Gui Minhais dotter: Det är en helt ny nivå av hot

Summary: Den fängslade förläggaren och författaren Gui Minhais dotter Angela Gui kommenterar Kinas agerande efter offentliggörandet av Tucholskypriset. Hon tycker att svenska staten kan göra mer för att få hennes far frisläppt. – Jag tycker att Sverige tillsammans med EU och andra länder klart bör tydliggöra att kinesiska påverkansförsök inte tolereras.

I förra veckan delade kulturminister Amanda Lind (MP) ut Svenska PENS Tucholskypris till Gui Minhai – trots att hon varnats av Kinas ambassad att det skulle få henne portad från Kina. Angela Gui, dotter till den regeringskritiske förläggaren, kallar Kinas agerande för ”extremt opassande”. ”Men jag blev främst överraskad över att de tagit sig friheten att ge sig på även Sveriges regering. Det är en helt ny nivå av hot som måste tas på allvar i relation till ambassadens tidigare problematiska ageranden”, skriver Angela Gui i ett mejl till DN. Hon kan i nuläget inte bedöma hur den senaste veckans uppmärksamhet kring Tucholskypriset har påverkat hennes fars situation. ”Men vi vet sen tidigare att internationell uppmärksamhet och press tenderar att gagna samvetsfångar i Kina, om inte genom frisläppande så genom kortare straff, möjlighet att kontakta familj, eller bättre förhållanden. Vi får också anta att det finns anledningar till att kinesiska företrädare blir så upprörda när vi uppmärksammar honom.” I dagsläget vet hon fortsatt inte var hennes far befinner sig, hur han mår eller om han ens är vid livet. Angela Gui tycker att svenska staten kan göra mer än bara fördöma Kinas agerande. ”Jag tycker att Sverige tillsammans med EU och andra länder klart bör tydliggöra att kinesiska påverkansförsök inte tolereras och att min far ska släppas fri. Det kan till exempel innebära att Sverige och alla EU-länder vid alla bilaterala kommunikationstillfällen nämner min fars fall. Händer då ingenting bör man överväga att ställa in besök och dialoger med Kina precis som några kommuner runt om i landet gjort.” Läs mer Kinesiska UD: Fel av svenska ministern att närvara Amanda Lind: ”Svensk yttrandefrihet gäller”


ASAP Rocky ger mjukiskläder till svenska intagna

Summary: ASAP Rocky har hört av sig till Kronobergshäktet med ett erbjudande om att donera kläder till de intagna. Rapparen erbjuder en grön mjukisdress och har skickat en bild, berättar häkteschefen för Aftonbladet.

I somras satt den amerikanske rapparen ASAP Rocky i drygt en månad på Kronobergshäktet i Stockholm innan han dömdes till villkorlig dom för misshandel. Nu kommer han tillbaka till Sverige, och inför sin spelning i Globen den 11 december avslöjar han att han tänker lägga större delen av intäkterna på de intagna och på att reformera fängelser. Under ett scensamtal på Orpehum Theatre i Los Angeles berättade ASAP Rocky att han blev vän med sina medfångar i Sverige, varav många var unga män som gillade hiphop, skriver affärstidningen Forbes. Den klädintresserade rapparen säger också att han designat ”en ny garderob och ny uniform” för Kronobergshäktet. – Jag försöker göra vad jag kan med det jag kan. Jag vill bara fortsätta skapa och uppmuntra vem som än kommer efter mig att göra bättre, sade han. Häkteschefen Fredrik Wallin berättar för Aftonbladet att rapparen, via sin advokat, hört av sig i ett mejl med erbjudande om att donera gröna mjukiskläder med texten ”promenvd” på bröstet. Wallin har dock inte fått några uppgifter om att ASAP Rocky själv skulle ha designat kläderna, inte heller om hans planerade insats för att reformera svenska häkten. Läs mer: Inför domen – detta har hänt i ASAP Rocky-fallet ASAP Rocky döms till villkorlig dom för misshandel ASAP Rocky väntas skriva ny musik om tiden på Kronobergshäktet Domen i Sverige tvingade ASAP Rocky att ställa in konsert


Explosiv mina låg oupptäckt i museets samlingar i 25 år

Summary: I ett magasin i centrala Stockholm låg en skarp stridsvagnsmina. I ett magasin nära Linköping fanns 500 kilo krut och en sprängladdning från en katapultstol. De senaste åren har Statens försvarshistoriska museer upptäckt flera explosiva och farliga föremål i sina samlingar. – Det var farligt för medarbetare och i händelse av brand eller annan incident även farligt för andra, säger Magnus Hagberg, överintendent.

Det var i november förra året som myndigheten gjorde en extra kontroll av en mina i Armémuseums magasin i Frihamnen, Stockholm. Minan hade i samlingen märkts som en ”övningsmina” och bedömdes därför som ofarlig. Under 25 års tid hade den legat bland mängder av andra museiobjekt på en hylla i lokalen. Kontrollen gav helt andra resultat. Röntgen visade att det inte var en övningsmina. Det var en skarp stridsvagnsmina, konstruerad i Belgien på 1950-talet. – Den saknade tändanordning och hade inte gått att utlösa av sig själv. Men om det hade brunnit i lokalen eller om den hade hanterats på felaktigt sätt hade det medfört stor risk, säger Magnus Hagberg, överintendent på Statens försvarshistoriska museer (SFHM). Den explosiva minan i Stockholm är ett av flera fynd av farliga föremål som de senaste två åren gjorts i samlingarna för Armémuseum i Stockholm och Flygvapenmuseum i Linköping. Hittills har fler än 820 objekt bara ur Armémuseums samlingar röjts eller omhändertagits i det projektarbete som internt går under namnet ”Farliga föremål”. Det framkommer i ett brev som Magnus Hagberg häromveckan skickade till kulturdepartementet. Överintendenten drog i gång arbetet med att kartlägga de farliga föremålen kort efter att han tillträdde sin post, år 2017. I interna incidentrapporter hade han då läst om andra farliga objekt som innan hans tillträde hade upptäckts i Flygvapenmuseums magasin i Linköping. Där hade åtta robotar med intakta krutmotorer hittats. De innehöll sammanlagt 500 kilo krut, men hade trots det ”hanterats som ofarligt”. Dessutom upptäcktes en sprängladdning på en katapultstol från ett flygplan. Var det farligt för allmänheten? – Det är ett magasin som ligger väldigt isolerat ute på landsbygden. Det var inte farligt för allmänheten men det är ändå inte godtagbart. Det var farligt för medarbetare och i händelse av brand eller annan incident även farligt för andra, säger Magnus Hagberg. Bakgrunden till SFHM:s kartläggningsarbete är den omfattande överföring av krigsmateriel som gjordes till myndigheten från Försvarsmakten efter de stora nedskärningarna i slutet av 00-talet. Bland annat upphörde Försvarsmakten att driva museiverksamheter och ansvaret för tiotusentals föremål både från land- och luftförsvar lades i stället på SFHM. Det är, som Magnus Hagberg beskriver det, en ”väldigt stor mix” av föremål som myndigheten fått ta del av, med ”alltifrån stridsvagnar till 1700-talsuniformer”. En övervägande majoritet av föremålen är helt ofarliga, men bland dem finns också riskobjekten. Det vanligaste, berättar Hagberg, är föremål som innehåller små rester av krut. Andra skadliga ämnen som upptäckts är asbest eller lindan, radioaktiva föremål eller explosiva föremål som minor, tändhattar, ammunition och granater. Det är de objekten som myndigheten måste hitta, antingen för att märka eller för gallra ut och destruera. – Vi har riktat in oss på att gå igenom allt som är i museibyggnaderna eller det som är magasinerat i bebyggt området eller där människor befinner sig. Det som återstår är magasin eller förvaring som finns på externa platser utanför tätbebyggt område, säger Magnus Hagberg. Även vid själva destruktionen finns dock betydande risker. Det visade inte minst den arbetsplatsolycka som inträffade i Gävletrakten, 2017. En person skadades allvarligt under arbetet med att destruera gevär från 1900-talet, föremål som hade funnits i SFHM:s samling. Arbetet med att destruera föremålen sköttes av ett externt företag som hade anlitats, sedan myndigheten begärt hjälp från Försvarsmakten, som i sin tur tog stöd av Försvarets materielverk, uppger Magnus Hagberg. Efter händelsen gjorde Arbetsmiljöverket flera inspektioner av arbetet hos SFHM, något som resulterat att man förstärkt rutinerna med riskbedömning vid gallring och insamling av objekt. – Man ställer sig alltid frågan om vi gjort något dåligt. I det här fallet konstaterades att vi inte gjort något fel men det är klart att man funderar på om vi hade kunnat göra ännu mer, säger Magnus Hagberg. En polisutredning om händelsen, med rubricering arbetsmiljöbrott, pågick fram till 2018 men är nu nedlagd. – Vi drev den utredningen långt för att kartlägga var materialet kom ifrån och eventuellt vem som hade brustit i hanteringen av det. Det gick inte att fastställa vem som bar ansvaret, säger Henrik Forssblad, gruppchef på Polisen i region mitt. SFHM:s arbete med att lokalisera och säkerställa samtliga farliga föremålen är dock långt ifrån färdigställt, menar Magnus Hagberg. I brevet till regeringen skriver han: ”Med anledning av den risk som samlingsobjekten medför bedömer SFHM:s att det är angeläget att riskbedömningar av återstående samlingar utförs snarast.” Magnus Hagberg vill att varje objekt ska katalogiseras och dokumenteras, och menar att mer resurser krävs. I tidigare budgetunderlag har SFHM begärt ytterligare sex miljoner kronor i riktat statligt stöd för arbetet. – Det är inte farligt för allmänheten i dag, inte för dig eller mig. Men det är aldrig acceptabelt att det skulle finnas risker i arbetsmiljön som jag är ytterst ansvarig för. Och det återstår fortfarande risker om någon inte följer reglerna och inte hanterar objekten på rätt sätt, säger Magnus Hagberg och tillägger: – Jag är inte alarmistisk, men jag är inte nöjd med situationen förrän vi har gått igenom allt. SFHM och Farliga föremål. Uppdraget för myndigheten är att ”öka kunskapen om det svenska försvaret genom tiderna och om dess roll i samhällsutvecklingen”. SFHM driver två museer: Armémuseum i Stockholm och Flygvapenmuseum i Linköping. 2017 inledde myndigheten arbetet med att ”säkra arbetsmiljö och kontroll över samlingarna”. Projektet går internt under namnet ”Farliga föremål”. I Armémuseums samlingar har hittills 7200 objekt riskbedömts, varav ett par tusen har gallrats och och drygt 820 objekt har röjts eller omhändertagits. SFHM tar i arbetet bland annat hjälp av Polisen, Försvarsmakten och Swedec, Totalförsvarets ammunitions- och minröjningscentrum. Källa: SFHM.


Kinesiska UD: Fel av svenska ministern att närvara

Summary: Det var fel av kulturminister Amanda Lind att delta under prisutdelningen av Svenska Pens Tucholskypris. Det sade en talesperson för kinesiska UD under en presskonferens på måndagen. Samtidigt utlovar EU-kommissionen fortsatt ”full solidaritet” med Sverige i Gui Minhai-fallet, skriver TT.

Svenska regeringen valde att inte ge efter för Kinas påtryckningar och hot om ”konsekvenser”. På fredagskvällen delade kulturminister Amanda Lind (MP) ut Svenska Pens Tucholskypris till den fängslade svensk-kinesiske förläggaren Gui Minhai. Läs mer: Amanda Lind: ”Svensk yttrandefrihet gäller” Under en presskonferens på Kinas utrikesdepartement i Peking på måndagen markerade man än en gång mot Sveriges agerande i frågan. – Det var fel av den svenske ministern att närvara. Gui Minhai har behandlats enligt kinesisk lag och har brutit mot den. Kina kräver respekt för sin suveräna lagstiftning, sade talespersonen Geng Shuang till SVT Nyheters korrespondent Ulrika Bergsten. Relationerna mellan Sverige och Kina har blivit mer ansträngda på grund av fallet Gui Minhai. Kinas ambassad i Sverige har publicerat ett uttalande på sin hemsida där Sveriges agerande beskrivs leda till ”allvarliga svårigheter att upprätthålla vänskapliga utbyten och samarbeten mellan Kina och Sverige”. Och den kinesiske Sverigeambassadören Gui Congyou har tidigare bland annat hotat med att porta både kulturminister Amanda Lind (MP) och statsminister Stefan Löfven (S) från besök i Kina. EU-kommissionen utlovar fortsatt ”full solidaritet” med Sverige i Gui Minhai-fallet. ”Vi har kontakt med svenska myndigheter och står i full solidaritet med dem i det här fallet”, svarar en talesperson för EU-kommissionen i ett skriftligt svar på en fråga från TT om synen på uttalandena från Kinas Sverige-ambassadör i fredags. ”EU:s position när det gäller den fängslade EU-medborgaren Gui Minhai är klar. Vi har upprepade gånger i såväl bilaterala kontakter som internationella sammanhang uttryckt att vi förväntar oss att han omedelbart släpps och vi fortsätter att göra det”, heter det i EU-kommissionens svar. ”EU förväntar sig att Kina upprätthåller nationella och internationella krav och respekterar mänskliga rättigheter, inklusive genom att garantera rättvisa rättegångar och utredningar av rapporterade fall av godtyckliga gripanden, övergrepp och tortyr”, skriver talespersonen till TT. Läs mer: Kina hotar svenska regeringen om pris till fängslad förläggare Expert: Kan bli svårare för svenska företag i Kina Starka reaktioner efter Kinas angrepp på PEN – ”Ett förtäckt hot” Läs fler artiklar av Kajsa Haidl


Jonas Segersam: ”Svenska flaggan borde räcka som symbol”

Summary: Jag har inget emot regnbågsflaggan, inte heller att Uppsala kommun flaggar för olika minoriteter. Men jag tycker att den svenska flaggan är en tillräcklig symbol för våra värderingar, skriver Jonas Segersam (KD).

Bland liberaler finns det en stark drivkraft att rättfärdiga att man bytt sida från borgerligheten till att samarbeta med vänstern. Flaggfrågan blir då en självklar skottyta där man kan måla upp en bild av KD (och M) som ett slags ”SD light”. I samband med min 50-årsdag 9/11 valde liberala Upsala Nya Tidning att i samma nummer som mitt jubileumsporträtt också ta upp frågan om ett beslut om flaggpolicy som kommunstyrelsen fattat flera veckor tidigare. När Ola Larsmo (DN 12/11) refererar till detta missar han att det var kommunstyrelsen (där jag sitter) som ansåg sig föranledd att fatta beslut om en flaggpolicy efter att Vänsterpartiet i kulturnämnden i september genomdrivit att regnbågsflaggan skulle hissas under hela oktober månad. Det är alltså inte KD som tagit initiativ att lyfta frågan. Faktum är att 70 procent av Sveriges kommuner inte använder regnbågsflaggan (enligt en studie vid Göteborgs universitet). Beslutet i kommunstyrelsen innebar att åtminstone åtta flaggor förutom den svenska skall användas av Uppsala kommun, inklusive FN-flaggan, regnbågsflaggan och EU-flaggan. Jag invände främst mot att man skulle ha tornedalingars, sverigefinnars och andra minoriteters flaggor. Jag har själv Sverigefinska anor, men känner ingen särskild frändskap med den flagga som ”uppfanns” så sent som 2014, och tycker därför att det räcker med svenska flaggan och kommunflaggan. För min del var dock den viktigaste delen av beslutet att jag fick bifall för mitt yrkande att kommunflaggan skall visa stadsvapnet och inte den nyligen framtagna logotypen. När det gäller diskriminerade grupper är jag den förste att skriva under på att vi i Sverige behöver bli bättre på att skydda människovärdet, motarbeta hat och förtryck och skydda våra minoriteter. Det är en avgörande del av en fungerande demokrati, och kristdemokratin som ideologi växte fram som en motreaktion just mot totalitära strömningar som kommunism och nazism. Till skillnad från vad Larsmo skriver har jag inget emot varken regnbågsflaggan eller att kommunen skulle flagga på de olika minoriteternas dagar. Jag tycker dock svenska flaggan är en tillräcklig symbol för de värderingar som är så viktiga i Sverige – frihet, demokrati, människovärde och kärlek. Såväl tornedalingar, romer, homosexuella och alla andra minoriteter är välkomna att samlas under Sveriges och Uppsalas flaggor här i Uppsala kommun! Läs mer: Flaggstriden i Uppsala visar hur KD leker följa John med SD


DN:s Matilda Gustavsson släpper bok – ”Akademien legitimerade Kulturprofilen”

Summary: Hennes artikel ledde till att den så kallade Kulturprofilen dömdes för våldtäkt och fick Svenska Akademien att implodera. I boken ”Klubben” påminner Matilda Gustavsson nu om krisens kärna – och skildrar hur makt och övergrepp har gått hand i hand.

En vecka efter att den amerikanske filmproducenten Harvey Weinsteins övergrepp på en rad Hollywoodstjärnor avslöjades skrev reportern Matilda Gustavsson i sin mobil: ”Jean-Claude”. Kulturvärlden hade viskat om kulturprofilen i decennier. När hon inledde sin undersökning fick hon så småningom kontakt med flera kvinnor som sade sig ha varit utsatta för sexuella övergrepp och till och med våldtäkter. – Jag blev chockad, och den känslan har ofta återkommit sedan dess. I början skakades jag av att berättelserna rymde en så stor maktlöshet. Kvinnorna bar på en kunskap om kulturvärlden som inte fick benämnas och som absolut inte erkändes. Inför tanken på att jag kanske inte skulle lyckas publicera uppgifterna kände jag själv också en maktlöshet, och en sorts klaustrofobi, säger Matilda Gustavsson. Under sex febriga veckor arbetade hon med avslöjandet. Den 22 november 2017 publicerades artikeln i Dagens Nyheter, där 18 kvinnor anklagade den så kallade kulturprofilen, Jean-Claude Arnault, som tillsammans med sin hustru akademiledamoten Katarina Frostenson ledde den mytomspunna kulturscenen Forum. Läs reportaget som fick Svenska Akademien att skaka – 18 kvinnor: Kulturprofilen har utsatt oss för övergrepp Redan tidigt frågade Matilda Gustavsson sig hur Arnault kunde få en sådan maktposition. Vissa menar att han inte hade någon makt alls, medan han själv framställde sig som en kulturvärldens grindvakt. – Samtidigt har han många relationer som också ger honom en reell makt. Men det kusliga är att det inte spelar någon större roll om makten fanns eller inte, för den uppdiktade makten kunde ändå användas till att tysta människor och få kvinnor att överge sina konstnärliga ambitioner, säger Matilda Gustavsson. Hon tycker att det säger något om kulturvärlden, där makten ofta är informell och under ständig omförhandling. Arnault blev därför svår att syna. Inte heller Matilda Gustavsson fick alla svar hon sökte, trots att hon följde honom i fotspåren till hans barndomsstad Marseille. Men hon fann vissa viktiga pusselbitar. – Det var starkt för mig att han inte har någon akademisk bakgrund, och att han – liksom flera av hans offer – har kommit till kulturvärlden utifrån. Han är elektriker och han har gått en praktisk gymnasieutbildning. Ändå lyckades han ta sig till den absoluta toppen i den intellektuella sfären i Sverige – och i vissa sammanhang blev han till och med en symbol för bildning. Matilda Gustavsson skildrar hur Frostenson och Arnault byggde upp Forum, där unga författare och konstnärer drömde om att synas. Kanske särskilt på grund av banden till Svenska Akademien. – Akademien har hela tiden legitimerat Arnaults status genom att ge honom förtroendeuppdrag, på ett sätt som är unikt. Han får vara värd på deras mingel inför Nobelfesten, han blir ansvarig för att sköta deras våning i Paris och de ger ett bidrag till hans klubb, som också är Katarina Frostensons klubb. Det är ett unikt stående bidrag som ingen annan får. Så deras roll i det hela är jättestor. De har också känt till saker som de inte har pratat om, inskärper hon. Läs mer: Året som skakade om Svenska Akademien Hon vill påminna om vad krisen i Akademien handlade om, och skildrar maktspelets många turer efter avslöjandet. Ett första krismöte hålls i Börshuset den 23 november där det framkommer att flera ledamöter har egna erfarenheter av Kulturprofilen. Efteråt meddelar den dåvarande ständiga sekreteraren Sara Danius pressen att Akademien enhälligt har bestämt sig för att bryta kontakten med Arnault. Hon tror då att ledamöterna är överens. – För många av kvinnorna betydde det extremt mycket med Sara Danius agerande, som man trodde var Svenska Akademiens agerande i början. Att man gick ut och erkände sin egen roll, säger Matilda Gustavsson. Hon är sparsam med att skriva in egna åsikter i boken. Men vissa ställningstaganden gör hon. – Till exempel anser jag att Sara Danius agerade modigt och klarsynt. Det är något jag har kommit fram till genom att jobba mig närmre och närmre det som faktiskt hände. Bland ledamöterna börjar kritik mot Danius uttalas i sms och enskilda samtal. Kulmen nås i den debattartikel där Horace Engdahl uttrycker att Sara Danius är den ständiga sekreterare som har gjort det sämsta jobbet sedan Akademien skapades 1786. Även Anders Olsson läste artikeln före publiceringen, enligt Matilda Gustavsson. – Man riktar tidigt in sig på Sara Danius, trots att det är flera som uttrycker samma sak, säger hon. Kritiken handlar bland annat om att Danius offentligt tog ställning i skuldfrågan och att Frostenson och Arnault stängts ute från krismötet. Engdahl avfärdar också kvinnornas anonyma vittnesmål och försvarar sin vän Arnault. Det är under en lång intervju med honom som Matilda Gustavsson för första gången får höra åsikten att avslöjandet bygger på ”en konspiration”, ledd av feministiska författare. – Jag blev lite mållös. Men han refererade vad Katarina ansåg, att jag hade blivit använd av en mängd kvinnor som ville störta henne från poettronen, säger hon, och lägger till att Katarina Frostenson själv senare formulerar den teorin i sin bok ”K”, där hon skildrar tiden i skönlitterär form. Frostenson har inte gett några andra uttalanden. Men Matilda Gustavsson såg hur konspirationsteorierna spred sig. – Det fungerar som desinformation, att plantera ett väldigt extremt alternativt narrativ som egentligen inte styrks av någonting. Artikeln var journalistik och hade underbyggts på en mängd olika sätt, säger hon. Matilda Gustavsson har arbetat medvetet med att ge ämnet tyngd. Hon ville signalera att det här ska bevakas seriöst. Dessutom gav metoo-rörelsen granskningen vind i seglen. – Det här är en fråga som fram tills nyligen har haft låg status. Kanske man har skrivit om det i en kvinnobilaga, som ett kvinnoproblem eller en skvallernyhet. Att det här jobbet får Stora journalistpriset – det var en revolution i sig.


Max Martin: Det är viktigt att inte alltid vara den smartaste personen i rummet

Summary: Låtskrivaren och producenten Max Martin har levererat globala hittar i mer än två decennier, åt världsstjärnor som Britney Spears och Justin Timberlake. Nu sammanfattar han sitt livsverk i musikalen ”& Juliet” i London. I en exklusiv intervju med DN avslöjar Max Martin hur han har kunnat stanna kvar på toppen så länge.

För 20 år sedan var Max Martin övertygad om att han snart var slut som hitmakare. Hans låt ”Baby one more time”, med den 16-åriga debutanten Britney Spears, hade just nått toppen på amerikanska Billboard Hot 100. Etta på världens viktigaste topplista. Högre gick det inte att nå som skapare av popmusik. I en intervju i Sveriges Radio 1999 berättade han om vilket sagolikt flyt han haft. ”Det kommer självklart inte att hålla i sig. Inom popmusiken har du en viss brinntid. Det måste man förstå.” – Jag känner fortfarande så. Snart är det över, säger Max Martin. Vi träffar honom i London, på Shaftesbury Theatre i teaterdistriktet West End. I den vackra edvardianska salongen pågår förberedelser inför premiären av nya musikalen ”& Juliet”, som bygger på trettio av Max Martins största hittar. Här blir hans ofattbart digra meritlista synlig. Kan det verkligen vara samma person som har skrivit Britney Spears genombrottslåtar, Backstreet Boys älskvärda 90-talshittar och Justin Timberlakes ”Can't stop the feeling” från 2016? Kelly Clarksons rockrökare ”Since u been gone?” Katy Perrys världssuccéer ”Roar” och ”I kissed a girl”? Det han åstadkommit borde egentligen vara omöjligt. Hans analys från radiointervjun 1999 är ju korrekt. Hitlåtar är som sprakande tomtebloss, populärmusiken är i ständig rörelse. Också de mest begåvade tappar för eller senare förmågan att skriva hits, att förstå vad miljontals unga människor vill lyssna på. Några exempel: Motown dominerade topplistorna i sex år. Abba brann i åtta år. Beatles hitfyrverkeri varade mellan 1960 och 1970. Max Martin har levererat globalt framgångsrik musik i ett kvarts sekel, med sammanlagt 22 USA-ettor. Endast John Lennon och Paul McCartney har haft fler. Och Max Martins brinntid pågår fortfarande. Det sena 10-talets största popstjärnor, Ed Sheeran, Ariana Grande och Lana Del Rey, har alla haft framgångar under 2019 med ny musik av den outslitlige svensken. Max Martin Heter egentligen: Martin Sandberg Född: 26 februari 1971 i Stenhamra, Ekerö Familj: Hustrun Jenny Petersson, 18-åriga dottern Doris Arbete: Har skrivit och producerat låtar åt artister som Britney Spears, Backstreet Boys, Robyn, Bon Jovi, A-ha, Kelly Clarkson, Pink, Katy Perry, Justin Timberlake, The Weeknd, Adele, The Weeknd, Maroon 5, Ariana Grande, Taylor Swift, Miley Cyrus, Ed Sheeran och Lana Del Rey. Driver musikstudion MXM Music i Los Angeles, där han också bor. Listplaceringar i urval: Har haft 73 tio-i-topplåtar och 22 ettor på amerikanska Billboard. Utmärkelser: Polarpriset 2016, fem amerikanska Grammypriser, en Oscarsnominering (för Justin Timberlakes ”Can't stop the feelin'” från filmen ”Trolls” 2016). Nu ska ett nytt decennium snart börja. I musikalen ”& Juliet” har Max Martin återvänt till sitt musikaliska förflutna. – Det har varit terapeutiskt för mig att att jobba med de gamla låtarna igen. Att kanske för första gången känna att ”oj, det här är ju rätt fff...” Max Martin är uppenbart på väg att använda ordet ”fett” om sin egen musik. Men han hejdar sig. – ....de här låtarna är ju någonting! Max Martin är iförd svart t-shirt, smala svarta jeans och boots. Under läppen vilar en snusprilla. Hade han huggit tag i en borrmaskin hade han ledigt passerat som en av teaterns scenarbetare, med sitt långa spikraka hår och gråsprängda skägg. Förmodligen hade det passat honom alldeles utmärkt. – Många har en bild av mig som Producenten. Du vet, demonproducenten med cigarr och så. Men jag är ju en studionörd, säger Max Martin. Mannen som tonsatt samtiden i flera decennier blir självutplånande mumlig när jag ber honom beskriva de egna förmågorna. Men när vi talar om andra människors betydelse för hans framgångar väller orden fram. Det handlar om mentorn Denniz Pop, grundaren av den mytomspunna Cheironstudion. Abba och Kiss. Yngwie Malmsteen och Georg Riedel. Kommunala musikskolan och Melodifestivalen. Producentkollegorna och världsartisterna han jobbar med i dag, i de intrikata grupparbeten som är modernt låtskriveri. Och familjen: hustrun Jenny och 18-åriga dottern Doris, som spelar en betydande roll i Max Martins arbete. Han avslöjar också sin stora hemlighet under vårt samtal. Hur har han gjort för att stanna kvar på toppen under så lång tid, i den oavbrutet föränderliga popbranschen? Svaret är uppseendeväckande tråkigt, som så ofta när det handlar om prestationer på elitnivå. ”And that make us larger than – LIFE ” Koreografen Jennifer Weber deklamerar texten till Backstreet Boys tjugo år gamla pojkbandsklassiker, samtidigt som musikalartisterna rör sig långsamt över scenen utan musik. Inom kort ska ensemblen hitta rörelserna till de hårdrockslika basriffen, som Max Martin ofta använde i de tidiga låtarna. Ett svepande köttigt ljud – som en knytnäve mot en dyr entrecote. Max Martin är både låtskrivare och producent, ansvarig för melodier och ljudbilder. På scengolvet möter vi Bill Sherman, en snabbpratande amerikan, som skapat nya arrangemang till flera av låtarna. Han berättar om Max Martins stora omsorg om hur musiken faktiskt låter. – Det finns så många lager i hans musik, saker som det genomsnittliga örat kanske inte uppfattar. Han skapar utrymme för alla ljud, får alla instrument att tala sitt eget språk. Det är mycket intressant. Sedan är han så skicklig på dynamik. Första versen och refrängen är ofta mjukare, sedan blir det mer och mer ljudstarkt och händelserikt. Det finns hela tiden en rörelse framåt, säger Bill Sherman. Sedan tittar han allvarligt på mig. – Men framför allt är han överjordiskt bra på melodier. Vad kommer jag att sjunga med i? Vad kommer mina barn att sjunga med i? Där är han en mästare, säger Sherman. Musikalens regissör Luke Sheppard nämner Martins känsla för gruppdynamik – det seriösa men lekfulla grupparbetet. – Man blir sitt bästa jag tillsammans med honom. Det finns ingen plats för ego i hans värld, bästa idén i rummet vinner, säger Sheppard. Max Martin berättar att tanken på en musikal funnits i mer än åtta år. Inspirationen kom från Abbas ”Mamma mia!”. Tillsammans med hustrun och medproducenten Jenny Petersson arbetade han länge med att hitta rätt berättelse till låtskatten. – Vi började det här tillsammans, jag och min fru. Eller framför allt Jenny. Sedan kom fler producenter in. Vi lät ett antal manusförfattare pitcha idéer. Många verkade tänka att det lite vagt skulle handla om mig, en story om ett boyband och en producent. Men det ville jag inte, säger Max Martin, med en kraftig betoning på ”inte”. – Jag kände ett oerhört ansvar. Jag har ju inte skrivit alla de här låtarna själv, utan i samarbeten med andra låtskrivare. Det måste bli bra. Det fick inte kännas ihopslängt. Producentteamet fastnade till slut för en lekfull idé från den unge kanadensiske manusförfattaren David West Read, som förvandlat Shakespeares kärlekstragedi ”Romeo och Julia” till en feministisk feelgoodsaga. Är det inte sjukt osannolikt att Julia skulle ta livet av sig för en kille hon bara känt i några dagar? Hon som är så ung och passionerad, med hela livet framför sig? Tänk om hon kastar dolken, rycker gåspennan från den store Barden och skriver sin egen berättelse i stället? Julia får understöd från Shakespeares fru, Anne Hathaway, som gnabbas med sin berömde make. – Idén var så jäkla konstig att den blev bra. Jag har sett pinsamt få musikaler. Jag hade extremt lite erfarenhet, men jag tänkte att det kunde vara en tillgång. De flesta som arbetar med ”& Juliet” har gjort typ hundra musikaler. Så det kanske är bra om någon är lite dum i huvudet, säger Max Martin. – Så jag har framstått som en idiot, men också haft åsikter som fått folk att haja till. Som till exempel hur det låter i en musikal. Alltså ljuden. Jag är lite chockad över hur lite tid de tycks lägga ner på ljuden i de musikaler jag sett. Han tystnar, tänker efter. – Jag såg kanske en chans att få vara lite naiv igen. På mina äldre låtar hör jag en naivitet, som är svår att fabricera. Max Martin heter egentligen Martin Sandberg. Han är uppvuxen i det lantliga Stenhamra på Ekerö utanför Stockholm. Fadern var polis, modern mellanstadielärare. Ingen av föräldrarna var särskilt intresserade av musik. Men i huset fanns ett piano som Martin började ”plinka” på. Storebrorsan lyssnade mycket på Kiss och i sjuårsåldern köpte Martin sin första skiva på den lådformade Essomacken i Stenhamra. Ett kassettband: ”Love gun” med Kiss. Martin blev helt förälskad i de hyperteatrala glamrockarna. Det var stort och mäktigt. Låtarna lät som om de var tänkta att framföras på jättelika arenor, inför ett gigantiskt publikhav. – Jag blev fascinerad av den där stadiumkänslan. Att många är på plats, minns Max Martin. Sedan kom kommunala musikskolan. Martin valde valthorn, mest eftersom han tyckte att instrumentet glänste så fint. I musikskolan fanns också gratis replokaler, där olika rockband höll till. Hårdrockaren Martin började sjunga i band ”mest för att ingen annan ville”. – Jag kan inte sluta prata om kommunala musikskolan. Att jag fick chansen att spela ett instrument, att samhället säger att kultur är bra. Att etablissemangen skickar den signalen, att musik är något man borde hålla på med. Det är ju en så bra idé, säger Max Martin. På gymnasiet valde han Södra latins musiklinje i Stockholm. Han hamnade i samma klass som den blivande musikalstjärnan Peter Jöback. Här gick också Klas Åhlund och Alexander Kronlund, som senare skulle bli internationella låtskrivarproffs. Båda är fortfarande nära vänner till Max Martin. – Jag var ganska jobbig i tonåren. Jag skulle bli rockstjärna och sa det till alla. Jag var jätteinspirerad av Yngwie Malmsteen, berättar Max Martin. Martin fascinerades av den stöddige svenske gitarrvirtuosen med det oblyga artistnamnet. – Yngwie Malmsteen var vår förste Zlatan. Jag gillade hans världsstjärneattityd, det var ingen som höll på så då, säger Martin. Han ser plötsligt lite generad ut. – Det är extremt långt från hur jag är i dag. Artistnamnet Max Martin fick han av den mytomspunne producenten Dag ”Dagge” Volle, Martins gladlynte mentor. Volle, som själv kallade sig Denniz Pop, tyckte att unge herr Sandberg behövde ett ”diskonamn”. Plötsligt dök namnet ”Max Martin” upp på en E-Typeskiva, utan att Martin varit tillfrågad. Max Martin har aldrig gjort ett offentligt framträdande utan att nämna Denniz Pop, mannen som grundade Cheironstudion i en källare vid Fridhemsplan i Stockholm i början av 90-talet. Här grundlades det som skulle bli det svenska musikexportundret. Denniz Pop skapade internationella hittar åt svenska artister som Ace of Base, Dr Alban och E-Type. 1993 upptäckte Denniz Pop och hans kompanjon Tom Talomaa ett ambitiöst hårdrocksband vid namn It´s Alive. Den 22-årige sångaren Martin Sandberg skrev bra låtar, snart var han en del av Cheironkollektivet. En skara unga grabbar som skapade hittar i grupper under Denniz Pops överinseende. – Under de åren jobbade jag varje dag. Namnet på veckodagen spelade ingen roll, vi var alltid i studion. Det var väldigt lekfullt, vi hittade på att vi skrev låtar till stora artister, som TLC, utan att ha en susning om någonting, säger Max Martin. Fantasilekarna skulle snart bli verklighet. Cheirons rykte växte. Amerikanska skivbolag skickade sina talanger till Stockholm. Okända amerikanska ungdomar anlände till Fridhemsplan: 16-åringen Britney Spears, 15-åringen Justin Timberlake, ett gäng gossar från Orlando som kallade sig Backstreet Boys. I Cheironstudion förvandlades de till världsstjärnor. Men glädjen över framgångarna varade inte länge. Sensommaren 1998 avled Denniz Pop i magcancer, endast 35 år gammal. Vad har du lärt dig av Denniz Pop? – Herregud, han har betytt allt. Hade jag inte mött honom hade du aldrig velat träffa mig, säger Max Martin. Denniz Pop var generös med sina hantverksknep. Som direktheten: en poplåt ska gå att känna igen omedelbart, helst efter någon sekund, som i det fläskiga basintrot till Dr Albans ”No coke”. Och enkelheten: det får inte hända för mycket i en låt, då hinner örat inte med. Liksom det kanske viktigaste: en låt får aldrig vara tråkig. Det får gärna finnas en knasfaktor, som den irriterande leksakssaxofonen i ”All that she wants” med Ace of Base. Sedan gäller det att få till det utan att det blir banalt, eller tjatigt efter tre lyssningar. Det är där det svåra börjar. Den svårfångade konsten att skapa hittar. – ”Dagge” fick oss att våga drömma. Att det gick att sitta i en källare i Stockholm och nå ut i världen. Han visade att det blir roligare och bättre om man jobbar tillsammans i en grupp. Och han lärde oss om arbetsmoral. Att komma i tid och jobba hårt. Det fanns också en slags jantegrej i grunden. Bara för att du gör tre minuter ljud, så ska du inte tro att... ja du vet... Här börjar vi närma oss ett svar på frågan varför just Max Martin blivit en av tidernas mest framgångrika och slitstarka låtskrivare. Den viktigaste förklaringen är också den enklaste. Max Martin har lagt ner ofattbart mycket tid på sin musik. – Jag har betalat ett pris. Jag har dedikerat mitt liv åt det här, det finns inget annat. Allt har kretsat kring att skapa musik. Min vängrupp är inte speciellt stor. Jag har säkert varit en dålig bror, en dålig son. Gjort väldigt många människor besvikna på vägen. Har du missat viktiga födelsedagar? – Hur många som helst. Jag orkar inte ens tänka på det. Men det är inte synd om mig. Det är ett val jag gjort, säger Max Martin. Ett annat framgångsrecept: undvik distraktioner. Som kändisskap och festande. – Jag har tagit hand om mig själv. Inte hållit på med droger, inte utnyttjat alla dörrar som öppnas för en med kändisfester och berömmelse. Jag har alltid hellre gått till studion än att festa, det har aldrig varit ett svårt val, säger Max Martin. Intervjuer är en annan distraktion som Max Martin undviker. De senaste 20 åren har han medverkat i radiojournalisten Fredrik Eliassons utmärkta SR-dokumentärer om Cheironfenomenet, i en utförlig intervju med Jan Gradvall i Di Weekend 2016, samt i amerikanska Time Magazine 2001 (då han framträdde på omslaget under rubriken ”The Hit Man”). Fyra intervjuer på tjugo år, om man räknar in denna DN-artikel. That's it. – Jag tycker det är lite ångestladdat med intervjuer. Dessutom tar det tid. Jag vinner inget på det, jag får inte mer jobb om jag är med i en tidning. Och så finns en fundamental, djup känsla av att det jag säger inte är så intressant. Varför pratar ni inte med Ariana Grande i stället, säger Max Martin. Du har arbetat mycket hårt på att bibehålla den där anonymiteten. Vad har du vunnit på det? – Egot är ju ett stort problem för alla människor. Jag försöker hålla mitt ego i schack, det är så lätt att förlora sig i bekräftelse. Och så kan jag gå ner på Ica och handla utan att någon bryr sig. Redan 1999 skrev Max Martin och Alexander Kronlund en låt om stjärnlivets baksidor, den underskattade ”Lucky” från den tonåriga Britney Spears andra skiva. She's so lucky. She´s a star. But she cries, cries, cries in her lonely heart. Den barnsligt naiva refrängen har en märklig profetisk kraft när man hör den i dag. Den spelades in flera år före Britney Spears hjärtskärande mentala sammanbrott, inför världspressens kameror. – Att någon vill ha det där jobbet, att bli världens mest kända person, att lägga ut sitt liv för oss andra. Att ta allt det som kändisskap för med sig. Det är ju helt sjukt. Jag är extremt tacksam att någon vill göra det. Max Martin om starkaste drivkraften ”Det största för mig är när man suttit i studion i flera veckor – och så når man punkten när det sitter. 'Nu låter det skitbra.' Det är en fantastisk känsla. Att ha skapat något. Först fanns ingenting – och nu finns det något, som låter mäktigt. Sedan kan låten floppa eller bli etta på Billboard, det spelar ingen roll. Du kan aldrig bli lika upprymd som just då, i studiorummet.” Hur ofta blir du igenkänd? Max Martin skruvar på sig och ser för första gången lite obekväm ut. – Alltså Polarpriset har ju ställt till det lite hemma. Sommaren efter att jag fått priset, 2016, var ganska hemsk, plötsligt var jag synlig. Men det är som min fru Jenny säger, det är ju ingen som häcklar mig. De flesta som kommer fram är glada. Max Martin kliar sig i det gråsprängda skägget. – Du undrade hur jag kunnat hålla på så länge. Jenny är en viktig anledning. Vi har hängt ihop sedan 1997, hon har varit med på hela den här resan. Hon är en väldigt klok kvinna. Hur jobbar ni ihop? – Vi är lite av ett familjeföretag, med förlag och studio. Och nu gör vi ju musikalen tillsammans. Jag kan vara lite naiv. Hon ser saker som de är och säger som det är. Hon ser igenom folk, säger Max Martin. Er dotter Doris, hur förhåller hon sig till ditt yrke? – Hon har hängt runt i olika studios under hela sin uppväxt. Alltså, hon är sjukt musikalisk. Hon har ett sjukt bra öra för vad som funkar. Brukar du lyssna till hennes råd? – Absolut. Hon är en slags inofficiell A&R-chef för mig. A&R står för Artist & Repertoire, den avdelning på ett traditionellt skivbolag som lyssnar på demoinspelningar och upptäcker talanger. – Jag lyssnar inte alltid på vad Doris säger, men oftast har hon faktiskt rätt. Just nu är hon inne på äldre grejer, Led Zeppelin och Nancy Sinatra, hon är en gammal själ. Dottern studerar mode och modehistoria på universitet i London. – Hon verkar välja andra grejer i livet, konstaterar Max Martin. Hur är den kreativa processen när du skriver låtar? – Det är olika. När jag började skrev jag alltid melodin först, utan instrument. Satt på tunnelbanan och kom på något, sedan gick man till studion och satte ackord till det. Nu skriver jag oftast till bakgrunder som redan finns. Texten kommer oftast sist. Ofta har jag en slags fultext, som känns fonetiskt intressant. Jag har förstått att fonetiken är mycket viktig för dig. Att man alltid måste ha rätt vokal till rätt fras i en låt. – Ja. Om det står mellan två val: det fonetiskt coola ordet eller ett ord som kanske ger textens innehåll en extra touch – då vinner oftast det fonetiska. Max Martins refränger är inget för den med känsligt engelskt språköra. Vad betyder egentligen ”Backstreet's back – all right”? Ett exempel på en av Max Martins berömda hookar, korta strofer som krokar fast i lyssnarens hörselgångar. Den som fnissar åt språkbehandlingen missar dock något viktigt. Världens mest spridda språk är inte engelska. Utan ”bad English”, bruten engelska. – Vi svenskar är uppvuxna med musik där vi inte riktigt förstår texterna. Man lär sig älska låtar ändå, för att de låter på ett visst sätt. Det kan vara kraftfullt, trots att det inte är Bob Dylan-texter. Kan det vara en tillgång att inte ha engelska som förstaspråk? Att du inte har en inre språkpolis som hejdar dig? – Ja, kanske. Våra låtar har spridits över hela världen, jag är säker på att många inte förstår texterna. Jag kanske kommer med den universala nyckeln, det som får örat att reagera. Abba var ju experter på det där, säger Max Martin. Abba är en förebild också när det gäller känsloläget i musiken, berättar han. – Att det finns melankoli också i en glad låt. Det är min favoritkänsla, att man dansar med en tår i ögonvrån. Utländska bedömare brukar hävda att svenska låtskrivare är särskilt bra på melodier. Vad tror du det beror på? – Vi är ju uppväxta med extremt välskriven barnmusik. Med Georg Riedel och Jojje Wadenius. Ta musiken till Astrid Lindgren-filmerna, det finns inte en människa i vår ålder som inte kan de låtarna. Det var kvalitet i nästan all barnmusik, jag upplevde att det togs på allvar. Lyssna på ”Idas sommarvisa” av Riedel, de där otroligt fina melodierna har satt sig djupt i vårt dna. Så det svenska musikundret kan delvis spåras till kvaliteten på barnmusiken? – Ja, och lite till Melodifestivalen också. Melodisk musik har alltid varit viktig i vår sfär. Till skillnad från många andra låtskrivare och producenter, så kan Max Martin verkligen sjunga, efter ungdomsåren då han ville bli världens främsta rockstjärna. En stor fördel när han arbetar med artisterna i studion, berättar han – Sången är ett extremt bra verktyg. Dels tekniskt, att kunna hjälpa artisterna med lite knep. Hur man värmer upp rösten, när man ska rycka lite i tungan. Sedan kan jag själv sjunga låtidéer, så att artisterna förstår vad jag menar. Och så kanske jag skriver grejer som är sköna att sjunga. Max Martin om grupparbeten ”Det grundläggande om man ska vara kreativ i grupp är att skapa en trygg milljö. Alla måste våga presentera idéer utan rädsla för att bli hånad. På engelska säger man dare to suck – man måste våga vara jävligt dålig. Efter åtta dåliga idéer, så kan det ju vara den nionde idén som lyfter. Man blir sitt bästa jag om man känner sig trygg.” När Max Martin arbetar med virtuosa sångare som Ariana Grande och Adele handlar det ibland om att tona ner deras skicklighet. – Jag gillar när det blir enkelt. Ta Chet Baker som exempel, när han spelar riktigt enkla melodier. Man hör att han är en svinbra trumpetare ändå, han behöver inte visa upp sin teknik. Den känslan är jag ofta ute efter, det som händer när sångarna inte behöver imponera. Artisterna kan ju imponera senare, när de spelar live. – Ett väldigt bra argument. Som jag använt ett antal gånger i studion. Max Martin bor i Los Angeles, där han byggt ett antal musikstudior i ett hus som tidigare ägts av Frank Sinatra. Här har han fortsatt det arbete som mentorn Denniz Pop inledde: att lyfta fram nya låtskrivartalanger. Numera är det Max Martin som intagit mentorrollen, åt adepter som Johan ”Shellback” Schuster och Ilya Salmanzadeh, 80-talister som i dag är eftersökta internationella hitmakare. Grupparbetena med en ny generation svenska låtskrivare är en förklaring till att han lyckats behålla den där Förmågan. Att tonsätta nuet – i en rasande föränderlig samtid. – Jag får kämpa för att hänga med. Jag vill omge mig med folk som kan mer. Det är viktigt att inte vara den smartaste personen i rummet hela tiden, säger Max Martin. Varför förminskar du dig själv hela tiden? Max Martin spricker upp i ett pojkaktigt leende. – Det är bara så jag är. Nu är jag trött på det här. Nu måste du formulera vad du är bra på. – Okej. Något jag är bra på... vilken utmaning. Jag tycker att jag är bra på att höra en låtidé och sedan förstå vad som behöver göras för att det ska bli bättre. Att hitta lösningar. Det är jag jättebra på. Jag är en ganska bra låtdoktor. Läs fler texter av Johar Bendjelloul  Max Martin om vilken låt han önskar att han skrivit ”Det finns hur många som helst. Jag är inne i Beatlesperiod just nu, så vilken Beatleslåt som helst egentligen. Jag såg filmen 'Yesterday' nyligen, den avslutas med 'Hey Jude', så kanske den låten. Beatles var så sjukt kreativa, samtidigt som inspelningstekniken utvecklades, med George Martins hjälp. De skrev fantasiska låtar, när det också började låta spännande.”


Bronshästen till peruansk thriller om babytrafficking

Summary: Melina Leóns peruanska babytraffickingdrama ”Song without a name” vann årets Bronshäst på Stockholms filmfestival. Kantemir Balagovs ryska Oscarsbidrag ”Beanpole” belönades med årets Impact award.

Den 30:e Bronshästen för bästa film går till den verklighetsbaserade peruanska debutfilmen ”Song without a name”, en Kafkaliknande kriminalthriller om ett rättsfall som kretsar kring stulna barn och babytrafficking. På fredagskvällen fick Melina León ta emot den 7,3 kilo tunga bronskusen på Göta Lejon i Stockholm. Samtidigt belönades Inti Briones för sina stilsäkra och lyriska svartvita bilder i samma film. Britten Mark Jenkins prisades välförtjänt för bästa regi för sin kultförklarade ”Bait” som han också filmat själv med en gammal analog Bolexkamera hemma i Cornwall, framkallat film för hand, redigerat och gjort alla ljudpålägg – förutom skådespelarnas eftersynkade röster. Den ryska regissören Kantemir Balagov vann årets Impact award på en miljon kronor för sitt hyllade drama om kvinnliga veteransoldater som lider av posttraumatisk stress i efterkrigstidens Leningrad. ”Beanpole” är inspirerat av Nobelspristagaren Svetlana Aleksijevitjs ”Kriget har inget kvinnligt ansikte” och har även utsetts till Rysslands Oscarsbidrag. Nadav Lapid, som vann Guldbjörnen i Berlin, vann pris för bästa manus för ”Synonyms”, sitt intensiva och självbiografiskt färgade identitetsdrama om en desillusionerad israelisk ex-soldat som flyttar till Frankrike för att starta om sitt liv. Bästa kvinnliga skådespelare blev den firade tyska aktrisen Nina Hoss för ”The audition”, hon har tidigare spelat i tv-serien ”Homeland” och filmer som ”Barbara” och ”Phoenix”. Bästa manliga skådespelare blev Bartosz Bielenia för dramat ”Corpus Cristi” som också utsetts till Polens Oscarsbidrag. Årets dokumentärpris tilldelades Nanfu Wang och Jialing Zhang för ”One child nation” som skildrar följderna av Kinas officiella enbarnspolitik från 1979 till 2015.  Vinnare på Stockholms filmfestival 2019. Bronshästen för bästa film: ”Song without a name” av Melina León Aluminiumhästar för bästa... ...regi: Mark Jenkin för ”Bait” ...debutfilm: ”You deserve a lover” av Hafsia Herzi ...manus: Nadav Lapid för ”Synonyms” ...kvinnliga skådespelare: Nina Hoss för ”The audition” ...manliga skådespelare: Bartosz Bielenia för ”Corpus Cristi” ...foto: Inti Briones för ”Song without a name” ...dokumentär: Nanfu Wang och Jialing Zhang för ”One child nation” ...kortfilm: ”Kingdom come” av Sean Robert Dunn Impact award (1 miljon kronor): ”Beanpole” av Kantemir Balagov Lifetime achievement award: Max von Sydow Visionary award: Céline Sciamma Achievement award: Rosanna Arquette och Payman Maadi Fiprescipriset (internationella kritikerpriset): François Ozon för ”I Guds namn” 1 km film: Tova Mozard Rising star: Celie Sparre


Amanda Lind: ”Svensk yttrandefrihet gäller”

Summary: Sverige vägrar att backa efter Kinas hot om ”konsekvenser”. Kulturminister Amanda Lind (MP) delade på fredagskvällen ut Svenska PENS Tucholskypris till regeringskritiske förläggaren Gui Minhai – trots att hon varnats för att bli portad från Kina. – Vi har från regeringens sida varit tydliga med att svensk yttrandefrihet gäller, säger hon. ”Det allvarliga misstaget från den svenska sidan skapar oundvikligen allvarliga svårigheter att upprätthålla vänskapliga utbyten och samarbeten mellan Kina och Sverige”, skriver Kinas ambassad i ett uttalande på sin hemsida sent på fredagskvällen.

I en intervju med Sveriges Radio Ekot på fredagen hotade Kinas ambassadör Gui Congyou med ”konsekvenser för Sverige” om högt uppsatta politiker deltog i Svenska PENs prisutdelning till den svensk-kinesiska författaren Gui Minhai, som har tilldelats Tucholskypriset. Han ville inte gå närmare in på vilka konsekvenser det skulle röra sig om, men sade att det kan röra sig om Kinas och Sveriges relation. Senare hotade han att porta både Amanda Lind och Stefan Löfven från Kina om de närvarade vid ceremonin. Men regeringen väjer inte för Kinas krav. Läs mer: Stefan Löfven: Vi tänker inte falla för den här typen av hot När Svenska PEN delade ut priset på fredagskvällen var en tom stol placerad på scenen eftersom Gui Minhai sitter fängslad i Kina. Stipendiet på 150.000 kronor kommer att gå till kampanjen Free Gui Minhai, som drivs av författarens dotter Angela Gui. Kulturminister Amanda Lind (MP), som var där för att dela ut priset, menar att det är självklart att Svenska PEN ska ge det till Gui Minhai. – Det är självklart för mig som kulturminister att vara här i kväll. Vi har från regeringens sida varit tydliga med att svensk yttrandefrihet gäller. Vi har också sagt till ambassaden att vi förutsätter att man respekterar det, sade hon när hon anlände till ceremonin. Vid prisutdelningen menade kulturministern att makthavare aldrig får ta sig friheten att attackera det fria ordet. – Principerna om armlängds avstånd om yttrandefrihet måste vara självklara, sade Amanda Lind. Gui Minhai får priset för sin publicistiska verksamhet i yttrandefrihetens tjänst, för att han i många år drivit ett förlag och en bokhandel i Hongkong – för vilket han fängslades, sade kulturministern. – Priset ges till hans outtröttliga arbete för det fria ordet, till stöd för hans frigivning och rätt att återuppta sin publicistiska verksamhet. Efteråt kommenterade hon Kinas hot, men svarade inte på frågan om hon har några resor inplanerade till Kina. – Jag känner mig helt trygg och lugn att vara här och dela ut priset, sade hon. Kinas reagerade efteråt genom en kommentar på sin hemsida. ”Det allvarliga misstaget från den svenska sidan skapar oundvikligen allvarliga svårigheter att upprätthålla vänskapliga utbyten och samarbeten mellan Kina och Sverige”, skriver ambassaden i ett uttalande. Gui Minhais dotter Angela Gui kunde inte närvara vid ceremonin på grund av sjukdom. På Twitter skriver hon att hon litar på att PEN och Amanda Lind markerar att kinesiska ambassadens hot är oacceptabla. ”Vi låter oss inte skrämmas till tystnad.” Om hon hade varit på plats skulle hon ha talat om vikten av att se priset som en symbol för svensk solidaritet med folket i Hongkong, skriver hon. ”Det hade nog åtminstone pappa velat.” Svenska PENS ordförande Jesper Bengtsson säger att han skulle ljuga om han sade att de senaste dygnen inte varit omtumlande. Han menar att vi befinner oss i ett nytt skede i yttrandefriheten – att den åter hotas av auktoritära stater. – De här staterna väljer att vara betydligt mindre respektfulla mot nationsgränserna. Elisabeth Löfgren, ordförande i Svenska PENS kommitté för fängslade författare, ser mycket allvarligt på Kinas hot. – Vi hade förväntat oss att det skulle komma någon reaktion, men den här ambassadören har varit väldigt snabb med att kritisera både organisationen och enskilda journalister för deras engagemang i Gui Minhais fall. Det här är mycket värre än man skulle ha kunnat föreställa sig, det är oerhört grovt och allvarligt. Hon befarar att även Svenska PENS styrelse skulle kunna råka ut för repressalier med anledning av priset. – Vi utgår ifrån att vi skulle kunna få problem om personer i vår styrelse skulle söka visum till Kina. Det är obehagligt att sådana här hot kan framföras av en ambassadör i en fråga som handlar om något så oerhört grundläggande som yttrandefrihet. Moderatledaren Ulf Kristersson var på plats vid ceremonin för att visa sitt stöd. Han tycker att regeringen har hanterat frågan bra under dagen. – Vi böjer oss inte för den sortens påtryckningar. Vi böjer oss inte för hot, säger han och menar att Sverige redan har gjort det viktigaste – inte köpslagit om den svenska yttrandefriheten. Samtidigt säger han att trycket på Kina måste öka för att få Gui Minhai fri. – De ansträngningarna måste intensifieras, man måste söka ett ännu bredare europeiskt stöd för detta, säger han utan att gå närmare in på vad som bör göras. Gui Minhai är svensk medborgare och har bott i Sverige, men på senare tid har han varit verksam som förläggare av regimkritisk litteratur i Hongkong. 2012 startade han ett förlag i Hongkong som bland annat ger ut böcker om det kommunistiska partiet som är förbjudna i Fastlandskina. Han släpptes i oktober 2016 efter att ha avtjänat straffet för att ha varit inblandad i en trafikolycka, enligt kinesiska myndigheter. 20 januari 2018 fördes han på nytt bort av polis på väg för att besöka läkare på svenska ambassaden, uppger TT. Läs mer: Kina hotar svenska regeringen om pris till fängslad förläggare Expert: Kan bli svårare för svenska företag i Kina Starka reaktioner efter Kinas angrepp på PEN – ”Ett förtäckt hot” Kinas ambassad tystade Tibet-manifestation med hög musik


Augustnominerad bilderbok: Katten smyger i förortsdjungeln

Summary: Katten blir lika exotisk som en riktig tiger och gräset till en verklig djungel i Augustnominerade ”Tiger, tiger, tiger”, där Joanna Hellgrens färgmättade bilder skapar stämningen kring Åsa Linds tätt rytmiska text.

Barnbok Åsa Lind och Joanna Hellgren ”Tiger, tiger, tiger” Rabén & Sjögren, från 3 år Det är verkligt svårt att fånga det som inte vill fångas. Vare sig det är en fjäril, en koltrast, en tigerrandig katt eller självaste tiden, som bara går och går medan dagar läggs till veckor, månader till år. Ändå heter det att nuet rymmer en evighet, en serie förtätade ögonblick som tillsammans och var för sig utgör livet som sådant. Och barn är oftast mästare på att se dramatiken i det vardagliga, lilla – i ett skrubbsår som läker, en såpbubbla som lyfter eller en fågel som bökar i jorden. I allt det som bara pågår, men som ändå går så många förbi. På denna insikt vilar flera av höstens finaste bilderböcker, däribland italienska Beatrice Alemagnas finstämda ”Sånt som försvinner”, duon Lotta Olsson och Olof Landströms skärt poetiska pärla ”Just nu” och så ”Tiger, tiger, tiger” av Åsa Lind med bilder av Joanna Hellgren. Bilderboken kan bäst beskrivas som ett koncentrat av vardagen, och kanske mer precis som en (konstnärlig) tetra lättdryck innan den spätts ut med vatten. Det gäller både ord och bild. Linds text är avskalad, men tät och rytmisk när den tecknar ett barns lek och längtan som kretsar kring ett kattdjur, men också rymmer så mycket annat under en loj sommardag. Grannens katt låter sig inte fångas eller lockas, vare sig av ivriga barnhänder, prästkragar eller strömmingskaka, och trots att saknaden är stor är leken större. Den renodlade texten är fylld av fina allitterationer, men dess svävande enkelhet kräver också sin precisa illustratör. Hellgren svarar med bravur. Under hennes pensel växer ett dynamiskt, känsloladdat bildberättande fram där motiven i scenografin accentueras beroende på var barnets blick vilar. Buskarna och ormbunkarna blir lika spännande och vibrerande som en tät djungel, katten lika exotisk som en riktig tiger i det höga gräset och blommorna högresta som en skog. Färgpaletten är mättad och jordnära, men aldrig murrig. Fält av gult, grönt och orange vibrerar över sidorna, som ömsom doftar 70-tal, ömsom av folkhemmet, ömsom av någonting helt unikt. Då och då zoomar Hellgren ut över grannskapets plåtlådor till balkonger och klossar till höghus. Hennes illustrationer av kvarteret, lägenhetslängorna och grannarna besitter samma inkluderande, varma humanism och känsla för detaljer som Gunna Grähs ”Hej hej”-böcker. På så viss läggs det stora till det lilla, i en alldeles, alldeles underbar skildring av liv och längtan. De andra Augustnominerade barn- och ungdomsböckerna är Sara Stridsbergs och Sara Lundbergs ”Dyksommar”, Oskar Kroons ”Vänta på vind”, Jenny Jägerfelds ”Mitt storslagna liv”, Per Gustavssons ”Sen kom vintern” och Sara Olaussons ”Jordgubbsbarnen”. Läs fler av DN:s barnboksrecensioner Läs mer av Alexandra Sundqvist och fler av DN:s bokrecensioner


Konsertrecension: Rudy Roystons trumspel är påfallande melodiöst

Summary: Musiken påminner mer om gammal amerikansk folktradition än om någon regelrätt kammarmusik men Rudy Roystons melodier är ofta för svaga för att engagera, skriver DN:s Johannes Cornell.

För trumslagaren Rudy Royston symboliserar den gamla vagnen med flak och kuskbock på omslaget till hans senaste skiva dels barndomsminnen från landsbygden i Texas, dels rörelse i tid och rum. I jazzsammanhang är det också ett motiv som kan föra tankarna till gitarristen Bill Frisell, som Royston har spelat mycket med och som återkommande har anknutit till ett svunnet Amerika bortom de stora städerna. Live såväl som på skivan jobbar Royston dessutom med en liknande kombination av jazzband och kammarensemble, som Frisell har använt. Där är Royston bakom trummorna, Peter Slalov på kontrabas, John Ellis på i huvudsak basklarinett, Gary Versace på dragspel och – som även han spelar med Frisell – Hank Roberts på cello. De spelar melodiös musik. I själva verket minner den mer om gammal amerikansk folktradition än om någon regelrätt kammarmusik. Samtidigt tycks Royston sträcka sig tillbaka mot en tid eller era som med råge föregår hans egen barndom, och där fin- och folkkultur ofta korsade varandra tämligen drastiskt. Så uppstod ju även jazzen, som Royston låter bilda åtminstone rytmiskt ramverk för sin musik. Fast även hans trumspel är ofta påfallande melodiöst, med omsorgsfull hantering av klang och frasering vare sig han ackompanjerar eller utför kortare solon som på samma gång fungerar som ett slags interludier i eller mellan låtarna. Bandet – eller låt oss ändå kalla dem ensemblen; allt sammantaget passar det helt enkelt bättre – möter å sin sida upp Royston såväl melodiskt/kompositoriskt som improvisatoriskt/jazzledes. På samma vis interagerar de även sinsemellan, ofta med så pass lyckat resultat att det blir svårt att avgöra om till exempel de små kontrapunktiska passager som ibland uppstår mellan Roberts och Ellis faktiskt är skrivna eller mer erfarna ingivelser. Parallellen med den mästerlige Bill Frisell är förstås inte vidare tacksam, och med jämna mellanrum är Roystons melodier för svaga för att riktigt engagera. Men konceptet är utan tvivel fruktbart. Läs fler texter av Johannes Cornell och fler av DN:s konsertrecensioner


Pen International fördömer angreppet från Kinas ambassad: ”Vi förfäras”

Summary: Pen International fördömer agerandet från Kinas ambassad efter att Svenska Pen prisbelönat förläggaren Gui Minhai. ”Vi förfäras av att de mottagit hot från den kinesiska ambassaden som svar på detta beslut”, säger generalsekreteraren Jennifer Clement i ett uttalande.

Kinesiska ambassadens angrepp mot Svenska Pen kom efter att organisationen i förra veckan offentliggjort att årets Tucholskypris tilldelas den fängslade författaren och förläggaren Gui Minhai. Ambassaden kallade honom för ”lögnmakare” och krävde att Svenska Pen ska dra tillbaka priset: ”De som har skapat denna fars ignorerar Gui Minhais vilja och agerar på eget initiativ, självrättfärdigt och arrogant. De kommer säkerligen att drabbas av konsekvenserna av sina egna handlingar”, skrev ambassaden. Uttalandet har fördömts från flera håll, bland annat av utrikesminister Ann Linde (S). Nu går även Pen International ut till stöd för de svenska kollegorna. I ett uttalande fördömer organisationen ambassadens agerande och upprepar kravet att Gui Minhai omedelbart ska friges. Generalsekreteraren Jennifer Clement påpekar i uttalandet att det inte är första gången som den kinesiska regimen försökt att ”skrämma de som uppmärksammar det rättsvidriga fallet mot Gui Minhai”. – Oavsett vilka tvångsmedel de kinesiska myndigheterna tar till kan de inte radera ut fakta i fallet: Gui Minhai kidnappades, försvann i flera månader, tvingades till en filmad bekännelse och är än i dag kvar i fängelse, bara för att han publicerat böcker som är kritiska mot kinesiska myndigheter, säger Jennifer Clement och fortsätter: – Vi stöttar till fullo Svenska Pen och dess beslut att tilldela Gui Minhai Tucholskypriset och vi förfäras av att de mottagit hot från den kinesiska ambassaden som svar på detta beslut. Läs mer Starka reaktioner efter Kinas angrepp på Pen Kina kritiserar svenskt yttrandefrihetspris: ”Kommer att drabbas av konsekvenser” Svenska medier får ”anmärkningar” från Kina


Sergej Loznitsa: Jag vill visa farorna med blind personkult

Summary: Sergej Loznitsas häpnadsväckande ”State funeral” ger det sovjetiska folket ett ansikte i samband med Josef Stalins död 1953. Den arkivbaserade dokumentären är en del av den ukrainske regissörens försök att skildra stalinismen som fortfarande spökar i Östeuropa.

För ett år sedan kom Sergej Loznitsas ”The trial”, en svart-vit arkivdokumentär om de ökända så kallade Moskvarättegångarna 1930. Ett slags teatrala, Kafka-liknande showrättegångar som var första vågen i det som senare skulle leda till Josef Stalins brutala utrensningar som ledde till att miljoner medborgare avrättades eller hamnade i fångläger. Under arbetet upptäckte Loznitsa att det också fanns enorma mängder filmmaterial från tiden kring Stalins död i mars 1953. Att ställas öga mot öga med historien fick honom att tappa hakan. – Det var som att se liv från en annan planet. Jag fick genast en förståelse för var människor befann sig känslomässigt i detta ögonblick. Framför allt drabbades jag av människornas ansikten som i första hand uttryckte rädsla inför framtiden. Plötsligt insåg jag hur historiska bilder kan fånga ansiktet av en hel nation vid en viss tidpunkt. Man kan hitta fantastiska detaljer vad gäller frisyrer, klädmode och arkitektur, säger Sergej Loznitsa som gästar Stockholms filmfestival, där ”State funeral” tävlar i dokumentärsektionen. ”State funeral”, som hade världspremiär i Venedig i höstas, är en hypnotisk, meditativ och repetitiv skildring där åskådaren sugs in i historien. Det är också en kuslig skildring av kulmen på den personkult som systematiskt byggts upp under Stalineran. Allt börjar med en röddraperad kista lyfts ut ur en blå skåpbil och slutar fem dagar senare med den grandiosa begravningen på Röda torget i Moskva. Däremellan ryms nära två timmar i ett slags tidskapsel; en balsamerad diktator i ett blomsterhav, ändlösa kondoleanståg, sammanbitna officiella delegater som flygs in från när och fjärran. Allt ackompanjeras av poetisk propaganda och musik av klassiska tonsättare som Tjajkovskij, Chopin och Schubert.  – Det är ett superintressant ögonblick av vår historia som filmades med minutiös noggrannhet och verkligen innefattar bilder från hela det väldiga Sovjetunionen – från St Petersburg till Vladivostok. Ingen har sett något liknande – om man bortser från de en procent av den ryska befolkningen som såg den vinklade ”Det stora avskedet” som visades strax efter Stalins död 1953, säger Sergej Loznitsa. Själv föddes han först elva år senare, 1964, i Belarus, växte upp i Kiev och gick i filmskola i Ryssland. Som regissör är han djupt fascinerad av den ofta flytande relationen mellan fiktion och verklighet. Symtomatiskt nog har han också varvat dokumentärer som ”Maidan” med spelfilmer som ”Den ödmjuka”, ett absurt helvetesdrama som försöker pejla stämningarna i dagens Ryssland. Förra året vann han regispriset Cannes-sektionen Un Certain Regard med den svarta komedin ”Donbass” som är en absurd freskmålning om det bortglömda kriget i östra Ukraina. Det är också en film som tydligt illustrerar Loznitsas djupa oro över att den fria tolkningen betyder mer än fakta i dagens värld. Hans uttalade mål är att få publiken att tänka själva och vara en motkraft till propaganda, alternativa fakta och alla former av mediemanipulationer. Som många andra roades han av Armando Ianuccis hyllade satir ”The death of Stalin”, en hysterisk skildring av kaoset och maktspelet efter diktatorns plötsliga död efter en stroke. – Iannuccis film är ett slags förklaring av samma skeende som i min dokumentär men på ett behörigt säkerhetsavstånd. Jag ville snarare att publiken skulle få uppleva samma sak som människorna i verkligheten, utan vinkel eller berättarröst, säger Loznitsa och ger prov på sin ironiska, svartsynta humor. – Som filmskapare hade jag problem med ”State funeral” eftersom min ”hjälte” bara befinner sig i en position på ett enda ställe filmen igenom. Filmens brist på vinkel och tydlig kontext är något som vissa kritiker har haft problem med, däribland den rysk-amerikanska journalisten och författaren Masha Gessen som recenserade filmen i The New Yorker. – Jag ville att publiken skulle få uppleva historien utan filter. Den poetiska propagandatext som läses upp i mausoleet är så uppenbart löjlig att det blir en ofrivillig komedi, men visst finns det också människor som tar den på allvar. Men för mig är filmen en tydlig illustration av farorna med blind personkult, säger Loznitsa som menar att filmen skildrar en ”villfarelse som påtvingats i ren och skär skräck”. – I scenerna från begravningen finns bilder på Stalins fruktade säkerhetschef Lavrentij Berija – som själv skulle bli avrättad några månader senare. Det är också en mäktig politisk historielektion om det sovjetiska imperiet. Tanken är att göra en handfull filmer som beskriver olika aspekter av Stalinismen, säger han. ”State funeral” har också blivit högaktuell i en tid när envåldshärskaren Josef Stalin dammats av och gjort comeback i på hemmaplan. För två år sedan korades han till ”historiens mest betydelsefulla person” (oavsett nationalitet) – före Vladimir Putin – i Ryssland. Samma ”oberoende” opinionsinstitut, Levada, har också publicerat en ny undersökning som visar att nära hälften av alla ryska medborgare mellan 18 och 24 år aldrig har hört om Stalins utrensningar. Sergej Loznitsa uttrycker skepsis inför att Stalin skulle vara populär i de breda folklagren, men menar att han är ett spöke från det förflutna som fortfarande ställer till det. – Visst, Stalins namn dyker upp på nytt, men för mig handlar det mer om maktens kretsar som försöker organisera något kring denna historiska figur – till exempel olika sorters pressaktiviteter i de statskontrollerade medierna. Dessvärre är makten i dagens Ryssland organiserad ungefär på samma sätt som i Sovjetunionen under Stalineran. Vi har samma typ av politiker nu som då, säger Loznitsa. Hur tror du att President Putin skulle reagera på ”State funeral”? – Det är ingenting som jag går runt och tänker på. Men alla människor som upplevde det gamla Sovjetunionen borde titta på denna film med stort intresse. I grunden handlar det som sagt inte om Stalin som person – utan om att det är livsfarligt med alla former av totalitär makt och blind personkult. ”State funeral” visas torsdag den 14/11 (kl 12.00) och fredag (kl.10.00) den 15/11 på Stockholms filmfestival.  Sergej Loznitsa Född 1964 i Baranavitjy i Belarus men uppväxt i Kiev, Ukraina. Tog matematikerexamen vid Kiev Polytechnic 1987 och forskade kring artificiell intelligens på Kiev Institute of Cybernetics fram till 1991. Sex år senare tog han examen vid filmhögskolan i Moskva. Vann regipriset i Cannessektionen Un certain regard med ”Donbass” 2018. ”State funeral” tävlar om en Bronshäst för bästa dokumentär på Stockholms filmfestival. Filmer i urval: ”State funeral” (2019) ”Donbass” (2018) ”The trial” (2018) ”Den ödmjuka” (2017) ”Maidan” (2014) ”In the fog” (2012) ”My joy” (2010)


Konstrecension: Berikande nordiska möten på Sven-Harrys

Summary: Finlands största konstpris Ars Fennica vill stärka sin nordiska profil. Utställningen med de nominerade konstnärerna på Sven-Harrys i Stockholm är givande att se, tycker Sebastian Johans.

Utställning ”Nordic contemporary by Ars Fennica” Sven-Harrys konstmuseum, Stockholm. Visas t o m 19/1 Det är rätt meningslöst att tävla i konst. Ändå har konstpriserna blivit allt viktigare, konstaterar det senaste numret av facktidningen Konstnären. Den som tilldelas ett betydande pris vinner i första hand en ekonomisk respit men också synlighet i en kärv bransch. Med det i åtanke är det en god nyhet att Finlands största konstpris Ars Fennica vill stärka sin profil som ett nordiskt pris, vilket den pågående utställningen på Sven-Harrys är ett tecken på. Här finns ett tomrum att fylla efter avsomnade Carnegie art award. ”Nordic Contemporary by Ars Fennica” samlar de fem nominerade och har tidigare visats på Amos Rex i Helsingfors. Vinnaren, isländska Ragnar Kjartansson, är redan utsedd. Nomineringsutställningar är sällan omistliga, men Ars Fennica har en tradition av att göra fina presentationer. Miriam Bäckströms undflyende form ”Advanced cone” svävar hotfullt i det första utställningsrummet på Sven-Harrys. Den stora pilspetsen är klädd i textil, som har hämtat mönstret från en bikini i häftig förstoring och tydligt visar att Bäckströms jakt på nya infallsvinklar fortfarande pågår. Finska Petri Ala-Maunus 14 meter långa skogslandskap frossar i idyllisk hötorgsromantik men blir i kraft av sin skala en port mot en annan värld. Det genusundersökande perspektivet i Aurora Reinhards mångsidiga installationer och objekt är vildsint, intelligent och självutlämnande. Det vildsinta har hon gemensamt med Egill Sæbjörnsson, som har fyllt konsthallens filmsal med rörliga målningar gjorda av trollen Ugh och Boogar, som är ett återkommande inslag i konstnärens fantastik. Vinnande Ragnar Kjartanssons rum upptas av videon ”The boat”, som kan beskrivas som en poppig förväxlingskomedi som illustrerar varför konstnären just nu är så hyllad. Helheten är knappast oklanderlig, men ett besök på ”Nordic contemporary by Ars Fennica” är ändå klart berikande.


Bokrecension: Lucia Berlins nya bok hade gärna fått fortsätta i all oändlighet

Summary: Lucia Berlins noveller får läsaren att häpna inför själva livet i dem, hur fasansfullt, smärtsamt och ovärderligt det är, skriver Greta Thurfjell om ”Kväll i paradiset/Välkommen hem”.

Novellsamling Lucia Berlin ”Kväll i paradiset”/Välkommen hem” Övers. Eva Johansson 459 sidor, Natur & Kultur Kalla mig naiv, men det var inte förrän jag läste ”Välkommen hem” som jag förstod att så mycket i novellerna i ”Handbok för städerskor” och ”Kväll i paradiset” faktiskt var baserat på Lucia Berlins verkliga liv. Kanske har det att göra med att det verkar ofattbart att någon kan ha levt så mycket. Lucia Berlin föddes 1936 och var verksam som novellist från sextiotalet och framåt, men det dröjde till 1981 innan hennes första samling publicerades. 2004 dog hon. Novellsamlingen ”Handbok för städerskor” gavs ut på svenska 2016, snart efter att novellerna samlats ihop och återutgivits till stor succé i hennes hemland USA. Nu ges tjugotvå ytterligare noveller ut på svenska, i samlingen ”Kväll i paradiset”, med den tidigare nämnda självbiografin ”Välkommen hem” längst bak i boken. För den som händelsevis råkade falla handlöst för ”Handbok för städerskor” är ”Kväll i paradiset” en ren och skär dröm – att önska sig att en bok ska fortsätta i all oändlighet, på precis samma sätt, och att ens önskan (nåja, nästan) slår in! En sådan gåva. Miljöer och människor känns igen från föregångaren – de kvinnliga berättarrösternas söner, älskare, hårt arbetande fäder och sjukliga mödrar, deras Chile, deras Manhattan, deras gruvbyar och lerhus. Det enda som är konstant genom berättelserna är alkoholen. I novellerna ur barnens perspektiv upphör de vuxna aldrig att lukta sprit, när protagonisterna växer upp är det de som alltid har en flaska Jim Beam gömd i skrivbordslådan. Och man häpnar inför själva livet i novellerna, hur fasansfullt, smärtsamt och överväldigande det är, och hur fullständigt ovärderligt. Men det är inga överlastade, sentimentala berättelser – Lucia Berlin skriver sakligt till och med om de mest makabra av händelser, som i novellen ”La barca de la ilusión”, där den gravida Maya tvingats göra sig av med sin makes langares kropp i havet efter att han hög på morfin ramlat huvudstupa in i en lägereld och dött: ”Valhänt men beslutsamt sopade hon sanden i vardagsrummet tills den var slät, som om ingen hade varit där.” Eller som i ”Fruarna”, ett nattligt möte mellan två vackra alkoholiserade småbarnsmammor. De har båda varit gifta med samma man, som en gång lämnat den ena för den andra och nyligen den andra för en tredje. De super hårt, spiller rom och bränner cigaretthål i sina sidenkläder, och jämför minnen av sin älskade Max: ”’Det har aldrig funnits en man som han. Han pruttade och rapade aldrig.’ ’Jo, det gjorde han, Decca. Mycket.’ ’Det gick mig i alla fall aldrig på nerverna.’” Det handlar alltså ofta om män, och om allt man försakar för dem. Andra män, till exempel – i det avseendet påminner vissa av novellerna om danska Tove Ditlevsen, som i nyligen nyutgivna ”Gift” går från man till man utan nämnvärda kval. Eller så försakar de sig själva. ”Lead street, Albuquerque” handlar om sjuttonåriga Maria som gifter sig med en skulptör och blir hans livs levande staty – går ner i vikt, färgar håret svart, bär bara svart och vitt och ”galna tunga smycken som han hade gjort”. När han reser bort hittar grannen henne i köket: ”Hon hade rosa läppstift och turkos ögonskugga och hade återgått till jeans och rosa t-shirt.” Så pågår ett ständigt förställningsarbete. Inte av svaghet, tror jag – eller så är det just det, svaghet inför en annan, detta både förföriska och farliga, ofta oundvikliga kärlekssymptom. Perifera gestalter från en novell återkommer som huvudpersoner i en annan, och det är svårt att inte läsa in en sorts fragmentarisk, omkastad handling i boken, liksom fallet var i ”Handbok för städerskor”. När så mycket från novellerna sedan återkommer i ”Välkommen hem”, den ofullständiga självbiografin, förstår man att Lucia Berlin på många sätt är Maya, Laura, Maria, Lisa, Cassandra, Claire, Maggie och de andra kvinnorna som befolkar hennes berättelser. Det gör inte berättelserna sämre. Det är nästan tvärtom. Tanken på att dessa makalösa historier om inte skett i, så åtminstone inspirerats av, verkligheten – och att de framstår som så mycket mer levande än det mesta verkligheten har att erbjuda – är underbar. Den svindlar. Läs fler bokrecensioner och fler texter av Greta Thurfjell.


Skivrecension: Klabbes Bank hittar brytpunkterna mellan jazz och allt annat

Summary: Som relativa veteraner inom svensk jazz har Klabbes Bank sällan begränsat sig till att låta som bara jazz. Mycket handlar det om hur en akustisk sättning kombineras med elektronik.

Klabbes Bank är tillbaka med sitt sjätte album sedan debuten för femton år sedan. Därmed är de något av veteraner inom den svenska jazz som florerat under 2000-talet, och som sällan har begränsat sig till att bara låta som jazz. Bandledaren och låtskrivaren Klas-Henrik Hörngren må vara pianist i grunden, men på ”Bnk” ägnar han sig än en gång åt synthar och annan elektronik. Eftersom bandet i sin helhet ändå är övervägande akustiskt uppstår brytpunkter mellan det ena och det andra, som i viss mån definierar musiken. Den helande kraften är själva kreativiteten, som i sin tur genererar ett uttryck inte helt olikt Weather Reports. Tänk er den gruppen, med trumset men övrigt slagverk utbytt mot trummaskiner. Och ett tonspråk som är ett exempel lika gott som något på vad som kan kallas en nordisk ton i jazzen. Bästa spår: ”Bnk”  Läs fler musikrecensioner av Johannes Cornell, till exempel om hur Oddjob fokuserar på det kollektiva.


Starka reaktioner efter Kinas angrepp på Pen: ”Ett förtäckt hot”

Summary: Flera fördömer angreppet från Kinas ambassad på yttrandefrihetsorganisationen Svenska Pen för deras val att prisbelöna Gui Minhai. ”Det är givetvis allvarliga uttalanden. UD har framfört till ambassaden att yttrandefrihet råder i Sverige”, säger utrikesminister Ann Linde (S) i ett uttalande. – Det känns som en upptrappning med ett indirekt hot, säger Erik Halkjær, ordförande för Reportrar utan gränser i Sverige.

Utspelet från Kinas ambassad kom efter att Svenska Pen offentliggjort att årets Tucholskypris tilldelas förläggaren och författaren Gui Minhai, som sedan fyra år tillbaka hålls fängslad i Kina. I uttalandet, som publicerats på ambassadens hemsida, beskrivs Gui Minhai som en kriminell och en ”lögnmakare och ryktesspridare”. Ambassaden kräver att Svenska Pen ska dra tillbaka priset: ”De som har skapat denna fars ignorerar Gui Minhais vilja och agerar på eget initiativ, självrättfärdigt och arrogant. De kommer säkerligen att drabbas av konsekvenserna av sina egna handlingar”, skriver ambassaden. Svenska Pens ordförande Jesper Bengtsson sa på söndagen att han ser kritiken som ytterligare ett exempel på att Kina försöker blanda sig i yttrandefriheten i Sverige och att organisationen inte kommer att hörsamma Kinas krav. Och utrikesminister Ann Linde (S) skriver i en kommentar till DN att regeringen tagit upp agerandet med ambassaden. ”Svensk yttrandefrihet garanterar Svenska Pen rätten att fritt och utan påverkan tilldela priset till vem de önskar”, säger utrikesminister Ann Linde (S) i ett uttalande och fortsätter: ”Det är givetvis allvarliga uttalanden. UD har framför till ambassaden att yttrandefrihet råder i Sverige.” De senaste två åren har Kinas ambassad i Sverige vid upprepade tillfällen öppet kritiserat eller gått till angrepp mot medier, enskilda journalister och organisationer i civilsamhället. Organisationen Reportrar utan gränser, som tidigare kritiserat ambassadens agerande, ser i det senaste utspelet tecken på att tonen har hårdnat. – Det känns som en upptrappning med ett indirekt hot när de skriver att Pen ”ska drabbas av konsekvenserna av sina egna handlingar”, säger Erik Halkjær, ordförande för Reportrar utan gränser i Sverige. Vad ser du för risker om det här trappas upp? – Vi vet att Kina och ambassaden i Sverige varit väldigt offensiva och aggressiva. Det är ett mönster, men det här får mig att fundera på vad som är nästa steg. Kan företrädare för de här organisationerna förbjudas att åka till Kina? Och vad kan ske utanför landet? Vi vet att Gui Minhai greps av kineser utanför Kina. Jag tycker det här en obehaglig utveckling, säger Erik Halkjær. Han efterlyser skarpare bemötanden från både Sverige och EU. – Givetvis ska vi varje gång markera och försvara vår yttrandefrihet och pressfrihet. Men man måste, även med tanke på vad som skett i Hongkong, fundera över hur långt vi ska låta Kinas agerande få gå, samtidigt som vi värnar om vår handel med landet. Det blir dubbelmoral och jag tycker att den svenska regeringen men även andra regeringar i EU kan vara mycket tuffare mot Kina. Björn Jerdén, Asienchef på Utrikespolitiska institutet, beskrev för drygt ett år sedan ambassadens öppna angrepp som en del av landets propagandaoffensiv, som i Sverige intensifierats sedan den nya ambassadören Gui Congyou tillträdde för två år sedan. Han ser ingen avmattning i sättet som strategin använts. – Det rör delvis Gui Minhai, men också andra frågor. Och det är inte första gången man kritiserar det svenska civilsamhället eller använder den här formen av förtäckta hot, säger Björn Jerdén. Vad har Kina att vinna på att agera så här? – Det går inte att utesluta att det kan leda till självcensur. Att man inte vågar skriva och kritisera, då trycket är så pass högt. Det kan också handla om att sända en signal till andra länder genom att göra ett exempel av Sverige, eller att ambassaden vill visa cheferna i Kina att man gör ett ”bra jobb”, genom att hela tiden visa att kritik mot landets kärnintressen inte accepteras. Björn Jerdén tycker sig se att den svenska regeringen i viss mån justerat sitt sätt att bemöta utspelen efter att Ann Linde tillträdde som utrikesminister. Hon fördömde tidigare i höst ambassadens anklagelser mot journalisten Kurdo Baksi och kritiserar nu även utspelet mot Svenska Pen. – Det är klart att det här påverkar de bredare relationerna mellan länderna och förtroendet på ett negativt sätt. Det blir svårare att ha öppna och förtroliga utbyten när den här formen av fräna attacker kommer med täta mellanrum, säger Björn Jerdén. Läs mer Svenska medier får ”anmärkningar” från Kina Kinas ambassad kritiseras för svartmålning av journalist Kina kritiserar svensk ledarskribent


Björn Wiman: Kinas utspel är ett nytt rekord i verbal brutalitet

Summary: Svenska Pens beslut att tilldela den fängslade svenska förläggaren Gui Minhai årets Tucholskypris har utlöst nya smädelser och hot från kinesiskt håll. Varför reagerar ingen på det som faktiskt sägs?

Låt oss leka med en tanke. En svensk medborgare belönas med ett prestigefullt pris för sitt arbete i yttrandefrihetens tjänst. Till saken hör att medborgaren sedan några år sitter fängslad utan dom eller rättegång i Ryssland, dit han kidnappats av den ryska säkerhetstjänsten under en semester i Thailand. Efter prisbeskedet går nu den ryska ambassaden i Stockholm ut i ett rasande angrepp, där den fängslade svensken smädas som ”en lögnmakare och ryktesspridare” och prisutdelningen kallas ”en ren fars”. I uttalandet förekommer också ett öppet hot om att den organisation som delar ut priset kommer att ”drabbas av konsekvenserna av sina egna handlingar”. Några dagar senare kompletteras utspelet med att ambassadören även riktar ett hot mot svenska regeringen att det kan få ”konsekvenser för Sverige” om en regeringsmedlem, som planerat, deltar i prisutdelningen. ”Svenskar ska inte tro att de med gott samvete kan såra det ryska folkets känslor och skada Rysslands intressen”, säger ambassadören. Läs mer: Kina kritiserar svenskt yttrandefrihetspris Gör, som sagt, detta hypotetiska tankeexperiment. Och föreställ dig sedan den grad av rättmätig upprördhet som skulle prägla den svenska offentligheten efter ett sådant utspel. Skarpa fördömanden av Vladimir Putins regim på partiledarnivå. Krav på diplomatiska sanktioner från EU. Initiativ till bojkott och manifestationer utanför ambassaden. Sannolikt är det exakt vad som skulle ha hänt. Men i det verkliga fallet handlar det inte om Ryssland, utan om ett annat land: Kina. Den kinesiska ambassadens kommentar i helgen till att den fängslade svenske bokförläggaren Gui Minhai nyligen tilldelats Svenska Pens Tucholskypris var ett nytt rekord i verbal brutalitet – och samtidigt en ny bottennotering för den svenska offentlighetens sätt att uppmärksamma och bemöta regimens samordnade skrämsel- och smutskastningskampanj. Även om utrikesminister Ann Linde har gjort en välkommen markering mot ambassadens angrepp, är det som om Kina lyder under sina egna lagar, där nya nivåer av råhet i sin tur framkallar nya nivåer av acceptans och tystnad. Den kinesiska diktaturens påhopp på sina kritiker i Sverige är varken isolerat eller slumpmässigt. En rapport från Reportrar utan gränser nyligen visade att kinesiska myndigheter använder utpressning, hot, våld och trakasserier för att tysta journalister i demokratiska länder; attackerna riktas mot medier i stort, från frilansreportrar till stora medieföretag, från förlag till sociala medier. Det tydligaste exemplet i Sverige är kampanjen mot journalisten och debattören Kurdo Baksi, som engagerat sig för Gui Minhai och demokratiaktivisterna i Hongkong. Läs mer: Gui Minhai tilldelas årets Tucholskypris Varför är det då så tyst om Kina, på ett sätt som det aldrig hade varit om det handlat om en annan auktoritär stat? Sannolikt handlar det om två saker: rädsla och okunskap. Kinas ökande ekonomiska makt skrämmer redan i dag omvärlden till tystnad; hanteringen av fallet Gui Minhai tyder på att svenska myndigheter redan från början har bestämt sig för att hans fall inte ska få tillåtas skapa några större problem i de viktiga handelsrelationerna till Kina. Vad gäller okunskapen om Kina får den delvis skrivas på mediernas konto – landet går ofta under radarn på ett sätt som är orimligt i förhållande till landets globala betydelse. Det blir inte minst tydligt i klimatfrågan, där många hellre lovprisar Kinas satsning på solenergi än säger sanningen om landets planerade utbyggnad av kolkraft längs ”den nya sidenvägen”, som i sig kan tillintetgöra Parisavtalets målsättningar. Kombinationen av rädsla och selektiv kunskap är förstås också själva syftet med propagandan. Med ena handen hotar man och skrämmer, med den handen andra smeker man fram kulturell ”soft power” som ska ge en positiv bild av landet. Syftet är glasklart: Kina vill exportera sin egen bisarra definition av mänskliga rättigheter till övriga världen. Angreppen och hoten mot medier, journalister och yttrandefrihetsorganisationer blir på så vis ett test på om vi är beredda att flytta dessa gränser. Ett sätt, om man så vill, för det globala gangsterväldet att hitta nya, lokala uttrycksformer. En god sak kommer Gui Minhais fall att ha fört med sig den dag han blir fri. Vi kommer att ha svart på vitt att Kina är en större skurkstat än både Ryssland och många andra tillsammans. Svenska medier får ”anmärkningar” från Kina Kinas ambassad kritiseras för svartmålning av journalist Kina kritiserar svensk ledarskribent


”The Irishman” får full pott och visas snart i Sverige

Summary: Martin Scorseses nya film ”The Irishman” får strålande kritik. Men den visas bara på ett fåtal biografer eftersom den har premiär på Netflix i slutet av november.

Veteranen Martin Scorsese påstås vara tillbaka i full kraft. Hans nya mastodontfilm ”The Irishman” (3,5 timmar lång) är det bästa han gjort på trettio år, skrev The Guardians filmkritiker Peter Bradshaw redan i mitten av oktober, och delade ut full pott i betyg. Det vill säga i samma klass som mästerverket ”Maffiabröder” som hade premiär 1990. Och även denna gång är det en historia om maffian. Filmen har just gått upp i New York och London, men den visas bara på ett fåtal oberoende kvalitetsbiografer. De stora distributörerna bojkottar ”The Irishman” eftersom den finansierats av Netflix, där den har premiär i slutet av november. De stora biojättarna brukar kräva ensamrätt för bio under nittio dagar. Netflix vill korta tiden, vilket väckt harm i direktörsrummen. Så även i Sverige blir det bara ett fåtal biodukar som visar ”The Irishman” (premiär 22 november) innan allt brakar loss på Netflix med Robert De Niro, Al Pacino och Joe Pesci i de ledande rollerna.


Kina kritiserar svenskt yttrandefrihetspris: ”Kommer att drabbas av konsekvenser”

Summary: Kina kritiserar Svenska PEN för att ha tilldelat fängslade förläggaren och författaren Gui Minhai 2019 års Tucholskypris. ”Han är en lögnmakare och en ryktesspridare”, står det i ett uttalande som publicerats på kinesiska ambassadens hemsida.

55-årige Gui Minhai greps av kinesiska myndigheter i samband med en resa som han gjorde till Thailand i oktober 2015. Han har sedan dess varit isolerad från omvärlden och Kinas agerande har fördömts världen över. Svenska PEN meddelade i veckan att de vill hylla förläggaren med 2019 års Tucholskypris. Som motivering underströks Minhais arbete med förlaget med bas i Hongkong. ”Han skrev själv och publicerade andra. Ett arbete i yttrandefrihetens tjänst. För detta fängslades Gui Minhai. Priset ges till hans outtröttliga arbete för det fria ordet, till stöd för hans frigivning och rätt att återuppta sin publicistiska verksamhet”. Kina väljer nu att kritisera Svenska PEN via ett skriftligt uttalande på kinesiska ambassadens hemsida. De beskriver Gui Minhai som en kriminell och en ”lögnmakare och ryktesspridare”. ”Det är inte bara en ren fars utan också en hån mot äkta yttrandefrihet och ett slag i ansiktet på Svenska PEN i sig”, står det i uttalandet. Ambassaden kräver vidare att PEN ska dra tillbaka priset och ”sluta politisera fallet”. ”De som har skapat denna fars ignorerar Guy Minhais vilja och agerar på eget initiativ, självrättfärdigt och arrogant. De kommer säkert att drabbas av konsekvenserna av sina egna handlingar”, skriver ambassaden vidare. Jesper Bengtsson är ordförande i Svenska PEN och säger att organisationen inte kommer att hörsamma Kinas krav. – Vi är en organisation som arbetar för litteraturens yttrandefrihet och vi delar ut priser till dem som vi tycker förtjänar det, säger han. Och fortsätter: – Som jag ser det är det här ytterligare ett exempel på att Kina försöker blanda sig i yttrandefriheten i Sverige. Och det är allvarligt men inget nytt egentligen, säger han. DN söker svenska utrikesdepartementet för en kommentar. Läs mer: Björn Wiman: Fallet Gui Minhai borde angå oss alla Tucholskypriset Tucholskypriset är ett litterärt stipendium på 150.000 svenska kronor som delas ut av Svenska PEN till en förföljd, hotad eller landsflyktig författare eller publicist. Priset instiftades 1985 till författaren Kurt Tucholskys minne. Källa: PEN


Konsertrecension: Strama tyglar och bort från allt slampigt i Mahlers tvåa

Summary: Dirigenten Christoph Eschenbach lyfter bort tyngden av kulturellt och emotionellt sekelskiftesbråte för att gnugga fram partiturets alla finesser i Mahlers Uppståndelsesymfoni på Konserthuset, skriver DN:s Camilla Lundberg.

Gustav Mahlers symfonier bågnar av uttrycksvilja. Men det är en expressivitet som ska hållas i strama tyglar. Ty tonsättaren Mahler var en sak, mästerdirigenten Mahler en annan. Som sådan, som allsmäktig maestro på Wienoperan, predikade han att ”tradition – det är bara schlamperei”. Slampigt och slafsigt är det sista man kan beskylla dirigenten Christoph Eschenbach för när han tar sig an den väldiga Uppståndelsesymfonin. Ett verk på liv och död, koncipierat av en 28-åring som inte var främmande för att iscensätta sina egna begravningsritualer. Den inledande sorgmarschen, ursprungligen kallad ”Totenfeier”, rör sig genom nostalgiska hågkomster och ironiska sidoblickar mot en apokalyptisk förlösning och slutlig uppståndelse där den stora kören förkunnar det symfoniska subjektets död som förutsättning för liv. Under tiden, bortåt 90 minuter, rullas en orkestral jättefresk ut med skarpa kontraster mellan ljus och mörker, nära och fjärran, högt och lågt. En optimal Mahlertvåa ska berätta och beröra, chockera och charmera. Den stora orkestern ska släppa lös eruptioner av klangmassor och blixtsnabbt zooma in på knivskarpa närbilder. Tyske veterandirigenten Christoph Eschenbach behärskar denna utmanande dynamik och vinnlade sig alldeles extra om artikulationen i den mahlerska retoriken. Understundom på gränsen till bokstavering, inte minst genom omständligt långsamma tempi. Kanske var hans avsikt att komma bort från det känslosamma ”schlamperei” som Mahler, på gott och ont, kan förknippas med. Att lyfta bort tyngden av kulturellt och emotionellt sekelskiftesbråte för att gnugga fram partiturets alla finesser. Das Werk an sich, på bekostnad av patetik och charm. Likväl en mäktig filharmonisk upplevelse med den mättade klangen från mästeralten Anna Larsson i symfonins hjärtpunkt. Läs fler recensioner och andra texter av Camilla Lundberg


Misstänkt intrång efter att Operans sajt återigen kraschat

Summary: Biljettsläppen till duon Kites spelningar på Kungliga Operan har kantats av bekymmer. När institutionen i går skulle släppa biljetter till extrakonserten uppstod nya problem. Nu arbetar Operan med att åtgärda ett misstänkt systemintrång i sajten.

Electropopbandet Kite uppträder med två konserter den 22 november på Kungliga Operan. Men när biljetterna skulle släppas i september kraschade Operans sajt av trycket. När Operan under onsdagen skulle släppa biljetterna till extrakonserten uppstod liknande problem. ”Kära Operan-vänner. Eftersom vi upplever problem på vår hemsida just nu så ligger all biljettförsäljning online nere. Vi ber om ursäkt för det inträffade. Vi hoppas snart ha sidan uppe igen”, skrev Operan i ett pressmeddelande. – Ganska snart efter att vi startade försäljningen märkte vi av stora anrop mot systemet. Belastningen var så stor och ökade så mycket att vi misstänker att någon försöker göra intrång i systemet, säger Operans presschef Torbjörn Eriksson. Varför skulle någon göra det? – Det är omöjligt att säga. Vi kan inte utesluta att det handlar om någon som vill förstöra för andra. Vad gör ni för att åtgärda problemet? – Vi har sedan i går testat att göra flera justeringar och starta om systemet men det har inte funkat. Då beslutade vi oss för att stänga ner allt och börja om från början. Nu håller vi på och rensar upp och vi hoppas snart kunna vara klara. Ambitionen är att biljettförsäljningen ska vara i gång igen senare under torsdagen, säger Torbjörn Eriksson. Kite består av sångaren Nicklas Stenemo och keyboardisten Christan Berg. Inför konserterna har de samarbetat med tonsättaren Jonas Valfridsson och kompositören Jukka Rintamäki, och på scen får de sällskap av Kungliga Hovkapellet. Konserten på Operan kommer också ha ett visuellt innehåll signerat filmaren Andreas Nilsson, som tidigare arbetat med band som The Knife och MGMT. Den första av de två spelningarna är sedan tidigare utsåld. Läs mer: Biljettsläpp till Kite uppskjutet – Operans sajt kraschade Kite ger konsert på Kungliga Operan


Timbuktu och Sverigedemokraterna möts i rätten

Summary: Artisten Timbuktu har stämt Sverigedemokraterna för upphovsrättsbrott. På onsdagen inleds huvudförhandlingarna i tingsrätten, som ska avgöra om användandet av ”alla vill till himmelen men ingen vill dö i vårdkön” var tillåten att använda under valrörelsen, rapporterar SVT Kulturnyheterna.

Det är Jason Diakités, mer känd som Timbuktu, låt ”Alla vill till himmelen men ingen vill dö”, som står i centrum för tvisten. I valkampanjen 2018 använde Sverigedemokraterna frasen ”Alla vill himmelen men ingen vill dö i vårdkön”, något som artisten ansåg var en medveten överträdelse av upphovsrätten. Stämningen lämnades in för snart ett år sedan. Timbuktu och hans skivbolag Universal krävde att partiet skulle betala en miljon kronor i vite, samt ersättning på 250.000 kronor till Universal och 50.000 kronor till artisten. Dessutom anser man, som SR:s Kulturnytt rapporterar, fortsatt användande av texten i marknadsföringen ska åläggas med vite på en miljon kronor. På onsdagen inleds huvudförhandlingen mellan parterna, Timbuktu och Universal å ena sidan och Sverigedemokraterna i Stockholms stad å den andra, i Stockholms tingsrätt. ”Den är upphovsrättsligt skyddad och SD har använt den utan att inhämta erforderligt tillstånd”, skriver Martin Ingeström, vd på Universal music publishing till SVT Kulturnyheterna. SD har tillbakavisat anklagelsen och anser att frasen inte är tillräckligt originell för att uppnå verkshöjd, och att den på så vis inte omfattas av upphovsrätten. – En fråga som tingsrätten måste brottas med är om kortfattade fraser av allmänkaraktär över huvud taget kan skyddas av upphovsrätten. En annan fråga är om det handlar om upphovsrätt, är det verkligen Jason som har den? Frasen finns med i många låtar, säger Sverigedemokraternas advokat Niclas Karlsson till SVT Kulturnyheterna.


Skivrecension: Jeff Lynne's ELO har fått upp farten men musiken är konstant

Summary: När Jeff Lynne kombinerar det oskuldsfullt poppiga med det bombastiska skapar han ljuvlig popmusik, då spelar det mindre roll att hans försök att uppdatera sig inte riktigt lyckas.

Han har fått upp farten. Efter en karriär där det ibland har gått lång tid mellan skivorna är det här Jeff Lynnes tredje ELO-album på sju år. Inte för att det spelar någon roll: det mesta i Lynnes värld är konstant. The Beatles är världens bästa band, det mesta av värde inom popmusiken skapades före 1967 och det finns ingen hejd på hur många detaljer man kan trycka in i en låt. På ”From out of nowhere” har trots allt Lynne – så smått – försökt uppdatera sig lite, utan att egentligen lyckas. Vilket självklart bara är positivt. När Lynne, som den Phil Spector-efterföljare han är, än en gång kombinerar det oskuldsfullt poppiga med det bombastiska skapar han ljuvlig popmusik. Det gör det lättare att ha överseende med hans numera ganska stela tolkning av den allra tidigaste rock ’n’ rollen. Bästa spår: ”All my love”  Läs fler musikrecensioner av Mattias Dahlström, till exempel om hur Joel Alme ger uttryck för sitt mindervärdeskomplex med paradoxalt lyxig musik.