Mediernas dom hårdast i knarkdelat Sverige

Summary: Knarkfrågan delar Sverige. Allt fler unga debattörer argumenterar för liberalare narkotikalagar. Medierna fortsätter dock att hårdhänt granska de kändisar som åtalas för knarkbrott. Och en ny DN/Synovate-mätning visar att 70 procent av svenska folket tycker att det är viktigt att offentliga personer undviker narkotika.

Ola Lindholmfallet illustrerar väl hur motstridig synen på narkotikan har blivit i Sverige. Barnprogramledaren slog före domen för ringa narkotikabrott fast att hans bötesbrott snart är förlåtet och att han då åter kan arbeta för och med de yngsta tv-tittarna. – Det är klart att jag kan göra, men jag kanske inte kan göra det på Sveriges Television eller fronta med mitt ansikte de kommande tre månaderna, sedan kommer samtalen tillbaka, sade Lindholm i SVT-programmet ”Hübinette” den 6 september. Det gick snabbare än så. Lindholm arbetar i dag redan som nyanställd kreativ producent på produktionsbolaget ITV Studios Nordic som bland annat producerar ”Robinson”, ”Draknästet” och ”Halv åtta hos mig”. Hans Engholm, företagets vd, utesluter inte heller framtida uppdrag som programledare för barn. Men Lindholms påstående i samma intervju att hans narkotikabrott bedöms annorlunda på landsbygden – ”där de riktiga människorna bor” – än i Stockholms massmedier får alls inget stöd i DN/Synovates undersökning kring synen på offentliga personers roll som föredömen. Den är gjord bland 1 005 personer i åldern 16 år och äldre utifrån frågan: ”Hur viktigt eller oviktigt tycker du att det är att offentliga personer inom kultur och media lever ett liv där de inte riskerar att hamna i rättsprocesser för sitt missbruk?” 70 procent svarar ”viktigt”. En dryg fjärdedel, 27 procent, svarar ”oviktigt”, resterande är osäkra. – Det är inget överraskande utfall. En stor majoritet över hela landet delar uppfattning i denna fråga, sammanfattar Nicklas Källebring, opinionsanalytiker på Synovate. – Man får ett nej om man frågar folk om sådant som är olagligt, som narkotika. Och hade vi ställt en konkret fråga hur människor som är föredömen för barn och ungdomar verkligen lever ett liv i linje med det föredöme som de är så hade vi nog fått betydligt högre siffror, det vet vi från andra undersökningar. Utfallet står i stark kontrast till den växande misstron i massmedier, debatter och böcker under de senaste åren mot den svenska narkotikapolitiken och ”kriget mot knarket”. DN:s politiska redaktör, sjuttiotalisten Peter Wolodarski, betraktar de nya liberala strömningarna som del av en pendelrörelse, ”pendeln svänger i denna fråga precis som den också gjorde under sjuttiotalet”, påpekar han. – Det är uppenbart att det i dag finns ett antal personer mellan 20 och 40 år som anser att lagstiftningen bör förändras och att ta till exempel cannabis inte är en stor sak. Och det är klart att det har betydelse vad offentliga personer i den här gruppen gör och hur de förhåller sig till de lagar som finns. Det har en signaleffekt, de kan fungera som dörröppnare för andra. Det är väl därför 70 procent av de tillfrågade i DN/Synovate-mätningen tycker att det är viktigt att kända personer föregår med gott exempel. Som programledare är man en förebild och vad man gör påverkar många, säger Wolodarski – som anser att Lindholms arbetsgivare ändå har agerat ”väl drakoniskt”. Är mediernas omfattande rapportering om narkotikautredningar kring kändisar rimlig? I vissa nätdebatter talas det i dag om ”lynchstämning”, om ”moralpanik” i knarkfrågan och lindriga narkotikabrott jämställs med att köra bil utan säkerhetsbälte. – Det tycker jag inte att man kan göra. Lindholm är en person som har arbetat med barn och det är klart att det finns det här argumentet att lätta droger ibland kan fungera som inkörsport för tyngre droger. Men mediebevakningen har samtidigt varit hårdhänt. Han ska betala ett pris för det som han gjort, men priset har blivit väldigt högt i hans fall. Medietidningen Resumés chefredaktör Viggo Cavling, sextiotalist, poängterar att framgångsrika och offentliga personer ofta är omgivna av ”alltid snälla och berömmande människor”. I denna upphöjda kändisposition, ”i helikoptern”, riskerar kontakten med verkligheten att blir ytterst begränsad. Resultatet blir inte sällan en förvrängd självbild. – Det är lätt att tro att alla svenskar tänker som ens omgivning gör, men så är det ju inte, påpekar han. Är det hyckleri att de medier som starkt bidrar till att skapa dessa eleverade positioner för kända människor ägnar minst lika mycket utrymme åt att vända ut och in på deras snedsteg? – Visst, medierna vältrar sig lika mycket i snedstegen som när det går bra för någon, det hör ihop. Men systemet innehåller ”helikoptrar” – det finns en del människor som både vi i medierna och publiken vill ha i den positionen, nästan övermänskliga och över oss andra. Men har man fått den positionen så måste man uppföra sig, annars kan det gå åt helvete. Å andra sidan är minnet kort, det går ju ofta snabbt att komma tillbaka. Cavling understryker att det är relativt få personer i Sverige som platsar i den mediala helikoptern. Och med professionaliseringen av kultur- och underhållningsbranschen har konkurrensen tilltagit. – Allt sköts på ett professionellt sätt i dag, det går inte att ha svåra drog- eller alkoholvanor. Samtidigt finns det definitivt en liberalare narkotikasyn bland många unga i dag, så är det. Hade Ola Lindholm bara erkänt och bett om ursäkt så hade han kunnat fortsätta som programledare för barn i SVT. Det är jag övertygad om, säger han. Åttiotalisten Lisa Magnusson, skribent och bloggare på Rodeo.net, har på sin blogg kommenterat mediebevakningen av Lindholm som en demonstration av samhällets förakt för knarkare: ”Vi har i vår kultur en väldigt kluven inställning till knark och knarkare. Å ena sidan anser vi missbruk och beroende vara en form av sjukdom, å andra sidan är symtomet på denna sjukdom kriminellt: Det är olagligt att vara hög. Här finns en tydlig konflikt mellan medicin och juridik”, skriver hon i sin blogg. Den sociala stigmatiseringen kittlar och är löpsedelsmässig. Kändisstatusen i medial krock med det skitiga beroendet av knark. Beroenden är ”något av det fulaste vår tid känner. Man skall vara självständig, stark, lyckad, välanpassad, skötsam, definiera sig själv genom alla de fria val man gör. Det finns föga tålamod med dem som slavar under en drog, som är beroende.” Magnusson har varit bosatt både i Storbritannien och i Frankrike och där sett en mer förlåtande attityd till lättare droger än i Sverige, men hon upplever att också narkotikadebatten i Sverige har en mer pragmatisk ton i dag. Att 70 procent av svenskarna anser det viktigt att offentliga personer är narkotikafria ser hon därför som en ”nästan chockerande” siffra. – Jag trodde att den allmänna synen blivit något mer förlåtande de senaste åren. Personligen tycker jag att det är högst olyckligt att man från myndighetshåll har fokuserat på att jaga knarkarna snarare än knarket, säger hon. – Jag tror att det i stor utsträckning beror på att det enligt svensk lagstiftning är kriminellt att vara drogpåverkad. Det leder till en syn på missbrukaren inte som en person i behov av vård och hjälp, utan som en brottsling i första hand. Vad tycker du om det massiva medieintresset för offentliga personer som begår narkotikabrott? – Kändisrapporteringen är ju vår tids sagoberättande, och mediedramaturgin följer ofta en viss mall: Först sätter man människor på piedestal och sedan ska de tas ner för att de varit otrogna, fått celluliter eller begått något slags brott. De skall skämmas och göra avbön, helst be om ursäkt offentligt. Ibland är det nästan som att den som till exempel har tagit droger har svikit hela svenska folket. Den amerikanska realityserien ”Celebrity rehab” om kända personer med grava missbruksproblem har också visats på svensk tv. Finns det en vilja att se framgångsrika människor krascha i medierna? – Jo, de är som halvgudar, man ser ju bara dem i retuscherat och skickligt ljussatt skick och då framstår de som perfekta, oåtkomliga. Det finns nog en fascination kring dem som gör att folk vill komma dem närmare, lära känna dem, men jag tror också att det nästan blir som en lättnad eller skadeglädje att se att också de här människorna har problem som alla andra, säger Lisa Magnusson. Fyrtiotalisten Kent Asp, professor i journalistik på JMG vid Göteborgs universitet, talar om en alltmer frekvent rapportering kring kända svenskar. Och berömda människor i klammeri med rättvisan utgör en ”extra krydda” för publiken. Somliga celebriteter får till och med längre mediala karriärer av att ständigt pendla mellan yrkesmässiga succéer och dånande drogskandaler. – Ur den här aspekten kan en nyhet om en barnprogramledare som kopplats till narkotika inte bli bättre som kändisjournalistik, poängterar han. Asp beskriver utvecklingen som ett resultat av en tilltagande kommersialisering och ett närmande till det amerikanska medieklimatet där spektakulära celebriteter är ett fundament i nyhetsrapporteringen. – Just Lindholmfallet har dock ett allmänintresse utöver skvallret genom den ställning han hade just som programledare för barn. Det är en publik som identifierar sig väldigt starkt med de personer som de ser på tv. Barn får vänner och ”umgås” med personerna i de tv-program som dem tittar på, det är det forskningen kallar för parasocial interaktion. narkotikabeslag ökar Samsynen i landet är det närmaste total i DN/Synovates mätning när det gäller offentliga personers roll som föredömen. Skillnaden mellan män och kvinnor är inte signifikant, inte heller mellan människor med olika inkomster, de som bor i storstad eller i landsorten, i hyresrätt eller bostadsrätt eller de som har eller saknar högre utbildning. Bland dem över 60 år anser dock flest, 78 procent, att en livsstil utan illegalt missbruk är viktigt för offentliga personer. Tillfrågade i åldern 30–44 år fäster minst vikt vid detta, 61 procent. Utifrån politiska sympatier anser 92 procent av kristdemokraterna att det är viktigt att undvika narkotika som offentlig person mot 65 procent av vänsterpartisterna. DN/Synovates undersökning genomfördes 12–15 september 2011 genom telefonintervjuer med 1 005 personer, 16 år eller äldre. CAN, Centralförbundet för alkohol- och narkotikaupplysning, skriver i sin rapport ”Narkotikatillgängligheten i Sverige 1988–2010. En analys av priser och beslag” (2011) om kokain att ”antalet lagföringar har ökat kraftigt, liksom beslagen. Såväl beslagsantalen som de beslagtagna mängderna har i grova drag tiofaldigats under en tjugoårsperiod.” För marijuana har det sedan 1991 ”skett mer än en tjugodubbling av antalen och en fyrtiodubbling av mängderna”. Utfallet är delvis beroende på inhemsk odling. Också hasch är ”mer tillgängligt i Sverige i dag än i 90-talets början, och inte enbart i termer av en prisminskning utan även sett till det fysiska utbudet”. Rapporten är baserad på siffror från Brå, Rikspolisstyrelsen, Tullverket samt rapportörer vid tjugoen polismyndigheter runt om i Sverige. Mer info: www.can.se


Bluffande fotograf talar ut

Summary: Årets naturfotograf 2010 visade sig vara en bluff. Nu talar en ångerfull Terje Hellesø ut. ”Jag ville att folk skulle tro att jag var bättre än jag egentligen var”, säger han till Svenska Dagbladet.

I början av september gick Terje Hellesøs fru ut och berättade att hennes man fabricerat flera av sina fotografier. Då hade fotomontagen redan avslöjats på nätforumet Flashback. Bland annat bevisades att Hellesø klippt in olika djur i sina bilder, särskilt uppmärksammade blev hans fotografier av lodjur. Nu, efter att ha tillbringat flera dagar på en psykiatrisk avdelning, försöker han att förklara. – Jag hade ett antal riktigt fina, nära möten med lodjur som jag inte lyckades förmedla i bild. Det utvecklades till en ökande frustration. Jag kände en press utifrån att det skulle var konstigt om inte Terje lyckades ta de här bilderna. Någonstans där tappade jag begreppet kring det etiska fullkomligt, säger Terje Hellesø till Svenska Dagbladet. När han av Naturvårdsverket utnämndes till ”Årets naturfotograf 2010” skickade han in en fejkad bild på ett lodjur, som skulle användas som pressbild. Tanken var då att han skulle hinna ta äkta bilder innan han skulle ställa ut på Naturhistoriska museet i Stockholm, som en del i priset. – Jag visste att det måste vara äkta bilder. Samtidigt kände jag en förhoppning i och med att kontakten med lodjuren kom oftare och oftare och jag kom allt närmare. Jag kände att jag var nära någon typ av genombrott där jag i lugn och ro skulle kunna ta bilderna som skulle ställas ut, säger Hellesø, som blev av med utmärkelsen efter avslöjandet om fusk. I takt med att hans bilder började ifrågasättas, tvingades Terje Hellesø att ljuga vidare. – Jag gjorde det med livet som insats. Jag visste att mitt liv skulle vara slut om jag blev avslöjad. Det jobbigaste i det här var att under alla omständigheter hålla masken och spela överväldigat glad över bilder som jag visste inte var riktiga. Till en början klippte han i sina bilder för att göra en mall inför en tänkt drömbild. Men när hans bloggläsare tyckte bättre om de fejkade bilderna än de äkta, tog bekräftelsebehovet överhanden. – Jag ville att folk skulle tro att jag var bättre än jag egentligen var. Jag skulle bli den första fotografen någonsin som gjorde en fotoutställning med lodjur. När jag märkte att mina bloggläsare tyckte bättre om de fejkade bilderna kände jag att mina riktiga bilder inte dög. Jag tror att min dåliga självkänsla har spelat en stor roll i det här.


Stämsången ger banden en ny dimension

Summary: Stämsången är tillbaka i popmusiken. Band som Fleet Foxes och svenska First Aid Kit och Serenades jobbar med flera röster i sina arrangemang, och den klassiska ensamma frontfiguren får stå tillbaka.

Det är en njutning, det känns skönt och spännande. Det är ett samspel, något kollektivt. Man mår bra av det. Systrarna Klara och Johanna Söderberg har sjungit ihop sedan de var små. Sedan 2007 utgör de tillsammans folkpopduon First Aid Kit, och där flätar sig deras röster runt varandra i nästan varje vers och refräng. Rösterna är syskonlika, men distinkta och klara i melodierna. Just nu är de på turné i USA, och svarar på mina frågor i mejl. Våra röster klistrar liksom fast sig i varandra. Vi blir som en, skriver de. Popmusiken har präglats av Rösten med stort R länge nu. Inte minst här i Sverige. Broder Daniel, och sedan Håkan Hellström, öppnade fördämningarna och släppte fram en hord av skevt skrålande frontmän. Karin Dreijer tänjde och bände sin röst i The Knife, och efter henne kom en uppsjö moderna Kate Bush-kloner. Tv-program som "Idol" och "True talent" fokuserar på den enskilda rösten; den som kan nå igenom bruset och ut över publikhavet. Men samtidigt finns en annan rörelse: stämsången. Banden utan en självklar frontfigur, med röster som samarbetar och vindlar kring och i varandra. Markus Krunegård och Adam Olenius har frontat var sitt band i många år nu. Olenius som sångare i Shout Out Louds, och Krunegård först i Laakso och sedan som soloartist. Men för några år sedan träffades de och började sjunga tillsammans. I somras kom debutalbumet med deras gemensamma band Serenades där de båda sjunger hela tiden. Live tar de även hjälp av körsångare för att göra ljudbilden ännu maffigare. ?Det blir en helt ny, tredje röst. Vi testade att sjunga ihop och spela in det, och när vi lyssnade kunde vi nästan inte urskilja vem som var vem. Det blir en lagkänsla på något sätt. Lite starkare, säger Adam Olenius. Det är kul att folk poängterar det hela tiden: "jaha, ni sjunger samtidigt!" Det är ingen raketforskningsidé direkt. Det var ju det man gjorde när man var liten och sjöng, eller när man gick på fotboll, säger Markus Krunegård. Idén om bandet med en tydlig frontfigur är inetsad i våra medvetanden. Sångaren står längst fram, svarar på flest frågor i intervjuerna, har flest fans och är den lyssnarna relaterar till starkast. Och när flera personer tar över sångarrollen händer något med vårt lyssnande. Alf Björnberg är professor i musikvetenskap på Göteborgs universitet, och han berättar att det finns en tydlig skillnad i hur vi uppfattar grupper jämfört med solister. En ensam sångare skapar ett starkare band till lyssnaren. Om en gatumusikant står som ensam sångare med gitarr, så innebär det att publiken som stannar och lyssnar ingår i en sorts tillfällig relation med musikern. Går lyssnaren därifrån är det ett kontraktsbrott, det känns inte alltid bekvämt. Men är man fyra fem stycken som musicerar ihop får den individuelle lyssnaren en annan relation till musikerna. De blir inte ensamma om man går. Markus Krunegård håller med om att uttrycket blir ett annat när man är flera sångare. Det blir ju mindre personligt, och mindre starkt på det sättet. En enskild röst kan vara det starkaste som finns. Men Serenades blir något annat, pampigare. Och det måste inte vara så konkreta texter, det finns inga krav på självupplevelse som det gör när man sjunger ensam. Stämsången i popmusiken kommer och går i vågor, som alla andra trender. Just nu jobbar många amerikanska indieband som Fleet Foxes, The New Pornographers och Animal Collective med stora sångarrangemang, och det hänger ihop med en större retrotrend, tror Johanna och Klara Söderberg i First Aid Kit. Det är ju inte direkt någon ny uppfinning, utan snarare uråldrigt. Många gillar nog Fleet Foxes för att det låter så gammalt, så sakralt och vackert. Musiken känns lugnande. Både First Aid Kit och Serenades berättar att de oftast inte komponerar sina stämmor, utan låter dem komma naturligt. De sjunger fram dem. Markus Krunegård och Adam Olenius beskriver det som att de "fyller hål" i låtarna. Och det som kännetecknar stämsången i populärmusiken är ofta en särskild sorts stämmor, nämligen terser, berättar professor Alf Björnberg. Man kan jämföra med tidigare former av stämsång som barbershop. Där är det ofta tre fyra stämmor, och stämmorna ligger så tätt som möjligt. I popmusik är det i allmänhet enklare. En ters är den typen av överstämma som uppstår när man till exempel sjunger "Broder Jakob" i kanon. Det är en folklig harmonik, som först dök upp i den västerländska musikhistorien någon gång under 1100- och 1200-talen parallellt med kyrkomusikens mer komplexa stämmor. Parallella terser på en melodi är något som människor under lång tid har funnit stort nöje i att sjunga och lyssna på. Johanna och Klara Söderberg tycker att stämsången ger musik ett fylligare ljud. Det skapar mer klanger, mer stämningar. Man har ju lånat ordet "stämning" från musiken när man ska beskriva känslor. Med flera sångare kan man skapa dynamik och dramatik. Och Markus Krunegård från Serenades tycker att det är skönt att vara två för att slippa den blottande aspekten av sång. Sång kan ju vara väldigt privat. Det är så naket. I början med Laakso stod jag alltid med ryggen mot de andra när jag skulle presentera en ny låt. Jag kommer fortfarande av mig när jag får för mycket ögonkontakt med någon när jag spelar live. Att vara flera sångare kan både vara något bra och något dåligt, tror musikprofessor Alf Björnberg. Mycket beror på vilken genre man verkar inom. Vill man ge ett autentiskt intryck är det viktigt att vara ensam. Men ur något slags snävt musikerperspektiv är det alltid en fördel att vara flera. Det låter alltid bättre!


Hanna Fahl: Trolltider!

Summary: Norska ”Trolljegeren” borde vara startskottet för en färsk våg skandinavisk fiktion om våra kära granitmonster.

Vampyrer, häxor och varulvar i all ära, men det är hög tid för skandinavisk fiktion att utforska vår alldeles egen urnordiska fantasyfigur. Trollet. Outsägligt korkat, gigantiskt och slående likt en mossbelupen klump urberg är trollet ett i modern tid sorgligt underskattat monster, och det är därför den norska filmen ”Trolljegeren” är bland det mest uppfriskande jag sett på länge i genren fantasyskräckis. Filmen, som kom förra året men aldrig gick upp på svenska biografer, skulle kunna ha undertiteln ”Blair troll project”. Den är filmad med skakig handkamera som en klassisk mockumentär, där ramhistorien är en mystiskt upphittad hårddisk som innehåller filmmaterial från tre försvunna mediestudenter. Deras plan är att intervjua en tjuvjägare i de norska bergen, men den kärve mannen visar sig bo i en stinkande husvagn, ha gigantiska strålkastare på sin bil, och i själva verket jaga förlupna troll på uppdrag av regeringen. Trött på sitt jobb och irriterad över de usla försäkrings- och arbetsmiljövillkoren låter han studenterna hänga med och filma, varpå trolltrubbel, naturligtvis, uppstår. Det är oerhört välspelat med briljant snustorr dialog och subtil humor, och om det finns någon logik i världen borde ”Trolljegeren” vara startskottet för en färsk våg skandinavisk trollfiktion. Visst existerar trollen som karaktärer. I spel, i ”Sagan om ringen” och ”Discworld”, i ”Drakar och demoner”. Men trollet spelar nästan alltid en biroll, undanskuffat och med få och klyschiga attribut. ”Trolljegerens” skapare och regissör André Øvredahl har gett trollen lite mer kött (sten) på benen; delar upp dem i fyra trollraser och låter en veterinär förklara logiken bakom att de exploderar i solljus och anledningen till att de kan förstenas. Men det finns fortfarande mycket kvar att utforska, och en hel ny modern trollmytologi att konstruera. De norska bergen och fjordlandskapen är oemotståndliga som skräckmiljö, med snövidder och mörka John Bauer-skogar. Och om vampyren kunnat explodera som mytisk figur de senaste åren, med ”True blood” och ”Twilight” som flaggskepp, borde trollen också kunna göra det. Ordet ”troll” har det senaste decenniet kommit att betyda kommentarsfältsrättshaverist. Det är dags att ta tillbaka begreppet och återbörda det till de vårttäckta granitmonstren en gång för alla.


”Mästarnas mästare” årets tv-program

Summary: Anne Lundberg och duon Filip och Fredrik blev årets programledare på fredagens Kristallen-gala. Det tyngsta priset, årets program, gick till "Mästarnas mästare".

Vinnaren Ingemar Stenmark segrade igen. Skidkungen var överlägsen i "Mästarnas mästare" och under tv-branschens stora prisgala, Kristallen, utsågs dokusåpan till årets program. "Solsidan" från TV 4 belönades med två pris 2010 och var favorit inför årets gala. Upphovsmannen Felix Herngren fick dock nöja sig med priset för bästa humorprogram. "Solsidan" har haft runt två miljoner tittare per avsnitt och Felix Herngren vet varför: – Vi har fått resurser av TV 4 för att jobba med manus. I och med "Solsidan" har branschen insett att det är värt att satsa på humor. Framgångarna för "Solsidan" beror på att den har så hög igenkänningsfaktor och att vi har hittat en så bra mix av personer i serien, sade han. Årets kvinnliga programledare blev "Antikrundans" Anne Lundberg, som även fick priset 2008 och 2010. På den manliga sidan gick utmärkelsen till duon Filip Hammar och Fredrik Wikingsson från Kanal 5, som varit nominerade flera gånger förr. – Det är givetvis kul att vinna, men när jag vaknar i morgon kommer jag inte tänka på att jag vunnit Kristallen. Det roliga är att jag och min bästa kompis belönas för vårt arbete tillsammans, sade Filip Hammar. Tillsammans med utmärkelsen för årets program är programledarpriserna de mest prestigefyllda eftersom vinnarna utses av Sveriges tv-tittare. På sportsidan gick priset till SVT:s André Pops, som vann för andra året i rad. Under de sju år som Kristallen har delats ut har SVT dominerat galan. Förra året gick 9 av 14 priser till public service-kanalernas program. I år fick SVT åtta priser, medan TV 4 fick nöja sig med fyra. Ett särskilt hederspris tilldelades dokumentärfilmaren Tom Alandh. Vinnarna Röstas fram av tittarna: • Årets program: "Mästarnas mästare" (SVT). • Kvinnlig programledare: Anne Lundberg (SVT). • Manlig programledare: Filip och Fredrik (Kanal 5). • Sport-tv-profil: André Pops (SVT). Utses av jury: • Underhållningsprogram: "Så mycket bättre" (TV 4). • Dokusåpa: "Sveriges mästerkock" (TV 4). • Tv-drama: "Våra vänners liv" (SVT). • Humorprogram: "Solsidan" (TV 4). • Barn- och ungdomsprogram: "Buskul" (SVT Barnkanalen). • Livsstilsprogram: "Pluras kök" (TV 3) • Fakta- och aktualitetsprogram: "Veckans brott" (SVT). • Granskning: "Sanningen om Sommerlath" ("Kalla fakta", TV 4). • Dokumentärprogram: "Ångrarna" (SVT). • Realityprogram: "Rebecca och Fiona" (SVT). • Hederspris: Tom Alandh.


”Svinalängorna” får chans till Oscar

Summary: Pernilla Augusts regidebut ”Svinalängorna” blir Sveriges bidrag till Oscarsgalan. Nu väntar en intensiv kampanj för att få Oscarskommittén att nominera filmen.

”Svinalängorna” hade premiär för ett år sedan, har prisats på filmfestivalen i Venedig och belönats med tre Guldbaggar på hemmaplan. Nu blir den också Sveriges Oscarsbidrag. Filmen bygger på Susanna Alakoskis roman om en ung flicka som växer upp i ett alkoholisthem på 1960-talet och är Pernilla Augusts debut som långfilmsregissör. Filmen har fått långt mycket mer uppmärksamhet än hon räknade med. – Jag trodde ingenting förrän vi hade premiär i Venedig förra året. Då började jag förstå att ”wow, folk tycker om den!”. Filmen har sitt eget lilla liv, efter Venedig var filmen som en liten bebis som börjar lära sig gå och försvinner i väg. Vad är det med filmen som gripit så många? – Det finns något i den här lilla flickan och hennes kamp som man blir gripen av. De i publiken som blivit berörda upplever att filmen har speglat deras egna liv. Ser du dig som regissör eller skådespelare nu? – Jag velar fram och tillbaka. Nu har jag spelat i två filmer i rad, så nu är jag väl skådespelare igen. Det är en sådan identitetsgrej, har man varit skådespelare hela livet är det svårt att få in i huvudet att man plötsligt är regissör. Och jag hade inte alls fattat att det är så mycket planering och jobb. Men det var fruktansvärt roligt att regissera, och nu vill jag hitta något nytt jag brinner för och som vill bli berättat. I januari presenteras de tio utländska filmer som nomineras av Oscarsjuryn, och fram till dess gäller det för filmbolaget att driva kampanj för att få filmen uppmärksammad bland Oscarsjuryns ledamöter. En fördel med ”Svinalängorna” är huvudrollsinnehavaren Noomi Rapaces nyblivna status som Hollywoodkändis, säger Pia Lundberg, som är utlandschef på Svenska Filminstitutet och ordförande i juryn som utser Sveriges Oscarsbidrag. – Det är viktigt. Noomi Rapace är ett starkt namn i en sådan här kampanj, och det är även Pernilla August. Det väcker självklart intresse att en välkänd svensk skådespelare gör sin regidebut, och att hon jobbat med Ingmar Bergman. Det går alltid att dra växlar på för svensk film. Vad tror du om filmens chanser? – Jag tror att många av Oscarsledamöterna kommer att visa stort intresse för ”Svinalängorna”. Det handlar ju mycket om att få dem att verkligen se filmen, och då är det viktigt att den har vunnit priser och visats på festivaler. ”Pelle erövraren” tog hem en Oscar 1988 Oscarsgalan hålls för 84:e gången den 26 februari nästa år i Hollywood, Los Angeles. Årets galavärd blir Eddie Murphy, och Oscarsgalan sänds live i tv i över två hundra länder. Priset för bästa utländska film har delats ut sedan 1947. Varje land får skicka in ett bidrag, och därefter utser en nomineringsjury nio filmer som går vidare i processen. Till sist utses de fem slutgiltiga nominerade filmerna. Den svenska juryn består av tolv medlemmar från Guldbaggejuryn. Förra året valdes Andreas Öhmans film ”I rymden finns inga känslor” som Oscarsbidrag, men priset togs hem av danska Susanne Bier med filmen ”Hämnden”. Senaste gången en svensk film fick en Oscar för Bästa utländska film var ”Pelle erövraren” 1988.


Patti Smith förhäxar publiken

Summary: Hon ler och vinkar, talar allvar, loskar på scengolvet och när rockdjävulen tar henne dunkar hon gitarren i förstärkaren. Patti Smiths Polarpriskonsert är magnifik och ger DN:s Niklas Wahllöf hopp.

Musik Patti Smith Scen: Konserthuset, Stockholm. Med jämna mellanrum dyker det upp små utfall gentemot Patti Smith. Hon har inte skrivit en bra låt sedan 1979, hennes sångtexter har förlorat sig i en poesi som inget betyder, den gamla revoltören lever inte som hon lär utan glider runt i salongerna som en nedklädd primadonna. Och se, pekar man finger, hon deltar glatt i prisspektakel med flinande entreprenörer och finansmän på första bänk. Hon signerar böcker och skivor på NK. Det kan ligga något i något av detta, man kan bli trött på etablissemangets dyrkan av en konstnär vars budskap det i praktiken motverkar. Man kan vilja protestera mot dem som hävdar sig protestera. Men faktum är att Patti Smith vid sextiofyra alltjämt håller samma konsekventa linje, mer allmänmänsklig än partipolitisk. Och att hon fortfarande är en fruktansvärt bra live-artist. Hennes och bandets – fortfarande innehållande trotjänaren och gitarristen Lenny Kaye, dottern Jesse på keyboards och sonen Jackson på andragitarr – Polarpriskonsert på Konserthuset är bitvis magnifik. Det smyger visserligen i gång med tveksamma och rätt trista gamla reggaeförsöket ”Redondo beach”, men publiken tjuter åt varje textrad och Patti ler brett och dansar försiktigt. Redan i andra låten, fina ”Frederick”, är Smith uppvärmd och det slår en: vilken otrolig röst hon har. Kanske är det de många muggarna med hett vatten hon dricker under intervjuer och konserter som håller stämbanden i form, kanske är det välmixade och lagom höga ljudet på Konserthuset till extra fördel för henne, men hennes sång vandrar från att vara djupt mörk och stämningsfull till taggigt och fräsande aggressiv utan att någonsin förlora sin kraftfullhet. Vilket gäller konserten i stort. Så gott som varje nummer tillägnas någon; avlidne maken Fred ”Sonic” Smith förstås, i Neil Youngs ”Helpless”, Tom Verlaine (”We three”), Amy Winehouse, (”Pissing in a river”), till och med krånglet med stormen ”Irene” när Smith skulle lämna USA för Stockholm får en berättelse, som övergår i beundrande ord om August Strindberg och Henning Mankell (!) vilka i sin tur övergår i ”My Blakean year”. Patti Smith ger ständigt tillbaka, hon ler och vinkar som en skolflicka ibland, hon stiger ned och skakar hand med publiken på de främre bänkraderna, hon talar allvar, knyter näven, loskar på scengolvet och till slut, när rockdjävulen på riktigt tagit henne i besittning, hänger hon på sig en Fendergitarr som hon dunkar i förstärkaren och slutligen sliter strängarna av. Det blir en rockkväll med knutna nävar och få svackor, där paradoxalt nog ”Because the night” är en. Mot slutet blir det på Smiths uppmaning en stående, hoppande euforisk publik, låt vara städad och långt förbi gängse revoltålder. Det är väldigt bra. Och hoppfullt. Visserligen säger Patti Smith att det är vi på Konserthuset som är nästa generation (alla femtiofem-plussare tackar och rätar på ryggen), men hennes envetna och välrepeterade uppmaning att vi har makten i vår hand och ansvaret att förändra framtiden, att ”People have the power”, får hon gärna fortsätta upprepa till hon blir nittiofyra. Jag kan inte se vad som skulle stoppa henne. Niklas Wahllöf niklas.wahllof@dn.se


Herngren klar för "Partaj"

Tre namn är nu klara för att vara med i Kanal 5:s nya humorserie "Partaj". Dessa är Felix Herngren, Eva Röse och Alexandra Rapaport, skriver Aftonbladet. "Partaj" går ut på att improviserade sketcher och förinspelade humorinslag tar avstamp i aktuella nyheter. Producenten Peter Settman har tidigare beskrivit att upplägget liknar det som finns i "Saturday night live". Varje program kommer ha en huvudgäst och förutom Herngren, Rapaport och Röse ska ytterligare några namn knytas till serien. Sedan tidigare är det klart att Christine Meltzer ska leda "Partaj" som har premiär den 11 september. Serien sänds under sex söndagar i höst.


Guitarpeople’s day på Skeppsholmen, Stockholm

Summary: Showmannen och virtuosen Tommy Emmanuel trollband på Guitarpeople’s day, där även självlärde Joe Robinson lyste. Göran Söllscher utmärkte sig bland de svenska gitarristerna.

– Ni kommer att få vara med om en fantastisk show, sa tjugoårige gitarristen Joe Robinson och gjorde under sitt eget framträdande reklam för sin australiske landsman Tommy Emmanuel som var huvudattraktion på Guitarpeople’s day. Robinson gjorde därmed, medvetet eller omedvetet, en distinktion mellan sig själv och Emmanuel. Den senare är en femtiosexårig virtuos som knappast har sin like någonstans på denna planet. Han tycks kunna spela och göra vad som helst med sin slitna akustiska stålsträngade gitarr. Han spelar ofattbart snabbt och byter ackord varannan sekund samtidigt som han hinner klappa in några rytmiska slag på gitarrlådan och ibland till och med vrida lite på en stämskruv när den lätt fuktiga kvällen har påverkat någon sträng. (Under Göran Söllschers lilla soundcheck på scen gick Emmanuel förbi och kommenterade: ”Nylonsträngar utomhus. Det är modigt!”) Men är Emmanuels trollkonster musik? Det kan man verkligen diskutera. Musik eller inte, jag var helt fascinerad av hans magi. Och som en sann cirkusartist var han ständigt leende och sökte ögonkontakt med publiken. För Robinson satte helt rätt etikett på Emmanuel. Han är en showman. Alla som försöker spela gitarr, och de var garanterat många på Skeppsholmen i torsdags, vet hur mycket som krävs för att få en gitarr att låta någorlunda njutbart. En och annan lär rimligen ha gått hem och slängt sitt instrument i soptunnan efter Emmanuels uppvisning. Joe Robinson, den självlärde ynglingen som gjort sensation i gitarrvärlden, genomförde en helt igenom lysande och charmfull konsert, även han ensam med sin gitarr. Han besitter nästan samma virtuositet som Emmanuel men känns mer som en musikant. Han är mån om melodier och harmonier och har en behaglig, mjuk sångröst som han använde till några pop- och r’n’b-inspirerade låtar från sin kommande skiva, den första där han också sjunger. Om några år är Robinson tveklöst ett större namn än Emmanuel. Bland de många svenska gitarristerna utmärkte sig framför allt Göran Söllscher, som också fick ta emot årets Guitarpeople’s Prize på scen. Han fick den ölstinna publiken att sitta knäpptyst då han bland annat bjöd på ett Beatlessjok, lite Bach och det kända huvudtemat från filmen ”Deer Hunter”, ”Cavatina”. Den senare tyckte Söllscher var ”en ganska bra låt”.


”Norrlands akvavit” blir film

Summary: Torgny Lindgrens roman ”Norrlands akvavit” om väckelsepredikanten Olof Helmersson ska bli film. Bakom filmatiseringen står långfilmsdebuterande regissören Per Hanefjord.

Allt började när Per Hanefjord gav boken "Norrlands akvavit" till manusförfattaren Lars Andersson med orden: "den här boken är skitbra, men den går inte att filma". – Lasse läste den och kom fram till samma sak. Och med den insikten gjorde vi ett försök. Nu har jag inga tvivel alls om att det går att göra film av "Norrlands akvavit", säger regissören Per Hanefjord. Än så länge är projektet på manusstadiet. Hösten ägnas åt att färdigställa manus och så fort finansieringen är färdig räknar man med att börja filma. Torgny Lindgrens roman utspelar sig i nutid med tillbakablickar till det 50-tal då väckelsepredikanten Olof Helmersson frälste en hel bygd. Skådeplatsen är Västerbottens inland och det är där och i Norrbotten som inspelningarna av filmen kommer att äga rum. För Per Hanefjord, som är uppvuxen i den lilla byn Byssträsk, mellan Umeå och Lycksele, är bokens människotyper och miljöer välbekanta. – Lasse kommer också från Norrland och när jag läste hans dialog i ett annat sammanhang insåg jag att "den här killen har också träffat alla de här människorna." Det är inte helt lätt att överföra Torgny Lindgrens skrönor och språkliga precision till film. Författaren har givit projektet sin välsignelse och de två filmskaparna fria händer. – Mycket av kvaliteten med Torgnys böcker sitter i hans språk och underfundighet. Vi har försökt behålla tonen och den fantastiska humor som Torgny har, men göra det mer filmiskt och visuellt. 2009 gjorde Per Hanefjord den prisbelönta filmen "Elkland" som sitt examensarbete på Dramatiska institutet. "Norrlands akvavit" blir hans debut som långfilmsregissör. – Det är inte en dag för tidigt, jag känner mig väldigt redo.


Gitarren lämnar aldrig hans sida

Summary: När Joe Robinson var elva år hade hans gitarrlärare inget mer att lära honom. På torsdag visar den unge australiern upp sitt förbluffande gitarrspel i Stockholm.

Joe Robinson är ett i stort sett okänt namn på våra breddgrader. En förklaring är att han kommer från Australien och sedan ett år tillbaka bor i Nashville, staden med ”1 352 guitar pickers” som Lovin’ Spoonful så träffande sjöng i ”Nashville cats”. Men på torsdag 25 augusti kan vi se och höra Robinson i Stockholm under Guitar people’s day i Stockholm där han är huvudnumret tillsammans med mer kända landsmannen Tommy Emmanuel. Från Sverige medverkar bland andra Georg Wadenius, Göran Söllscher, Ulf Wakenius, Max Schultz och Clas Yngström i en nio timmar lång gitarrfestival på Skeppsholmen. Joe Robinson började spela gitarr när han var tio, men ett år senare hade gitarrläraren inget mer att lära honom och han fortsatte att förkovra sig själv via internet och Youtube. Några år senare turnerade han runt om i Australien med sin akustiska gitarr, bland annat ihop med nyss nämnde Tommy Emmanuel, och förbluffade publiken med sitt fantastiska gitarrspel. Inte minst hans snabba ”guitar picking” fick etablerade gitarrister att gapa av förvåning. – Jag hade nog 150 till 200 spelningar när jag var femton. Skolan blev lidande men jag lärde mig en massa annat när jag spelade, berättar Robinson på telefon från Nashville. Joe Robinson är en virtuos som inte har några problem att hoppa mellan olika genrer. – Jag växte upp på landet i Australien. Vi bodde ganska isolerat, det var flera kilometer till närmsta granne så musik blev på sätt och vis räddningen. Jag spelade piano först, men när jag började med gitarr kändes det direkt att det var mitt instrument. – Hela min familj är mycket musikintresserad och huset fylldes av alla sorters musik när jag växte upp. Mamma är trummis, min elvaåriga syster spelar bas och min 18-årige bror spelar också gitarr. Pappa är väl den som är minst musikalisk. Han försöker spela gitarr, säger Joe och skrattar. Övade du mycket när du började? – Nej, egentligen inte, Det var mer att jag levde tillsammans med gitarren, jag hade den jämt med mig och spelade på den. Och så är det fortfarande. 13 år gammal vann han the Australian national songwriting competition, två år senare spelade han in sin första skiva. 2008 vann han den stora talangtävlingen Australia’s got talent. Nyss fyllda 20 år bor han nu i Nashville sedan ett år tillbaka och håller just på att göra klar sin tredje skiva med helt och hållet egna kompositioner. Och nu vill han ändra bilden av sig själv som den snabbspelande killen med en akustisk gitarr. Han har nu ett eget band och spelar mer elgitarr. Men framför allt så sjunger han, något han inte gjort tidigare. – Jag kunde inte se mig själv spela ensam på en akustisk gitarr hela min karriär, jag ville utvecklas och det senaste året har jag jobbat med min röst och på den nya skivan, som snart är klar, sjunger jag allting. Betyder det här att du ändrar inriktning på din musik? – Nej, det tycker jag inte. Även om min nya musik har influenser av bland annat jazzfusion som Weather Report så är det ändå en fortsättning på det jag gjort tidigare. När han kommer till Sverige så blir det dock som soloartist, men han lovar att vi ska få några smakprov från den kommande skivan. – Och jag kommer att sjunga.


På jakt efter den ikoniska bilden

Summary: Mary Ellen Mark är en av världens främsta dokumentärfotografer. I januari nästa år ställer hon ut på Fotografiska i Stockholm. Sanna Torén Björling har träffat bildskaparen som lärde sig älska cirkusar av Fellini. Artikeln är rättad 2011-08-29

Bli aldrig vän med en schimpansskötare. Då riskerar man att hamna i skottlinjen för en svartsjuk apa, och det ska man akta sig för. Bilder på den misstänksamma schimpansen och dess punktmarkerade husse projiceras på en stor duk, medan Mary Ellen Marks röst hörs i det nedsläckta rummet. – Jag träffade den igen flera år senare, men han förlät mig aldrig, säger hon och publiken skrattar. Under föredraget visar hon fotografier ur ett långt yrkesliv; apbilderna hör till de många cirkusbilderna. Hon har alltid fascinerats av cirkuslivets aparta miljö, och har fotograferat cirkusar i bland annat Vietnam, Mexiko och Indien (och skulle gärna följa en i Sverige också). Mary Ellen Mark berättar till sina bilder om projekt och idéer, och avslutar med att visa sin makes, filmaren Martin Bells, version av deras senaste projekt, ”Prom”. Boken med hennes porträttbilder kommer nästa år. Filmen varar någon halvtimme och utgörs av klipp ur intervjuer med amerikanska ungdomar inför sina avslutningsbaler: artonåringar uppklädda till tänderna talar öppet om tankar och känslor kring den stora festen, livet och framtiden. Många av sekvenserna är obetalbart roliga och rörande. Hon avrundar med en frågestund. Någon frågar om den digitala revolutionen och hon säger: ”jag är ingen teknisk person”, att hon kommer att vara analog hela sitt liv och att det har blivit svårt att hitta assistenter som behärskar det analoga väl. Flera erbjudanden kommer på studs. Hon skrattar, säger att hon är petig men byter ett par visitkort efteråt. Mary Ellen Mark hade denna workshop i Stockholm tidigt i somras. Undervisningen är en inkomstkälla, men hon tycker också om mötet med unga fotografer. Varmast om hjärtat ligger den workshop hon håller i juli i Oaxaca, Mexiko; den är inne på nittonde året. – Men jag är väldigt imponerad av eleverna här i Stockholm, säger hon när vi möts i det stora fiket på Fotografiska. Innan vi börjar signerar hon en stor trave böcker åt en beundrare. – Kom tillbaka i morgon om du har fler! På utsidan av tegelbyggnaden hänger Albert Watsons porträtt av henne, där är hon ung och har det vågiga håret utsläppt och en målmedveten blick riktad långt bort. Nu har hon långa, mörka flätor med blåa band i, tonade glasögon, många ringar och träskor. Kläder i svart, hon är alltid klädd i svart. Hon har fått god kontakt med Fotografiska, och innan hon lämnar stan är det klart att hon ställer ut där nästa år. Preliminärt vernissagedatum är den 12 januari. Mary Ellen Mark började fotografera av en slump, men när hon ser tillbaka är det logiskt: redan som litet barn tyckte hon om att titta på bilder och fascinerades av fotografier. – Jag var en ensamvarg. Eller nej – jag hade många vänner, men jag funderade mycket. Du tror mig inte, men jag var skolans tongivande cheerleader och gjorde allt för att vara en riktig amerikansk high school-tjej. Men jag hade ingen lycklig barndom, jag ville hemifrån så fort som möjligt och letade hela tiden efter självständighet. Med hjälp av ett stipendium kom hon in på Pennsylvania-universitetet, ”en vid den tiden liberal och kreativ högskola”, och började mer eller mindre av en slump studera fotografi. – I samma stund som jag plockade upp en kamera var jag fast. Hon var i tjugoårsåldern då. Tidigt började hon följa filminspelningar – den första var Fellinis ”Satyricon”, som hon gjorde för magasinet Look. Genom åren har Mary Ellen Mark följt inspelningar av filmer som ”Apocalypse now”, ”Gökboet”, ”Maratonmannen”, ”Apornas planet” och ”Babel”. Fotoboken ”Seen behind the scene” innehåller hundratals bilder av stora filmcelebriteter. Det är för övrigt från Fellini hon har fått sitt cirkusintresse. – Jag älskar allt han älskar. Fellini älskar cirkus, alltså gör jag det också, säger hon och skrattar. Att se framstående regissörer och skådespelare arbeta har varit en fantastisk skola, fortsätter hon, inte minst att se hur de arbetar med ljus och komposition, men filmbranschen är annorlunda nu – allt är mer tidspressat och striktare hållet. – Och regissörerna står inte längre bakom kameran, de sitter gömda bakom en monitor. Än viktigare för henne har varit tidskriftsmarknadens förändring, där de breda, resursstarka tidskrifter som hon gjort så många uppdrag för inte längre finns. – Jag brukade använda magasinsuppdragen som ett slags stipendier – men det är omöjligt i dag. Jag hade en lång lista med jobb jag skulle vilja göra, men det är ingen idé längre. Vad jag vill göra tar för lång tid och är helt enkelt inte kommersiellt försvarbart. Hon låter mer konstaterande än bitter, och säger att hon fick leta länge för att hitta ett förlag som till slut hade råd och vilja att ge ut ”Prom”-projektet. – I dag måste man vara krigsfotograf, jobba med kändisar eller mode för att gå runt. Men jag har aldrig velat vara krigsfotograf; jag hade heller aldrig klarat av det. Jag skulle inte hantera ett så adrenalindrivet arbete. Jag beundrar de som grejar det, men det är inget för mig. Med DN-fotografen Paul Hansen byter hon några ord om krigsfotografers kynne och villkor, och de enas om att suget efter erkännande är fel skäl att söka sig ut. – Jag träffar ibland unga fotografer som vill till krigsområden, men jag råder dem alltid att låta bli. Vägen till berömmelse blir oftare en väg till döden. Flera av Mary Ellen Marks dokumentära projekt – utan kända ansikten – har varit banbrytande. Hon har följt hemlösa, utstötta, transvestiter, barn, prostituerade – letat upp ovanliga, vanliga människor. Hon har rest kors och tvärs över det fattiga USA, men också i andra delar av världen: Afrika, Asien. Många av dem hon har mött och fotat har hon hållit kontakt med i åratal. Tiny, den hemlösa tonårsflicka hon träffade första gången 1983, lever nu under hyfsat stabila förhållanden och är tiobarnsmor. – Hon ville alltid ha tio barn och nu har hon det. Jag ska försöka hälsa på henne i jul. De starka bilderna från ett boende för utvecklingsstörda barn på Island visades också på Nordiska museet år 2008. Och barnen återkommer, och är ofta centrala motiv i hennes bilder: – Jag är nyfiken på barn och jag tycker om tonåringar – den där övergångstiden. De är så öppna. Men jag avbildar aldrig barn som små änglar, jag försöker visa andra sidor av dem. Men egna barn har hon aldrig velat ha, och hon skakar på huvudet: – Jag vill inte vara bunden. Med barn hade jag aldrig kunnat göra karriär. Och många som vill ha en egen stor familj har lyckliga minnen från en – det har inte jag. Till hennes större projekt hör serien ”Twins”, där hon med en enorm, blytung polaroidkamera under flera år har besökt en tvillingfestival i Twinsburg, Ohio och tagit porträtt av enäggstvillingar (serien visades på galleri Magnus Åklundh i Malmö nu i våras). Precis som i ”Proms”, som är gjord med samma teknik, ger bilderna med tillhörande intervjuer ofta ett lätt absurt men ömsint intryck. Den klumpiga kameran framhäver detaljer med utsökt kvalitet. – Digital teknik är fantastiskt för reklamfoto och för pressfotografer som snabbt och enkelt kan få i väg sina bilder. Photoshop är toppen när det används som ett mörkrumsverktyg – men när det används för att helt förändra ... Det var inte det fotografi handlade om för mig: det handlade om att se bilden där och då och fånga det ögonblicket. Inte om att ändra verkligheten efteråt. Hon tar några klunkar av sin cola light och ser ut genom de stora fönstren där vädret just slår om och himlen öppnar sig. Hon tänker en stund och börjar tala om kontinuitet och kontakt. – Tar man bilder på gatan behöver man naturligtvis inte lära känna dem man fotograferar, men ska man leva med någon eller skildra ett liv måste man få deras förtroende. Då är man deltagare, inte observatör. Men när en av mina workshopdeltagare, en ung, duktig porträttfotograf, sa att hon blir rädd för dem hon ska plåta sa jag till henne att det är ohållbart: man måste ta kontroll över situationen. Man måste vara säker på vad man gör. De man möter känner om man är osäker och utnyttjar det; och är de kända kan de vara riktigt elaka. När jag undrar vad hon är stolt över säger hon bara att hon har jobbat hårt – men stolt..? – Nej. När jag gick igenom alla bilder inför boken ”Exposures” häromåret slog det mig hur svårt det är att ta ikoniska bilder, odödliga bilder som fastnar. Och det är strävan efter den riktigt bra bilden som fortfarande driver henne. – De gånger jag sänkt kameran har jag oftast ångrat det. Man blir väldigt känslig, men ofta märker man att det hade gått utmärkt att fortsätta fotografera. – När jag var på Ward 81 (ett mentalsjukhus i Oregon hon dokumenterade 1971) hände det några gånger, men jag ångrade mig efteråt – ingen hade störts om jag hade fortsatt. Som fotograf avskyr man att bli bortstött, men det värsta som kan hända är att någon säger nej. Ibland är det bättre att ta den risken. Sanna Torén Björling sanna.bjorling@dn.se I en intervju med fotografen Mary Ellen Mark förra helgen stod att Fotografiska gör en utställning med hennes bilder i januari, men någon sådan är inte bekräftad, påpekar hennes svenska gallerist Magnus Åklund.


Kändisarna är med på noterna

Summary: På måndag är det premiär för ”Maestro”, SVT:s höstsatsning där sex kända svenskar ska lära sig att dirigera en symfoniorkester. DN följde Petra Mede under inspelningen.

Petra Mede ställer sig framför Sveriges Radios symfoniorkester. Ett 60-tal musiker tittar intensivt på henne. Det är dödstyst. Så lyfter hon sina händer, med taktpinnen i den ena ... och så ... Ja, hur låter det när en komiker – eller en thaiboxare, eller ett nyhetsankare – försöker vara dirigent? I en soffa i Berwaldhallen sitter skådespelaren Ola Rapace och popmusikern Marit Bergman. Petra Mede går fram och tillbaka. Tillsammans med kampsportaren Jörgen Kruth och författaren Viveca Lärn väntar de på Claes Elfsberg, Rapports ankare, som står framför orkestern inne i konserthallen. Stämningen är lite spänd – en viss nervositet över den egna prestationen kan skönjas. En och en går de in, dirigerar och blir bedömda. När alla är klara kommer sanningens minut. En av dem ska röstas bort av orkesterns medlemmar. Första pris: att få dirigera Sveriges Radios symfoniorkester i en tv-sänd konsert inför publik. I första programmet kastas de rakt in i den svåra uppgiften att leda en symfoniorkester som ska framföra en rad av den klassiska musikens största hittar. Programledaren Kristian Luuk lotsar dem varsamt genom den chockartat svåra uppgiften. En jury på tre personer poängsätter insatserna. Därefter får orkesterns medlemmar rösta på de två som har lägst poäng – utom i första programmet, som alla överlever. Lite olika förutsättningar har de. Marit Bergman är den enda som kan läsa noter. Claes Elfsberg är operaälskare. Jörgen Kruth gillar inte ens klassisk musik. Men vad säger det? Tre dagar tidigare står Petra Mede bredvid ett piano i en liten lokal på Kungliga musikhögskolan i Stockholm. Framför henne instruerar dirigenten David Björkman, utsedd till hennes lärare. – Nu är vi inne i ett fortissimo redan, säger han. – Oj, var det en fyra? utbrister Petra som efter hårddrillning har börjat ta till sig partiturets hemligheter. Under sin lärares överinseende dirigerar hon den imaginära symfoniorkestern, symboliserad av pianisten Oskar Ekberg vid flygeln. – Glöm inte knycken för harpan, säger David. Under inspelningen av programmet har deltagarna haft fullt upp: teoretisk utbildning på måndag, träning med dirigentproffs och pianist tisdag, onsdag och torsdag. Och så fredagen, då det gäller att ställa sig framför symfoniorkestern och dirigera på riktigt. – Det här är ett heltidsjobb – minst, säger Petra Mede. Skulle man köpa den här utbildningen privat så fick man nog hosta upp nån miljon. Vad krävs för att bli dirigent? – Tydlighet, tror jag, och att hålla pulsen. Känner du inte grundpulsen så spelar det ingen roll vad du står och gör med högerhanden. – I mitt andra yrke ... säger hon och skrattar till. ”Andra yrke” – det var freudianskt! Det kanske kommer som en överraskning, men jag sysslar inte bara med detta, haha ... Okej, i mitt yrke som komiker så får jag inte vara alltför fokuserad. Jag är som roligast när jag är öppen och tar in vad som händer. Men här gäller koncentration. Jag måste köra mitt race oavsett vad som händer. I juryn som bedömer deltagarna sitter varje vecka Cecilia Rydinger Alin, professor i dirigering vid Kungliga musikhögskolan, och Gustaf Sjökvist, också han dirigent och professor, dessutom hovorganist. Den tredje jurymedlemmen är ny i varje program. I premiäravsnittet är det programmets exekutiva projektledare Camilla Lundberg, musikchef på SVT. Det gick, tycker hon, eftersom ingen röstas ut första veckan. Hon hoppas att programmet ska öka intresset för klassisk musik. – Det är ju ganska bra låtar, säger hon. Dessutom kommer man orkestermedlemmarna in på livet. Flera av dem lär man känna. Till exempel konsertmästaren Ulrika Jansson, som dirigenten hälsar på när han eller hon kommer in. Eller oboisten Bengt Rosengren, som blåser det där A-et som de andra musikerna stämmer sina instrument efter. I första programmet får deltagarna börja med att kliva upp på podiet och dirigera, helt utan förberedelser. – Det var helt absurt vilken vanmakt man kände, säger Petra. Man trodde man gjorde nåt, men orkestern svarade inte. Nog förstod man att dirigering handlar om mer än att vifta med en pinne, men inte att det skulle vara så otroligt svårt. Programidén till ”Maestro” kommer från brittiska BBC. Tidigare har det också gjorts av norska NRK och finska YLE. Till skillnad från den brittiska förlagan har avsnitten spelats in utan publik. – Vi bestämde oss från början att i första hand följa deltagarnas vedermödor under processen när de lär sig i stället för själva uppspelet, säger Camilla Lundberg. Men en åskådare har ständigt varit närvarande: Petra Medes pappa Klas har intresserat följt varje spelning. Nu sitter han här på balkongen i Berwaldhallen och ser sin dotter höja taktpinnen. Är han nervös? – Jag är aldrig nervös för Petra, säger han lugnt. Här är alla deltagarna i SVT:s nya satsning Marit Bergman Ålder: 36. Gör: Popmusiker och låtskrivare. Var med och startade Popkollo, ett musikläger för unga tjejer. Jörgen Kruth Ålder: 37. Gör: Kampsportare. Världsmästare i thaiboxning 2004. Tävlar i dag i MMA, världens farligaste kampsport. Ola Rapace Ålder: 39. Gör: Skådespelare som fick sitt genombrott i Moodyssons ”Tillsammans”. Ses även i ”Wallander”-serien. Viveca Lärn Ålder: 67. Gör: Författare till en lång rad barnböcker, liksom till tv-serien ”Saltön”. Fick Astrid Lindgren-priset 1985. Petra Mede Ålder: 41. Gör: Komiker, före detta programledare för Melodifestivalen. Medverkar i TV 4:s ”Parlamentet”. Claes Elfsberg Ålder: 62. Gör: Nyhetsankare på SVT:s Rapport. Var tidigare programledare för ”Dokument utifrån” i samma kanal. Vinnaren får dirigera tv-konsert Så går det till: Varje vecka ger en jury sina omdömen och orkestern röstar om vem av de två med lägst betyg som ska få fortsatt förtroende. I juryn sitter förutom Cecilia Rydinger Alin även professor Gustav Sjöqvist och en tredje person som är ny för varje program. En efter en lämnar deltagarna programmet tills segraren står ensam kvar i finalavsnittet. Den vinnande maestron får dirigera Sveriges Radios symfoniorkester i ett framträdande i Berwaldhallen, som också sänds i SVT. Musiken i första programmet: Johannes Brahms – ”Ungersk dans nr 5”, Ludwig van Beethoven – ”Symfoni nr 5” (Ödessymfonin), Edvard Grieg – ”I bergakungens sal”, Hugo Alfvén – ”Festspel”, Bobbie Ericson – ”Utskärgård”, Felix Mendelssohn – ”Bröllopsmarsch”. När: Måndagar kl 20 i SVT 1 med start den 22 augusti.


Fängelseliv blir biofilm

Summary: Annika Östbergs öde fortsätter att intressera. Nu kommer hennes egen bok, många vill höra henne föreläsa – och nu förbereds långfilmen om hennes liv.

Filmen om Annika Östberg befinner sig i ett tidigt stadium, och manusförfattaren Lisa Linnertorp samlar material för fullt. Hon är född 1978, tidigare belönad för novellfilmen ”Getingdans”, och kommer också att göra huvudrollen som Annika Östberg. Producent för projektet blir Bonnie Skoog Feeney vid Filmlance, som har förvärvat en optionsrätt till filmen – men så mycket mer är inte spikat än, och såväl regissör som finansiering står skrivet i stjärnorna. Annika Östberg själv hoppas kunna delta i filmarbetet, men medger att det känns jättekonstigt att se sitt liv dramatiseras. Fast hon har önskemål om skådespelare, säger hon skämtsamt: – För min del får de gärna ta in George Clooney. Manusarbetet kommer att ta över ett år, men med lite tur blir det inspelning under våren 2013. Klar och på boklådediskarna ligger däremot Annika Östbergs självbiografi ”Ögonblick som förändrar livet”. Flera förläggare var intresserade av projektet, men Bertil Ekerlid träffade henne genom dokumentärfilmaren Tom Alandh (som i sin tur gjort flera filmer om Östberg) och säger att Ekerlids lilla, familjära förlag nog passade bok och författare väl. Annika Östberg skrev dagbok i långa perioder av sina 28 fängelseår. Många av de linjerade arken skickades ut med post, andra behöll hon men alla finns kvar och utgör ett värdefullt arkiv för både bok och film. Delvis skrev hon för sitt ett eget eftermäles skull: – Men att skriva var också väldigt terapeutiskt: att sortera och sätta ord på allt som bubblar inuti gjorde det lättare att förstå och se vad som hände, säger hon på presskonferensen kring boken. Hon har en lätt amerikansk accent och ibland svårt att hitta ord, men hennes raka svar på stora frågor gör luften tät i det kala konferensrummet. Hon talar lugnt och säger saker som: – När ett liv plötsligt och oväntat rivs bort uppstår ett vacuum. Där är det alldeles tyst. Jag vet inte hur länge det varade, men sedan rusar allt tillbaka för att fylla detta tomrum. Det tog mig många år att bearbeta det, och jag tycker att jag förtjänade mitt straff. och: – Man kan inte slänga bort 28 år av sitt liv. Vad gör man, stänger man av dem? Jag kan inte det. Jag har levt ett annorlunda liv, men det har varit rikt, och framför allt lärorikt. Jag vill använda mina erfarenheter till något positivt. och: – När piloten sa att vi var utanför amerikanskt luftrum var det som om ett stort tryck över bröstet lyftes bort. Som om jag hade stått och pressat mot en dörr som plötsligt flög upp. Boken, som liksom hennes dagböcker har skrivits på engelska och översatts av förlaget, har tagit ett knappt år att skriva. I dag lever Annika Östberg ett lugnt liv och väntar på en efterlängtad hundvalp (”det låter kanske som en konstig prioritering”, ler hon). Hon är helt frigiven sedan i maj. – Jag har känt mig fri sedan jag kom till Sverige, men nu behöver jag inte meddela mig med någon. Om jag vill åka in till byn med en kompis kan jag bara göra det. Jag är lycklig. Hon hoppas kunna fortsätta arbeta med information och stöd till missbrukare och utsatta grupper, som misshandlade kvinnor. Många bjuder in henne att föreläsa och hon sprider gärna sin historia. – Man måste se människan bakom etiketter och rubriker. Det finns alltid en människa bakom allt annat. I fängelset finns inget externt som mäter folk, som det gör på utsidan, och man ser direkt till människan. Det gör att relationerna blir annorlunda och väldigt djupa. Utdrag ur Annika Östbergs bok ”Ögonblick som förändrar livet ” ”Jag sträckte mig in genom rutan på förarsidan för att nå min handväska som låg på passagerarsätet i bilens framsäte. Det var i det ögonblicket som Bob sköt. Han sköt då poliskonstapeln vände ryggen mot oss båda för att gå mot sin egen bil. För Bob var detta en indikation på att han skulle anropa stationen och efterlysa bilen, och Bob själv bli arresterad för mord. Bob antog, felaktigt som det skulle visa sig, att det fanns en efterlysning på både bilen och oss. Jag hade köpt bilen med en check utan täckning och han hade varit tillsammans med mig. I ärlighetens namn vet jag inte vad han tänkte. Han var en mycket våldsam och rubbad man, något jag nu blivit smärtsamt medveten om och som jag skulle bli än mer varse under de dagar och veckor som följde. Men i den stunden, den natten, var han den enda fasta punkten i min värld som hastigt och oåterkalleligt förändrats till ren galenskap. Bob sade åt mig att hoppa in i bilen. Lydigt satte jag mig i passagerarsätet. ”Inte den, polisbilen”, skrek han åt mig. Jag klev ur och började gå mot polisbilen. Det var då jag såg konstapel Helbush ligga på marken.” Boken ges ut på Ekerlids Förlag.


Henry James: ”När skruven dras åt”

Summary: Henry James klassiska roman ”När skruven dras åt” har kallats världens bästa spökhistoria. DN:s Ola Larsmo instämmer till fullo.

Den har kallats världens bästa spökhistoria. Och när jag läser om Henry James klassiska kortroman ”När skruven dras åt”, nu i utmärkt nyöversättning av Ola Klingberg, så instämmer jag. Igen. Den krypande spänningen i berättelsen skapar ett obehag av det slag som är svårt att bli av med. Själva skräckrekvisitan är nedhållen till ett minimum – inga chockeffekter, ingenting läskigt som plötsligt hoppar fram ur garderoben. Bara den tilltagande känslan av att världen inte är som den ser ut att vara, att man plötsligt är osäker på vem som är levande och vem som är död. Ska jag jämföra stämningen i ”När skruven dras åt” med någon modern skräckskildring blir det M Night Shyamalans spökfilm ”Sjätte sinnet” från 1999. Henry James (1843–1916) är en märkligt svårfångad författare. I sin samtid var han en gigant som i roman efter roman försökte pejla skillnaderna mellan sitt första hemland USA och det Europa där han valde att leva. Större delen av hans produktion består av tjocka sedeskildringar som ”The ambassadors”(1903), ”The golden bowl” (1904) eller den kanske bästa av hans större romaner, ”Portrait of a lady” (1881). James hör till de artonhundratalsförfattare vars verk också gör sig bra på film, som i Jane Campions utmärkta version av ”Portrait of a lady” från 1996. Inne i hans tidvis tunga stil finns också en alldeles kompromisslös blick för skräcken inför att bli synlig i andras ögon, ett tidvis grymt sönderplockande av de trick och åthävor människor använder när de bygger skyddsvallar mot varandra. Kommer man väl in i en James-roman är man fast. Men då får man först kämpa litet med en sorts tankspriddhet i James språk. Det var för sina tjocka, psykologiskt intrikata romaner som James ville bli ihågkommen. Men det är nog de kortare texterna som håller hans författarskap vid liv. I ”Asperns brev” från 1888 lyckas han skapa stark klaustrofobi och krypande obehag, riktig skräckstämning, kring jakten på några försvunna kärleksbrev. Sedan kommer då mästerverket, den hundrafemtio sidor korta ”När skruven dras åt” (1898). Den börjar som en ordinär spökhistoria. Några vänner har suttit en kväll och berättat skräckisar för varandra, när en av dem, Douglas, menar att han har en mycket obehaglig och dessutom sann historia att berätta om två barn som hemsöks av vålnader. Han skickar efter en dagbok han har i sin ägo, skriven av ”Guvernanten”. Och resten av romanen är hennes redogörelse för en anställning på ett ensligt beläget gods på engelska landsbygden, där hon ska ta hand om ett föräldralöst syskonpar, Miles och Flora. Man känner igen genrens stående inslag – berättelsen i berättelsen, det ensliga godset, den ensamma, modiga kvinnan. Men sedan börjar det skeva. Två underliga gestalter envisas med att dyka upp oanmälda, bägge tidigare tjänare på godset, mr Quint och miss Jessel. De har ett mycket dåligt inflytande på barnen – Guvernanten uppfattar det åtminstone så. Men det tar några kapitel in i romanen innan vi förstår att både Quint och Jessel är döda. Ändå uppenbarar de sig skamlöst mitt på blanka dagen, i fullt solsken, och tittar in genom fönstret när barnen har lektion. Det är dem de på något sätt är ute efter. Och Guvernanten tar upp kampen om barnens själar. Mer än så bör man kanske inte berätta om en spökhistoria, även om slutet spelar en stor roll för hur berättelsen ska förstås. Jessel och Quint är en ny sorts gastar i litteraturen. I ett intressant förord berättar litteraturvetaren Mattias Fyhr om Henry James intresse för sin tids religionspsykologiska forskning och stilla flört med spiritismen – inte ovanligt i hans generation av intellektuella. Men det finns ytterligare en sida av saken, som har att göra med James rädsla för sin egen latenta homosexualitet, ett tema som Colm Tóibín utforskar mycket fint i sin egen roman om James, ”Mästaren”. En process i tiden som skrämde James och som han följde noga var åtalet mot Oscar Wilde som 1895 dömdes för ”osedlighet”, en dom som blev hans död. James skrev till oroliga vänner att han inget ”hade att skämmas för”. Men samma år som Wilde släpps och går i exil skriver han ”När skruven dras åt”. Det manliga spöket ”Quint” har ett namn som påminner om ”Quaint” – ett tidigare ord för ”queer”. Och miss Jessels namn ekar av Bibelns Jezebel, som länge varit ett skällsord för en ”lösaktig” kvinna. Dessa spöken visar sig plötsligt mitt på ljusa dagen, och när Guvernanten försöker få barnen att konfrontera sina hemsökelser slutar det illa. Det är en läsning av James kortroman som stigit fram i samtiden. Jag menar nu inte för ett ögonblick att James skulle ha skrivit en allegori om homosexualitet och bögskräck. Men vad han visste, och visar i sina mästarprov till kortromaner, är att det sublimt skrämmande också oftast är det socialt förbjudna – något som vår tids goda skräckförfattare, från Stephen King till Ajvide Lindqvist, är fullt på det klara med.


Det förbjudna är det som skrämmer

Summary: Henry James klassiska roman ”När skruven dras åt” har kallats världens bästa spökhistoria. DN:s Ola Larsmo instämmer till fullo. BöckerHenry James”När skruven dras åt”(Turn of the screw)Övers. Ola Klingberg, förord: Mattias Fyhr. Modernista

Den har kallats världens bästa spökhistoria. Och när jag läser om Henry James klassiska kortroman ”När skruven dras åt”, nu i utmärkt nyöversättning av Ola Klingberg, så instämmer jag. Igen. Den krypande spänningen i berättelsen skapar ett obehag av det slag som är svårt att bli av med. Själva skräckrekvisitan är nedhållen till ett minimum – inga chockeffekter, ingenting läskigt som plötsligt hoppar fram ur garderoben. Bara den tilltagande känslan av att världen inte är som den ser ut att vara, att man plötsligt är osäker på vem som är levande och vem som är död. Ska jag jämföra stämningen i ”När skruven dras åt” med någon modern skräckskildring blir det M Night Shyamalans spökfilm ”Sjätte sinnet” från 1999. Henry James (1843–1916) är en märkligt svårfångad författare. I sin samtid var han en gigant som i roman efter roman försökte pejla skillnaderna mellan sitt första hemland USA och det Europa där han valde att leva. Större delen av hans produktion består av tjocka sedeskildringar som ”The ambassadors”(1903), ”The golden bowl” (1904) eller den kanske bästa av hans större romaner, ”Portrait of a lady” (1881). James hör till de artonhundratalsförfattare vars verk också gör sig bra på film, som i Jane Campions utmärkta version av ”Portrait of a lady” från 1996. Inne i hans tidvis tunga stil finns också en alldeles kompromisslös blick för skräcken inför att bli synlig i andras ögon, ett tidvis grymt sönderplockande av de trick och åthävor människor använder när de bygger skyddsvallar mot varandra. Kommer man väl in i en James-roman är man fast. Men då får man först kämpa litet med en sorts tankspriddhet i James språk. Det var för sina tjocka, psykologiskt intrikata romaner som James ville bli ihågkommen. Men det är nog de kortare texterna som håller hans författarskap vid liv. I ”Asperns brev” från 1888 lyckas han skapa stark klaustrofobi och krypande obehag, riktig skräckstämning, kring jakten på några försvunna kärleksbrev. Sedan kommer då mästerverket, den hundrafemtio sidor korta ”När skruven dras åt” (1898). Den börjar som en ordinär spökhistoria. Några vänner har suttit en kväll och berättat skräckisar för varandra, när en av dem, Douglas, menar att han har en mycket obehaglig och dessutom sann historia att berätta om två barn som hemsöks av vålnader. Han skickar efter en dagbok han har i sin ägo, skriven av ”Guvernanten”. Och resten av romanen är hennes redogörelse för en anställning på ett ensligt beläget gods på engelska landsbygden, där hon ska ta hand om ett föräldralöst syskonpar, Miles och Flora. Man känner igen genrens stående inslag – berättelsen i berättelsen, det ensliga godset, den ensamma, modiga kvinnan. Men sedan börjar det skeva. Två underliga gestalter envisas med att dyka upp oanmälda, bägge tidigare tjänare på godset, mr Quint och miss Jessel. De har ett mycket dåligt inflytande på barnen – Guvernanten uppfattar det åtminstone så. Men det tar några kapitel in i romanen innan vi förstår att både Quint och Jessel är döda. Ändå uppenbarar de sig skamlöst mitt på blanka dagen, i fullt solsken, och tittar in genom fönstret när barnen har lektion. Det är dem de på något sätt är ute efter. Och Guvernanten tar upp kampen om barnens själar. Mer än så bör man kanske inte berätta om en spökhistoria, även om slutet spelar en stor roll för hur berättelsen ska förstås. Jessel och Quint är en ny sorts gastar i litteraturen. I ett intressant förord berättar litteraturvetaren Mattias Fyhr om Henry James intresse för sin tids religionspsykologiska forskning och stilla flört med spiritismen – inte ovanligt i hans generation av intellektuella. Men det finns ytterligare en sida av saken, som har att göra med James rädsla för sin egen latenta homosexualitet, ett tema som Colm Tóibín utforskar mycket fint i sin egen roman om James, ”Mästaren”. En process i tiden som skrämde James och som han följde noga var åtalet mot Oscar Wilde som 1895 dömdes för ”osedlighet”, en dom som blev hans död. James skrev till oroliga vänner att han inget ”hade att skämmas för”. Men samma år som Wilde släpps och går i exil skriver han ”När skruven dras åt”. Det manliga spöket ”Quint” har ett namn som påminner om ”Quaint” – ett tidigare ord för ”queer”. Och miss Jessels namn ekar av Bibelns Jezebel, som länge varit ett skällsord för en ”lösaktig” kvinna. Dessa spöken visar sig plötsligt mitt på ljusa dagen, och när Guvernanten försöker få barnen att konfrontera sina hemsökelser slutar det illa. Det är en läsning av James kortroman som stigit fram i samtiden. Jag menar nu inte för ett ögonblick att James skulle ha skrivit en allegori om homosexualitet och bögskräck. Men vad han visste, och visar i sina mästarprov till kortromaner, är att det sublimt skrämmande också oftast är det socialt förbjudna – något som vår tids goda skräckförfattare, från Stephen King till Ajvide Lindqvist, är fullt på det klara med. Ola Larsmo litteratur@dn.se


Petter sjunger för Afrika

Summary: Den 17 augusti sänder P 3 i fem timmar om svältkatastrofen på Afrikas horn. Petter och Salazarbröderna bidrar med en välgörenhetslåt ihop med Sveriges artistelit.

När det började rapporteras om svältkatastrofen i östra Afrika skickade Petter ett sms till Pia Kalischer, musikansvarig på Sveriges Radio, och skrev ”vi måste göra något”. Petter och Pia hade jobbat ihop med ”Step your vd-game up” i Musikhjälpen i vintras, där Petter uppmanade vd:ar i Sverige att skänka pengar. Det började som ”en kul grej på Twitter”, säger Petter. I slutändan fick de in en miljon kronor. – När man gör en sådan här insamling vill man ha en seriös partner så att det blir bra. Insamlingar kan vara så cyniska ibland också. Där känns P 3 och Radiohjälpen bra. – Petter utmanade oss, säger Pia Kalischer. Vi svarade med att göra det som vi är bäst på i P 3: en koncentrerad nyhetssändning med humanitära inslag. Vi ska ge bakgrund, öka kunskapen och skapa engagemang. Den 17 augusti sänder P 3 direkt i fem timmar om svältkatastrofen på Afrikas horn. Programledare är Jason ”Timbuktu” Diakité och Rebecka Vinterbarn Elg. Som svar på sitt sms fick Petter en egen utmaning. – Det är inte så många artister som är engagerade i dag, säger Pia Kalischer. Jag tror att det är så förknippat med proggrörelsen. Vi lyssnade på ”Berg är till för att flyttas” när vi kom på det här. Den är inte särskilt bra faktiskt. Utmaningen för Petter blev i stället att få folk att engagera sig. Han snackade med Salla Salazar och idén att göra en låt under de fem timmarna med några av Sveriges bästa musiker växte fram. – Det är lätt att ge femtio spänn i dag, säger Pia Kalischer. Det kan alla göra. Men att ge av sin tid, åka till den där studion tidigt på morgonen och stanna tills låten är klar, det är en utmaning. – Vi har inte förberett någonting, säger Petter. Vi skriver, spelar in och mixar på plats och sänder den i slutet av programmet. Finns det inte en risk att den blir dålig om man har så kort tid på sig? – Jag tror att det blir bra. Eller, jag kan inte svara på hur låten kommer att bli men det vi vill göra är att ge inspiration till andra att engagera sig. Det kan handla om en klassinsamling in skolan, eller sälja bullar eller att alla på jobbet lägger femtio spänn i en kaffekopp som man drar i väg till Radiohjälpen. Vi vill peppa andra att göra något. Vad som ska hända med låten är inte bestämt än. – Vi har inte ens kopplat på något skivbolag. Vi vet inte om den ska säljas på Itunes. Jag har några dagar på mig att styra upp det i så fall. Just nu handlar det om att få in artisterna och musikerna för att få till låten, sända den i programmet och få folk att engagera sig. Hittills är Petter, Salazarbröderna och Daniel Adams-Ray engagerade. – Jag ringde honom i morse klockan åtta, säger Petter. Han har ju en Afrikakoppling också, eftersom han bott där. Han sa ja med en gång. Vilka är drömgästerna? – Lykke Li och Jojje Wadenius, förstås, drömmer vi om. I Sverige har vi inte en lika lång och gedigen tradition av den här sortens engagemang. USA:s artistelit är lättare att locka ut för att samla in pengar till svältande eller katastrofdrabbade. – Jag tror att vi är lite bekväma kanske, säger Petter. Över lag tror jag att det finns många offentliga personer inom nöjes- och idrottsvärlden som inte förstår hur mycket de kan påverka om de gör någonting. Jag tror inte att det handlar om att folk inte vill, det gör de säkert. Men det blev ganska tydligt när vi gjorde ”step your vd-game up”, att folk inte fattar hur mycket de kan göra. Pia Kalischer tror att det engagemang som Petter har kan ge ringar på vattnet. – Om andra människor har hjärtan och energi tycker jag att man ska försöka samla det till något slags kraft. Det är min förhoppning att P 3 kan göra den här stora temasändningen och att folk vill lyssna och förstå mer. Petter tror inte att man kan rädda världen med en låt, men att man som artist ändå kan göra skillnad. – Jag är en offentlig person och har mycket folk som lyssnar på mig. Då är det bra att göra något vettigt av det i alla fall. Det är så lätt att sitta på Twitter och gnälla och tycka att saker och ting är fel, här gör vi något positivt. Så fuck off, nu kör vi! Kända insamlingslåtar genom tiderna ”We are the world” inspelad 1985, skriven av Michael Jackson och Lionel Richie, producerad av Quincy Jones och inspelad av artisterna på välgörenhetssprojektet ”USA for Africa”. ”Do they know it’s Christmas?” skriven av sir Bob Geldof och Midge Ure sjöngs av Band aid för de svältdrabbade i Etiopien. ”Where is the fire” sjöngs in av bland andra Europe, Yngwie Malmsteen och Candlemass i Sverige efter 11 september 2001, men gavs inte ut förrän 2004, till förmån för tsunamioffren. ”All I need is you” skrevs av Andreas Carlsson och sjöngs in av Idoldeltagarna 2010. Pengarna gick till Unicef. ”Move your body” av Beyoncé var en del av Michelle Obamas kampanj mot barnfetma i USA. ”Give a helpin’ hand” skrevs av Joey Tempest för projektet Swedish metal aid 1985. Pengarna gick till de svältande i Etiopien. ”Sun city” var en protestlåt mot apartheid av Steven Van Zandt med Artists united against apartheid: bland andra Kool DJ Herc, Grandmaster Melle Mel, Bob Dylan, Herbie Hancock, Ringo Starr Lou Reed, Run DMC, Peter Gabriel, Afrika Bambaataa, Daryl Hannah och U2. ”That’s what friends are for” spelades in igen av Dionne Warwick, Gladys Knight, Elton John och Stevie Wonder 1985 som välgörenhetssingel i kampen mot aids. ”The saints are coming” med U2 och Green Day till förmån för offren till orkanen ”Katrina”.


”Medmänniskor och ingenting annat just då”

Summary: På onsdagen invigs mässan ”Tusen sätt att göra skillnad!” Den handlar om frivilligarbete i Sverige och EU. På plats är norska Röda Korset som berättar om sitt insatsarbete efter terrorattackerna på Utøya.

På mässan deltar ett sextiotal ideella organisationer som alla vill visa vad frivilligarbete bidrar med till samhället. I ett extrainsatt seminarium deltar Vestfold Röda Korsets krishanteringsgrupp i Norge för att berätta om hur de organiserade sitt insatsarbete på evakueringscentret Sundvolden morgonen efter terrorattackerna på Utøya. – Vi vill berätta att vi fungerade som medmänniskor och ingenting annat just då. Att vi hjälpte till med registrering, eget rum och att ge de drabbade mat och dryck, säger insatsledaren Anne Meklenborg till DN.se. Anne Meklenborg minns morgonen efter händelsen som ett lugnt och behärskat kaos. På plats bland chockade och förtvivlade människor fanns 40 personer från krishanteringsgruppen, betydligt fler än vad gruppen i själva verket består av. – Innan händelserna på Utøya bestod vår krishanteringsgrupp av 15 personer. I dag är vi 25. Drygt tre veckor efter attentaten har ytterligare 1000 personer i Norge ansökt om att bli frivilliga i Röda Korset, säger Anne Meklenborg. Under onsdagens mässa vill krishanteringsgruppen passa på att förmedla sitt viktigaste budskap. – Vi är inte några yrkesmänniskor i den här rollen. Vi är medmänniskor som bör ses som ett komplement till psykologer och läkare. Alla är inte duktiga på allt men alla kan göra något, säger Anne Meklenborg. Vestfold Röda Korsets krishanteringsgrupp bildades i samband med branden på M/S Scandinavian Star där 159 människor omkom utanför Lysekil år 1990. Norska Röda Korset var på plats men upptäckte snabbt att många frivilliga var oförberedda på att samtala med chockade. Mässan ”Tusen sätt att göra skillnad!” varar i 3 dagar i Stockholm och det i samband med att Europakommissionen utnämnt 2011 till Europaåret för frivilligarbete.


Clas Barkman: Se Norden

Summary: Sextio procent av den norska befolkningen följer svensk tv, men hur många svenskar ser norsk tv.

Vi var många radiolyssnare och tv-tittare som följde terrordramat i Norge genom direktsändningarna i Norsk Rikskringkasting, NRK. Detta tack vare att SR och SVT tillfälligt lade ut dessa sändningar även i Sverige. NRK:s rapportering var utomordentligt professionell och något av det bästa man kan finna i public service. Sedan dess vill man förstås höra och se mera från Norge. Och från NRK. Det är förstås lite pinsamt att det skulle behövas ett terrordåd för att vi på allvar skulle börja intressera oss för vad som händer i vårt närmaste grannland. I Norge har motsvarande intresse för Sverige funnits länge. Nästan alla norska tv-distributörer har med SVT i sina basutbud. Och det är lätt att få in SVT:s sändningar om man bor i gränstrakterna. Inom NRK uppskattar man att minst 60 procent av den norska befolkningen följer svensk tv. I Sverige är det trögare. Radioprogrammen i samhällskanalen NRK P2 går oftast att lyssna på utanför Norge via nätet (http://www.nrk.no/p2/) eller via en app på mobiltelefonen. Men om man söker NRK:s tv-program på nätet möts man ofta av detta trista meddelande: ”På grunn av rettighetsbegrensninger er dessverre ikke NRKs direktesendinger tilgjengelige for brukere i utlandet. Denne begrensingen gjelder også for en del programmer i opptak.” Inte ens om man bor nära den norska gränsen är det lätt att se på NRK eftersom det krävs en speciell tv-box (mpeg4) för att kunna se de norska tv-programmen. För den som är kund hos ett kabel-tv-bolag går det förstås att köpa NRK1, NRK2 och TV2 Norge som tillval för mellan 30 och 40 kronor i månaden. Den bästa lösningen kan vi hämta direkt från mediesamarbetet med Finland. Program från finska YLE sänds i dag gratis i marknätet över Mälardalen i Sverige. Och i Finland har befolkningen tillgång till svensk tv via ”SVT World” som sänds kodat i marknätet i Finland. Den 1 september försvinner dock ”SVT World” som rikskanal i Finland och sänds då gratis enbart i södra Finland längs kusten. Redan nu talas det om tittarstorm från övriga landet. Nu försöker kulturminister Lena Adelsohn Liljeroth ta upp tråden med ökat nordiskt samarbete i och med den nya public serviceutredningen som ska vara klar den 1 september 2012. Så här står det i direktivet: ”Viktiga delar av kulturuppdraget är det nordiska programutbytet och samarbetet inom Nordvision som syftar till att värna och utveckla den nordiska kulturgemenskapen.” Men det är dags att göra någonting större och bredare och inte bara samsända enskilda program. Det är dags att lägga ut hela kanaler. Radiokanalen NRK P2 och tv-kanalen NRK1 skulle vara en bra -början.


Lenny Kravitz går på känsla

Summary: Multiartisten Lenny Kravitz är aktuell med nya albumet "Black and white America". Senare i höst åker han ut på en omfattande världsturné.

– Jag kommer definitivt till Sverige nästa sommar, säger han. Lenny Kravitz är tillbaka med sitt nionde studioalbum, ”Black and white America”, som han menar är väldigt annorlunda i jämförelse med hans tidigare skivor. – Skivan är ett konstverk. Det finns inte någon låt på albumet som låter som den andra, säger Lenny Kravitz i en telefonintervju till TT Spektra. Titelspåret handlar om de egna erfarenheter av rasism som drabbat hans familj, men också om rasismen i dag. – Jag är inte arg, mest överraskad över att det fortfarande finns så mycket ilska och hat mot vissa grupper, säger han. Lenny Kravitz är också chockerad över händelserna i Norge. – Det är en sådan tragedi vad en galen person kan göra mot så många liv. Två världar Lenny Kravitz växte upp med den ena foten hos sina morföräldrar i en fattig, svart del av Brooklyn, och den andra i den rika och huvudsakligen vita världen på Manhattans Upper East Side, där han kom nära rasismen. – Jag var ett blandbarn. Men jag kände mig hemma i båda världar, och har alltid trivts med den kontrasten. Kontraster präglar också hans musik. På "Black and white America" pendlar han ohämmat mellan olika musikstilar. – Jag är inte bara en stil och gillar inte att vara begränsad. Lenny Kravitz jämför musikskapandet med att måla tavlor. – Jag går bara efter känsla och planerar ingenting jag gör, säger han. Duett med Winehouse En artist han ser som mycket unik är den nyligen bortgångna Amy Winehouse, just för att det fanns ett budskap i allt hon var och i allt hon gjorde. – Vissa människor kommer till världen för att göra vad de måste göra, för att sedan snabbt lämna den, säger Lenny Kravitz, som för två år sedan gick ut med att han ville sjunga in en duett med sångerskan. Fick du någon respons? – Nej, men jag hade älskat att sjunga med henne. Hon är legendarisk. Lenny Kravitz åker i höst ut på en världsturné, och han säger att han absolut kommer till Sverige nästa sommar. – Jag har alltid älskat Sverige, speciellt på sommaren. Svenskar är väldigt coola och jag har flera vänner därifrån i New York. Jag har också varit mycket i Motala eftersom jag förut hade en flickvän där. Artikeln har tillfogats rättelser sedan den publicerades första gången. Fakta/Lenny Kravitz Amerikansk sångare, låtskrivare, producent och multiinstrumentalist. Han föddes 1964 i New York och flyttade som elvaåring till Los Angeles. Hans mamma var skådespelare och hans pappa tv-producent. Hade en roll i socialdramat "Precious" och är nästa år återigen filmaktuell i "Hunger games". Lenny Kravitz har sålt över 35 miljoner album. Diskografi: "Let love rule" (1989), "Mama said" (1991), "Are you gonna go my way" (1993), "Circus" (1995), "5" (1998), "Lenny" (2001), "Baptism" (2004), "It is time for a love revolution" (2008). Aktuell med nya albumet "Black and white America" (släpps 24/8) där han spelar de flesta instrument själv. Jay-Z och Drake gör inhopp.


Dancehall stal showen

Summary: På Uppsala reggaefestival trängs förortskids, barnfamiljer och hippies. Den blandade publiken gav en gemytlig inramning till Bob Marley-covers och dancehalldans.

”Jag älskar reggae så mycket att jag fortfarande lyssnar på Bob Marley”, berättade dancehallstjärnan Mr Vegas mitt under sin spelning på Uppsala reggaefestival i fredags. Sen spelade han Bob Marleys superhittar ”Buffalo soldier” och ”Three little birds”. På skiva. Och ledde själv allsången medan bandet fick stå tyst och vänta. Detta lyckade, men lite märkliga, inslag skulle förmodligen aldrig kunna hända inom någon annan genre. Vilket också är reggaens stora charm. Konserterna är sällan förutsägbara. För vem hade kunnat gissa att den extremt efterlängtade Gyptian, beväpnad med fjolårets största dancehalldänga ”Hold you”, skulle välja att ge tio minuter i mitten av sin show till den bortglömde och inte särskilt duktige deejayn Nitty Kutchie? (Som i sin tur använde sin lånade tid i rampljuset till att skråla Bob Marley-covers.) Men publiken i Uppsala finner sig i det mesta, på gott och ont. Toleransen bidrar till en utmärkt trevlig stämning där alla verkar känna sig välkomna, oavsett hudfärg, ålder eller stil. Här trängs uppklädda förortskids och avslappnade barnfamiljer bredvid rökelsedoftande hippies och unga män med bar överkropp. Men publikens tolerans borde i vissa fall kanske vara lägre, nämligen när det gäller dåliga framträdanden. Att folk stod ut med en hel konsert med Toots & The Maytals, där Toots dotter och körsångerska tvingades ersätta storstjärnan som fastnat i flygtrafiken, är obegripligt. Här hade den ökända jamaicanska publiken, känd som den elakaste i världen, snabbt buat bandet av scenen. Toots miss skapade rykten om fler inställningar – vilket inte stämde. Skönt, eftersom reggaescenen plågats mycket av inställda spelningar. Något som Yared Tekeste och de andra slitvargarna bakom festivalen arbetat hårt med att förändra. Ett av ryktena gällde festivalens sista akt – Elephant Man. Som dock dök upp och sitt smeknamn ”Energy God” troget rev av säkert 60 låtar på lika många minuter. De flesta med en tillhörande dans, till mångas stora glädje. För om det är något som exploderat på senare år så är det dancehalldans, något som kul nog fick ordentlig plats under årets festival genom workshopar och uppvisningar. Även om man knappast behöver ge dansarna utrymme. De tar det själva. Inte minst svenska dancehalldrottningen Queen Julie, som med sina hisnande akrobatiskt erotiska dansmoves stal showen från både Mr Vegas och Elephant Man. Bland höjdpunkterna märktes Queen Ifrica, vars några år gamla incestlåt ”Daddy don’t touch me there” fortfarande ger rysningar. Även hon sjöng Bob Marley, bättre än någon annan, och lyckades göra ”So much trouble” till sin egen. Att hon var festivalens enda stora kvinnliga artist är trist – men knappast bokarnas fel. Det saknas helt enkelt riktigt bra kvinnliga reggaeartister att boka; ett evigt problem på den grabbiga reggaescenen. Bra reggaegubbar finns det däremot gott om. Vilket såväl rootslegenden Johnny Clarke som den otroligt soulige rocksteadysångaren Ken Boothe visade. Och även om tillväxten är sämre än på länge saknades inte nya namn – blott 21-årige Romain Virgo som spelade tidigt på torsdagen är ett av reggaemusikens största löften. Svensk reggae då? Jo, den svenska rootsreggaens yngsta veteran, 16-årige Uppsalabon Junior Natural som uppträdde på festivalen redan vid 10 års ålder, övertygade med sin nya mörkare röst. Här finns mycket att hämta. Kapten Röd, den långa röda göteborgaren vars nya album hördes överallt på festivalområdet, fick i år chansen på den stora scenen. Och han tog den. Någon vidare sångare eller melodisnickrare är han inte, men skicklig på scen. Att sjunga på svenska ger också ett visst övertag på en festival där många artister faktiskt är rätt svåra att förstå. En annan svensk artist med färskt album i bakfickan är Joey Fever, som också övertygade. Även om hans fina kärlekslåtar på engelska snarare riktar sig till en internationell reggaepublik än en svensk festivalpublik som mest suktar efter låtar om elaka poliser och marijuana. Eller kanske bara ännu en Bob Marley-cover. För det var det väldigt gott om i år.


Fler kvinnor på albumlistorna

Summary: Fler kvinnliga artister tar sig in på topplistorna i Sverige och Norge. Det visar en undersökning som norska NRK har gjort. Samtidigt är det fortfarande band med män som dominerar musikförsäljningen.

Samtidigt som debattvågorna går höga kring behovet av kvinnliga dj:er i Stockholms klubbvärld visar en ny undersökning på ökad kvinnlig närvaro på topplistorna. Artister som Lykke Li, Adele, Rihanna och Veronica Maggio har figurerat flitigt på de svenska och norska topplistorna under 2011. Enligt en undersökning som norska NRK har gjort var 22,7 procent manliga soloartister och 34 procent kvinnliga soloartister på den svenska topplistan. Det är en tydlig ökning, säger Mats Borch Bugge, som är musikchef på P 3 i Norge. Han ser flera olika anledningar. – Det är flera kvinnor som gör musik i dag, vilket är något som vi jobbat aktivt med både i Norge och Sverige. Dessutom verkar kvinnor i fler olika genrer i dag än tidigare. Samma trend går att se i England. Förra veckan var nio av tio artister på albumtoppen kvinnor och Adele är den mest framgångsrika artisten där under 2011. Paul Williams, som är medieanalytiker på Musicweek, säger till NRK att han sett den här trenden i flera år. – Men i år har den varit enastående. Pendeln har svängt från de manliga artisterna, som brukade dominera listan, till kvinnliga artister, menar Williams. Men Mats Borch Bugge poängterar också att kvinnor oftare är soloartister än män, som gör musik i grupp. – En ensam kvinna verkar vara ett säljbart fenomen. Undersökningen visar också att band står för omkring 40 procent av albumen på topplistan. Ann Werner är lektor i genus på Södertörns högskola. Hon tycker att vinklingen av undersökningen i medierna är lite märklig. Både i Norge och Danmark har man haft rubriker som ”Kvinnor dominerar albumlistan”. – Med risk för att vara tråkig måste jag säga att det är missvisande att hävda att det är kvinnlig dominans. De flesta band består av män. 34 procent är bara en tredjedel. Att det tolkas som att kvinnor dominerar handlar om att man vill tolka det så. Hur kommer det sig att kvinnor oftare är soloartister? – Att män ofta har knutits till band och rock och gitarrer är ett historiskt fenomen, som handlar om vad man tycker att män bör göra. Medan kvinnor oftare har sjungit och klätt upp sig och varit vackra att titta på inom musikkulturen. Även om det så klart inte gäller alla. En snabb koll på listan visar också att de framgångsrika soloartisterna ofta framför låtar skrivna och producerade av män. Ann Werner tycker inte att det är så konstigt att män fortfarande dominerar topplistorna. – Musikbranschen är trögrörlig, precis som alla miljonindustrier. Men egentligen speglar den ju bara samhället i stort. Anledningen till att män fortfarande dominerar, låt vara som band, är klassisk, enligt Ann Werner. – Precis som med litteratur kan man se att kvinnor köper både manliga och kvinnliga artister, medan män tenderar att lyssna på framför allt män. Jämfört med 80- och 90-talet finns det i dag få stora solostjärnor som är män. Då fanns Michael Jackson, Prince och Robbie Williams. – Den intressanta frågan är kanske varför det finns färre riktigt stora manliga artister som är solo i dag, säger Ann Werner. NRK:s statistik för Norge och Sverige • Manliga artister: 25 % • Kvinnliga artister: 34,3 % • Band: 38,7 % • Album med blandade artister: 1,3 % Albumförsäljningen för de 30 första veckorna i Sverige: • Manliga artister: 22,7 % • Kvinnliga artister: 34 % • Band: 31 % • Dansband: 12,3 %


Tidningar med Breivik på förstasidan bojkottas

Summary: Efter en enorm mejlkampanj bojkottar nu flera butiker i Norge tidningar som har bilder på den misstänkte massmördaren Anders Behring Breivik på sin förstasida.

Det har pågått en enorm mejlkampanj sedan terrorattackerna i Oslo och på Utøya den 22 juli. Kampanjen har i stora drag gått ut på att man bör bojkotta bildpubliceringar av den misstänkte massmördaren Anders Behring Breivik. Både på Facebook och Twitter har samma budskap sänts ut. Även nyhetsredaktioner har mottagit enorma mängder mejl. Kampanjens budskap lyder så här: ”I dag har flera hundra norrmän samlats på våra gator för att hedra de drabbade och för att visa kärlek och stöd. Var god och skriv om det här men ta bort alla bilder av förövaren och av massakrerna i Oslo och på Utøya. Det var hans (Anders Behring Breiviks) önskan att bli exponerad – låt inte hans hatbudskap få gro. Välj kärlek. Det gör vi.” Den norska butikskedjan Kiwi har beslutat att inte låta några av sina butiker sälja några tidningar som på sin förstasida har bilder på Anders Behring Breivik. Det skriver tidningen Journalisten på sin hemsida. ”Vi vill inte ha bilder på honom i våra butiker och på våra arbetsplatser. Han ska glömmas, inte exponeras”, står det på en skylt utanför en butik som norska TV2 har fotograferat. Tidningen Dagbladet är en av de som utesluts. En kiosk i den norska kommunen Alta meddelade på tisdagen att de inte längre tänker sälja tidningen.


”Regi, foto, klippning Jan Troell”

Summary: Jan Troell har en självklar plats i den svenska filmhistorien. Just därför förtjänar han att granskas med kritisk blick, skriver Michael Tapper, som läst Kurt Mälarstedts ”Regi, foto, klippning Jan Troell”.

I förordet reserverar sig Kurt Mälarstedt för att han kanske skrivit ”en vänbok” om ”Jan”, som han konsekvent kallar Jan Troell i detta luftigt layoutade och vackert illustrerade festtal lagom till regissörens 80-årsdag. Men ”Regi, foto, klippning Jan Troell” nöjer sig inte med att vara en vänbok. Med vänner kan man på ett fruktbart sätt ha både skilda åsikter och en kritisk distans när det gäller filosofiska, politiska och konstnärliga ståndpunkter. Nej, här kantrar det över i oförblommerad hagiografi, helgonbiografi, inte helt olikt Mikael Timms Bergmanporträtt i ”Lusten och dämonerna”. Jag kan på sätt och vis förstå Mälarstedt. Jan Troell är älskvärd och så långt från primadonnafasoner man kan tänka sig. Filmerna är rika på associativa montage som ackompanjerade av intressanta musikval lockar åskådaren att dra paralleller till lyrik och tonsättning. Till det ska läggas att såväl regissören som hans verk har överösts med alla tänkbara priser och hedersbetygelser. Det är lätt att stämma in i hyllningskörerna. Jan Troell är otvetydigt en betydande regissör med självklar plats i den svenska filmhistorien. Men just därför förtjänar denna nationalklenod att granskas med kritisk blick, att ses och synliggöras. Bara genom att gå i närkamp med den kanoniserade legenden och de piedestalsatta ”mästerverken” kan konstnären och hans arbeten fortsätta leva i dialog med åskådaren. Ett varnande exempel är Ingmar Bergman som först bjöd motstånd mot sin museala upphöjelse då han i ett nummer av Chaplin 1960 kontrade den då rådande Bergmanyran med att storma mot sig själv. Mot slutet av sitt liv medverkade han emellertid aktivt i en allt sorgligare institutionaliseringscirkus kring sig själv. Till slut mumifierade kungaslickandet honom till storsvenskt kulturhelgon – monumental, oåtkomlig och stendöd. Nu hotar Troell att gå samma väg. Det syns både i de dokumentärer som sändes i månadsskiftet och i Mälarstedts bok – alla gjorda i samma anda av välvilja och hovsamhet. Det som saknas är inte bara ett porträtt av en hel människa med både ljus och mörker utan också en fördjupning av hans konstnärskap. Mot den historielösa, konstnärsromantiska berättelsen om Den Store Mannen som i splendid isolation täljer storverk ur geniknölarna borde man ställa den om konstnären som en del av en tradition och samtidshistoria. Någon som både står på tidigare generationers axlar och mitt i samtiden. Född 1931 växer Troell upp i en snabbt växande svensk medelklass där foto- och filmkonsten kunde erövras för vardagsbruk av gemene man. Stillbilden är det första medium som ger honom en konstnärlig självmedvetenhet. En betydande inspirationskälla till ljussättning och komposition får han inte bara från svenska fototidningar utan med all säkerhet också från den världsberömda Magnumgruppen (Robert Capa, Henri Cartier-Bresson med flera). Deras ikoniska nyhetsfoton och vardagsbilder blev stilbildande också inom dokumentärfilmen, där Troell tog sina första steg som professionell filmare. Senare fick han sitt genombrott som en i en svensk ung och ny filmvåg, först som filmfotograf för Bo Widerberg, därefter som regissör och klippare med kortfilmen ”Uppehåll i myrlandet” och långfilmsdebuten ”Här har du ditt liv”. Ändå letar man sig förgäves efter intressanta diskussioner om den livliga debatt och de många politiska och estetiska manifest och teorier som var aktuella i samtiden. Om fotoreportaget. Om cinéma verité och direct cinema i dokumentärfilmen. Om brittiska free cinema-rörelsen och franska nya vågen, som bara nämns i förbigående. Den här blinda fläcken för Troells plats i en större samtidskontext följer på en lång tradition inom svensk filmhistoria, där Sverige och dess filmkonstnärer tycks leva på en öde ö långt från resten av den larmande planetens politiska och konstnärliga sammanhang. I enlighet med denna hemvävda auteurtradition finns omvärlden bara när svenskar verkar i utlandet, till exempel när Troell gästspelar som regissör i Hollywood. Underförstått är det Sverige som gör avtryck i omvärlden, inte vice versa. Nationalromantik paras med vurmen för det manliga geniet som formar världen efter sin vilja – ett mytiskt radarpar med märklig livskraft sedan många sekler. ”Regi, foto, klippning Jan Troell” saknar inte litterära kvaliteter, särskilt som författaren i sitt språk ibland tangerar Troells filmimpressionism när han försöker fånga dennes bilder. Problemet bottnar i att Mälarstedt varken axlar kulturjournalistens eller forskarens självständigt granskande roller. I stället gör han sig till en spökskrivare av Troells anekdotiska självbiografi. Det är Troell om Troell, inte Mälarstedt om Troell. Till och med när Troell anfäktas av självkritik rycker Mälarstedt ut till regissörens försvar mot sig själv och talar om underskattning. Det borgar knappast för integritet och trovärdighet. Invändningarna mot filmerna i den samtida filmkritiken får i sammanhanget karaktären av oöverlagda omdömen märkta av tiden, reviderade av en underförstått mer insiktsfull eftervärld. Än mer betänkligt är hur boken sveper förbi de många debatterna som kantat Troells karriär. Särskilt betänkligt är det alltför korta referatet av den fleråriga, mångbottnade och högintressanta debatten kring den politiska nyckelfilmen ”Sagolandet”. I det kapitlet, liksom genomgående i boken, är det Troell själv som fungerar som tolkningsfacit. Hans hållning som politisk oskuld får stå oemotsagd, likaså filmens tvivelaktiga historiesyn. I en annan biografi, över säg Göran Persson eller Fredrik Reinfeldt, hade det varit otänkbart, närmast absurt. Och här gör det varken filmen eller Jan Troell någon tjänst, annat än som björntjänst – ett dödligt famntag av servilitet. Kurt Mälarstedt är tidigare DN-anställd. Därför recenseras boken av Sydsvenskans filmkritiker Michael Tapper.