Åldersnojan härjar i popvärlden

Summary: Vi går mot en jubileumshöst. Elvis har varit död i 25 år, Abba fyller 30 och Stones 40 år. Samtidigt som artisterna blir allt yngre måste rocken tampas med att dess grundare går in i medelåldern. Hade Elvis varit lika hyllad i dag om han hade fortsatt att vara en fet man i sparkdräkt? Knappast. Eller?

I hitlåten "Without me" ger sig Eminem på kollegan Moby och rappar "you 36 year old bald headed fag, blow me/You don´t know me, you´re too old/let go it´s over, nobody listens to techno". Eminem gillar inte Moby och dissar därmed hans ålder. Men det mest skrattretande i texten är faktumet att Eminem är 30 år, bara sex år yngre. Åldersnojan i musikbranschen håller på att gå i spinn. - Unga popsnören har alltid funnits. Men det svåra i dag är att det finns ett jättegäng 52-åriga rockare som bara blir fler och fler. Och många har svårt att vänja sig vid det, säger Stefan Wermelin, radiojournalist bakom den rosade musikhistoriska serien "Livet är en fest". Inom alla kreativa världar bereds det plats för "det unga geniet". Men efter debuten väntar en lång vandring för att nå de riktigt stora rollerna, de tunga regiuppgifterna eller de högst ansedda konstgallerierna. Inom popen och rocken är det först nu som en liknande struktur kan skönjas. Genren har blivit tillräckligt gammal för att ha ett äldre garde. Och det här är naturligtvis kontroversiellt. - Den ursprungliga rockmyten är ju baserad på att man ska "live fast, die young". Om du är Kurt Cobain och dör när du är 27, då har du ju alla rockestetiska kriterier. Du behöver aldrig bli gammal, tjock och skallig. Du behöver aldrig leva upp till något. Rockromantiken handlar ju oerhört mycket om estetik. Antalet artister som står över detta, som är så bra att det inte rör dem i ryggen, är väldigt få, säger musikjournalisten Andres Lokko. Höstens tre jubilarer är praktexempel på hur man kan åldras inom musikvärlden. De som vägrar ge sig - Stones. De som lade av i rätt ögonblick - Abba. Och de för tidigt döda - Elvis, som enligt många kanske inte dog tidigt nog. Rockmytens bas är en ung ensam man som våndas och till sist dör för oss. Dekadens är bara beundransvärt i rockvärlden om den sker hos unga män. Gärna vackra unga män med ett tungt hjärta, tunn skinnjacka och kemiska besvär. Listan på de för tidigt döda är lång. Först ut är Buddy Holly och Eddie Cochran i rockens begynnelse. Sedan har de följts av Jim Morrison, Jimi Hendrix, Janis Joplin, Ian Curtis, Kurt Cobain och nu senast Aaliyah och Lisa "Left Eye" Lopes. Alla dessa lämnade någon form av avtryck på rockhistorien redan innan de dog. Men en hastig sorti kan sätta en oväntad guldkant på de mest alldagliga av insatser. Jeff Buckley är ett omtvistat exempel. - Tragik säljer oerhört mycket. Den mest sålda singeln i England 1964, trots Beatles, Stones och hela engelska popvågen, var "I love you because" med countrysångaren Jim Reeves. 1965 var det "Distant drums" med samme Jim Reeves. Han är ett tidigt exempel på att en artist blir ännu större efter döden. När hans flygplan kraschat sprang alla tanter ut och köpte skivor, säger Stefan Wermelin. Störst av alla döda legender är Elvis. Han står i en kategori för sig då han hann med två separata karriärer innan han gick bort. Många tidiga Elvis-fans skulle nog helst inte ha velat se hans fysiska förfall på de glittriga scenerna i Las Vegas. Arne Lund, ordförande i Taking care of Elvis, en av Sveriges flera Elvisfanclubbar, berättar att han har Elvis sista konsert inspelad på video, men han klarar inte av att se på bilderna, utan nöjer sig med att lyssna på musiken. Men trots det tror Arne Lund inte att Elvis skulle ha varit lika stor i dag om han hade dött pre-Las Vegas. - Med alla de kontakter man har via klubben har jag märkt att ungdomarna fokuserar sig väldigt mycket på 70-talet. De bryr sig inte om hur han såg ut 1977, han var toppen för dem då också, säger Arne Lund på telefon från Pajala. Om man inte avlider, är nästa viktiga steg att lägga av helt. Band som splittras på toppen kommer alltid att hyllas för det, oavsett vad de hittar på efteråt. Morrissey kan släppa hur många dåliga skivor som helst eftersom han en gång lade ner Smiths. Ebba Grön är ett svenskt exempel. The Beatles och The Jam är andra. Integriteten skyddas för alltid. Det tydligaste exemplet är Abba som efter att de splittrades 1983 aldrig har jobbat tillsammans igen. Bandet har dessutom haft stenhård koll på hur deras musik getts ut och använts. Abba-låtar har inte licensierats till reklam eller funnits med på otaliga tv-shopsamlingar. När Abba-Teens dök upp såg Björn och Benny genast till att sätta stopp för namnet för att hålla varumärket vid liv. Björn och Benny har skött sina karriärer på ett föredömligt sätt. Och därför skulle det vara nästintill en världssensation om Abba gör comeback med en återföreningsspelning i Globen. Inte ens Stikkan Andersons dotter, skivbolagschefen Marie Ledin, vill se Abba igen. - Tänk dig Abba live år 2003. Det är det värsta jag kan tänka mig. Man vill ju ha kvar illusionen av vad de var. Man vill inte få minnet förstört. Abba får MVG i åldrande. Om Björn och Benny är grå eminenser inom pop- och musikalvärlden är Bruce Springsteen ett annat exempel på artister som klarat sig genom skärselden. Liksom Tom Waits, Bob Dylan och Neil Young - artister som kört på i samma spår i trettiotalet år och som åtnjuter högsta vördnad i dag. Ingen skulle komma på tanken att kalla dem patetiska. Tråkiga möjligen, men inte löjliga. Rolling Stones har däremot fått utstå spott och spe ända sedan början av 80-talet när folk först började tycka att det var dags för Jagger att sluta sprätta omkring på scenen som en hormonstinn ungkalv. Och även i dag är Stones det band som är lättast att håna, trots - eller kanske just på grund av - det faktum att de säljer ut arenor över hela världen på rekordtid när de turnerar. Allt är angripbart. Jaggers konstiga klädstil, hans vilja att jobba med de coolaste producenterna och att han nu adlas. Problemet ligger i texterna, hävdar Andres Lokko. - Stones har aldrig haft ett personligt tilltal. Ingen lyssnar på "Brown sugar" och känner att "det här handlar om mig". De har aldrig varit poeter eller erbjudit tröst. I dag är de bara en nöjesmaskin, helt uppenbarligen en väldigt effektiv sådan, som vid sidan av Coca-Cola och Sinatra är en av 1900-talets största symboler för 60-talet. Det är hur tråkigt som helst att titta på, men du betalar ju för att gå på museum och inte för att se det bästa du sett i hela ditt liv. Rolling Stones har ändå klarat sig med hedern i behåll jämfört med band som Grateful Dead, Kiss eller Who. Hur paradoxalt är det inte att Roger Daltrey, 58 år gammal, står på scen och gapar "hope to die before I get old" i "My generation", den värsta "flytta-på-er-gamlingar"-låten någonsin. Eller, naturligtvis, Smokie. Det engelska 60-talsbandet som bara haft en egentlig hit med "Living next door to Alice", men som ändå dyker upp med "Swedish collection" efter "Smokie uncovered" och landar på svenska försäljningstopplistan redan efter första tv-reklamen. Samtidigt som Sweet står och tröttrockar på Ålandsfärjan inför en nostalgisk publik. Här är själva antitesen till rockmyten. Man kan spåra rockmyten ända bak till romantikens lovsång till det primitiva och naturliga. Upproret mot klassicismen och den måttfulla, goda smaken. Uppfattningen av ungdomen som något mycket bättre och viktigare än ålderdomen har funnits i över hundra år. Med 60-talet blev den starkare än någonsin. Men samma kommersiella krafter som då gjorde popkulturen till big business tvingar nu densamma att vara en angelägenhet för, av och med den köpstarka medelåldern. Rockmusiken är fortfarande det konstuttryck som bygger sin existens på allt som kopplas till ungdom: revolt, frihet och respektlöshet. Men så fort ungdomen passerats blir den en fälla för den som byggt hela sin image och sitt innehåll på att vara ung arg och skitsnygg. I det långa loppet får en arrogant "fuck you, grandpa"-attityd helt enkelt inte samma patina som existentiellt grubbleri. De gamla artister som fortfarande respekteras i dag har aldrig haft ungdomen som huvudgrej. Att Stones lyckats upprätthålla sin storhet kan bero på att de är så fullständigt ärliga med att de vill vara unga, samtidigt som de så uppenbart inte är det. I den paradoxen ligger kraften som gör att 56.000 personer kommer att sitta på Ullevi nästa gång de kommer dit. De känner alla likadant. Fakta/ Abba: Bildades 1971. Splittrades 1983. I år är det 30 år sedan första skivan. Firas med stor gala i Globen 22-24 augusti med bland andra Dionne Warwick och Barbara Hendricks. Abba har själva inget att göra med arrangemanget. Har sålt cirka 350 miljoner skivor (enligt Universal). Andra som lade av i rätt tid: The Smiths, Ebba Grön, The Jam, The Beatles, NWA Elvis: Född 1935. Död den 16 augusti 1977. Har varit död i 25 år. Firades runt hela världen, men mest vid Graceland. Har sålt över en miljard skivor (enligt RCA). Andra för tidigt döda: Jimi Hendrix, Janis Joplin, Richey i Manics, Bob Marley, Jim Morrison. Rolling Stones: Bildades 1962. 40 år sedan start. Firar med en världsturné och dubbelalbumet "40 Licks". Har sålt minst 250 miljoner skivor (svårt att beräkna då de bytt skivbolag flera gånger). Andra som vägrar lägga av: Who, Iggy Pop, Kiss, Oasis, Status Quo.


Fattig filmbransch söker ny väg

Summary: De statliga filmstödspengarna är slut och branschen letar desperat efter pengar. Då kommer första resultatet av Götafilms och MTV:s otraditionella samarbete, långfilmen "Bäst i Sverige". Kan produktionsbolagen rädda svensk film?

Under ett par års tid har produktionsbolagen smugit sig närmare och närmare den "fina" långfilmsbranschen. Nu kommer resultatet av ett otraditionellt samarbete mellan filmbolag och teveproducent. Peter Birros och Ulf Malmros nya film "Bäst i Sverige" är producerad av Göteborgsdramat, Götafilms och produktionsbolaget MTV:s gemensamma företag. Göteborgsdramat bildades för drygt två år sedan. Konstnärlig och kommersiell trovärdighet skulle mötas. Götafilms succéer hette "Det nya landet" och "Sommaren". MTV:s hette "Popstars" och "Gladiatorerna". En manustävling utlystes där man sökte berättelser till sina fem första långfilmer med vidhängande dramaserier för teve. Här skulle det göras konstnärlig bruksfilm. MTV skulle skynda på produktionen och göra den billigare, medan Götafilm bidrog med kontaktnät och kulturellt kapital. Men när "Bäst i Sverige" har premiär, den 30 augusti, är det utan kopplad teveserie och med lika hög budget som vanligt. Luften har gått ur marknaden. Tevekanalerna har inte pengar till dramasatsningar. Till och med "Vita lögner" är för dyrt. MTV valde att vara med trots att de redan från början visste att det inte skulle bli dramaserie av "Bäst i Sverige". Det handlar dock inte om pengar längre. Ett av huvudskälen är enligt vice vd Mikael Wallén att personalen tycker det är kul att jobba med långfilm. - För nästa satsning, gangsterkomedin "Smala Sussie" hade vi utvecklat ett tevekoncept, men det har inte gått att sälja. Dramaserier ligger inte i topp på de kommersiella kanalernas önskelista just nu. Men vi tänker fortsätta med film ändå. En av de samarbetsfördelar Göteborgsdramat ändå sett resultat av är enligt Götafilms vd Christer Nilsson de breddade kontaktnäten. - MTV har tillfört nya former för finansiering, säger han. Det är vi i starkt behov av, särskilt nu när filmstödspengarna är slut. Och det var delvis den framgången som fick regissören Ulf Malmros att nappa. Han får tjugo trettio manus om året, men väldigt sällan något färdigfinansierat som bara är att sätta i gång med. Ulf Malmros säger sig känna av att branschen är svag. - Omkring mig ser jag hur folk lämnar sina yrken och börjar jobba med andra saker, säger han. Om några år kommer det bara att finnas gröngölingar att jobba med. Men Mikael Wallén tror inte att produktionsbolagen kan rädda svensk film. Marknaden har blivit svagare och även för dem har det blivit svårare att få loss pengar. Dessutom var det svårare än han trott att göra långfilm. - När produktionsbolagen började arbeta med serier som sedan gjordes om till långfilm och gjorde stora såpaproduktioner så kändes det inte som om steget var långt. Tittade man i filmbolagens budgetar såg det ut som om man skulle kunna göra samma sak på halva tiden. Varför gick inte det? - Dels på grund av tekniken, att film är mer krävande än videoinspelningar; dels på grund av att man inte kan styra manus på samma sätt. För teve beställer man ett drama med tre inspelningsplatser och två huvudpersoner, då är det lätt att styra upp produktionen och hålla kostnaderna nere. I film är den konstnärliga idén viktigare. Får man ett bra manus filmar man det som det är.


Han får Allan Edwalls sånger att gnistra

Summary: Stefan Sundström har sjungit in tolv sånger av Allan Edwall. För en gångs skull känns det rätt för honom att tala om hur bra den nya skivan är. Sundström har släppt in Edwalls sånger till storstan.

- Jag ser som mitt uppdrag att få folk att fatta hur stor han är. Att helt enkelt få in honom i samma klubb som Cornelis och de andra. Stefan Sundström sitter i sitt kök och pratar om en av den svenska visans stora. På den kommande skivan "Sundström spelar Allan" tolkar han tolv sånger ur Allan Edwalls katalog. Det är en av sommarens varmaste dagar och Stefan Sundström kommer runt hörnet av huset med kudde och boken "Singel i Sumpan" under armen när jag och fotografen svänger in på gården. Före intervjun ringde han upp och sa "Äh, fan vad varmt det är. Kan vi inte gå och bada?". Nu har han redan hunnit ner till stranden med sin dotter. Han är klädd i jeansshorts och blått linne och bjuder på grapefruktjuice. Han bor tillsammans med fru och barn i en ombyggd lantarbetarbostad ute vid åkrarna på Färingsö. Det är tillräckligt långt utanför Stockholms innerstad för att inte ens täckas av telefonkatalogens kartor. Bara en bit härifrån ligger barnbyn Skå, där Stefan arbetade i flera år. - Det är få i min generation som över huvud taget känner till att Allan gjorde sånger. Jag har alltid vetat att de är bra, men det var först på 90-talet jag började lyssna på honom på allvar. Och när jag skulle leta reda på hans skivor gick de inte att få tag på. Emils pappa. Carlsson i "Hemsöborna". Den gamle skomakaren i "Vem älskar Yngve Frej?". Teaterdirektör Ekdahl i "Fanny och Alexander". Det räcker med att nämna Allan Edwalls namn så flimrar en stor del av svensk teater-, film- och tv-historia fram innanför ögonlocken. Så till den milda grad att den skymmer de sånger han smög ut på skiva i skiftet mellan 1970- och 80-tal. Edwall kallade sig själv för hoppjerka, och kanske är det därför hans sånger är så märkligt undanskuffade. Var människa på sin plats. Edwalls sånger var osentimentala betraktelser av livet underifrån. Beska, drastiska, märkligt muntra sånger. Man kan på sätt och vis höra i både text och musik att Edwall hade rötterna i lilla jämtländska Hissmofors. Allan Edwall sa att han stämde sin musikaliska samhällskritik i folkviseton och melodierna är gnolvänliga bitar i tretakt som passar bra till dragspel eller fiol. De låter bekanta redan första gången man hör dem. Sundström har släpat in Edwalls sånger till en gatukorsning i storstaden. Eller i alla fall till ett dansgolv på ett stadshotell. Han har spelat in skivan tillsammans med delar av Weeping Willows (som ju också är Stefans gamla kompband Apache) och organisten Martin Hederos från Soundtrack Of Our Lives och duon Hederos/Hellberg. Resultatet är en mer dämpad Sundström och samtidigt en dramatisk, mer svartgnistrande Edwall. - Jag älskar tretakt, blir till exempel mycket berörd av vals. På det viset har jag väl alltid varit gubbe. Weeping hatar å andra sidan folkmusik. Och det är väl i det jiddret som den här plattan har skapats. Han säger att han känner sig hemma i en äldre svensk musiktradition, minns de sånger hans pappa från Dalarna brukade sjunga. Han tycker heller inte det är konstigt att leda gamla tanter genom "Jungman Jansson" i "Allsång på Skansen" (som han gjorde häromveckan). Så gammal punkare han är. - Jag märker att jag måste försvara det där. Det finns så mycket hipnoja i rockkretsar. Men om det är ett slags "folklighet" att sjunga tillsammans - så visst! Han visar sina trädgårdsland och växthuset och vi sätter oss i skuggan av hönshuset. När Stefan skulle vara med i "Allsång på Skansen" hade han velat sjunga Edwalls "Dystervals", men de tyckte den var - just det - för dyster (gjorde i stället "Kom", en möjligen mer lättsmält text). Men han vill inte hålla med om att Edwalls texter är enbart svarta. - Det finns en jävla konstig glädje där också, säger han och börjar sjunga de första raderna ur "Far": "Men har man sett på själve far/som valsar runt med rumpan bar/och inte skor eller byxor har/Och aldrig några pengar." - Edwalls texter handlar om att livet kanske inte blev så lyckat som man trodde det skulle bli. Att acceptera livets trasighet. De handlar om att våga fejsa döden. Hans texter talar till en erfaren människa, det finns inte så många andra som gör det. Kanske den sene Cornelis eller Willie Nelson och en del andra countrysångare. - Samtidigt finns där också mycket av svensk sommar, i både text och musik. Stefan Sundström träffade Edwall en gång, i samband med ett pratprogram i tv. Och där uppstod en ömsesidig sympati. - Jag fick något slags son-känslor. Det är så sällan man träffar en äldre man som man kan känna förälskelse inför. Jag tror man behöver det. - Jag menar, jag är ingen tonåring längre. Hur åldras man, hur blir man med värdighet 60 bast? Det måste helt enkelt finnas utrymme för resonemangen hos en oönskad gammal gubbe.


FBI får övervaka hemdatorer

Summary: USA:s justitieminister John Ashcroft lägger sig inte bara i vad folk läser, som DN berättade lördags. Hans nya patriotlag ger också FBI rätt att registrera minsta tangentnedslag på enskilda personers datorer.

USA:s nya patriotlag, USA patriot act, tillåter FBI att inte bara granska människors låneregister på bibliotek. FBI tilllåts också gå igenom bibliotekens datorer för att spåra subversiv aktivitet. Den enskilda bibliotekarien får sedan inte prata om undersökningen med vare sig press eller kolleger, och ingen annan heller för den delen. "Det känns inte rätt att bli delaktig i en hemlig undersökning." "Det är kanske något man kan förvänta sig i ett tredje världen-land men inte i dagens Amerika", lyder några kommentarer från bibliotekariehåll. Men mot patriotlagens båda paragrafer 215 och 501, som möjliggör detta, har man inget att säga till om. Däremot ger lagen FBI starkare verktyg för att undersöka och bekämpa terrorism. Men enligt dess kritiker lämnar den utrymme för missbruk. Rätten att spionera slutar inte vid biblioteken. USA:s justitieminister John Ashcroft tillåter också FBI att bryta sig in i enskilda människors hem och på deras arbetsplatser. I dag behövs det inte längre sakliga grunder för att bli föremål för en undersökning. Tack vare en vag formulering i lagen räcker det med godtycke. Den undersökta måste förstås underrättas, men först 90 dagar i efterhand. Syftet med de legala inbrotten är att leta efter samhällsomstörtande eller kriminellt material i största allmänhet. Framför allt är datorer föremål för intresse. Här ges också FBI rätt att installera en övervakningsdosa i datorn. Projektet har kodnamnet "Magic Lantern". Dosan registrerar minsta tangentnedslag. Det vill säga även tankeskott, utkast och teorier, sådant som inte avses att sändas eller delas med någon. Dock är metoden lite klumpig för FBI måste bryta sig in på nytt för att komma åt dosan och den information den lagrat. För övrigt kan FBI bryta sig in hur många gånger som helst, tills man hittar vad man söker. En något enklare metod är att sända ett särskilt virus till den dator som ska undersökas; en "trojansk häst" med vilken dokument och e-post kan krypteras. Det är också en metod som FBI bekräftat att man använder sig av, enligt nyhetsbyrån Reuters. FBI har också framfört önskemål till olika nätleverantörer om att installera hjälpmedel som möjliggör hemlig läsning av e-post. Enligt tidigare lagstiftning var det förbjudet för FBI att spionera på amerikanska medborgare så länge de befann sig inom landets gränser. Det upphäver Ashcrofts patriotlag. Nu kan FBI-agenter mingla med intet ont anande människor i kyrkor, moskéer och synagogor, vid möten som hålls av miljöaktivister, av medborgarrättsorganisationer och vid högkvarteren för presidentkandidatskampanjer. "Vi förväntar oss kanske inte avskildhet på offentliga platser", resonerar krönikören Nat Hentoff i Village Voice. "Men vi förväntar oss inte heller att bli spionerade på och bli föremål för en dossier bara för att organisatörerna till mötet vi bevistar är kritiskt inställda till regeringen eller justitieministern." I New York Times skriver den i USA välkände före detta åklagaren Zachary Carter att dessa undersökningar "kan ha en avkylande effekt på helt och hållet lagliga uttryck för politisk övertygelse, på religionsfriheten och mötesfriheten." Varför hörs det då inga protester från det demokratiska partiet, undrar Nat Hentoff? Var står deras ledare? I den här frågan är både demokrater och republikaner ense om nödvändigheten av inskränkningarna i de medborgerliga rättigheterna och yttrandefrihetens rätt att läsa. Man röstade igenom lagen i kongressen. Det är kanske så enkelt som Washington Posts krönikör Michael Kinsley hävdade tidigare i år, att det är opatriotiskt att ifrågasätta patriotlagen.


Taube gav Tennander ny lust

Summary: Som ett popens och proggens barn trodde Lasse Tennander aldrig att han skulle sjunga Evert Taube. Nu hyllas han för sina tolkningar av nationalskaldens texter - där han går bakom det Taube kallar "skärgårdsskiten".

Lasse Tennander säger att han är ett popens barn. Som tonåring fick han en kick av John Lennon, Beatles, Bob Dylan och Ray Davies, och det är inom deras räjonger han rört sig, i växelbruket mellan pop och progg. Aldrig trodde han väl då att han skulle sjunga Evert Taube. Nu har han gjort det, med ett resultat som gett eko i skivspalter och försäljningslistor och som fått en (nästan) samstämmig kritikerkår att jubla. Många säger att det är första gången de hör vad Taubes texter handlar om. Det är första gången Lasse Tennander ger sig på annan musik än sin egen. Det här med Taube började för några år sedan, när han och hans kompis Lars-Eric Brossner fick en förfrågan att göra Taubes "Så länge skutan kan gå" för en reklamsnutt. Brossner hör sedan många år hemma på Folkteatern i Göteborg, där han fungerar som kompositör, arrangör och regissör. Han har gjort arrangemang åt Lasse Tennander flera gånger tidigare. - Själv hade jag aldrig relaterat till Taube tidigare, säger Lasse Tennander. - Visst kunde jag väl småsjunga "Så länge skutan kan gå", men jag hade inte tänkt på hur enormt starkt förgängelsetemat är i den och inte heller på textens tacksamhet till livet. Kanske finns det fler texter att upptäcka tänkte jag och började söka och läsa allt jag kom över av och om Taube: sånger, prosa och dramer. Jag gick med i Taubesällskapet och plöjde deras årsböcker. Lasse Tennander säger att han fann en stor berättare med betydligt fler strängar på sin lyra än det Taube själv kallade "skärgårdsskiten". Han fann en stor humorist och till detta en djupt medmänsklig skildrare av liv och död. - Det var en jätteresa för mig. Under den här tiden har Lasse Tennander undvikit att lyssna på andra uttolkare av Evert Taube. Taube själv har han lyssnat på och han fastnade särskilt för de inspelningar han gjorde i Italien 1937. - Han kunde sjunga! slår han fast. Det hela var ett hobbyprojekt från början. Men för två år sedan kom Lasse Tennander till den punkt där han kände att antingen fick han lägga ner det hela eller så fick han fortsätta. Han övade in fem sex låtar och testade dem på vänner och publik. - Reaktionerna var ofta "Va?! Är det det här den handlar om? Den har jag inte hört förr." Då förstod jag att jag var på rätt spår, så jag fortsatte. Att han och Brossner skulle samarbeta var klart från början. De var överens om att texten skulle vara i centrum och båda strävade efter att komma under "skärgårdsskitens" yta. Samarbetet dem emellan har haft sina vänskapliga konflikter. - Jag behöver lång tid för att förbereda mig och ta mig in i det jag skall göra. Lars-Eric har allt i huvudet och skriver ner det natten innan. Det kan bli vissa problem! Mycket medvetet har de sökt det lågmälda uttrycket och det långsamma tempot. Ett risktagande, säger Lasse Tennander. När vi talas vid i telefon några dagar efter den första intervjun har han kommit till Gotland sent kvällen innan. När han ätit och fotbollen var slut gick han ut i tystnaden. Sedan satte han på Bob Dylans andra lp, den med "Blowin´ in the wind" och Dylan ensam på gitarr. - Lite ostämd gitarr, ett lätt svävande tonläge och så texten! Sådan musik kräver ett tyst rum, du kan aldrig lyssna på den i en bil mitt i trafiken. Det är den kvaliteten Lasse Tennander syftar på när han säger att Dylan påverkat honom. Tystnaden och det tysta rummet återkommer han till flera gånger. Och till ljuden som dränker oss, dränker orden, dränker tanken. - T S Eliot skriver i sin dikt "The Hollow Men" att världen inte kommer att sluta med en skräll utan med en snyftning. Jag tror att världen kommer att sluta till ett pipande av elektroniska signaler. Urvalet på "Så länge hjärtat kan slå" har helt bestämts av texterna, och det har blivit en blandning av de mest kända allsångslåtarna som "Calle Schewens vals" och "Brevet från Lillan" - och stycken som fått vara i fred på sommarkalasen. Detta intensiva möte med Taubes värld har givit honom ny lust. Han säger att han har känt en svacka en längre tid men att han nu hoppas och tror att han fått inspiration att skriva igen. Han säger att när han skriver igen kommer det att bli naknare grejer än tidigare. - Det var så befriande att slippa egna låtar och få arbeta med Taube i stället, att få ta in för att få ut! Nu börjar folk fråga vem han skall tolka härnäst. - Några sådana planer har jag inte, det funkar inte så att man går från poet till poet. Många av Tennanders egna texter har handlat om förhållanden och om liv och död: förhållandet mellan man och kvinna, förhållandet mellan far och son, som varit utgångspunkt för några av hans vackraste sånger. Ibland skulle han vilja göra en skiva som skulle heta "Tjugo sånger om döden" eller en krogshow på temat "Tjugo sånger om döden och vårt behov av humor". Han kommer in på "Så länge skutan kan gå" igen och dess starka och gripande tacksamhet över att leva. - Det är Sveriges första progglåt. Och den senaste är Kents "Sverige" från deras nya skiva. Den har jag repat in. Den generation sångpoeter han tillhör har haft svårt att göra sig gällande de senaste åren, och de vispoeter som brukar buntas ihop som proggare har länge utsatts för en hel del löje av en hel generation bedömare. - Som ofta inte brytt sig om att lyssna, säger Lasse Tennander. Andra hälften av hans nittiotal var en svacka men han gav inte upp utan sluggade runt och sjöng på mindre ställen. Det går inte att hålla glöden levande för länge på det sättet, men han höll ut. - Men herregud, inga jobb är roliga varje dag. Till sin glädje tycker han sig märka att många unga människor söker sig till de enklare uttrycken, de lugnare tongångarna och de poetiska kvaliteterna, samtidigt som de fortsätter att gilla pop och hårdrock. Han ser något djupt sympatiskt i att de vidgar sina revir i stället för att välja något nytt och välja bort något annat. Själv står Lasse Tennander för det mesta av det han ville och verkade för på sjuttiotalet, även om han påpekar att man måste se på en del av det man gjorde och tyckte då med distans. Men ingen "självkritik", det ordet får han rysningar av. - Man får se tillbaka med humor och stå för vad man gjort och sagt. Fakta/ Född 1954. Utbildad till högstadielärare i engelska och svenska. Debutalbumet "Lars Vegas" 1974. Genombrott med "Alla är vi barn i början" 1976, blev artist på heltid. Några album; "Längst därinne är himlen ändå röd", "Rötter" med sånger från enmansföreställningen "Jag är ledsen att jag är glad", "Fullständiga rättigheter" med radiohiten "Lisa, Lisa". "Så länge hjärtat kan slå" med Taubelåtar, 2002. Turnéplan sommaren 2002: Nynäshamn 29 juni, Borås 2 juli, Åstol 3 och 4 juli, Falkenberg 5 juli, Norrköping 9 juli, Stockholm: Blidösund 11 juli, Västervik 12 juli, Bollnäs 24 juli, Umeå 27 juli, Stockholm: Blidösund 14 augusti, Nacka 17 augusti, Sundsvall 18 augusti.


Dansk kritik mot Sveriges Radios policy

Summary: Danska politiker har riktat hård kritik mot Sveriges Radio sedan danska tidningar citerat ur ett policydokument som rör hur Ekoredaktionen ska skriva om främlingsfientliga partier. Ekot avvisar kritiken.

I det policydokument som Sveriges Radios Ekoredaktion antagit och som danska Jyllandsposten och Kristeligt Dagblad citerar ur, ska partier som Sverigedemokraterna och Nationaldemokraterna omnämnas som just främlingsfientliga. Det slås också fast att så små partier inte ska få en uppmärksamhet som inte står i proportion till deras storlek, det vill säga det röstetal partierna fick i förra valet. Danska politiker har talat om censur och hyckleri. "Jag är djupt skakad över att Sveriges radios ledning nu tänker blanda sig i det svenska valet genom att inskränka yttrandefriheten och censurera journalisters arbete. Det är oerhört och visar hur inflammerad den svenska utlänningsdebatten i själva verket är", säger Birthe Rönn Hornbech, en av regeringspartiet Venstres främsta folketingspolitiker i ett partiuttalande. Hon har fått medhåll från politiker både till höger och vänster. Enligt Kristeligt Daagblad innehåller policydokumentet formuleringar som uppmanar journalisterna att inte vara objektiva utan partiska mot organisationer som "hotar det demokratiska samhällets grundidéer." "Historien visar i all sin förfärlighet hyckleriet och den bristande yttrandefriheten i Sverige. Det är fråga om en smaktyranni och en likriktning som inte hör hemma i ett demokratiskt land", heter det i Venstres uttalande. Synen på invandrare och invandringspolitik skiljer sig ganska rejält mellan Danmark och Sverige. Under våren har debatten stundtals varit hård mellan svenska och danska politiker som Mona Sahlin (s) och Pia Kjaersgaard, Dansk Folkeparti, med flera. Lisbeth Knudsen, nyhetsdirektör på Danmarks Radio, tar avstånd från det svenska policydokumentet. Hon säger till Kristeligt Dagblad att något liknande vore otänkbart i dansk radio. Ekots chef Staffan Sonning säger till TT att han tror att den danska kritiken beror på att danskarna inte förstår de villkor som gäller för svenska etermedier och deras sändningstillstånd. - Det finns en demokratiparagraf som behandlar hur man ska agera i de lägen då det kan framföras budskap som kan bedömas som rasistiska, främlingsfientliga eller som hets mot folkgrupp, säger Staffan Sonning. Därför har redaktionen diskuterat fram en policy som balanserar informationsplikten och demokratiparagrafen.


Familjen har blivit allt heligare

Summary: Barbro Backberger liknar en prototyp för den avskydda svenska feministen. På sextiotalet blev hon en centralfigur i debatten och en "arg ung kvinna" i medierna. Hennes texter är skarpa och förbluffande aktuella. Men i dagens debatt om familjen är Barbro Backbergers ståndpunkt tyvärr långt borta, skriver Karolina Ramqvist.

Nittionio procent av kvinnorna i vår kultur är neurotiker, skrev Barbro Backberger 1966 i sin debutbok "Det förkrympta kvinnoidealet": "Eller kanske nittioåtta, för att vara säker på att inte överdriva." Med neurotiker menade hon en person "som genom inverkan från en hämmande och frustrerande omgivning fått sin förmåga förstörd att till fullo utnyttja sin fysiska och psykiska kapacitet". Hennes utgångspunkt var beteendevetenskapen och socialpsykologin som hon sa gör det lätt att förklara kvinnornas passivitet och medelmåttighet på många områden: att kvinnorna blivit neurotiska eftersom de lärt sig att tro på andras beskrivningar av dem själva och av att se sina förkrympta jag speglas i omvärlden, i massmedierna och konsten. Barbro Backberger var i trettioårsåldern när hon skrev "Det förkrympta kvinnoidealet". Hennes så kallade genombrott hade kommit med artikeln "Den heliga familjen" som publicerades i DN på julafton 1965. Den var en uppgörelse med kärnfamiljen som ekonomisk och social enhet som fick till följd att folk spottade på henne på gatan eller ringde hem till henne och skrek. Hon verkar vara en prototyp för den avskydda svenska feministen. På sextiotalet blev hon en centralfigur i debatten och en "arg ung kvinna" i medierna. - En något så när oförstörd kvinna måste reagera med aggressioner i ett samhälle som så duktigt bjuder till att förkrympa och förtvina kvinnolivet, sa hon. Det är ett neurostecken att anpassa sig, acceptera och vara nöjd. (Idun/Veckojournalen nr 36/65) Barbro Backberger vägrade att anpassa sig och satte sina aggressioner och sitt utanförskap på piedestal, i debatten men framför allt i dikter som "Nybrutalt", "Feber" och "Och solen har sin gång" där psykoanalysens monster låg under hennes säng, hon var ensam och hennes ord och visioner var borta. Hon hade kommit från "ingenstans", ett lägre tjänstemannahem med sex barn i Kungälv, arbetat på jordbruk och i fabrik, som veterinärassistent, expedit, mentalvårdare och journalist. Hon var den första i sin familj som tog studenten. Det som fick henne att börja skriva var de politiska händelserna i världen vid femtiotalets slut och författare som Eva Moberg och Kristina Ahlmark "som skrev rakt på och fann en ny form där de tog med sina erfarenheter". Detta lärde sig Backberger. Hennes texter är lättlästa, skarpa och förbluffande aktuella. Till skillnad från de flesta som i dag debatterar kärnfamiljen hade hon inga egna barn och var inte gift. Hon hade ett utanförperspektiv. På julafton 1965 skrev hon att problemen inte bara angick familjerna utan också alla andra: "Hur har alla dessa det just nu? ... Uppluckringen av de gamla rollerna inom familjen samt det faktum att familjeinstitutionen i sin nuvarande form inte behövs måste få påverka samhällsplaneringen, vilket i sin tur kan påskynda att isoleringen innanför och utanför familjegruppernas murar hävs." Och i "Om beteenderegler" i diktsamlingen "Goddag, yxskaft" samma år: Normlöshet? Visst finns det normer För dej också Så var tröst du som har halkat utanför och just nu med blodflisade naglar klöser dig fast vid kanten av samhällsstupet. I dag diskuterar man gärna läget inom kärnfamiljen, hur mycket pengar den har, hur mycket tid och hur lämplig den är för reproduktion utanför biologin - men man ser aldrig isoleringen som ett problem. Förhållanden och äktenskap spricker, barn går i gruppterapi för att få förstå att det inte är deras fel, småbarnsmammor blir sönderstressade, beteenden ärvs och medlemmar av familjer misshandlar, utpressar och utnyttjar varandra. Ändå önskar man sig fortfarande den modell som för Barbro Backberger var en sakrosankt borgarrelik från 1800-talet: en mängd små enheter med var sitt hus, var sin barnvakt, var sin tv och var sitt äktenskap. Var god stör ej! Prydlig ångest! Vi tittar på Hylands hörna. I den nya debatten är Barbro Backbergers ståndpunkt långt borta, den ifrågasätter inte den isolerade lilla familjens duglighet som livsnorm och samhällskärna, utan hur alla skall förmås att nå dit och hur man skall främja en etniskt svensk fortplantning. När Göran Persson häromåret stod på BB och förklarade kris i befolkningsfrågan blev opinionsbildarnas slutsats att kvinnorna måste börja föda barn och samhället premiera familjebildning ännu mer. Man ser sällan på dem som står utanför familjeinstitutionen och hur de påverkas, framför allt inte hur de kvinnor i fertil ålder som inte prioriterar familjebildning begränsas intellektuellt och socialt av idén om hur misslyckade de är, hur ensamma och bittra de kommer att bli och hur ingenting hos dem egentligen är lika mycket värt som deras eventuella moderskap. Frågan är förstås om man skulle tolerera att yrkesverksamma män utsattes för samma press. I Barbro Backbergers samhällskritik satt patriarkatet alltid ihop med kapitalismen, och kvinnornas frigörelse var beroende av frigörelse från den. Efter att ha varit med och grundat Grupp 8 gick hon in i vpk som vikarierande riksdagsledamot, trots att hon ansåg att det utomparlamentariska arbetet var viktigast och att kvinnor skulle organisera sig i egna partier eller stödgrupper. Den viktigaste frågan för henne var arbetsrätten och under många år engagerade hon sig i mentalvården. Långt innan det blev ett vedertaget tema skrev hon om sinnessjukdom som en plats där kvinnor i alla tider funnit en frizon att agera i. Det sägs att hon blev besviken på politiken och på C H Hermanssons och Lars Werners parti, att hon blev djupt frustrerad över 80- och 90-talens motstånd mot feminism och utvecklade ett manshat som gjorde att människor drog sig ifrån henne. Det förefaller som om den hämmande miljö hon beskrev hade samma nedbrytande effekt på henne själv som på den allmänna kvinnlighet hon analyserade. Under 1990-talet var det tyst om Barbro Backberger. Efter hennes död 1999 publicerades runor där hon hyllades och beskrevs som en pionjär och när man läser hennes första texter i dag är det verkligen som om ingen tid förflutit. Och förutom hennes skicklighet är det det som är det absolut mest drabbande med "Den heliga familjen" och "Det förkrympta kvinnoidealet": hur samma feministiska kritik som gällde då, före de avgörande reformerna för den svenska tvåförsörjarfamiljen, gäller nu också. Hur det på något plan verkar som att inget har förändrats, trots alla förändringar. "Det förkrympta kvinnoidealet" ser på kvinnobilder på tre områden: skönlitteraturen vars uppburna författare straffar de kvinnor som inte finns till enbart för männen, psykologilitteraturen där tonårssexualitet förklaras som något exklusivt manligt och dampressen där minimala kvinnoroller cementeras i jätteupplagor. I kapitlet "Damernas instängda värld" tar hon upp motsättningen mellan mass- och finkultur och skriver att många intellektuella låtit sig luras av en så kallad demokratisk kultursyn: "Om en person, som har ett ansvarsfullt arbete och som dessutom genom dagspressen, radio och TV följer med vad som sker i världen, kopplar av med en veckotidning på kvällen och upplever bristen på engagemang och allvarliga problem som något lugnande, så är detta naturligtvis hans/hennes ensak. Men med många människor, särskilt kvinnor, verkar t. ex. veckotidningskonsumtionen vara en sorts narkomani. Den verkar fylla ett behov av eskapism som är ett neurotiskt symptom." Barbro Backberger såg samma saker som man ser i dag, när damtidningarna utvecklats till en hel kultur där omvärldsintresset är lika med noll och kvinnor förväntas fly från verkligheten in i en dröm om lyx och tvåsamhet eller in i sina badrum. Tidningarna radar upp samlagsställningarna som bäst framhäver läsarens kropp och skälen till att det är bra att vara kvinna, som att kvinnor dominerar i antal och därför kan påverka världen: "Fler shoppinggator? Ja, tack!" Damernas instängda värld är fortfarande vår och det segslitna helgandet av familjen och reproduktionen hjälper till att låsa in kvinnor i mindre och mindre sammanhang. I början av 1980-talet sa Barbro Backberger att de svenska kvinnorna fortfarande var neurotiska och det är inte långsökt att tro att hon skulle säga det i dag igen. Men "Det förkrympta kvinnoidealet" slutade i optimism. Hon skrev om "de nya preventivtabletterna" som garanterade skydd mot ovälkomna graviditeter: "De kommer att ge flickorna och kvinnorna en ny sexuell frihet." Det var hennes perspektiv. Trettiofem år senare har vi en delvis annorlunda verklighet, men flickorna och kvinnorna är varken sexuellt, mentalt eller socialt fria. Det förkrympta kvinnoidealet blickar oförtrutet tillbaka mot oss från alla möjliga håll och visar oss hur begränsade vi skall vara. Vi ställer samma fråga som Barbro Backberger: "Vem blir vår Strindberg?" Inga-Lisa Sangregorio: - Jag arbetade Inga-Lisa Sangregorio: - Jag arbetade på ett läromedelsförlag - det var då vi skulle förändra läromedlen från "far fiskar ål, mor jagar mal" - och gick på en kvällskurs i sexologi som Barbro ledde i Uppsala. Då upplevde jag henne som en harmonisk och glad person, men sedan minns jag i början i Grupp 8 ett första tecken på något slags kris då hon blev jätteprovocerad när några sa att vi var kadrer. "Jag känner mig inte som nån som ska leda folket", sa hon. Jag gillade verkligen henne. Jag har funderat mycket på vad som hände i slutet av hennes liv. Vi är ju många från den tiden som är besvikna. Vi föreställde oss ju att det skulle bli bättre, aldrig hade vi trott att det inte var orättvist nog då. Så på det viset kan jag förstå om hon blev deprimerad. Intellektuellt måste man vara deprimerad, men sedan kan man ha en positiv läggning så man klarar sig ändå. Gunilla Thorgren: - När jag kom med i Grupp 8 var jag ung och oerfaren av politiskt arbete, med mycket vrede och litet kunskap. Eftersom jag var villig att satsa mycket arbete fick jag, bland de övriga ganska drivna tjejerna, många arbetsuppgifter som jag aldrig tidigare prövat på. Jag blev ofta uppläxad av Barbro, ibland ganska hårdhänt. Samtidigt tyckte jag hon ansträngde sig väldigt att lära mig saker, att ge mig analyser. Jag arbetade på veckotidningsförlaget Åhlén och Åkerlund. Detta var Barbro rasande över. Hon ansåg att jag bidrog till mitt eget förtryck och drev att jag skulle sluta, vilket inte var så lätt för en ensamstående tvåbarnsmamma, men det var nog Barbro, i kombination med min egen känsla inför veckotidningarna, som till slut fick mig att våga. I "Det förkrympta kvinnoidealet" sopar hon golvet, inte bara med veckotidningsbilden av kvinnan utan också med axplock ur världslitteraturen och kvinnobilderna i filmen.


Premiär för kurdisk filmfestival

Summary: För första gången öppnar i dag en kurdisk filmfestival i Sverige. Det blir filmer både om och av kurder.

Kurderna är ett folk utan egen stat, de förtrycks både kulturellt och politiskt, så bara att hävda att det finns kurdisk film är kontroversiellt. I till exempel Turkiet tvingas regissörer göra filmer utan att nämna Kurdistan och fram till helt nyligen var det omöjligt att låta skådespelarna tala kurdiska. - Vi törs inte säga att det är en kurdisk filmfestival. Vi säger att det är en festival som visar filmer gjorda av kurdiska filmare eller filmer som tar upp kurdiska frågor, säger Araz Rashid som är festivalarrangör. Bland de filmer som kommer att visas på festivalen är Yesim Ustaoglus film "Resan mot solen", som vann publikpriset vid Berlins filmfestival för tre år, sedan och Bahman Ghobadis omskrivna och prisbelönade film "De druckna hästarnas tid" som spelades in i Iran. - Vi vill göra filmer på vårt eget språk, berätta om vårt folk och vår historia. Vi vill också ha en egen nationell filmindustri och visa att vi verkligen kan göra filmer, säger Araz Rashid. När Yilmaz Güneys film "Yol", eller "Vägen", kom i början på 1980-talet började man för första gången prata om kurdisk film. Filmen förbjöds i Turkiet, men regissören lyckades smuggla ut filmen och blev belönad med Guldpalmen vid filmfestivalen i Cannes 1982. På frågan vad kurdisk film är svarar Araz Rashid att det är film gjord av kurder, några andra kännetecken finns inte enligt honom. - Jag är inte rädd att säga att min film "Det brinnande paradiset" är en kurdisk film. Jag spelade in den i irakiska Kurdistan, säger Araz Rashid som har bott i Sverige i 20 år. Det enda område där kurderna i praktiken i dag har självstyre är irakiska Kurdistan. Men irakiska Kurdistan är ett fattigt område där det varken finns några finansiella eller tekniska möjligheter att producera filmer. Även om Araz Rashid spelade in filmen där så klippte han den i USA och Sverige. Hiner Saleem är filmregissör, kurd och bor i Frankrike. Två av hans filmer visas nu för första gången i Sverige och i kväll ska han själv prata om dem på biograf Zita i Stockholm. - Det är viktigt att visa upp kurdisk film för biopubliken i Sverige och i Europa, säger han. Jag är tacksam över att det nu arrangeras en filmfestival i Stockholm. Inte minst därför att många av de här filmerna är förbjudna i Kurdistan. Det bästa sättet att lära känna den kurdiska kulturen och det kurdiska samhället är genom film. Vid festivalen presenteras inte bara filmer som är gjorda av kurder, det kommer också att visas filmer som tar upp kurdiska frågor, som Abbas Kiarostamis "Vinden bär oss", som utspelar sig i en kurdisk by i Iran, eller "Gas attack" av Kenny Glenaans som handlar om kurdiska asylsökande i Glasgow. - Jag ville göra den här festivalen eftersom en del av de här filmerna aldrig kommer hit till Sverige. Många kurder i Stockholm vill se dem, samtidigt vill vi kurder göra något bra för stockholmarna och visa att vi kurder kan göra en lika bra filmfestival som till exempel den franska eller den judiska filmfestivalen, säger Araz Rashid. Resan mot solen, Yesim UstaogluDe Resan mot solen, Yesim Ustaoglu De drucknas hästarnas tid, Bahman Ghobadi Gas attack, Kenny Glenaans En sång för Beko, Nizamettin Aric Vinden bär oss, Abbas Kiarostami Bortom våra drömmar, Hiner Saleem Det brinnande paradiset, Araz Rashid Viva Marie Viva Kurdistan, Hiner Saleem Yol, Sherif Gören-Yilmaz Güney, fotograf: Kazim Öz Filmerna visas den 17-21 maj på biograf Zita i Stockholm. Mer information finns på: www.kurdfilmfestival.com


Allen charmar fransmännen

Summary: I sin nya film "Hollywood ending" skämtar Woody Allen än en gång med filmvärlden. Han deklarerar i Cannes att han saknar lust att göra annat än lätta komedier längre.

Många regissörer gör i början av karriären vad som helst för att få prata offentligt om sina verk, senare låter de möjligen filmerna tala för sig själva. Woody Allen gör tvärtom. Det var ingen ände på hur meddelsam den tidigare så medieskygge Manhattaneremiten var när hans senaste komedi, "Hollywood ending", öppnade Cannes filmfestival i går kväll. Välvilligheten och generositeten, i synnerhet riktad mot fransmännen, är dessutom inskriven redan på förhand i filmen, som utspelar sig i filmvärlden. Slutscenen, som väckte mycket jubel under premiärvisningen, är en skamlöst fräck flört med den franska publiken. Allens filmiska alter ego, regissören Val Waxman, har just avslutat en filminspelning trots att han i hemlighet har drabbats av psykosomatisk blindhet. Naturligtvis blir " filmen i filmen" slaktad. Men plötsligt kommer agenten och berättar jublande att franska skribenter älskar den. (En dubbeltydighet som satte myror i huvudet på en och annan av verklighetens franska kritiker.) Waxman packar genast väskorna och tar flyget till Europa. Precis som Woody Allen alltså gjort även i verkligheten. Under den lätt kaotiska presskonferensen efter visningen menade Woody Allen att han inte ville driva med någon, utan bara hylla den tradition som säger att ingen amerikan är en riktig konstnär förrän han blivit upptäckt av de franska intellektuella. - Det handlar om att våra konstnärer har fått ett inhemskt erkännande först när fransmännen pekat ut deras storhet. Så var det med William Faulkner till exempel, eller Edgar Allan Poe. Samma sak med en massa amerikanska jazzmusiker. Det är bedårande, sade Allen med så mycket värme i rösten att vissa journalister började stamma. - Det var dags att visa tacksamhet för att den franska publiken alltid varit så positiv och uppmuntrande mot mig - och det kändes som om "Hollywood ending" var det perfekta tillfället att demonstrera detta på plats, menade Allen. På frågan om det var rätt av vissa judiska grupperingar att mana till bojkott av festivalen i Cannes på grund av Le Pen svarade Allen med att visa sin beundran för att fransmännen röstat "rätt" i presidentvalet nyligen. Många frågar sig om inte Allens öppenhet kommer väl sent, med tanke på att intresset för hans filmer börjat dala betänkligt. Han medger dessutom öppet att han saknar både mod och kreativ lust att göra något annat än lätta komedier längre. Tiden för filmer som "Små och stora brott" eller "Hanna och hennes systrar" är oåterkalleligen förbi. "Hollywood ending" bekräftar den produktive 66-åringens inriktning. Där "Kairos röda ros", Allens tidigare metafilm, var fylld av originella tankar kring filmfiktionen kontra verkligheten, skämtar den nya filmen friskt men knappast omstörtande med ett Hollywood som hellre gör dålig konst som säljer bra än tvärtom. Det är vitsigt och underhållande självbiografiskt. Men filmen döljer inte det faktum att en Woody Allen på halvfart - och som tvångsmässigt omger sin skådespelarpersona med kvinnor som numera skulle kunna vara hans barnbarn - inte är mer konstnärligt utmanande än de Hollywoodkomedier han själv driver med.


Dans med virtuell partner

Summary: I kväll uppträder dansare i London och dansare i Stockholm samtidigt i samma föreställning. Datoriserad dans har blivit koreografen Wayne McGregors kännemärke.

När koreografen Wayne McGregor var åtta började han dansa, inspirerad av John Travolta i "Grease". Så långt tillbaka han kan minnas har han älskat datorer, och för snart tio år sedan växte dessa hans båda intressen samman. I kväll och i morgon kväll får publiken på Dansens hus i Stockholm bevittna den senaste fasen i den säregna koreografiska form han utvecklat, där han i scenrummet direktsänder dansarnas kroppar och rörelser registrerade och manipulerade i en dator. Så kan han mångfaldiga en kropp och projicera den så att dansaren utför ett pas de deux med sig själv, eller arbeta med tempoförskjutningar och fördröjningar. Kvällens föreställning heter "Phase space" och den dansas av Göteborgsoperans balett på Dansens hus och av Wayne McGregors eget kompani Random Dance Company i Snape Maltings Hall i London, som enligt Wayne McGregor ligger "in the middle of a field in the middle of nowhere". Föreställningarna ges samtigt, kl 20.00 i England, kl 21.00 i Stockholm. Båda filmas, direktsänds via bredband till det andra kompaniets föreställning och projiceras i den. Wayne McGregor berättar om sin föreställning med uppenbar förtjusning. Han var ett hyperaktivt barn som aldrig satt still och spår av det barnet finns kvar i hans berättariver. Ofta får han frågan om inte all teknik dödar det mänskliga uttrycket i hans koreografier. - Det är inte teknik som maskineri som jag är intresserad av, utan de möjligheter den ger mig att ingående och närgånget betrakta kroppen, säger han. Om föreställningarna som tillsammans bildar "Phase space" berättar han att han koreograferat två skilda stycken för de två kompanierna, med olika musik. Samordnare blir en "vision mixer" eller, som han kallar det en VJ - videojockey. Rummet blir ett slags ingenmansland där levande dansare uppträder tillsammans med tredimensionella projicerade, tekniken gör en tredimensionell effekt möjlig. Hur detta till hälften projicerade dubbelstycke kommer att ta sig ut vet ingen förrän klockan nio i kväll. Wayne McGregor har repeterat med de två kompanierna separat och tillsammans under sex dagar i Stockholm och Göteborg. Det var när hans kompani senast gästade Stockholm som han utvecklade idén tillsammans med Dansens huschefen Jan Zetterberg, som föreslog att man skulle genomföra det hela under göteborgarnas gästspel nu i vår. Random Dance Company består av en väl sammansvetsad ensemble med nio dansare och ett antal tekniker. Alla är väl insatta i den datoriserade tekniken. Dansarna har olika danstekniker som grund, Wayne McGregor väljer dem han vill samarbeta med utifrån personlighet och uttryck. Och stresstålighet. Hans speciella koreografier är krävande: allt tydliggörs, förstoras och mångfaldigas, även missar och ögonblick av tappad koncentration. Han säger att han hittills aldrig har gått bort sig i de oändliga tekniska möjligheterna, eller tappat kontrollen över dem. - Jag börjar med att hålla alla möjligheter öppna. Sedan skalar jag av alltmer tills det som återstår är en klar och koncentrerad bild av det jag vill ha sagt. Random Dance Company håller till i Jerwood Space i London, som blivt en samlingsplats för utövare av så gott som alla konstarter. Wayne McGregor själv söker sig gärna utanför den speciella datoriserade dans som blivit hans särmärke. Han har varit engagerad som "Physical director" - ett slags rörelsedramaturg - vid National theater där han bland andra samarbetat med Judi Dench och Helen Mirren. Han har också gjort stora uppsättningar med mycket unga personer, med gamla och mycket gamla och med olika handikappgrupper. Deras speciella villkor och förutsättningar i ett koreografiskt sammanhang är också föremål för hans aldrig stillade nyfikenhet. Fakta/Wayne McGregor Född 1970. Utbildad vid Bretton Hall i London och hos Limón i New York. Bildade Random Dance Company 1992. Kompaniet har dansat i 35 länder. Vann den prestigefyllda Bagnolettävlingen 1998. "Phase space" direktsänds på www.opera.se eller www.randomdance.org eller www.londondance. com kl 21.00 i kväll, fredag.


Busig räv väcker protester

Summary: I gränslandet mellan barnböcker och den japanska serietraditionen manga arbetar Yutaka Hara. Han lånar från film, politik och kabukipjäser. Barnen älskar hans böcker - men vuxna klagar på att barnen inte lär sig något.

Den japanska mangan, seriekulturen som är den mest populära av alla tryckta japanska medier bland både barn och vuxna, utvecklas ständigt. Nya blandformer uppkommer i mangans utkanter, och tar intryck av andra litterära former. Yutaka Haras, 49 år, skriver barnböcker som är svåra att kategorisera eftersom de befinner sig i gränslandet mellan bilderböcker och manga. Hittills har han publicerat 30 böcker om den tecknade räven Zorori som har sålt i över tio miljoner exemplar - en låg försäljningssiffra inom manga, men bland barnböcker en storsäljare. I en bokhandel som jag besökte var hans böcker slutsålda, i en annan bokhandel dominerade de en hel hyllrad i gott sällskap med Harry Potter och Mumintrollen. Ändå är författaren Yutaka Hara inte särskilt omskriven i japanska tidningar. - Zorori finns inte som film eller tv-serie, förklarar Yutaka Hara. Det är genom tv-serierna de tecknade figurerna slår igenom hos den stora allmänheten. Då kan de också bli omvandlade till leksaker, dataspel, gosedjur och pennskrin. Vid ett par tillfällen har det varit aktuellt att göra en tv-serie om Zorori, men tv-bolagen lyckades inte hitta några sponsorer. - Ingen ville satsa pengar på en tecknad räv som rånar banker, förfalskar pengar och gör andra dumheter, säger Yutaka Hara. Många vuxna har tagit avstånd från Yutaka Hara och hans olydiga räv. De anser att Zorori är ett dåligt föredöme för den unga generationen. - Jag vill visa barnen att världen är full av både elaka och goda typer, säger författaren som för dagen är klädd i en skjorta täckt med dödskallar. - Zorori gör förvisso många dumma saker men i slutändan misslyckas han alltid med sina uppsåt. Zororis hyss påminner om Emils eller Pippis, och den moraliska indignationen inför Zorori är inte långt ifrån den avsky som Pippi Långstrump väckte när den först publicerades. Yutaka Hara nämner både Astrid Lindgren och Tove Jansson som inspirationskällor, men vill absolut inte jämföras med dem. - För dem kommer den välskrivna texten i första hand. För mig är teckningarna det viktiga. Förlaget Poplar kallar Yutaka Hara för "de busiga barnens försvarare", och förläggaren Miyoko Izawa berättar att Yutaka Hara kritiseras för att hans böcker inte ger barnen några nya perspektiv. Böckerna hjälper inte barnen att förstå världen och de bidrar inte till att öka deras kunskapsnivå. - Kritikerna har säkert rätt på flera punkter, säger Yutaka Hara. Men det bryr jag mig inte om. Jag ogillar den där inställningen att barn hela tiden ska lära sig nya saker, att böckerna bara ska representera ett slags studier. Det har bidragit till barnens ointresse för böcker. En OECD-studie från i vintras visade hur illa ställt det är med läsandet bland Japans unga. Bland 15-åringarna i 31 studerade länder var det japanerna som läste allra minst böcker av egen fri vilja. - Jag förstår ungdomarna, säger Yutaka Hara. Redan i första klass måste de skriva en uppsats om de böcker som de har läst. För japanska barn blir böckerna ett måste, ett slags studier, och inte något lustfyllt och spännande. - Mina böcker är inga litterära upplevelser. Men de väcker barnens läsglädje. Min förhoppning är att de ska locka barnen att gå vidare och läsa andra böcker - och Zororiböckerna är de mest utlånade i skolbiblioteken. Japanska skolor håller ett högt tempo och barnen får inte mycket tid över till annat. En majoritet går på extraundervisning efter den ordinarie skolan för att bli bättre förberedda inför intagningsproven för att komma in på de bästa skolorna och universiteten. Ända fram till innevarande skolår, som börjar denna vecka, har eleverna haft lektioner på lördagar. Nu minskas antalet undervisningstimmar, lördagarna blir lediga, och det införs flera fria val inom undervisningen. Myndigheterna vill minska det nuvarande råpluggandet och uppmuntra elevernas lust att lära sig nya saker på egen hand. Yutaka Hara började som manga-författare och illustratör. Men han blev snabbt oense med författarna om innehållet i texterna och beslutade sig för att börja skriva själv. Hans egna böcker blandar konventioner och stilgrepp från manga och barnböcker. Han är en stor filmfantast och det var från filmatiseringarna av den amerikanske hjälten Zorros äventyr i Kalifornien som han skapade Zorori. Medan den maskerade Zorro var en klassisk hjälte som ristade in sitt karaktäristiska Z i skurkarnas pannor, utvecklade Zorori sina egna skurkdrag. - Jag får hundratals brev i månaden av barn som antingen tipsar om nya skurkstreck eller som upprörs över att Zorori bryter mot lagen. Det är fantastiskt att märka hur engagerade de är. Yutaka Hara tar fram några Zororiböcker och visar hur ett litet flygplan uppe i ena hörnet på en sida antyder för läsarna att pappan, som är pilot och mestadels frånvarande, kan vara på väg. Zorori är moderlös, men mammans ande finns gömd lite här och var i teckningarna. På en sida skymtar jag premiärminister Junichiro Koizumi. Rymmer böckerna också politiska budskap? - Nej, det var bara ett infall jag fick att rita in Koizumi just när han var som populärast förra året. Jag brukar stoppa in popsångerskor och andra trendiga personer som utfyllnader i ramberättelsen. Den vilda blandningen av verkligt och påhittat med många kändisar kommer från mangan, precis som anspelningarna på populära filmer. I en bok störtar en meteorit mot jorden precis som i filmen "Armageddon", men i Yutaka Haras version räddas jorden av ett gäng samurajer i stället för av Bruce Willis och hans mannar. I en annan bok har Yutaka Hara haft filmen "I hetaste laget" i tankarna. Han förvandlade Zorori till kvinna som fick ihop det med en polis. - När polisen insåg att han var på väg att gifta sig med en manlig räv blev bröllopet något kaotiskt. Men då rymde Zorori på ett sätt som skulle föra tankarna till filmen "Mandomsprovet" med Dustin Hoffman. Filmerna är bara en av flera inspirationskällor. Yutaka Hara hämtar också idéer från kabuki-pjäser och dataspel och anses tillhöra de författare som har bäst uppfattning om vad Japans ungar intresserar sig för. Liksom de sitter han många timmar framför datorn, där han sedan en tid ritar sina bilder. Yutaka Hara har inga egna barn. "Han är ju själv ett stort barn", säger hustrun Kyoko Hara som också skriver och illustrerar sina egna barnböcker. Hans skrivarlya i Tokyos utkanter är så belamrad av leksaker, mjukdjur och dataspel att vi inte skulle få plats att ta bilder där inne. Men han bjuder in oss i vännens ateljé i Shibuya där han också arbetar emellanåt. - Den statliga tv-kanalen NHK har till sist bestämt sig för att göra en film om Zorori, berättar Yutaka Hara me- dan rävens karaktäristiska drag framträder på dataskärmen. - Det känns ju spännande. Men samtidigt är jag orolig för att den väntade uppmärksamheten ska sätta press på mig att förändra Zororis karaktär. Barnen gillar honom just för att han inte formats av de vuxnas önskemål. Fakta/japansk barnlitteratur Den japanska barnlitteraturen är livaktig framför allt inom bilderboksgenren. Det är ovanligare med ungdomsböcker och kapitelböcker. Många svenska författare finns översatta till japanska, bland annat Astrid Lindgren och Ulf Stark. Vid sidan om den traditionella barnlitteraturen finns mangan, de tecknade serierna som trycks och läses i enorma upplagor av såväl barn som vuxna. Mangan har en egen estetik som är lätt igenkännlig på bland annat figurernas stora ögon, men mangan finns i många olika former och med spår av många olika influenser. Yutaka Haras figur Zorori beskriver han själv som influerad av såväl Zorro som Pippi Långstrump. Men det finns också en anknytning till den mytologiska rävguden, den listiga räven som är köpmännens gud.


Bokrecension: Praktverk om Göteborgs store stadsplanerare Lilienberg

Summary: Arkitekten Albert Lilienberg gjorde stadsplaner för en rad svenska städer men är främst känd för sina insatser i Göteborg. Om dessa har Ola Andersson läst en vacker och detaljerad bok.

Arkitekturbok ”Lilienbergs stad. Göteborg 1900 – 1930” Hans Bjur, med fotografier av Krister Engström Balkong Vackra böcker om hur våra städer byggts hör inte till vanligheterna. När ämnet dessutom är en av Sveriges viktigaste stadsbyggare är det förstås extra intressant – med Albert Lilienberg finns det inte många svenska stadsbyggare som kan tävla i betydelse. Som förste stadsingenjör i Göteborg i över tjugo år, mellan 1907 och 1927, och därefter stadsplanedirektör i Stockholm 1928 – 1944 var han den drivande kraften bakom både Götaplatsen i Göteborg och idén till Sveaplatsen i Stockholm – det vi i dag kallar Sergels torg. Att under trettiofem år ha varit drivande i planeringen av Sveriges två största städer, och dessutom gjort stadsplaner för en drös mindre städer, borde ha säkrat hans position som den främste bland stadsbyggare. Men så är det knappast. Åtminstone inte i Stockholm. Här är det hans företrädare PO Hallman med Röda Bergen och hans efterträdare Sven Markelius med Vällingby, som fått hjälterollen Lilienberg hade under hela sin tid som stadsplanedirektör i Stockholm envetet drivit att Sveavägen skulle dras som en paradgata ända ned till Strömmen och Slottet. Med tiden växte dock motståndet mot den idén, inte minst från en yngre generation arkitekter. Den totala omdaning av den centrala innerstaden i Stockholm har gått till historien som hänsynslös, men hade Albert Lilienberg fått som han ville hade ingreppet blivit ännu mer genomgripande. Nu blev det inte så. Istället tvingades han bort från sin post i Stockholm, ett snöpligt slut på en lysande karriär. Boken är dock inte någon biografi, och behandlar över huvud taget inte Albert Lilienbergs insatser i Stockholm. Avgränsningen ursäktas väl av att den från början är en doktorsavhandling som omarbetats till en vackert illustrerad hyllning till Lilienberg, vars minne av den här boken att döma vårdas på ett helt annat sätt i Göteborg än i Stockholm. Framförallt redogör den för arbetet med de nio stadsdelar som tillkom eller omvandlades under den tid han ledde stadsbyggandet i Göteborg. Inte bara Götaplatsen med omgivningar utan också mer vardagliga stadsdelar fick raffinerat rumsskapande planer, exempelvis Majorna vid Karl Johanstorget som fullbordades med Karl Johansskolan, ett av Erik Gunnar Asplunds stiligaste verk. Det är en detaljerad genomgång som inte alltid är lätt att följa för den som inte är väl hemmastadd i Göteborg. Detaljrikedomen ger å andra sidan en mycket intressant inblick i praktisk stadsplanering. Götaplatsen och Kungsportsavenyns avslutning är hans mest kända verk. Annat blev på grund av markägare, konjunkturer, ekonomi och industriernas behov inte alls som det var tänkt, exempelvis de planer han gjorde för Lundby. Boken lyfter fram Albert Lilienberg som exponent för den österrikiske stadsbyggaren Camillo Sittes idéer, och utan tvivel visar hans planer i början mycket tydliga influenser därifrån. Men det intressantaste med Lilienberg är egentligen hans roll i övergången mellan det förra sekelskiftets romantiska stadsplanering i Sittes anda och den allt mer rationella planeringen under 20-talet som förebådar funktionalismen. I motsats till det som komma skulle kombinerade dock Lilienberg rationalismen med en tro på gaturummet, på gårdsrummet och på en arkitektur underordnad staden. Hans efterträdare blev funktionalismens pionjärer i Sverige, Sven Markelius i Stockholm och Uno Åhrén i Göteborg. Tillsammans hade de ritat en av Sveriges första modernistiska byggnader, det radikala kårhuset vid KTH i Stockholm. Under deras epok löstes stadsrummet upp och underordnades arkitekturen, en utveckling som nådde sin höjdpunkt under femtiotalet i Vällingby utanför Stockholm. I dag, när det är mer uppenbart än någonsin att det modernistiska stadsbyggandet inte på mycket länge haft något svar på samtidens frågor, ger den här boken välkommen inspiration och insikt i hur rationalitet och stadsbyggande kan kombineras på ett annat sätt än det modernismen erbjöd.


Kalle Anka behåller greppet om svenska folket

Summary: Fler tittade förra året men med 3.775.000 tittare fortsätter Kalle Anka att vara ett av svenskarnas viktigaste tv-program.

”Kalle Anka och hans vänner” i SVT sågs av 3.775.000 tittare. Det är nästan 100.000 färre än förra året, men fler än 2016. I en tid när tittandet på nättjänster ökar och tittandet på traditionell tv minska är det en anmärkningsvärt hög siffra. – Vi kan konstatera att trots det enormt stora medieutbudet vi har så är vi Kalle Anka trogen på julafton. Traditioner och att samlas kring ”lägerelden” är fortsatt viktigt för oss, säger Magnus Anshelm, vd på publikmätningsföretaget MMS. SVT:s programdirektör Lena Glaser är nöjd med siffrorna. – Det är väldigt roligt att så många väljer att samlas och titta på Kalle Anka precis efter att julvärden tänt ljuset. Kalle Anka och tv på julafton är fortsatt viktiga traditionsbärare. DN:s krönikör Johan Croneman skrev på juldagen att Kalle Anka är ”årets tråkigaste program” och borde skrotas. En åsikt han inte får gehör för hos SVT. – Vad man tycker om Kalle Anka är naturligtvis upp till var och en men jag utgår ifrån att de som tittar på programmet uppskattar det. Sen är det med all sannolikhet inte bara innehållet man är ute efter just känslan av att se på Kalle vid en särskild tid.


Kulturprofilen överklagar till Högsta domstolen

Summary: Kulturprofilen Jean-Claude Arnault överklagar hovrättens dom till Högsta domstolen. Han dömdes till två år och sex månaders fängelse för två fall av våldtäkt.

Högsta domstolen har tagit emot ett överklagande från kulturprofilen Jean-Claude Arnault. Det skriver domstolen i ett pressmeddelande. Arnault yrkar att Högsta domstolen ogillar åtalet i dess helhet. Han har också begärt och beviljats anstånd till den 28 januari med att utveckla grunderna för överklagandet. För att målet ska prövas av Högsta domstolen krävs att rätten beviljar prövningstillstånd. Jean-Claude Arnault dömdes i september i tingsrätten till två års fängelse för ett fall av våldtäkt begången mot en kvinna för sju år sedan. Domen överklagades av både försvaret och åklagaren. Hovrätten dömde i december mannen för två fall av våldtäkt till fängelse i två år och sex månader. Efter hovrättens dom sade mannens advokat Björn Hurtig till SVT att domen skulle överklagas: – Min klient är bestört på allvar. Han är förvånad, uppriven och ledsen. Han hävdar fortsatt sin oskuld, sade Hurtig till SVT. Kammaråklagare Christina Voigt sade efter hovrättens dom att hon inte var förvånad över beskedet att man tänkte överklaga domen – men att hon inte trodde att Högsta domstolen skulle bevilja prövningstillstånd: – De har varit på hugget men Högsta domstolen tar bara upp prejudicerande fall, sådana fall där Högsta domstolens bedömning har betydelse i framtiden, och jag ser inte att det skulle vara aktuellt i det här ärendet, sade hon till DN i början av december. Maria Ulfsdotter Klang, justitiesekreterare vid Högsta Domstolen, säger också att HD bara ger prövningstillstånd fall om domen kan bli prejudicerande eller om synnerliga skäl föreligger. Högsta Domstolen kommer att vänta med att ta ställning till efter 28 januari när kompletteringarna till överklagandet ska lämnas in av Arnault och hans advokat Björn Hurtig. – Då kommer de rimligtvis ha fört fram varför de vill ha ett prövningstillstånd. Dokumentet de har skickat in nu innehåller i princip bara yrkandet, säger Maria Ulfsdotter Klang. Generellt brukar det ta ett par veckor från att HD fått in en överklagan till att rätten tar ställning. Men tiden kan variera, säger Maria Ulfsdotter. – Det är svårt att säga nu, men antagligen kommer vårt beslut ett par veckor efter 28 januari. DN söker försvarsadvokat Björn Hurtig. Läs mer om Kulturprofilen och domarna mot honom 18 kvinnor: Kulturprofil har utsatt oss för övergrepp


Dagens skiva: Karl-Bertil Jonsson som juljazz sitter utmärkt

Summary: När Henrik Dorsin gör musikal av Tage Danielssons "Sagan om Karl-Bertil Jonssons julafton" är receptet typiskt metahumoristiskt, men Carl Bagges juljazziga musik klär den väl.

Henrik Dorsin må vara vassare på satir än på sång, men skördar framgångar i musikal efter musikal – eller operett. Som den metahumoristiskt moderniserade ”Glada änkan” på Kungliga Operan häromåret. Receptet är ungefär detsamma när han nu bearbetat Tage Danielssons tv-klassiker ”Sagan om Karl-Bertil Jonssons julafton” för Scalateatern och ”Grotesco”-generationen. Carl Bagges nyskrivna musik i juljazzig skrud sitter utmärkt även på skiva. Från den stämningsfullt framvispade prologen och Peter Dalles eleganta konsumtionskuplett till Vanna Rosenbergs vackert tindrande ”Fall snö”. Anton Lundqvist gör grabben som tar från de rika och ger till de fattiga i en musikalkaramell som delar ut både klappar och kängor till influencerålderns mest behövande. Bästa spår: ”En okänd välgörare” Läs fler musikrecensioner av Johanna Paulsson, till exempel om den förstärkta schlagertonen i "Så som i himmelen". Dagens skiva tar julledigt mellan 24 december och 6 januari. Den 7 januari är vi tillbaka igen.


Män som tror de är Jesus finns i hela världen

Summary: Under tre år har den norska fotografen Jonas Bendiksen följt män runt om i världen som alla anser sig vara Jesus. På julafton öppnar en utställning med hans bilder på Fotografiska i Stockholm.

Eldklot som slungas från himlen och brinnande svavelsjöar. Nej, det är inte ett utdrag ur FN:s senaste klimatrapport, utan en undergångsvision från Uppenbarelseboken som framstår som allt mer trovärdig. Inte underligt då att det runt om i världen finns människor som hävdar att de är Guds son, som åter nedstigit till jorden. Under tre år har Jonas Bendiksen följt några av dem med kameran, och med start julafton ställs bilderna ut på Fotografiska i Stockholm. – Det har varit tre år av magiska situationer, säger den norska fotografen. Han träffade bland annat brasilianske Inri Cristo, som sedan barnsben plågats av syner. Efter en sväng som guru för förmögna på 1970-talet fick han en vision under fastan om att han var den korsfäste som återfötts, och sedan dess har han spridit Kristi evangelium. Hans församlingsmedlemmar är numera Bendiksens ivrigaste följare på Instagram. – För mig är det svårt att peka på varför deras tro skulle vara mer orimlig än andras tro, menar Jonas Benediksen. I sibiriska Krasnojarsk träffade han profeten Vissarion. Hans församling har nu växt till en stad på femtusen invånare, vars jul sammanfaller med hans födelsedag den 14 januari. När Bendiksen ville fånga firandet med en översiktsbild blev dock stämningen uppjagad, eftersom han råkade klättra upp i deras heligaste träd. Men Guds son manade till lugn. Fotoprojektet springer ur en livslång fascination för religiositet, som Bendiksen tror beror på att han växte upp i ett gudlöst hem. Genom att följa kristusfigurerna har han kunnat närma sig frågor om tro. – Mitt dna är en skeptikers, den första frågan jag ställer mig är alltid: ”Är detta sant?” Men när jag sett vilken otrolig livskraft, mening och skönhet tron kan föra med sig, blir jag mer ödmjuk. Jag är inte längre säker på att frågan om sanningen är viktigast. Hans första messianska möte var med Moses Hlongwane, en sydafrikansk juvelhandlare som i början av 90-talet förstod att han var Fadern inkarnerad. Bendiksen sökte upp honom i en by utanför Durban, och när det kom fram att den norske besökaren ännu inte bokat hotell bjöds han att sova över. Männen i släkten sov i ett rum, kvinnorna i ett annat, men Frälsaren hade gott om plats inne hos sig. – Så jag hoppade i säng med Messias första kvällen. Det var väldigt spännande. Så: snarkar Messias? – Ja, lite, men jag har definitivt hört värre. Utställningen ”The last testament” på Fotografiska i Stockholm pågår 24 december 2017–17 februari 2019.


Vittnade till försvar för Kulturprofilen – får 60.000 kronor av Svenska Akademien

Summary: En författare som i hovrätten vittnade på Jean-Claude Arnaults sida har nu tilldelats 60.000 kronor från Svenska Akademien. – Jag blev bara glad och överraskad, säger författaren till Svenska Dagbladet.

Enligt författaren är det ett stipendium som hen fått av Svenska Akademien. Personen berättar i ett inlägg på sociala medier att hen på fredagsmorgonen hittade brevet från institutionen i sin postbox, men det är inte känt när brevet skickades ut. Till Svenska Dagbladet säger författaren att det är oklart varför hen fått stipendiet. – Kanske är det en uppmuntran av mitt skrivande här i min exiltillvaro. Jag har inte kommit ut ännu med den bok jag håller på med. Författarens senaste bok gavs ut för cirka fem år sedan. Svenska Akademiens kansli bekräftar för Svenska Dagbladet att författaren ifråga tilldelats ett stipendium om 60.000 kr ur Stina och Erik Lundbergs stiftelse. Författaren vittnade på försvarets sida i hovrättsförhandlingarna mot Jean-Claude Arnault, som senare dömdes för två våldtäkter. Enligt författarens vittnesmål har hen känt Arnault sedan början av 1990-talet. Summan som gått till författaren, 60.000 kronor, är densamma som Svenska Akademien nyligen ville ge till författaren Elise Karlsson. Hon var en av de 18 kvinnor som vittnade om kulturprofilen Jean-Claude Arnaults övergrepp i DN:s granskning från i fjol. Brevet som Elise Karlsson mottog från Akademien hade signerats av den ständige sekreteraren Anders Olsson. I brevet stod att man ”beslutat tilldela” henne en ”belöning på 60.000 kronor ur Svenska Akademiens egna medel”. Elise Karlsson tackade dock nej till pengarna: ”Det är fruktansvärt olämpligt och för mig ännu ett tecken på hur världsfrånvänd den kvarvarande delen av Akademien har blivit”, skrev hon då i ett offentligt inlägg. Karlsson berättade också för DN att som hon förstod det skulle hennes namn läsas upp vid Svenska Akademiens högtidssammankomst den 20 december, något som dock inte gjordes eftersom hon tackade nej till pengarna. Inte heller namnet på den författare som nu fått 60.000 kronor lästes upp vid torsdagens ceremoni. Det finns heller inga uppgifter om stipendiet på institutionens hemsida. DN söker författaren och Svenska Akademien. Läs mer: Björn Wiman: Varför fortsätter Akademien tala om jakt och krig? Kungafamiljen reste sig inte för Akademien Uppgifter till DN: Horace Engdahls tal ställs in efter hovets synpunkter


Konsertrecension: Nils Landgren med vänner knyter helst an till det goda

Summary: En vanlig blues kan ha allt som krävs av en julsång, och svensk folkmusik kan vara en annan sorts blues. Det blir tydligt när Nils Landgren och hans vänner firar jul.

Det är julkonserternas uppgift att ge betryggande svar på existentiella frågor. I verkligheten är publiken förmodligen rätt sliten så här års, så det gäller för musikerna att inte påminna så mycket om det. Nils Landgrens och hans sju vänner på Stora scenen på Kulturhuset Stadsteatern gör som de allra flesta i den svårt säsongsbundna genren: lite av det senare – för den viktiga igenkänningsfaktorn – och mycket av det förra – av i princip samma skäl. Det fordrar lite olika tillvägagångssätt. Referenserna till folks vardag handläggs lämpligen i mellansnacken men kan också ta sig uttryck i själva repertoaren. Ett exempel är en låt av Jessica Pilnäs, om ett par som försöker hitta tillbaka till varandra i juletid. Det gör de också, uppfattar jag det som – så låten återknyter till syvende och sist ändå till Det goda. Det onda är kanske i grund och botten vi själva. Vår egenkärlek, vår girighet – allt det där vi skäms för men som samtidigt driver stora delar av samhället vi har skapat. Det motas traditionellt i grind med kristna sånger och på det gärna allsång – som när Landgren, saxofonisten Jonas Knutsson, gitarristen Johan Norberg, basisten Eva Kruse, pianisten Ida Sand och sångerskorna Pilnäs, Jeanette Köhn och Sharon Dyall delar ”Stilla natt” med alla oss dödliga i bänkraderna. Mest effektiv är ändå en vanlig blues som Ida Sand sjunger ganska rakt upp och ner vid pianot. Bluesen som form har ju egentligen allt som krävs av en julsång, från det vardagliga till bävan och hopp inför högre makter. Även ett stycke svensk folkmusik framfört av Knutsson och Köhn fungerar om inte annat som en annan sorts blues, med både skönhet och klagan som bärande ingredienser. Och så förstås Landgrens avväpnande version av John Lennons redan i sig så avväpnande ”Imagine”. Oavsett hur det blir med julen vågar man kanske ändå tro på ett Gott nytt år. Läs fler musikrcensioner av Johannes Cornell, till exempel om hur Tanblues förenar persisk musiktradition med amerikansk blues.


Bokrecension: Carsten Jensen tar tempen på den rasande källarmänniskan

Summary: Det som förr var livshållningar är i dag konsumtionsmönster, konstaterar Carsten Jensen krasst i den nya essäboken ”Källarmänniskor”. Steve Sem-Sandberg läser en splittrad bok om vår tids populism.

"Krisen består i att det gamla inte dör och att det nya inte kan födas. Under denna övergångstid dyker det upp de mest olika morbida fenomen." Med detta citat ur Antonio Gramscis ”Fängelsedagböcker” inleder Carsten Jensen sin nya bok. I 109 miniatyressäer avhandlas ett otal sådana fenomeni morbosi, som uttrycket lyder på italienska: övergångsfenomen eller anomalier i tidsflödet som inte gått att förutsäga eller kan vara svåra att förstå. Flera av dem, menar Jensen, har uppstått i svallet av de emigrantvågor som nyligen drog genom Europa och den nationalistiska höger vars mandat stärktes av den så kallade flyktingkris som följde. Men Jensen tar även upp fenomen som kan men inte behöver ha anknytning till denna kris: växande religiös fundamentalism, den ideologiska hemlöshet som blir följden av att politiker skannar av opinioner i stället för att företräda åsikter, jakten på den absoluta lyckan såsom den bedrivs i sociala medier och vår tilltagande oförmåga att känna verklig empati och inlevelse med andra. Det som förr var livshållningar är i dag konsumtionsmönster, konstaterar Jensen krasst. Också litteraturen, som förr vidgade vår erfarenhetshorisont, sysselsätter sig numera ängsligt med det egna livets tillkortakommanden. Autofiktionen, med Karl Ove Knausgård som främsta företrädare, avfärdas som en exponent för en ny typ av "tröstlitteratur för en pressad och i allt högre grad olitterär medelklass". Vad man än må tycka om Carsten Jensen i övrigt: det blir mycket ljud när han ska ta upp företeelser han ogillar. Läs mer: Carsten Jensen skriver brev om klimatet till sitt ofödda barnbarn: ”Du kommer fråga dig hur vi tänkte” Nu kan man invända att övergångsfenomen är kännetecknande för alla tidsåldrar och alltid har setts som anormala eller avvikande. Man kan också tycka att det finns en fara i att tolka minsta företeelse som ett symptom på en större samhällelig sjuka. Jensen har även en fallenhet för att skriva allt i bestämd form. Populismen, heter det om så olika företeelser som Le Pens rasistiska hatkampanjer och Donald Trumps ekonomiska protektionism. Och hur ska vi förstå uttrycket ”den nyliberala människan”? Som en människa som företräder en nyliberal ideologi, som passivt tjänar samma ideologi eller som är ett offer för den? Eller allt detta samtidigt? Det känns slarvigt bara. Ett onödigt begreppsmissbruk. För Jensen tycks förutsättningen för all förståelse vara att det först finns ett begrepp för det som ska förstås. Med stöd i en Beatleslåt uppfinner han uttrycket "nowhere man" för att beteckna den rotlösa människan, oavsett varifrån denne härstammar, om han eller hon kommit som flykting eller skilts från mening och upprinnelse av andra skäl. I några essäkapitel reser han genom fyra städer i Spanien och Nordafrika och konstaterar när han kommer till utkanten av en av dem, en härva av korsande vägar och till synes planlös bebyggelse, att "det finns ingenting här som kan berätta för medborgarna var i världen de befinner sig". Det finns en kolossal arrogans i att upphöja ytliga observationer till lag på detta sätt. Vad vet Carsten Jensen på genomresa om de människor som bor här? Ingenting förstås. Men det är viktigare att få iakttagelsen att passa in i tankebygget än att stanna upp och försöka begripa något av det som händer på plats. "Källarmänniskor" är ett annat begrepp som Jensen myntat och som fått ge titel åt denna bok. Jensen använde det första gången i en artikel i Politiken 2011, då om Pia Kjærsgaard och anhängarna av det danska folkparti hon övertagit ledningen för. Uttrycket går tillbaka på Dostojevskijs roman ”Anteckningar från ett källarhål”, autofiktionens urtext enligt Jensen. I Dostojevskijs monologiskt rabblande huvudperson finner han själva prototypen för den socialt obemedlade människan som inte längre vet vem eller vad han ska skylla sina sorger på och full av skam och självhat vänder sitt raseri mot en mängd ställföreträdande fiender. Det spelar ingen roll om det är invandrare som förmodas stjäla hans jobb eller politiker som upphört att företräda hans åsikter. Hatet är den enda konstanten, eftersom hatet är det enda som ger honom en tydlig identitet, ett människovärde. Carsten Jensen: Kära svenskar, vägra bli ett förråat land Källarmänniskan är en art i tillväxande; så även i Sverige. Men trots den här bokens olycksbådande profetior envisas Carsten Jensen med att kalla sig optimist. Genom att återta ansvaret för sina åsikter och handlingar, att se sig som fullvärdiga moraliska subjekt och inte bara som passiva objekt för rådande tendenser, kan den moderna människan ta sig ur den grop av intellektuell och emotionell utarmning hon grävt ner sig i. Jag finner denna inställning, som genomsyrar hela boken, sympatisk. Människor som vet vad de gör, som inte bara ser sig som omständigheternas fånge, är naturligtvis mindre benägna att skylla sina ofärd och sina misslyckanden på andra. Tyvärr känns slutstyckenas hurtfriska trots allt-optimism något tillkämpad. Allt kan bli bra, menar Jensen, bara den framtidsskeptiske och flyktingen inser att de delar samma alienation och räcker varandra handen i ett försök att övervinna den. Men de morbida fenomen som Jensen försökt beskriva går nog djupare än att de kan lösas med hjälp av ett handslag. De borde nog också ha getts en annan form än denna väl lapidariska för att framstå som riktigt handgripliga och hanterbara.


Filmrecension: Käckt och sockersorgligt i ”Mary Poppins kommer tillbaka”

Summary: Emily Blunt blåser nytt liv i Julie Andrews ikoniska roll som den flygande nannyn Mary Poppins. Käck, förnumstig och lite farlig glider hon ner i ett ekonomiskt krisande London för att än en gång fixa biffen åt familjen Banks. Uppfriskande med riktiga skådespelare i stället för musikalartister, skriver Kerstin Gezelius.

När den ikoniska nannyn Mary Poppins kommer nersinglande genom molnen igen efter femtio år är det inte under ett paraply utan i ena änden av unge Georgie Banks lappade drake en blåsig dag i parken. Det är kanske det modigaste draget. Annars är det mesta sig likt från den klassiska sextiotalsmusikalen med Julie Andrews i titelrollen. Georgie är yngsta son till Michael (Ben Whishaw), som togs om hand av Mary Poppins när han var barn. Familjen Banks bor fortfarande på Cherry Blossom Lane och Michaels syster Jane (Emily Mortimer) har tagit över mammans politiska engagemang. Förtexternas stillastående, målade tablåer av London i gryningsljus signalerar direkt att här ska det bli retro av. När gatljusskötaren Jack (Lin-Manuel Miranda) sjunger om livet “Underneath the lovely London Sky” på en cockney som bara är något mindre ansträngd än Dick van Dykes skorstensfejares i originalet så har avtalet slutits med publiken: Här väntar inga otäcka överraskningar. Här serveras samma London-som-souvernir och arbetare-som-lustiga-krumelurer som 1967. Det är en riktig Brexit-karamell. Änklingen Michael jobbar på bank, precis som pappan, men hans huvudsakliga passion är konsten - förmodligen ett resultat av barndomschockerna med den flygande barnsköterskan. Nu hotar Stora Stygga Banken, förkroppsligad av en dryg Colin Firth, med vräkning och det är hög tid för Mary Poppins att göra entré med sin unika blandning av stränghet, prydlighet och galen magi. Emily Blunt har oförskräckt blåst nytt liv i Julie Andrews ikoniska roll. Lika käck och förnumstig, men farligare, lite mer oförskämd och aningen sorgsen när hon begrundar sin spegelbild - “practically perfect in every way” - i spegeln. Över huvud taget är det uppfriskande med riktiga skådespelare, snarare än musikalartister, i rollerna. Blunt, Ben Whishaw och Emily Mortimer leker ömsint och skickligt med de lite plastiga karaktärerna. (Meryl Streep, däremot, trampar tyvärr rakt i klaveret i en liten roll som tokig ryska). Men för att en skådespelardriven musikal ska lyckas måste sången och dansen komma ur dramat, i farten, så att bristen på virtuositet känns naturlig. Ben Whishaw fattar galloppen när han glider mellan tal och sång till sin döda fru i “A conversation”. När barnen sjunger “The place where the lost things go” för sin sörjande far är det också sockersorgligt på precis rätt sätt. Men när Blunt och Miranda drar på med alla musikalsångens manér och koreografen pumpar på som om varje svulstigt nummer var det sista, kommer den muntra framåtrörelsen av sig. Gång på gång. ”Man njuter inte av det”, som min unga bisittare artigt uttryckte det. Blunt kan sjunga men inte som Julie Andrews och hon borde ha tagit ett annat grepp. När allt är slut minns jag inte en enda sång. Det är fortfarande gamla “Chim chimney che-roo” från 1964 som ekar i skallen. Se mer: Tre moderna musikaler: ”Moulin rouge” (2001), ”Once” (2007), ”La la land” (2016).


Uppgifter till DN: Horace Engdahls tal ställs in efter hovets synpunkter

Summary: Till högtidssammankomsten i Svenska Akademien fanns planer på att Horace Engdahl skulle hålla ett tal. Men Akademien har bestämt att talet inte ska hållas. Enligt källor till DN togs beslutet efter en dialog med hovet.

Klockan 17 på torsdagskvällen inleder Svenska Akademien sin årliga högtidssammankomst. Men årets sammankomst blir en tillställning i moll. Flera högt uppsatta gäster uteblir från den ceremoniella traditionen i Börssalen, och de nya ledamöterna håller tal om sig själva i stället för om sina företrädare. Som DN tidigare kunnat berätta kommer inte Nobelstiftelsens vd Lars Heikensten, landshövding Sven-Erik Österberg eller överbefälhavare Micael Bydén att närvara. Ärkebiskop Antje Jackelén säger rakt ut att hon bojkottar sammankomsten. Även författaren Agneta Pleijel avstår från att närvara, trots att hon i våras tilldelades Svenska Akademiens nordiska pris, har hon berättat för SVT Nyheter. I vanliga fall deltar också hela kungafamiljen på högtidssammankomsten, men i år kommer varken prins Carl Philip och prinsessan Sofia eller prinsessan Madeleine med sin make Chris O’Neill. På Aftonbladets fråga om kungafamiljens begränsade närvaro utgör en diplomatisk markering mot Svenska Akademien svarar hovets informationschef Margareta Thorgren: – Så kan du ju tolka det, och den tolkningen har jag inget emot. Nu drabbas Akademiens återstående ledamöter av ytterligare en motgång. Till torsdagskvällens sammankomst fanns planer på att akademiledamoten Horace Engdahl skulle hålla ett tal. Men källor med insyn i arrangemangen kring högtidssammankomsten uppger att Akademien har beslutat att talet inte längre ska hållas. Enligt uppgifter till DN togs beslutet efter ”förtroendefulla” samtal med hovet. Formellt sett är det Svenska Akademien som självständigt bestämmer över programmet på högtidssammankomsten, men enligt DN:s källor hade hovet synpunkter på att Horace Engdahl skulle hålla ett tal. Även medlemmar av Akademien ska enligt DN:s källor ha ansett det vara olämpligt att Horace Engdahl skulle tala på högtidssammankomsten. Hans tidigare uttalanden om tingsrättens våldtäktsdom mot kulturprofilen Jean-Claude Arnault har lett till stark kritik. Hovets informationschef Margareta Thorgren betonar att det är Svenska Akademien som bestämmer över programmet på högtidssammankomsten. Men har hovet utövat några påtryckningar som ledde till att Horace Engdahls tal ställdes in? – Nej, det är Svenska Akademien som tar fram och råder över programmet som hålls under högtidssammankomsten. Jag kan inte kommentera om Svenska Akademien har fått synpunkter på programmet, säger Margareta Thorgren till DN. DN söker Svenska Akademiens ständige sekreterare Anders Olsson och Horace Engdahl sedan i går kväll. De har inte återkommit.


Imenella: ”Jag blir uttråkad om världen rör sig för långsamt”

Summary: Framtidens artist i P3 Guld. Årets hip hop och årets nykomling på Grammisgalan. Nomineringarna har regnat över Imenella, trots att hennes rapkarriär inte ens är ett år gammal. Först till sommaren släpper hon sitt första album.

Imenella sitter avslappnad i en soffa på ett skivbolagskontor i Stockholm. Runt henne hänger gigantiska bilder på Beyoncé – artisten som hon skämtsamt kallar sin andra mamma – och Whitney Houston. Veckan har varit hektisk: på torsdagskvällen uppträdde hon i Åre. Kvart i fem morgonen därefter tog hon tåget mot huvudstaden. Sedan en snabb pressträff och på kvällen en show i Gävle. När konserten är slut har hon inte sovit på fyrtioåtta timmar. – Jag gillar inte stillhet, säger hon utan ett tecken på trötthet. Jag gillar när det händer saker, jag vill känna mig upptagen. Annars blir jag väldigt uttråkad och känner att världen rör sig för långsamt. För mindre än ett år sedan debuterade Imenella som rappare när hon uppträdde på galan med kollegan och mentorn Stor. Nu är hon själv nominerad som Årets nykomling och Årets hip hop. Hon konkurrerar också om priset Framtidens artist på P3 Guld där hon också ska uppträda. Just nu turnerar hon också med Linda Pira. Det är hektiskt att vara Imenella. Efter debuten på Grammisgalan i februari släppte hon låten “Moves”. Strax därefter kom remixen, med artister som Ison och Finess. I augusti gav hon ut “Chagga”, som i skrivande stund har över två och en halv miljoner Spotifyspelningar. Men allting började med dans. Hon började som dancehall-koreograf och var medlem i det feministiska danskollektivet Unruly. – Dansen kommer från musiken, min första kärlek är musik, vare sig om jag vill sjunga eller dansa till den. Drömmen om att rappa har funnits sedan mitt sjuåriga jag kollade på MTV, berättar hon och beskriver hur hon hade idoler som Britney Spears, Christina Aguilera och pojkgrupperna Backstreet Boys, NSync och Five. – Jag har popinfluenser i min musik, man måste bara lyssna noga, lägger hon till. Men en annan stor influens i Imenellas liv är Frantz Fanon och hans bok “Svart hud – vita masker” (1952). Fanon var en författare, psykiater och politiker från den franska kolonin Martinique som skrev om rasism och kolonialism. I boken beskriver han relationen mellan kolonisatören och den koloniserade – vad det innebär att vara svart i en värld som domineras av vit kolonialism. – Alltid när man pratar om rasism är det fokus på den vita personen: den svarta är alltid offret, den vita är alltid förtryckaren. Det är klart att det är så, men Fanon trodde att man skulle “avkolonisera” sig själv och inte gå runt med ett självhat. Om man gör det, menar han, att man är i frid med sig själv, säger Imenella. Hon menar att gick själv igenom en sorts “avkolonisering”: började läsa på om rasism och analyserade sina egna destruktiva beteenden. Till exempel berättar hon att hon bara pratade svenska med sin mamma på telefon i offentliga rum, fast de båda talar flytande somaliska. För att anpassa sig. – Ja, det var sådana saker jag satte igång att tänka på: jag började medvetet prata somaliska med min mamma och använda slang i vita sammanhang. Jag mår jävligt mycket bättre i dag när jag slipper gå runt som en robot och rätta mig. Läs mer: Konsertrecension: Linda Pira, Imenella och Unruly på Stadsteatern Innan Imenella upptäckte Frantz Fanon kände hon sig inte hemma någonstans. I hemlandet Somalia är hon svensk. I Sverige är hon somalier. Hon hamnade i ett mellanförskap. – Det är någonting jag aldrig kommer ifrån. Jag började se det som en vacker sak i stället. Jag bor i Rinkeby, ett område där vi är välsignade med många olika kulturer. Jag förstår många språk – vilket är tydligt i min musik. Varför vara en jättebasic svensk person som bara pratar ett språk när jag förstår turkiska, spanska, romani och somaliska? Det är fett coolt. Man går runt som ett internationellt lexikon. Språkrikedomen är tydlig i Imenellas låttexter. Ordet “Chagga” – som i dag är hennes största hit – är lånat från wolof och betyder hora, slampa, prostituerad. Med låten tar hon tillbaka ordet från män genom att applicera det på killar. Med sin debutlåt “Moves” ville hon stärka somalier och hennes mamma sjunger i den: “Vi dansar dansen för platsen som vi dör för/ Är det inte ungdomarna som försvarar vår heder/ och upplyfter våra traditioner och kultur.” Imenella vet att många av hennes lyssnare ser upp till henne, men betonar att hon inte är en förebild. I stället ser hon sig själv som en representant för svarta och rasifierade i Sverige. Och hon är stolt över det. – Jag tänker verkligen på vad jag gör och hur jag gör det. Jag fattar att unga tjejer som ser upp till mig, det är jag jättemån om och tar aldrig för givet. Men att vara en förebild begränsar en – jag måste kunna göra misstag. Folk måste uppfostra sina egna barn och inte tro att jag ska göra det åt dem. Dagligen får Imenella filmklipp av unga tjejer som rappar eller sjunger som frågar vad hon tycker om dem. Hon märker en förändring i hur de unga tjejerna ser ut. – Unga somaliska tjejer i slöjor vågar nu lägga upp videos och skicka dem till mig, säger Imenella och lägger till: – Jag tror jag kan räkna på en hand hur många svarta kvinnor det finns inom hip hop. Folk uppskattar verkligen mig, och alla de här fantastiska kvinnorna i branschen, för att vi behövs. Det kan aldrig bli nog av oss.  Imenella Slog igenom som rappare för mindre än ett år sedan på Grammisgalan. Hennes låt “Chagga” har över 2,5 miljoner spelningar på Spotify. Imenella är Grammisnominerad som Årets nykomling och Årets hiphop för “Chagga” och “Moves – remix”. Hon är också nominerad på P3 guld-galan som Framtidens artist , där hon också ska uppträda. Hon är nu aktuell med låten “Fråga om mig” som är producerad av Stress. Till sommaren släpper hon sitt första album.  "Stor är min Mr Miyagi" "Jag behöver folk som pushar mig och det gjorde han. Stor är min Mr Miyagi. Han har lärt mig allt jag kan om rap, och jag lär mig fortfarande av honom. Stor är en väldigt stor insirationskälla för mig, han är en poet och en av de sjukaste artisterna vi har i Sverige."


De får Maria Bonnier Dahlins stipendium

Summary: Maria Bonnier Dahlins stiftelse har sedan starten 1985 premierat unga, nyskapande konstnärer. Liva Isakson Lundin och Linnea Sjöberg är årets stipendiater.

Liva Isakson Lundin och Linnéa Sjöberg har belönats med Maria Bonnier Dahlins stiftelses stipendium för 2018. De får 100.000 kr var och i vår presenteras deras konstnärskap i en utställning på Bonniers Konsthall. Liva Isakson Lundin är född 1990, bosatt i Stockholm och arbetar med skulptur och installationer. Enligt prismotiveringen så undersöker hon ”materialens inneboende beskaffenheter och fiktiva känslolägen” . Verken i material som stål, gelatin, gummi och glas bärs av kontraster mellan storheter som mjukt och hårt, fett och torrt, fast och tillfälligt. Linnea Sjöberg, född 1983 och bosatt i Berlin, är uppmärksammad sedan tidigare för sina konstprojekt där hon ”gång efter gång sätter sig själv på spel”. Hon lever sig in i olika personligheter och roller, som ”Karriärkvinnan” hon spelade under 1,5 år. I verket ”Salong Flyttkartong” bedrev hon en ambulerade tatueringssalong och senast gestaltade hon en vikingakvinna. Läs mer: Två unga konstnärer belönade av Maria Bonnier Dahlins stiftelse Maria Bonnier Dahlins stiftelse Stipendiaterna Liva Isakson Lundin och Linnéa Sjöberg presenteras i en utställning på Bonniers Konsthall 13/3-14/4. Maria Bonnier Dahlins stiftelse grundades 1985 av Jeanette Bonnier (1934-2016), till minne av dottern Maria som omkom i en bilolycka 1985, endast 20 år gammal. Gästjuryn 2018 bestod av konstnären Lars Nilsson och Jo Widoff, intendent för internationell konst på Moderna Museet.