborgare, hotfullt sätt. Andersson argumenterar för bostaden som en social rättighet. Men bostadsfrågan är också på farlig väg att bli en social krutdurk. Det är fullt möjligt att bostadssektorn blir nästa brohuvud att försöka erövra för populistiska och extrema politiska grupperingar. Här finns redan polariseringarna. Både förmögenheterna och otryggheten på bostadsmarknaden i Stockholm präglas av ett godtycke som väcker frustration. I det sammantagna eländet finns det därför en punkt där det är särskilt lätt att hålla med Ola Andersson. Vi måste få bättre politiker som kan få motstridiga led i stads- och bostadsbyggandet att börja arbeta tillsammans igen. Och som inte försöker komma undan ett gigantiskt problem med lösningar som endast gynnar grupper med stora tillgångar. Ola Andersson är arkitekturkritiker i DN. Hans bok recenseras därför av Håkan Forsell, docent i historia vid Stockholms universitet och gästforskare vid Center for Metropolitan Studies i Berlin. Han gav ut boken ”Bebodda platser. Studier av vår urbana samtidshistoria” på Arkitektur förlag 2013.


Succéförfattare av bara farten

Summary: Som elvaåring skickade han in sitt första deckarmanus – som 28-åring har Christoffer Carlsson gett ut tre böcker och disputerat i kriminologi. Hans deckare ”Den osynlige mannen från Salem” blev Årets -bästa svenska kriminalroman 2013. I morgon kan du följa hans spännande fortsättning på berättelsen om polisen Leo Junker, när ”Den fallande detektiven” blir sommar-följetong i DN Kultur. Lotta Olsson har träffat författaren som ”bara råkar vara en som skriver.”

Det ligger en mördad sociologiforskare i en mörk gränd på Döbelnsgatan. Thomas Heber forskade på extrema politiska grupper: nynazister och vänsteraktivister. Strax innan han blev mördad upptäckte han av en slump något riktigt skrämmande, så otäckt att han funderade på att gå till polisen. Så börjar Christoffer Carlssons nya deckare, ”Den fallande detektiven”, som kommer ut i augusti. Redan den 23 juni börjar den publiceras som sommarföljetong i Dagens Nyheter. Sommaren före ett val där de flesta tror att högerextrema partier kommer att flytta fram positionerna rejält. – Verkligheten sprang ikapp min påhittade historia så att den låg lite för nära verkligheten, så ett tag funderade jag på att dra tillbaka boken, säger Christoffer Carlsson. – Och allt kan hinna ändras så mycket under de närmaste månaderna att boken känns irrelevant när den kommer ut. Kommer man att se vad jag vill berätta? Å andra sidan: hur läsaren reagerar beror nog mer på läsaren än på boken. Det viktiga i den är relationerna. Jag ville skriva en bok om vänskap, svek och dubbla lojaliteter. Den politiska ramen, eller vad man ska säga, gör relationerna intressantare, men det är ändå ingen bok om politik. Christoffer Carlsson har hunnit med ovanligt mycket trots att han inte är mer än tjugoåtta år. Han är forskare i kriminologi, har disputerat på en avhandling i samma ämne, samt publicerat tre hyllade kriminalromaner varav den tredje, ”Den osynlige mannen från Salem”, utsågs till Årets svenska deckare av Svenska Deckarakademin förra året. – Äsch, säger han, viftar snabbt och vant bort all förundran. Det där med böckerna är, tja, bara för att han råkar vara en som skriver. Första manuset skickade han in redan som elvaåring, när han hade skrivit den inledande delen i en tänkt deckarserie om den halländske kriminalkommissarien Jim Wester. – Jag hade läst Henning Mankells Wallanderböcker, Åke Edwardsons Winterböcker och Björn Hellbergs Sten Wallböcker och tyckte att jag hade knäckt koden: en deckarserie skulle ha en huvudperson som var polis och hette något på W. – Morfar hade gett mig Mankells ”Den femte kvinnan”, kanske inte världens mest genomtänkta present till en elvaåring, folk som spetsas på pålar, men jag slukade den och började sen läsa deckare i massor. Så han skickade sitt manus till tre förlag, det var dem han hittade adressen till: Bonniers, Ordfront och Opal. De enda som svarade var Opal, som skrev ett uppmuntrande brev där de rekommenderade honom att gå en av deras skrivarkurser. Och så påpekade de att de var ett barnboksförlag, men att han snarast hade skrivit en vuxenbok. – Det var ju roligt att höra för en elvaåring! Tyvärr kunde jag inte gå nån kurs, jag bodde ju i Halmstad och Opal ligger i Stockholm. Han hade faktiskt börjat skriva redan tidigare: en rad Fem på äventyr-liknande noveller som han inte hade försökt få publicerade. Det var inte därför han skrev. Det är fortfarande inte därför han skriver. – Jag skriver för att det är så otroligt, otroligt roligt. Även om jag i första hand är en läsare. Jag var läsare innan jag började skriva – det finns inget som är så starkt som en berättelse. I början var det Enid Blytons Femböcker. När han nyligen var hemma på besök hittade han barndomens älskade ”Fem på smugglarjakt”, knökfull av smugglare och hemliga gångar, grottor och mystiska nattliga ljus. Men nu vågade han inte riktigt öppna den. Finns magin kvar även när man är vuxen? Christoffer Carlsson är uppvuxen ute på landet mellan Halmstad och Simlångsdalen, ”i princip bara åkrar, och nånstans mitt i låg vårt hus”. Det fanns helt enkelt inget att göra och inga större möjligheter att ta sig i väg till kamrater. – Jag hade inte så många vänner heller, konstaterar han sorglöst, jo i skolan förstås, men inte annars. Inte så att jag var mobbad, bara ensam. En gång gick det ett helt sommarlov utan att jag träffade en enda klasskamrat. Alltså: vad skulle han göra? Det hade kunnat bli musik ”om jag inte hade varit tondöv”, eller bollspel, men han hade inget bollsinne. Visserligen är han inte uppvuxen i en speciellt läsande familj, där förekom mest film och musik. Föräldrarna är inte akademiker, pappa är bilmekaniker och mamma är civilanställd hos polisen. Själv blev han ändå bokslukare, läste stora sjok med deckare när han upptäckt genren. Maj Sjöwalls och Per Wahlöös dekalog ”Roman om ett brott” blev en vändpunkt. – Åh! När jag läste dem… då ändrades världen. ”Den skrattande polisen” är bland det bästa jag har läst. Vad är det, tvåhundra sidor? Och inte ett onödigt kommatecken. Sen grumsar Christoffer Carlsson en stund över sin andra bok, ”Den enögda kaninen” (2011). Den är hans längsta bok, 447 sidor, alldeles för lång, tycker han nu. Även om han fortfarande tycker om den. Debutboken, ”Fallet Vincent Franke”, skrev han på ett halvår vid sidan om doktorandstudier i kriminologi och utredningsjobb på Socialstyrelsen. Hur han nu hann med. – Men den är ju kort! ropar han ursäktande och börjar skratta igen. ”Fallet Vincent Franke” är en berättelse om en langande morfinist som plötsligt får ett uppdrag av en gangster: Vincent ska vakta en kvinna några dagar. Han inser snabbt att hon är offer för trafficking och trasslar in sig ohjälpligt när han försöker rädda henne. – Mja, säger Christoffer Carlsson. Den boken blev väl sådär. Men jag gillade Vincent Frankes röst, den var väldigt speciell. Jag har aldrig kunnat hitta den igen, jag vet inte varför. Och så gillar jag att ha en opålitlig berättare, särskilt när man inte riktigt vet om Vincent verkligen upplever saker eller bara inbillar sig. Det är ett bra litterärt knep. Han fick i huvudsak positiva recensioner, utom en, som råkade vara den första han läste. Det verkar inte bekymra honom nämnvärt, han rycker på axlarna. – Jag hade ju fem års akademiska studier i ryggen, och då är man van vid kritik. Det ligger nära till hands att tro att Christoffer Carlsson har ägnat sig åt kriminologin och deckarna för att hans mamma är civilanställd polis. Ett liv med brottslighet! En allvarlig modersbindning, månne? Det tycker han är en rätt kul tolkning, man ser nästan hur fantasin börjar arbeta. Fast det var ju inte riktigt så: kriminologi blev det för att han ville hitta något kul att plugga som inte fanns i Halmstad. Han ville flytta. Alltså blev det kriminologi på Stockholms universitet, och det råkade vara en fullträff, han trivdes omedelbart och blev kvar. Först en filosofie kandidatexamen, sedan magisterexamen där examinatorn råkade heta Jerzy Sarnecki och råkade få resurser till ett forskningsprojekt, och råkade behöva en doktorand... En serie bra slumphändelser, Christoffer Carlsson befann sig bara på rätt plats vid rätt tillfälle. Och råkade vara rätt person också, förstås, men själv beskriver han det mest som att han av någon outgrundlig anledning har fått göra det han har lust med. Hela vägen. Som doktorand gjorde han djupintervjuer med folk som haft långa kriminella karriärer präglade av grov brottslighet. – Jag undersökte vändpunkter. Vad verkade vara viktigt? Vad var det som gjorde att vissa plötsligt slutade begå brott? Eller att andra började begå brott efter långa uppehåll? Det visade sig att det fanns en massa orsaker, förstås. Både strukturella, som när folk blev utförsäkrade och återföll i brott för att de inte hittade någon annan försörjning, och känslomässiga, som att de fick barn eller helt enkelt blev för gamla för att klara att springa ifrån poliser. Det tycker jag själv är roligt, att kondition kan ha med brottslighet att göra, men Christoffer Carlsson förstår inte varför jag skrattar: vadå, så är det ju? – Jag tror att de där intervjuerna har gjort mig till en bättre författare, jag har lärt mig så mycket. Fast en hel del skulle man inte kunna använda i böcker, verkligheten är alldeles för otrolig ibland. Den nya boken, ”Den fallande detektiven”, är andra delen i berättelsen om polisen Leo Junker. Första delen, ”Den osynlige mannen från Salem”, kom förra året. Leo Junker har själv missbruksproblem och är en av deckargenrens många krångelpoliser, egensinnig och med stora samarbetssvårigheter. Det gillar Christoffer Carlsson, att ha en polis som själv balanserar på kanten av lagen. – En person som lever sitt liv i motvind, det intresserar mig. Christoffer Carlsson är långt inne i arbetet med tredje boken om Leo, och det kommer att bli en fjärde. Men inte fler. Han är inte en författare som skriver långa serier, och skälet till att det blir fyra böcker i samma serie är att berättelsen om Leo bara råkade bli alldeles för lång. – Det finns ingen vettig förläggare som skulle vilja ge ut en så lång bok, så jag gjorde tre hack i den och fick fyra delar. – ”Den fallande detektiven” som kommer ut nu handlar ju om vänskap, svek och politiskt våld, medan ”Den osynlige mannen från Salem” är mer av en uppväxtskildring. Den tredje delen, som jag håller på att skriva, handlar om underrättelsetjänsten under åttiotalet. Ja jag vet, det har många skrivit om förut. Men så är det ju med nästan alla böcker. Det man berättar är inte nytt, men sättet man berättar är i bästa fall nytt. Det är det han är ute efter när han skriver: att töja lite på genrens gränser, berättelsens möjligheter. Han använder sig med förtjusning av kriminalromanens alla klassiska strategier, men vill knuffa lite på de gamla formerna. – Deckargenren är inte ofarlig, det kan hända mycket där, säger han. Samtidigt blinkar han så ofta han kan åt sina gamla förebilder: i ”Den fallande detektiven” ligger en svårt skadad man och säger ”Semosund” och ”Esther”. Helt obegripligt. Det syftar förstås på Maj Sjöwall och Per Wahlöö, som lät en döende säga ”Samalson” och ”Dnrk” i ”Den vedervärdige mannen från Säffle”. – Ja, jag är ett barn av kriminalgenren, det är den form jag är stöpt i. Fast man ska kunna läsa mina böcker utan att kunna föregångarna, jag avskyr litteratur som är exkluderande. Han har stor respekt för läsarna, just för att han själv är en engagerad läsare. Nu börjar han dessutom bli läst i ganska stor omfattning. – Det är klart att det är enormt roligt att så många läser mina böcker nu, men försäljningssiffror är inte alls samma sak som att träffa nån som har läst en bok av mig och tyckt om den. Förlaget skickar små rapporter då och då om tiotusentals sålda exemplar, och jag blir bara… jag vet inte vad jag ska svara, det är så ofattbart. Vad mycket böcker, skriver jag förvånat tillbaka till förlaget, och sen blir jag jätteglad när jag träffar en riktig läsare. Eller läser en recension, som den som skrev om min debutbok, Fallet Vincent Franke, att hon såg på missbrukarna på Sergels Torg på ett annat sätt efter boken. Det betydde mycket. Man kanske kan ändra något genom att skriva, det kanske inte bara är underhållning? Christoffer Carlsson Familj: sambon Mela i Stockholm, föräldrar och lillebror utanför Halmstad. Bakgrund: Kriminolog vid Stockholms universitet, disputerade 2014 på en avhandling om kriminella karriärer och vändpunkter. Debuterade 2010 med ”Fallet Vincent Franke”. 2011 kom ”Den enögda kaninen”. – Den är min version av Donna Tartts ’Den hemliga historien’, och jag är egentligen inte riktigt färdig med den. Det kanske kommer en uppföljare? Fast å andra sidan, kanske inte. 2013 kom ”Den osynlige mannen från Salem”, första boken om Leo Junker. Utsågs till Årets bästa svenska deckare av Svenska Deckarakademin. Samtliga böcker är utgivna på Piratförlaget. Aktuell: Har skrivit ”Den fallande detektiven” som är DN:s sommarföljetong 2014. Första delen publiceras i morgon, 23 juni och den sista den 17 augusti. I slutet av augusti, kommer ”Den fallande detektiven” ut som bok. Rorschachtestet – Jag ser två helt olika saker. En utomjording med hjälm och hakskydd, som en svarthjälmad storm trooper. Och ett djur... nej, vad var det jag såg? Nu ser jag det inte alls längre!


Succéförfattare av bara farten

Summary: Som elvaåring skickade han in sitt första deckar-manus – som 28-åring har Christoffer Carlsson gett ut tre böcker och disputerat i kriminologi. Hans -deckare ”Den -osynlige mannen från Salem” blev Årets -bästa svenska kriminalroman 2013. I morgon kan du -följa hans -spännande fortsättning på berättelsen om -polisen Leo Junker, när ”Den fallande detektiven” blir sommar-följetong i DN Kultur. Lotta Olsson har -träffat -författaren som ”bara råkar vara en som skriver.”

Det ligger en mördad sociologiforskare i en mörk gränd på Döbelnsgatan. Thomas Heber forskade på extrema politiska grupper: nynazister och vänsteraktivister. Strax innan han blev mördad upptäckte han av en slump något riktigt skrämmande, så otäckt att han funderade på att gå till polisen. Så börjar Christoffer Carlssons nya deckare, ”Den fallande detektiven”, som kommer ut i augusti. Redan den 23 juni börjar den publiceras som sommarföljetong i Dagens Nyheter. Sommaren före ett val där de flesta tror att högerextrema partier kommer att flytta fram positionerna rejält. – Verkligheten sprang ikapp min påhittade historia så att den låg lite för nära verkligheten, så ett tag funderade jag på att dra tillbaka boken, säger Christoffer Carlsson. – Och allt kan hinna ändras så mycket under de närmaste månaderna att boken känns irrelevant när den kommer ut. Kommer man att se vad jag vill berätta? Å andra sidan: hur läsaren reagerar beror nog mer på läsaren än på boken. Det viktiga i den är relationerna. Jag ville skriva en bok om vänskap, svek och dubbla lojaliteter. Den politiska ramen, eller vad man ska säga, gör relationerna intressantare, men det är ändå ingen bok om politik. Christoffer Carlsson har hunnit med ovanligt mycket trots att han inte är mer än tjugoåtta år. Han är forskare i kriminologi, har disputerat på en avhandling i samma ämne, samt publicerat tre hyllade kriminalromaner varav den tredje, ”Den osynlige mannen från Salem”, utsågs till Årets svenska deckare av Svenska Deckarakademin förra året. – Äsch, säger han, viftar snabbt och vant bort all förundran. Det där med böckerna är, tja, bara för att han råkar vara en som skriver. Första manuset skickade han in redan som elvaåring, när han hade skrivit den inledande delen i en tänkt deckarserie om den halländske kriminalkommissarien Jim Wester. – Jag hade läst Henning Mankells Wallanderböcker, Åke Edwardsons Winterböcker och Björn Hellbergs Sten Wallböcker och tyckte att jag hade knäckt koden: en deckarserie skulle ha en huvudperson som var polis och hette något på W. – Morfar hade gett mig Mankells ”Den femte kvinnan”, kanske inte världens mest genomtänkta present till en elvaåring, folk som spetsas på pålar, men jag slukade den och började sen läsa deckare i massor. Så han skickade sitt manus till tre förlag, det var dem han hittade adressen till: Bonniers, Ordfront och Opal. De enda som svarade var Opal, som skrev ett uppmuntrande brev där de rekommenderade honom att gå en av deras skrivarkurser. Och så påpekade de att de var ett barnboksförlag, men att han snarast hade skrivit en vuxenbok. – Det var ju roligt att höra för en elvaåring! Tyvärr kunde jag inte gå nån kurs, jag bodde ju i Halmstad och Opal ligger i Stockholm. Han hade faktiskt börjat skriva redan tidigare: en rad Fem på äventyr-liknande noveller som han inte hade försökt få publicerade. Det var inte därför han skrev. Det är fortfarande inte därför han skriver. – Jag skriver för att det är så otroligt, otroligt roligt. Även om jag i första hand är en läsare. Jag var läsare innan jag började skriva – det finns inget som är så starkt som en berättelse. I början var det Enid Blytons Femböcker. När han nyligen var hemma på besök hittade han barndomens älskade ”Fem på smugglarjakt”, knökfull av smugglare och hemliga gångar, grottor och mystiska nattliga ljus. Men nu vågade han inte riktigt öppna den. Finns magin kvar även när man är vuxen? Christoffer Carlsson är uppvuxen ute på landet mellan Halmstad och Simlångsdalen, ”i princip bara åkrar, och nånstans mitt i låg vårt hus”. Det fanns helt enkelt inget att göra och inga större möjligheter att ta sig i väg till kamrater. – Jag hade inte så många vänner heller, konstaterar han sorglöst, jo i skolan förstås, men inte annars. Inte så att jag var mobbad, bara ensam. En gång gick det ett helt sommarlov utan att jag träffade en enda klasskamrat. Alltså: vad skulle han göra? Det hade kunnat bli musik ”om jag inte hade varit tondöv”, eller bollspel, men han hade inget bollsinne. Visserligen är han inte uppvuxen i en speciellt läsande familj, där förekom mest film och musik. Föräldrarna är inte akademiker, pappa är bilmekaniker och mamma är civilanställd hos polisen. Själv blev han ändå bokslukare, läste stora sjok med deckare när han upptäckt genren. Maj Sjöwalls och Per Wahlöös dekalog ”Roman om ett brott” blev en vändpunkt. – Åh! När jag läste dem… då ändrades världen. ”Den skrattande polisen” är bland det bästa jag har läst. Vad är det, tvåhundra sidor? Och inte ett onödigt kommatecken. Sen grumsar Christoffer Carlsson en stund över sin andra bok, ”Den enögda kaninen” (2011). Den är hans längsta bok, 447 sidor, alldeles för lång, tycker han nu. Även om han fortfarande tycker om den. Debutboken, ”Fallet Vincent Franke”, skrev han på ett halvår vid sidan om doktorandstudier i kriminologi och utredningsjobb på Socialstyrelsen. Hur han nu hann med. – Men den är ju kort! ropar han ursäktande och börjar skratta igen. ”Fallet Vincent Franke” är en berättelse om en langande morfinist som plötsligt får ett uppdrag av en gangster: Vincent ska vakta en kvinna några dagar. Han inser snabbt att hon är offer för trafficking och trasslar in sig ohjälpligt när han försöker rädda henne. – Mja, säger Christoffer Carlsson. Den boken blev väl sådär. Men jag gillade Vincent Frankes röst, den var väldigt speciell. Jag har aldrig kunnat hitta den igen, jag vet inte varför. Och så gillar jag att ha en opålitlig berättare, särskilt när man inte riktigt vet om Vincent verkligen upplever saker eller bara inbillar sig. Det är ett bra litterärt knep. Han fick i huvudsak positiva recensioner, utom en, som råkade vara den första han läste. Det verkar inte bekymra honom nämnvärt, han rycker på axlarna. – Jag hade ju fem års akademiska studier i ryggen, och då är man van vid kritik. Det ligger nära till hands att tro att Christoffer Carlsson har ägnat sig åt kriminologin och deckarna för att hans mamma är civilanställd polis. Ett liv med brottslighet! En allvarlig modersbindning, månne? Det tycker han är en rätt kul tolkning, man ser nästan hur fantasin börjar arbeta. Fast det var ju inte riktigt så: kriminologi blev det för att han ville hitta något kul att plugga som inte fanns i Halmstad. Han ville flytta. Alltså blev det kriminologi på Stockholms universitet, och det råkade vara en fullträff, han trivdes omedelbart och blev kvar. Först en filosofie kandidatexamen, sedan magisterexamen där examinatorn råkade heta Jerzy Sarnecki och råkade få resurser till ett forskningsprojekt, och råkade behöva en doktorand... En serie bra slumphändelser, Christoffer Carlsson befann sig bara på rätt plats vid rätt tillfälle. Och råkade vara rätt person också, förstås, men själv beskriver han det mest som att han av någon outgrundlig anledning har fått göra det han har lust med. Hela vägen. Som doktorand gjorde han djupintervjuer med folk som haft långa kriminella karriärer präglade av grov brottslighet. – Jag undersökte vändpunkter. Vad verkade vara viktigt? Vad var det som gjorde att vissa plötsligt slutade begå brott? Eller att andra började begå brott efter långa uppehåll? Det visade sig att det fanns en massa orsaker, förstås. Både strukturella, som när folk blev utförsäkrade och återföll i brott för att de inte hittade någon annan försörjning, och känslomässiga, som att de fick barn eller helt enkelt blev för gamla för att klara att springa ifrån poliser. Det tycker jag själv är roligt, att kondition kan ha med brottslighet att göra, men Christoffer Carlsson förstår inte varför jag skrattar: vadå, så är det ju? – Jag tror att de där intervjuerna har gjort mig till en bättre författare, jag har lärt mig så mycket. Fast en hel del skulle man inte kunna använda i böcker, verkligheten är alldeles för otrolig ibland. Den nya boken, ”Den fallande detektiven”, är andra delen i berättelsen om polisen Leo Junker. Första delen, ”Den osynlige mannen från Salem”, kom förra året. Leo Junker har själv missbruksproblem och är en av deckargenrens många krångelpoliser, egensinnig och med stora samarbetssvårigheter. Det gillar Christoffer Carlsson, att ha en polis som själv balanserar på kanten av lagen. – En person som lever sitt liv i motvind, det intresserar mig. Christoffer Carlsson är långt inne i arbetet med tredje boken om Leo, och det kommer att bli en fjärde. Men inte fler. Han är inte en författare som skriver långa serier, och skälet till att det blir fyra böcker i samma serie är att berättelsen om Leo bara råkade bli alldeles för lång. – Det finns ingen vettig förläggare som skulle vilja ge ut en så lång bok, så jag gjorde tre hack i den och fick fyra delar. – ”Den fallande detektiven” som kommer ut nu handlar ju om vänskap, svek och politiskt våld, medan ”Den osynlige mannen från Salem” är mer av en uppväxtskildring. Den tredje delen, som jag håller på att skriva, handlar om underrättelsetjänsten under åttiotalet. Ja jag vet, det har många skrivit om förut. Men så är det ju med nästan alla böcker. Det man berättar är inte nytt, men sättet man berättar är i bästa fall nytt. Det är det han är ute efter när han skriver: att töja lite på genrens gränser, berättelsens möjligheter. Han använder sig med förtjusning av kriminalromanens alla klassiska strategier, men vill knuffa lite på de gamla formerna. – Deckargenren är inte ofarlig, det kan hända mycket där, säger han. Samtidigt blinkar han så ofta han kan åt sina gamla förebilder: i ”Den fallande detektiven” ligger en svårt skadad man och säger ”Semosund” och ”Esther”. Helt obegripligt. Det syftar förstås på Maj Sjöwall och Per Wahlöö, som lät en döende säga ”Samalson” och ”Dnrk” i ”Den vedervärdige mannen från Säffle”. – Ja, jag är ett barn av kriminalgenren, det är den form jag är stöpt i. Fast man ska kunna läsa mina böcker utan att kunna föregångarna, jag avskyr litteratur som är exkluderande. Han har stor respekt för läsarna, just för att han själv är en engagerad läsare. Nu börjar han dessutom bli läst i ganska stor omfattning. – Det är klart att det är enormt roligt att så många läser mina böcker nu, men försäljningssiffror är inte alls samma sak som att träffa nån som har läst en bok av mig och tyckt om den. Förlaget skickar små rapporter då och då om tiotusentals sålda exemplar, och jag blir bara… jag vet inte vad jag ska svara, det är så ofattbart. Vad mycket böcker, skriver jag förvånat tillbaka till förlaget, och sen blir jag jätteglad när jag träffar en riktig läsare. Eller läser en recension, som den som skrev om min debutbok, Fallet Vincent Franke, att hon såg på missbrukarna på Sergels Torg på ett annat sätt efter boken. Det betydde mycket. Man kanske kan ändra något genom att skriva, det kanske inte bara är underhållning? Som elvaåring skickade han in sitt första deckarmanus – som 28-åring har Christoffer Carlsson gett ut tre böcker och disputerat i kriminologi. Hans deckare ”Den osynlige mannen från Salem” blev Årets bästa svenska kriminalroman 2013. I morgon kan du följa hans spännande fortsättning på berättelsen om polisen Leo Junker, när ”Den fallande detektiven” blir sommarföljetong i DN Kultur. Lotta Olsson har träffat författaren som ”bara råkar vara en som skriver.” Familj: sambon Mela i Stockholm, föräldrar och lillebror utanför Halmstad. Bakgrund: Kriminolog vid Stockholms universitet, disputerade 2014 på en avhandling om kriminella karriärer och vändpunkter. Debuterade 2010 med ”Fallet Vincent Franke”. 2011 kom ”Den enögda kaninen”. – Den är min version av Donna Tartts ’Den hemliga historien’, och jag är egentligen inte riktigt färdig med den. Det kanske kommer en uppföljare? Fast å andra sidan, kanske inte. 2013 kom ”Den osynlige mannen från Salem”, första boken om Leo Junker. Utsågs till Årets bästa svenska deckare av Svenska Deckarakademin. Samtliga böcker är utgivna på Piratförlaget. Aktuell: Har skrivit ”Den fallande detektiven” som är DN:s sommarföljetong 2014. Första delen publiceras i morgon, 23 juni och den sista den 17 augusti. I slutet av augusti, kommer ”Den fallande detektiven” ut som bok. Rorschachtestet – Jag ser två helt olika saker. En utomjording med hjälm och hakskydd, som en svarthjälmad storm trooper. Och ett djur... nej, vad var det jag såg? Nu ser jag det inte alls längre! Text: Lotta Olsson intervjuar Christoffer Carlsson. Plats för intervjun: En svettig måndagseftermiddag i juni på Citykonditoriet, när Christoffer Carlsson tog paus från en kriminologkonferens på Norra Latin. Foto: av Anette Nantell i DN:s fotostudio. Om fotograferingen: Jag samlade blommor i en och en halv timme. Hela studion var full. Sekunderna innan vi började lyckades jag i blomröran sparka sönder blixtsändaren på kameran. Men med en hel del tejp fick jag igång blixtarna.


Lana Del Rey – ”Ultraviolence”

Summary: Lana Del Rey är mer intressant än hennes tredje album. Melodierna är för vaga och texterna för lama. DN:s recensent saknar de storslagna melodierna och begåvade texterna som hon förförde en hel värld med.

Det finns bara en Lana Del Rey. Likt det tidiga 60-talets Bob Dylan eller Ziggy Stardust-erans David Bowie har hon mycket omsorgsfullt skapat en persona som är oskiljaktig från Elizabeth Grant, som hon egentligen heter. Det är denna persona som är hennes stora kreativa prestation. Det rör sig om en sammansmältning av tre karaktärer: en nattklubbsångerska från 50-talet med en oräknelig serie hjärtesorger bakom sig, en naiv troféflickvän till en tuff kriminell kille samt en ung uttråkad tjej i en kvävande trygg amerikansk förort som apatiskt låter samtidens droger och populärkultur passera medan hon känner tiden gå och ungdomens skönhet blekna bort. Det dessa tre kvinnor har gemensamt är att de har gett upp hoppet om att någonsin bli lyckliga. Denna mörkt romantiska cocktail förförde en hel musikvärld med låtar som ”Video games”, ”Blue jeans”, ”Born to die”, ”Carmen”, ”National anthem”, ”Summertime sadness” och ”Ride”. Samtliga av de ovanstående var på ett eller annat sätt samarbeten med de begåvade låtskrivarna och producenterna Justin Parker och Emile Haynie. De försåg Lana Del Rey med en perfekt kombination av storslagna melodier och moderna rytmer. Tyvärr är varken Parker eller Haynie inblandade i ”Ultraviolence”, Lana Del Reys efterlängtade tredje album. I stället har hon samarbetat framför allt med Dan Auerbach från bluesrockbandet The Black Keys och veteranen Rick Nowels (som hade en begränsad roll på ”Born to die”). Det gör att denna skiva får ett annorlunda sound: lojt bluesig balladpop. Lana Del Rey har fortfarande en fin sångröst, full av personlighet och sensualitet. Och soundet som Auerbach snickrat ihop är onekligen tjusigt. Problemet är att låtskrivandet inte är på samma nivå som på ”Born to die”. Melodierna är på gränsen till för vaga för att man ska kunna nynna dem, refrängerna är sällan utropstecken och texterna innehåller inga överraskningar. ”Fucked my way up to the top” lever inte upp till låttitelns löfte: det är varken en knivskarp uppgörelse med hennes belackare eller en saga om karriärism och besatthet. Mest intressant på ”Ultraviolence” är när Lana Del Rey gestaltar tragiska och destruktiva förhållanden. Titellåten, som citerar The Crystals ”He hit me (and it felt like a kiss)”, handlar om en misshandlande pojkvän som berättarjaget älskar förbehållslöst. Vissa har kritiserat låten och menat att den romantiserar kvinnomisshandel. Men Lana Del Rey romantiserar inte, dock känner hon inte heller någon skyldighet att skildra enbart starka kvinnor. Hon åtnjuter samma konstnärliga frihet som män alltid har haft. ”Sad girl” handlar om att vara älskarinna till en man som tillhör någon annan, även detta ett destruktivt förhållande. Här finns även en briljant cover av 50-talslåten ”The other woman” av Jessie Mae Robinson, en av de första framgångsrika afroamerikanska kvinnliga låtskrivarna. I originalet är perspektivet den bedragna gifta kvinnans, men Lana Del Rey identifierar sig mer den unga snygga älskarinnan som i slutändan inte alls är lycklig. Trots att skivan inte är någon fullträff bibehålls suget efter Elizabeth Grants skapelse. Lana Del Rey är helt enkelt mer intressant än vad ”Ultraviolence” är. Bästa spår: ”West coast” Fem andra låtar om våld i relationer 1. Billie Holidays ”Ain’t nobody’s business” (1949) Även känd som ”T’ain’t nobody’s bizness if I do”, skrevs i början av 1920-talet och var en signatursång för bluessångerskan Bessie Smith. Men det är i den trasiga gudinnan Billie Holidays händer som den verklighetsförnekande glada sången blir riktigt stötande. 2. The Crystals ”He hit me (and it felt like a kiss)” (1962) En hemsk sång som slätar över kvinnomisshandel och försvarar slagen med att svartsjuka beror på kärlek. Märkligt nog skriven av paret Carole King och Gerry Goffin. Producerad av Phil Spector, som just nu sitter i fängelse för att ha mördat en kvinna. 3. The Beatles ”Run for your life” (1965) John Lennon skrev denna låt och sade senare att han ångrade den. En trallig rock’n’roll-dänga som handlar om svartsjuka från en hotfull kontrollerande killes perspektiv. Lennons första fru Cynthia har vittnat om att popstjärnan själv hade sådana sidor. 4. RZA:s ”Domestic violence” (1998) Handlar egentligen inte om våld utan om ett bråk mellan berättarjaget och hans sambo. Kvinnan kommer till tals, först genom en inledande monolog om hur allt som har att göra med killen ”ain’t shit” och senare, efter en hatisk svada från honom, skäller hon på honom när han pratar i telefon. 5. Britney Spears ”… Baby one more time” (1998) Obehaglig hitlåt vars längtan efter pojkvännens bekräftelse inte gör skillnad mellan kyssar och slag. Britney gjorde i början av sin karriär många låtar med ett tragiskt undergivet berättarjag, förutom denna ”Born to make you happy” och ”I’m a slave 4 U”.


Guettas pop får hjärtan att skina

Summary: Dans till housebeatet skapar lycka. Summerbursts andra dag är solig och varm och publiken dansar i extas till Calvin Harris, David Guetta och de andra artisterna

David Guetta, Calvin Harris, Krewella, Dada Life, Chicane, Wildstylez m fl Scen: Ladugårdsgärdet, Stockholm. Vad är musikalisk extas? Frågan aktualiseras när ett folkhav på 29 000 glada människor dansar vilt till housemusiken som spelas av den leende David Guetta. Thank you for making this night so magical, säger Guetta och publiken svarar med ett instämmande jubelrop. Vad är det som är så magiskt? Jag tror att magin ligger i det kollektiva. De som kommer till Summerburst kommer inte ensamma utan med vänner, pojkvänner och flickvänner. Dansen är inte en individuell kulturupplevelse, det är något som sker i interaktion med andra. Musiken ensam skapar inte extas. Housebeatet är så enkelt att alla kan dansa till det. Det är en inkluderande musik, den uttrycker känslor som kan identifieras och delas av alla. Och just delandet, den kollektiva simultaniteten, skapar lycka och meningsfullhet. Summerbursts andra och sista dag har en annan stämning än den kyliga förstadagen. Det är soligt och varmt, de ditforslade palmerna ser inte lika sorgliga ut och det är smockfullt med människor på festivalområdet. Krewella, en grupp från Chicago, får igång eftermiddagspubliken rejält med sin hysteriska blandning av electrohouse och brostep. Jahan Yousafs entusiastiska headbangande gör också mycket för konserten. Till och med playbacksången imponerar med sin energi. Chicane är en 43-årig veteran inom dansmusik. Hans uppfriskande blandning av mjuka trancesyntar, nyandligt utopiska durackord och snällt snärtiga housetrummor gör hans set till ett av dagens bästa, trots frånvaro av riktigt tung bas. Han spelar ensam och inte i sällskap av musiker och sångare som han ofta gör, men kanske är det av godo. Stockholmsduon Dada Life inleder sin konsert med en märklig koreografi: ett antal vitklädda killar marscherar in med blågula flaggor samtidigt som en hotfull synt morrar i bakgrunden. Låt vara att Dada Lifes logga anspelar på den svenska flaggan – det hela ser ut som aggressiv organiserad nationalism, obehagligt efter det senaste EU-valet. Duon spelar välsmord electrohouse och använder alla knep de kan komma på, som att skicka ut ballonger formade som bananer och champagneflaskor i publikhavet och spela en mashup av Aviciis ”Levels” och Gyllene Tiders ”Sommartider”. Stämningen är på topp på lilla scenen när holländska hardstyleartisten Wildstylez spelar. Basen bankar snabbt och skoningslöst i kvällssolen, och publiken dansar lyckligt med händerna i luften. Wildstylez lyckas ha glada och pigga syntmelodier samtidigt som musiken är rå och brutal, imponerande. Calvin Harris, känd bland annat för Rihannasamarbetet ”We found love”, spelar för ett ofattbart stort publikhav arenahouse som låter hård men på ett polerat sätt. Vissa låtar är kryddade med arga trancesyntar, andra med vokala poprefränger – Calvin Harris har inget personligt sound utan är en skicklig musikalisk kameleont. David Guetta får hjälp av pyroteknik, fyrverkerier, sprutande rök och laserljus, men det är musiken han spelar som får folkmassan att dansa ännu mer än till Calvin Harris. Guetta jobbar mer med dynamik än de flesta andra akterna på festivalen – tempo och intensitet varieras för att bygga upp maffiga crescendon. Många av hans bästa låtar är inte poppig house, utan ren pop med starka houseinslag. Allra finast är ”Titanium” som spelas i slutet och får mitt hjärta att skina ikapp med 29 000 andra. Tre frågetecken. ? Varför så få kvinnliga artister? Av de sammanlagt 41 akter på årets Summerburst i Stockholm och Göteborg är endast två kvinnliga (tre om man räknar Krewella, bilden, vars manliga medlem inte deltog i konserterna). En tjugondel. Inte okej. ? Varför så många nede3rländska artister? Hardwell, Afrojack, R3hab, Showtek, Martin Garrix, Ummet Ozcan, Brennan Heart, Wildstylez, Psyko Punkz och många fler – alla är de holländare. ? Är Nederländerna för EDM vad Kalifornien är för softrock? ? Varför är det så populärt att bröla ”Seven nation army”? The White Stripes indierockhit har länge varit populär bland fotbollssupporters. På Summerburst används den för att uttrycka allt från ”en låt till, David Guetta!” till ”här är vi och vi har det gött”.


Feministiska krafter tar plats i Malmö

Summary: I morgon möts aktivister, toppolitiker och stjärnakademiker för en unik kvinnokonferens: Nordiskt forum Malmö 2014. New action on women’s rights. Kraven man enas om ska överlämnas till Nordens regeringar.

r 1994 hölls ett liknande forum i Åbo och resultatet överlämnades till FN:s ledare under världskonferensen året därpå. Kraven speglades sedan i den internationella kvinnokonventionen: en rad jämlikhetspunkter som de nordiska länderna skrev under – men ännu inte har uppfyllt. Sveriges misslyckande syns till exempel i att kvinnor har lägre löner, färre chefsposter, högre andel sjukskrivningar och osäkrare anställningar än män. – Det blåser också konservativa vindar i Europa. Det är läge för kvinnorörelsen att ses och stämma av läget. Och göra en kraftsamling, säger Maria Almström, kommunikationsstrateg för Nordiskt forum Malmö 2014. New action on women’s rights!, som startar i morgon. Under tre dagar samlas tusentals toppolitiker, näringslivschefer, aktivister, kulturprofiler, stjärnakademiker och intresseorganisationer som alla vill utmana begränsande normer och uppnå en jämlik värld. Utöver de många svenska namnen – som Gudrun Schyman, Margot Wallström, Alexandra Pascalidou och Soraya Post – så kommer dagarna att fyllas av internationella feministiska storheter. Sampat Pal Devi, grundare av Gulabi Gang i Indien, som iklädda rosa sarier slår tillbaka mot sexuellt våld, möter aktivisten och artisten Rudo Chigudu från Katswe sistahood, som arbetar för unga kvinnors hälsa och sexuella rättigheter i Zimbawe. Sydafrikas tidigare vicepresident Phumzile Mlambo-Ngcuka möter den brittiska pornografiforskaren Gail Dines. – Den feministiska kören är stor och mångfasetterad. Man kan inte föra samman så här många tänkare och förvänta sig att alla är överens. Vad vi enas om är att ta kvinnors liv på allvar och att inte vilja kompromissa med patriarkatet, säger Gail Dines och betonar särskilt mötet mellan den akademiska världen och politisk aktivism. – Det är en väldigt explosiv kombination. Vår storhet ligger i att arbeta på båda planen. Den feministiska rörelsen skapades inte för att vi skulle sitta och skriva böcker, säger hon. Utöver föreläsningar och workshoppar satsar Nordiskt forum stort på kultur och öppnar flera litteratur-, musik- och teaterscener i Malmö. Det blir bland annat världspremiär för Hedda Krausz Sjögrens dramatisering av Svetlana Aleksijevitjs hyllade dokumentärroman ”Kriget har inget kvinnligt ansikte”, om den miljon kvinnor som stred vid fronten för Röda armén – men som sällan nämns i några historieböcker. – Intervjuerna med dem drabbade mig: det våldsamma, grymma ihop med det sensoriska och små detaljer ur livet. Hela människor talar och det skiljer dem från det vedertagna sättet att berätta om krig, alla journalfilmer man sett. Vår föreställning ger de här osynliga erfarenheterna ytterligare liv och kropp, säger Hedda Krausz Sjögren och en av skådespelarna – poeten och radioprogramledaren Suzan Alev Arslan – pekar på kopplingen till nuet: – Kriget är på ett sätt långtifrån oss, Sverige har haft fred länge. Samtidigt är det många svenskar som lever med konkreta erfarenheter av krig. De har varit med själva eller har en familj med minnen. Mina föräldrar till exempel. Historierna på scenen är nära oss, säger Suzan Alev Arslan. – Känslan inför de här dagarna är mäktig. Att så många samlas på samma plats och öppnar nya perspektiv för varandra, fortsätter hon. När Nordiskt forum är över ska tydliga krav formuleras, liksom i Åbo 1994. De kommer att överlämnas till de nordiska regeringarna. Men någon ny världskonferens eller önskan om att uppdatera den internationella kvinnokonventionen är inte aktuell. Maria Almström nämner återigen de konservativa vindarna. – Vad vi skrev och vad FN formulerade för tjugo år sedan är långt-ifrån uppfyllt. Att riva upp och ändra i de målen just nu skulle kunna innebära en kraftig backlash. Att jämställdhetskraven trycks tillbaka, säger hon. Nordiskt forum Malmö 2014. New action on women’s rights är en feministisk konferens som arrangeras av över 200 organisationer ur den nordiska kvinnorörelsen. Utöver många jämställdhets- och genuspolitiska föreläsningar, workshoppar och panelsamtal satsar konferensen mycket på kultur. Aktuella akter är bland annat Ane Brun, Virpi Pahkinen, Cleo & Kristin Amparo med Broke ’n Tipsy, Queendom och komikern Shazia Mirza.


Göteborg laddar för magisk kväll

Summary: Göteborg är redo, Håkan Hellström är redo, fansen är redo. Och alla verkar ense om att det kommer att bli en magisk kväll på Nya Ullevi när stadens egen son spelar inför förväntad rekordpublik. ”Det kommer att bli den bästa kvällen i mitt liv”, säger Ida Carlzon, en av många Hellströmfantaster som kom tidigt till kvällens konsert.

Festen i Göteborg drog igång långt innan Håkan Hellström förväntades inta scenen på Nya Ullevi vid niotiden på lördagskvällen. Många fans kom tidigt för att ladda upp i ett förfestområde som byggts utanför arenan. Här spelas Hellströms musik utan uppehåll. Här visas bildspel över stjärnans karriär. Här visas också den prisbelönta filmen Känn ingen sorg, som bygger på hans texter. – Det är bra texter, det är bra musik och det går att identifiera sig med det han sjunger om även om man inte kommer från Göteborg, säger Ida Carlzon som tillsammans med sin syster Clara Gustafsson åkt från Köping tidigt på morgonen för att insupa atmosfären. Båda är klädda i Hellströmtröjor och har sett honom tre gånger live tidigare. De räknar med att lördagens spelning blir en höjdpunkt. Liksom alla andra Hellströmfans kan de vara glada över att konserten inte var på nationaldagen, då det regnade och åskade så mycket över Göteborg under kvällen att det är tveksamt om det hade gått att genomföra en konsert. Ett sådant väder hade i alla fall skrämt bort en del åskådare, men på lördagen hade de tunga molnen dragit vidare och solen trängde igenom. Allt är upplagt för härlig sommarkväll med 16-18 grader varmt. Därmed hänger publikrekordet på Nya Ullevi löst. Bruce Springsteen och hans E Street Band har de fyra bästa siffrorna med 66.561 från 2012 års spelning som toppnotering. Arrangören bekräftade för en dryg vecka sedan att 65.000 biljetter är sålda, men Catarina Oscarsson på Live Nation vill inte kommentera den exakta siffran på konsertdagen. – Vi väntar med att kommentera publiksiffran till efter konserten, men det har varit ett fantastiskt tryck, säger Oscarsson. Den som inte har biljett får vara beredd att betala för sig. På Blocket hade priset för en ståplatsbiljett stigit till cirka 2.500 kronor. – En jag frågade här hade blivit erbjuden 4.000 för sin ståplatsbiljett, men det tycker jag är lite väl mycket, säger Glenn Svensson från Göteborg, som kommit till Nya Ullevi för att försöka få tag i en dyrgrip i sista stund. Mitt under jakten möter han ett känt ansikte. Det är Tomas von Brömssen som frågar efter sceningången. – Jag frågade om han hade någon biljett över, men det hade han tyvärr inte, säger Glenn Svensson och säger att skådespelarens närvaro innebär att det är en lågoddsare att han kommer att dyka upp på scenen tillsammans med Hellström i kväll. En annan av gästartisterna ryktas vara Veronica Maggio. Håkan Hellström verkar redo för att ge publiken en kväll den aldrig glömmer. När DN intervjuade honom i samband med att konserten flyttades från Slottskogsvallen till Nya Ullevi på grund av det stora publikintresset förklarade han att även han väntade sig en magisk kväll på arenan där han en gång var bollpojke när favoritlaget Gais spelade fotboll. Han avslöjade också att han en gång lämnade en konsert med Bruce Springsteen långt innan ”Bossen” hade spelat färdigt. – Göteborgarna gillar ju att sjunga med i sångerna om New Jersey. Nu får de sjunga om sin egen stad i stället, sade Hellström.


”Amazon försöker devalvera värdet på böcker”

Summary: Kritiken mot nätjätten Amazon växer i USA. På den nyligen avslutade bokmässan i New York gick både författare och förläggare hårt åt företagets sätt att göra affärer.

På årets bokmässa i New York var det stora samtalsämnet varken någon ny, hyllad debutroman eller några häpnadsväckande nya smartphone-appar som lovade att förändra skönlitteraturen. Istället ville så gott som alla förlagsrepresentanter på plats enbart prata om ett enda företag: Amazon, USA:s största sajt för bokförsäljning och en av världens största e-handelstjänster. Anledningen var Amazons bråk med bokförlaget Hachette, som skapat stora rubriker i amerikansk media de senaste veckorna. Efter att Hachette tvekat inför att skriva under ett nytt kontrakt med Amazon, då man tyckte att villkoren var för dåliga, har Amazon bestraffat förlaget med en rad små och stora knep, som gör det svårare att köpa Hachettes böcker på Amazon. De har tagit bort ”köp”-knapparna på vissa böcker, höjt priserna på andra böcker och i många fall får en kund som försöker köpa en Hachette-bok på Amazon ett meddelande om att ”leveransen kan ta upp till 8 veckor”, trots att de har boken i lager. Det här har drabbat försäljningen av färska böcker på Hachette-ägda förlag, av författare som Malcolm Gladwell och David Sedaris. Dessutom har det väckt en svallvåg av kritik mot Amazon i den amerikanska bokbranschen. – Amazon har alltid betett sig som en maffiaorganisation. Men det är först nu det har blivit offentligt. Det här har tveklöst varit det största samtalsämnet på bokmässan i år, säger Dennis Johnson, som driver det oberoende förlaget Melville House i New York. Flera författare uttryckte sig negativt om Amazon under bokmässan. James Patterson, som ger ut böcker på Hachette, tilldelades ett pris på bokmässan och höll ett tacktal där han gick till hård attack mot Amazon och hånade deras grundare och VD, Jeff Bezos. – Om Amazon är det amerikanska sättet att göra affärer på så är det dags att vi ändrar på det, sade Patterson i sitt tal. Bråket med Hachette skapade även rubriker på förstasidorna i Financial Times och New York Times under bokmässan. På Hachettes bås på bokmässan suckade medarbetarna ilsket när Amazon fördes på tal. I ett pressmeddelande från förlaget ifrågasätter man med relativt diplomatisk ton Amazons agerande, samtidigt som man påpekar att de varit en viktig affärspartner i många år. Dennis Johnson på Melville House är en av få förläggare som går ut offentligt med sin kritik av Amazon. Han har under de senaste åren blivit ett slags inofficiell talesperson för amerikanska bokförlags problematiska förhållande till Amazon. Johnson har besökt bland annat Kanada, Tyskland, Australien och Sverige för att kritisera Amazon och varna förlag för att samarbeta med dem (i Sverige har han bland annat hållit ett föredrag hos Natur & Kultur, där undertecknad ger ut böcker). I en intervju på bokmässan säger Johnson att Amazons bråk med Hachette kan få konsekvenser för bokbranschens framtid. Om nästa förlag som ska förhandla om sitt kontrakt med Amazon, förmodligen Harper Collins eller Simon & Schuster, också vägrar att gå med på Amazons förhållanden så kan det leda till en snöbollseffekt där allt fler av böckerna från de stora förlagen inte längre går att få tag på hos Amazon, enligt Johnson. – Böcker är ovärderliga för vår kultur och vår demokrati, men Amazon försöker sakta men säkert devalvera värdet på böcker. Amazon säger att de bara bryr sig om sina kunder, men om de pressar ner priserna så lågt att det dödar bokförlagen, då är det inte särskilt bra för kunderna. Det här är ett företag som skadar den litterära världen just nu, säger Johnson. De utsända från Amazon höll låg profil på bokmässan och undvek journalister med en entusiasm man annars bara ser hos oljeföretag eller hedgefondfirmor. Enligt de flesta förlagsrepresentanter på bokmässan (som generellt bad om anonymitet) har Amazons tilltagande aggressivitet mot bokförlagen att göra med hårdare krav på lönsamhet från företagets investerare och aktieägare. Trots flera år av snabb tillväxt har Amazons aktiekurs dalat kraftigt under våren och nu höjs rösterna för att man måste öka lönsamheten. – De är i allt mer desperat behov av vinster och man kan se att de blivit mer aggressiva i takt med de hårdare kraven på lönsamhet, säger Dennis Johnson. Den amerikanska bokbranschen har överlag ett kluvet förhållande till Amazon. De står för nästan en tredjedel av bokförsäljningen i USA i dag – för digitala böcker står de för nästan 70 procent – och många förlag är helt beroende av ett fungerande samarbete med dem. Under konflikten med Hachette har flera förläggare försvarat Amazon genom att påpeka att de bidragit till att öka bokläsandet i världen, genom att sälja böcker till så låga priser att fler har råd att köpa och läsa dem. De leverar böcker även till delar av världen där det är ont om bokhandlar och de uppfinner ny teknik som gör det lättare att läsa överallt, när som helst. När Amazon lanserade sitt förlag för internationell litteratur, Amazon Crossing, var de globala reaktionerna överlag positiva. Författaren och Akademiledamoten Per Wästberg sade till exempel att ”Amazon Crossing förtjänar beröm och stöd. Översättning och distribution av bra litteratur från så kallade mindre språk kan enbart stimulera våra kulturer och inspirera författare att bredda sina perspektiv”. Amazons kritiker har däremot alltid oroat sig för riskerna med att ett enda företag börjar få så oerhört stor makt över försäljningen av böcker, och numera även utgivningen av böcker. Under våren har det vuxit fram en backlash mot Amazon i USA, dels från bokförlagens håll, dels genom mer negativ uppmärksamhet i media. Med Hachette-bråket har Amazon till slut ”bekräftat alla kritikers värsta mardrömmar”, skriver Farhad Manjoo, teknikkolumnist i New York Times. Denise Rudberg var den första svenska författaren som publicerades på Amazon Crossing. När hon gästade bokmässan i New York, för att marknadsföra sin roman ”A small indiscretion”, uttryckte hon sig överlag positivt om sitt förhållande med Amazon, men kom också med en mer generell kritik mot maktkoncentration i bokbranschen. – Jag tycker det är oroväckande varje gång ett företag får för stark dominans. Det leder till hybris och brist på ödmjukhet. Bonniers har haft en liknande roll i Sverige tidigare. Det är bättre med fler som konkurrerar, säger Denise Rudberg. Amazon. Nätjätten omsätter 400 miljarder om året Amazon grundades 1994 som en nätbokhandel. I dag omsätter företaget ca 400 miljarder kronor om året, nästan dubbelt så mycket som Ikea. Amazon är världen största nätvaruhus. I USA får nu Amazon hård kritik för monopoltendenser och stenhårda affärsvillkor. De står för nästan en tredjedel av bokförsäljningen i landet. För digitala böcker är siffran uppemot 70 procent. Många förlag är helt beroende av ett fungerande samarbeta med Amazon. I april tecknade nätjätten ett avtal med svenska Bokrondellen. Företaget har en databas som omfattar all svensk utgivning. Rent tekniskt är det en förutsättning för att Amazon ska kunna sälja svenska böcker. Den svenska bokbranschen har länge bävat för Amazons etablering i Norden. De mindre förlagen är rädda för att hamna i knät på Amazon, som fått kritik för att dumpa priserna på böcker. Mot det talar att Sverige redan har en hög andel bokförsäljning på nätet. ”Jag har svårt att se hur Amazon skulle kunna ta kontroll över den svenska marknaden utan att köpa Adlibris och Bokus”, sade förläggaren Kristoffer Lind till DN i april. Håkan Rudels, förlagsdirektör på Bonnierförlagen, har sagt att Amazon skulle kunna öka försäljningen av digitala böcker och bli en injektion för hela branschen. Den svenska e-boksmarknaden är liten. Intäkterna kommer främst från biblioteken. Lästips: Brad Stones ”The everything store. Jeff Bezos and the age of Amazon” (Bantham press). Läs fler artiklar om Amazon på dn.se/kultur


Hanna Fahl: De gamla bilderna på loppisar och internet kräver sina historier, vill bli berättade

Summary: En flicka tycks levitera och en pojke täcks av en bisvärm. Huvudpersonerna i Ransom Riggs debutroman har sitt ursprung i gamla buntar med fotografier som han hittat på loppisar.

Internet är fullt av gamla fotografier. Auktionssajten Ebay har en särskild guide för fotografiköpare och skriver att gamla bilder blivit allt mer populära att köpa och sälja. Twitterkonton som @HistoryInPics samlar historiska ögonblicksbilder – en brödkö under depressionen, Ernest Hemingway som sparkar en ölburk i luften på en liten grusväg 1959, John Lennon på skateboard. Sajten Retronaut kallar sig själv en ”fotografisk tidsmaskin” och organiserar gamla bilder i ”tidskapslar” med teman som unga amerikaner i maj 1973. The Guardian döpte fenomenet till ”retronauting” när de skrev om det i april: ”Nostalgin fastnar på fotografierna som damm på viktorianska prylar. Den sipprar ut från både sepiatoner och Polaroidnyanser.” Den amerikanske författaren Ransom Riggs är en av dem som fastnat för gamla bilder. Hans debutroman ”Miss Peregrines hem för besynnerliga barn” har sitt ursprung i loppisfynd, gamla buntar med bilder där Riggs hittade spöklika barn som han lät bli huvudpersoner i berättelsen. En flicka som tycks levitera, en pojke täckt av en bisvärm, en tonårstjej med långt trassligt hår och en höna i famnen – dessa är de besynnerliga som bor på ett barnhem i en tidsloop och aldrig åldras och upptäcks av huvudpersonen, som visar sig vara en aning besynnerlig själv. I uppföljaren ”Spökstaden” (kommer 19 juni på svenska) utökas persongalleriet med bland annat en hund som röker pipa och en flicka med ett stort hål genom magen. Fotografierna finns med i böckerna, svartvita och kusliga, ofta med experimentell ljussättning. Ransom Riggs är inte den enda som använt sig av gamla fotografier i sin konst. I en intervju med New York Times visar författaren Junot Díaz bilder som inspirerat hans noveller: ett litet svartvitt foto på hans far i fascistuniform, en dyster bild av ett stålverk, hans föräldrar som poserar med en ko. Italienske konstnären Maurizio Anzeri letar, precis som Riggs, efter fotografier på loppmarknader och broderar sedan på dem. Ett gammalt familjeporträtt täcks av svepande loopar av färgad tråd, en naken flicka får en broderad svart slöja. Brittiska Julie Cockburn gör samma sak; ritar, broderar och klistrar på gamla bilder för att ge dem en ny kontext och nytt liv. Resultatet är en sorts dubbelexponering. Bakom broderitrådarna finns människoöden. Ransom Riggs böcker går att läsa rakt igenom som spänningsberättelser, men man kan också fastna i dem i timmar, grubblandes över vilka personerna på bilderna var på riktigt. Vem kom på idén att sätta på sin boxerhund ett par pilotglasögon och sticka pipan i munnen, och betyder hundens stoiska ansiktsuttryck att den var van vid dylik förnedring? Vad hände med det lilla barnet, skrikandes framför ett sönderbombat Londonkvarter? Bakom fantasyserien om Miss Peregrines barnhem skymtar berättelser från verkligheten, fångade i ögonblicksbilder, som kanske är ännu bättre. Ännu mer besynnerliga. I Ebays guide för köpare av gamla bilder förklarar man det nyväckta intresset för historiska fotografier med digitalkamerans intåg, och kanske stämmer det. Precis som vinylskivan fått ett uppsving i och med den digitala musikrevolutionen finns det ett värde i gamla fotografier som fysiska artefakter och minnesbärare, särskilt bilder från kända historiska skeenden. Men i de kontextlösa privata fotografierna, bortglömda på loppmarknader, finns också något pockande. De kräver sina historier, vill bli berättade. De är hela romaner i sig.


Summary: New York. Kritiken mot nätjätten Amazon växer i USA. På den nyligen avslutade bokmässan i New York gick både författare och förläggare hårt åt företagets sätt att göra affärer.

På årets bokmässa i New York var det stora samtalsämnet varken någon ny, hyllad debutroman eller några häpnadsväckande nya smartphone-appar som lovade att förändra skönlitteraturen. Istället ville så gott som alla förlagsrepresentanter på plats enbart prata om ett enda företag: Amazon, USA:s största sajt för bokförsäljning och en av världens största e-handelstjänster. Anledningen var Amazons bråk med bokförlaget Hachette, som skapat stora rubriker i amerikansk media de senaste veckorna. Efter att Hachette tvekat inför att skriva under ett nytt kontrakt med Amazon, då man tyckte att villkoren var för dåliga, har Amazon bestraffat förlaget med en rad små och stora knep, som gör det svårare att köpa Hachettes böcker på Amazon. De har tagit bort ”köp”-knapparna på vissa böcker, höjt priserna på andra böcker och i många fall får en kund som försöker köpa en Hachette-bok på Amazon ett meddelande om att ”leveransen kan ta upp till 8 veckor”, trots att de har boken i lager. Det här har drabbat försäljningen av färska böcker på Hachette-ägda förlag, av författare som Malcolm Gladwell och David Sedaris. Dessutom har det väckt en svallvåg av kritik mot Amazon i den amerikanska bokbranschen. – Amazon har alltid betett sig som en maffiaorganisation. Men det är först nu det har blivit offentligt. Det här har tveklöst varit det största samtalsämnet på bokmässan i år, säger Dennis Johnson, som driver det oberoende förlaget Melville House i New York. Flera författare uttryckte sig negativt om Amazon under bokmässan. James Patterson, som ger ut böcker på Hachette, tilldelades ett pris på bokmässan och höll ett tacktal där han gick till hård attack mot Amazon och hånade deras grundare och VD, Jeff Bezos. – Om Amazon är det amerikanska sättet att göra affärer på så är det dags att vi ändrar på det, sade Patterson i sitt tal. Bråket med Hachette skapade även rubriker på förstasidorna i Financial Times och New York Times under bokmässan. På Hachettes bås på bokmässan suckade medarbetarna ilsket när Amazon fördes på tal. I ett pressmeddelande från förlaget ifrågasätter man med relativt diplomatisk ton Amazons agerande, samtidigt som man påpekar att de varit en viktig affärspartner i många år. Dennis Johnson på Melville House är en av få förläggare som går ut offentligt med sin kritik av Amazon. Han har under de senaste åren blivit ett slags inofficiell talesperson för amerikanska bokförlags problematiska förhållande till Amazon. Johnson har besökt bland annat Kanada, Tyskland, Australien och Sverige för att kritisera Amazon och varna förlag för att samarbeta med dem (i Sverige har han bland annat hållit ett föredrag hos Natur & Kultur, där undertecknad ger ut böcker). I en intervju på bokmässan säger Johnson att Amazons bråk med Hachette kan få konsekvenser för bokbranschens framtid. Om nästa förlag som ska förhandla om sitt kontrakt med Amazon, förmodligen Harper Collins eller Simon & Schuster, också vägrar att gå med på Amazons förhållanden så kan det leda till en snöbollseffekt där allt fler av böckerna från de stora förlagen inte längre går att få tag på hos Amazon, enligt Johnson. – Böcker är ovärderliga för vår kultur och vår demokrati, men Amazon försöker sakta men säkert devalvera värdet på böcker. Amazon säger att de bara bryr sig om sina kunder, men om de pressar ner priserna så lågt att det dödar bokförlagen, då är det inte särskilt bra för kunderna. Det här är ett företag som skadar den litterära världen just nu, säger Johnson. De utsända från Amazon höll låg profil på bokmässan och undvek journalister med en entusiasm man annars bara ser hos oljeföretag eller hedgefondfirmor. Enligt de flesta förlagsrepresentanter på bokmässan (som generellt bad om anonymitet) har Amazons tilltagande aggressivitet mot bokförlagen att göra med hårdare krav på lönsamhet från företagets investerare och aktieägare. Trots flera år av snabb tillväxt har Amazons aktiekurs dalat kraftigt under våren och nu höjs rösterna för att man måste öka lönsamheten. – De är i allt mer desperat behov av vinster och man kan se att de blivit mer aggressiva i takt med de hårdare kraven på lönsamhet, säger Dennis Johnson. Den amerikanska bokbranschen har överlag ett kluvet förhållande till Amazon. De står för nästan en tredjedel av bokförsäljningen i USA i dag – för digitala böcker står de för nästan 70 procent – och många förlag är helt beroende av ett fungerande samarbete med dem. Under konflikten med Hachette har flera förläggare försvarat Amazon genom att påpeka att de bidragit till att öka bokläsandet i världen, genom att sälja böcker till så låga priser att fler har råd att köpa och läsa dem. De leverar böcker även till delar av världen där det är ont om bokhandlar och de uppfinner ny teknik som gör det lättare att läsa överallt, när som helst. När Amazon lanserade sitt förlag för internationell litteratur, Amazon Crossing, var de globala reaktionerna överlag positiva. Författaren och Akademiledamoten Per Wästberg sade till exempel att ”Amazon Crossing förtjänar beröm och stöd. Översättning och distribution av bra litteratur från så kallade mindre språk kan enbart stimulera våra kulturer och inspirera författare att bredda sina perspektiv”. Amazons kritiker har däremot alltid oroat sig för riskerna med att ett enda företag börjar få så oerhört stor makt över försäljningen av böcker, och numera även utgivningen av böcker. Under våren har det vuxit fram en backlash mot Amazon i USA, dels från bokförlagens håll, dels genom mer negativ uppmärksamhet i media. Med Hachette-bråket har Amazon till slut ”bekräftat alla kritikers värsta mardrömmar”, skriver Farhad Manjoo, teknikkolumnist i New York Times. Denise Rudberg var den första svenska författaren som publicerades på Amazon Crossing. När hon gästade bokmässan i New York, för att marknadsföra sin roman ”A small indiscretion”, uttryckte hon sig överlag positivt om sitt förhållande med Amazon, men kom också med en mer generell kritik mot maktkoncentration i bokbranschen. – Jag tycker det är oroväckande varje gång ett företag får för stark dominans. Det leder till hybris och brist på ödmjukhet. Bonniers har haft en liknande roll i Sverige tidigare. Det är bättre med fler som konkurrerar, säger Denise Rudberg. Amazon grundades 1994 som en nätbokhandel. I dag omsätter företaget ca 400 miljarder kronor om året, nästan dubbelt så mycket som Ikea. Amazon är världen största nätvaruhus. I USA får nu Amazon hård kritik för monopoltendenser och stenhårda affärsvillkor. De står för nästan en tredjedel av bokförsäljningen i landet. För digitala böcker är siffran uppemot 70 procent. Många förlag är helt beroende av ett fungerande samarbeta med Amazon. I april tecknade nätjätten ett avtal med svenska Bokrondellen. Företaget har en databas som omfattar all svensk utgivning. Rent tekniskt är det en förutsättning för att Amazon ska kunna sälja svenska böcker. Den svenska bokbranschen har länge bävat för Amazons etablering i Norden. De mindre förlagen är rädda för att hamna i knät på Amazon, som fått kritik för att dumpa priserna på böcker. Mot det talar att Sverige redan har en hög andel bokförsäljning på nätet. ”Jag har svårt att se hur Amazon skulle kunna ta kontroll över den svenska marknaden utan att köpa Adlibris och Bokus”, sade förläggaren Kristoffer Lind till DN i april. Håkan Rudels, förlagsdirektör på Bonnierförlagen, har sagt att Amazon skulle kunna öka försäljningen av digitala böcker och bli en injektion för hela branschen. Den svenska e-boksmarknaden är liten. Intäkterna kommer främst från biblioteken. Lästips: Brad Stones ”The everything store. Jeff Bezos and the age of Amazon” (Bantham press). Läs fler artiklar om Amazon på dn.se/kultur


”Modigt av Netflix att satsa på serien”

Summary: Kvinnliga huvudroller är en bristvara på tv och bio. Men Netflix-serien ”Orange is the new black” går mot strömmen. – Man får aldrig se så här många starka kvinnor på samma gång, säger skådespelerskan Laura Prepon.

”Men det förstår du väl, ingen vill se kvinnor i huvudrollerna. Det vet alla”. Citatet kommer från en ung, manlig filmare och yttrades på ett mingel på en filmfestival för omkring tio år sedan. Tittar man på statistiken verkar det som att hans resonemang är sant, då som nu. Kvinnlig representation på bio är sorglig läsning. I studien (”It's a man's (celluloid) world”), utförd på San Diego State University, visas att kvinnor utgjorde 15 procent av huvudrollerna, 29 procent av stora roller och 30 procent av roller med repliker på topp-100-listan över biofilmer 2013. Men suget efter att se kvinnliga huvudroller finns. Enligt filmsajten Indiewire hade filmer med kvinnliga huvudroller 2013 i genomsnitt tjugo procent högre intäkter än filmer med en manlig huvudrollsinnehavare. Men varje gång Sandra Bullock, en animerad prinsessa eller Jennifer Lawrence lyckas dra massorna till biografen är det som att åtminstone de amerikanska branschtidningarna trillar av stolen av förvåning. Exempelvis blev framgångarna för bioaktuella ”Maleficent” under första helgen föremål för häpna rubriker. Att kvinnor, och män, skulle kunna vara sugna på att se Angelina Jolie i en kanonroll verkar inte passa in i analysen. I stället är det på tv-seriesidan det händer grejer. Några som tänker nytt är Netflix. I nätsajtens originalproducerade utbud finns ett stort orangefärgat utropstecken, som har hjälpt till att rita om hela tv-kartan. – Vi var pionjärer i början. När vi klev på hade inte ”House of cards” visats än och ingen visste riktigt vad den här nya tjänsten kunde innebära. Men så många kvinnor älskar de här rollfigurerna och det är en komplimang att få fortsätta att expandera deras liv ännu mer, säger skådesperskan Laura Prepon, på snabbt Sverigebesök för att göra pr för den andra säsongen av ”Orange is the new black”, som släpps i sin helhet den 6 juni. På ytan handlar dramakomedin om Piper (Taylor Schilling), en vit kvinna ur övre medelklassen som hamnar i fängelse på grund av gamla ungdomssynder. Hon får lämna sin fästman och upptäcka det hårda livet på insidan. Men samtidigt som hon tar på sig sin orangea fängelsedräkt fördjupas serien. Sällan har så många kvinnor, dessutom ur olika minoriteter, skildrats så komplext. I andra säsongen ägnas ett avsnitt åt det faktum att knappt någon av de intagna har koll på vaginans anatomi. Till slut blir det den transsexuella Sophia som får rita en pedagogisk förklaring. I samma avsnitt får vi bakgrundshistorien till en av de intagna, som visar sig vara en tokig stalker. Samt en dos explicit lesbiskt sex. – Det var modigt av Netflix att satsa på detta. På en nivå handlar serien om hur det är att vara kvinna, den är en reflektion av våra liv och det är otroligt uppfriskande att få se, säger Taylor Schilling. Laura Prepon, som spelar Pipers gamla flickvän Alex, som en gång drog in henne i det kriminella drogsmugglarliv de båda nu får betala dyrt för, håller med. – Man får aldrig se så här många starka, oberoende kvinnor på samma gång. De finns inget liknande på tv, som jag har sett. Det kände jag direkt när jag läste manuset. Netflix avslöjar aldrig några tittarsiffror. Men talande är att ”Orange is the new black”-gänget fått förnyat förtroende och börjar spela in tredje säsongen nästa vecka. I bästa fall tittar numera även den där inte längre så unga manliga filmaren. Hoppas det.


Neil Gaiman. ”Alla minns mig som ett barn som satt under ett bord med en bok”

Summary: Han är en sugande bra berättare med en stor och växande fanskara. ”Oceanen vid vägens slut” är hans första vuxenroman på åtta år. Hanna Fahl möter möter britten Neil Gaiman som berättar om barndomens magiska och mörka världar.

Neil Gaiman har urtvättad svart t-tröja, svart kavaj och svarta jeans. Hans hår är yvigt och har den där salt-och-pepparnyansen som vittnar om att det en gång i tiden varit korpsvart. Han beställer en sallad Nicoise med sparris. – Det där med att bara vissa människors kiss luktar illa av sparris? Det är inte är hela sanningen, säger Neil Gaiman. Han är i Stockholm för att marknadsföra sin nya bok ”Oceanen vid vägens slut” och vi äter lunch på hotellet. Senare på kvällen väntar ett författarsamtal inför en hänfört applåderande publik på Kulturhuset, och dagen därpå kommer köerna att ringla långa utanför Science Fictionbokhandeln där han signerar. – Forskning har visat att vissa människor inte har förmågan att känna doften, fortsätter han och tar en tugga. Neil Gaiman är så mycket rockstjärna som en författare kan bli. En sugande bra berättare, vare sig det handlar om sparris eller magi. Han är karismatisk på scenen och lika ikonisk som person som hans böcker har blivit. Från serierna ”Sandman” på 1980-talet, via fantasyromanen ”Neverwhere” och barnboken ”Coraline”, till episka romanen ”American gods” och den bisarra spindelgudsberättelsen ”Anansi boys” har Neil Gaimans fanskara vuxit stadigt – åtminstone i vissa kretsar. Man skulle kunna argumentera för att han är som sparriskiss: vissa har förmågan att ta honom till sig, andra inte. Genom åren har Neil Gaiman obrytt kastat sig mellan medier och målgrupper: pjäser, tv-manus, barnböcker, serier, noveller och filmer. ”Oceanen vid vägens slut” är hans första vuxenroman på åtta år, men det är en roman om barndom. Den sjuårige huvudpersonen, som aldrig får något namn i boken, blir vän med den äldre flickan Lettie som bor med sin mor och mormor på gården vid vägens ände och har en ocean i trädgården. En serie händelser råkar släppa lös en varelse från en annan dimension, som antar skepnaden av en sorts förvrängd Mary Poppins och får jobb som pojkens barnflicka. Han söker hjälp hos de tre kvinnorna på gården vid vägens slut. Romanen vann utmärkelsen Årets bok i brittiska National book award förra året och har hyllats av kritikerna som en av hans bästa. När hans hustru, rockmusikern Amanda Palmer, reste till Australien för att spela in en skiva, saknade han henne. Eftersom hon inte tycker om att prata i telefon började han i stället skriva en novell till henne om sin uppväxt. Berättelsen svällde och svällde, och till slut skickade han den till sitt förlag med ett ursäktande meddelande: ”Jag vet att ni inte var beredda på det, men jag råkade visst skriva en bok.” Även om romanen inte är självbiografisk per se – Neil Gaiman har varken råkat släppa lös en uråldrig utomdimensionell ondska eller lärt känna några häxor – är den känslomässigt sann, säger han. Och han tror att han lyckades med ambitionen att förklara sin barndom för sin fru. – Jag försökte visa för henne hur det var att leva i en bok. För hon var inte så. Hon gillade böcker, men hon var inte som jag. När min familj åkte till släkttillställningar brukade mina föräldrar kroppsvisitera mig och låsa in alla böcker de hittade i bilen. Min mamma fyllde 80 förra veckan och varenda släkting på festen kom fram och sade att deras minne av mig var att jag satt under ett bord med en bok. ”Vi tyckte alltid att du var konstig”, sade de. Men jag tyckte inte att jag var konstig. Jag gillade bara böcker. Neil Gaiman har fortfarande böcker gömda på sin kropp, fast numera är det anteckningsblock. Han skriver för hand och har specialsydda fickor i sin kavaj som exakt rymmer skrivböckerna; just nu arbetar han på nya delar av ”Sandman overture”, fortsättningen på hans genombrottsserie som ursprungligen publicerades mellan 1989 och 1996. Skillnaden mellan Neil som boksmugglande barn, och Neil som vuxen kreatör med sina egna utkast i kavajfickorna, återspeglas i hans nya roman. Precis som C S Lewis klassiska ”Narnia”-böcker handlar ”Oceanen vid vägens slut” om det man förlorar när man växer upp – om en magisk dimension man har tillgång till som barn men som bleknar bort och försvinner ju äldre man blir. Förlorade du något när du blev vuxen? – Ja. Jag har förlorat det två gånger om. Först förmågan man har som barn att kliva in i en bok, läsa klart den, tänka ”det där var ljuvligt!” och börja läsa den från början. Att kunna kliva tillbaka rakt in i världen man just lämnat, och resan är precis lika fantastisk som förra gången man var i Narnia. Det saknar jag, säger Neil Gaiman. Och han förlorade också något när han själv blev författare, säger han. Han kan inte läsa på samma sätt som förut, ser inte romaner med samma ögon. – Jag gissar att det är som när en magiker går och ser en magishow. Man kan beundra tekniken och flinkheten, men kommer aldrig att tänka ”herregud, han sågar itu den stackars kvinnan!” Men kan det inte vara som för Neo i ”The matrix”? När han lär sig se koden bakom verkligheten kan han för första gången uppskatta och behärska världen fullt ut. – Jo, jag älskar att jag kan skriva berättelser. Det senaste året har något nytt hänt på mina boksigneringar. Unga kvinnor mellan 20 och 25 kommer fram till mig med ett slitet exemplar av ”Coraline” och säger att den hjälpt dem genom mörka stunder. Det kan vara övergrepp, splittrade familjer ... De säger att de läste boken och tänkte att de kan vara modiga som Coraline. Den gav människor hopp. Jag skulle aldrig ge upp något av det för att få tillbaka förmågan att läsa en roman, säger Neil Gaiman. Som barn fantiserade han oupphörligen om att bli författare. Med böcker i fickorna försökte han komma på ett sätt att själv skriva dem, men med barnets fläckfria logik insåg han att sjuåringar inte kan skriva romaner och att han var tvungen att komma på ett annat sätt. – Jag byggde upp gigantiska fantasier för att komma runt problemet. I den ena tog jag med mig ett exemplar av ”Sagan om ringen” och gled in i ett parallellt universum där den inte skrivits. Sedan skickade jag den till en förläggare. Problemet var bara att jag var tvungen att anlita någon att skriva av boken först, och sedan mörda den personen så att ingen visste. Ett väldigt praktiskt resonemang, med tanke på att du redan uppfunnit en parallell dimension? – Ja, och det var ändå enklare än min andra fantasi där jag skaffade en tidsmaskin, hämtade mina favoritförfattare, låste in dem i ett slott och tvingade dem att skriva varsin del av ett gigantiskt episkt mästerverk som jag skissat upp, samtidigt som jag själv låtsades att jag var en av dem och blev kompis med Edith Nesbit och Sir Arthur Conan Doyle. Romanens ocean vid slutet av vägen ryms i en hink, men dyker man ned i den är den oändlig. Den är ”större på insidan”, för att låna en fras som ständigt återkommer i den brittiska tv-serien ”Doctor Who” som Neil Gaiman skrivit två avsnitt av de senaste åren. I ”Doctor Who” är rymds- och tidsmaskinen liten som en telefonkiosk, men gigantisk när man väl kliver genom dörren, precis som oceanen. Eller som ... en bok. – Det är en metafor för läsning, absolut. Men också för mänskligheten. Tittar man sig omkring här på restaurangen är alla bara huvuden på ben, de ser så enkla ut. Där sitter en trevlig ung banktjänsteman. Där är en man som uppenbart försöker få ligga med den där kvinnan. Men när man lär känna människor förstår man att de är så mycket större. Har du någonsin sett en visualisering av fraktaler? Det är exakt så. Ju djupare man går, desto mer information finns det. Så är människor. De är större på insidan, säger Neil Gaiman och äter upp sin sista sparris. Neil Gaiman. Sänds som sommarföljetong i radion. Namn: Neil Richard MacKinnon Gaiman. Född: 1960 i Porchester, England. Bor: I Minnesota, USA. Familj: Hustrun Amanda Palmer som är musiker och artist. Tre barn från ett tidigare äktenskap. Karriär: I tjugoårsåldern började Gaiman arbeta som journalist och bokkritiker. I slutet av 1980-talet lärde han känna serieförfattaren Alan Moore och började själv skriva ”Sandman” för DC Comics, som gavs ut i 75 nummer till 1996. Hans första roman ”Good omens”, skriven tillsammans med Terry Pratchett, kom 1990. Böcker i urval: ”Neverwhere” (1997), ”Coraline” (2001), ”Amerikanska gudar” (2002), ”Kyrkogårdsboken (2008). Övrigt: ”Neverwhere” var ursprungligen en tv-serie för BBC. Gaiman har också skrivit för tv-serierna ”Babylon 5” och ”Doctor Who”. Aktuell: Med nya romanen ”Oceanen vid vägens slut” (Bonnier Carlsen). Med start 30 juni sänder Unga radioteatern ”Kyrkogårdsboken” som sommarföljetong. Jobbar just nu med serien ”Sandman overture”.


Fredrik Strage: Det händer att också jag fejkar en långvarig relation till ett band

Summary: Får man bära en tröja med ett band som man inte har en relation till? Sångaren i pojkbandet 5 Seconds Of Summer dödshotas sedan han haft en tröja med punkikonerna Misfits dödskallelogotyp.

Häromveckan uppträdde det australiska pojkbandet 5 Seconds Of Summer på Billboard music awards. De rosenkindade gullesnufsarna framförde sin hitlåt ”She looks so perfect”. Efteråt överöstes de av näthat på grund av sina kläder. Trummisen hade en turnétröja från Pink Floyds konsert på Oakland Collosseum 1977. Sångaren bar en tröja med punkikonerna Misfits dödskallelogotyp. Av 5 Seconds Of Summers sockrade pop att döma har de lyssnat ytterst lite på dessa band. ”Jag borde skära halsen av det där aset för att han bär Misfitströja”, twittrade en rasande punkare. ”Att ett jävla pojkband bär Pink Floyd- och Misfitströjor är ett slag i ansiktet på de ikoniska banden”, skrev en annan. ”Misfitströja? Glenn Danzig vänder sig i sin grav”, skrev en tredje som missat att Misfits forne sångare fortfarande är i livet. Många fans har sedan 90-talet blivit irriterade när favoritbandens logotyper annekteras av folk som inte alltid bryr sig om musiken. Själv suckade jag när Run-DMC blev mer kända som tröjtryck än hiphoppionjärer. Sedan insåg jag att det i alla fall är bättre än att de glöms bort. När en synthbekant nyligen ondgjorde sig över tjugoåringar som ”flashar sina urtvättade tischor och skryter om Front 242-konserten 1989” föreslog jag därför att hon skulle njuta av att de dyrkar hennes tonårsminnen. Hon replikerade att ynglingarna med vintagetröjor inte brydde sig om hennes favoritband utan bara ville skryta. Hur som helst har jag svårt att kritisera kidsen eftersom jag själv burit många tröjor med band som jag inte haft en djupare relation till (främst med de tyska metalbanden Accept och Scorpions som i början av sina karriärer hade besinningslöst snygga skivomslag och tröjor). Det händer också att jag fejkar en lång relation till ett band som jag upptäckt relativt sent. Jag älskar black metal-bandet Watain sedan 2007. Vintagetröjan som jag köpt (med två stympade Kristusfigurer förenade i en vagina) är dock från 2003 och skickar ut falska signaler om att jag – som det brukar heta inom hiphop – varit nere sedan dag ett. Min nyproducerade tröja från Black Sabbaths USA-turné 1978 ska vi inte ens prata om. Som åldrande rockkonsument fattar jag sympati för 5 Seconds Of Summer när de i sina texter refererar till antika ljudbärare. ”I made a mixtape straight out of ’94”, sjunger de i ”She looks so perfect”, trots att deras publik – som till största delen är född efter millennieskiftet – knappast är bekant med blandband. Raden ”you call me up, it’s like a broken record” borde också vara kryptisk för någon som aldrig köpt en skiva. Flickfavoriterna verkar nästan tävla i hur många klassiska bandtröjor de kan dra på sig. Förutom Misfits och Pink Floyd har de burit tischor med Nirvana, Led Zeppelin, Def Leppard, Grateful Dead, Iron Maiden, Anthrax, Kiss, Joy Division, AC/DC och Ramones. Har de bara en duktig stylist? Eller är tröjorna ett sätt för dem att upplysa oss om att de egentligen skulle vilja rocka hårdare? Att de om några år kommer att genomgå en Miley Cyrus-metamorfos från slätstrukna tweenidoler till bländande stjärnor? Jag undrar vad de ska ta på sig när de värmer upp publiken för One Direction på Friends Arena om två veckor. Om 5 Seconds Of Summer får sina unga fans att upptäcka Misfits är det en sann kulturgärning.


Jag gjorde filmen för kubanerna

Summary: ”En natt i Havanna” blev verklighet när de unga skådespelarna hoppade av i USA vid premiären. Filmfredag har träffat den kontroversiella regissören Lucy Mulloy på Manhattan.

Filmen ”En natt i Havanna” (svensk premiär nästa vecka), om de tre kubanska ungdomarna som flyr till Florida, fick oväntad uppmärksamhet vid den amerikanska premiären för två år sedan. På väg till New York försvann plötsligt två av huvudrollsinnehavarna. De tog chansen att själva rymma till det stora grannlandet. Livet imiterade konsten. Men i stället för att ro på träplankor och bildäck, under stekande sol omringade av hajar, steg bara skådespelarna av planet och drog. – Ja, det var galet, men jag vet inte om filmen påverkade deras beslut. De bara träffades under inspelningen, säger regissören Lucy Mulloy som var uppriktigt ovetande om planerna. – I min naivitet trodde jag in i det sista att de skulle dyka upp. De hade fått tillfälliga visum inför filmpremiären. Men detta var deras chans till ett bättre liv, berättar hon eftertänksamt i sin lägenhet i Alphabet City på östra Manhattan. I famnen ligger hennes tre månaders bebis och jollrar avslappnat. Hennes hyllade film ”En natt i Havanna” brinner däremot av nervös desperation. Här är livet fullmatat med prostitution, konspiration och polisvåld. Havanna är en soldränkt rapsodi av dekadens och rå vällust. Energin i filmen är lika elektrisk som ungdomarnas adrenalin. Men nidbilden av den magiska staden med smakrika cigarrer, Hemingway-nostalgi och salsa är kryddad av misär. Fattigdomen är inte pittoresk. – Tiden har stannat i Havanna. Det är som en tidsbubbla. Arkitekturen och gatorna berättar om landets politiska situation under Fidel Castro och om hur landet har isolerats från omvärlden. Samtidigt vibrerar Havanna, det är färgstarkt. Ungdomarna är de som ser framåt, hungriga efter information om världen utanför, säger Mulloy och torkar sin bebis dreglande haka. I filmen hjärta står tre ungdomar – två tvillingsyskon och en sammetsögd hunkvän som är jagad av polisen. I desperation beslutar de att dunsta. Historien är inspirerad av en verklig händelse om en trio ungdomar som i gryningen lämnade ön på en flotte, med ödesdigert resultat. I början av filmen sägs det att tretusen kubaner om året lämnar landet illegalt. – Det är så enormt utbrett på Kuba men många känner inte till det. Att riskera sitt liv på havet är ju ett sådant extremt beslut att ta. Jag ville se det i en berättelse, göra det så autentiskt som möjligt. Jag gjorde filmen för kubanerna, de är egentligen de enda kritiker som betyder något för mig. säger Mulloy. Men ”En natt i Havanna” visades bara på Havanna Film Festival. Sedan förbjöds den i landet. – Det var helt kaotiskt och tumultartat på festivalen, alla ville se den. De som såg den var överväldigade. Det kändes grymt när dörrarna sedan stängdes, säger Mulloy. Lucy Mulloy har själv immigrerat, men under helt andra omständigheter och ”åt andra hållet”. För tio år sedan förtrollades hon av Kuba. Efter en kort semester bestämde hon sig för stanna ett år och återkom senare varje sommar. Hon växte upp i London och Wales och studerade politik och filosofi i Oxford. Men det var filmskapandet som lockade. Föräldrarna är animatörer, brodern en Bafta-vinnande producent och tidigt fascinerades hon av Jim Jarmuschs skenbart enkla filmspråk och Martin Scorseses ”Taxi driver”. Hon flyttade till New York. – Jag har alltid vetat att jag skulle göra film. Spike Lee var lärare på New Yorks universitet och kom att bli min mentor. Han var involverad i ”En natt i Havanna” redan från början. Det betydde allt för mig, säger Mulloy. Under Tribeca film festival för två år sedan, då ungdomarna tog till flykten, vann långfilmsdebuterande Mulloy priset för bästa regi. Killarna belönades för sina skådespelarprestationer. Filmen reste sedan världen över och på Stockholms filmfestival kammade den hem Telia film award. – Stockholm var underbart, jag blev så väl omhändertagen. Man har bra filmstöd i Sverige, i USA är man helt ensam som independentregissör. Men många dörrar har öppnats. Numera har jag en egen agent och man skickar filmmanus till mig, säger Mulloy. ”En natt i Havanna” har en stark sexuell laddning. Den ena killen är kär i sin machovän, men kärleken är obesvarad. Systern visar däremot inget intresse för köttets lustar. Mulloy menar att relationerna är som ett slags kärlekstriangel. Att i grund och botten handlar filmen om att bry sig, om att älska, villkorslöst. – Sexualitet i Havanna är så kännbart. Jag vet att det är en kliché, men det finns något i kulturen som tillåter män och kvinnor att visa sin sexualitet på ett öppet sätt. Men homofobi är utbrett. Jag ville inte att rollfigurerna skulle identifieras utifrån deras sexuella läggning, utan för deras personlighet. Jag ville inte att de skulle associeras med stereotyper, säger Mulloy som träffade över två tusen ungdomar innan hon rollsatta. – Det spelas in oerhört få filmer på Kuba. Ryktet spred sig som en löpeld. Jag ville ha amatörer för att fånga det naturliga. Det kan ibland vara svårt att få utbildade skådespelare att sluta ”spela”, säger Mulloy och ler. Enligt Lucy Mulloy ser livet ljust ut för de förrymda filmstjärnorna från ”En natt i Havanna”. De bor i dag i Las Vegas, har nyligen fått ett barn och har för gott sagt adjö till sitt hemland. Lucy Mulloy är född i England 1979, utbildad i USA och besatt av Kuba. Hon första kortfilm, ”This morning” (2005), nominerades till en studentfilms-Oscar för bästa dokumentär. ”Una noche” (En natt i Havanna) hade världspremiär på filmfestivalen i Berlin 2012, USA-premiär i Tribeca och har sedan visats på en rad festivaler runt om i världen.