”Katitzi” med nerv och hjärta

Summary: Katarina Taikons ”Katitzi” blir en aktuellberättelse om rotlöshet och tillhörighet i händerna på dramatikern Emma Broström. DN:s Pia Huss har sett en familjeföreställning full av fantasi och värme.

Teater ”Katitzi” av Emma Broström efter Katarina Taikons böcker Regi och musik: Lars-Eric Brossner. Scenografi: Sören Brunes. Kostym: Magdalena Nilsson. Musiker: Jonathan Larsson, Niklas Román, Pedram Shahlai. I rollerna: Johan Friberg, Cecilia Milocco, Isabel Munchi, Shebly Niavarani, Ulla Svedin, Lars Väringer, Sara Wikström. Folkteatern i Göteborg. Självklart är det på Folkteaterns Röda scen man nu spelar Emma Brostöms dramatisering av ”Katitzi”, Katarina Taikons till stor del självbiografiska berättelse om den viljestarka, vetgirigt modiga zigenska flickan. Katarina Taikon var banbrytande när hon, i slutet av 60-talet, genom mustigt direkta och genuint personliga texter, började beskriva romernas levnadsvillkor. Böckerna är fyllda av kraft och humor. Och de är förvisso skrivna med rött hjärteblod. Dramatikern Emma Broström förvaltar detta väl. Hon renodlar huvuddragen och tecknar Katitzi och hennes familj som barn av sin tid, men gör dem också helt närvarande i 2010-talet. Ty rotlösheten, det ständiga hotet om avvisning och utvisning förskräcker nu liksom för 60 år sedan. Inte heller i 2010-talets Europa vågar en Katitzi ha förhoppningar om framtiden. Lars-Eric Brossners regi gör sökandet efter en plats, en geografisk tillhörighet, till spelets framåtdrivande puls. En familj ständigt på väg jagade av inre och yttre oro. Rastlös rörelse, i dröm, mardröm och verklighet. Mycket gör ont för nioåriga Katitzi, som förlorat sin mor och nu lever med pappa, Lars Väringer, elaka styvmor, Ulla Svedin, underbara storasyster Rosa, Isabel Munshi, och kloke storebror Paul, Shebly Niavarani. Ändå är hon en överlevare. Katitzi må förvägras att gå i skolan och grannarna i det torftiga miljonprogramshuset må kalla dem tattare och zigenarjävlar. Katitzi har ändå en så stark tilltro till sitt eget värde att hon knappt förstår föraktet från Johan Fribergs rasistiske granne. Sören Brunes scenografi är en vemodig kommentar till individens förväntade anpassning. Allt går att veckla ut som lådor. Men ovan alla tvingande små boxar skuttar och dansar en otämjbar motståndets musik. Cecilia Milocco, som barnet Katitzi, rör sig lika ivrigt intensivt som violinisternas stråkar. Milocco framstår som en romsk Ronja Rövardotter. Full av fantasi, prat, kärlek och dådkraft. En rollprestation av värme och autenticitet. Att övertygande gestalta ett barn är konst. ”Katitzi” riktar sig till familjepubliken. Kanske är det anledningen till en viss återhållsamhet i de starkaste känsloyttringarna. Här finns mer lågmäld intensitet än verklig förtvivlan. Men Sara Wikström tänder eldar som Katitzis låtsasfarmor Mami. Det är till henne Katitzi rymmer när det blir för jävligt hemma. Hos Mami framstår en annan möjlighet, den att ”ett hemma” också kan finnas i samtal och närhet till en människa man älskar och respekterar. Sara Wikström flödar av värme för ”sina pojkar” musikerna. Med nerv och osentimental ärlighet upphöjer hon också Katitzi till sitt zigenardrottningrike. Mötet, mellan den lilla flickan och den luttrat stolta kvinnan, är föreställningens höjdpunkt med intellekt, musik och rött hjärta. Pia Huss teater@dn.se


”I’m still here”

Summary: En stjärna dör – på låtsas. Nu vet alla att Joaquin Phoenix är en ännu skickligare skådespelare än förr. Kerstin Gezelius ser fejkdokumentären som en magnifik tribut till alla trasiga självförtroenden i änglarna stad.

21 gram. Så mycket sägs vikten av en kropp minska vid dödsögonblicket. Det skulle alltså vara själens vikt. Casey Afflecks och Joaquin Phoenix ”I’m still here” ger en ganska exakt bild av kändisskapets vikt och mått. Vad blir kvar av ”Joaquin Phoenix” när Joaquin själv inte vill vara med längre? Som många vid det här laget har läst sig till så handlar filmen om en till synes obetydlig händelse i universum: Oscarsnominerade Joaquin Phoenix hasplar plötsligt, på ett lite stirrigt, omoget sätt ur sig att han tänker hoppa av skådespeleriet och satsa på sin karriär som rappare i stället. Inte för att han har någon sådan karriär, men det framgår att han tycker att det verkar friare och mer äkta. Skådespelare är dockor som gör och säger vad de blir tillsagda, säger han och låter som en tonåring. Det verkade inte helt otillförlitligt när man läste om det. Phoenix är en del av Hollywoods unga men desillusionerade aristokrati av kändisbarn och barnstjärnor. Han är uppvuxen i en suspekt sekt, blev tidigt barnstjärna och såg brodern River dö kändisdöden i en överdos utanför Viper Room. Är det så konstigt då om man vill hoppa av och söka sig själv någon gång? Det grymma med den här filmen är att han inte hittar någonting. Inom ett år har den välrakade, ståtliga Joaquin Phoenix blivit en fet, nerrökt, självupptagen och aggressiv flopp. Att på det här sättet tillbringa knappt två timmar med honom är nästan outhärdligt och Afflecks muggiga, skakiga foto och vårdslösa utsnitt gör det inte trevligare. Den nye Phoenix förödmjukar sina självuppoffrande assistenter tills de lämnar honom (med osmakliga minnen). Han visar upp allt vi inte vill veta om kändisskapets avigsidor. Han är dessutom divig och långtifrån fri. Det går inte att hitta ett enda försonande drag hos honom. Tills han kommer in i en tv-studio, någonstans kring andra aktens vändpunkt. Då förstår man att det finns något som är ännu otrevligare: Hollywood, personifierat av David Lettermans självupptagna vargflin. Letterman har intervjuat Hollywoodstjärnor i tjugoåtta år utan att komma dem inpå livet. Han skrämmer dem. Han är den intelligenta medelklassens utsända stjärngiss-lare. Att göra bort sig hos Letterman är en katastrof, att inte vara inbjuden alls är ännu värre. Han är gentil mot sina gäster, öser beröm över dem, men sadismen lyser igenom. Det är ett test. Man riskerar att framstå som dum i hans sällskap. Phoenix framstod som mer än dum. Det var en idiot som satt där i tv-fåtöljen och mumlade och tuggade tuggummi och faktiskt fortfarande verkade tro att han var ball och subversiv. Den här centrala scenen i ”I’m still here”, när David Letterman begår ett lustmord på avhopparen, har många redan sett, på tv eller på Youtube. Den är värd sin framträdande plats i filmen. Det är mycket underhållande och ser väldigt äkta ut när man har fått vara med om allt som leder fram till det. Agentens gravlika tystnad efteråt är minst sagt övertygande och när Phoenix sedan kravlar runt i ett buskage vid motorvägen och stönar och skriker, för att hans lilla nyck är oåterkallelig, för att han kanske har gjort bort sig för alltid, så är i alla fall inte jag säker på att han inte har rätt. Vare sig det är iscensatt eller inte. Det återstår att se hur det blir med det. Nu är det offentligt att alltihop var spelat (från Phoenix sida), att Affleck och han ville göra ett slags wallraffreportage om kändiskultens dolda mekanismer. Sophia Coppola och Stephen Dorff jobbar ju med något liknande i ”Somewhere”, om än med andra, betydligt mer poetiska medel. Regissörerna har inget att förlora på det. Inte en bortglömd tonårsidol som Dorff heller. Men att som Joaquin Phoe-nix kacka i eget bo just när han höll på att bli – men ännu inte hade blivit – en av de största, är utan tvekan en provokation. Nu vet alla att han är en fruktansvärt skicklig och kompromisslös skådespelare med en egen agenda. Det är inga självklara meriter i Hollywood. Dessutom vet alla hur han ser ut fet och naken. Det kan vara slutet. Jag väljer att se det som en magnifik hämnd för Rivers död och en tribut till alla trasiga självförtroenden i änglarnas stad. Men jag har kanske sett för mycket Hollywoodfilm.


Tvärtom-komik får barn att skratta

Summary: Slapstick är bra när man producerar komik för barn. Men ironi ska man undvika, menar Mikael Syrén, regissör till årets julkalender i SVT. ”Jag tycker det är elakt, rent ut sagt” , säger han.

Varför är vi så förtjusta i att skratta Insidan belyser i denna serie några aspekter av det befriande – men också uteslutande – skrattet. Humor förändras med åldern. Årets julkalender är skriven för att passa från sex år och uppåt. – Det är alltid knepigt med ålder. Ska det vara det minsta spännande för en tioåring, är det svårt att få med treåringarna. Men jag tror att den kommer att funka från sex år och för hela familjen, säger Mikael Syrén. Han har regisserat årets julkalender som började visas igår och har själv har tre barn, 6, 11 och 18 år. Det är någonstans i sexårsåldern som barn börjar se det komiska i vardagssituationer och relaterar till omvärlden på ett mer dubbelbottnat sätt, menar Mikael Syrén. – Ironi däremot, begriper barn oftast inte förrän de närmar sig tioårsåldern. De börjar förstå att vuxna kan säga en sak och göra något annat. Däremot har de svårt att förstå att en vuxen kan mena något annat än han eller hon säger, till exempel att ”här var det städat” om ett rum som ser ut som en svinstia. Därför undviker Mikael Syrén ironi när han producerar humor för barn. – Jag tycker det är elakt, rent ut sagt, att utsätta dem för ironi. Då lär man dem att inte lita på vad det vuxna säger. Däremot förstår barn ofta så kallade ”klippskämt” . Att någon först säger: ”jag tänker inte köra svärmor till flygplatsen” , för att i nästa klipp köra svärmor till flygplatsen. Sexåringar förstår också karaktärsbyggen, att pappan är si och mamman är så, menar Mikael Syrén. I årets julkalender är pappan Roger en före detta dammsugarförsäljare. Han är naiv, godhjärtad, visionär och tror att allt är möjligt. Barn runt sex år förstår det roliga med att han tycker det är kul att dammsuga och att han samlar på dammsugare ungefär som andra samlar på fina viner, tror Mikael Syrén. – Det handlar om tvärtom-komik, att det händer något omvänt, att någon tycker det är kul att göra tråkiga saker. Mamman Ritva står för stabiliteten och styrkan i familjen. Men hon har också drömmande drag som behövs för att föräldrarnas kärlek ska vara stark. Mikael Syrén tittade mycket på Helan och Halvan när han skissade på deras karaktärer. – När jag var liten uppfattade jag bara att Helan var arg på Halvan hela tiden. Nu när jag är vuxen uppfattar jag dem som ett kärleksfullt par. Helan stöttar Halvan när han kommer med en idé. Det är först när idéen misslyckas som han blir arg. Förklaringen till att vi ser Helan och Halvan på olika sätt är att barns humor är så fokuserad på ”slapstick” , att någon trillar och slår sig eller får en smäll på ett kul sätt, enligt Mikael Syrén. – För barn är det den mest omedelbara formen av humor. Först skrattar de litet försiktigt för att de blir rädda att det gjorde ont. När de förstått att det gick bra kan de skratta hur mycket som helst. Barns humor förändras allt eftersom de mognar och synen på världen förändras. Mellan sex och tio år lär sig barn ofantligt mycket, allt är nytt. Därför kan det också vara svårt med den verbala humorn eftersom den slår så olika. Mikael Syrén tycker mest om att skriva humor för 10–12 åringar. – En tolvåring, som inte är för självcentrerad, kan vara fantastiskt rolig att umgås med. Därefter kommer det ironiska förhållningssättet att växa till sig för att kulminera i femtonårsåldern. Då är vi som mest ironiska, menar Mikael Syrén. – Det handlar om en sorts frigörelseprocess. Man börjar förstå att man kan driva med allt och alla. Inte minst vuxna. I årets julkalender beter sig de vuxna ofta mer barnsligt än barnen. Men Mikael Syrén påstår ändå att han inte medvetet försökt få barnen att framstå som smartare och coolare än föräldrarna, snarare tvärtom. – Jag har försökt hålla nere det där med beskäftiga barn som vet bäst. Då tappar man charmen. Jag tycker också det blir konstigt att förmedla en bild av lyckade barn till barnen som tittar. – De får göra misstag som alla andra och stå för och reparera de skador som de gjort. Det är så man växer upp. Nioåriga Ingo tar till exempel in en gris i huset. Men han tvingas också stå för konsekvenserna. Trots att det är svårt att regissera olyckor där barnen är inblandade, råkar de ut för ett och annat ”slapstick” . Ingo ramlar till exempel ned från en stege. – Det är svårare eftersom barn så gärna lyder allt man säger att man får passa sig så de inte gör sig illa på riktigt. Det är inte heller lika kul som när en vuxen trillar eftersom ”statusfall” alltid är roligare. Barn har ju ingen sådan status. Det är också därför vi tycker att det rika paret i julkalendern är så komiskt, just för att de är så korkade – och rika. De har en position de inte förtjänar, enligt Mikael Syrén. Skrattet kan också fungera som ett sätt att bearbeta jobbiga tabun. Ett exempel är när mamman och pappan i julkalendern grälar med varandra och mamman plötsligt bjuder upp pappan på tango. – Man känner verkligen vilken befrielse det blir från något obehagligt, tangon blir ett plåster på såren. För barn kan skrattet för ett ögonblick befria från en stel och förutsägbar värld. Ett tydligt exempel på den här tvärtom-öppningen är Pippi Långstrump som bryter mot precis alla regler. Hon tar in hästen i huset i stället för att låta den vara där hästar ska vara, i stallet. Hon sover med fötterna på huvudkudden och hon är starkare än bovarna och poliserna tillsammans. – Pippi Långstrump förbereder dem för att världen inte alltid är så som den ser ut att vara. Det bygger på att man presenterar något som är igenkännbart samtidigt som det inte får vara för välkänt. Då blir det en klyscha och knappast överraskande. Ibland tvivlar Mikael Syrén på att han gör en viktig insats genom att få barn att skratta. Men när han regisserade humorserien ”Kvarteret Skatan” hörde en familj av sig och berättade att pappan hade gått bort. Det enda de kunde skratta åt tillsammans var ”Kvarteret Skatan” . – Då insåg jag hur viktigt det är med skrattet. Det är som att komma upp till ytan och andas. Finns det en enda unge någonstans som har det jobbigt, men kan skratta åt något jag gjort, så är jag nöjd. Peter Letmark peter.letmark@dn.se 08-738 16 68


Steve Dobrogosz: ”Plays Elton John: Your songs”, Steve Dobrogosz & Anna Christoffersson: ”Covers”

Summary: Inte som andra jazzpianister. Steve Dobrogosz vårdar alltid tema och melodier, både när han tolkar Elton John och när han gör andra covers tillsammans med sångerskan Anna Christoffersson.

De flesta svenska jazzpianister skulle nog aldrig komma på tanken att göra en skiva med låtar av Elton John. Men Steve Dobrogosz är inte som de flesta andra. Han är inte uteslutande jazzpianist, till att börja med, utan en musiker och kompositör som obehindrat rör sig över gränserna mellan jazz, klassiskt och pop. Han har spelat med Joakim Milder och skrivit omfattande körverk, bland mycket annat. Till sina viktigaste influenser räknar han just Elton John, men även Keith Jarrett och Elvis Costello. Costello är ju inte främst pianist, men det är ändå logiskt. Oavsett genrer finns det en (piano)tradition som länkar ihop de namnen – och dessa med Dobrogosz. Gospel är basen snarare än jazzen (även hos Jarrett). Det är ett sätt att spela som vårdar temat, melodin och sången i betydelsen det sångbara (alltså även om det inte finns någon sång). På sin nya soloskiva ”Your songs” spelar Dobrogosz inte sällan tätt inpå Elton Johns vokala fraseringar. Ingen låt reduceras till någon sorts ställföreträdande jazzstandard där temat bara rivs av för att ge plats åt improvisation. Också på ”Covers”, Dobrogosz tredje skiva i samarbete med sångerskan Anna Christofferson, står det vokala i fokus. Låtarna är sånär som på tre stycken gemensamma favoriter som har letat sig in på duons konsertrepertoar undan för undan. De öppnar tämligen otippat med ”Ave Maria”, följd av John Lennons ”Jelous guy”. Höjdpunkten är Neil Youngs ”Like a hurricane”, som görs återhållet men skärande emotionellt och med dramatiska detonationer lurande kring varje krök. Mindre engagerande är ”I heard it through the grapevine”. Här är det i stället som om själva konceptet med en sångerska och en pianist bara blev just det. Den stramt hållna originalproduktionen ersätts med vardagligt sväng. Båda skivorna har det gemensamt att varken grundmaterialet eller tolkningarna egentligen är jazz. Det förra säger sig själv, men det andra innebär ett tydligt avsteg från den tradition inom jazzen som tenderar att separera melodierna från ackorden. Bebopmusikerna tog ibland gamla schlagers från Tin Pan Alley, strippade dem från melodier men använde ackordföljderna som grund för nya låtar i väsentligt högre tempo och med en väldig massa solon. När Dobrogosz spelar Elton John gör han i princip tvärtom. I stället för att utgå ifrån låtarna blir han kvar i dem, sänker tempot och håller genomgående ihop melodierna (indirekt även texterna) med ackorden. Nej, det finns inte så många pianister som Dobrogosz i landet. Anders Widmark drar åt samma håll i det att han inte nödvändigtvis gör jazz av låtar han hämtar från andra genrer. Också när Jan Johansson på sin tid tolkade svensk folkmusik var själva låtarna alltid det centrala. För en vokalist är situationen förstås inte helt jämförbar, men en av Christofferssons styrkor är utan tvivel att hon sjunger låtar snarare än stilar. Bästa spår: ”Pinky” med Steve Dobrogosz, ”Like a hurricane” med Steve Dobrogosz & Anna Christoffersson. Steve Dobrogosz och Anna Christoffersson Steve Dobrogosz föddes 1956 i USA och växte upp i North Carolina. Han studerade vid Berklee college of music och flyttade till Sverige 1978. I början av 80-talet samarbetade han med sångers-kan Radka Toneff, och senare även med Berit Andersson. I skivproduktionen märks ”Fairy tales” (med Toneff, 1982), ”Pianopieces” (1992), ”Duckwalk” (1996) ”Mass” (med S:t Jacobs kammarkör) och ”Golden slumbers” (med material av Beatles, 2009). Anna Christoffersson föddes 1977 i Göteborg. Hon har tidigare gjort soloskivan ”One” (2008) och medverkar på Dogge Doggelitos ”Superclassico” (2007). Hon sjunger även i Immanuel Gospel. Dobrogosz och Christoffersson har tidigare gjort skivorna ”It’s always you” (2006) och ”Rivertime” (2008).


Melodifestivalbidrag diskas

Summary: Låten ”Don't stop” med Anders Fernette får inte vara med i Melodifestivalen. Bara timmar efter att bidraget togs ut blev det diskat av SVT.

'N Sync-stjärnans låt missar Melodifestivalen. SVT diskvalificerar bidraget. Beskedet kommer bara timmar efter presskonferensen där artisten Anders Fernette och låten "Don't stop" presenterats. På måndagen presenterades de sista tävlingsbidragen till Melodifestivalen 2011. Bland de utvalda fanns artisten Anders Fernette, men bara timmar efter presskonferensen tvingades SVT diskvalificera hans bidrag "Don't stop" - Det är tråkigt för Anders, men vi har gott hopp om att han ska kunna tävla med en annan låt. Det här är låtskrivare som spottar ur sig låtar, säger tävlingens producent Christer Björkman till TT Spektra. "Don't stop" diskas eftersom låtens upphovsmän tidigare lagt ut den på sajten MySpace. Enligt SVT:s strikta regler får inga bidrag i Melodifestivalen spelas upp i offentliga sammanhang förrän de framförs i tävlingen. Låten "Don't stop" är skriven av forne 'N Sync-stjärnan JC Chasez, Carl Falk och den svenske låtskrivaren Kristian Lundin, som tidigare ingick i det berömda Cheirongänget som omgav stjärnproducenterna Denniz Pop och Max Martin. Låtskrivarna får nu en vecka på sig att komma med ett nytt bidrag. Den 15 december måste alla låtar vara klara och inskickade till SVT. – Om de inte lyckas med det kommer vi att välja en annan artist med ett annat bidrag. Vi har gott om jättebra låtar i reserv, säger Christer Björkman. Anders Fernette, 32, hette tidigare Anders Johansson. Han vann talangtävlingen Fame Factory 2003 och har gett ut flera skivor. 2009 hade han en stor listhit med en cover på "Hungry eyes" från filmen "Dirty dancing". Anders Fernettes manager David Jelldeus säger att diskvalificeringen kom som en nyhet för de inblandade. – Låtskrivarna bor i USA och har väl kanske inte hundraprocentig koll på regelverket. De hoppas nu att låtskrivarna snabbt ska kunna leverera en ny låt med hög kvalité. – Det kan redan finnas embryon till låtar som kan vara möjliga att använda, säger Daniel Jelldeus.


Rösten som gestaltare av livets fantasi

Summary: Thomas Jennefelts ”Nocturnal singing”, uruppförd av Radiokören och stråkar ur Radiosymfonikerna var tillägnad Eric Ericsson. Men även rödhaken. Tonsättaren säger själv om budskapet i sitt verk: ”Det vi säger på dagen sjunger i oss på natten”.

Musik ”Nocturnal singing” av Thomas Jennefelt Dirigent: Andrew Manze. Medverkande: Radiokören och stråkar ur Sveriges Radios Symfoniorkester. Scen: Berwaldhallen, Musikradion P 2. Det börjar med upphetsade stråkar i dramatiskt flammande dialog med kören. Men efter en stund så stillnar stråklarmet och den kvidande sången samlar sig i en räcka av mjukt fallande ackord. Ett läge som oerhört vackert fångar natten i dess slutenhet och öppenhet. I dess känsla av att vara en frizon för det kanske aldrig tidigare hörda eller sedda. Thomas Jennefelts ”Nocturnal singing”, som uruppfördes i fredags av Radiokören och stråkar ur Radiosymfonikerna under ledning av Andrew Manze, är tillägnat Eric Ericson, en gåva denne fick av Sveriges Radio i 90-årspresent. Men det är även tillägnat rödhaken som i bullriga stadsmiljöer endast låter höra sitt porlande läte när det tystnat om nätterna. För som tonsättaren själv säger om budskapet i sitt verk: ”Det vi säger på dagen sjunger i oss på natten”. Jennefelt har sedan genombrottet med körverket ”Warning to the rich” 1977 varit en av landets skickligaste och mest betydande tonsättare av vokalmusik. I det drygt halvtimmerslånga och ordlösa ”Nocturnal singing” tar han ut allt han vet om rösten som gestaltare av livets fantasidimension och om kören som ett instrument – befriad från semantisk mening. Och han låter den leka, hetsa upp sig och förvildas – samt i ett helt fantastiskt avsnitt mot slutet – dra allting med sig i en furiös nattlig dans som vore en återgång till dagens ordning helt otänkbar. När jag hörde detta framför radion tittade jag faktiskt ut en sekund för att försäkra mig om att inte gatubelysningen också slutat att fungera, att inte hela staden låg mörklagd … Med sitt poetiskt dramatiska anslag och rika stilistiska spännvidd (här finns allt från skällande renässanshickningar till modernistiskt kärva klusterackord) fångar ”Nocturnal singing” också Radiokörens särart och mästerskap – som består i att helt fritt kunna röra sig i den vokala klangens eget universum. Något som får Jennefelts verk att ansluta till linjen från Ingvar Lidholm och Sven-Erik Bäck och sälla sig till ett av de riktigt stora svenska senmodernistiska körverken. Martin Nyström martin.nystrom@dn.se


Hauschka på Kägelbanan, Stockholm

Summary: Volker Bertelmann har bytt hiphop mot postklassisk möblemangsmusik. Under namnet Hauschka utforskar han lekfullt pianots slagverkseffekter.

Det är inte lätt att föreställa sig Volker Bertelmann som rappare när han står där på scen och pimpar sitt piano med diverse prylar mellan strängarna: gaffatejp, suddgummin och andra mojänger. Pianomanipulatören från Düsseldorf har lagt 90-talets hiphopkarriär bakom sig och blivit en John Cage för 2000-talet, men funderar humoristiskt på hur han ska kunna kombinera sin nya musik med stagedivande. Under namnet Hauschka utforskar han lekfullt det preparerade pianots slagverkseffekter och föredrar indieklubbar framför konserthus. I Kägelbanans cafédel har man tänt kandelabrarna och kompenserat svag biljettförsäljning med mysig atmosfär. Senast Hauschka spelade i Stockholm hade han en flygel att mecka med, men ett vanligt piano med öppen front låter publiken se hela det rasslande maskineriet och gör musiken ännu mer absorberande. Till skillnad från hans tidigare skivor är senaste albumet ”Foreign landscapes” en komponerad historia för tolvmannaensemble. Samtidigt är Hauschka tveklöst mer fascinerande som soloartist när han börjar från scratch och ensam improviserar fram ett slags akustisk electronika. De repetitiva rytmfigurerna nalkas minimalister som Steve Reich men också tickande technotrummor. Ett stillsammare stycke som ”Mount Hood” landar på en snöklädd bergstopp utanför Portland med dramatisk tyngd och äkta Sehnsucht. Men så fort Hauschka sliter loss alla prylar och låter pianot bli piano igen blir hans postklassiska möblemangsmusik genast ganska ordinär.


Experiment med ett pimpat piano

Summary: Volker Bertelmann har bytt hiphop mot postklassisk möblemangsmusik. Under namnet Hauschka utforskar han lekfullt pianots slagverkseffekter. Musik Hauschka Scen: Kägelbanan, Stockholm.

Det är inte lätt att föreställa sig Volker Bertelmann som rappare när han står där på scen och pimpar sitt piano med diverse prylar mellan strängarna: gaffatejp, suddgummin och andra mojänger. Pianomanipulatören från Düsseldorf har lagt 90-talets hiphopkarriär bakom sig och blivit en John Cage för 2000-talet, men funderar humoristiskt på hur han ska kunna kombinera sin nya musik med stagedivande. Under namnet Hauschka utforskar han lekfullt det preparerade pianots slagverkseffekter och föredrar indieklubbar framför konserthus. I Kägelbanans cafédel har man tänt kandelabrarna och kompenserat svag biljettförsäljning med mysig atmosfär. Senast Hauschka spelade i Stockholm hade han en flygel att mecka med, men ett vanligt piano med öppen front låter publiken se hela det rasslande maskineriet och gör musiken ännu mer absorberande. Till skillnad från hans tidigare skivor är senaste albumet ”Foreign landscapes” en komponerad historia för tolvmannaensemble. Samtidigt är Hauschka tveklöst mer fascinerande som soloartist när han börjar från scratch och ensam improviserar fram ett slags akustisk electronika. De repetitiva rytmfigurerna nalkas minimalister som Steve Reich men också tickande technotrummor. Ett stillsammare stycke som ”Mount Hood” landar på en snöklädd bergstopp utanför Portland med dramatisk tyngd och äkta Sehnsucht. Men så fort Hauschka sliter loss alla prylar och låter pianot bli piano igen blir hans postklassiska möblemangsmusik genast ganska ordinär. Johanna Paulsson musik@dn.se


Juletid är tid för turné

Summary: Christer Sjögren är en julveteran. I år släpper han sin fjärde julskiva. Och sedan väntar turnén. Han är inte ensam på vägarna. Halva Artist-Sverige sjunger ”White christmas” och ”Helga natt” i december.

Christer Sjögren är veteran. 1968 började han som sångare i dansbandet Jupiter. Tio år senare värvades han av dansbandet Vikingarna där han stannade i 26 år. Vid sidan av dansbandsmusiken har hans julalbum blivit något av en tradition. Nästa vecka släpps hans fjärde, med titeln ”En stjärna lyser i natt”. Därefter blir det en turné med julkonserter runt om i Sverige. – Jag gillar att turnera över jul, det är något speciellt med det. Jag skulle inte behöva åka ut på turné, men det är en del av mitt liv. Det ger mycket värme som stannar kvar länge efteråt. På årets julturné tar Christer Sjögren med sig Örebro gospelkör, Magnus Spångbergs orkester och sångerskan Elisabeth Andreassen. Samtliga medverkar också på den nya skivan. Christer Sjögren berättar att han och Elisabeth Andreassen länge pratat om att arbeta tillsammans, men att de varit upptagna på var sitt håll. – Nu har vi äntligen fått tid och möjlighet. ”Bettan” är en duktig sångerska, hon blir bara bättre och bättre med åren, ler han och berättar att även jazzsångerskan Gunhild Carling kommer att dyka upp på turnén. Skivans tyngdpunkt ligger i den traditionella svenska julmusiken, men några få engelska julsånger är också med. – Det speciella med jullåtar är ju att folk vill ha det traditionella. De får inte göras om för mycket eller bli tillkrånglade. Christer Sjögren nämner Bing Crosbys ”White christmas” som ett exempel. – Den är väldigt spelad och väldigt omtyckt. När man hör den, är det som om en Disneyfilm spelas upp för ens inre. Jag ville göra den lite gammaldags, med kör, stråkar och plingeling. Det blir riktigt hög mysfaktor, elva och en halv av tio möjliga! Att i likhet med många andra artister skriva en egen jullåt är ingenting Christer Sjögren är intresserad av. – Det finns så mycket bra julmusik. Det är ingen idé att försöka konkurrera med den. Vilka är dina egna julfavoriter? Christer Sjögren pekar på skivan. – Det här är de finaste jullåtar jag vet. Men så har jag ju varit inspirerad av Elvis Presley under hela min karriär, av gospelmusiken och jullåtarna förstås. En annan favorit är Céline Dion. Hennes tolkning av ”Holy night”… vilken sångröst hon har! Christer Sjögren talar sig varm om stämningen under julturnéerna och att publiken ofta återkommer år efter år. Vad är det som gör en bra julshow? – Välspelad, bra musiker, bra kör som också sjunger själv. När allt är bra ordnat, då lyfter man varandra. Det kommer mycket kraft ur det. Är det inte tråkigt att befinna sig på turné i december när alla andra är hemma och umgås med familjen och tar det lugnt? – Vi är ju lediga över julhelgen, sista konserten är den 19 december. När den är över, då är man trött men lycklig och kan andas ut med familjen. Skulle du kunna tänka dig att bli Mr Julshow, som Arne Weise fast på scen? – Nej, så länge vill jag inte hålla på! säger han och skrattar. Jenny Johansson jenny.johansson@dn.se


Gagaufori

Summary: Hur mycket Lady Gaga än har stulit från Madonna har hon också något alldeles eget: total röstkontroll. Nanushka Yeaman blir mållös i Malmö.

Musik Lady Gaga Scen: Malmö arena. Precis när man trodde att megastjärnornas tid var över landade Lady Gaga från yttre rymden och inledde sin kidnappning av Madonnas och Michael Jacksons fans. De senaste två åren har hon gått från stor till störst, dränkt oss i listettor och rockat osannolika kreationer som Den Ökända Köttklänningen. Att hennes excentriska humor, hbt-kamp och sanslösa känsla för hooks och mode snabbt gjorde henne till gayikon var ingen större överraskning. Däremot att hon lyckats imponera på många som annars är svalt inställda till besläktade föregångare som Britney, och med sina glamrockinfluenser samtidigt nå ut till Bowie- och Queenfans. Inte ens den akademiska världen står oberörd inför den 24-åriga hitmaskinens komplexa mix av utanförskap och mainstream. I vår startar universitetskursen ”Lady Gaga and the sociology of the fame” på University of South Carolina för den som vill gå till botten med vad fenomenet Gaga säger om vår samtid. I Sverige är Gagauforin lika hög som i resten av världen. Mer än ett dygn innan den intergalaktiska fashionistans Malmökonsert började de trognaste fansen köa utanför lokalen. Snarare än en electropop-opera väntar dem en sagomusikal om hur Lady Gaga och hennes vänner ska ta sig till en frigörande monsterbal. Ett äventyr där Gaga framträder som en atomkärnsfusion av Trollkarlen från Oz-Dorothy, Marilyn Manson och Mia Törnblom. ”You were born this way!” upprepar hon som ett mantra i det dubbla syftet att lansera kommande skivan ”Born this way” och peppa fansen – även kända som hennes små monster – att hitta sin inre superstar. Det är befriande att få se denna mer jordnära storasystersglimt av Gaga. Under kvällen skiner även andra mänskligare sidor igenom. Som dottern, den duktiga flickan med prestationsångest och inte minst – den genuina musiktalangen som lyser under all nakenhet och sensationsjakt. Hur mycket Lady Gaga än stulit från Madonna, har hon nämligen något som La Ciccone saknar: total röstkontroll. ”I don’t fucking lipsynch!” utropar hon, och det märks. Ibland går narcissismen lite väl långt, som när Gaga slänger sig på scengolvet och säger att hon kommer att dö om vi inte skriker efter henne. ”Vill ni att jag ska dö!?” frågar hon anklagande i en uppfordrande blandning av martyrskap och dominatrixfasoner. Och det vill ju ingen – även om ”Money honey”-numret gärna hade fått vara längre. Vad man än tycker om Gagas überkommersiella electropop är Monster Ball-showen sjukt underhållande – från axelvaddiga Depechelånet ”Dance in the dark” till den glittrande diskorugbyfinalen i ”Bad romance”. På två timmar sammanfattar hon New Yorks och Hollywoods populärkultur de senaste 70 åren – chockkryddat med rockharpa, brinnande piano och bläckfiskmonster. Gaga är inte först med att använda behån som vapen, blod på scen eller sexiga nunnedok, men i kombination med mer futuristiska utstyrslar, tveklösa megahittar och enorm proffsighet lämnar hon oss sensoriskt överstimulerade och mållösa. Nanushka Yeaman musik@dn.se


”Violinkonsert” av Johannes Jansson på Göteborgs konserthus

Summary: I torsdags uruppfördes kompositören Johannes Janssons ”Violinkonsert” av Göteborgssymfonikerna. Ett verk med en förlösande skönhet som man aldrig vill skall ta slut, skriver Martin Nyström.

Första fraserna från violinen har en varmt patosfylld attack som vore de komponerade av romantikern Johannes Brahms. Men orkestern svarar med en konturlöst kränkande klangmatta av stråkar och blås som minut efter minut fyller på med sound efter sound och vägrar att andas. Här finns inte en paus och Sara Trobäck Hesselinks violinstämma liksom sprattlar, inte alltid helt hörbar, som i ett främmande hav. Men plötsligt uppstår en stillhet och en luft att andas i. En sällsamt skimrande dager där den ensamma violinen och en lika ensam fagott gör sig till varandras speglingar. Och från den stunden förstår man att Johannes Janssons ”Violinkonsert”, som fick sitt uruppförande i Göteborgs konserthus i torsdags, är ett alldeles eget och oförutsägbart verk, med en kämpande iver som får en att vilja ställa sig upp och en förlösande skönhet som man aldrig vill skall ta slut. Johannes Jansson är född 1950 och debuterade redan under 1970-talet efter en kortare karriär som gitarrimprovisatör och kompositionsstudier för Sten Broman och Ingvar Lidholm. Han är ändå något av en doldis inom den svenska konstmusiken. Kanske för att han redan några år efter debuten lämnade Sverige för södra Indien där han bodde i flera år. I sin recension av en porträtt-cd med Janssons musik för en del år sedan efterlyste DN:s Thomas Anderberg inspelningar som gjorde bilden av honom mera rättvisa. Framför allt av den större orkestermusiken där Jansson inom den västerländska konstmusikens ramar och traditioner prövar sitt djupa inflytande av sydindisk klassisk musik. Även i denna ”Violinkonsert” finns denna spänning mellan olika världar. Något som den helt fantastiska Sara Trobäck Hesselink, som till vardags är Göteborgssymfonikernas konsertmästare, gör till en rent sagolik musikalisk resa full av friktionsframkallande motstånd, öppnande möten och förvandlande passager. En musik som aldrig vill sluta att glöda.


Arkitekter dömer ut Stockholm

Summary: Stockholm är sämst i Sverige och Sverige sämst i Norden på innovativ arkitektur. Det tycker svenska arkitekter i en ny undersökning. Byggbranschen anses vara en bromskloss för ett gynnsammare klimat.

I morgon delas årets Kasper Salin-pris ut av Sveriges Arkitekter. Inga av årets nomineringar till årets finaste arkitekturpris går till Stockholm. Senast var det 2006 då Bonniers konsthall nominerades. Däremot går två av de tre nomineringarna till Skåne, precis som i fjol. Samtidigt visar en färsk undersökning att huvudstaden har det sämsta innovativa klimatet, slagen av både Göteborg och Malmö. Undersökningen är gjord av PFM Research på uppdrag av byggmaterialföretaget Cembrit. Ett hundra arkitekter har deltagit i enkäten. Ett bra innovationsklimat hänger ihop med pengar. – Malmö är den stad där det har byggts mest intressanta byggnader under de senaste femton åren. Det började med Bo 01-mässan 2001 och man satsade mycket medvetet på att förvandla Malmö efter att Kockums lades ner till en kunskapsstad. Bron, högskolan, bo-mässan. Miljarder kronor skyfflades in, säger Olof Hultin, chefredaktör och ansvarig utgivare för Arkitektur, Nordens största tidskrift på området. Även om sex av tio arkitekter tycker att Stockholm är fegast, påminner Olof Hultin om att även Stockholm kan. Hammarby sjöstad är ett berömt exempel utomlands . Fortfarande köar studiedelegationer dit. De tillfrågade arkitekterna tycker att Sverige är sämst i Norden på innovationer. – Arkitektur har aldrig stått högt på den svenska pr-agendan, till skillnad från både Danmark och Finland där det här området såväl som design under hela efterkrigsperioden varit en del av den nationella självmedvetenheten. Norge, som tidigare var i strykklass, har tack vare sina oljemiljarder haft den snabbaste utvecklingen på i den här sektorn. Nu har arkitektur blivit något många diskuterar även i Sverige, och det har blivit viktigt för kommuner att marknadsföra sig med arenor och andra byggnader, men Stockholm ligger efter. Framför allt tre orsaker anges i undersökningen till bristen på innovation i Sverige. Mer än fem av tio tycker att byggbudgetarna är för snäva, byggbranschen konservativ och att visioner saknas hos byggherrarna. – I Sverige bygger man billigt i ordets sämsta bemärkelse. Priser prutas av projektledare, snygga och dyra material byts till billigare. Använder man marmor i trappan behöver den inte repareras på 70 år. Svenska byggherrar är mer kända för vilja ha billiga byggnader än långlivade, säger Olof Hultin. Den låga svenska självkänslan motsägs på en punkt. Sverige leder det ekologiska byggandet, menar 27 procent av arkitekterna. – Det svaret blottlägger en sanning som kan vara dold i snacket om de häftigaste byggnaderna. Sedan 1930-talet har det sociala engagemanget kännetecknat svensk arkitektur. En svensk arkitekt anser sig utsänd av tredje man, medan en fransk ser sig som konstnär som ska slå världen med häpnad. Där kommer det ekologiska tänkandet in, säger Olof Hultin.


Rihanna: ”Loud”

Summary: Rihannas nya är inte helt lyckad. Men de låtar hon till intensiv baktakt toastar mer eller mindre rått i blir bäst, tycker Mattias Dahlström.

När populärmusiken blir alltmer global, när det allra mest populära kopieras, justeras och muteras snabbare än du hinner twittra dina hundrafyrtio tecken i kvarten så blir de där små särskiljande dragen allt viktigare. Det där lilla extra som ingen annan hur de än försöker kan imitera. Rihannas x-faktorer är två. Hennes lätt nasala röst och de Cranberries-liknande ordlösa utrop hon gör med den är den ena. Det där som fick ”Umbrella” att låta som ett snuvigt tolvstavigt ord ur varenda radioapparat häromåret. Hennes ursprung i den karibiska övärlden och dess musik är den andra. Hur mycket Rihanna än anpassar sig till rådande internationella trender eller försöker möta konkurrensen där på den absoluta poptoppen – på nya ”Loud” låter till exempel inledande sadomasochism-discon ”S&M” rätt mycket som Lady Gaga – så har alltid dancehallinfluenserna funnits någonstans i botten. På ”Loud” är också de låtarna där Rihannas rötter grävts fram på tydligast sätt också de bästa. I ”What’s my name” och ”Man down” toastar hon mer eller mindre rått, samtidigt som låtarna lunkar oroligt och intensivt fram i baktakt. ”Raining men” drivs fram av en monotont tjutande signal, digitala jamaicanska rytmer, Nicki Minajs gästrap och en melodi som påminner en aning om sena Destiny’s Child. Annars är nog det mest karaktäristiska med ”Loud” att den inte är särskilt lätt att karaktärisera. Särskilt om man jämför med dess två närmaste, väl sammanhållna föregångare. Utmärkta ”Good girl gone bad” var Rihannas mest utpräglade dansgolvsalbum. Förra albumet ”Rated R” var den mörka personliga reaktionen efter det väldigt våldsamma, offentliga och juridiska uppbrottet från r’n’b-stjärnan Chris Brown. ”Loud” är, som sagt, svårare att ringa in. Om något har Rihanna snarare återvänt till den mer eklektiska upprymda spretigheten på de två första albumen. Det är inte helt lyckat alla gånger. Ballader har aldrig varit någon stark gren för Barbadossångerskan, men lågvattenmärken som det här albumets såsiga akustiska ”California king bed” har hon inte ens snuddat vid tidigare. Polow Da Don, annars en av de mest pålitliga producenterna i hiphop- och r’n’b-världen just nu, försöker smälta samman new age-kör à la Enya med pianoklink i ”Fading”, utan att det blir en fungerande enhet. Synd eftersom det är Rihannas mest imponerande sånginsats på hela ”Loud”. Å andra sidan är ”Cheers” somrig solskenspop man vill dricka färgglada drinkar till på uteserveringar. Oavsett vilket datum det står i kalendern. Och uppföljaren till Eminem-samarbetet ”Love the way you lie” är nästan i klass med den första delen. Så där håller det på. Upp och ned från start till mål. Möjligen finns förklaringen inte så mycket på det här albumet som i allt som föregått det. ”Loud” är Rihannas femte album på lika många år. Man ska inte glömma det. Någon gång bör ju rimligtvis den höga produktionstakten sätta sina spår på låtkvaliteten. Bästa spår: ”Raining men” Född på Barbados Rihanna Fenty föddes den 20 februari 1988 på Barbados. Som tonåring upptäcktes hon av producenten Evan Rogers när han turistade på den karibiska ön. Tidigare album är ”Music of the sun” (2005), ”A girl like me” (2006), ”Good girl gone bad” (2007) och “Rated R” (2009). Bland Rihannas stora hittar märks “Pon de replay”, “Umbrella”, “Disturbia” och ”Rude boy”. Gästartister på ”Loud” är bland andra Drake, Nicki Minaj och Eminem, som tackar för att Rihanna medverkade på hans hit ”Love the way you lie” genom att göra en uppföljare.


Rockstjärna med tungan rätt i mun

Summary: En charmig Keith Richards berättar om hatkärleken till Mick Jagger, mobbning och gitarrer. Han avslöjar inte allt i sin självbiografi ”Livet” men är förvånansvärt frispråkig, skriver Nisse Hansson som träffat Rolling Stonesstjärnan.

En fråga har ställts om förhållandet till Mick Jagger, och alla de hårda saker som sägs om honom i självbiografin ”Livet”. Keith Richards svarar villigt, charmigt, släpigt. Han är på strålande humör, välformulerad och avslappnad. Jag sitter med åtta andra journalister från olika länder runt ett bord och ser chansen till en följdfråga, undrar därför om Mick fick läsa boken före publiceringen. Och Keith rycker till. Vänder sig om, rätar på ryggen, spänner ögonen i mig och höjer rösten. – Så klart jag fick, jag läste hela jävla grejen. Tror du att jag bara babblade och sen...? Jag läste väldigt noga. James och jag tillbringade timmar och veckor i plågor över vad vi skulle ta bort och vad vi skulle lägga till och vad vi skulle behålla. Aj då. Han hörde fel. Trodde att jag frågade om han själv hade fått läsa sin egen bok, som journalistveteranen James Fox står som medförfattare till. (Han sitter bredvid.) Inte alls den öppningsfråga jag hade planerat, som skulle skapa förtroende oss emellan och leda till extra lyhördhet inför just mina frågor. Efter det håller jag tyst rätt länge, men jag slipper åtminstone att ta emot en smäll mot huvudet och några bistert framvästa hotfullheter samt orsaka en tvärt avbruten intervju, som Aftonbladets utsände lyckades med dagen efter och vilket omedelbart skapade visst rabalder i den internationella medievärlden. Att den snart sextiosjuåriga rockstjärnan har sitt temperament kvar står dock klart. Men Keith Richards är inte vilken rockstjärna som helst. Han är snarast mallen för alla andra rockstjärnor. Blundar man och föreställer sig en rockstjärna, då är det sannolikt en variant av Keith Richards eller hans många efterföljare som dyker upp på näthinnan (inklusive piratkaptenen Jack Sparrow i ”Pirates of the Caribbean”-filmerna, som skapades med Richards som mall). Tänker man på klassiskt rockstjärnebeteende, då är det svårt att gå förbi Keith Richards gamla drogvanor och alkoholvanor, romanser och bandbråk, hans kniv innanför bältet och legendariska partymaraton där rekordet ska ligga på nio dygn utan sömn. Dessutom har han i The Rolling Stones varit med och skapat en rad av rockmusikens absoluta grundpelare. Nu har han skrivit boken om allt det här, och mer därtill. En förvånansvärt frispråkig självbiografi som startar i en farsartad sammandrabbning med den lokala polisen i lilla Fordyce, Arkansas, i mitten av 70-talet och därefter metodiskt betar sig igenom hans livsbana från början till nu. Med en svada som låter som en lång monolog från en man som ägnat livet åt att lära sig konsten att berätta en historia och med långt fler obekväma detaljer kvar än vad som brukar vara fallet med ”officiella” biografier. James Fox utvecklar: – Jag tyckte att det fanns något enastående i hur Keith pratar. Han har ett bra känslominne, är väldigt fyndig och har en sorts naturlig rytm i sitt tal. Jag ville – vi ville – behålla det, för det fungerar väldigt bra på sidorna. Keith själv säger: – Ska jag göra det ska jag berätta det som det var. Det var väldigt svårt att gå tillbaks till min son Taras död, till exempel. Men det är som det är och frid över hans minne. Mycket är anekdoter, glimtar ur en tillvaro som varit mytomspunnen länge. Som de tidigaste åren av publikhysteri på 60-talet, när det ännu inte hade hunnit utvecklas teknisk utrustning som matchade publikens utlevelse. – Det fanns inga PA-system på den tiden, inget sätt som några man i ett band kunde tävla med tre tusen skrikande töser. Det var meningslöst. Vid några tillfällen spelade vi bara ”Karl-Alfreds” signaturmelodi (”I’m Popeye the sailor man”). Och väntade på att scenen skulle falla ihop. – Jag kommer ihåg en gång, jag tror det var i Haag, jag vände mig om och tittade mot Ian Stewart som spelade piano och såg bara en stor blodpöl vid pianot. Han hade träffats av en flygande stol. Det var som att vara i första ledet på ett slagfält. Det viktigaste vi gjorde innan vi klev på scen var att kolla: ”Hur kommer vi ut härifrån efteråt?” Annat erbjuder oväntade inblickar i en uppväxt strax utanför London, där andra världskrigets ransoneringar och bombkratrar fortfarande präglade mycket av tillvaron. Godis var lika sällsynt och åtråvärt som skivor från USA och Keith Richards hade svårt att koncentrera sig på skolarbetet eftersom han hela tiden försökte komma på en ny väg att ta sig hem efter skolan så han kunde slippa att få stryk av de större killarna. Vilket han tycks ha fått mest varje dag under en period. Men när jag frågar om det vill han tona ned saken: – Har vi inte alla fått stryk i plugget? På något sätt hittar vi ett sätt att ta oss ur det. Det är en del av att växa upp och jag ville bara säga ”Hallå, det hände mig också.” En av hans tillflykter blev biblioteket, med dess påbjudna tystnad och alla underbara böcker. Sedan dess har han alltid älskat bibliotek, och har till och med drömt om att bli bibliotekarie. En annan var musiken, tidigt introducerad genom morfar Gus. Och möjligen gjorde mobbningen i kombination med diverse olyckor ändå att han kunde bli just den märkliga musikant han är, eftersom hans händer kom att bli rätt illa tilltygade. Han visar upp båda och demonstrerar hur han inte kan knäppa med fingrarna på höger hand, där framför allt en finger liknar en klo, medan det går utmärkt med vänster hand. – Nej, de här är inte perfekta, säger han. De blev rätt sönderslagna när jag var barn. Jag menar, glöm det där med fiol. Men på gitarr... det blir ett annat anslag. Det är en millimeter, men millimetrar betyder mycket. Han återkommer också flera gånger, utan att någon egentligen har frågat efter det, till att han inte är någon virtuos på gitarr, aldrig har varit, aldrig har försökt bli. – För mig är gitarren ett verktyg för att uttrycka rytm mer än något annat, säger han. Det är det perfekta instrumentet för att tillhandahålla energi, rytm, riff. För att antyda saker snarare än att faktiskt slå fast dem. Det är min grej, fortfarande. Ge mig ett band, bara. En sak upptäckte han dock, som anknöt till något ännu djupare och mer ålderdomligt än den elektriska Chicagoblues som var själva anledningen till att The Rolling Stones bildades. Nämligen hur han kunde stämma om gitarren, och vad som hände när man prövade andra stämningar än den vanliga. De flesta bedömare är eniga om att The Rolling Stones nådde sin absoluta höjdpunkt under fyra, fem år med start från 1968, vilket sammanfaller ungefär med att Mick Taylor ersätter Brian Jones på den andra gitarren. Men det sammanfaller också exakt med att Keith Richards upptäckte hur man stämmer gitarren i ett öppet ackord, precis som på en banjo, och sen plockar bort den sjätte strängen som inte finns på banjon. Och han berättar om hur bandet strax därefter turnerade med Ike & Tina Turner, och hur Ike ville få reda på hemligheten: – Han drog in mig in i en loge och sa ”visa mig hur du gör den där banjo-grejen”. Det var mer eller mindre under pistolhot. Men det var en stor tillfredsställelse att ett halvår senare höra Ike & Tinas nya skiva (”Come together”, 1970) och Ikes grejer, allting var femsträngat. Han lärde sig verkligen snabbt. Jag gav honom tjugo minuter och han snappade upp det. – Men jag ville ju skicka vidare. Hela grejen med The Rolling Stones från början var ju att få andra människor intresserade av Muddy Waters, av blues. Jag har inga hemligheter, inget är undangömt. Man måste bara klura ut det... En annan sak var inspelningstekniken, som Keith Richards också experimenterade med vid exakt samma tid. Både ”Jumping Jack Flash” och ”Street fighting man” är inspelade med akustiska gitarrer, trots att de låter så rasande elektriska, och på minimala bandspelare som lätt kunde fås att bli överstyrda. – Det var bara så att jag hörde vissa sound i mitt huvud, och jag kunde inte hitta på något sätt att åstadkomma dem i studion på ett konventionellt sätt. Så jag sökte efter okonventionella sätt. Jag är en sound-man, verkligen inte någon Segovia. Men jag älskar gitarren och de olika sätt man stämmer gitarrer på, och hur tre gitarrer kan samverka till att skapa närmast en orkester. Kanske är jag lite som Phil Spector på det sättet, att jag letar efter soundet. – Jag skulle älska att fortsätta rumstera om i de trakterna, men sådana apparater finns inte tillgängliga längre. Jag tror att tekniken har gjort det svårare på senare år att skapa bra rock’n’ roll-skivor. De bästa har kommit till genom att man föser ihop ett antal snubbar i ett rum och hänger en mikrofon uppe i luften och fångar det. I dag spelas bastrumman in separat, hi-hatten, gitarrerna. Allt skingras, hela meningen med vad bandet försöker göra. Så mitt råd till vem som helst som försöker spela rock’n’roll är att använda en, kanske två mikrofoner, och ha ett jävla bra band. Vart vill han då med detta sound? Jo, det är att få Mick Jaggers uppmärksamhet. Det visar sig vara just så han definierar sin egentliga uppgift i The Rolling Stones. – Det viktigaste är att få i gång Mick Jagger, säger han. Om Mick vänder lite på sig och säger, jamen det där låter bra, då vet jag att vi har något på gång. Så mitt jobb är att få Mick entusiastisk. Jag har slängt mängder av underbara riff längs vägen för att han inte reagerade på dem. Och de ligger fortfarande där i sophinken. Men mitt jobb är att få Mick att vända sig om och säga ja. Det är inte lätt, för han säger inte ja ofta. Och Mick Jagger är naturligtvis namnet som inte kan undvikas här. Keith Richards barndomsvän och trätobroder, medkompositör till de flesta av hans låtar, om vilken han är full av beröm genom nästan hela boken – fast det är de andra citaten som lyfts fram, de som osar av hat och långsinthet. Ett mycket långt, detaljerat och intelligent svar från någon som utmålas som Mick Jagger har till och med dykt upp på nätsajten Slate, och även om få tror att det är äkta ger det en levande illustration av hur denne sångare i The Rolling Stones skulle kunna tänkas reagera på boken. En kvinna vid bordet ger en annan inblick, under de nästan två och en halv långa timmar vi sitter i ett kalt konferensrum i ett annars överdekorerat lyxhotell och väntar på att den här intervjun äntligen ska bli av. Hon översatte den italienska upplagan av boken, och fick gång på gång under arbetet nya bud om att ett eller annat parti skulle tas bort – i flera fall trots att hon redan hade hunnit översätta dem. De flesta handlade om Mick Jagger, och enligt henne var de inte värre än vad som lämnades kvar. Kanske var det själva mängden som var problemet. Men Keith Richards vill tona ned fiendskapen, också om han erkänner att det finns en hatkärlek dem emellan. – Jo, det är lite av det ena och lite av det andra, säger han. Men ni måste komma ihåg att de här historierna i boken, de gäller en viss period, när vi båda var rätt tjurskalliga. Och jag kunde ju inte utelämna den sortens grejer. Det speglar inte på något sätt hur jag och Mick fungerar tillsammans nu. – Men det finns något magnetiskt, kemiskt, som förde Mick och mig tillsammans redan från början. Vi alstrar en energi mellan oss, oavsett om vi gillar det eller inte. Och det är vad som skapar pärlan i ostronet, det lilla sandkornet. Visst, jag skulle älska att berätta för er att vi har varit ”Guldlock och de tre björnarna” hela tiden. Men det är inte sant. Vi har haft våra strider. Ibland allvarliga, ibland bara simpelt tjafs. Men jag kan arbeta med den mannen... Det blir sjögång då och då, men så länge jag håller i ena änden av repet och jag vet att han håller i den andra så är det lugnt. Skriver låtar under pseudonym Keith Richards är född den 18 december 1943. Växte upp i Dartford, öster om London. Började skriva låtar med Mick Jagger under pseudonymerna Nanker/Phelge. Som producenter brukar de kalla sig The Glimmer Twins. Första solosingeln ”Run Rudolph run” 1978, första soloalbumet ”Talk is cheap” 1988. Medlem i Ron Woods band The New Barbarians 1979. Bildade bandet X-Pensive Winos under sent 80-tal, när The Rolling Stones låg nere och Mick Jagger satsade på solokarriär. Har samarbetat med artister som John Lennon, Aretha Franklin, Tom Waits, John Lee Hooker, Chuck Berry, Bo Diddley, Jerry Lee Lewis, BB King, Scotty Moore, Gram Parsons, George Jones, Willie Nelson, Lee ”Scratch” Perry, Peter Tosh, Toots & the Maytals. Producerade och gav ut rastafarigruppen Wingless Angels på egna bolaget Mindless Records 1997. Gjorde ett inhopp i den tredje ”Pirates of the Caribbean”-filmen 2007. Gift med Patti Hansen sen 1983. Bor i Weston, Connecticut, men har också hus i England och karibiska Turks & Caicos. Känd för två dramatiska fallolyckor. En hemma i sitt bibliotek 1998, när han skulle ta fram en stor konstbok från en hylla högt upp, en från en palm på Fiji 2006. Båda ledde till att turnéer med The Rolling Stones fick skjutas upp. Rolling Stones The Rolling Stones bildades i London 1962 och tog namnet efter en låt med Muddy Waters. Ganska snart stabiliserades en kvintett med sångaren Mick Jagger, gitarristerna Keith Richards och Brian Jones, basisten Bill Wyman och trummisen Charlie Watts. Pianisten Ian Stewart var inofficiell sjätte medlem under många år. 1969 ersattes Brian Jones av Mick Taylor, 1975 ersattes Mick Taylor av Ron Wood. 1990 hoppade Bill Wyman av och har inte blivit formellt ersatt. Debutalbumet ”The Rolling Stones” kom 1964. Senaste albumet ”A bigger bang” kom 2005. Däremellan finns en diskografi som kan göras hur lång som helst. Nytt album och ny turné påstås vara på gång nästa år. Tjugo klassiska Stoneslåtar (någorlunda kronologiskt): ”(I can’t get no) Satisfaction” ”Get off of my cloud” ”As tears go by” ”Under my thumb” ”Paint it, black” ”Let’s spend the night together” ”Jumpin’ Jack Flash” ”Sympathy for the devil” ”Street fighting man” ”Gimme shelter” ”Midnight rambler” ”You can’t always get what you want” ”Honky tonk women” ”Brown sugar” ”Wild horses” ”Tumbling dice” ”Angie” ”It’s only rock ’n’ roll (but I like it)” ”Miss you” ”Start me up” Keith Richards om ... ... vad som är det egentliga centrum i bandet: ”Charlie och jag måste hålla rytmen i gång medan Mick dansar runt. Vi bildar en väldigt tajt liten grupp på det sättet.” ... blues och annan svart musik: ”Jag visste inte vilken färg den hade när jag hörde den först. Man lyssnar på musik genom öronen, och man kan inte se mycket färg genom dem.” ... när han räddade Mick Jagger från att fara ut genom ett fönster, efter en smäll från Charlie Watts: ”Om han inte hade haft min bröllopskavaj på tror jag att jag hade låtit honom glida vidare.” ... sättet att använda knark som ett skydd mot omvärlden: ”Det gav mig lite tid, en liten kudde, mot den otroliga berömmelsen, publiciteten, sådant är rätt svårt att hantera. Så småningom kunde jag inte leva utan det, och det tog mig ett tag att bli av med det.” ... att spela på scen: ”Man har nästan känslan av att levitera. Det är underbart. Det svåra är att landa.” ... huruvida det kommer en ny skiva och en ny turné nästa år: ”Det finns viskningar i luften och jag hoppas, det låter som, att någonting kommer att hända nästa år.”


Rockstjärna med tungan rätt i mun

Summary: En charmig Keith Richards berättar om hatkärleken till Mick Jagger, mobbning och gitarrer. Han avslöjar inte allt i sin självbiografi ”Livet” men är förvånansvärt frispråkig, skriver Nils Hansson som träffat Rolling Stones-stjärnan.

PARIS. En fråga har ställts om förhållandet till Mick Jagger, och alla de hårda saker som sägs om honom i självbiografin ”Livet” . Keith Richards svarar villigt, charmigt, släpigt. Han är på strålande humör, välformulerad och avslappnad. Jag sitter med åtta andra journalister från olika länder runt ett bord och ser chansen till en följdfråga, undrar därför om Mick fick läsa boken före publiceringen. Och Keith rycker till. Vänder sig om, rätar på ryggen, spänner ögonen i mig och höjer rösten. – Så klart jag fick, jag läste hela jävla grejen. Tror du att jag bara babblade och sen... Jag läste väldigt noga. James och jag tillbringade timmar och veckor i plågor över vad vi skulle ta bort och vad vi skulle lägga till och vad vi skulle behålla. Aj då. Han hörde fel. Trodde att jag frågade om han själv hade fått läsa sin egen bok, som journalistveteranen James Fox står som medförfattare till. (Han sitter bredvid. Inte alls den öppningsfråga jag hade planerat, som skulle skapa förtroende oss emellan och leda till extra lyhördhet inför just mina frågor. Efter det håller jag tyst rätt länge, men jag slipper åtminstone att ta emot en smäll mot huvudet och några bistert framvästa hotfullheter samt orsaka en tvärt avbruten intervju, som Aftonbladets utsände lyckades med dagen efter och vilket omedelbart skapade visst rabalder i den internationella medievärlden. Att den snart sextiosjuåriga rockstjärnan har sitt temperament kvar står dock klart. Men Keith Richards är inte vilken rockstjärna som helst. Han är snarast mallen för alla andra rockstjärnor. Blundar man och föreställer sig en rockstjärna, då är det sannolikt en variant av Keith Richards eller hans många efterföljare som dyker upp på näthinnan (inklusive piratkaptenen Jack Sparrow i ”Pirates of the Caribbean” -filmerna, som skapades med Richards som mall). Tänker man på klassiskt rockstjärnebeteende, då är det svårt att gå förbi Keith Richards gamla drogvanor och alkoholvanor, romanser och bandbråk, hans kniv innanför bältet och legendariska partymaraton där rekordet ska ligga på nio dygn utan sömn. Dessutom har han i The Rolling Stones varit med och skapat en rad av rockmusikens absoluta grundpelare. Nu har han skrivit boken om allt det här, och mer därtill. En förvånansvärt frispråkig självbiografi som startar i en farsartad sammandrabbning med den lokala polisen i lilla Fordyce, Arkansas, i mitten av 70-talet och därefter metodiskt betar sig igenom hans livsbana från början till nu. Med en svada som låter som en lång monolog från en man som ägnat livet åt att lära sig konsten att berätta en historia och med långt fler obekväma detaljer kvar än vad som brukar vara fallet med ”officiella” biografier. James Fox utvecklar: – Jag tyckte att det fanns något enastående i hur Keith pratar. Han har ett bra känslominne, är väldigt fyndig och har en sorts naturlig rytm i sitt tal. Jag ville – vi ville – behålla det, för det fungerar väldigt bra på sidorna. Keith själv säger: – Ska jag göra det ska jag berätta det som det var. Det var väldigt svårt att gå tillbaka till min son Taras död, till exempel. Men det är som det är och frid över hans minne. Mycket är anekdoter, glimtar ur en tillvaro som varit mytomspunnen länge. Som de tidigaste åren av publikhysteri på 60-talet, när det ännu inte hade hunnit utvecklas teknisk utrustning som matchade publikens utlevelse. – Det fanns inga PA-system på den tiden, inget sätt som några man i ett band kunde tävla med tre tusen skrikande töser. Det var meningslöst. Vid några tillfällen spelade vi bara ”Karl-Alfreds” signaturmelodi (” I’ m Popeye the sailor man” ). Och väntade på att scenen skulle falla ihop. – Jag kommer ihåg en gång, jag tror det var i Haag, jag vände mig om och tittade mot Ian Stewart som spelade piano och såg bara en stor blodpöl vid pianot. Han hade träffats av en flygande stol. Det var som att vara i första ledet på ett slagfält. Det viktigaste vi gjorde innan vi klev på scen var att kolla: ”Hur kommer vi ut härifrån efteråt” Annat erbjuder oväntade inblickar i en uppväxt strax utanför London, där andra världskrigets ransoneringar och bombkratrar fortfarande präglade mycket av tillvaron. Godis var lika sällsynt och åtråvärt som skivor från USA och Keith Richards hade svårt att koncentrera sig på skolarbetet eftersom han hela tiden försökte komma på en ny väg att ta sig hem efter skolan så han kunde slippa att få stryk av de större killarna. Vilket han tycks ha fått mest varje dag under en period. Men när jag frågar om det vill han tona ned saken: – Har vi inte alla fått stryk i plugget På något sätt hittar vi ett sätt att ta oss ur det. Det är en del av att växa upp och jag ville bara säga ”Hallå, det hände mig också.” En av hans tillflykter blev biblioteket, med dess påbjudna tystnad och alla underbara böcker. Sedan dess har han alltid älskat bibliotek, och har till och med drömt om att bli bibliotekarie. En annan var musiken, tidigt introducerad genom morfar Gus. Och möjligen gjorde mobbningen i kombination med diverse olyckor ändå att han kunde bli just den märkliga musikant han är, eftersom hans händer kom att bli rätt illa tilltygade. Han visar upp båda och demonstrerar hur han inte kan knäppa med fingrarna på höger hand, där framför allt en finger liknar en klo, medan det går utmärkt med vänster hand. – Nej, de här är inte perfekta, säger han. De blev rätt sönderslagna när jag var barn. Jag menar, glöm det där med fiol. Men på gitarr... det blir ett annat anslag. Det är en millimeter, men millimetrar betyder mycket. Han återkommer också flera gånger, utan att någon egentligen har frågat efter det, till att han inte är någon virtuos på gitarr, aldrig har varit, aldrig har försökt bli. – För mig är gitarren ett verktyg för att uttrycka rytm mer än något annat, säger han. Det är det perfekta instrumentet för att tillhandahålla energi, rytm, riff. För att antyda saker snarare än att faktiskt slå fast dem. Det är min grej, fortfarande. Ge mig ett band, bara. En sak upptäckte han dock, som anknöt till något ännu djupare och mer ålderdomligt än den elektriska Chicagoblues som var själva anledningen till att The Rolling Stones bildades. Nämligen hur han kunde stämma om gitarren, och vad som hände när man prövade andra stämningar än den vanliga. De flesta bedömare är eniga om att The Rolling Stones nådde sin absoluta höjdpunkt under fyra fem år med start från 1968, vilket sammanfaller ungefär med att Mick Taylor ersätter Brian Jones på den andra gitarren. Men det sammanfaller också exakt med att Keith Richards upptäckte hur man stämmer gitarren i ett öppet ackord, precis som på en banjo, och sen plockar bort den sjätte strängen som inte finns på banjon. Och han berättar om hur bandet strax därefter turnerade med Ike & Tina Turner, och hur Ike ville få reda på hemligheten: – Han drog in mig in i en loge och sa ”visa mig hur du gör den där banjo-grejen” . Det var mer eller mindre under pistolhot. Men det var en stor tillfredsställelse att ett halvår senare höra Ike & Tinas nya skiva (” Come together” , 1970) och Ikes grejer, allting var femsträngat. Han lärde sig verkligen snabbt. Jag gav honom tjugo minuter och han snappade upp det. – Men jag ville ju skicka vidare. Hela grejen med The Rolling Stones från början var ju att få andra människor intresserade av Muddy Waters, av blues. Jag har inga hemligheter, inget är undangömt. Man måste bara klura ut det... En annan sak var inspelningstekniken, som Keith Richards också experimenterade med vid exakt samma tid. Både ”Jumping Jack Flash” och ”Street fighting man” är inspelade med akustiska gitarrer, trots att de låter så rasande elektriska, och på minimala bandspelare som lätt kunde fås att bli överstyrda. – Det var bara så att jag hörde vissa sound i mitt huvud, och jag kunde inte hitta på något sätt att åstadkomma dem i studion på ett konventionellt sätt. Så jag sökte efter okonventionella sätt. Jag är en sound-man, verkligen inte någon Segovia. Men jag älskar gitarren och de olika sätt man stämmer gitarrer på, och hur tre gitarrer kan samverka till att skapa närmast en orkester. Kanske är jag lite som Phil Spector på det sättet, att jag letar efter soundet. – Jag skulle älska att fortsätta rumstera om i de trakterna, men sådana apparater finns inte tillgängliga längre. Jag tror att tekniken har gjort det svårare på senare år att skapa bra rock’ n’ roll-skivor. De bästa har kommit till genom att man föser ihop ett antal snubbar i ett rum och hänger en mikrofon uppe i luften och fångar det. I dag spelas bastrumman in separat, hi-hatten, gitarrerna. Allt skingras, hela meningen med vad bandet försöker göra. Så mitt råd till vem som helst som försöker spela rock’ n’ roll är att använda en, kanske två mikrofoner, och ha ett jävla bra band. Vart vill han då med detta sound Jo, det är att få Mick Jaggers uppmärksamhet. Det visar sig vara just så han definierar sin egentliga uppgift i The Rolling Stones. – Det viktigaste är att få i gång Mick Jagger, säger han. Om Mick vänder lite på sig och säger, jamen det där låter bra, då vet jag att vi har något på gång. Så mitt jobb är att få Mick entusiastisk. Jag har slängt mängder av underbara riff längs vägen för att han inte reagerade på dem. Och de ligger fortfarande där i sophinken. Men mitt jobb är att få Mick att vända sig om och säga ja. Det är inte lätt, för han säger inte ja ofta. Och Mick Jagger är naturligtvis namnet som inte kan undvikas här. Keith Richards barndomsvän och trätobroder, medkompositör till de flesta av hans låtar, om vilken han är full av beröm genom nästan hela boken – fast det är de andra citaten som lyfts fram, de som osar av hat och långsinthet. Ett mycket långt, detaljerat och intelligent svar från någon som utmålas som Mick Jagger har till och med dykt upp på nätsajten Slate, och även om få tror att det är äkta ger det en levande illustration av hur denne sångare i The Rolling Stones skulle kunna tänkas reagera på boken. En kvinna vid bordet ger en annan inblick, under de nästan två och en halv långa timmar vi sitter i ett kalt konferensrum i ett annars överdekorerat lyxhotell och väntar på att den här intervjun äntligen ska bli av. Hon översatte den italienska upplagan av boken, och fick gång på gång under arbetet nya bud om att ett eller annat parti skulle tas bort – i flera fall trots att hon redan hade hunnit översätta dem. De flesta handlade om Mick Jagger, och enligt henne var de inte värre än vad som lämnades kvar. Kanske var det själva mängden som var problemet. Men Keith Richards vill tona ned fiendskapen, också om han erkänner att det finns en hatkärlek dem emellan. – Jo, det är lite av det ena och lite av det andra, säger han. Men ni måste komma ihåg att de här historierna i boken, de gäller en viss period, när vi båda var rätt tjurskalliga. Och jag kunde ju inte utelämna den sortens grejer. Det speglar inte på något sätt hur jag och Mick fungerar tillsammans nu. – Men det finns något magnetiskt, kemiskt, som förde Mick och mig tillsammans redan från början. Vi alstrar en energi mellan oss, oavsett om vi gillar det eller inte. Och det är vad som skapar pärlan i ostronet, det lilla sandkornet. Visst, jag skulle älska att berätta för er att vi har varit ”Guldlock och de tre björnarna” hela tiden. Men det är inte sant. Vi har haft våra strider. Ibland allvarliga, ibland bara simpelt tjafs. Men jag kan arbeta med den mannen ... Det blir sjögång då och då, men så länge jag håller i ena änden av repet och jag vet att han håller i den andra så är det lugnt. Nils Hansson nils.hansson@dn.se


Rapport från guldåldern

Summary: I dag kommer det första stora akademiska arbetet om kritikern Olof Lagercrantz. Jonas Thente läser Stina Otterbergs oavbrutet intressanta avhandling om mannen som blivit ett monument. Böcker Stina Otterberg ”Klädd i sitt språk. Kritikern Olof Lagercrantz” Ellerströms

Jag tänker inte så ofta på Olof Lagercrantz. När jag gör det så färgas tanken ofta nog av gruvliga berättelser om det gamla Mariebergatrollet: minnen som etsats in i människor som råkat stå i hans väg då han på väg till något solidaritetsmöte roat sig med att skrämma vettet ur någon anställd långt ned i den redaktionella hierarkien. Det var Olof Lagercrantz som etablerade möjligheten att inleda en recension på ovanstående sätt. Bara detta att börja en recension med ordet ”jag” . Och så följer en vitter referens – till Gustaf Frödings ”Ett gammalt bergtroll” – lindad i ett faktum alla läsare naturligtvis känner till, nämligen att DN huserar på Marieberg. Samt, avslutningsvis, en sammanfattande personkaraktäristik som vore objektet en romangestalt. Vad min inledning saknar är naturligtvis den elegans som präglade Lagercrantzs kritik. Litteraturkritiken före Olof Lagercrantz förespråkade snarare inledningar som denna: I går disputerade Stina Otterberg vid Göteborgs universitet på en avhandling om författaren, kritikern, journalisten och förre chefredaktören på Dagens Nyheter Olof Lagercrantz. Otterbergs är det första större akademiska arbete som koncentrerar sig på Lagercrantz kritiska och publicistiska gärning, snarare än på hans skönlitterära författarskap. Man kan med fog tycka att detta Otterbergska fokus ur ett samtida perspektiv ter sig betydligt mer intressant än de tidigare arbetenas. Olof Lagercrantz betydelse för den svenska publicistiken i allmänhet och kultursidorna i synnerhet kan knappast överskattas. De kultursidor vi tar för givna i Sverige är ju praktiskt taget unika. De är dagliga och opinionsbildande inte bara på de sköna konsternas områden. Bevakningsområdet saknar gränser och tolkningen av kulturbegreppet är oändligt. Detta är helt och hållet Olof Lagercrantz förtjänst. Stina Otterbergs avhandling följer kronologiskt och tematiskt Lagercrantz arbete med att skapa de matriser för dagstidningarnas kulturbevakning som vi i dag ser som självklara. I egenskap av först kulturredaktör och därefter chefredaktör på DN (1960–1975) slipade han den tidigare minst sagt slöa ”diversehandel” som var kultursidan, till att bli en rakknivsvass institution med rätt, kraft och förbannad skyldighet att verka tongivande i debatten. Kärnan i Otterbergs avhandling är alltså Olof Lagercrantz som kritiker. Parallellt med avhandlingen läser jag urvalet från 1978 av Lagercrantz kritiska texter, ”Från Aeneas till Ahlin” , och inser hur många av de nyskapande recensioner och artiklar som kulturskribenter har skrivit på senare år, etablerades av Olof redan för fyra decennier sedan. De där vinjetterade notisserierna Olofs påfund. Två recensenter skriver om samma bok samtidigt Olofs idé. Det bild-bylineillustrerade fokuserandet på skribenten Olofs grej. Det programmatiska raserandet av skranken mellan högt och lågt Olof igen. I dag har han blivit ett beläte, ett monument. Det är han som besvärjes av refuserade skribenter och orecenserade författare. ”På Lagercrantz tid…”På Lagercrantz tid var det goda gott, det onda ont och varenda svensk kunde citera ur ”Fänrik Ståls sägner” . Nåja, men hans tid som chefredaktör var en guldålder för litteraturen. Det var en tid när en negativ omvärdering av Selma Lagerlöfs författarskap kunde väcka ett nationellt ramaskri – där man i dag möjligen hade kunnat hoppas på en förströdd gäspning. Otterberg berör ett faktum i fråga om Lagercrantz litteraturkritik, som jag alltid har sett som konstituerande och förunderligt. Det är hans sätt att göra kropp av litterära verk. Otterberg beskriver hans dubbla kritikernatur som svartvit: svart som prästkappan och vit som läkarrocken – bägge tröstande och läkande roller, men också ominösa och patriarkala. När Lagercrantz bedömer de stora författarskap han ständigt följer och återvänder till – Ekelöf, Boye, Södergran, Lagerkvist, Gullberg – agerar han verkligen som en kombination av patolog och biktfader. I slutänden kommer han att recensera den biografiska själ vars symtom och bekännelse är det litterära verket. Man förstår varför hans omdöme fruktades så: i linje med sitt credo att konsten och världen flyter samman, såg han också den enskilda författaren såsom moraliskt ansvarig för vad hans eller hennes verk uttalade. Ett konstnärligt misslyckande kunde han överse med, men ett etiskt eller moraliskt: aldrig. Stina Otterbergs oavbrutet intressanta och läsvärda avhandling beskriver en yrkesman som mer än de flesta levde i offentligheten, starkt påverkade den och var du och bror med den. Vem han var längst inne bakom själva verket förblir ett mysterium. Jonas Thente jonas.thente@dn.se


SVT satsar mer på kulturen

Summary: Kulturprogrammen i SVT fortsätter att öka. Det blir både breda och smala program berättar Eva Beckman, sedan ett halvår tillbaka ny programchef för Kultur och samhälle på SVT Stockholm.

Eva Beckman rusar mellan olika möten i tv-huset på Gärdet och påstår att hon nu för tiden sällan har tid att äta lunch. Ändå tycker hon att det nya jobbet är ”spännande och kreativt”. I fjol fick SVT 30 miljoner kronor extra från kulturdepartementet, öronmärkta pengar för fler kultur- och dramaproduktioner. 2011 ökar tillskottet med lika mycket. – Mitt jobb är att hitta de program jag tror på och brinner för, men det är ytterst programledningen som har den slutgiltiga makten över tablån. Men min bild efter mitt första halvår är att det har gått otroligt snabbt att få igenom bra ideer, häpnadsväckande snabbt faktiskt, säger hon. Det är kanske för tidigt att tala om en ny inriktning på SVT:s kulturprogram, men Eva Beckman vill testa olika idéer både när det gäller de smala som breda programmen. – Jag tycker att vi i grunden har ett bra utbud, men jag vill att vi ska bli ännu mer snabbfotade och aktuella och reagera snabbare på tidens stora frågor. Och jag vill också hitta nya program som når en publik som inte självklart känner sig hemma i vårt kulturutbud i dag. Vi måste våga prova göra program som vi aldrig gjort och ta risken att misslyckas. Hon citerar höjdhopparen Stefan Holm som sagt att det inte går att hoppa riktigt högt om man inte vågar hoppa dåligt ibland också. En av Eva Beckmans käpphästar är att koppla ihop kultur med samhällsfrågor, men letar också efter nya och lekfulla sätt att berätta om kultur. Också för det publik som inte är så van vid kultur. – Jag gillar program som är både bildande och underhållande. Jag tänker på kunniga och lekfulla program som ”Musikministeriet” och ”Värsta språket”. Hon värjer sig mot kritiken att SVT ägnar sig för mycket åt att snegla på tittarsiffror när de producerar program. – Självklart vill vi nå ut med våra program. Vem vill inte det? Men samtidigt är det viktigt att vi har program också för de som är specialintresserade av kultur och är väldigt hängivna tittare som inte hittar den här typen av utbud någon annanstans. Det är ingen som kräver att vi ska ha lika stor publik som ”Allsång på Skansen”. En av nysatsningarna i år är programserien med arbetsnamnet ”Jakten på lyckan” där DN-krönikören och radioprofilen Hanna Hellquist ska göra en resa genom den svenska lyckoindustrin. Hon ska testa allt från klosterretreat till skratterapi. – Hanna Hellquist ska göra det på sitt speciella sätt. Jag gillar hennes subjektiva berättande. Allt sedan Hanna Hellquist började skriva kåserier på Namn och Nytt i Dagens Nyheter har jag varit fascinerad av hennes unika språk och iakttagelseförmåga. Dessutom är hon en kvinna. Vi har väldigt många män i kulturprogrammen i SVT. SVT-satsningar ”Lycka till Sverige.” DN-krönikören och radioprofilen Hanna Hellquist gör en resa genom lyckoindustrin. Startar 18/1 kl 21.30 i SVT 2. ”Musik special” har premiär efter årsskiftet. Det blir ett syskon till ”K Special” med musikdokumentärer, både internationella och egenproducerade, såväl singlar som i flera episoder. Startar 22/1 kl 19 i SVT 2. ”Rebecca och Fiona” blir SVT:s realityserie och handlar om två unga kvinnor som satsar på att slå igenom som musiker och dj:er. Startar 7/10 kl 20 på SVT Play. ”Hitlåtens historia.” Handlar om popklassikernas historia. Sänds hösten 2011. ”Klubbland” är SVT:s lajvmusikscen med de tre bästa låtarna från en spelning någonstans i Norden tillsammans med dokumentärt material från artisternas vardag. Start 6/1 kl 19.30 i SVT 2. ”Alfredson och söner.” Ett samtal med regissörerna Hans, Daniel och Tomas Alfredson. Filmen sänds i samband med att SVT visar filmerna ”Varg”, ”Låt den rätte komma in” och ”Den enfaldige mördaren”. Sänds 10/1 kl 20 i SVT 1. ”Landet brunsås 2.” Henrik Schyffert, Lotta Lundgren och Erik Haag presenterar åtta nya avsnitt om synen på mat i Sverige, brunsåsens mecka. Sänds i SVT 1. ”K Special” tioårsjubilerar 2011 och firar med specialprogram om bland andra Nils Petter Sundgren, Hanne Vibeke Holst och Jussi Björling. Sänds fredagar kl 20 i SVT 2. ”Kobra” görs om. Också ”Kobra” fyller tio år 2011. Det blir ett Jubileums-Kobra med repriser från de tio första åren. Från 15/3 tisdagar kl 21.30 i SVT 2. ”Sverige” är namnet på SVT:s kulturprogram där tittarna får ta del av vad som sker i landets kulturliv. Lördagar kl 19 i SVT 1. Kulturnyheterna växer. Säsongen förlängs från och med nästa sommar med sex veckor, och programmet gör avbrott under juli månad. Vardagar kl 19 i SVT 1 och 22.35 i SVT 2. ”Dom kallar oss artister.” Serien går in på sin tredje säsong. Start: 17/1 kl 21.30 i SVT 2. ”Babel.” Fortsätter med 24 nya avsnitt under 2011 med bland andra Bob Hansson som fått uppdraget att skriva en monolog om ”det lyckligaste ögonblicket” med hjälp av svenska folket. ”Veckans föreställning”, som SVT sjösatte i våras, fortsätter under 2011 på lördagar kl 20 i SVT 2.


Eva Gabrielsson gör Millenniumteater

Summary: Författaren Stieg Larssons sambo, Eva Gabrielsson, har varit med om att skapa det första teatermanuset på en av hans böcker. Världspremiären hålls på danska Nørrebro teater.

Boken ”Män som hatar kvinnor” som blev svensk film och sedan Hollywoodprodukt ska nu för första gången bli teaterpjäs. Författaren Stieg Larssons megasuccé sätts upp på Nørrebro teater i Köpenhamn. Manuset har den framlidne författarens sambo varit med om att skapa. – Det började för två år sedan med att jag som nybakad teaterchef läste romanen en sommarhelg. Jag tänkte att det här är precis vad vi behöver, en populär historia som handlar om vårt nya samhälle och inte bara är en deckare – tänk om man kunde göra det till teater, säger Nørrebro teaters direktör Kitte Wagner. Men hon trodde det var omöjligt att få rättigheterna till romanen. Trots det skrev teaterns dramaturg till Norstedts förlag som förvaltar rättigheterna ihop med Larssons dödsbo. Ett brev gick även till Eva Gabrielsson, Stieg Larssons sambo. Kitte Wagner ville diskutera med henne hur boken egentligen kom till. Teaterchefen misstänkte att Eva Gabrielsson kunde vara rätt person att godkänna ett nyskrivet manus – ”så nära den riktige Stieg Larsson man kan komma”. Ett avtal blev till, teaterns dramaturg Vivian Nielsen delar rättigheterna med Eva Gabrielsson. – När vi träffade Eva var det hundra procent – så har det också varit sedan med pjäsen. Hon har kunnat avgöra vad som var relevant att ta med och även ge oss friheter vi inte hade vågat ta utan hennes medverkan. Eva Gabrielsson var helt med på att ta fram något annat än det filmerna koncentreras på. – Vi har tagit fasta på den kollektiva skildringen, samhällshistorien. Och det psykologiska ljuset, demonerna inne i en människa. Vad sker med en människa utsatt för övergrepp? berättar Kitty Wagner. I en filmsnutt på teaterns hemsida säger Eva Gabrielsson att fokus på böckerna har försvunnit i Millenium-industrin och att ”Män som hatar kvinnor” inte är en actionhistoria med en säljbar hjältinna utan en om kvinnoförtryck och våld mot kvinnor och normer i upplösning. – Att arbeta med manuset är för mig att förvalta författarskapet, säger Eva Gabrielsson, som haft sista ordet vid godkännandet av manus. Just förvaltningen av makens arv har hon åren igenom men utan framgång hos dödsboet framlagt önskemål om. Nu när det finns ett första teatermanus, har någon svensk teater visat intresse? – Det är klart vi har fått förfrågningar, intresset är stort, men mer vill jag inte säga, säger Kitte Wagner. Rollen som Lisbeth Salander görs av Signe Egholm Olsen och Mikael Blomkvist spelas av Jens Jørn Spottag. Premiären på ”Män som hatar kvinnor” är utsatt till den 4 december.


Gabrielsson gör Millenniumteater

Summary: Eva Gabrielsson, författaren Stieg Larssons sambo, har varit med om att skapa det första teatermanuset på en av hans böcker. Världspremiären hålls på upp av danska Nørrebro teater.

Boken ”Män som hatar kvinnor” som blev svensk film och sedan Hollywoodprodukt ska nu för första gången bli teaterpjäs. Författaren Stieg Larssons megasuccé sätts upp på Nørrebro teater i Köpenhamn. Manuset har den framlidne författarens sambo varit med om att skapa. – Det började för två år sedan med att jag som nybakad teaterchef läste romanen en sommarhelg. Jag tänkte att det här är precis vad vi behöver, en populär historia som handlar om vårt nya samhälle och inte bara är en deckare – tänk om man kunde göra det till teater, säger Nørrebro teaters direktör Kitte Wagner. Men hon trodde det var omöjligt att få rättigheterna till romanen. Trots det skrev teaterns dramaturg till Norstedts förlag som förvaltar rättigheterna ihop med Larssons dödsbo. Ett brev gick även till Eva Gabrielsson, Stieg Larssons sambo. Kitte Wagner ville diskutera med henne hur boken egentligen kom till. Teaterchefen misstänkte att Eva Gabrielsson kunde vara rätt person att godkänna ett nyskrivet manus – ”så nära den riktige Stieg Larsson man kan komma”. Ett avtal blev till, teaterns dramaturg Vivian Nielsen delar rättigheterna med Eva Gabrielsson. – När vi träffade Eva var det hundra procent – så har det också varit sedan med pjäsen. Hon har kunnat avgöra vad som var relevant att ta med och även ge oss friheter vi inte hade vågat ta utan hennes medverkan. Eva Gabrielsson var helt med på att ta fram något annat än det filmerna koncentreras på. – Vi har tagit fasta på den kollektiva skildringen, samhällshistorien. Och det psykologiska ljuset, demonerna inne i en människa. Vad sker med en människa utsatt för övergrepp? berättar Kitty Wagner. I en filmsnutt på teaterns hemsida säger Eva Gabrielsson att fokus på böckerna har försvunnit i Millenium-industrin och att ”Män som hatar kvinnor” inte är en actionhistoria med en säljbar hjältinna utan en om kvinnoförtryck och våld mot kvinnor och normer i upplösning. – Att arbeta med manuset är för mig att förvalta författarskapet, säger Eva Gabrielsson, som haft sista ordet vid godkännandet av manus. Just förvaltningen av makens arv har hon åren igenom men utan framgång hos dödsboet framlagt önskemål om. Nu när det finns ett första teatermanus, har någon svensk teater visat intresse? – Det är klart vi har fått förfrågningar, intresset är stort, men mer vill jag inte säga, säger Kitte Wagner. Rollen som Lisbeth Salander görs av Signe Egholm Olsen och Mikael Blomkvist spelas av Jens Jørn Spottag. Premiären på ”Män som hatar kvinnor” är utsatt till den 4 december. Fredrik Söderling fredrik.soderling@dn.se 08-738 12 07


Artister drabbas av stor konkurs

Summary: Musikförlaget Bonnier Music Publishing har på två år körts i botten. Obetalda skulder på många miljoner kronor drabbar framför allt rättighetshavare.

Musikförlaget Bonnier Music Publishing kan inte betala sina skulder och har begärts i likvidation. På bara två år har det framgångsrika förlaget gått från en omsättning på 33 miljoner kronor till att i dag sakna utmätningsbara medel. Förlaget har obetalda skulder på över 20 miljoner kronor. Bland svenska artister och låtskrivare som drabbas av likvidationen återfinns Miss Li, Swingfly, Aleena och Pelle Carlberg. De största fordringsägaren är holländska förlaget Imagem med ett krav på 13 miljoner kronor för innestående upphovsrättspengar. Dessutom har en före detta anställd begärt förlaget i konkurs för utebliven lön och semesterersättning. I musikbranschen höjs nu röster om ”fel köpare” med bristande kompetens. – Jag tycker det är mycket sorgligt att just när Bonnier Music Publishing var på väg att nå uppsatta mål och hade fått ett mycket bra rykte både nationellt och internationellt så såldes det till fel ägare på fel sätt, säger Lars Wiggman, musikförlagets vd när det såldes, till branschtidningen Musikindustrin. Utförsbacken har varit brant. Bonnier Music Publishing såldes för bara två år sedan till tyska Termidor Verlag och hade fram till dess ökat omsättningen med flera miljoner varje år sedan 2003. Köparen hävdar nu att man inte blivit upplyst av säljaren om skulden på 13 miljoner när förlaget förvärvades. – Det var inget som vi mörkade. Det var skulder som gällde pengar till rättighetshavare och de fanns specificerade i balansräkningen, säger till DN Torsten Larsson, vd på Bonnier Entertainment som sålde förlaget. Försäljningen låg dessutom i linje med Bonnierkoncernens strategiska beslut att lämna både musikförlags- och skivbolagsbranschen. – Vi hade ingen anledning att misstänka köparen Termidor. De var ju ett kompetent förlag i branschen. Det är svårt att förstå hur musikförlaget kunnat köras i botten på så kort tid, säger Torsten Larsson. Fredrik Söderling fredrik.soderling@dn.se 08-738 12 07


Fabio Biondi & Europa Galante på Göteborgs konserthus

Summary: Fabio Biondi & Europa Galante är på en bejublad turné i Sverige. DN:s Martin Nyström förförs av ett violinspel som både fräser och sjunger.

När Fabio Biondi & Europa Galante första gången gästade Sverige 2005 skrev DN:s Sara Norling om hur de närmast sprängde väggar och tak i ett fullsatt Nybrokajen 11 med sina eldfängt fräsande framföranden av det tidiga 1700-talets mest sensuella och virtuosa italienska stråkmusik. Norling önskade att någon gång få höra ett lika extatiskt publikstamp på stora Konserthuset vid Hötorget. Nu är han här igen, åter igen tack vare Rikskonserter som så storstilat nu arrangerar sin allra sista turné. Spelplatsen i Stockholm är densamma som för fem år sedan men i Göteborg blev det två kvällar på Konserthuset med ett par tusen i publiken som vägrade gå hem förrän de fick höra ett pizzicatonummer som lät som ett kärleksäventyr i en droppstensgrotta. En sådan musik som får en att känna att ens sinnen nog inte har tid för annat. Tack Rikskonserter! Fabio Biondi & Europa Galante gjorde omedelbar världsuccé när de debuterade med ett hänförande Vivaldiprogram 1990 och blev då en del av den nya våg av italienska barockensembler (Il Giardino Armonico och Concerto Italiano) som ryckte åt sig initiativet vad gäller barockmusicerande, baserad inte på Bach, Händel eller de franska mästarna som stått i fokus innan – utan på den teatralt gäckande och supersinnligt virtuosa italienska barocken. En musik som länge, på grund av det tysk-österrikiska inflytandet över Europas musikestetik, hamnat i skuggan för sin påstådda ”ytlighet”. Nu minns ingen detta längre. Allrahelst inte när Fabio Biondi med sin elvamannaensemble startar i högsta fart med Georg Philipp Telemanns flersatsiga Ouverture i g-moll. En musik som hyllar ”föränderligheten” med tvära rytmiska kast, hiskeliga tonartbyten och ett klangtänkande som man inte kan kalla för något annat än ”sinnesutvidgande”. En musik som höjer det brutala till det galanta utan att tappa den förrevolutionära känslan på vägen. Men Telemanns experiment blir också öppnare för Vivaldi. Två magnifika konserter, för violin och stråkar i E-dur och för violin, stråkar och generalbas i Ess-dur, där Fabio Biondi förför med ett violinspel som både fräser och sjunger och där hela ensemblen tycks ryckas med i ett fraserande som närmar sig det improviserade. En musik där allt är speglingar och ekon samtidigt som den blir lika fysisk som när någon fingrar på ens hud. Återstående spelningar: Säffle 9/11, Järnboåsen 10/11, Vara 11/11, Halmstad 13/11 och Varberg 14/11.


Från brutalt till galant

Summary: Fabio Biondi & Europa Galante är på en bejublad turné i Sverige. DN:s Martin Nyström förförs av ett violinspel som både fräser och sjunger. Musik Fabio Biondi & Europa Galante Verk av Telemann, Vivaldi och Sammartini. Scen: Göteborgs konserthus.

När Fabio Biondi & Europa Galante första gången gästade Sverige 2005 skrev DN:s Sara Norling om hur de närmast sprängde väggar och tak i ett fullsatt Nybrokajen 11 med sina eldfängt fräsande framföranden av det tidiga 1700-talets mest sensuella och virtuosa italienska stråkmusik. Norling önskade att någon gång få höra ett lika extatiskt publikstamp på stora Konserthuset vid Hötorget. Nu är han här igen, åter igen tack vare Rikskonserter som så storstilat nu arrangerar sin allra sista turné. Spelplatsen i Stockholm är densamma som för fem år sedan men i Göteborg blev det två kvällar på Konserthuset med ett par tusen i publiken som vägrade gå hem förrän de fick höra ett pizzicatonummer som lät som ett kärleksäventyr i en droppstensgrotta. En sådan musik som får en att känna att ens sinnen nog inte har tid för annat. Tack Rikskonserter! Fabio Biondi & Europa Galante gjorde omedelbar världsuccé när de debuterade med ett hänförande Vivaldiprogram 1990 och blev då en del av den nya våg av italienska barockensembler (Il Giardino Armonico och Concerto Italiano) som ryckte åt sig initiativet vad gäller barockmusicerande, baserad inte på Bach, Händel eller de franska mästarna som stått i fokus innan – utan på den teatralt gäckande och supersinnligt virtuosa italienska barocken. En musik som länge, på grund av det tysk-österrikiska inflytandet över Europas musikestetik, hamnat i skuggan för sin påstådda ”ytlighet”. Nu minns ingen detta längre. Allrahelst inte när Fabio Biondi med sin elvamannaensemble startar i högsta fart med Georg Philipp Telemanns flersatsiga Ouverture i g-moll. En musik som hyllar ”föränderligheten” med tvära rytmiska kast, hiskeliga tonartbyten och ett klangtänkande som man inte kan kalla för något annat än ”sinnesutvidgande”. En musik som höjer det brutala till det galanta utan att tappa den förrevolutionära känslan på vägen. Men Telemanns experiment blir också öppnare för Vivaldi. Två magnifika konserter, för violin och stråkar i E-dur och för violin, stråkar och generalbas i Ess-dur, där Fabio Biondi förför med ett violinspel som både fräser och sjunger och där hela ensemblen tycks ryckas med i ett fraserande som närmar sig det improviserade. En musik där allt är speglingar och ekon samtidigt som den blir lika fysisk som när någon fingrar på ens hud. Martin Nyström martin.nystrom@dn.se Återstående spelningar: Västerås 7/11, Säffle 9/11, Järnboåsen 10/11, Vara 11/11, Halmstad 13/11 och Varberg 14/11.


Throbbing Gristle har splittrats

Summary: Industrirockpionjärerna Throbbing Gristle finns inte längre. Enligt bandets hemsida har frontmannen Genesis P-Orridge meddelat att han ”inte längre vill uppträda” med bandet, skriver Guardian.

Industrirockpionjärerna Throbbing Gristle finns inte längre. Enligt bandets hemsida har frontmannen Genesis P-Orridge meddelat att han "inte längre vill uppträda" med bandet, skriver Guardian. Det innebär att bandets planerade spelning i Prag ställs in. De tre övriga medlemmarna, Cosey Fanni Tutti, Peter "Sleazy" Christopherson och Chris Carter ska dock fortsätta att spela under namnet X-TG. Throbbing Gristle bildades 1976. Genom sitt egna skivbolag Industrial Records gav de namn åt en hel genre, industrirock, och gjorde sig kända som ett radikalt och provocerande band. År 1981 splittrades bandet för första gången, för att återförenas 2004.


Stockholms filmfestival vill locka ovana

Summary: Stockholms filmfestival satsar i år på extrem politik, kvinnliga regissörer och på att locka till sig nya grupper. Genom prova på-biljetter och trailers i mobilen vill man nå ut till en mer kulturovan publik.

Det är som vanligt tjockt med journalister när Stockholms filmfestival lanserar sitt program. Man borde ha tagit med sig en muffin, säger en tjej mittemot mig. Ingen ropar äntligen när festivalgeneralen Git Scheynius presenterar att Harriet Andersson får 2010 års Life time achievement award. På senare år har Stockholms filmfestival blivit lite bättre på att ge denna utmärkelse till kvinnor. Förra året gick den till Susan Sarandon och 2008 till Charlotte Rampling. Alla skådespelerskor. Förra året höll festivalen ett seminarium med namnet ”Wanted: Female directors”, eftersom Svenska filminstitutet för första gången på flera år fått in färre ansökningar från kvinnliga filmskapare. Där diskuterade man om kvinnor är sämre på att ta för sig. I år heter ett seminarium ”Found: Female directors!” – Jag tycker att det är tråkigt att problematisera det här, säger festivalgeneralen Git Scheynius. I år har vi i stället flugit in flera kvinnliga regissörer för att inspirera den svenska filmbranschen. Omkring 10 procent av alla filmer som produceras görs av kvinnor. Stockholms filmfestival försöker aktivt hitta filmer av kvinnliga regissörer till programmet. Även om Scheynius är noga med att poängtera att de inte kvoterar. Bara kvalitet, säger hon och ler. I år är 23 procent av filmerna gjorda av kvinnor, vilket är en siffra som legat ganska konstant under de senaste åren. Däremot stiger antalet producenter av kvinnligt kön konstant. I år har nästan hälften av filmerna en kvinnlig producent. Förra året firade Stockholms filmfestival 20 år. I år är det ”back to basics igen”, säger Scheynius nöjt. – Jag tycker det är skönt att det inte är jubileum. Nu kan vi göra det vi gillar bäst, hitta nya talanger och lyfta fram dem. I år satsar festivalen ännu mer på att nå ut till nya grupper, berättar hon. – Kvalitetsfilmen är på frammarsch, men vi vet att det finns vissa mentala hinder för att kliva in på en festival. Därför har vi infört något som heter prova på-biljett. Då kan alla köpa en biljett utan att ha festivalkort, och så är man inne. För en kulturovan publik eller en filmintresserad allmänhet. Årets spotlight heter ”Extreme politics”. Delvis på grund av valet; året har präglats av politik. Men också för att undersöka hur bra filmen är på att hantera politiska lägen. – Det är det mest dramatiska man kan spegla egentligen, menar Scheynius. En av de filmer festivalen valt ut är dokumentären ”Vi bryr oss egentligen inte om midsommar – en film om Sverigedemokraterna” av Moa Junström och Ingrid Holmberg. I den sektionen visas också filmen ”Four lions”, en komedi om terrorism. – Det har ju varit något väldigt allvarligt, säger Scheynius. Nu kan man skratta åt terrorismen. Kanske är detta vad som kännetecknar en filmfestival 2010. Vi skrattar åt terrorismen. På gott och ont. 180 filmer från 51 länder visas under festivalen När: 17–28 november. Hur: 180 filmer från 51 länder på sex olika biografer; Skandia, Grand, Saga, Victoria, Sture och Bio Rio. Vad: I år ingår kategorierna Stockholm XXI Competition (nya filmskapare tävlar), Open Zone (de största filmerna), American Independent (amerikanska oberoende filmskapare), Asia Images (asiatiska filmer), Latin Visions (latinamerikansk och spansk film), Spotlight: Extreme Politics (i år om extrempolitikens dunkla utmarker), Twilight Zone (skräck och våldsfilmer), Documania (dokumentärer). Övrigt: Priset L’Oréal Rising Star delas ut till nästa stora skådespelare, det hålls seminarier om film, Work in progress låter filmskapare berätta om sina filmer på gång och i 1 km film tävlar framtidens regissörer om 100.000 kronor. Var: Biljetterna släpps den 27 oktober och säljs på Kulturhuset och på hemsidan: www.stockholmsfilmfestival.se


Alice hoppar av ”Idol”

Summary: Dagen innan tävlingens tredje fredagsfinal hoppar Alice Hagenbrant av ”Idol 2010”. Hennes plats går nu till Minnah Karlsson som röstades ut förra veckan.

Alice Hagenbrant lämnar TV 4:s "Idol". Dagen innan den tredje fredagsfinalen väljer den 20-åriga studenten från Karlstad att lämna tävlingen. – Glädjen jag skulle vilja ha på scenen finns inte längre. Därför har jag valt att kliva av. Det har varit en jättefin tid och det känns tråkigt att lämna för jag har lärt mig mycket och haft jätteroligt, men så här kommer det att bli, säger hon till Aftonbladet efter torsdagens genrep. Alice Hagenbrant var jurymedlemmen Anders Bagges personliga val och handplockades till tävlingen. Förra veckan tvingades hon och Minnah Karlsson göra upp om vem skulle tvingas lämna "Idol". Då skickades 21-åriga Minnah Karlsson hem till Hallstvik, men nu erbjuds hon Alice Hagenbrants plats i tävlingen. – Vi kommer att ta tillbaka Minnah. Vi kontaktade henne för några timmar sedan och hon tackade ja på stående fot, säger tävlingens exekutive producent Magnus Karlsson Lamm till TT Spektra. Minnah Karlsson ska tävla redan på fredagen och får alltså knappt ett dygn på sig till förberedelser. Temat för den tredje fredagsfinalen är Beatles och Minnah Karlsson har valt låten "Twist and shout". – Det var den enda Beatles-låt hon kunde utantill, så det var nog ett bra val, säger Magnus Karlsson Lamm. Fakta/Få tidigare avhopp Bara en person har tidigare lämnat "Idol" frivilligt. 2004 hoppade Helsingborgaren Angel Hansson av tävlingen. Precis som Alice Hagenbrant hade han då varit nära att bli utröstad. 77 personer har deltagit i "Idols" sluttävling sedan programmet sändes första gången på TV 4 år 2004.