Gatan sätter tonen

Summary: I nära en kvarts sekel stod den blinde gatumusikanten Moondog på Manhattan. Och han fick stor musikalisk betydelse. Torbjörn Elensky fascineras av en ny biografi över ett märkligt öde.

Böcker Robert Scotto ”Moondog. The viking of 6th Avenue. the Authorized Biography” förord av Philip Glass Process media, 2007 I begynnelsen av 50-talets heta ungdomskultur fanns en diskjockey med egen tv-show i Cleveland och ett intro som blev stridsrop för tusentals tonåringar. Han hette Alan Freed och kallades ”Moondog”, hans program hette ”Moondog house” och där fanns både moondoggers, en moonlady och moonpuppies. Både radioshowens namn och dess signaturmelodi, den kryckigt rytmiska ”Moondog symphony” var hämtade från Louis Thomas Hardin (1916–1999) en blind gatumusikant i New York, som komponerat under namnet Moondog sedan 1947. Louis Hardin kallade det plagiat. Ingen hade bett om tillstånd. Ingen hade betalat royalty. Men Alan Freed blev bara mer och mer berömd. När hans show flyttade till Newark utanför New York drog den 11 000 besökare på en kväll. Särskilt anmärkningsvärt var att han specialiserat sig på svart musik, och att han ända från början jobbade på att få ihop en integrerad publik – något unikt i början av 50-talet. Den blinde gatumusikern Moondog krävde dock sin rätt. Han stämde Alan Freed för att ha stulit namnet och för att ha använt hans musik utan tillåtelse och utan att betala royalty. Den äkte Moondog vann, inte de 100 000 dollar han först begärt, men väl 3 500, som han stoppade ner i en av de hemliga fickorna på sin egenhändigt sydda tunika när han gick ut från domstolen. Alan Freed tvingades byta signatur, och i stället för ”moondog” myntade han uttrycket ”rock and roll”. Det finns flera excentriker i den amerikanska 1900-talsmusiken, från Charles Ives via Henry Cowell till John Cage. Personer som med uppfinningsrikedom, och utan att tyngas av arvet efter den europeiska konstmusiken, skapat nya klangvärldar som vidgat lyssnandet: ”Happy new ears!” En av de mest originella var gatumusikanten Moondog. Född och uppvuxen i rena Vilda Västern, som son till en kringflyttande predikant, kunde han snara smådjur och skjuta från höften när han var elva år. Sexton år gammal pillade han med en detonatorhylsa, som han hittat vid vägkanten. Den exploderade och gjorde honom blind för livet. Knappt tio år efter hans död kom Robert Scottos auktoriserade biografi. Det är fascinerande läsning om hur en man, som kanske under andra omständigheter skulle ha gått under, genom disciplin och okuvligt självförtroende skapade ett musikaliskt universum vars omfattning ännu inte har utforskats färdigt. Boken är full av intressanta anekdoter och märkliga berättelser, men viktigare än så är att Scotto på allvar belyser Moondogs musikaliska betydelse. Både Toscanini och Benny Goodman vittnade för honom i rättegången mot Alan Freed. Till beundrarskaran hörde Dean Martin, Sammy Davis och Charlie Parker – som tillägnades den dansanta sorgemusiken ”Bird’s lament” i samband med sin död – liksom Cassius Clay, och han jammade vid flera tillfällen ihop med de unga tonsättarna Philip Glass och Steve Reich. Särskilt Philip Glass tycks han ha påverkat. Men både Moondogs polyrytmi (flera rytmer samtidigt, något han kallade ”snaketime rhythm”) och den repetitiva uppbyggnaden av flera av hans mest kända stycken, som ofta är konstruerade i en sinnrik kanonform, som bygger på djupa kunskaper och känsla för kontrapunktik, går igen i ganska mycket av den musik som kan kallas minimalistisk. Philip Glass har skrivit bokens inledning, en liten berättelse om hur Moondog var inneboende hos honom och hans fru ett år på 60-talet. Han nämner en del mindre sympatiska drag: att Moondog tyckte sig ha rätt att ta i alla kvinnor han mötte – och att han själv sa: ”Jag kan inte bli åtalad för våldtäkt, för de kan inte göra det mot blinda personer” samt att han nästan uteslutande åt snabbmat från Kentucky Fried Chicken och Dunkin Donuts, och att han slängde allt skräp på golvet, så att Philip Glass fick ägna en massa tid åt att plocka upp efter honom. De osympatiska dragen gör honom bara mera mänsklig. Efter att ha stått på Sjätte avenyn på Manhattan i nära en kvarts sekel, lika berömd som landmärke som Empire State Building, och troligen en av de mest fotograferade personerna i staden under både 50- och 60-talen, flyttade han till Tyskland 1974. Han hade alltmer kommit att identifiera sig med en delvis rätt märklig uppfattning om vikingakulturen, som han ställde i motsättning till det moderna amerikanska livet. En av hans viktigaste kontakter och närmaste vänner under de sista åren var den svenska musikern Stefan Lakatos, som än i dag är den troligen främsta uttolkaren av Moondogs musik. I början av 80-talet vistades han upprepade gånger i Sverige och spelade bland annat på invigningen av den stora vikingautställningen på Historiska museet – då han inte tilläts bära sin hjälm med de stora hornen, för att de inte ansågs autentiska. Vare sig man är intresserad av människoöden eller 1900-talets musikhistoria är Moondog en gripande, motsägelsefull gestalt som det är värt att bli närmare bekant med. I biografin finns också en cd med flera bra inspelningar, både av Moondog själv, av jammandet med Reich och Glass liksom Lakatos. Torbjörn Elensky litteratur@dn.se


Fin fläkt från förr

Summary: I London – staden som har ett museum för nästan allt – finns världens enda solfjädersmuseum. 4 000 solfjädrar har mrs Hélène Alexander samlat ihop. Museet kan hyras för fester

Mrs Alexander är inte särskilt förtjust i Karl Lagerfeld, som är chefsdesigner på Chanel och den nutida person som mest sammanknippas med solfjädrar. Fyra gånger har hon försökt kontakta honom, fyra gånger har han icke bemödat sig om att svara. – Karl Lagerfeld är en mycket oförskämd gentleman och jag kunde inte bry mig mindre om honom. Dessutom använder han sina solfjädrar urskillningslöst, slår hon fast. Han hade en fin samling solfjädrar, men de är alla förstörda nu. I mrs Alexanders värld är det inte helt enkelt att veta vad som är det största brottet: att inte svara på fyra kontaktförsök, eller att inte ta hand om sina solfjädrar. Tillsammans med sin bortgångne make är Hélène Alexander grundare och numera föreståndare och kurator för världens enda museum för solfjädrar. Det borde inte förvåna någon att detta museum ligger i London, staden som har ett museum för nästan allt. Över 4 000 solfjädrar ingår i samlingarna. Mrs Alexander började sitt samlande redan på 1950-talet, då var det nämligen möjligt att hitta gamla solfjädrar från 1800-talet för en spottstyver. Intresset för vackra ting fick mrs Alexander med sig med bröstmjölken eftersom hennes far var en världsberömd antikhandlare. Hon växte upp i Alexandria i Egypten och när hon började studera konsthistoria insåg hon att solfjädrar hade mer bottnar än bara dekorativa objekt att svalka sig med. Solfjädrar berättar nämligen en historia om sociala, kulturella, politiska och konstnärliga förändringar, genom att de är en unik kombination av mode, kostym, konsthantverk, konstverk, illustration och etikett. – Ett av målen med våra utställningar är att människor ska lära känna solfjädrar som ett dekorativt objekt som står för sig självt, som folk ser på porslin, som kläder, förklarar mrs Alexander. De har en historia som berör livets alla delar. Folk ser ofta solfjädrar som lättsinniga föremål, men när man tittar närmare ser man att de inte är det. Här börjar mrs Alexander förklara hur den nuvarande utställningen med solfjädrar med bibliska teman använder sig av motiv från Gamla testamentet för att berätta något om Nya testamentet och hur den franska societeten ännu under Ludvig XV:s tid var kunnig om den bibliska historien om Ester genom att Racines pjäs om henne fortfarande spelades. Solfjädersmuseet, The Fan Museum, ligger i Greenwich i ett vackert gammal hus i georgiansk stil från 1721. Huset förvärvades redan 1985 men var tvunget att renoveras före öppningen av museet 1991. På nedervåningen visas den permanenta kollektionen, medan det är på övervåningen som de tillfälliga utställningarna är. – Det är viktigt att vi håller efter våra solfjädrar. De ska inte vara öppnade eller slutna alltför länge. Av den orsaken byter vi utställning var fjärde månad och vi har haft ca 50 utställningar sedan vi öppnade. Vissa kanske har hört talas om ett ”hemligt” solfjädersspråk men det är något som mrs Alexander är föga imponerad av: – Det är under 1800-talet som detta så kallade språk uppstår, när flera stora franska solfjädersmakare börjar tillverka solfjädrar i Spanien. För att göra dem mer populära hittar de på en dum historia om att om man sätter solfjädern mot näsan så betyder det ”gå i väg”. På 1700-talet var solfjädrar ett medel för politiska budskap, för spel, för intellektuella människor. På 1800-talet blir de mycket mer av en accessoar och statussymbol. Förra året blev hertiginnan av Cornwall, prins Charles andra fru Camilla, beskyddare av museet, något som känns självklart med tanke på den starka koppling som finns mellan kungahus och solfjädrar (mrs Alexander hävdar till och med att det minskade intresset för solfjädrar under 1900-talet korresponderar med kungahusens allt mindre inflytande världen över). Förra året visade museet det holländska kungahusets solfjäderssamling och mrs Alexander förklarar entusiastiskt att hon även funderat på att göra samma sak med det svenska. – Jag vet att den svenska kungafamiljen har en fin samling solfjädrar. Det har uppenbarligen funnits ett starkt intresse, ni har ju till och med något som heter Solfjädersorden! Solfjädersorden instiftades 1744 av kronprinsessan Lovisa Ulrika och delades endast ut en enda gång till det sällskap som närvarade under en seglats då kronprinsessans solfjäder gick itu och alla fick var sin bit. Och med tanke på det ökade intresset för kungahuset som kommer i kölvattnet av kungliga bröllop kan man kanske förvänta sig fler solfjädrar framöver. – Jag hoppas mycket på att vi med den globala uppvärmningnen kommer att använda solfjädrar åter igen. DANIEL BJÖRK resebilagan@dn.se The Fan Museum, 12 Crooms Hill, Greenwich, London SE10 8ER Station: Cutty Sark. Öppet: tisdag–lördag 11–17, söndag 12–17. Inträde: 4 pund. Telefon: +44 (0)208-305 1441. Webb: www.fan-museum.org Man kan hyra delar av museet för födelsedagar och bröllopsfester, ca 250 pund för fyra timmar. Flyg till London med Ryanair, British Airways eller SAS, från 384 kr t/r. Ett hotell i mellanprisklass kostar ca 800–1 400 kr per natt för ett dubbelrum för två personer. Dagens Nyheter klimatkompenserar för alla sina flygresor.


Obama vill öppna Acta-avtalet

Summary: En ny amerikansk policy kan öppna upp Acta-förhandlingarna. Obamaadministrationen har beslutat att se över medborgarnas insyn i internationella förhandlingar.

“En ny policy skulle skapa möjligheter för medborgarna att få insyn i såväl regionala som bilaterala och unilaterala förhandlingar,” skriver James Love, chef för lobbyorganisationen och tankesmedjan Knowledge Ecology Notes på deras webbsida. Förra veckan träffades president Barack Obamas handelsministrar och representanter för olika intressegrupper för att diskutera USA:s policy i förhandlingar kring internationella handelsavtal. Intressegrupperna som arbetar för att förhandlingarna öppnas upp och blir mer tillgängliga för medborgarna företräddes av bland andra James Love. I ett tidigare uttandande har Barack Obama meddelat att han valt att behålla hemligstämpeln i förhandlingarna kring det kontroversiella Acta-avtalet som DN.se skrivit om tidigare. Motiveringen var att det skulle skada USA:s nationella säkerhet att offentliggöra Acta-dokument. Men nu har alltså Obamaadministrationen beslutat att se över sin informationspolicy kring internationella avtal, vilket kan komma att påverka öppenheten krig förhandlingarna i Acta-avtalet. I ett pressmeddelande på Vita Husets hemsida framgår att Obamaadministrationen nu har beslutat att se över det amerikanska handelsministeriets (USTR) informationspolicy. Översynen beräknas vara klar inom några månader och handelsministrarna och intressegrupperna ska inom kort träffas igen för att fortsätta diskussionerna. USA: s justitieminister Eric Holder som är positiv till beslutet, sade i ett pressmeddelande förra veckan att ”den amerikanska befolkningen har rätt att ta del av information som handlar om deras regering. De nya riktlinjerna ska säkerställa öppenhet och transparens.” Översynen av informationspolicyn ska syfta till att förverkliga de idéer om öppenhet som president Barack Obama talade om i sina inledningsanföranden i slutet januari: ”Öppenhet ska vara en USA:s hörnstenarna under mitt presidentskap,” sade han.


Hanna, pappa, djur

Summary: I sin debutroman skildrar Hanna Hellquist sin uppväxt bland djur, från den första trynsnoken. Det är ofta roligt, men hade krävt en vass redaktör, skriver Nina Lekander.

Hanna Hellquist ”Karlstad Zoologiska” Albert Bonniers förlag Leif G W Persson har sagt att han gillar Hanna Hellquist när hon skriver i DN, men att han oroar sig lite för henne. Jag säger detsamma, och uppskattar henne dessutom i P 3:s ”Morgonpasset”. Fast jag oroar mig förmodligen inte på samma sätt som Persson, alltså över att Hellquist kanske avslöjar för mycket om sin småalkade pappa eller sin mammas allergiske pojkvän Göran. Vad som bekymrar mig är var det ska sluta rent stilistiskt. Hanna Hellquist har ju ett sätt att bara börja och sluta en text utan några som helst av de vanliga krusidullerna, utan förvarningar eller konkluderande knorrar. Ibland vill jag rent av be henne att skriva om. Det är väl inga brev du skriver heller, hörru Hannapanna? (Så där intim med henne känner man sig lätt.) Eller så är det just det: brev från brudrummet. Jag får samma känsla när jag läser denna hennes första roman, som snarare är en sorts brev- eller krönikesamling. Hellquist börjar och slutar, börjar och slutar; och inte så sällan undrar jag när boken egentligen börjar. Eller vad som skiljer de här texterna från hennes DN-kåseri i onsdags, som jag läste i trevnad men som inte innehöll så mycket nytt eller annat än vad som står i boken. Och: vad vill nu Hanna Hellquist med ”Karlstad Zoologiska” (en för övrigt toppen titel som både betecknar en djuraffär som hennes pappa och mamma hade en gång, och pekar mot den för svensk skönlitteratur abnorma mängd djur som förekommer i boken)? Hannas pappa är galen i alla slags djur, mamman är snäll mot alla slags djur, Hanna är både och. Veganer och känsliga varelser varnas emellertid: här kysser och slår man ihjäl diverse djur med samma varma själ. Egentligen börjar boken så här, med det bara en sida korta kapitlet ”Trynsnoken”: ”Mitt allra första djur var en trynsnok. En ganska liten snok med en liten utväxt på huvudet…” Kapitlet slutar: ”Pappa gillade att jag inte var rädd för snokar när jag var tre.” Det är en väldigt bra ingress i korta okomplicerade huvudsatser, faktiskt just stilistiskt medveten. Hellquist anteciperar hela bokens dryga 260 sidor. Den handlar om mer eller mindre underliga djur. Den handlar om Hanna och hennes pappa. Om kärleken till honom, om att erövra och förtjäna den kärleken – inte alls lika självklar som den kärlek mamman ger och får. Det rör sig förstås om en excentrisk pappa. Inte en lika stor tok som Mian Lodalens tattarfarsa i ”Dårens dotter” (som man så klart kommer att tänka på), eftersom han inte verkar ett dugg farlig och eftersom han trots en hel del frånvaro i form av äventyrliga utflykter i utlandet ändå tar ansvar för sin dotter när han väl är på plats. Lite som Åsa Linderborgs pappa i ”Mig äger ingen”. Minus klassmedvetenhet, plus matlagning. Hannas pappa är också arbetarklass eller lägre medelklass, men framför allt är han en bussigmacho hembrännande lantis ute i skogen där han hämtar en del av sina djur – från rudor till korp- och måsungar (hu!). Hemma hos Hanna finns dock ingen politik, blott ett sakta uppvaknande och milt överseende genusmedvetande hos jagberättaren. Män, till och med när de är fäder, kommer ju mycket lättare undan än kvinnor och mödrar med att vara utlevande, egoistiska, fulla och allmänt flänga. Något som Hellquist lyckligtvis gestaltar i stället för att skriva oss på näsan. Det är kanske detta Hanna Hellquist vill visa med sin bok. Samtidigt som hon, vilt skuttande mellan alla sina åldrar, ger oss en skilsmässofamilj som inte är dysfunktionell och trots allt samarbetar rätt robust och oneurotiskt: pappa, mamma, Göran och Hanna. Sedan är det ju så att Linderborg skriver bättre och är mycket erfarnare än Hellquist, och att Lodalen är en mer crazy storyteller. Samt att både Lodalen och Hellquist skulle behöva vassare redaktörer. Vad är det med de stora förlagen nu för tiden? Inte för att Hanna Hellquist skriver dåligt. Tvärtom är hon ofta rolig med en sorts bondsk direkthet som inte larmar och gör sig till. Men hon skulle ha behövt lite guidance, mera riktning i skrivandet, en smula lättare rengöring på sina ställen. Man behöver till exempel inte noga beskriva på två ställen (sidan 88 och 180) att kakaduor dammar så förbannat infernaliskt – även om det är kul att få veta att man måste duscha dem, särskilt med en irriterande allergiker i huset. Många lustiga ”hur funkar djur”-fakta blir det. Men när man upprepar sig bör man skriva ”som sagt” i någon form, alternativt eskalera effekten. Eller hur, Hanna? Och ”representabel”, vad är det för kontamination mellan representativ och presentabel! (Eller är jag dum, är det skojigt?) Fast vi behöver nog inte bekymra oss för Hanna Hellquist (märk hur jag här sluter recensionen i en prudentlig cirkel), redan före debuten karaktäriserad som ”stjärnskott”. Hon har säkert saker att berätta, men är inte färdig än. Ge henne tid och strid. Nina Lekander litteratur@dn.se Eftersom Hanna Hellquist är skribent i DN recenseras hennes bok av Nina Lekander, journalist och kritiker i Expressen.


Alla tiders jazzfluga

Musiken ligger som en stompig ljudmatta över ”Le siècle du jazz”, 2 000 kvadratmeter i bottenplanet på Quai Branly. Besökarna har svårt att hålla benen stilla och jazzar glatt genom tio tematiska rum med titlar som ”Jazzåldern i Amerika”, ”Swingeran” och ”Bebop”. Här finns montrar med notblad, affischer, skivor, tidskrifter, böcker, foton och fullt med bildkonst, ackompanjerat av fyrtiotalet ljudupptagningar och åtskilliga filmklipp. – Jazzen är ett häpnadsväckande fenomen som höll i sig hela 1900-talet, en av seklets viktigaste konstnärliga landvinningar som mer eller mindre influerat alla konstarter, säger utställningskommissarien Daniel Soutif, fransk museiman, konstkritiker, filosofiprofessor och mångårig jazzskribent. – Det är också mitt livs musik, tillägger han. Daniel Soutif gör genast klart att detta inte är en musikhistorisk utställning. I stället ligger fokus på hur jazzflugan påverkade särskilt de visuella konsterna: måleriet, fotografin, den grafiska designen, serieteckningen och filmen. Här ges närmare tusen exempel på detta, med åtskilliga samlarobjekt och bidrag av stora konstnärer som Pablo Picasso, Henri Matisse, Piet Mondrian, Man Ray, Jackson Pollock och Andy Warhol. – Relationen mellan jazz och andra konstarter var mycket rikare än jag trodde, säger Daniel Soutif. På frågan varför just jazzen haft ett sådant inflytande, svarar han: – Jazz är inte bara musik, det är en attityd till livet, ett sinnestillstånd. Jazzen präglas av improvisation, både enskild och kollektiv, en fri modell och katalysator för många konstnärer. Daniel Soutif har länge burit på denna utställningsidé men först då han lämnade Frankrike för ett museijobb i Italien tog projektet fart. Det invigdes i höstas på Mart, moderna museet i Trento, en liten stad i italienska Sydtyrolen. Fler än 120 000 besökare kom. – Chansen är stor att det blir ännu fler här, säger Daniel Soutif, väl medveten om att Paris länge varit Europas jazzhuvudstad. Jazz sägs vara den första konstform som uppstått och utvecklats i USA. Utställningen spårar jazzens rötter till sydstaterna och en syntes av afrikanska och europeiska influenser: däribland minstrel, cakewalk och ragtime, med Scott Joplins ”Maple leaf rag” från 1898 som första ljudillustration. Den 50 meter långa tidslinjen startar 1917. Då gjordes den första inspelningen med ordet ”jass” på omslaget, samma år som stängningen av Storyville, ett nöjesdistrikt i New Orleans som sysselsatte många musiker. De emigrerade då till Chicago och New York. – Ett år senare fanns jazzen överallt och gav för första gången afro-amerikanerna ett kulturella erkännande, berättar Daniel Soutif. Benämningen ”jazzåldern” myntades av Scott Fitzgerald 1922, men utställningen lyfter särskilt fram det som kom att kallas ”Harlemrenässansen”, en urban rörelse genomsyrad av både musik, litteratur och konst. Här utmärker sig färgade konstnärer som Archibald Motley och Aaron Douglas, som elegant fångade den elektriska stämningen på jazzklubbar och i stadsmiljön. Här finns också författaren/fotografen Carl Van Vechtens porträtt av jazzstjärnor som Billie Holiday och tysken Winold Reiss postkubistiska tuschmålningar från Harlems heta jazzmiljö. Men rasismen var svår i USA, vilket inte minst en censurerad film från 1937 visar: svarta framställs fördomsfullt som dumma och lata, de påstås hellre hänga på jazzklubbar än gå i kyrkan eller jobba. Jazzen spreds till Europa under första världskriget med amerikanska militärorkestrar. Joséphine Baker och hennes ”La revue nègre” gjorde succé under det glada 20-talet och porträtterades av en rad konstnärer i Paris. ”Swingepoken” 1930–39 var de stora orkestrarnas tid med bland andra Count Basie och Duke Ellington, som fick massorna att dansa. Skivutgivningen tog fart och skivkonvolutens form utvecklades av mästare som Alex Steinweiss, för skivbolaget Columbia. Denna era sammanföll med ljudfilmens genombrott och här har jazzfilmerna ett eget rum med allt från en helt abstrakt film av Norman Mac Laren, till bidrag av Louis Malle, John Cassavetes och Clint Eastwood. Vilken jazzbild är då bäst? – Matisses jazzeri, svarar Daniel Soutif tveklöst och framhåller collaget från 1943 där en svart man med rött hjärta svävar i det blå. Alla tiders jazzfluga. Det svänger på Musée du Quai Branly. Paris omtalade etnografiska museum har precis öppnat utställningen ”Jazzseklet”, om hur jazzen under 1900-talet både revolutionerade musiken och influerade konsten. Matisse fångar frihetskänslan i jazzen, medan en konstnär som Mondrian var mer upptagen av den dynamiska rytmen. Han såg musiken som besläktad med sitt plangeometriska måleri och var övertygad om att jazzen skulle revolutionera världen. ”Le siècle du jazz” avrundas en bit in på 2000-talet, med verk av konstnärer som Lorna Simpson, Jeff Wall och David Hammons. Afroamerikanen Hammons är representerad med tågbaneinstallationen ”Chasin’ the blue train”, både en hyllning till jazzlegenden John Coltrane och symbol för ett tåg som fortfarande är i rullning. – Jag trodde först att jazzviruset inte var så aktivt i dag. Men jazzkulturen är i högsta grad levande och universell. Största jazzkonstsatsningen hittills ”Le siècle du jazz” visas t o m 28/6 på museet Quai Branly i Paris och på Centre de Cultura Contemporània i Barcelona 21/7–18/10. Utställningen är den hittills största i sitt slag, med tusen jazzrelaterade objekt: allt från bildkonst till grafisk design, skivor, litteratur och film. Svenska bidrag saknas men en litografi av Francis Picabia är inlånad från Dansmuseet i Stockholm. Till utställningen hör programverksamhet med konserter, diskussioner, konferenser och filmvisningar. Katalogen är en tegelsten på 416 sidor, ca tusen illustrationer och texter av främst curatorn Daniel Soutif. Info på www.quaibranly.fr


Historisk kollaps.

Summary: För en vecka sedan avbröts förhandlingarna om ett nytt Saltsjöbadsavtal. Betyder det att en ny era har inletts i svensk politik? Göran Greider beskriver ett scenario där den svenska modellen till sist dör - med ett pip.

För exakt en vecka sedan, på förmiddagen förra onsdagen, gav delegationen från Svenskt Näringsliv beskedet att förhandlingarna om ett nytt Saltsjöbadsavtal avbryts. Samtalen med LO och tjänstemannasidan hade då pågått i nästan två år men när de avbröts så skedde det på ett sätt – plötsligt, bryskt, utan förvarning – som i sig tycktes signalera att en ny era anlänt: Förhandlarna på löntagarsidan såg både förbannade, upprivna och till och med förvirrade ut när de dök upp på sina presskonferenser och i medierna. Kontrasten kunde inte vara större mot den tid då det klassiska Saltsjöbadsavtalet slöts 1938. Det finns ett känt foto från undertecknandet av avtalet som skedde i Gula salongen på Grand Hôtel i Saltsjöbaden. Förhandlingarna om ett så kallat huvudavtal – ett avtal om spelreglerna på arbetsmarknaderna – hade pågått i flera år men en kväll i december kom de till slut överens och en församling allvarsamma män förevigades på ett foto som ofta dyker upp i historieböckerna. Nu var det i stället två upprörda kvinnliga representanter på löntagarsidan som klev ut ur förhandlingssalen. Hur historiskt var detta? De senaste veckorna har arbetsmarknaden gungat till ordentligt, framför allt när IF Metall nyligen förhandlade fram möjligheterna att lokalt gå med på inkomstsänkningar för att rädda företag. Men varför valde Svenskt näringsliv att ensidigt bryta upp från förhandlingarna? Blev de rent av inspirerade av IF Metalls dramatiska avsteg från den klassiska Svenska modellen? Så lät det i alla fall en smula på Signhild Arnegård Hansen, ordförande för Svenskt Näringsliv, när hon efteråt intervjuades. De som har insikt i organisationen påminner ofta om att Svenskt Näringsliv inte är någon monolitisk organisation. Där finns duvor och där finns hökar, mer eller mindre extrema nyliberaler och så de som är mer pragmatiskt lagda. Varför vann hökarna den här gången? När dåvarande SAF-ordföranden Gustaf Söderlund skrev på Saltsjöbadsavtalet 1938 skedde det mot bakgrund av den stora depressionen som nyss skakat världen och bidragit till att överallt rita om hela den politiska kartan. Depressionen var vid mitten av trettiotalet på väg att sakta men säkert övervinnas och vid det politiska rodret i Sverige satt en socialdemokrati som påbörjat en kraftig upprustning av socialförsäkringarna. Under föregående årtionden hade konflikterna på arbetsmarknaden varit talrika. Sverige var ett bråkigt land, hade till och med det ryktet utomlands fastän det är en historia som vi i dag nästan helt har förträngt, överlagrad som den är av alla myterna kring den svenska samförståndsandan. Men Söderlund var rädd för att om inte parterna själva kom överens om hur de skulle lösa sina problem, så skulle till slut statsmakterna gå in och göra det. Det spektakulära avhoppet från förhandlingarna förra veckan kan möjligen ses som ett försök att plocka snabba politiska poäng: Fackföreningsrörelsen skulle betraktas som oförmögen till ”modernisering”, när man vägrade gå med på ett upprivande av las och förbud mot fackliga sympatiåtgärder, trots att dessa arbetsgivarkrav skulle slungat tillbaka svensk arbetsmarknad till förra seklets början och närmast får betraktas som en form av avmodernisering. Grundskälet till uppbrottet var emellertid ett annat: Näringslivets behov av att komma överens är inte alls lika starkt i dag, krisvåren 2009, som när förhandlingarna inleddes hösten 2007. Då rådde ännu högkonjunktur. Nu när ekonomin försämras oerhört snabbt vet arbetsgivarna att löntagarna snart kommer att ställa betydligt lägre lönekrav än tidigare: de dåliga tiderna disciplinerar löntagarna mer effektivt än något annat. Den där decemberkvällen 1938 på Grand Hôtel i Saltsjöbaden såg arbetsgivarna i stället framför sig ett scenario där tiderna blev bättre och lönekraven starkare. Därav viljan att kompromissa. I det maktlandskap som vi på senare år fått uppmålat för oss ligger all makt i stort sett hos politikerna. Alliansen kunde vinna valet inte minst genom att hävda att de socialdemokratiska regeringarna nästan ensamma var skyldiga till arbetslöshet och så kallat utanförskap: Marknadskrafterna har i den analysen föga att göra med dessa problem och går fria från skuld. Arbetslöshet beror där helt enkelt på politiskt skapad trygghetsmani i form av alltför generös a-kassa, sjukförsäkring eller på arbetsrätten. Problemet är att även vänstern och socialdemokratin i häpnadsväckande hög grad anammat samma haltande maktanalys. I takt med att systemkritiken riktad mot kapitalism och marknadsekonomi lakats ur har en mer grundläggande analys, den som rullar upp ett större maktlandskap där kapitalägare och marknadsmekanismer blir synliga, närapå försvunnit ur tänkandet. När Mona Sahlin eller Thomas Östros kritiserar den försämrade a-kassan är det i princip ur den enskilda individens synvinkel: den individuella välfärden och tryggheten försvagas. Att en försämrad a-kassa också – och framförallt – innebär en våldsam maktförskjutning i hela samhället och trycker löner nedåt på arbetsmarknaden försvinner i den analysen lätt ur synfältet. Välfärdsstaten är, historiskt, inte bara en inrättning för att öka välbefinnandet hos människor. Den innebär, när den är någorlunda generös, också ett radikalt maktpolitiskt ingrepp i hela marknadsekonomin och förändrar balansen mellan arbete och kapital. När Svenskt Näringsliv i förra veckan bröt upp från förhandlingarna om ett så kallat huvudavtal var det inte bara de ekonomiskt sämre tiderna som fyllde dem med självförtroende nog att ta det steget; där fanns naturligtvis också en förlitan på vad den försämrade a-kassan, i kombination med recessionen, sakta men säkert åstadkommer av disciplinering av löntagarna. Att arbetsgivarorganisationen då hamnar en bra bit till höger om den sittande regeringen tycks inte bekymra den, för även om Anders Borg går ut och försvarar arbetsrätten, så vet arbetsgivarna att alliansens a-kassepolitik ändå gör jobbet åt dem: arbetare och tjänstemän disciplineras i sina lönekrav. Knappt en vecka efter att förhandlingarna bröts kliver så ledningarna för LO och TCO in på Rosenbad för att träffa statsminister Fredrik Reinfeldt. Det var i måndags. Och ytterligare en litet dyster förmiddag i den svenska modellens historia tickade därmed bort. Wanja Lundby-Wedin och Sture Nordh, från LO respektive TCO, ville övertyga Reinfeldt om behovet av att nu omedelbart förbättra just a-kassan. Den nye moderaten Reinfeldt, mannen som i retoriken älskar kollektivavtal och den svenska modellen, vägrar förstås att tänka i dessa banor och kan i stället till pressen låta meddela att det är viktigare att bevara välfärdens kärna, såsom daghem och äldreomsorg. Det är ett maktpolitiskt utspel, draperat i omsorgen om den offentliga välfärden. Men detta förväntade maktutspel heter verkligen duga: Han vet ju att han tar ifrån LO och TCO inflytande genom att inte förbättra a-kassan, det i särklass viktigaste maktinstrumentet. Han disciplinerar löntagarna, såväl tjänstemän som arbetare, genom det där lilla yttrandet som han retoriskt skickligt får att låta som om han värnade om de mest utsatta i samhället. När Reinfeldt yttrar sig på det sättet låter det tyvärr inte så olikt s-regeringarna på nittiotalet, vilket säger något om hur långt till höger mittpunkten i svensk politik faktiskt har flyttats. Att något nytt huvudavtal inte kom till stånd mellan Svenskt Näringsliv och LO/PTK markerar i sig inget historiskt skifte. Bägge parterna står ju nu trots allt där med det gamla avtalet, som fortsätter att gälla. Men tiden formar sakta det större maktlandskapet på ett nytt sätt. Stigande arbetslöshet och försämrade socialförsäkringar förskjuter makt från arbete till kapital samtidigt som också andra förändringar på EU-nivå driver på i samma riktning. Samtidigt står vänstern, arbetarrörelsen och till stor del även facket där nästan helt berövad den mer konkreta maktanalys som skulle kunna göra frågan om socialförsäkringarna så viktig och central som den verkligen är. Inom fackföreningsrörelsen, kanske särskilt i LO-borgen, tycks man dessutom leva kvar i det fornstora minnet av en svunnen samförståndskultur, trots att så litet av den i dag återstår. Därav kanske förvåningen i Wanja Lundby-Wedins ansikte över de brutna förhandlingarna. Borg och Reinfeldt, ja, de behöver egentligen bara vänta. Att de getts möjligheten att skälla på arbetsgivarorganisationen drar de bara nytta av, trots att deras politik på sikt ger just arbetsgivarna mer makt. Men en annan tänkbar effekt av krisen, av händelserna på arbetsmarknaden och av den eftersläpande socialdemokratiska maktanalysen, är ju faktiskt följande: En ideologisk vitalisering kan vara i vardande inom fackföreningsrörelsen. Både Sture Nordh och Wanja Lundby-Wedin lät efter mötet med Reinfeldt i måndags som om de inte riktigt vet vad de ska ta sig till. Göran Greider essa@dn.se ANDERS NILSSON OCH ÖRJAN NYSTRÖM ”Reformismens möjligheter” Premiss ”8 myter och 8 sanningar om a-kassan” Skrift från TCO GÖRAN GREIDER är chefredaktör på Dala-Demokraten


Bluespianisten som gjorde jazzen svensk

Summary: Jan Johansson och 1960-talet, när jazzen gick från dansmusik till konstmusik, står i fokus i en ny biografi. DN:s musikkritiker Martin Nyström har läst det hittills grundligaste försöket att skildra pianistens liv och verk. Jan Johansson i korthet

Böcker Erik Kjellberg ”Jan Johansson – tiden och musiken” Gidlunds Jan Johansson vid pianot kunde se ut som en skollärare på väg att leda morgonbönen. Samtidigt som han chockade med en halsbrytande originalitet, att nästan spela som en galning. Att lyssna på honom i dag är fortfarande en utmaning. Det är att ställas inför det äventyrliga i det igenkännbara, det utopiska i det hemvävda, det magiska i det vardagliga. Och det djupa allvaret i lekarna och ironin. Själv har han sagt: ”Det måste vara möjligt att spela ’Bä bä vita lamm’ så att lyssnaren bryter samman.” Ett sådant ögonblick finns i Jan Johanssons fantastiska inspelning av ”Ack Värmeland du sköna” – då han efter inledningens antydande ackordspel plötsligt bryter upp ackorden. Och öppnar för att melodin kan veckla ut sig – som sig själv och liksom helt orörd. Som om han först var tvungen att lyssna av den från en avlägsen och främmande frekvens – innan den kunde bli vad den alltid varit. Denna Jan Johanssons unikt ifrågasättande sensibilitet har fortfarande sina efterverkningar, inte bara i jazzen utan i svensk musik över huvud taget. Hur var den möjlig? Och stället med de brutna ackorden, kan det förklaras? I sin omfattande biografi ”Jan Johansson – tiden och musiken” gör Erik Kjellberg, professor i musikvetenskap vid Uppsala universitet och själv jazzmusiker, det mest grundliga försöket hittills att teckna Jan Johanssons liv och verk. ”Varje tid har haft sina drömmar om musikens obundenhet”, menar han, samtidigt som musiken också ”vidmakthåller minnen, traditioner och samhörighet.” Och det är i denna brytning, mellan det folkligt förankrade och det konstnärligt experimentella, som han återfinner Jan Johansson. Från uppväxten i 1930-talets Söderhamn med barndomshemmets brokiga repertoar av polkor och kupletter vid sidan av etyder och preludier av Chopin och Debussy. Till 1960-talets mest hektiska år då han dagligen växlade mellan att skapa avancerade jazzexperiment som ”Generalens drömmar” och ge en ny aspekt på ”Titta det snöar”. Lika lätt som han gav ton åt så olika filmer som ”Nattlek” och ”Pippi Långstrump”. Men fokus för Kjellberg är Jan Johanssons laddade position i en jazzmusik som under 1960-talet dramatiskt förändrades från att vara en musik till underhållning och till dans – till att bli en exklusiv slags konstmusik att enbart lyssna till. En anekdot från detta skifte berättar om en absurd danskväll då man spelade en låt i 5/4-delstakt (”Take five”) och fick hälften av de dansande att dansa vals och andra hälften foxtrot. En lysande bild av den paradoxala brytningstid som var Jan Johanssons kreativa livsrum. En tid då det ”rådde ofärdstider för jazzen, samtidigt som den blomstrade”, som Kjellberg formulerar det. Hur detta påverkade Jan Johanssons musik undersöker Kjellberg i bokens många musikanalyser. Till de viktigaste upptäckterna hör bluesens roll. Dess struktur och atmosfär som oavbrutet återkommer i hans kompositioner och improvisationer – fast sällan rakt på sak. I bluesen finns en sensibilitet som avtäcker musikens inre och som, enligt Kjellberg, visar på ”ett musikens mikrokosmos fullt av skiftningar, skuggor och rörelser”. Men bluesen är mer än så. ”De blå klangerna är motsatsen till det militäriska och slutna”, förklarade Jan Johansson själv. Och ger därmed också själv svar på varför det genuint antiauktoritära uttrycket i ”Pippi Långstrump”-melodin kommer sig av att den från början är en bluesifierad marsch. Men vari ligger själva egenarten hos Jan Johanssons spelstil? Efter att ha avfärdat idén om det ”magiska anslaget” som ovetenskapligt prövar Kjellberg tanken på Duke Ellington – och hans uppbrutna spelstil – som en av de viktigaste förebilderna. En jämförelse som inte är så tokig. Och som rimmar med vad en av Jan Johanssons spelkamrater tenorsaxofonisten Erik Norström sagt: ”Jan spelade många toner...men ändå lite.” Vilket också uttrycker en del av hemligheten bakom hans mest kända musik: ”Jazz på svenska”, den en gång så kontroversiella kopplingen mellan jazz och folkmusik från 1963. Kjellberg placerar Jan Johansson i en tid som lika mycket präglades av folkhemsk svenskhet som av uppbrott och internationalism och citerar DN:s förre jazzkritiker Ingemar Glanzelius som i baksidestexten till genombrottsplattan ”8 bitar Johannsson” från 1961 skriver: ”Det är en osäkerhet med Johanssons musik; man har bekymmer med att fästa dess rötter i kända marker.” Ja, redan i en tidig intervju förklarade sig Jan Johansson vara helt ointresserad av att spela jazz som var ”korrekt”, ”anständig” eller ”riktig”. Han ville göra det på sitt eget vis. Spela ”Ack Värmeland du sköna” som om det var en fulländad, men aldrig tidigare hörd melodi. Med brutna ackord. MARTIN NYSTRÖM martin.nyström@dn.se Jan Johansson föddes i Söderhamn 1931 – i ett hem fullt av musik, sladdar och kontakter. Pappan var radioamatör och spelade kornett, mamman var lärare och spelade piano. Jan själv spelade på allt som lät. Han gifte sig 1957 i Göteborg, spelade med Stan Getz, och fick två söner. För dem spelade han gärna Stockhausen (båda är sedan länge framstående heavy metalmusiker!). 1959 i Göteborg deltog Jan Johansson i en privat arrangerad pianoduell med den legendariske klassiske pianisten Friedrich Gulda. Beethovens 4.e pianokonsert var också hans favoritskiva. Ett av hans sista projekt var den vardagligt vidunderliga lp-boxen ”Musik genom fyra sekler”. Jan Johansson omkom i november 1968 i en bilolycka. Hans bluesfärgade inspelningar finns samlade på albumet ”Blues” (Heptagon) men missa honom inte i Cornelis Vreewijks ”Ångbåtsblues”. En bra introduktion är albumet ”Piano” (Heptagon).


Flykten från patriarkatet

Summary: Flickor och prinsessor, brudar och unga mödrar, matriarker och amasoner … Assia Djebar gestaltar Algeriets brutala historia genom kvinnorna. Stefan Jonsson läser en lysande romanförfattare.

I sin nya roman avslöjar Assia Djebar en hemlighet om sig själv. Hennes tidigare böcker stannar gärna vid en kvinna som i trots eller förtvivlan vill ut ur historien. Det är som om hon ville bryta igenom bokens pärmar. Hon springer nedför en gata. Fotgängarna på trottoaren ger akt på hennes fladdrande, vita dräkt. Bilarna tutar. Flickan springer mot horisonten, i väg över vidderna, ner mot havet eller ut i öknen. Hon flyr sitt hem och ursprung, rusar ut ur världen och tiden. Assia Djebar är i dag en av världens mest lysande romanförfattare och stadig Nobelpriskandidat. Hon skildrar flickor och prinsessor, brudar och unga mödrar, matriarker och amasoner, mormödrar, hjältinnor och andra kvinnor som tiger när de är i fält och sjunger vemodigt på sin egen gård. De kommer från Algeriet, och allesammans är de stadda i vild rörelse bort. För så är det med Assia Djebars romaner: de gestaltar Algeriets historia genom att gräva genom sediment efter sediment av våld och förtryck. Nederst och innerst i denna historia finns kvinnorna. Den sanna historien om Algeriet kan skrivas bara ur deras perspektiv. Men för att återupprätta deras perspektiv och återge landets historia behöver Djebar uppfinna ett nytt språk, eftersom de befintliga tjänat det politiska och religiösa förtrycket. Som kvinnorna flyr de religiösa och koloniala ideologierna, så är också Djebars språk statt i flykt från maktens falska ord. Den nya bokens motto från poeten Kathleen Raine säger mycket: ”Långtifrån har jag kommit och långt skall jag gå.” Det gör också kapitelrubrikerna: ”Kropp i rörelse”, ”Den som springer ned till havet”, ”En vild flicka”, ”Skrivandet på flykt”. I dessa gestalter återfinner Assia Djebar spegelreflexer av sig själv. Allt i den nya boken leder fram till en avgörande handling, och ur denna handling kan man sedan veckla ut hennes författarskap. Fast riktigt så enkelt är det kanske inte. Men den hemlighet Djebar röjer är i vilket fall dramatisk. En oktoberdag 1953 då hon var sjutton rusade hon nedför en huvudgata i Alger och kastade sig blint framför en spårvagn. Hon klarade livet bara för att föraren mot alla odds hann bromsa in. ”När jag når slutet av denna berättelse, beklagar jag – det upprepar jag – att spårvagnsföraren … inte lät sin framrusande vagn fortsätta … Min kropp skulle ha dragits fram styckad, men mina ögon skulle ha förblivit vidöppna mot den rena hösthimlen.” ”Ingenstans i min fars hus” kom i original 2007. Romanen rymmer verklighetsbakgrunden till Assia Djebars författarskap. Men någon vanlig självbiografi har hon inte velat åstadkomma. ”Här är det fråga om att skriva och glimtvis återuppleva ett förflutet för att närma sig en brytpunkt – ett fall, en flyktig slutsats, driven mot horisonten i plötsliga språng, i en storm som skakar och omstörtar varje livsöde …” Man skulle kunna jämföra med Nathalie Sarrautes självbiografiska ”Barndom” som består av ett snarlikt montage av laddade episoder där man anar de själsliga och sociala processer som undan för undan gör en människa till den hon är, ger henne namn och mening, och samtidigt låser henne i ett jag och en identitet – ”tatuerar henne”, skriver Djebar. Vi flyttar oss från 1936 till 1953 och rör oss mellan Cesarea, Alger och en småstad ute på landet, allt beroende på var Djebars far, skolläraren, jobbar. Romanen skildrar en kolonial värld av slitningar mellan ”de bägge klanerna”. Franska kaféer ligger på ena sidan gatan, arabiska ställen på den andra. I skolan går barnen i samma klasser, men på fritiden delas de in i läger. Just därför att förtrycket är inspunnet i vardagens finaste trådar lyser Djebars skildring desto starkare när den skildrar ögonblick av vänskap och frihet. Fast sådana stunder är sällsynta. Flickan som upplever dem måste stumt gömma dem i sig själv. Samhället omkring henne är uppbyggt för att beröva henne friheten och misstänkliggöra djup vänskap. Hon flyr in i böckernas värld – och till basketplanen där hon i ensamhet tränar skott, lay-ups och finter. Familjen är en annan frizon, för mellan hennes mor och far råder en för dåtidens Algeriet ovanlig harmoni. På det hela taget är hon en olycklig själ. Å ena sidan känner hon skam vid blotta tanken på att vara olydig mot sin gode, stränge far; å andra sidan äger hon en okuvlig vilja att leva livet. Krisen infaller när dessa bägge känslor kortsluts. När hennes vilja att bli en fri människa stärks mobiliserar hennes psyke en lika stark motkraft av självförakt. Spänningen blir till sist outhärdlig. Paniken driver henne att rusa blint mot spårvagnen. Detta språng ut i intet är brännpunkten i nästan alla Djebars böcker, och i den nya romanen får det sin förklaring. Men de krafter som spänner fjädern och utlöser språnget är nedlagda i samhället, skriver Assia Djebar. Tydligast framgår allt detta i hennes ännu oöversatta essä ”Le blanc de l’Algérie” (1995). Det vita i bokens titel anspelar på kvinnornas vita fängelser, dödens vita svepning, vit aska på historiens slagfält, Algeriets oskrivna historia – samt på den inre punkt av sanning som skriften söker träffa i vitögat. I denna essä tolkar Djebar mycket av det som utspelades i hennes eget liv och Algeriets historia efter 1954, då befrielsekriget tog sin början. I dagens bok återger hon vad som fanns före explosionen. Det var en värld av inhemska patriarker och främmande härskare som alla gjorde anspråk på att vara goda fäder. Men det var också en befolkning som vägrade att finna sig till rätta i fädernas hus. ”Kolonier är en värld utan arvtagare, utan arv”, skriver Djebar. ”Ingendera sidans barn kommer att leva i sina fäders hus.” Det märkligaste med Djebars romaner är den fullständiga sammansmältningen av det personliga och det historiska. Hon modulerar sina berättelser så att det egna språnget mot spårvagnen blir en förebådelse av kolonialsystemets sammanbrott. ”Denna oktoberdag 1953 återstod tolv månader tills ett land, hela det land som kallas Algeriet, gick upp i lågor.”


Tre systrar i Vilda Västern

Summary: Pauline Wolff har skrivit en svensk västern som utspelar sig bland skandinaviska nybyggare på prärien. Och det är en blodig hämndhistoria. ”Jag ville skildra kvinnorna i Vilda Västern”, säger hon. Lena Jordebo besökte henne i Visby.

Man kan se havet från köksfönstret i Pauline Wolffs rymliga lägenhet i Visby. En lämplig utsikt för någon som i tio år bodde på en husbåt i Stockholm. Nu bor Pauline Wolff sedan ett halvår tillbaka på Gotland. Till sommaren flyttar familjen in i ett eget hus utanför ringmuren. Hon har just kommit hem från Waldorfskolan där hon tillfälligt vikarierar som lärare i tyska. Senare i kväll håller hon en kurs i improvisationsteater. Om ett par veckor kommer hennes tredje roman som heter ”Swede” och utspelar sig i Vilda Västern, en blodig hämndhistoria bland skandinaviska nybyggare och prisjägare på prärien. Det låter som en anakronism – en nyskriven svensk västernroman. Pauline Wolff har redan fått frågan flera gånger: Varför skriver en kvinna om Vilda Västern 2009? – Jag har många olika svar och brukar alternera mellan dem. Ett svar är att det var en utmaning att skriva en berättelse om män. Det är en väldigt manlig genre. En av få som kvinnorna ännu inte har erövrat – tänk bara på deckare och thrillers. Hennes förra roman ”Vi är Luftens Drottning” handlade om kvinnliga luftakrobater i olika tidsepoker med förmågan att flyga. Att gå vidare med sheriffer, hästar, krinoliner och revolvrar med valnötskolvar är egentligen inget konstigt. Inte konstigare än att skrivande och improvisationsteater hänger ihop för denna egensinniga författare. – Det är framför allt improvisationen som blandas in i skrivandet, säger Pauline Wolff. Jag säger improvisationen, för det är inte teatern som lockar mig utan just improvisationen. Arbetet som författare är så otroligt ensamt och ingen bryr sig förrän boken är klar. Då är det jättekul att få agera i en grupp med medspelare och publik. I ”Swede” får läsaren möta svensken Jan ”Swede” Anderson som i slutet av 1800-talet gjorde sig ett namn i Västern som legendarisk prisjägare, någon som fångar eller dödar efterlysta personer mot belöning. Det är människor i hans närhet som berättar, en teknik som Pauline Wolff ibland använder i sitt arbete med improvisationsteater: tre personer får i uppgift att framföra var sin monolog i tre delar. Slutresultatet ska bli att samma händelse berättas från olika perspektiv genom att deltagarna lyssnar på varandra och bygger vidare. – Det är en romanteknik också. William Faulkners ”Medan jag låg och dog” är väl det mest storslagna exemplet där olika personer berättar om samma sak. Så har jag gjort i ”Swede”. Jag låter ett tiotal personer komma till tals och har utvecklat tekniken från att handla om samma händelse till att de beskriver samma person. Den som improviserar arbetar dessutom ofta med genrer, ofta hämtade från filmen: buskis, skräck, tv-deckare, musikal och film noir. Genom att byta genre lämnar man gamla invanda roller och tar upp annan tematik. Som en västern om mod och hämnd. ”Swede” handlar om mod, mord och hämnd. Det är tre svenskättade systrar som bestämmer sig för att hämnas på Jan ”Swede” Anderson som bär på em mörk hemlighet.En långsam förfärlig hämnd som gör boken till en riktig rysare, mer ska inte avslöjas här. – Egentligen är det systrarna som är hjältarna. Jag har gett dem manliga hjälteattribut. De är ständigt vaksamma, listiga och pratar inte med främlingar. Jag har tänkt på Clint Eastwood i de där spagettivästernfilmerna när jag gjorde systrarna. Den mystiska cigarrettrökande hjälten, som i ”För en handfull dollar” av Sergio Leone. Systrarna är ensamma och har ingen familj. Och de skyggar inte för våld. Det står några cowboystövlar på skohyllan i lägenheten i Visby och hennes åttaåriga dotter har en ljusblå cowboyhatt. Annars finns inga synliga tecken på Pauline Wolff numera är något av en expert på 1800-talsrevolvrar och nybyggarnas vardagsliv. Fast småhästarna på golvet i dotterns rum visar sig vara ett nedärvt intresse för hästar och från början skulle det bli en hästbok, ett löfte till en barndomsbästis. Nu blev ”Swede” något annat, men hästarna finns där, nästan som egna karaktärer. Som barn återvände Pauline Wolff hela tiden till Laura Ingalls Wilder böcker om det lilla huset på prärien, läste om dem upp till sena tonåren. Där finns detaljer som har kommit med i ”Swede”. För att få veta mer om vardagslivet har hon också läst dagböcker från nybyggare som berättar om umbäranden, om naturkatastrofer och ensamhet. Men hon upptäckte också andra sidor. – Jag ville skildra kvinnorna i Vilda Västern. Min föreställning var att det måste ha varit fruktansvärt att vara kvinna, värre än att vara man. Men det stämmer inte. Kvinnor var en bristvara så man blev troligen väldigt uppburen. I Västern kunde man också vara företagare och det gick att vara singel. – Så det var inte bara äventyrare som sökte sig dit, utan också sådana som inte passade in i samhället. Homosexuella män var jättevanligt. I västernfilmer har de ingen framskjuten plats, utom i ”Brokeback Mountain”. Men den är betydligt mer modern. Intresset för vilda västern verkar komma och gå. I ”Den amerikanska mardrömmen” lanserade Susan Faludi häromåret en teori om att det amerikanska hjälteidealet – 1800-talets pionjär som slogs mot de onda – aktualiserades på nytt efter elfte september. Och det har kommit en del västernfilmer de senaste åren, som ”Mordet på Jesse James av ynkryggen Robert Ford”. Pauline Wolff har tittat på både nya och gamla filmer, mest för att få en känsla för vapen och miljöer. Hon tillbringade också två veckor i Montana i nordvästra USA, för att titta på prärien och besöka hembygdsmuseer. Annars har hon läst. Gamla pojkböcker från femtiotalet (”otroligt roligt, men det räcker med fyra fem stycken, de är så likartade”). Särskilt den amerikanska författaren Cormac McCarthy och hans gränstrilogi, mindre av Annie Prouxls Wyomingnoveller. Både McCarthy och Prouxl har en genomskådande blick och obeveklig grymhet som man hittar hos Pauline Wolff. Om ”Swede” kan kännas lite kulissartad – på gott och ont – jämfört med dessa amerikanska västernepos har den i gengäld ett skandinaviskt perspektiv som skapar närhet: utvandrarna, nybyggarna. – I dag kommer folk till Sverige av olika skäl: ekonomiska, religiösa, på grund av krig. Det är precis vad svenskarna gjorde för hundrafemtio år sedan, de var fattiga och förtryckta av religionen. Men givetvis är det annorlunda att bjudas in för att kolonialisera en hel kontinent. Hela projektet är bisarrt: vi kolonialiserar en kontinent och gör den europeisk. Det har Amerika fortsatt att göra, men nu är det den amerikanska kulturen som ska spridas. Det finns mycket att säga om ”Swede”. Om smutsen, hungern och sexualiteten som breder ut sig över sidorna, om det sagolika och övernaturliga som också får plats. Pauline Wolff har själv inte så mycket att säga om det; hon pratar hellre om hur improvisationsteatern har lärt henne att göra en historia spännande, som att leka med cliffhangers. Hennes bok sticker verkligen ut. I tider av bästsäljande självbiografiska romaner och påhittade memoarer känns ”Swede” som en befrielse, en gestaltad berättelse med stor fantasi och historisk känsla. – Det finns en ängslighet att det man skriver ska vara relevant för vår tid. Jag ser inte det som författarens primära uppgift, att spegla samtiden. Det kan vara det. Men jag är berättare, det är min uppgift. Vad jag sedan berättar kan vara en grekisk myt eller vad som helst. Det behöver inte handla om vår samtid för att säga något om människan. Fakta Läser Cormac McCarthy Född 1971. Uppvuxen i Kosta i Småland. Bor i Visby med familj. Undervisar i improvisationsteater. Har gått skrivarskola på Biskops-Arnö och litterär gestaltning vid Göteborgs universitet. Debuterade 2001 med ”Bilder av Malin” som belönades med Katapultpriset. 2006 kom ”Vi är Luftens Drottning”. Aktuell med ”Swede” (Albert Bonniers förlag), en roman som utspelar sig i slutet av 1800-talet i Mellanvästern. Tre tips från Pauline Wollf på bra västernskildringar: Bok: ”The Ox-bow Incident” (”Möte vid Oxoket”) av Walter van Tilburg Clark. Uråldrig och ultramodern berättelse om lynchmobben. Bok: ”The Blood Meridian” av Cormac McCarthy. Enkelhet. Precision. Grymhet. TV: HBO-serien ”Deadwood”. Calamity Jane är en historisk person som fiktionaliserats otaliga gånger. Skådespelerskan Robin Weigerts tolkning är bredaste komik och djupaste tänkbara tragedi i ett och samma.


Google lugnar bokbranschen

Summary: Avtalet med Google Books kan ge svenska författare intäkter från böcker som inte längre säljer. ”Det viktiga är att vi inte förstör marknaden för kommersiellt gångbara böcker”, säger Paul Aiken, från USA:s författarförbund.

Till den 5 maj har svenska författare på sig att ta ställning till det uppmärksammade avtal som Google har annonserat om i pressen – och som man alltså automatiskt godkänner om man inte aktivt säger ifrån. – Men enda skälet att inte vara med skulle vara för nöjet att få stämma Google på egen hand, skrockade Paul Aiken, jurist på Author’s Guild, motsvarigheten till Svenska författarförbundet. Aiken beskrev livligt på fredagens välbesökta seminarium – som arrangerats av just Författarförbundet för att ge rådvilla medlemmar vägledning – hur horder av jurister på både Googles och upphovsrättshavarnas sida förhandlat timvis varje vecka i två år för att få fram överenskommelsen. Den kom till genom en så kallad class action från upphovsrättsinnehavare, en gruppstämning, efter att Google börjat skanna in miljontals böcker i sitt jättelika projekt att göra all världens böcker tillgängliga på nätet. Avtalet gäller för alla författare i hela världen, men för böcker som getts ut på den amerikanska marknaden, och som är ”out of print” – det vill säga som inte längre trycks och säljs kommersiellt. Definitionen är böcker som inte går att köpa nya på nätet i Sverige eller någon annanstans. Enligt Aiken kan svenska författare lugnt vara med på Googleavtalet, särskilt som det finns alla möjligheter att ändra sig i efterhand. Författare som har böcker som skannats in kan registrera sig på en särskild sida på Google Books, där man får full kontroll över sina alster. – På den sidan kan man som författare kryssa i vad som ska gälla för respektive bok. Om man märker att det plötsligt blir efterfrågan på en bok kan man dra ur den ur systemet och börja trycka den på nytt, sade Paul Aiken. Enligt Aiken är rågångeN mot kommersiellt gångbara böcker mycket tydlig. – Vill man att de ska ingå i Google Books måste man själv avtala särskilt om det med Google, annars är de böckerna inte med. Det är bara fem procent av böckerna som man tjänar pengar på, och det måste vi fortsätta göra, sa han. Piratkopiering ser han inte heller som något större hot, eftersom boksidorna skannas som bilder, och texten skapas som ett ”lager” genom att ett dataprogram tyder boksidorna. Det man kommer åt på nätet är det skapade textlagret. På frågan om vilka som kommer att ha mest nytta av avtalet svarar Aiken forskare och studenter. Nackdelen är att färre kommer att använda sig av bibliotek när böckerna blir sökbara i fulltext hemifrån. Juan Flores juan.flores@dn.se 08-738 19 68


Schlager som samlar Sverige

Summary: Melodifestivalen är en industri som säljer skivor, tidningar och konserter. Melodifestivalen väcker känslor, undersöks av etnologer och får hela Sverige att samlas. Melodifestivalen är ett fenomen, som väger 160 ton.

Melodifestivalen är en folkfest, ett affärstillfälle och en allt starkare tradition. En tradition som för inte många år sedan tycktes vara döende. Men festivalen dog inte, eller om den dog så gjorde den det bara för att återvända från de döda, mäktigare än någonsin. Finalen i morgon lär ses av över fyra miljoner människor. Det betyder en samlad tittarsiffra för hela evenemanget på mer än 22 miljoner. Sammanlagt säljs mer än 100 000 biljetter, runt om i Sverige. Cirka 500 personer arbetar med festivalen, sex veckor i sträck. Många av dem säger, när man frågar närmare, att de egentligen inte tycker om musiken, men att jobbet ändå är roligt. Festivalen är ändå festivalen. Det svenska teveårets utan jämförelse största händelse. Melodifestivalen är en jätte även till det yttre. Den äger rum på en scen som är 350 kvadratmeter stor. Över scenen hänger utrustning som väger 30 ton, fördelade på 85 fästen i taket, fastsurrade med hjälp av närmare tre kilometer stålvajer. Det som sker på och runt scenen filmas av nio kameror. En av dem är placerad på en kran som kan förlängas upp till femton meter. Där finns 48 högtalare och 20 trådlösa mikrofoner. 251 lampor lyser upp scen och publik. För att driva Melodifestivalen en vecka går det åt lika mycket energi som för att hålla i gång ett normalstort villakvarter i två månader. Melodifestivalen väger 160 ton och har av åtta 18 meter långa långtradare och tre tevetrailrar körts runt i Sverige under sex veckor. Sammanlagt har de kört 2.700 mil. All personal och alla artister utfodras med 1 500 måltider per vecka. Maten är, enligt uppgift, riktigt god. Varje vecka dricker hela följet tio tusen koppar kaffe och sju tusen liter vatten på flaska. De gör av med 80 burkar hårsprej. Melodifestivalen bevakas i alla tidningar, tevekanaler och av minst tre självständiga nätsajter. SVT:s pressavdelning har för länge sedan slutat räkna exakt, men när allt är över kommer mer än sju tusen artiklar ha skrivits om arrangemanget. Många av artiklarna författas av de över 300 journalister som ser finalen på plats i Globen på lördagskvällen. Där sitter de i sällskap med en entusiastisk publik på 12 757 personer. 4 465 av dessa är samarbetspartner eller sponsorer – Posten, Telia, Findus, Mastercard, Viking Line, OLW med flera. Före sändningen ägnar sig vipgästerna åt att vårda kundrelationer i Globens annex. Eftersom årets europeiska schlagerfinal äger rum i Moskva har buffén ryskt tema: rödbetsgazpacho, kyckling Kiev, vegetarisk Kulibiak och jordgubbar à la Romanov – men bara lite vodka. Sponsorerna älskar Melodifestivalen. I ett pressmeddelande förklarar Mastercard varför: ”Både Mastercard och Melodifestivalen handlar om ovärderliga stunder, passion och om att sammanföra människor.” Melodifestivalen betyder stora affärer. Siffrorna är hemliga, men det sägs att själva arrangemanget omsätter 75 miljoner kronor. Tillkommer sedan värdet av uppmärksamheten för artister, sponsorer, skivbolag och städerna som arrangerar. Analysföretaget Cision har räknat ut att reklamvärdet motsvarar 3,75 miljarder kronor. Den bedömningen gjordes, förvisso, innan den ekonomiska krisen bredde ut sig. Klart är i alla fall att festivalen säljer – skivor, tidningar, konserter. Även för SVT är Melodifestivalen av oerhörd betydelse. I en tid när tittarna flyr är festivalen ett bevis på att de fortfarande kan göra teve för hela folket. En okänd andel av Melodifestivalens enorma publik säger att de egentligen inte tycker om musiken som framförs. Andra är riktiga fantaster, som ibland känner sig stötta över att musiken inte anses fin nog. Hans Dahlberg, präst i Svenska kyrkan i Farsta, är en av dem. Han kommer som vanligt att titta på årets festival tillsammans med sina vänner. Det blir skaldjursgryta och lite vin, innan de slår sig ner framför teven. De tittar, kommenterar, röstar. De är Melodifestivalsfantaster, och det är inget Hans Dahlberg skäms för. Denna lördagskväll följs de av Karin Dern, etnolog på Nordiska museet. Tillsammans med en fotograf dokumenterar hon deras kväll, ett led i studien ”Nya folkliga traditioner”. Vad gör egentligen det svenska folket framför teven, under Melodifestivalen? Och varför? Snart kanske forskarna har ett svar. Kanske kan man hävda att Melodifestivalen i grund och botten handlar om musik. I år skickades 3.440 bidrag in till tävlingen. 32 valdes ut. 11 har gått till final. Dessa bidrag har 28 textförfattare/kompositörer. Bara 5 av dem är kvinnor. Av de 11 artister som framträder på scen är däremot 7 kvinnor. En av dem ansågs chanslös på förhand. Att spela på henne som vinnare gav från början 150 gånger pengarna. Efter deltävlingen då hon vann överlägset är hon plötsligt favorit. Hon heter Malena Ernman och är mezzosopran i yppersta världsklass. De senaste årens Melodifestivaler har hon sett på internet, med sin familj, från tillfälliga bostäder runt om i världen. Hon laddar upp inför årets final med att sjunga ”Askungen” av Rossini, på scen i Paris. Malena Ernman var nervös inför den första deltävlingen. När hon sedan vann, ”när folk accepterade mig”, släppte nervositeten. Nu har hennes tävlingsinstinkt vaknat på allvar. Senast klockan 24 på lördag kväll står det klart vem som har vunnit. Dagen därpå kommer kvällstidningen Expressen att trycka en upplaga som är tjugo procent större än vanligt. Artikeln är baserad på statistik från SVT samt ett stort antal intervjuer.  ! Melodifestivalen: Finalen SVT 1 lördag 20.00


Lång färd mot skuggan

Summary: Regissören Kia Berglund förlägger Eugene O’Neills ”Lång dags färd mot natt” till samtiden. Men Leif Zern ser ändå samma gamla pjäs.

”Lång dags färd mot natt” Av Eugene O’Neill Regi: Kia Berglund Medv: Ann Petrén, Göran Engman, Tobias Hjelm, Alexander Salzberger, Lanna Olsson Scen: Uppsala stadsteater Eugene O’Neills ”Lång dags färd mot natt” är det stora skådespelarprovet i svensk teater. Det beror naturligtvis på att uruppförandet på Dramaten i februari 1956 har gått till historien som en guldåldersmyt. Vem kan – och vem vågar – jämföra sig med Inga Tidblad, Lars Hansson, Ulf Palme och den unge Jarl Kulle? Det faktum att den svenska nationalscenen äger rättigheterna till O’Neills drama lättar heller inte på bördan för den som ger sig in i detta getingbo av starka känslor och avsevärda mängder bourbon. Kia Berglund har alltid haft en dragning till det svettiga och svåra och gör nu ett tappert försök att en gång för alla flytta familjen Tyrone in i vår tid. Hennes iscensättning på Uppsala stadsteater liknar mer en svart mässa än det klassiska kammarspelet. De bägge akterna utspelar sig i Yulian Tabakovs sjukhusliknande scenografi med fondens höga rad av fönster som ett galler mellan ute och inne, en av många detaljer som den teatervana publiken snabbt lär sig att läsa symboliskt. De fyra skådespelarna Ann Petrén, Göran Engman, Tobias Hjelm och Alexander Salzberger trängs länge i ett hörn av den tomma spelplatsen, ett par av dem uppflugna på ett slags hjulförsedda pottskåp i samma tusen nyanser av askgrått och svart som resten av dekoren. Vad gör de där? Är de sotare? Det står var och en fritt att spekulera, men att mänsklighetens öde balanserar på vulkanens rand verkar uppenbart. Missförstå mig inte, vad jag efterlyser är inte psykologisk naturalism – problemet är tvärtom att Kia Berglunds version av O’Neills pjäs lever kvar i både psykologin och naturalismen, som om familjen Tyrone bara behövde en ny och svartare kostym för överleva utanför nationalscenens revir. Svårigheterna märks inte minst under den första dryga timmen. Där suger Tobias Hjelm i rollen som James Tyrone jr på sin pipa medan Göran Engmans sr nervöst plockar i byxfickorna. Replikerna går långa sträckor på räls. Ann Petréns glättiga tonfall bygger dock steg för steg upp förväntningarna. Det är ju hennes morfinism som är familjens livslögn, alltså provocerar hon de övriga genom att inte låtsas om den, och när kvällen är slut har hennes galenskap slagit ut i full blom. Vad Ann Petrén utför är ingenting mindre än ett virtuosnummer. Hon är offret, the mad woman in the attic, en häxa som till slut kommer ner från vindsvåningen med håret vilt utslaget och armar och ben förvridna i reumatismens och vansinnets krampgrepp. Samtidigt är det en rolltolkning som får bestämma för mycket. Den lever helt och hållet i symbios med det gotiska i ramhandlingen. Järnsängarna som rullas in i andra akten – man har sett dem skymta bakom fondens fönster – förstärker dårhuskänslan och de stämningar som framkallas när dimmorna tränger in på scenen och industrilamporna svänger i takt med mistlurens spöklika varningssignaler. Men det är ju samma gamla pjäs som förr! Jag frågar mig om dessa uppgörelser mellan fäder och söner, dessa eviga livslögner och moderskomplex blir så mycket intressantare för att de placeras i samma genre som ”Harry Potter och Fenixorden”. Kanske är det därför jag tycker mig se en pjäs på väg in i skuggorna. Den har varken Strindbergs uppskruvade tempo eller Ibsens samhällsrelevans. Den har stannat i sin tid. Leif Zern teater@dn.se


Full schlagercirkus i forna Sovjet

Summary: 2009 års tävling får extra politisk kryddning, med tanke på Rysslands ansträngda relationer till många andra europeiska länder. Ta bara Georgiens bidrag, som är en direkt känga till Vladimir Putin: "We don't wanna Put In".

Politiska undertoner? Nej, inte alls, liksom... I den forna Sovjetunionen råder full schlager-cirkus inför årets Eurovisionsfinal i Moskva. Redan omedelbart när Dima Bilan i fjol vann Rysslands hittills första seger i Eurovision Song Contest stod det klart att 2009 års tävling skulle få extra politisk kryddning, med tanke på Rysslands ansträngda relationer till många andra europeiska länder. Nu tycks kryddan dock ha blivit rena rama soppan när land efter land, inte minst från den forna Sovjetunionen, anstränger sig hårt för att skaffa sig politiska pluspoäng på ena eller andra sättet. Georgien — i krig med Ryssland så sent som i augusti — var först ut genom att rösta fram en diskodrypande attack mot ryske premiärministern Vladimir Putin, nödtorftigt maskerad till "We don't wanna Put In". Lettland — som liksom övriga baltiska länder flitigt är i fejd med Ryssland — valde motsatt linje och kommer vid Moskvafinalen i maj inte att sjunga på engelska som de flesta andra, utan i stället på ryska. Och Norge — en gång ökänt utnämnt till "den sista Sovjetstaten" — representeras i år av Minsk-födde Alexander Rybak. Värdnationen själv flirtar i sin tur åt hela den gamla unionen på en och samma gång. Anastasia Prichodkos låt Mamo har komponerats av en georgier, med text av en est, vers på ryska och refräng på ukrainska. Fast det gillas inte av alla. - Väldigt konstigt, en chock, reagerade Dima Bilans producent Jana Rudkovskaja, enligt tidningen The Moscow Times. - En sång på ukrainska kan inte ha något med Ryssland att göra. Varför bjuder vi inte lika gärna in Dynamo Kiev och låter dem spela fotboll för Ryssland? fräste för sin del producenten Jusif Prigozjin — vars hustru Valerija kom tvåa i den ryska uttagningen. Politiska förståsigpåare konstaterar dock att Ryssland helt enkelt gjort helt rätt den här gången, för att undvika ett politiskt schlagerkrig. - Budskapet lyder: Titta, vi är snälla och trevliga och politiskt korrekta, säger analytikern Boris Kagarlitskij till AFP. Till saken hör också att 21-åriga Prichodko först skulle ha deltagit i Ukrainas uttagning, men slängdes ut därifrån på grund av textens ryska ord. Ukraina kommer i stället att tävla på engelska med Svitlana Loboda — tidigare medlem i ryska popgruppen Via Gra.


Metallica spelar dubbelt

Summary: Nu kan alla spela Metallicas solon själva. DN:s Susanna Möller träffade gitarristen Kirk Hammet och pratade ”Guitar hero”.

Kirk Hammett ler stort och orden bubblar ur munnen, Metallicas lockige gitarrist förklarar för mig varför just Metallica gör sig så bra med ett eget ”Guitar hero”-spel. – Metallica och ”Guitar hero” är som skapta för varandra. Vi är ett band som drivs så mycket av våra gitarrer med riff, solon och två gitarrister i bandet. Det kändes som en perfekt kombination. Bandet behövde ungefär två sekunder för att fundera på om vi ville vara med – det var liksom inget att tveka om. Så du hade spelat ”Guitar hero” innan? – Ja. Jag har spelat det en gång, mot vår trummis Lars. Han är en veteran eftersom han spelar mycket med sina två söner. Så jag spelade en gång, och vann över Lars … jag har ju ett lite lätt övertag. Metallica är ett stort band, spelar på arenor och har en trogen publik. Ni behöver ju inte bli större. Vad vinner ni på ett eget ”Guitar hero”-spel? – Alltså, det är ju ett gyllene tillfälle för oss att få folk i alla åldrar att komma närmare själva Metallicaupplevelsen. På så sätt ger vi lite extra till våra fans. Sen hoppas jag också att det kan engagera så mycket att folk tar steget och går och köper sig en riktig gitarr och börjar lira, skapa band och göra musik som är cool och annorlunda. I mina ögon kan ett spel som detta inspirera en hel generation av unga till att skapa musik, och för mig är det roligt att tänka att vi på något sätt kanske kan bidra till det. Har Metallica varit inblandade i utvecklingen av spelet? – Vi har gjort rätt mycket. Valt sånger och band och haft åsikter om hur våra digitala jag ska se ut; gör mig lite smalare, lite fetare. Sen har vi blivit digitaliserade. Iklädda bolltäckta dräkter som gjorde att datorerna kunde spela in våra rörelser fick vi var sitt plastinstrument, och så mimade vi och uppträdde till ett gäng av våra låtar. Var det svårt att leverera känsla iförd slimmad dräkt och med fejkinstrument? – Nej, faktiskt inte. Det är konstigt nog enklare att mima. För du måste inte tänka på precision, att din hand är på rätt ställe på gitarrhalsen och så. Det handlar mer om råa känslor eftersom du inte uttrycker dig genom ditt instrument utan genom dina rörelser. Man kan ge mer av sig själv då än när man måste koncentrera sig på att spela samtidigt. Hur valde ni sångerna? – Vi valde de sånger som vi tyckte funkar bäst, en mix av låtar som spände över alla våra album. Plus ett gäng sånger vi vet att våra fans gillar. Och gästartisterna? – Det är ju mest band som turnerat med oss, som inspirerat oss, som vi gillar numera och det är roligt. Det kändes som vårt sätt att ge någonting tillbaka. Finns det något som du vill ha med, men som av någon anledning inte har gått att ordna? – Jag använder mig väldigt mycket av wah wah-pedalen på scen, det är lite av min grej. Och det skulle vara roligt att kunna få med den som en specialgrej. Spelet skulle kännas ännu mer realistiskt och mer Kirk. Jag tror jag ska prata med utvecklaren Activision om det när vi träffar dem om några veckor. Det finns en massa böcker om Metallica, rockumentärer och så vidare. Kan man säga att detta är ett nytt sätt att skriva Metallicas historia? – Ja, faktiskt! Detta är den första virtuella dokumenteringen av Metallica. Det är en intressant tanke. Spelet fångar ju en period i bandets karriär, som är nu, och gör det på något sätt virtuellt så att det egentligen aldrig riktigt kommer att försvinna. Vilket band skulle du vilja se få en egen version av ”Guitar hero”? – Jag tycker det vore helt magiskt om Led Zeppelin hade en. Men det finns många band som skulle vara perfekta, jag är väldigt inne på ett band som heter UFO från 70-talet. Det vore grymt att få spela dem, då skulle jag vara i himlen.


The Pirate Bay-dramat blir dokumentärfilm

Summary: Filmaren Simon Klose har sedan i somras följt de åtalade i The Pirate Bay-rättegången. Han tänker inte klippa filmen förrän domen fallit i sista instans – kanske blir filmen, ”TPB-AFK”, klar om fem år.

Under de drygt två veckor som The Pirate Bay-rättegången pågick i Stockholms tingsrätt uppvaktades de åtalade av alla slags medier. En man med kamera, Simon Klose, följde varje steg de tog som en skugga. Filmens fokus ligger på tre av de åtalade i The Pirate Bay-rättegången: Peter Sunde, Gottfrid Svartholm Warg och Fredrik Neij, samt ett antal personer från sajtens ursprungsorganisation Piratbyrån. – Jag trakasserar dem med kameran hela tiden. Jag vill skildra rättegången på ett personligare, privatare plan, säger Simon Klose vilket är en formsak som skulle skilja hans dokumentär från den ämnestangerade filmen ”Steal This Film” från 2006. – Det är en historisk rättegång. Jag tycker det är viktigt att dokumentera vad huvudpersonerna går igenom på det mänskliga planet bortom teknik, juridik och det enorma mediebruset. Det var förra sommaren som Simon Klose och artisten Jason ”Timbuktu” Diakité gick till en anti-FRA-demonstration hemma i Malmö. Där var också Limhamnsbon och The Pirate Bays (talesman) Peter Sunde. Timbuktu, som redan kände Peter Sunde, presenterade Klose för honom. Han säger att han blev sjukt fascinerad av att höra pirat-historien ur Sundes perspektiv. – Några dagar senare ringde jag Peter Sunde och frågade vem som gör Filmen. Jag förutsatte att någon av alla pirater som kutade runt med kameror gjorde det, men så var det inte. SVT hade visst försökt lite, men ingen hade riktigt hoppat på tåget. – Eftersom jag filmar längre processer ur ett flugan-på-väggen-perspektiv, frågade jag om de skulle göra något som man kunde hänga på. Då sade han att de just hade köpt en gammal SL-buss från 70-talet som de skulle ställa ut i Italien två dagar senare. Sagt och gjort. Simon Klose åkte med bussen ner till Bolzano för utställningen på biennalen Manifesta 7. Arrangören hade kontaktat Piratbyrån för att ställa ut något på temat ”residue”, kvarlämning, och det blev denna buss. Detta var i juli och sedan dess har filmarbetet pågått. Råmaterialet till filmen med arbetsnamnet ”TPB-AFK” (The Pirate Bay – away from keyboard) uppgår redan till närmare sjuttio timmar. Simon Klose poängterar att The Pirate Bay-rättegången bara är ”en dramaturgisk axel att luta sig mot”. Mycket annat sker runt den och den färdiga filmen ska smyckas med grafik och animationer av konstnären Finsta. – Så fort den här filmen är klar kommer den naturligtvis finnas för nedladdning och självklart kommer man att kunna få tag i den via The Pirate Bay. Men kommer också att kunna köpa filmen. Jag tror inte, som målsägandesidan säger, att folk inte kan tänka sig att köpa en film som de tidigare laddat ner. Jag kan bara tala ur egen erfarenhet. Ett mål med att göra filmen är att fatta hur jag ska kunna försörja mig som filmare i framtiden, säger Klose. Oavsett vad det blir för dom i tingsrätten den 17 april kommer den högst sannolikt att överklagas och ett avgörande i Högsta domstolen kan komma först om kanske fyra fem år. Så länge måste det också dröja innan Simon Kloses dokument kommer. Han vill dokumentera hela vägen, säger han, filma rörelsen runt sajten och kampen mot den. Simon Klose kallar rättegången för en del av underhållningsbranschens ”krig mot nätet”. I denna principiellt viktiga delstrid ingår 20 musikartister. Bara artisten Max Peezay har lyckats ta sig ur åtalet. – Jag är förvånad över att inte fler har dragit sig ur. Ganska många av artisterna har ju en klar anti-etablissemang-hållning, både privat och som musiker. Nu används artisterna av samma etablissemang för att sätta de män som utvecklat världens mest effektiva kulturspridningssystem i fängelse. Jag undrar om inte Cornelis vänder sig ett extra varv i sin grav för att hans namn används i det sammanhanget. Ossi Carp ossi.carp@dn.se 08-738 10 00


Film blir terapi för barnsoldater

Summary: De blodiga inbördeskrigen i Liberia och Sierra Leone har blivit spelfilm igen. Frågan är om inte franske regissören Jean-Stéphane Sauvaire kommit närmast hittills: ”Skådespelarna är amatörer och före detta barnsoldater”, berättar han.

Öppningsscenen i franske regissören Jean-Stéphane Sauvaires ”Johnny mad dog”, som får svensk premiär fredagen den 13 mars, är en av de otäckare som kommer visas på bio i år. En handkamera skakar sig genom ett hus i hasorna på ett kompani barnsoldater på jakt efter de boende. Varje upphittad person tvingas med våld och hot ut ur huset och får ställa sig på knä på gården utanför. Med ett undantag: en pojke i samma ålder som soldaterna. En tänkbar rekrytering. Pojken får ett val: antingen skjuter han sina föräldrar och blir en av soldaterna. Eller så dör han med sina föräldrar. – Jag ville göra en film som man aldrig skulle kunna äta popcorn till, säger Sauvaire på en engelska med kraftig fransk brytning. Krigen var fruktansvärt våldsamma, så filmen var tvungen att vara våldsam, men jag ville att den skulle vara det på ett väldigt närgånget, realistiskt och fysiskt sätt. Utan någon som helst distans. Varje slag i magen på duken ska kännas som ett slag i magen på publiken. ”Johnny mad dog” utspelas inte i något uttalat land, men har hämtat inspiration från de extremt blodiga inbördeskrigen i Liberia (där filmen spelats in) och Sierra Leone. Filmen följer ett kompani barnsoldater som, bedövade av knark som militären förser dem med, vandrar från landsbygden in mot staden. Som ett slags motpol skildras en ung flickas flykt undan kriget, hennes kamp för att rädda sin familj bestående av en lillebror och pappa som fått benen bortsprängda. – Första gången jag åkte till Liberia var 2004, ett år efter krigets slut, tillsammans med ”Läkare utan gränser”, berättar Sauvaire. Jag spenderade ett drygt år med att åka fram och tillbaka mellan Frankrike och Liberia för att ordna finansiering och hitta rätt skådespelare, som är amatörer och före detta barnsoldater allihop. Jag åkte runt i Monrovias ghetton och träffade och hörde dem berätta historier från kriget i min kamera. Det blev castingen. Sauvaire bodde tillsammans med ett tiotal av killarna i ett drygt år. För att få dem att lita på honom. – De har sett journalister komma dit, lova saker mot att få prata med dem och sedan åka sin väg igen utan att komma tillbaka. Jag märkte en otrolig misstro första gången jag kom för att prata med de forna barnsoldaterna, men för varje gång jag kom tillbaka så ökade deras tilltro något. De förstod att jag skulle genomföra det här projektet, att de skulle vara en del av det, och efter ungefär ett år började de lita på mig. Efter att Sauvaire vunnit de forna barnsoldaternas förtroende så blev filmen och skådespeleriet ett slags terapi för dem. – Jag kommer givetvis inte säga att min film har gjort att de mår bra i dag, det vore bara fånigt. Ingen som blir utsatt för de sjuka mängderna våld eller tvingas utföra de hemska handlingarna kommer någonsin bli helt okej. Men filmen kanske hjälper dem en liten bit i alla fall. Genom att återuppleva och återskapa det trauma de gått igenom, kunde de också bearbeta det. I den ovan nämnda första scenen stjäl en av soldaterna en brudklänning – den blivande bruden kommer ju ändå inte få uppleva bröllopet – och har den sedan på sig under striderna. Det är kanske den mest iögonfallande utstyrseln, men faktum är att alla soldaterna på ett eller annat sätt har maskerat sig med amerikanska fotbollshjälmar eller andra konstiga huvudbonader. – Under sluttexterna till ”Johnny mad dog” finns det bilder från det riktiga kriget och där ser man att barnsoldaterna väldigt ofta klädde ut sig. Jag använde det i manuset. Det ger en väldigt konstig känsla, barnen ser nästan ut som de är på väg till en maskerad eller en karneval. Vilket bara gör filmen ännu mer skrämmande. – Ja, skälet till att de klär ut sig är att de vill slippa strida som sig själva. Sakerna de gör blir mindre skrämmande om de skapar och kliver in i en karaktär. Så i stället för uniform sätter de på sig de mest annorlunda kläder de kan hitta och ger varandra och sig själva konstiga smeknamn. För att göra kriget mer overkligt. Inbördeskriget i böcker och på film ”Johnny mad dog” bygger på den kongolesiske författaren Emmanuel Dongalas roman med samma titel från 2005. Dongala är aktuell på svenska med den nyutkomna romanen ”Ursprungets eld”. ”Blood diamond” från 2006 med Leonardo DiCaprio och Djimoun Hinsou är en av de senare Hollywood-filmerna som dramatiserar det ohyggliga inbördeskriget på 90-talet i Sierra Leone med brutala rebellstyrkor, barnsoldater och diamantakt på agendan. Upphovsmännen har hämtat mycket inspiration från reportagefilmen ”Cry Freetown” som sändes i CNN år 2000 och som består av journalisten Sorious Samaras unika, filmade ögonvittnesskildringar från rebellattacken mot huvudstaden Freetown 1999. En av de få filmer ”inifrån” Afrika är nigerianen Newton I. Aduakas ”Ezra” från 2007 som också utspelar sig i Sierra Leone och vars 16-åriga huvudperson Ezra, en tränad mordmaskin som tvingats injicera amfetamin för att orka strida, hamnar inför en Sanningskommission efter kriget. Den svenske filmaren och journalisten Henrik Tideman arbetar med dokumentären ”Rädda (de sötaste) Barnen” som är inspelad i Sierra Leone och som granskar mytbildningen kring barnsoldaterna, välgörenhetsbusinessen och mediernas sug efter spektakulära barnberättelser efter inbördeskriget. Den kommer att sändas i TV 8 under våren.


Storslagna rockklichéer

Summary: Glöd, girlgroupharmonier och arbetarklassmisär går hem. Svenskarnas romans med skottarna i Glasvegas fortsätter. Fredrik Strage förstår varför.

Glasvegas Scen: Debaser Medis, Stockholm. Före konserten går tre fans till souvenirståndet för att prata med Geraldine Lennon, Glasvegas väninna som tidigare var socialarbetare och fick sitt ädla värv förevigat i låten ”Geraldine”. ”I’m a social worker too”, upplyser en av svenskarna och inleder en diskussion med Geraldine om narkomanvård. Florence Nightingale-romantiken i Glasvegas hit får sig en törn när man vet att huvudpersonen hellre åker på rockturné och säljer tröjor än hjälper trasiga själar i Glasgows fattiga kvarter. Samtidigt ger hennes närvaro spelningen en extra dimension. Att växla några ord med Geraldine är som att träffa Renton, Begbie eller Spud från Irvine Welshs roman ”Trainspotting” – i alla fall om man är svensk anglofil och har ett passionerat förhållande till Glasvegas. Skottarna är ännu större här än i sitt hemland. Arbetarklassmisären är ett av skälen till att Glasvegas går hem i Sverige. Ett annat är att bandet använder rundgång, girlgroupharmonier och solglasögon likt det stilbildande, skotska åttiotalsbandet The Jesus And Mary Chain – minus det cyniska och nihilistiska draget i de senares musik. Glasvegas attityd genomsyras i stället av socialt engagemang och en glöd värdig Bruce Springsteen, en annan Sverigevän. Det euforiska manglet kontrasterar mot den knixigt arty indierock à la Franz Ferdinand som dominerat Storbritannien under nollnolltalet. Glasvegas känslospektra påminner mer om svenska indieartister som Moneybrother och Broder Daniel. Bra är det hur som helst.Fruktansvärt bra. Efter en syntmatta som för tankarna till U2:s ”Where the streets have no name” (och till framtida arenaspelningar) öppnar Glasvegas med ”Geraldine”. Det vita motljuset träffar publiken lika hårt som de överstyrda, episka gitarrerna. Låtskrivaren James Allan, iförd avklippt John Lennon-tröja, sjunger gudomligt – klart, hårt och med hjärtat i halsgropen. Låtarna från debuten börjar bli sönderspelade men Glasvegas inkluderar också de hissnande vackra ”Cruel moon” och ”Fuck you, it’s over” från fjolårets jul-EP. ”Här finns bara klichéer”,säger en kritisk kompis. Visst, men rock är en lek med klichéer och ingen har tidigare byggt något så stort och vackert av just de här klichéerna. Jag finner bara två irritationsmoment: det putslustiga bandnamnet och de drängfulla beundrarna som vill visa James Allan att de också gillar fotboll genom att skråla riffet ur The White Stripes ”Seven nation army” (som blivit en läktarramsa). Om de var riktiga fans skulle de ha läst intervjun i The Times där Allan sa att han valde bort fotbollskarriären eftersom ”It’s a world away from rock’n’roll, you know, the two just don’t fit.” Hejaklacken sabbar stämningen i de högtidliga och sorgsna låtarna. Det blir Oasis och fotbolls-VM av alltsammans. Efter en knapp timme avslutar Glasvegas giget med ”Daddy’s gone”, ett snyftigt brev till en frånvarande pappa, vars emotionella styrka inte förtas av ölandet och brölandet. ”Stockholm, I love you”, säger James Allan. Det är väldigt, väldigt ömsesidigt. FREDRIK STRAGE noje@dn.se


Lotta Lotass tar plats i Svenska Akademien

Summary: Författaren Lotta Lotass har valts in i Svenska Akademien på stol nummer ett. En fantastisk ära, tycker hon själv.

Författaren, kulturskribenten och litteraturvetaren Lotta Lotass har valts in i Svenska Akademien. Hon övertar stol nummer ett efter Sten Rudholm, som avled i fjol. Den framlidne advokaten ersätts nu med en författare. Akademien plussar alltså på författarkvoten. När DN ringer har Lotta Lotass just blivit uppringd av avgående sekreteraren Horace Engdahl. – Men han sa inget om varför ledamöterna i Akademien har valt mig. Bara att de hade röstat. Jag sade ja med det samma när han frågade, säger Lotta Lotass på telefon från Göteborg. Varför det blev Lotta Lotass bevarar ledamöterna för sig. – Vi kommentarar aldrig invalet, men vi är fruktansvärt nöjda. Det säger sig själv, säger tillträdande sekreteraren Peter Englund. Vad betyder det för Lotta Lotass att hamna i Svenska Akademien? – Det är en fantastisk ära och en stor möjlighet att få ägna mig åt spännande och roliga arbetsuppgifter, säger hon. Kommer din nya uppgift att ta tid från ditt eget författarskap? – Hur tidskrävande den är har jag ingen uppfattning om, men jag ser fram emot de uppgifter det innebär att vara Akademiledamot. – Man får läsa mycket och ägna sig åt språk. Man förvaltar ett arv, och då inte bara att utse Nobelpristagaren i litteratur utan också Klassikerserien och Litteraturbanken på nätet, som lägger ut svenska klassiker, säger hon. Den 20 december i år är datumet för Lotta Lotass inträde i Svenska Akademien. Fredrik Söderling fredrik.soderling@dn.se 08-738 12 07


Absurt rolig anti-dans

Summary: Hela scenen gnistrar av tusentals små, vita porslinsföremål när holländska Needcompany gästar Dansens hus. En utmanande föreställning – mer rörelseinstallation än dans.

”The Porcelain Project” Needcompany Scen: Dansens hus, Stockholm Scenbilden är oförglömligt magnifik: Dansens hus stora, vida scen gnistrar av hundratals, faktiskt tusentals små vita porslinsföremål, på bord och golv, hängande i trådar från taket och diverse mobila ställningar som i ett storhetsvansinnigt dockskåp. Porslin i trådar som ger ifrån sig metalliskt klirrande ljud när de försätts i rörelse. Om de försätts i rörelse: utan dansare på scenen vilar dockskåpet i absolut balans. Inte helt överraskande: föreställningen ”The porcelain project” med holländska Needcompany var ursprungligen en konstinstallation av konstnären Lot Lemm (som gjort alla porslinsföremål) och koreografen Grace Ellen Barkey. Som blev en dockteater. Som blev den koreografi som under åttio minuter förundrar snarare än förhäxar publiken på ett sorgligt halvfullt Dansens hus. Danspubliken har uppenbarligen tvekat. Som så ofta tycks tyvärr Konst-och Teater-Sverige vara måttligt intresserat av inflytelserika scenkonstexperiment från kontinenten: Det belgiska undret. Till skillnad från mer dansorienterade Rosas, Ultima Vez och Les Ballets C de la B har holländska Needcompany gärna tyngdpunkten i teater. Som i den smått geniala föreställningen ”Isabella’s room” på Kulturhuset 2005. I regi av kompaniets fixstjärna Jan Leuwers – från början målare – och med den föremålsstinna scenografin, signerad Grace Ellen Barkey. Leuwers och Barkey grundade ju tillsammans kompaniet 1986. Konstnärliga korsbefruktningar är själva essensen: We Need Company! ”The porcelain project” är rörelseinstallation snarare än dans. Rent av anti-dans. De sex aktörerna på scenen är liksom fysiskt demonterade: kroppens alla leder och delar tycks röra sig var för sig och lite hur som helst, snarare än som en organisk helhet. Kropparna är ledlösa som trasiga dockor. Därtill framstår varje aktör som isolerad och än mer alienerad från de andra. Alla tycks de bara vara på tillfälligt besök i det surrealistiska dockhuset. Gästande leksaker. Föreställningen är utmanande, bitvis utmanande tråkig. Märkvärdigt stillastående, om man förväntar sig lajvkonst driven av rörelsemässig dynamik, berättande, logik. ”The porcelain project” genomsyras av drömmens icke-logik. Mardrömmen. Påminner så smått om en lp-skiva som hakat upp sig och konstigt nog samtidigt skapar tecknad film. Galet, vansinnigt, absurt. Inte sällan absurt roligt, som ler-och-långhalm-duon med den galne kungen (inspirerad av George III) och hans sjukligt långlemmade hovnarr/plågoande. Väldigt skojigt. Och i grund och botten väldigt otäckt. Ingen uppriktig, alltså absurd verklighetsavbild. Utan en isande klar – porslinsvit! – iscensättning av en kropp och ett medvetande strippat på det vardagliga raster av begriplighet och logik som bygger upp vår känsla av identitet. En illusion som vi måste ta för given – för att inte bli galna. ”The porcelain project” är genomförd med imponerande, suveränt säker hand. Porslinsskrammel, musik, ljus, dans och givetvis hela installationen – allt är slipat till perfektion. Det är ingen omtumlande, euforisk upplevelse i stil med Russell Maliphants gästspel i helgen. Men den etsar sig kvar. Fast. Bitar lär återkomma i mina drömmar. Och mardrömmar. Örjan Abrahamsson dans@dn.se


Inga åsikter, alltid orolig

Summary: Carl Bildt har slutat prata politik, han bloggar i stället. Det är osannolikt långtråkigt.

Att utrikesminister Carl Bildt bloggar överraskar egentligen ingen, han vill gärna vara en framkantspolitiker, en ny sort, en djupt konservativ framstegsvänlig innovatör. Carl Bildt har mer och mer utvecklats till en person att förhålla sig till, alltmer sällan ha en åsikt om. Han är inte längre någon man behöver politisera eller problematisera på en höger/vänsterskala – ”jag skulle ju aldrig rösta på Carl Bildt, men jag läser hans blogg”. Den unge muffaren har blivit hela Sveriges moffar. Snygga kostymer, vitt hår, precis som han med kniven, ni vet, Bohman, hans gamle svärfar. Det är som om det har blivit själva kärnan i både personlighet och politik, det är svårt att skilja de två. Har inte ni också tänkt på hur otroligt lite politik han pratar numera? På bloggen skriver han om politiska skeenden – mest skriver han om sitt jobb och vad han gör. Han gör inga som helst kontroversiella uttalanden. Inte som bloggare, inte som utrikesminister. Det är inte rakt igenom ointressant, däremot oftast rent osannolikt långtråkigt. Det är lunch och varmt i Rom, det är frukost i Kaliningrad, en middag i ett småkyligt Stockholm och ett samtal i ett grått Bryssel. Han är alltid orolig nu för tiden, Carl Bildt. En riktig statsman är alltid orolig. Han oroas av utvecklingen på Balkan, i Mellanöstern, i Sydossetien, Nordkorea och Östeuropa. Inga egentliga åsikter om någonting särskilt alls. Jag har lusläst hans blogg och kan med säkerhet bara säga en sak: Han älskar att åka flygmaskin, starta och landa, föra samtal på ”hög politisk nivå”. Vad det är som händer under de där samtalen får vi sällan veta, vad han själv har sagt får vi aldrig veta. Det är en ministers officiella dagbok – och missförstå mig rätt: Jag kan förstå att många tycker att den dokusåpan är kul att följa. Han är i Köpenhamn i juletider: ”Det kan nog bli en Aalborg eller två.” Vilken kille. Vilken öppenhet. Män och makt och känslan av att stå i händelsernas centrum handlar förresten barnsligt mycket om att flygas in och flygas ut. Det är som om de där uppe i luften riktigt känner närheten till Gud – eller kanske rent av känslan av att vara Gud? Carl Bildts blogg kan säkert bli ett drömunderlag för en manusförfattare som vill ha hela grundjobbet gjort för en politisk europeisk såpa-pudding, men jag hittar ingen politik, absolut ingen egen. Han har lite, lite röst när det gäller Ryssland och Putin och det ryska hotet. Och är inte utvecklingen oroväckande, så kan den vara ”allvarlig”. Han stora politiska förebild heter Henry Kissinger, för många av oss andra en odömd krigsförbrytare. Carl Bildt vill också gärna sväva någonstans i närheten av honom, näringsliv, politik – pengar. Om ett av de största politiska sveken i modern tid, den svenske medborgaren Dawit Isaaks 8 år (!!) i eritreanskt fängelse, har han inget att säga. Inget, inget, inget. Häromdagen landade han på ”nya imponerande Incheon-flygplatsen” i Seoul i Sydkorea. Middag och samtal. Sedan väntade en flygtur till Kina. Det gör Dawit Isaak också, väntar. Väntar på Carl Bildt. Sajter ”Alla dessa dagar” carlbildt.wordpress.com