De två kulturerna.

Summary: På 1960-talet vållade den brittiske forskaren C P Snow en utdragen debatt, särskilt i Sverige, om bildningen och förhållandet mellan naturvetare och humanister. Men det han skrev handlade egentligen om något annat.

År 1959 kom ett nytt begrepp i omlopp i Sverige. Det härstammade från en liten bok med titeln ”The Two Cultures” av en brittisk forskare och ämbetsman vid namn Charles Percy Snow. Först att använda det i den svenska debatten var Paul Lindblom, som läst det engelska originalet på sommaren samma år. När en svensk översättning förelåg hösten 1961 kom recensioner av bland andra Ernst Wigforss och Bengt Göransson. Idén om ”de två kulturerna” passade kalla krigets antagonistiska tankemodeller. Lika långt som öst från väst stod nu även naturvetenskap från humaniora. Debatten knöt också an till ”Aniara”-stämningar och till känslan av att ”rymdåldern” höll på att föda en ny och inte nödvändigtvis bättre människa. I en Snow-influerad debatt i Dagens Nyheter vintern 1962 talade Ingemar Hedenius om behovet av en ny ”människokunskap” på gymnasieschemat. Förhistorien är inte oviktig. C P Snow kom ur lägre medelklass, studerade i Leicester och fick stipendium till Cambridge, där han blev doktor i fysik 1930 och fellow vid Christ’s College. Om familjen hade haft råd skulle han hellre ha studerat humaniora, men naturvetenskap ansågs säkrare. Vid sidan av skrev han romaner som utspelades i skärningspunkten mellan vetenskap och politik, ofta i collegemiljö. ”The Masters” (1951) är en av de få som överlevt. Snow lämnade snart forskningen efter att ha kommit på efterkälken bland alla Nobelpristagare och efter en misslyckad publicering tillsammans med en kollega. Snows vacklan mellan konst och vetenskap blev en personlig drivkraft bakom ”De två kulturerna”. Det började som en artikel i New Statesman i oktober 1956, den följdes av en Rede Lecture 1959 som byggdes ut till boken. Han satte tänderna i vad han kallade ”the literary intellectuals”, män som T S Eliot, Ezra Pound, Wyndham Lewis, D H Lawrence. De var konstnärer på en nivå där han egentligen själv velat vara. Nu angrep han dem för fascism och antihumanism. En mildare avart var att de protesterade mot industrialism och framsteg. Snow kom till korta litterärt men tog revansch politiskt. Naturvetenskapen, som han fått lov att överge, blev hans skarpaste vapen. Vad dessa intellektuella saknade, ansåg Snow, var en moralisk och politisk kompass som härstammade från respekten för fakta. De hade aldrig förstått att termodynamikens andra huvudsats var lika viktig som Shakespeare. Det påminde om försöken som gjorts i USA under mellankrigstiden att introducera filosofins klassiker i skolor och college för att motverka totalitära idéer. Snow bytte filosofi mot naturvetenskap men behöll världsförbättrartanken. Själv fick han i uppdrag att rekrytera brittisk vetenskaplig personal under andra världskriget, bland annat till atombombsprojektet i Los Alamos. De tusentals intervjuer han gjorde gav honom inblickar i hur forskare och ingenjörer fungerade. De läste sällan böcker, visste föga om konst, men gillade musik och ”färgfoto”. Det var inte en karikatyr utan en kärleksförklaring. Den debatt om ”de två kulturerna” som sedan följde gav Snow en berömmelse som varken hans forskning eller hans romaner kunnat förskaffa honom. I Cambridge utkämpade han bataljen med litteraturforskaren F R Leavis, som stred för en klassisk kanon. Man kan jämföra med Strindbergs fejd mot Heidenstam, men kanske ännu hellre med T H Huxleys strid för darwinismen, där Leavis framträder som en biskop Wilberforce, argsint och reaktionär. Aldous Huxley, sonson till T H, skrev en medlande bok 1963 – litteratur och vetenskap var trots allt olika saker, konstaterade han. Så upphörde kanonaden. Snow hade då stigit till att vara en betydande forskningspolitisk rådgivare och tog plats i Harold Wilsons regering 1964. Debatten spred sig till många länder, men lade sig också relativt snart. Utom i Sverige, där den fick en ovanlig livskraft på kultursidor och i tidskrifter i en serie repriser, den senaste år 2005. Emma Eldelin har i avhandlingen ”’De två kulturerna’ flyttar hemifrån” visat i detalj hur den här ganska snart kom att handla om det från Tyskland övertagna bildningsbegreppet. Därmed kunde Snows text ”översättas” till välbekanta strömfåror. C P Snows ”två världar” var ju helt enkelt latinlinjen och reallinjen, ansåg en debattör. Bildning kunde också ställas mot nytta, en tanke som Snow aldrig tänkte. Svenska naturvetare, styrkta av sin växande status i välfärdssamhället, kunde kräva större plats på kulturens scen. Humanister och teologer å sin sida kunde bekymra sig för naturvetarnas inkrökthet. Idé- och lärdomshistoriker ryckte fram som ett slags tredjeståndpunktare och hävdade att det behövdes kunskap rotad i båda kulturerna. Det gjorde också Erik Hjalmar Linder i sin bok ”Bildning i tjugonde seklet” (1962), tydligt påverkad av Snow. Eldelin behandlar minsta hugskott i dessa debatter en smula för vördnadsfullt, vilket stundom gör hennes eljest välskrivna framställning prudentligt seg. Men kan man överse med det ger den ett signalement på den ganska säregna kulturella offentligheten i svensk efterkrigstid. Till att börja med var denna aldrig fullt så uppnäst som den brittiska. Hos oss hade folkbildning och friluftsliv sina givna platser i ett ganska teorifattigt kulturliv. Obegriplighet har aldrig varit något svenskt honnörsord och Harry Martinson svävade i årtionden som en inofficiell skyddsande över Kultur-Sveriges skogs- och mellanbygder. Ändå blev Snows bok en signal till naturvetare att gå på offensiven mot vad man uppfattade som en defekt i svensk bildningssyn. Uppfattningen vann visst gehör och fördes in i 1960-talets gymnasieutredning, som förespråkade just idéhistoria som botemedel. De naturvetenskapliga avsnitten i den lärobok som blev resultatet författades av fysikern Tor Ragnar Gerholm, vilket i det humanistiska lägret uppfattades som en domänförlust och ledde till en uppslitande debatt. På 1980- och 90-talen återkom Snow i debatterna om postmodernism och genteknik. Medicinare som P C Jersild klandrade ansvarslöst kulturfolk och teoretiskt irrande humanister för att inte ta till sig ny kunskap om hur människor fungerar (egentligen). Georg Klein inkluderade freudianer och antroposofer i sin kritik. I sin mest långtgående version kunde denna klagosång sluta med att humanistkulturen, särskilt kultursidorna, gavs skulden för teknikens och medicinens föregivet låga status. Som om denna status avgjordes i medierna och inte av statsbudgeten, löneläget eller näringslivet. Sanningen är väl att naturvetenskapen aldrig har varit hotad. Men så betydelsefull hade alltså tvåkulturmetaforen blivit att den ibland kunde förväxlas med verkligheten. Samtidigt är det påfallande att naturvetenskapen aldrig på allvar släpptes in i den finkulturella stugvärmen. Försöken att göra naturvetenskap till en del av ”allmänbildningen” misslyckades i stort sett. Hur upprätthölls denna gräns? Eldelin föreslår att själva bildningstanken doftade överklass och därför trängdes tillbaka under de radikala 60- och 70-talen. Kulturbegreppets vidgning skedde snarare i antropologisk riktning. När bildningsfrågorna kom tillbaka under 1980- och 1990-talen, bland annat genom den så kallade kunskapsrörelsen, så var det på nytt det klassiska bildningsbegreppet som stod i fokus. Naturvetenskapen kom på mellanhand. En annan orsak är de kulturintellektuellas skickliga revirhävdande och kultursidornas starka ställning, särskilt under 1970- och 1980-talen. Om det sistnämnda säger Eldelin dock inte mycket. En annan omständighet som hon kunde ha lagt mer vikt vid är att det i Sverige i hög grad var kultursidornas radikaler som politiserade tredje världen, miljön och världsfattigdomen och gjorde dem till mediala angelägenheter. Det skedde i allians med ekologer och naturforskare, men knappast med dem som gick i första ledet för att ge naturvetenskapen högre status; ekologerna stod ju redan mitt i samhällsdebatten. Det skedde också tillsammans med många av de litterära intellektuella, vilka stod för flera viktiga tidsdokument från Indien, Latinamerika, Sydafrika. Inom vetenskapen själv har naturvetenskapen emellertid successivt flyttat fram sina positioner. Trenden har rötter långt ned i 1800-talet. När humanister och samhällsforskare i Axess 2005 – den sista debatt Eldelin följer – vänder åter till de två kulturerna är det mot bakgrund av att det egna vetenskapsområdet kanske inte kan förbli opåverkat. Den kulturella forskaridentiteten är viktig, men också förhandlingsbar i ett större spel om positioner och resurser i ett framväxande kunskapssamhälle. Alternativet kan vara isolering. De allra senaste årens debatt kan tolkas som ett belägg för att humanistkulturen har börjat inleda en motoffensiv, ett arbete med att omformulera den marginella roll som den annars tycks dömd att hamna i till följd av naturvetenskapernas hegemoni. Om ambitionen var att öka statusen i offentligheten gjorde naturvetarna ett strategiskt misstag; att göra termodynamiken lika viktig för människor som Shakespeare är en sannolikt omöjlig uppgift. De kan förresten inte ha läst Snow ordentligt. Vad hans föreläsning egentligen handlade om var inte i första hand debatten mellan naturvetenskap och ”humanism”, som motsättningen konstruerades i Sverige, utan den moderna världens framtid. Snows stora anklagelse var riktad mot en hel västerländsk kultur som tillät att konservativt bildningsgods stod i vägen för det politiskt sunda engagemanget i världsproblemen. Han tänkte ursprungligen kalla föreläsningen ”De fattiga och de rika”. Snow ansåg att lösningen låg i naturvetenskap och teknik. Forskning behövdes för att hjälpa Afrika, Indien och Kina att finna sin väg ut ur fattigdomen. Det var nödvändigt också för att inte västvärlden skulle överrumplas av dessa giganter när de en gång vaknade, vilket förr eller senare skulle ske. Snows budskap var en produkt av kalla kriget, men på samma gång en förebådare av den revolt mot världsordningen som just i Sverige drevs med den kulturella offentligheten som en viktig plattform. Emma Eldelin har pekat på att kulturdebatten har sina nationella egendomligheter, men också på att den faktiskt har betydelse. Sverker SÖRLIN essa@dn.se Emma Eldelin ”’De två kulturerna’ flyttar hemifrån: C P Snows begrepp i svensk idédebatt 1959–2005” Carlssons SVERKER SÖRLIN är professor i miljöhistoria och författare.


Stora journalistpriset till DN:s Maciej Zaremba

Summary: Årets avslöjare: Nils Funcke, Riksdag och Departement. Årets förnyare: Carl Tofft, "Musikministeriet". Expressens Cecilia Hagen fick Lukas Bonniers Stora journalistpris.. Dagens Nyheters kulturskribent Maciej Zaremba får Stora journalistpriset 2006 i kategorin Årets berättare. Han får priset för artikelserierna "Den polske rörmokaren" och "Rättvisan och dårarna" i DN.

Maciej Zaremba kommenterar vinsten direkt till dn.se med: - Jag är väldigt glad att juryn uppskattar en dagstidningsjournalistik som försöker svara på varför och som litar på att läsaren tar sig tid. I informationssamhället ligger tidningarnas framtid i att skildra och förklara komplicera frågor. Juryn motiverade hans nominering så här: "För att han med sitt täta och ifrågasättande berättade ständigt ger nya insikter i komplexa strukturer i det svenska samhället." Maciej Zaremba var även nominerad till Stora journalistpriset 2005, men blev då utan. Han fick dock det prestigefyllda Hasse Olssons pris till Årets ekonomijournalist för "Den polske rörmokaren". Expressens Cecilia Hagen fick Lukas Bonniers Stora journalistpris, som delas ut till en journalist som under en lång följd av år visat prov på skicklighet och framstående journalistisk gärning. Nils Funcke, Riksdag och Departement, vann i klassen "Årets avslöjande" för artikeln "Laila Freivalds gav klartecken". Stefan Mehr, kvällens konferencier, frågade årets avslöjare: Hur fick du scoopet som fick Laila Freivalds på fall? - Jo, hon försökte gömma något och hade inte köpt en toblerone utan hon var inne och tassade på grundlagsskyddad mark. Det ringde en klocka hos mig och jag följde pappret, var gick pappren, vem svarade etc. Förstod du vart det skulle leda? - Ja, när jag såg den lilla bisatsen "Efter samråd med utrikesministern..." och att tjänstemannen sedan hade tagit kontakt med hemsidesföretaget, då förstod jag att det där klarar hon inte av. Om priset säger Nils Funcke att han hoppas att det betyder något för den mer gnetiga journalistiken. Carl Tofft vann i klassen "Årets förnyare" för SVT:s "Musikministeriet. Motveringen lyder: "För ett nyfiket program som i tvära, täta klipp ser samband mellan musikgenrer och drar folkbildande linjer i historien. Musikministeriet förnyar musikjournalistiken med spetsig humor och klar tonträff." Vinnarna av det 40-årsjubilerande priset får 75.000 kronor vardera. Årets berättare: Maciej Zaremba, Årets berättare: Maciej Zaremba, "Rättvisan och dårarna" och "Den polske rörmokaren", Dagens Nyheter. "För att han med sitt täta och ifrågasättande berättade ständigt ger nya insikter i komplexa strukturer i det svenska samhället." Rigmor Ohlsson, "Den ende begravningsgästen" i "Tendens", Sveriges Radio. "För att hon, med värme och nyfikenhet, ger en unik inblick i samhällets hantering av ensamhet och död- och samtidigt får oss att se det ljusa i det mörka." Tom Alandh, "Jocke hette Sussis man", Sveriges Television. "För hans förmåga att, med empati och stark personlig närvaro, tränga in i frågor om dödshjälp, vårdbyråkrati, drömmar och kärlek - reflekterat i ett människoöde." Årets avslöjande: Nils Funcke för "Laila Freivalds gav klartecken", Riksdag och Departement. "För att han med sin gedigna journalistiska erfarenhet sökte där ingen annan letade och avslöjade en minister som ljög." Ola Wong, Jörgen Huitfeldt, Thella Johnson, för "Sten till varje pris" i "Kaliber", Sveriges Radio. "För ett skickligt reportage som avslöjar hur svenska kommuner blundar för att de kinesiska arbetarna betalar med sin hälsa för att ge oss sten till lågpris." Fredrik Sjöshult för "Dataintrång i socialdemokraternas högkvarter", Dagens Industri. "För avslöjandet om folkpartiets dataintrång i socialdemokraternas högkvarter som dominerade valrörelsens sista veckor och blottlade lögner, fult spel och murken moral." Årets förnyare: Carl Tofft för Musikministeriet. "För ett nyfiket program som i tvära, täta klipp ser samband mellan musikgenrer och drar folkbildande linjer i historien. Musikministeriet förnyar musikjournalistiken med spetsig humor och klar tonträff." Per Lundsjö och Mattias Fyrenius för E24. "För en journalistisk idé där de utnyttjat kvällstidningens och morgontidningens egenskaper. En framgångsrik affärsmodell, som snabbt fått efterföljare." Amelia Adamo för M Magasin. "För att hon är en outtröttlig humörhöjare i svensk journalistik, att hon gång på gång tilltalar nya målgrupper och gör Sverige både varmare och roligare. Hon förmedlar känslan av att det aldrig är för sent." 2005 Marie Branner och Anna von 2005 Marie Branner och Anna von Brömssen, Göteborgs-Posten, Årets Berättare Zanyar Adami, Gringo, Årets Förnyare Fredrik Laurin, Joachim Dyfvermark och Sven Bergman, Kalla Fakta, TV4, Årets Avslöjande Hannes Råstam, SVT, Lukas Bonniers Stora Journalistpris 2004 Susen Schultz, SvD, Nyhets- och featuregrafik, Årets Berättare Marcos Hellberg, Jonas Franksson och Olle Palmlöf, SVT Väst, Årets Förnyare Katarina Karlsson, Norrbottens-Kuriren, Årets Avslöjande Kerstin Brunnberg, Lukas Bonniers Stora Journalistpris 2003 Daniel Velasco, Sveriges Radio, P1, Årets Berättare Karin af Klintberg och Fredrik Lindström, SVT, Årets Förnyare Ulla Danné och Björn Hygstedt, Svenska Dagbladet, Årets Avslöjande Amelia Adamo, Lukas Bonniers Stora Journalistpris 2002 Mustafa Can, DN LördagSöndag, Årets Berättare Mattias Göransson, Offside, Årets Förnyare, delat pris Tobias Regnell, Offside, Årets Förnyare, delat pris Janne Josefsson, SVT Uppdrag Granskning, Årets Avslöjande, delat pris Lars-Göran Svensson, SVT Uppdrag Granskning, Årets Avslöjande, delat pris Mats Olsson, Expressen, Lukas Bonniers Stora Journalistpris 2001 Richard Aschberg, Aftonbladet, delat pris Erik Korsås, Aftonbladet, delat pris Ulrika Knutson, Månadsjournalen Randi Mossige-Norheim, Sveriges Radio P1 Trond Sefastsson, Kalla Fakta TV4 Thomas Peterssohn, Ekonomi 24, delat pris Andreas Cervenka, Ekonomi 24, delat pris Peter Benson, Dagens Industri Annette Kullenberg, Aftonbladet, Lukas Bonniers Stora Journalistpris 2000 Peter Kadhammar, Expressen Dan Josefsson, Frilans (avböjde priset) Karine Mannerfelt, Frilans Kåge Jonsson , SVT, delat pris Kurt Bergmark, SVT, delat pris Håkan Pieniowski, frilans, delat pris med K. Jonsson och K. Bergmark aftonbladet.se, www.aftonbladet.se Björn Elmbrant, Sveriges Radio, Lukas Bonniers Stora Journalistpris 1999 Maria Trägårdh, Aftonbladet, delat pris Magnus Ringman, Aftonbladet, delat pris Per-Gunnar Holmgren, Dagens Medicin, delat pris Anders Malmsten, Dagens Medicin, delat pris Juan Diego Spoerer Saam Kapadia, SVT, delat pris Emil Larsson, SVT, delat pris Anna Toss, www.foraldranatet.se, delat pris Peder Finnsiö, www.foraldranatet.se, delat pris Åke Ortmark , Lukas Bonniers Stora Journalistpris 1998 Gunnar Lindstedt, Svenska Dagbladet Robert Collin, Teknikens Värld Lars-Göran Svensson, SR Göteborg, delat pris Tomas Lindblom, SVT Göteborg, delat pris Magnus Svenungson, SVT Göteborg, delat pris Hannes Råstam, Stripteast SVT, delat pris Janne Josefsson, Striptease SVT, delat pris Lars Ericson, www.24timmar.se delat pris Mats Carlsvärd, www.24timmar.se, delat pris Morgan Bodin,www.24timmar.se, delat pris Lena Mellin, Lukas Bonniers Stora Journalistpris 1997 Ola Sigvardsson, Dagens Nyheter, delat pris Pia Skagermark, Dagens Nyheter, delat pris Per Svensson, Frilans Acke Fröberg, Resumé Cecilia Uddén, SR Karin Swärd, SVT Arne Ruth, Lukas Bonniers Stora Journalistpris Hedersomnämnande: Marcus Lindeen, nättidningen Blixt, 1996 Britt-Marie Citron, Motala Tidning Maria Carlshamre, Moderna Tider Anders Andersson, Privata Affärer, Bengt Therner, Sveriges Radio - Ekoredaktionen Britt-Marie Mattsson, SVT Göteborg Hasse Olsson, Lukas Bonniers Stora Journalistpris 1995 Björn Hygstedt, Svenska Dagbladet, delat pris Hans Strandberg, Svenska Dagbladet, delat pris Susanne Ljung, frilans Gunnar Bergdahl, Filmkonst Staffan Heimerson, Sveriges Radio Lennart Ekdal, TV4 Thorbjörn Larsson, Lukas Bonniers Stora Journalistpris 1994 Carina Blomcrantz, Sundsvalls Tidning Lars Peder Hedberg, Intrig Lars Stora journalistpriset "Tendens", SR "Jocke hette Sussis man", Tom Alandh, SVT "Laila Freivalds gav klartecken", Nils Funcke, Riksdag och Departement "Kaliber", SR "Dataintrång i socialdemokraternas högkvarter", Fredrik Sjöshult, Dagens Industri "Musikministeriet", SVT E24 M Magasin


Ras, klass, kön och en dov vrede

Summary: Caryl Phillips började skriva när han upptäckte att svarta personer som han själv bara skildras som slavar eller kriminella. Europa behöver sina berättelser mer än någonsin, säger han till DN under ett besök i Stockholm.

Född i Västindien, uppvuxen i Leeds – för författaren Caryl Phillips är erfarenheten av att vara svart i ett Europa som vägrar förändras en aldrig sinande inspiration. Nu har han rotat även i den afroamerikanska 1900-talshistorien i sin nya hemstad New York. – Anledningen till att jag började skriva var att jag ville berätta den historia som inte hade berättats i de böcker jag fann i bibliotekens hyllor, berättar Caryl Phillips. Nu har han landat i en duvblå soffa på ett fashionabelt hotell i Stockholm, vänlig, intelligent och stillsamt sprakande av engagemang. På besök för att berätta om sin senaste bok, ”Dans i mörkret”. En hjärtskärande sorglig berättelse, skriven med Caryl Phillips sedvanliga återhållna lugn. Den handlar om Bert Williams, en av de största estradartisterna i New York vid 1900-talets början, nu helt bortglömd. En man som sålde ut sin stolthet, målade sig svart i ansiktet och spelade den korkade, krumbuktande negern för betalande vita – men till vilken nytta? Caryl Phillips snubblade över Bert Williams öde. – Och jag insåg att detta är den perfekta metaforen för svårigheterna med att känna tillhörighet. I Amerika, menar Caryl Phillips, måste alla skapa sig en identitet genom att uppträda, spela rollen av den man vill vara. – Det är därför filmkonsten utvecklats i Amerika, och i stor utsträckning av immigranter, som Charlie Chaplin. Att gräva i den afroamerikanska historien är för Caryl Phillips ett led i det absolut nödvändiga arbetet i att förstå bakåt för att veta vart man är på väg. – Det amerikanska samhället har ingen stor respekt för historien. Om de hade haft det skulle de kanske inte spendera miljarder dollar på det de gör. De skulle titta i historieboken under V som i Vietnam och inse att det här kriget går inte att vinna. Det finns en sorts dov vrede i Cary Phillips böcker. En underton som vibrerar och ger romanfigurernas alla handlingar och utsagor en komplexitet som de inte själva är medvetna om. För även om Caryl Phillips är en författare som utan att blinka tar på sig ett ansvar för världsordningen finns alltid en frustrerande skevhet i hans romaner som gör på ytan tydliga teman tvetydiga. Han skriver om ras, klass och kön, om utanförskap och förtryck. Han gör det utifrån en självupplevd känsla av att vara en sådan som inte ryms i den officiella historieskrivningen, som svart i det sena 70-talets och tidiga 80-talets Storbritannien. – I brittisk tv presenterades jag som den som kastar flaskor på polisen. Jag fanns inte med i historieböckerna utom som slav. Ingenstans i kulturen fanns någon som jag, och som inte gjorde något kriminellt. Det var på en tågluff runt Europa, med en anteckningsbok som sällskap, som Caryl Phillips insåg att hans erfarenhet var stoff att göra litteratur av. Det fick honom att börja söka i sina egna rötter och ledde till romaner som ”Cambridge” och ”Över floden”, om slaveriets historia. Och på senare år det samtida Europas inställning till dem som tar sig hit illegalt, i ”En fjärran kust”. – Jag vill inte låta som en sur gammal gubbe, men mycket av det som ges ut i dag är skrivet av människor som inte har något att säga utan är mer intresserade av att vara författare än av att skriva. Nu behöver Europa sina berättelser mer än någonsin. Europa går igenom en massiv omvandling medan människor försöker låtsas som om ingenting händer. Caryl Phillips skriver om mörka sidor av vår historia och samtid. Om slaveri och om afrikanska inbördeskrig, om hur vi behandlar illegala flyktingar och hur afroamerikaner i USA förnedrats ned i självförakt. Men något i hans romanfigurer värjer sig mot all sentimental medömkan. De är alltför inkonsekventa i sitt handlande, alltför långt från den fiktionens konvenans som gör berättelser glasklart begripliga. De gör hela tiden fel, utifrån vad man som läsare förväntar sig. – Man ska aldrig underskatta människors kapacitet att handla på ett oförutsägbart sätt. Sådant är livet, och livet har alltid rätt. Och skriver man som Caryl Phillips med ambitionen att vara lika komplex som livet så tar det tid. – Jag kan inte skriva en roman i halvåret. Att arbeta med personerna i en roman tar lång tid, de kräver tålamod. – De verk jag vuxit upp med och älskat är böcker som ”Madame Bovary” och ”Anna Karenina” och pjäser som ”Hedda Gabler”, baserade på karaktärer och sprungna ur ett starkt engagemang i människor. En referensbank av verk som är talande för en författare som aldrig bara skildrar ras eller bara klass utan lyckas se förtryckets alla aspekter, även de som gäller kvinnor. – Mitt jobb som författare är att förstå människor som inte är jag och hälften av jordens befolkning är kvinnor. – Litteraturens stora moraliska ansvar ligger i att ta oss bortom oss själva, ut ur vår egen huds slott och in i andra människor. Det är en handling av stor generositet och nyfikenhet. Att förstå kvinnor är för mig som ett led i att förstå världen. Om jag i mina verk reducerar kvinnor till bifigurer utför jag en imperialistisk och förtryckande handling som är lika stötande som något som människor som jag utsätts för. Jenny Aschenbrenner kultur@dn.se


Flickduo sjunger om vit makt

Summary: Systrarna Gaedes sångduo Prussian Blue hyllas av Ku Klux Klan. De talar beundrande om Adolf Hitler och ses som det perfekta dragplåstret för att inympa "en stark rasidentitet" hos en ung publik.

Lamb och Lynx Gaede är två blonda tvillingsystrar som hoppas på en framgångsrik musikkarriär, hårt matchade av sin mor, April. En banal historia om amerikanska stjärndrömmar? Jo, om det inte vore för en sak - deras repertoar består till stora delar av vit makt-sånger, och precis som mamman/managern uttrycker de beundran för Adolf Hitler och Rudolf Hess. Systrarna Gaedes sångduo heter Prussian Blue ("Preussiskt blått"). Det är namnet på ett färgpigment men dessutom ett nyckelbegrepp för Förintelseförnekare. Giftgasen Zyklon B, som användes i utrotningslägren, bildar fällningar av preussiskt blått, men några sådana fanns inte i gaskamrarna, enligt de som förfäktar att Förintelsen aldrig har ägt rum. Lamb och Lynx har framträtt på festivaler för vit makt-musik sedan nio års ålder, påhejade av mamma April som är aktiv inom den nynazistiska organisationen National Vanguard. Kända eller snarare ökända inom en större krets blev de i slutet av augusti i år, efter ett inslag i tv-kanalen ABC:s avslöjande program "Primetime". Där intervjuades bland andra Erich Gleibe, en ledande promotor av vit makt-musik, som ansåg att systrarna Gaede var det perfekta dragplåstret för att inympa "en stark rasidentitet" hos en ung publik. Även den förre Ku Klux Klan-chefen David Duke pratade lyriskt flickduons kapacitet. Lamb och Lynx Gaede talade i samma program beundrande om Adolf Hitler och uttryckte sitt tvivel över att sex miljoner judar dött i koncentrationslägren. Dessutom avslöjades att tvillingarnas föräldrar numera är inblandade i en bitter vårdnadstvist. Tills vidare bor de hos sin mor och sin styvfar och parets dotter Dresden. För bara någon månad sedan flyttade familjen från Bakersfield i Kalifornien till Kalispell i Montanas bergstrakter i nordvästra USA. - Det var för rasblandat i Bakersfield, har flickornas mor förklarat. I Kalispell, en stillsam skidort med 17 000 själar, har det på kort tid skapats opinion mot de nyinflyttade. Flygblad med texten "Inget hat" har delats ut i närheten av familjen Gaedes nya hem. Flygbladsutdelarna har i sin tur identifierats och hotats av anonyma sympatisörer till National Vanguard, rapporterar lokaltidningen Missoula Independent.


Skelett i garderoben.

Summary: Hur tyskvänligt var det svenska musiklivet egentligen?Rapportfrån ett seminarium det svenska musiklivet och nazismen på Musikaliska Akademien

Det börjar lovande. En maffig rubrik: ”Fruktan, fascination, frändskap. Ett seminarium om det svenska musiklivet och nazismen.” Och som öppning spelar Lysellkvartetten inledningssatsen ur Moses Pergaments första stråkkvartett från 1918–22. Musik som låter ungefär som Arnold Schönbergs ”Verklärte Nacht” körd ett extra varv genom expressionismens mixer. Den tyska naziregimen skulle utan att tveka gett den etiketten ”entartet”. Nu handlar eftermiddagen på Musikaliska akademien i stället om det neutrala Sverige och hur musiklivet här – tonsättare, kritiker, institutioner – förhöll sig till nazismen. Den konkreta anledningen är ett pågående forskningsprojekt vid Lunds universitet om det svenska kulturlivets och vetenskapssamhällets relation till nazism och fascism och de tre böcker som hittills blivit resultatet. En bok om DN:s fruktade musikkritiker Wilhelm Peterson-Berger kom i höstas. Nu finns också ”Ovan stridsvimlet” som behandlar Kungliga Musikaliska akademiens förhållande till Tyskland samt den pinfärska antologin ”Fruktan, fascination och frändskap” som tar ett vidare grepp på musiklivet. Men projektledaren professor Greger Andersson är lite besviken – de har inte hittat några särskilda skandaler att lyfta fram, ”inget att göra tidningsrubriker på”. Även Henrik Karlsson som granskat Musikaliska akademien säger nästan ursäktande att den boken är rätt tunn: ”Vi tror inte att det finns några fler skelett i garderoben än de vi plockat fram.” Och visst är några skelett redan kända. Exempelvis kritiken mot den tyskvänlige Kurt Atterberg (tonsättare, kritker och Musikaliska akademiens sekreterare 1940–53) och anklagelserna om att var påtänkt som ”musikdiktator” när Tyskland invaderade Sverige. Anklagelser som ledde till att Akademien tillsatte en kommission för att utreda om Atterberg var ”skyldig”. Andra mer okända sidospår öppnar sig vid en bläddring i böckerna. Så jag förstår inte den ursäktande tonen, här finns mängder av spännande frågor. Problememt är kanske snarast det som den tyska forskaren Ursula Geisler påpekar, att detta är ett område som är marginaliserat i den svenska musikforskningen, ”anmärkningsvärt i ett internationellt perspektiv”, tycker Geisler och beskriver resultaten hittills som en plattform att gå vidare ifrån. Nästa år kommer exempelvis etnologen Petra Garberdings avhandling om den motsägelsefulle Kurt Atterberg. Jag väntar spänt. Sara Norling sara.norling@dn.se


Litteraturen som befriare

Summary: Det var inte apartheid som fick Nadine Gordimer att börja skriva. Det var hennes litterära engagemang som fick politiska konsekvenser. Stefan Helgesson läser en brokig biografi – och höstens nya roman.

Nadine Gordimer ”Börja leva” (Get a Life) Övers. Rose-Marie Nielsen Bonniers Ronald Suresh Roberts ”No Cold Kitchen. A Biography of Nadine Gordimer” STE Publishers Respektingivande när en mer än 80-årig författare kallar sin nya roman ”Börja leva”. Eller egentligen ”Get a Life”, vilket är ännu kaxigare. Mycket kan sägas om Nadine Gordimer, men inte att hon har stelnat till. ”Börja leva” tycks vara en lika självklar devis för 80-åringen som för flickan som på 40-talet bröt sig loss ur den förkvävande koloniala atmosfären i gruvstaden Springs utanför Johannesburg. Hennes liv har varit expansivt. Hon föddes på 20-talet i den brittiskdominerade sydafrikanska unionen. Båda föräldrarna var judar – pappan från Litauen – men ganska likgiltiga inför det judiska. Ungefär samtidigt som Gordimers skrivande tog fart – sent 40-tal – inleddes apartheids mörka halvsekel. Romandebuten kom 1953 och hon blev snabbt uppmärksammad som en talang. Under resten av 50-talet deltog hon ivrigt i Sophiatowns kortlivade, jazzklingande renässans. Samtidigt började hon knyta internationella kontakter. Under lång tid medverkade hon i The New Yorker. Senare, osannolikt nog, i Playboy. Nobelpriset 1991 utgjorde, utifrån sett, kulmen på en lång men långtifrån avslutad karriär. Konstnärligt hade dock kulmen kommit tidigare. Som i en besynnerlig spegelbild av det politiska läget i Sydafrika stegrades hennes litterära förmåga när förtrycket skärptes. De flesta kritiker är eniga om att romanerna ”En förlorad värld” (1966), ”Hedersgästen” (1971), ”Bevararen” (1974) samt ”Burgers dotter” (1979) utgör höjdpunkterna på hennes författarskap. Samtliga skrevs då apartheids järngrepp var som hårdast. Att det blev så kan förleda en att dra felaktiga slutsatser. Etiketten ”politisk författare” ligger ofta på lur när Gordimer kommer på tal. Är det inte just i tider av förtryck som den politiske författaren kommer till sin rätt? En röst som inger mod i beredskapens vinter? I ”No Cold Kitchen”, en jättelik biografi över Nadine Gordimer, gör den karibiske författaren Ronald Suresh Roberts upp med denna missuppfattning. Grundligt. ”Jag är inte religiös, har ingen politisk övertygelse”, skrev Nadine Gordimer 1965. ”Jag tvivlar på det mesta utom att rasåtskillnad är fel och helt oförsvarligt.” Till detta kunde man tillfoga ytterligare en visshet: en orubblig tro på litteraturen som bärare av sanning. Som vit (men inte rik) var hennes omständigheter relativt privilegierade. Hon fick en bra skolutbildning, hade tillgång till bibliotek. Det var tuffare för hennes generationskamrater Peter Abrahams och Ezekiel Mphahlele. Ändå förenas hon med dessa svarta författare genom den betydelse litteraturen fick för hennes förmåga att tänka annorlunda. Det var inte ett politiskt engagemang som fick henne att skriva. Det var hennes litterära engagemang som fick politiska konsekvenser. Historien om detta har bara börjat skrivas: hur litteraturen, som en brokig offentlighet vid sidan om nationalstaten, har bemyndigat författare runt om i världen att gå på tvären. Visst är individens läggning viktig. Nadine Gordimer har varit en självständig, vass personlighet sedan unga år. Men utan hennes tidiga upptäckt av Upton Sinclair, E M Forster, Marcel Proust och de ryska realisterna hade vi aldrig fått veta vem hon var. Hon hade inte blivit författare, inte utvecklat den samhälls- och människosyn som hamnade på kollisionskurs med apartheid. När kollisionen blev som värst på 60- och 70-talen – hennes böcker bannlystes på löpande band – tycks denna trohet mot litteraturen har varit som allra viktigast. När trycket släppte på 90-talet blev också texterna slappare. I ”Börja leva” märks utfallet av denna process. Den sene Gordimers tendens att lösa upp syntaxen drivs här till sin spets. De ofullständiga satserna staplas på varandra. Det blir fråga om att avkoda texten snarare än att läsa den. I ett elakt ögonblick tänker jag att hon har publicerat förarbetet till en roman i stället för att skriva färdigt den. Rose-Marie Nielsens översättning är trogen engelskan men måste ha varit svår att åstadkomma. Så här kan det låta: ”Vad är hennes övertygelse, innerst inne. Är det han eller klienten som har rätt? Eller är det inte så enkelt. Så macho, skulle hon säga. Det är något – Stopp. Lyssna inte på svaret.” Det liknar en författares funderingar kring vad hon ska skriva. Men det går också att beskriva mer positivt som ”improvisation”. Gordimer kastar ut meningar på prov ungefär som Miles Davis leker med en musikalisk fras. Detta ligger i linje med själva berättelsen, där personerna tvingas till förändring. Man kan härleda förhållningssättet ur historiska omständigheter: i det snabbrörliga, fria Sydafrika gäller inga gamla sanningar. Också den vita medelklassen måste improvisera fram nya identiteter. Men vid sidan om det historiska har romanen en lika påtaglig kroppslig och ekologisk orientering. Ekologen Paul Bannerman, vars kall är att rädda miljön undan rovdrift, drabbas av cancer och blir under behandlingen radioaktiv. Han lever isolerad under några veckor i sitt gamla föräldrahem. Det är inledningen till ett antal drastiska omkastningar i familjerelationerna. Familjetemat återkommer i nästan samtliga av Gordimers romaner, oftast negativt. Hennes familjer har präglats av förstelning; hennes hjältar har brutit sig loss ur släktskapets kvävande famntag. Här är det annorlunda, mer flytande och skevt. Pauls pappa förälskar sig i en norsk kvinna. Hans mamma bestämmer sig för att adoptera ett hivsmittat barn. Livet borde aldrig tillåtas ha en färdig form, tycks Gordimer säga. I ”No Cold Kitchen” (den kryptiska titeln syftar på Gordimers generösa sociala liv och hennes intresse för matlagning) tillämpar Roberts märkligt nog en liknande stilistisk strategi. Han kommenterar Gordimers liv, han berättar inte om det. Han rör sig fritt mellan decennierna, klipper samman citat ur brev, intervjuer, artiklar och manuskript, och tar själv stor plats med sin nästan maniska uttolkning av allt som Gordimer skrivit. Och då menar jag allt. Romaner, recept, överstrukna meningar i faxutkast – rubbet. Det blir för mycket, för osovrat, men också en guldgruva (vitsen är oavsiktlig) för den som intresserar för Sydafrikas 1900-talshistoria. Den litterära skvallerfaktorn är hög. Susan Sontag, Philip Roth, Anthony Sampson och Per Wästberg har alla tillhört Gordimers vänkrets. Det måste sägas att det rör sig om en ”icke auktoriserad” biografi. Roberts, bördig från Trinidad men boende i Sydafrika, fick unik tillgång till Gordimers arkiv. Men längs resans gång surnade förhållandet dem emellan. Mediebullret blev stort häromåret när brytningen kom: ”Gordimer vill bannlysa bok.” Stor sak. På avstånd och i mindre doser kan man njuta av Roberts ömsom skärpta, ömsom skruvade iakttagelser. Som när denne karibiske intellektuell skriver att Sara Lidman, en av Gordimers närmaste vänner genom åren, ”växte upp i den norra utkanten av ett land som genom seklerna betraktades som Europas halvciviliserade yttre periferi”. Då gungar världskartan till en aning. Stefan Helgesson litteratur@dn.se


Litteraturen som befriare

Summary: Det var inte apartheid som fick Nadine Gordimer att börja skriva. Det var hennes litterära engagemang som fick politiska konsekvenser. Stefan Helgesson läser en brokig biografi – och höstens nya roman. Böcker

Nadine Gordimer ” Börja leva” (Get a Life) Övers. Rose-Marie Nielsen Bonniers Ronald Suresh Roberts ” No Cold Kitchen. A Biography of Nadine Gordimer” STE Publishers Respektingivande när en mer än 80-årig författare kallar sin nya roman ”Börja leva” . Eller egentligen ”Get a Life” , vilket är ännu kaxigare. Mycket kan sägas om Nadine Gordimer, men inte att hon har stelnat till. ”Börja leva” tycks vara en lika självklar devis för 80-åringen som för flickan som på 40-talet bröt sig loss ur den förkvävande koloniala atmosfären i gruvstaden Springs utanför Johannesburg. Hennes liv har varit expansivt. Hon föddes på 20-talet i den brittiskdominerade sydafrikanska unionen. Båda föräldrarna var judar – pappan från Litauen – men ganska likgiltiga inför det judiska. Ungefär samtidigt som Gordimers skrivande tog fart – sent 40-tal – inleddes apartheids mörka halvsekel. Romandebuten kom 1953 och hon blev snabbt uppmärksammad som en talang. Under resten av 50-talet deltog hon ivrigt i Sophiatowns kortlivade, jazzklingande renässans. Samtidigt började hon knyta internationella kontakter. Under lång tid medverkade hon i The New Yorker. Senare, osannolikt nog, i Playboy. Nobelpriset 1991 utgjorde, utifrån sett, kulmen på en lång men långtifrån avslutad karriär. Konstnärligt hade dock kulmen kommit tidigare. Som i en besynnerlig spegelbild av det politiska läget i Sydafrika stegrades hennes litterära förmåga när förtrycket skärptes. De flesta kritiker är eniga om att romanerna ”En förlorad värld” (1966), ”Hedersgästen” (1971), ”Bevararen” (1974) samt ”Burgers dotter” (1979) utgör höjdpunkterna på hennes författarskap. Samtliga skrevs då apartheids järngrepp var som hårdast. Att det blev så kan förleda en att dra felaktiga slutsatser. Etiketten ”politisk författare” ligger ofta på lur när Gordimer kommer på tal. Är det inte just i tider av förtryck som den politiske författaren kommer till sin rätt En röst som inger mod i beredskapens vinter I ”No Cold Kitchen” , en jättelik biografi över Nadine Gordimer, gör den karibiske författaren Ronald Suresh Roberts upp med denna missuppfattning. Grundligt.” Jag är inte religiös, har ingen politisk övertygelse” , skrev Nadine Gordimer 1965. ”Jag tvivlar på det mesta utom att rasåtskillnad är fel och helt oförsvarligt.” Till detta kunde man tillfoga ytterligare en visshet: en orubblig tro på litteraturen som bärare av sanning. Som vit (men inte rik) var hennes omständigheter relativt privilegierade. Hon fick en bra skolutbildning, hade tillgång till bibliotek. Det var tuffare för hennes generationskamrater Peter Abrahams och Ezekiel Mphahlele. Ändå förenas hon med dessa svarta författare genom den betydelse litteraturen fick för hennes förmåga att tänka annorlunda. Det var inte ett politiskt engagemang som fick henne att skriva. Det var hennes litterära engagemang som fick politiska konsekvenser. Historien om detta har bara börjat skrivas: hur litteraturen, som en brokig offentlighet vid sidan om nationalstaten, har bemyndigat författare runt om i världen att gå på tvären. Visst är individens läggning viktig. Nadine Gordimer har varit en självständig, vass personlighet sedan unga år. Men utan hennes tidiga upptäckt av Upton Sinclair, E M Forster, Marcel Proust och de ryska realisterna hade vi aldrig fått veta vem hon var. Hon hade inte blivit författare, inte utvecklat den samhälls- och människosyn som hamnade på kollisionskurs med apartheid. När kollisionen blev som värst på 60- och 70-talen – hennes böcker bannlystes på löpande band – tycks denna trohet mot litteraturen har varit som allra viktigast. När trycket släppte på 90-talet blev också texterna slappare. I ”Börja leva” märks utfallet av denna process. Den sene Gordimers tendens att lösa upp syntaxen drivs här till sin spets. De ofullständiga satserna staplas på varandra. Det blir fråga om att avkoda texten snarare än att läsa den. I ett elakt ögonblick tänker jag att hon har publicerat förarbetet till en roman i stället för att skriva färdigt den. Rose-Marie Nielsens översättning är trogen engelskan men måste ha varit svår att åstadkomma. Så här kan det låta: ”Vad är hennes övertygelse, innerst inne. Är det han eller klienten som har rätt Eller är det inte så enkelt. Så macho, skulle hon säga. Det är något – Stopp. Lyssna inte på svaret.” Det liknar en författares funderingar kring vad hon ska skriva. Men det går också att beskriva mer positivt som ”improvisation” . Gordimer kastar ut meningar på prov ungefär som Miles Davis leker med en musikalisk fras. Detta ligger i linje med själva berättelsen, där personerna tvingas till förändring. Man kan härleda förhållningssättet ur historiska omständigheter: i det snabbrörliga, fria Sydafrika gäller inga gamla sanningar. Också den vita medelklassen måste improvisera fram nya identiteter. Men vid sidan om det historiska har romanen en lika påtaglig kroppslig och ekologisk orientering. Ekologen Paul Bannerman, vars kall är att rädda miljön undan rovdrift, drabbas av cancer och blir under behandlingen radioaktiv. Han lever isolerad under några veckor i sitt gamla föräldrahem. Det är inledningen till ett antal drastiska omkastningar i familjerelationerna. Familjetemat återkommer i nästan samtliga av Gordimers romaner, oftast negativt. Hennes familjer har präglats av förstelning; hennes hjältar har brutit sig loss ur släktskapets kvävande famntag. Här är det annorlunda, mer flytande och skevt. Pauls pappa förälskar sig i en norsk kvinna. Hans mamma bestämmer sig för att adoptera ett hivsmittat barn. Livet borde aldrig tillåtas ha en färdig form, tycks Gordimer säga. I ”No Cold Kitchen” (den kryptiska titeln syftar på Gordimers generösa sociala liv och hennes intresse för matlagning) tillämpar Roberts märkligt nog en liknande stilistisk strategi. Han kommenterar Gordimers liv, han berättar inte om det. Han rör sig fritt mellan decennierna, klipper samman citat ur brev, intervjuer, artiklar och manuskript, och tar själv stor plats med sin nästan maniska uttolkning av allt som Gordimer skrivit. Och då menar jag allt. Romaner, recept, överstrukna meningar i faxutkast – rubbet. Det blir för mycket, för osovrat, men också en guldgruva (vitsen är oavsiktlig) för den som intresserar för Sydafrikas 1900-talshistoria. Den litterära skvallerfaktorn är hög. Susan Sontag, Philip Roth, Anthony Sampson och Per Wästberg har alla tillhört Gordimers vänkrets. Det måste sägas att det rör sig om en ”icke auktoriserad” biografi. Roberts, bördig från Trinidad men boende i Sydafrika, fick unik tillgång till Gordimers arkiv. Men längs resans gång surnade förhållandet dem emellan. Mediebullret blev stort häromåret när brytningen kom: ”Gordimer vill bannlysa bok.” Stor sak. På avstånd och i mindre doser kan man njuta av Roberts ömsom skärpta, ömsom skruvade iakttagelser. Som när denne karibiske intellektuell skriver att Sara Lidman, en av Gordimers närmaste vänner genom åren, ”växte upp i den norra utkanten av ett land som genom seklerna betraktades som Europas halvciviliserade yttre periferi” . Då gungar världskartan till en aning. Stefan Helgesson litteratur@dn.se


Familjelivet bakom rubrikerna

Summary: I en av höstens mest uppmärksammade böcker berättar Margareta Strömstedt om sitt liv med tidningsmannen Bo Strömstedt.

Det är lätt att prata med Margareta Strömstedt. Och det finns mycket att tala om. Varje berättelse i hennes nya bok ”Natten innan de hängde Ruth Ellis” pockar på uppmärksamhet, ställer följdfrågor. Det är berättelser om barndomen, om att vara hemmafru, om ett äktenskap som efter många år och några häftiga vågrörelser finner ro. En modig och livsbejakande bok – smärtsam och vacker på samma gång. Samtidigt kan man bli förvånad över att Margareta Strömstedt väljer att gå ut och berätta om äktenskapet med den store tidningsmannen Bo Strömstedt och öppna dörren till den kända kulturfamiljens liv. I bokhandeln har boken placerats i kategorin memoarer. Men Margareta Strömstedt kallar det självbiografisk litteratur. Memoarer handlar om den stora världen och det offentliga livet. Hennes bok berättar om det personliga och det existentiella. – Hade jag skrivit en roman hade den blivit så melodramatisk, säger Margareta Strömstedt. Det här var enda chansen att berätta det jag uppfattar som sanningen. Det är det man längtar efter, att bli sann mot sig själv. Att röra sig nära det man egentligen inte får skriva. – Jag ville skriva om vissa smärtpunkter som hörde ihop med kvinnolivet. Sedan blev boken liggande i några år och jag visste inte om jag kunde ge ut den. Jag var rädd för att hamna i det privata. Därför har jag inte några namn i boken, bortsett från ett par författare. Jag ville skriva så att alla kan känna igen sitt liv. Utanför fönstret åtta våningar upp sänker sig mörkret över Tantolunden och Årstaviken. Det har varit en intensiv dag med flera möten för sjuttiofemåriga Margareta Strömstedt. Nu har hon vilat en halvtimme och ser alldeles pigg ut med håret i nyklippt frisyr (”det är väl inte för kort?”). På köksbordet står tekoppar och bullar från kvartersbageriet. Ute i vardagsrummet sitter Bo Strömstedt, hennes make sedan 1953. Det var han som förra året fick läsa hennes manuskript och tyckte att hon skulle ge ut boken. Tur var väl det. Det positiva mottagandet har varit omtumlande och förlaget har fått trycka boken flera gånger för att möta efterfrågan. Uppenbarligen rör boken vid något. Margareta tror att det hör ihop med det som hon själv skämdes för när hon skrev boken. Att hon från barnsben har tittat in och spionerat i andra människors hem – och en gång sett ett respektabelt par förverkliga sexuella fantasier i sängkammaren. I en av berättelserna styr hon naken under kappan bilen till Djurgården i ett impulsivt försök att fånga nuet en förtrollande vårnatt. Hennes nyfikenhet och impulsivitet får henne att följa efter främmande människor och försätta sig i situationer som skulle kunna sluta illa. – Får man vara hur dum som helst? Följa med främmande män hem? Om folk bara visste hur många hemska saker jag varit med om och gått med på. – Jag tror att det är det som skapar identifikation, att vi har hemliga liv. Boken handlar väldigt mycket om det man tänker i hemlighet och gör i hemlighet. Det är ytan som krackelerar och under ytan pågår hela tiden något annat. Många kan inte dela detta hemliga liv med någon. Inte inom äktenskapet heller. Om uppväxten i Småland, mammans nervsjukdom (som det hette då) och pappan som var pastor i Svenska missionsförbundet har Margareta Strömstedt skrivit i två självbiografiska romaner och barnböckerna om Majken. Mamma som ligger till sängs hela dagarna, pappas förväntningar på Margareta att vara en duktig flicka. Och den frikyrkliga miljön som försöker måla över det svarta, orena och kroppsliga. – Man lärde sig att aktivera en skuldkänsla. Efter en sådan uppväxt blir man inte religiöst oskyldig. I de politiska demonstrationstågen i slutet av sextiotalet fanns något som jag kände igen, indelningen i vi och dem. Jag ville aldrig ta ställning för det ena eller andra. Det är väl där min feghet finns. Om alla var som jag skulle det aldrig ske några revolutioner. I ”Natten innan de hängde Ruth Ellis” skildras både barndom och vuxenliv: kärleken, äktenskapet, barnen och förortstristessen i Hagsätra. Efterdyningarna av broderns självmord som påverkar henne djupt. Livet som pågår någon annanstans, vid staden som skymtar och lockar i horisonten. Ett barn som flyr hemmet och skuldkänslan av att inte ha varit tillräcklig. Ett kvinnoliv två steg bakom den framgångsrike mannen: han som kommer hem trött från arbetet, hon som behöver samtal och stimulans. Rädslan för att inte vara älskad och svartsjukan som fräter. – Barnen och allt det praktiska upptar tiden till hundra procent. Jag hade aldrig dagis och när det var mycket arbete för mig om höstarna hade vi ibland barnflickor tillfälligt boende hos oss. Nu är det väl annorlunda, man försöker dela på ansvaret. Det var på sextiotalet som Margareta Strömstedt började recensera barnböcker i Dagens Nyheter. I boken finns ingenting om hennes yrkesliv som kritiker, tv-producent och författare (”det är ju privat, en helt annan bok”). Men hon beskriver oförglömligt en kulturmiddag på DN som nybliven frilans. En lika dråplig som sorgsen beskrivning av en manligt dominerad värld som premierar unga manliga genier och ser kvinnor som objekt. Margareta Strömstedt spelade spelet i Farah Diba-frisyr och nätstrumpor i högklackade skor. Snygg – men inte jämbördig. – Det var något väldigt plågsamt i att inte få tala med dem man ville, att man var tvungen att kämpa för att göra sig synlig. Det fanns så få kvinnor, två tre kanske. – Det tråkiga var att man inte hade ett mer utvecklat systerskap. Att jag tyckte att det var så fantastiskt att tala med de här unga männen. Det var först när jag började läsa kvinnohistoria som jag blev intresserad av andra kvinnor. I dag blir jag glad av att se hur systerskapet växer, det märker jag av både jämnåriga och yngre väninnor. I takt med Margareta Strömstedts frigörelseprojekt (”tiden hjälpte mig, andra kvinnor och kvinnorörelsen”) som gör henne starkare och friare utvecklas och omprövas äktenskapet. Efter ett par avgörande händelser i slutet av sjuttiotalet lägger sig ett slags lugn över deras liv och svartsjukan försvinner. Vi talar om att hon började skriva sent i livet. Det är ingenting hon ångrar i dag – hon är glad att hon började. – Jag var inte mogen tidigare. Fast jag skulle gärna ha så mycket kraft att jag kunde skriva ett par böcker till. Jag älskar att tänka det. Då kanske man kan leva tills man har skrivit dem. – Efter sjuttio är kroppen dum, den orkar inte så mycket som man tror. Fast på sätt och vis är livet mycket bättre. För man har äntligen lärt sig att leva varje dag i nuet. Perspektivet sträcker sig inte längre än några år framåt. Det kommer en inte vid, det som förut gjorde en bekymrad, menar Margareta Strömstedt. – Man är i ett annat landskap. Det allra underbaraste i livet, förutom barn och barnbarn, är att prata med folk. Samtala med vänner. Upptäcka att det händer något med människors personligheter. Att det inre blir avlövat och trist och tomt. Det beror nog på erfarenheter som har med hemligheterna att göra. Lena Jordebo kultur@dn.se


Galeasenprofiler möts igen i ”Måsen”

Summary: Mikael Persbrandt, Marie Göranzon, Jan Malmsjö och Ingela Olsson har alla huvudroller när ”Måsen” får premiär på Elverket i höst. Det är ett samarbete med Teater Galeasen, som ska renoveras.

Det blir den första teaterrollen för Mikael Persbrandt sedan Jean i ”Fröken Julie” som hade omtalad premiär på Dramaten i september förra året. – Jag kommer inte att hålla på med den industriellt tillverkade filmen längre, jag vill tillbaka till teatern. Det sade Mikael Persbrandt i ett teatersamtal med konstnärlige ledaren Stefan Larsson på Elverket i måndags kväll. Han syftade främst på ”Beck” som han använt stor del av sin arbetstid till: I tjugofyra Beckfilmer har han under tio år spelat Gunvald Larsson. Om ett knappt år släpps den 24:e och sista Beckfilmen på dvd. Tjechovs ”Måsen” är en samproduktion mellan Galeasen och Elverket. Stefan Larsson regisserar och Sophia Artin, teaterchef på Galeasen, är medproducent. Det innebär en återförening av flera av Galeasens skådespelare. Mikael Persbrandt, Stefan Larsson, Ingela Olsson och Mats Flinck började alla där på åttiotalet. Ursprungligen var det också tänkt att ännu fler skulle vara med, som Leif Andrée, men de är förhindrade. – För oss var Galeasen en skola, jag har inte gått på någon teaterhögskola och det har inte de andra heller, säger Mikael Persbrandt. Teatersamarbetet mellan Galeasen och Elverket sker eftersom Galeasen är en av de kulturverksamheter som måste flytta ut från huset på Skeppsholmen när huskomplexet på Slupskjulsvägen ska renoveras. Galeasen fick besked om att renoveringen skulle inledas nästa år och Sophia Artin började genast söka kreativa lösningar på hemlösheten. Senare visade det sig att Statens fastighetsverk skjutit upp renoveringen och då var alla beslut redan fattade mellan de två teatrarna. Nu ska renoveringen av de gamla kulturhusen påbörjas först i januari 2008 och beräknas sedan ta tre år. De är en lång tid att hålla sig levande för en liten teater, särskilt som Fastighetsverket och Stockholms kulturförvaltning inte kan utlova några tillfälliga lokaler. – Galeasen räknar med att kunna komma tillbaka till Skeppsholmen, säger Sophia Artin, men mycket återstår. – Det ska bli väldigt roligt att träffa alla gamla vänner, säger Stefan Larsson, som en gång stod på scenen tillsammans med Mikael Persbrandt och Ingela Olsson i en av Galeasens bästa, ”Gatan”. Stefan Larsson gick vidare som regissör och blev konstnärlige ledare för Dramatens Elverk, vars huvudsakliga uppdrag är att ta fram och spela nyskriven svensk och europeisk dramatik. När Elverket väljer klassikern ”Måsen” spelar Mikael Persbrandt författaren Trigorin, Marie Göranzon spelar den firade skådespelerskan Arkadina, Jan Malmsjö gör läkaren och Ingela Olsson gör Masja. Rollsättning för de två unga huvudrollerna, Konstantin som vill bli författare och Nina den unga skådespelartalangen, pågår just nu. Jens Sethzman är scenograf, Betty Skawonius betty.skawonius@dn.se 08-738 21 39


När fyra blir två blir en

Summary: Först var de fyra, sedan blev de två, nu är Theodor Jensen ensam i The Plan. Nyligen kom bandets tredje album, med inhyrda musiker och ny producent. Men grundaren ser ingen större skillnad mellan då och nu.

Genom telefonen hör jag hur en kvinna säger "hej då" och en dörr som stängs. Kvar i lägenheten på Södermalm i Stockholm står Theodor Jensen. Det kunde också vara en snabbspolning av historien kring The Plan, bandet som sedan starten för fem år sedan i stadig takt har reducerats till ett minimum: grundaren Theodor Jensen är ensam kvar. Till det andra albumet, 2004, hade The Plan gått ned till två fasta medlemmar, men sedan dess har organisten Mikael Furugärde beslutat sig för att skriva färdigt sin tredje bok. Så kapten Jensen tog tag i rodret själv och outsourcade i stället för att nyanställa. På nytt skivbolag, med en ny producent (minst sagt välmeriterade Jari Haapalainen) och med inhyrda musiker skapades "Walk for gold", The Plans tredje album, som i svensk press har mottagits mer än väl sedan det nådde allmänheten den 25 oktober i år. - Mikael är ju min ideologiske bror, och det är fint att ha en sådan, säger gamle Broder Daniel-gitarristen Theodor Jensen under en andningspaus mellan en hektisk skivsläppsperiod och vinterns omfattande turné. - Men jag har svårt att se den stora skillnaden i The Plans musik sedan jag blev ensam. Jag har aldrig varit angelägen om att det färdiga resultatet ska vara på ett speciellt sätt, låta "nytt" eller något sådant. Jag tänker att allt av intresse är vad som faktiskt sägs i låtarna. Efter att de sista spillrorna av illusionen om The Plan som ett Riktigt Band slutligen har skingrats så har också kursen, skaparprocessen, fått läggas om. - Jag har valt en annan metod och som för alla metoder finns för- och nackdelar. Vi har till exempel knappt repeterat alls, tanken var att alla skulle få spela det de kände för, direkt. Det är ganska plågsamt, för även om jag inte har direkt formulerade idéer om vart jag vill komma, så blir det "någon annanstans" och det får jag svälja. The Plan har alltid balanserat mellan kontroll och kaos. Theodor Jensens texter har ofta återgett "det rena uttrycket", som han uttryckte det i DN:s intervju för några år sedan, vilket innebär ett kryssande mellan det djupaste svarta och skiraste vita i tillvaron. Ibland exploderar musiken, Jensens röst spricker och lyssnarens puls närmar sig farliga nivåer. Ibland tassar låtarna försiktigt fram och smeker hörselgångarna. På något sätt har Theodor Jensen till det tredje albumet lyckats skapa ordning i kaoset och ändå, allra mest anmärkningsvärt: med bibehållen lössläppthet. Olika melodislingor flätas in i och ut ur varandra i ett intrikat mönster bakom Jensens avslappnade röst. Som i låten "Garden" där ett berättarjag knackar på i ett hus, undrar om han kan få slå sig ned, kanske hjälpa till i trädgården, bädda och laga lite mat. Han är inte på flykt, och inte någon iskall Faust, utan kom bara förbi, slogs av fridfullheten och att allt kändes rätt. Kanske har Theodor Jensens historia med Broder Daniels ständigt svajiga civilstånd och eviga rykten - homogent band eller splittrade ovänner? - och hela The Plan-processen lärt Theodor Jensen att acceptera sakernas tillstånd. I första låten "Another" sjunger han: "Everything, in time it dies/If you can't get up you're left behind/So make some room, and step aside/For another." Att resa sig, ta tag i saker och gå vidare i livet. - Det funkar ju inte om man inte kan acceptera förändring, eller osäkerhet, i vilken relation det än handlar om. Det är priset man får betala om man inte helt ska förstenas, säger han. Är detta vad "Walk for gold" handlar om? - Jo, det har nog skett en viss förskjutning i mitt låtskrivande mot det mer åskådande än bara det deltagande. På det sättet är jag inte längre helt utlämnad åt kaoset. Det finns en kontroll i det förhållningssättet. - Det krävs självdisciplin för att få struktur. Ska någonting bli gjort över huvud taget måste man ju ha en plan. Hörde du? Theodor Jensen står fast vid sin plan. Även om det innebär att vara ensam om den.


Galeasenprofiler möts igen i "Måsen"

Summary: Mikael Persbrandt, Marie Göranzon, Jan Malmsjö och Ingela Olsson har alla huvudroller när "Måsen" får premiär på Elverket i höst. Det är ett samarbete med Teater Galeasen, som ska renoveras.

Det blir den första teaterrollen för Mikael Persbrandt sedan Jean i "Fröken Julie" som hade omtalad premiär på Dramaten i september förra året. - Jag kommer inte att hålla på med den industriellt tillverkade filmen längre, jag vill tillbaka till teatern. Det sade Mikael Persbrandt i ett teatersamtal med konstnärlige ledaren Stefan Larsson på Elverket i måndags kväll. Han syftade främst på "Beck" som han använt stor del av sin arbetstid till: I tjugofyra Beckfilmer har han under tio år spelat Gunvald Larsson. Om ett knappt år släpps den 24:e och sista Beckfilmen på dvd. Tjechovs "Måsen" är en samproduktion mellan Galeasen och Elverket. Stefan Larsson regisserar och Sophia Artin, teaterchef på Galeasen, är medproducent. Det innebär en återförening av flera av Galeasens skådespelare. Mikael Persbrandt, Stefan Larsson, Ingela Olsson och Mats Flinck började alla där på åttiotalet. Ursprungligen var det också tänkt att ännu fler skulle vara med, som Leif Andrée, men de är förhindrade. - För oss var Galeasen en skola, jag har inte gått på någon teaterhögskola och det har inte de andra heller, säger Mikael Persbrandt. Teatersamarbetet mellan Galeasen och Elverket sker eftersom Galeasen är en av de kulturverksamheter som måste flytta ut från huset på Skeppsholmen när huskomplexet på Slupskjulsvägen ska renoveras. Galeasen fick besked om att renoveringen skulle inledas nästa år och Sophia Artin började genast söka kreativa lösningar på hemlösheten. Senare visade det sig att Statens fastighetsverk skjutit upp renoveringen och då var alla beslut redan fattade mellan de två teatrarna. Nu ska renoveringen av de gamla kulturhusen påbörjas först i januari 2008 och beräknas sedan ta tre år. De är en lång tid att hålla sig levande för en liten teater, särskilt som Fastighetsverket och Stockholms kulturförvaltning inte kan utlova några tillfälliga lokaler. - Galeasen räknar med att kunna komma tillbaka till Skeppsholmen, säger Sophia Artin, men mycket återstår. - Det ska bli väldigt roligt att träffa alla gamla vänner, säger Stefan Larsson, som en gång stod på scenen tillsammans med Mikael Persbrandt och Ingela Olsson i en av Galeasens bästa, "Gatan". Stefan Larsson gick vidare som regissör och blev konstnärlige ledare för Dramatens Elverk, vars huvudsakliga uppdrag är att ta fram och spela nyskriven svensk och europeisk dramatik. När Elverket väljer klassikern "Måsen" spelar Mikael Persbrandt författaren Trigorin, Marie Göranzon spelar den firade skådespelerskan Arkadina, Jan Malmsjö gör läkaren och Ingela Olsson gör Masja. Rollsättning för de två unga huvudrollerna, Konstantin som vill bli författare och Nina den unga skådespelartalangen, pågår just nu. Jens Sethzman är scenograf, Elverket Teater Galeasen


Jay-Z vinner på att vara allvarlig

Summary: Jay-Z, världens största hiphopstjärna, har pensionerat sig flera gånger. Men nu kommer hans nionde album, där han vågar strunta i branschen och blicka in i sig själv.

Jay-Z ”Kingdom come” (Def Jam/Universal) Jay-Z har aldrig varit bra på att göra allvar av sina hot. Redan efter första albumet 1996 sa han att det skulle bli hans sista. Men ”Reasonable doubt” blev det första av åtta album på lika många år – varav tre otvivelaktigt är klassiker och de övriga fem innehåller tillräckligt många briljanta hittar för att den före detta langaren skulle bli världens största hiphopstjärna. Men när han i samband med 2003 års ”The black album” än en gång hävdade att det skulle bli hans sista skiva var det faktiskt svårt att inte ta Jay-Z på orden, i stället för att bara som vanligt ta dem med en nypa salt. Det fanns något väldigt slutgiltigt – en låttitel som ”What more can I say” talade sitt tydliga språk – över albumet, med dess bildcollage av människor som Jay har samarbetat med genom åren i cd-häftet och ett strikt urval av hans närmaste producenter. Allt han hade gjort hittills samlades i ett koncentrerat och värdigt bokslut. Där ”Reasonable doubt” var hans explosiva entré och ”The blueprint” från 2001 hans storslagna mästerverk, blev ”The black album” ett intimt avsked innan han skulle få gå i pension från det egna artisteriet. När han nu går emot sina egna ord och gör uppmärksammad comeback leder det givetvis till högt ställda förväntningar. För om Jay-Z tre år efter ”The black album” återvänder till rapkarriären från den säkert väldigt bekväma vd-stolen för skivbolaget Def Jam måste han ju onekligen ha något att säga, något alldeles extra att komma med? Nja. Kanske. Att ”Kingdom come” rent musikaliskt är New York-rapparens svagaste sedan 1999 års ”Vol. 3: the life and times of S. Carter”, med flera underpresterande stjärnproducenter, skulle man kunna stå ut med. Men vad värre är: huvudpersonen låter inte självklar längre. En rappares självförtroende är oftast hans främsta tillgång och ingen annan rappare har haft ett större under de senaste femton åren, men när Jay-Z skryter och skrävlar här låter det bara ihåligt och tandlöst. ”Kingdom come” är ett album av en rappare som inte längre har någonting att bevisa, men som ändå för en ojämn kamp mot sin egen digra meritlista. Och som i konkurrensen från de tidigare så vördnadsfulla, numera allt uppnosigare, ungtupparna försöker hitta ett sätt att åldras i en genre där man inte sällan är slut innan man fyllt 26. Jay-Z kallar sig fortfarande vid sitt smeknamn ”Young Hov” med jämna mellanrum, trots att han fyllt trettiosju. I den platta ”30 something” börjar varje vers med att Hov försöker övertyga lika mycket sig själv som lyssnarna om att ”trettio är det nya tjugo”. När det antagligen hade varit mer givande att visa att trettio är trettio och att det kan innebära att man har andra intressen, tankar och känslor än när man är tjugo. Det är när Jay-Z struntar i att försöka övertyga tvivlarna om att han fortfarande är störst, bäst och vackrast och i stället blickar in i sig själv som han har relevans. Den alltmer resonerande och, faktiskt, religiöse Jay-Z är så mycket mer intressant än den som står för alla mästrande uppläxningar av andra rappare som ifrågasätter hans återkomst. ”Minority report” om Katrina-katastrofen är kanske det främsta exemplet, där textraden ”I just put my money in the hand of the same people who left my people stranded” får exemplifiera hans och andras sätt att köpa sig loss från skuldkänslorna genom välgörenhet. ”The beach chair”, med Coldplays Chris Martin i producentstolen, visar också på ett sätt att skapa en fusion av rock och rap utan att det tvunget ska bli nu-metal. Även om resultatet i stället närmar sig otidsenlig mörk och svulstig triphop. Den enda Jay-Z-låt just nu där han kombinerar sitt osvikliga flyt med sin tilltagande spiritualitet och därmed pekar ut sin potentiella framtid heter ”Black republicans” och är en duett med forne fienden Nas. Men den finns inte med på ”Kingdom come”. Utan på Nas kommande album ”Hiphop is dead”. Mattias Dahlström mattias.dahlstrom@dn.se


Fest när Nintendo släppte Wii i USA

Summary: På söndagen släpptes Nintendo Wii i USA. Och precis som när Sonys Playstation 3 släpptes i fredags var köerna långa utanför återförsäljarna

I söndags var första gången som Nintendo Wii, Playstation 3 och Xbox 360 fanns till försäljning samtidigt. Detta efter att den förstnämnda släpptes i USA i söndags. Köerna ringlade runt Times Square i New York fram till butiken Toys R Us. Först i kön stod Isaiah Johnson, som hade väntat i över två år på att få lägga vantarna på en Nintendo Wii. Som en del av jippot var det Nintendos amerikanske vd Reggie Fils-Aime som sålde konsolen till honom, skriver Gamespot. Till skillnad mot balunsen när Playstation 3 släpptes i fredags, där bara några hundra fick delta i firandet, bjöd Nintendo in samtliga till sin releasefest. Företaget hade dessutom ställt ut ett antal Wii-stationer på trottoaren utanför butiken för att underhålla folket i kön. Nintendo Wii släpps i Sverige den 8 december.


Makalös spänning i slow motion

Summary: Kristian Lundberg bryter mot snart sagt alla genrekrav, han struntar i konventioner och följer inte normen för hur en kriminalroman ska se ut. Där andra accelererar gör Kristian Lundberg precis tvärtom. Böcker

Kristian Lundberg ”Malmömannen” Symposion En effekt av de stora framgångarna för deckargenren, inte minst de ekonomiska, är likriktning. Alltför många kriminalromaner är stöpta i samma form, de låter likadant, har samma typfördelning och uppvisar samma slags redovisningsmani. En svensk kriminalroman utan en minutiöst återgiven utredning är nästan otänkbart. När Kristian Lundberg debuterade som kriminalförfattare 2004 med ”Eldätaren” var hans roman så annorlunda att den verkade apart. Han aviserade fem böcker; den andra, ”Grindväktaren” kom 2005 och nummer tre, ”Malmömannen” kommer i höst. Det är inget stort tidsspann men det har ändå givits långt över hundra svenska kriminaltitlar under tiden. Lundbergs verkar fortfarande helt säregna. Han bryter mot snart sagt samtliga genrekrav. Det finns ingen sedvanlig spänningsmotor som tickar och drar, ingen klar kamp mellan en hjältefigur och en gärningsman och därför går vi också miste om katharsiseffekten i slutet där ordningen är återställd. Den dramaturgiska kurvan är flack med en liten topp framemot slutet. Så ska en kriminalroman inte se ut, men det gör hans och det har flera skäl. Han struntar i konventioner och beskriver ett tillstånd snarare än en intrigbunden händelsekedja. Ytterligare ett skäl är hans ärende. Jag tvivlar inte alls på att många kriminalförfattare njuter hejdlöst av att skriva, men det är sällsynt att ta del av verk som är sprungna ur nödvändighet. Hos Kristian Lundberg kan man aningen tillspetsa säga att det gäller livet – snarare än döden. Hans språk är makalöst. Det gör ont. Om det fanns minsta tillstymmelse till pose eller effektsökeri skulle jag avfärda romanen som en predikanttext. Men det går inte. Det här språket, mörkt och skimrande, kommer ur inre tvång. Det måste se ut just så. Nils Forsberg heter hans ena huvudperson. Den andra är Malmö. Forsberg är en spartansk man som leder en informell arbetsgrupp för extraordinära polisutredningar. Malmö diagnostiseras av Lundberg som en stad med storhetsvansinne. Den ”bygger om sig”. Den är helt bortkopplad från sin historia och nuet är outhärdligt. Romanens titel syftar på en man som genomför en serie våldtäkter på unga kvinnor där samtliga har invandrarbakgrund. Övergreppen är så många att man tvivlar på att det kan vara en mans verk, vilket lämnar fältet öppet för djupt obehagliga alternativ. Här skulle en vanlig kriminalroman genast börja häva sig och accelerera, men Kristian Lundberg gör tvärtom. Han planar ut, cirklar och ringar in, släpper och tar om för att få grepp om ett läge där det går rågångar mellan rik och fattig, svenskar och de andra, medan gränsen för den personliga integriteten ständigt överskrids. Polisen jagar förmodade terrorister, rasister jagar invandrare, våldtäktsmän jagar flickor. ”Allt handlar till slut om rädslan.” Hur ska man kunna behålla sin värdighet, sin mänsklighet, om man alltid är rädd Det är Kristian Lundbergs ärende. Det må så vara att han inte följer normen för kriminalromanen, men likväl handlar hans roman om kriminalitet. Samhällets eller stadens brottsliga handlingar för vilka ingen kan ställas till svars. Är man en van deckarläsare finns risk för otålighet, men om man ger sig till tåls en smula kommer man att sugas med i en spänning vars syfte inte är att underhålla. Den skruvar åt och släpper inte förrän precis i slutet. ”Malmömannen” är vad många kriminalromaner försöker vara, nära de existentiella frågorna och samhällskritisk. Marie Peterson marie.peterson@dn.se


Makalös spänning i slow motion

Summary: Kristian Lundberg bryter mot snart sagt alla genrekrav, han struntar i konventioner och följer inte normen för hur en kriminalroman ska se ut. Där andra accelererar gör Kristian Lundberg precis tvärtom.

Kristian Lundberg ”Malmömannen” Symposion En effekt av de stora framgångarna för deckargenren, inte minst de ekonomiska, är likriktning. Alltför många kriminalromaner är stöpta i samma form, de låter likadant, har samma typfördelning och uppvisar samma slags redovisningsmani. En svensk kriminalroman utan en minutiöst återgiven utredning är nästan otänkbart. När Kristian Lundberg debuterade som kriminalförfattare 2004 med ”Eldätaren” var hans roman så annorlunda att den verkade apart. Han aviserade fem böcker; den andra, ”Grindväktaren” kom 2005 och nummer tre, ”Malmömannen” kommer i höst. Det är inget stort tidsspann men det har ändå givits långt över hundra svenska kriminaltitlar under tiden. Lundbergs verkar fortfarande helt säregna. Han bryter mot snart sagt samtliga genrekrav. Det finns ingen sedvanlig spänningsmotor som tickar och drar, ingen klar kamp mellan en hjältefigur och en gärningsman och därför går vi också miste om katharsiseffekten i slutet där ordningen är återställd. Den dramaturgiska kurvan är flack med en liten topp framemot slutet. Så ska en kriminalroman inte se ut, men det gör hans och det har flera skäl. Han struntar i konventioner och beskriver ett tillstånd snarare än en intrigbunden händelsekedja. Ytterligare ett skäl är hans ärende. Jag tvivlar inte alls på att många kriminalförfattare njuter hejdlöst av att skriva, men det är sällsynt att ta del av verk som är sprungna ur nödvändighet. Hos Kristian Lundberg kan man aningen tillspetsa säga att det gäller livet – snarare än döden. Hans språk är makalöst. Det gör ont. Om det fanns minsta tillstymmelse till pose eller effektsökeri skulle jag avfärda romanen som en predikanttext. Men det går inte. Det här språket, mörkt och skimrande, kommer ur inre tvång. Det måste se ut just så. Nils Forsberg heter hans ena huvudperson. Den andra är Malmö. Forsberg är en spartansk man som leder en informell arbetsgrupp för extraordinära polisutredningar. Malmö diagnostiseras av Lundberg som en stad med storhetsvansinne. Den ”bygger om sig”. Den är helt bortkopplad från sin historia och nuet är outhärdligt. Romanens titel syftar på en man som genomför en serie våldtäkter på unga kvinnor där samtliga har invandrarbakgrund. Övergreppen är så många att man tvivlar på att det kan vara en mans verk, vilket lämnar fältet öppet för djupt obehagliga alternativ. Här skulle en vanlig kriminalroman genast börja häva sig och accelerera, men Kristian Lundberg gör tvärtom. Han planar ut, cirklar och ringar in, släpper och tar om för att få grepp om ett läge där det går rågångar mellan rik och fattig, svenskar och de andra, medan gränsen för den personliga integriteten ständigt överskrids. Polisen jagar förmodade terrorister, rasister jagar invandrare, våldtäktsmän jagar flickor. ”Allt handlar till slut om rädslan.” Hur ska man kunna behålla sin värdighet, sin mänsklighet, om man alltid är rädd? Det är Kristian Lundbergs ärende. Det må så vara att han inte följer normen för kriminalromanen, men likväl handlar hans roman om kriminalitet. Samhällets eller stadens brottsliga handlingar för vilka ingen kan ställas till svars. Är man en van deckarläsare finns risk för otålighet, men om man ger sig till tåls en smula kommer man att sugas med i en spänning vars syfte inte är att underhålla. Den skruvar åt och släpper inte förrän precis i slutet. ”Malmömannen” är vad många kriminalromaner försöker vara, nära de existentiella frågorna och samhällskritisk. Marie Peterson marie.peterson@dn.se


Mer studentikos än diabolisk

Summary: ”Così fan tutte” är en utmaning. Den är Mozarts mest cyniska och kanske vackraste opera, skriver Thomas Anderberg i sin recension av Norrlandsoperans uppsättning.

”Così fan tutte” Opera av W A Mozart Dirigent: Jonas Dominique Regi. Helena Röhr Scenografi: Annsofi Nyberg Solister: Tháng Long, Susanna Levonen, Patrik Forsman, Phan Manh Duc, LarsMartinsson, Vành Khyên SCEN: Norrlandsoperan Då Norrlandsoperan nu inleder ett samarbete med Vietnamoperan har man valt en opera som innebär flera utmaningar. Att man valt ”Così fan tutte” beror nog inte främst på årets Mozartjubileum, utan på att handlingen erbjuder självklara möjligheter att anknyta till aktuella företeelser som rör trohetens roll i promiskuitetens tidsålder. På det viset kan man åtminstone löst knyta an till några av de projekt som Sida driver i Vietnam, och därmed motivera det bidrag som man fått från biståndsorganet. Men ”Così fan tutte” är en utmaning. Det är på en gång Mozarts mest cyniska och kanske vackraste opera, utan att vara så omedelbart slagkraftig som exempelvis “Figaros bröllop”. Den avspeglar och problematiserar den liberala syn på sexualiteten som var utbredd i 1700-talets borgerlighet, och gör det i en musikalisk klädnad som är på en gång flerskiktig och förförisk. Mångdimensionaliteten präglar också Lorenzo Da Pontes libretto, som är såväl psykologiskt skarpsynt som moraliskt svårsmält, vilket var anledningen till att operan hamnade i vanrykte då romantikens strängare syn på erotiken bredde ut sig. Beethoven fnyste åt den men beundrade somliga partier, medan Wagner menade att Mozart inte förmådde göra sitt bästa med en sådan text. Andra försökte rädda Mozarts musik genom att förse den med en annan handling, och det var först då sexualmoralen åter aktualiserades som Richard Strauss och andra såg till att lansera verket på allvar. I dag kan ”Così fan tutte” betraktas som Mozarts mest angelägna opera buffa, och uppsättningarna kommer så tätt att man kan ana att de smittar av sig på varandra. Helena Röhrs regikoncept bär hur som helst slående likheter med Stephen Langridges uppsättning i Ystad för halvannat år sedan. Här som där markeras övergången från ett svunnet trohetsideal till ett mer frihetligt genom att 1700-talskläderna byts ut mot strandraggarutstyrslar då Ferrando (Patrik Forsman) och Guglielmo (Phan Manh Duc) svidar om för att vid bassängkanten pröva sina kärestors trohet. Men det som Langridge gjorde lätt och elegant blir alltför ofta ovigt i Röhrs uppsättning, även om några grepp livar upp, som en karaokeuppvisning följt av ett autentiskt schlagernummer, eller då Despina (Vành Khyên) synnerligen pedagogiskt redogör för preventivmedlens funktion och betydelse. Så här, någon vecka efter premiären, flyter Mozarts musik ledigt och fint under Jonas Dominiques ledning. Någon gång, framför allt i ouvertyren, märks en tendens till fegspel, men solisterna får genomgående ett gott stöd. Solistinsatserna är en smula ojämna, men framför allt gläds man åt Thàng Long som Fiordiligi, en insats som på en gång är smidig och vacker. Lars Martinssons rutin ger också stadga åt Don Alfonso, vars ränker i den här uppsättningen framstår som mer studentikosa än diaboliska, något som gäller för uppsättningen som helhet. Det är trevligt och underhållande, men inte så mycket mer. Thomas Anderberg johan.ahstrom@dn.se


Mer studentikos än diabolisk

Summary: ”Così fan tutte” är en utmaning. Den är Mozarts mest cyniska och kanske vackraste opera, skriver Thomas Anderberg i sin recension av Norrlandsoperans uppsättning. opera

”Così fan tutte” Opera av W A Mozart Dirigent: Jonas Dominique Regi. Helena Röhr Scenografi: Annsofi Nyberg Solister: Tháng Long, Susanna Levonen, Patrik Forsman, Phan Manh Duc, LarsMartinsson, Vành Khyên SCEN: Norrlandsoperan Då Norrlandsoperan nu inleder ett samarbete med Vietnamoperan har man valt en opera som innebär flera utmaningar. Att man valt ”Così fan tutte” beror nog inte främst på årets Mozartjubileum, utan på att handlingen erbjuder självklara möjligheter att anknyta till aktuella företeelser som rör trohetens roll i promiskuitetens tidsålder. På det viset kan man åtminstone löst knyta an till några av de projekt som Sida driver i Vietnam, och därmed motivera det bidrag som man fått från biståndsorganet. Men ”Così fan tutte” är en utmaning. Det är på en gång Mozarts mest cyniska och kanske vackraste opera, utan att vara så omedelbart slagkraftig som exempelvis ”Figaros bröllop” . Den avspeglar och problematiserar den liberala syn på sexualiteten som var utbredd i 1700-talets borgerlighet, och gör det i en musikalisk klädnad som är på en gång flerskiktig och förförisk. Mångdimensionaliteten präglar också Lorenzo Da Pontes libretto, som är såväl psykologiskt skarpsynt som moraliskt svårsmält, vilket var anledningen till att operan hamnade i vanrykte då romantikens strängare syn på erotiken bredde ut sig. Beethoven fnyste åt den men beundrade somliga partier, medan Wagner menade att Mozart inte förmådde göra sitt bästa med en sådan text. Andra försökte rädda Mozarts musik genom att förse den med en annan handling, och det var först då sexualmoralen åter aktualiserades som Richard Strauss och andra såg till att lansera verket på allvar. I dag kan ”Così fan tutte” betraktas som Mozarts mest angelägna opera buffa, och uppsättningarna kommer så tätt att man kan ana att de smittar av sig på varandra. Helena Röhrs regikoncept bär hur som helst slående likheter med Stephen Langridges uppsättning i Ystad för halvannat år sedan. Här som där markeras övergången från ett svunnet trohetsideal till ett mer frihetligt genom att 1700-talskläderna byts ut mot strandraggarutstyrslar då Ferrando (Patrik Forsman) och Guglielmo (Phan Manh Duc) svidar om för att vid bassängkanten pröva sina kärestors trohet. Men det som Langridge gjorde lätt och elegant blir alltför ofta ovigt i Röhrs uppsättning, även om några grepp livar upp, som en karaokeuppvisning följt av ett autentiskt schlagernummer, eller då Despina (Vành Khyên) synnerligen pedagogiskt redogör för preventivmedlens funktion och betydelse. Så här, någon vecka efter premiären, flyter Mozarts musik ledigt och fint under Jonas Dominiques ledning. Någon gång, framför allt i ouvertyren, märks en tendens till fegspel, men solisterna får genomgående ett gott stöd. Solistinsatserna är en smula ojämna, men framför allt gläds man åt Thàng Long som Fiordiligi, en insats som på en gång är smidig och vacker. Lars Martinssons rutin ger också stadga åt Don Alfonso, vars ränker i den här uppsättningen framstår som mer studentikosa än diaboliska, något som gäller för uppsättningen som helhet. Det är trevligt och underhållande, men inte så mycket mer. Thomas Anderberg johan.ahstrom@dn.se


Karolina Ramqvist:

Summary: Posthiphopgenerationen för inte vidare det nostalgidimmiga tjatet om att hiphop före storbolagstiden och Nellys pimpjuice var så jämställt och fint.

På Stockholms filmfestival visas i år Byron Hurts film ”Beyond beats and rhymes. A hip-hop head weighs in on manhood in hip-hop culture” från 2003, som precis som det låter analyserar mannen i hiphop. Filmen cirkulerar runt videon till gangbanglåten ”Tip drill”, där rapparen Nelly drog sitt kreditkort mellan en tjejs skinkor och möttes av protester över hela USA. ”Beyond beats and rhymes” levererar en legitim kritik, men den hindrar åtminstone inte mig från att leta reda på den gamla skivan med ”Tip drill” (I said it must be ya ass cos it ain’t ya face/I need a tip drill) på. Den kom ungefär samtidigt som Nellys egen sportdryck, pimpjuice. Hiphop är bara en i mängden av sexistiska konstgenrer, och den mest uppenbara sexismen – Nellys mastercard – är lättare att hantera än den som låtsas vara något annat. Men här finns en konflikt: en linje mellan å ena sidan dem som år efter år gråter ut över hur hiphop kidnappats av en tondöv finansvärld och hävdar att den inte alls var sexistisk innan – och å andra sidan dem som inte känner sig hotade av Nelly. Det är ”the hip-hop generation” mot ”the post hip-hop generation”. I det senaste numret av tidningen Quote skriver Tony Ernst, före detta redaktör för svenska fanzinet Gidappa! (som startade 1996 och lade ned ungefär samtidigt som ”Tip drill” kom), att hiphoppen är död: ”Jag vet inte när det senast kom en bra hiphopplatta. Det var länge länge sedan. Skivbolagen skickar fortfarande skivor till mig. Kanske i någon sorts fåfäng förhoppning om att jag ska ändra åsikt. Förut brukade jag spela, skaka på huvudet och sucka tungt. Det senaste året har jag inte ens orkat lyssna på skiten. Jag bär i väg dem i högar om exakt ett tjog till second hand-affärerna.” Tony Ernst, som nu lyssnar på country & western, undrar hur den som är uppfödd på ”klassiska ikoner” som Kool G Rap och Biggie ska kunna smälta att det nu är 50 Cent, Guerilla Black och Juelz Santana som frontar genren. Det är samma fråga som Byron Hurt håller på med. Men posthiphopgenerationen bryr sig inte om klassiska ikoner. Den verkar inte ens bry sig om vad som är bra rap: tjejer rappar och Juelz Santana är en referens bland andra. Posthiphopgenerationen har samma kritik som Byron Hurt och alla andra men den för inte vidare det nostalgidimmiga tjatet om att hiphop före storbolagstiden och Nellys pimpjuice var så jämställt och fint. Den överger klassikertänkandet och gamla paternalistiska idéer om vem som får och inte får vara med och leka, och därför hotar den också själva premisserna för hur vi ser på att rappare kastar pengar på nakna tjejer och använder dem som kortläsare. Karolina Ramqvist noje@dn.se


Rockstar sitter vackert

Summary: Rockstar-andan består. Nya ”Cani canem edit” är, trots lite buggdugg med kontrollen, fantastiskt. Ett spel fullt med minispel som bygger ihop uppdragen och därmed storyn.

”Canis Canem Edit” Utvecklat av: Rockstar Vancouver Utgivet av: Rockstar Finns till: PlayStation 2 Åldersgräns: 16 år Rockstar har alltid plockat fram den fina sidan hos spelarna. De har lärt oss vara förlåtande och att vända andra kinden till. Deras kreationer fortsätter år efter år att vara långt ifrån perfekta, men trots det förlåter vi och älskar dem. Vi vet att de trots skavanker alltid vet vad vi vill ha. ”Canis canem edit” är inget undantag. Trots att det är debutspelet från nya Vancouverstudion tycks de redan vara fullfjädrade i Rockstar-andan och spelet är trots sina defekter lika fantastiskt som flaggskeppet ”Grant theft auto”. Med samma upplägg – plocka uppdrag på kartan och gör vad du vill mellan dem – har man flyttat ”Canis canem edit” från gatan till skolan. Jimmy Hopkins dumpas av sin nyligen omgifta mor på Bullworth academy, en internatskola som Caligula nog skulle beskriva som ett utmärkt läroverk. Där ska han – och således spelaren – överleva de olika gäng, lärare och lektioner som uppenbarar sig. Den tydligaste skillnaden mellan ”GTA” och ”Canis canem edit” är skalan. Där ”GTA” låter spelaren tuffa runt i gigantiska landskap håller sig skolpojkarna till skolan med närmsta omnejd. Vapnen är anpassade till skolan och vi snackar slangbellor, stinkbomber och klipulver i stället för uzis och molotovcocktails. Eftersom Jimmy och hans kamrater inte heller har körkort så tar de sig fram per fot, skateboard eller cykel. De flesta uppdragen klaras dock av på stående fot, eller möjligtvis med benen på ryggen. Uppdrag finns det tretton på dussinet – vissa frivilliga och andra som för den solida storyn vidare. Först och främst har Jimmy lektioner att gå på, vilka, till skillnad från min skoltid, är väldigt underhållande. Olika minispel för olika ämnen, där en lyckosam lektion resulterar i att Jimmy lär sig något nyttigt som smidigare förhandlingsteknik, fler slag och sparkar eller hur man ökar sin charm inför skolans flickor. Finns suget att skolka är det lätt ordnat, så länge lärarna som patrullerar skolan inte får syn på Jimmy. En liten droppe ”Metal gear solid” och plötsligt har kurragömma med SO-läraren blivit både enklare och roligare. ”Canis canem edit” känns som ett spel fullpackat med minispel som tillsammans bygger ihop uppdragen och därmed storyn. Det är proppat med saker att ta sig an men blir trots det aldrig för mycket. Procenten som mäter hur mycket man avverkat i spelet makar sig uppåt i lagom takt. Alla som tillbringat ett par år på de lärande institutionerna vet att man inte kommer långt med kalsongryck och retsamhet – det är nävarna man tar sig fram med. Mycket tid läggs på handgemäng mellan de fyra olika gängen på skolan – Nerds, Jocks, Preppies och Greasers. Här har utvecklarna gjort en lightversion av ”Warriors” och knogmackorna blir nära nog bekymmerslösa att utdela. Något som är en smärre bragd i Rockstarsammanhang. För kontrollen har aldrig varit deras starka sida. Visst är kontrollen här sladdrig och oprecis, men inte lika illa som i ”GTA”-spelen. Buggar duggar det också tätt av, men alla problem är precis lagom stora för att klara sig undan utan att kicka i gång ens irritation. Rockstar verkar säkra på att de gör allt annat förträffligt rätt, så vi förlåter dem om och om igen när spelen hänger sig eller kontrollen tappar fotfästet. Det är det som är det vackra med Rockstar. De har en otrolig och unik förmåga att leverera på de viktiga punkterna. De sätter alltid pricken över i och bjuder på en helgjuten upplevelse med perfekt inramning, vare sig det rör sig om att ta över en stad eller att överleva mobbarna i skolan. Varje röst, pixel, musiksnutt och detalj är så rätt att man mitt i magin är beredd att förlåta i stort sett vad som helst. Susanne Möller


Det första modehuset

Summary: På fredag är det Sverigepremiär för Sofia Coppolas film om Marie Antoinette. Vi har besökt inspelningsplatsen, det magnifika slottet Versailles utanför Paris. Det var här den unga drottningen och hennes föregångare Madame de Pompadour dikterade villkoren för det nyuppfunna franska modet, en lyxindustri som än i dag sköljer sina smakfulla handväskor, smycken, champagner och parfymer över världen.

Paris är modets huvudstad. Så har det varit åtminstone sedan 1700-talet när Ludvig XV:s väninna Madame de Pompadour och Ludvig XVI:s arroganta drottning Marie Antoinette dikterade det europeiska modet från slottet Versailles en bit utanför staden. Redan på den tiden måste tygfabrikanter åka till Paris två gånger om året för att hålla sig à jour med modets utveckling. Det är här, i Versailles gyllene salar och jättelika trädgårdar, som Sofia Coppolas uppmärksammade kostymfilm ”Marie Antoinette” utspelar sig – vilket attraherar nya besökare till detta slottsområde som är medelklasskonsumtionens vagga och urhem på jorden. För det var här som modehistoriens hittills mest inflytelserika stilsättare Madame de Pompadour (1721–1764) bodde och verkade. Och det var här den franska lyxindustrins erövring av världen började med att Solkungen Ludvig XIV (1638–1715) och hans finansminister Jean Baptiste Colbert lade upp strategin för Frankrikes nya roll som världsledande lyxnation. Colbert påstås till och med ha deklarerat: ”Låt oss med vår smak förklara Europa krig och erövra världen med mode.” Revolutionen 1789 gjorde visserligen upp med det franska kungahusets hänsynslösa festande och lyxliv i så måtto att filmens unga kung (Ludvig XVI, 1754–1793) och drottning (Marie Antoinette, 1755–1793) avrättades på place de la Révolution, nuvarande place de la Concorde i centrala Paris. Men lyxkonsumtionen och de guldkantade shoppingideal som odlats på slottet dog inte för det, tvärtom. Finansminister Colberts smakkrig vinner fortfarande nya massmarknader med handväskor, smycken, champagne och parfymer. De förgyllda franska stilidealen går ofta särskilt bra i de delar av världen där inkomstskillnaderna är stora. Sofia Coppolas film är en film om lyx, en film om den rosaskimrande historiska bakgrunden till allt det där som ofta bortförklaras som ytligt och som kan göra livet trevligt eller kvävande. Men den är samtidigt en film om ett arrangerat äktenskap och om en stel och tråkig fest som ledde till revolution. Coppolas konsumtionskritiska framställning av Marie Antoinette som en nästan samtida modekonsument gör filmen till något mer och större än bara ännu en amerikansk storfilm som försöker slå i biopubliken att man blir olycklig och uttråkad av rikedom. Särskilt roligt är det att se hur elakt Sofia Coppola beskriver aristokratins roll på slottet som kungafjäskande tjänstefolk. Fast Coppolas film, som är inspirerad av Antonia Frasers biografi över den från Österrike importerade tonårsdrottningen, glömmer bort att berätta att det inte är en utan två rosaklädda modegudinnor som gjort Versailles världsledande i stil och smak. Att Marie Antoinette mest bara fyllde i de konsumtionsmönster som skapats av hennes mer kreativa och bättre bildade föregångare Madame de Pompadour, borgerligt född som Jeanne Antoinette Poisson och av Ludvig XV (1710–1774) utnämnd till markisinna och hertiginna. Madame de Pompadour var det franska modet personifierad i sina rosa och ljusblå kreationer med rosetter. Hennes klädsmak präglade tidens bildkonst och påverkade modet i bekväm riktning. Från Madame de Pompadour och framåt började de franska medborgarna klä sig som människor gör i dag – det vill säga utifrån personlig läggning och hur mycket pengar de har i stället för som tidigare utifrån stånd och social bakgrund. Madame de Pompadours inflytande spelade också en avgörande roll för mindre stelhet och mera intimitet och informalitet i sällskapslivet. Hon introducerade nya, lättare, rullbara möbler som även kvinnor med stora kjolar och håruppsättningar kunde sitta bekvämt i. Pompadours inredningar utmärktes framför allt av att de utvecklades för byggnadernas inre och gjorde skillnad på arkitektur och inredning. Några av hennes stolar, klädda med blommigt tyg, finns nu utställda på slottet. Men trots revolutionen är det likadant på slottet, som i filmen och i den traditionella och konservativa franska historieskrivningen: Madame de Pompadour får spela en undanskymd roll i förhållande till adel och kungligheter. Somliga fransmän tycks fortfarande ha väldigt svårt att smälta att det var en kvinna som gjorde sin egen uppkomlings- eller medelklassestetik till fransk nationalstil och konsthistorisk riktning, etiketterad Louis quinze efter hennes mäktige vän och beskyddare Ludvig XV. Och inte nog med det. Denna simpla borgare som redan var gift när hon träffade kungen och som avslöjade sitt icke nobla ursprung så fort hon öppnade munnen och sa ”champagne” i stället för ”vin de Champagne”, som hovets bördsstolta aristokrater, har dessutom satt sin prägel på Elyséepalatset där Frankrikes presidenter arbetar. Nej, de bästa beskrivningarna av Madame de Pompadours enorma inflytande är skrivna av utlänningar. Men även den brittiske designskribenten Stephen Bayley, som skrivit ”Taste”, den kanske roligaste boken om hennes stilsättande betydelse, har ett föraktfullt tonfall som antyder att Pompadour var en smart men neurotisk och eventuellt frigid golddigger. Samtidigt som han utnämner henne till en ”ancien régime-version” av fenomenet ”born to shop” och till uppfinnare av konsumtionsvaran och statussymbolen. Det var för Madame de Pompadour och i samarbete med Madame de Pompadour som arkitekten Ange-Jacques Gabriel (1698–1782) kreerade den lådlika lilla slottsbyggnaden Petit Trianon (lilla Trianon) i Versailles park som den modernistiske arkitekten Le Corbusier senare skulle ta intryck av. Det är bland annat dit, till det nyrenoverade lilla palatset Petit Trianon, som Marie Antoinette (spelad av Kirsten Dunst) drar sig undan hovlivets ritualiserade tråkighet i filmen. Madame de Pompadour dog tyvärr i lungsot vid 42 års ålder, innan hennes hus var färdigbyggt och hann aldrig flytta in. Pompadours rosafärgade ande svävar också över den söta men fejkade lilla bondgård, Le Hameau de la Reine, som Marie Antoinette låter uppföra i ett hörn av parken 1783 och som spelar en viktig roll i Sofia Coppolas film om henne. För Madame de Pompadour var en föregångare också i att leka sommarstuga i små lantliga hus i slottsparken. Utklädda i stråhattar till herde och herdinna roade sig Pompadour och kungen med att gå omkring och lukta på blommorna och koka ägg alldeles själva, utan hjälp av sina många tjänare. När de inte planerade guldkantade arkitektur- och inredningsprojekt, satte upp teaterpjäser eller ordnade påkostade temafester med fyrverkerier som syntes ända in till Paris där vanligt arbetande folk hade svårt att få pengarna att räcka till bröd. Särskilt nu på hösten är det skönt att promenera och titta på pumporna i Marie Antoinettes pittoreskt lantliga hörn av slottsparken. Det känns lite grann som att gå på Skansen i Stockholm. Det är en anledning att åka hit, för att komma ifrån Paris eviga trafikkaos och bilavgaser och i lugn och ro begrunda skillnaderna i storlek och proportioner mellan Marie Antoinettes små söta rabatter och Solkungens trädgårdsarkitekt André Le Nôtres (1613–1700) jättelika trädgårdar à la française. Sedda från nära håll ger Le Nôtres grönska ett helt annat, kulissartat, opersonligt och oordnat intryck än på vykortens uppifrånvyer. Ja, jämfört med samtidens välansade villaträdgårdar med kantklippta gräsmattor är slottsparkens växtlighet direkt ostädad – för här är det bara de stora linjerna, bara de pampiga bilderna av trädgårdarna som räknas. Före revolutionen skyddades den kungliga parken av en lång mur som omringade 8 000 hektar mark. Tidvis har parken varit ännu större. Versailles tar nu emot 7 miljoner besökare per år och kan skryta med 800 hektar park, 700 rum, 2 513 fönster, 352 eldstäder, 55 dammar och fontäner och nära 400 skulpturer i marmor, brons och bly. Versailles fantastiska spegelsal är det svårt att inte fascineras och imponeras av och de rutformade ekparketterna är oerhört vackra. Men slottet Versailles är som helhet betraktat så stort, tungt, dyrt och skrytsamt brackigt anlagt att Frankrike liksom aldrig haft råd med att bygga det färdigt och hålla det i skick. Det är något lugnande och rogivande i allt det där fläckade, slitna och okontrollerat spruckna och ostädade som förhöjer upplevelsen av slottet och parkens härlighet. Det är underbart storstilat och samtidigt så stort och skrytsamt att det blir fult och lite löjligt. Här kan man koppla av och gå omkring och känna sig som en självutnämnd prinsessa i Madame de Pompadours efterföljd, medan slottet avslöjar sig med alla sina imperfektioner och uppblåsta lyxambitioner. Versailles började förfalla redan några år efter att det var nybyggt och är fortfarande en byggarbetsplats. Det pågår hela tiden insamlingar för att ”rädda” förfallna byggnader och torrlagda fontäner och försök att locka rika amerikanska donatorer med möjligheten att en gång i livet få vara med på en fest på Versailles. Det är så shoppinggudinnornas modeslott ser ut i dag, som en bild av bilismens dominans över samtiden och lågpriskedjornas massmarknadsmode. Det skräller av musik i parkens högtalare, det är köer och bylsigt sportklädda turister överallt som trots mängder av förbudsskyltar och vakternas tillsägelser fotograferar med blixt och gör parkens gångar osäkra genom att köra omkring i hyrda golfbilar. Susanne Pagold Frilansjournalist resebilagan@dn.se