Partipolitikens unga offer

Summary: De gamla romarna var bra på retorik och krig. Och där väcktes Torbjörn Nilssons intresse för politik. Nu skildrar den unge reportern riksdagens baksida i en ny bok.

Om man ska skriva gestaltande om politik, då ska man ställa sig bland fotograferna i stället, konstaterar den nyblivne författaren, Fokus politiske redaktör Torbjörn Nilsson. Han är född 1980, men har redan satt en ny standard i den politiska journalistiken med en dramatisk retorik som får de dagliga inrikesintrigerna att kännas som politiska världshändelser. I Fokus skriver han varje vecka reportage, porträtt och kommentarer om våra folkvalda sedan 2005. Nu sitter vi i riksdagens kafé, pratar om hans nya bok ”De omänskliga” (Weyler) och dricker caffelatte för tio spänn. Torbjörn Nilsson säger att hans intresse för politik kommer från latinstudierna. – Jag blev fascinerad av det mäktiga Rom. Jämfört med sina grannar var de nästan inte bra på någonting, inte litteratur, inte konst, inte arkitektur. De var egentligen bara bra på två saker, retorik och krig. Politik helt enkelt. Den unge journalisten känns lite som en blandning av Tintin och Jean-Paul Sartre. Berättelser från politikens bakgård kallar han de tre långreportagen i boken ”De omänskliga” som kom ut i veckan. Det handlar om Folkpartiets dataintrång i Socialdemokraternas interna nät i förra valrörelsen, om rättningen i alliansens partiled inför FRA-omröstningen, om maktstriderna i SSU under 2000-talet. Sammantaget framträder en ganska dyster bild av det politiska klimatet. En demokrati med förhinder. – Jag har inte tänkt på det så, som ont eller gott, eller dystert. Jag har velat spegla baksidan också. Så att man får se hur den ser ut. Då kan man få ett sannare samtal. Torbjörn Nilsson skildrar unga människor som gett sig in i politiken för att de brinner för det goda, för att göra världen bättre för andra. När de väl kliver in i riksdagspolitiken tvingas de låta den politiska taktikermasken stelna för ansiktet. – De möter en väldigt hierarkisk värld som till stor del bygger på en stark grupptillhörighet. De blir socialdemokrater eller moderater och definierar sig mot de andra, de onda. För att förstå hur politiker fungerar måste man förstå hur viktig grupptillhörigheten är. Situationen liknar den i en supporterklubb. Och domaren har alltid fel. Fotbollssupporterflåset hörs tydligt i kapitlet om den unge folkpartisten Per Jodenius, han som fick tag på inloggningen till Socialdemokraternas intranät och plockade fram valstrategierna åt folkpartiets spinndoktor. Politiken och idealen har helt gett vika för tävlingen när spionagemejlen som får partiet att ta poäng efter poäng i medierna ramlar in. Det finns de som säger nej. Men de vinner inte. Och Torbjörn Nilsson låter kapitlet vägledas av ett citat från PO Enquist, ”Stortävlingar fordrar storresultat”. – Politikerna utsätts för hårt tryck. Samtidigt är de till skillnad från aktörer i till exempel näringslivet beroende av folks förtroende. Det gör att de inte kan visa sig svaga eller göra fel. Och så vill de åstadkomma förändringar. Då är det svårt att inte hamna i en tunnel där ändamålen börjar helga medlen. I FRA-kapitlet ges en dyster bild av statsministern. Vi vet att Fredrik Reinfeldt ville bli en ny sorts ledare, inte en auktoritär Carl Bildt eller Göran Persson som ger gruppstryk åt enskilda. Men hårt trängd i FRA-frågan står hans ledarskap ifrågasatt och han visar sig upprepa exakt det övergrepp han själv slagits emot. – Här står Sveriges mäktigaste man. Och han kan inte heller göra som han vill, konstaterar Torbjörn Nilsson. Elegant har Nilsson därmed visat i hur hög grad systemet bestämmer över människorna i det. Han konstaterar att Sveriges politiska system gör partierna väldigt starka jämfört med politikerna i dem. Både ekonomiskt, konstitutionellt och psykologiskt. – En tanke som hela tiden ligger under texten är hur svårt partierna har att engagera medlemmar och aktiva. Det var ett av huvudskälen till att jag skrev den här boken. Vem vill lägga sitt liv i händerna på ett parti? Vem klarar av att stå ut med det? Det handlar inte bara om medietrycket, utan om själva systemet. Han skrev aldrig ut det i boken. Det passade inte in tillräckligt snyggt. Annika Persson litteratur@dn.se


DN:s Lotta Olsson: ”Crowther är väl värd priset”

Summary: Den belgiska illustratören Kitty Crowther får Astrid Lingren-priset. Det är första gången en illustratör inte behöver dela priset med en författare. Tidigare har de oförtjänt hamnat på undantag, skriver DN:s barnboksredaktör Lotta Olsson.

När nu barnlitteraturpriset Astrid Lindgren Memorial Award för åttonde året i rad delas ut, så blir det första gången en illustratör och bilderbokskonstnär får det utan att behöva dela. Amerikanske Maurice Sendak fick dela med tyska Christine Nöstlinger vid den första prisutdelningen 2003, och japanska Ryoji Arai delade med brittiske Philip Pullman 2005. Belgiska Kitty Crowther får vara ensam om äran, vilket är på tiden. Det är hon väl värd, med en rad imponerande böcker i bagaget. Där blandas det lätta och lekfulla med de stora existentiella frågorna, och även med det riktigt svåra – som i ”Annie du lac” från förra året, där den självständiga huvudpersonen till slut inte orkar med sin ensamhet utan försöker dränka sig. Självmordsförsök i bilderböcker? Jodå, med goda förebilder – Astrid Lindgren gjorde det ju i ”Sunnanäng” och ”Bröderna Lejonhjärta”. Stora konstnärer kan skriva om vad som helst utan att det blir för tungt. Nu är det ju omöjligt att dela ut ett sprillans nytt pris i lugn och ro, för varje år lägger alla vi kritiker pannorna i djupa veck och försöker med utgångspunkt från årets val tolka en trend, en begränsning, en inriktning. Oron steg förra året, när Tamer Institute som andra läsfrämjande organisation fick priset (Banco del Libro fick priset 2007). Aha! Priset var alltså på väg att bli ett pedagogiskt pris? En geografisk princip anades när världsdel efter världsdel prickades av, en historisk koppling när en äldre författare fick priset, och så vidare. Och varför har inte alla andra bra konstnärer och författare och berättare fått det än? Vi betraktare klagar, och lyfter fram egna favoriter. Allt ska då ett stackars pris täcka in! Med det sagt kan jag ändå dra en lättnadens suck över Kitty Crowther. För nog har illustratörerna tidigare oförtjänt hamnat på undantag, trots att det bland de nominerade har funnits gott om nyskapande konstnärer. Och nu, svenska förlag: sätt fart! Kitty Crowther har mycket att tillföra den svenska bilderboksskatten.


”Sverige gör bort sig i Afghanistan”

Summary: Malalai Joya har av många kallats ”den modigaste kvinnan i Afghanistan”. Landets kontroversiella parlamentsledamot är just nu på Sverigebesök.

Den späda mörklockiga kvinnan med pigga ögon uttalar sig inte nådigt om Afghanistans president: – Hamid Karzai är samma åsna som han alltid har varit, fast nu med en ny sadel! utbrister den afghanska parlamentsledamoten Malalai Joya. Hon är på Stockholmsbesök för att rådgöra med riksdagskolleger, UD-folk, Svenska Afghanistankommittén och kvinnoorganisationer. Malalai Joya har av många kallats ”den modigaste kvinnan i Afghanistan” alternativt ”Afghanistans svar på Aung San Suu Kyi”. Det beror inte minst på att hon som nyvald parlamentsledamot 2005 vågade sjunga ut mot vissa av sina lagstiftarkolleger och peka ut dem som krigsherrar med mycket blod på händerna och/eller knarkhandlare som gjort sig förmögenheter på opium. – Krigsherrarna förstörde landet åren efter att Sovjetunionen drog sig ur Afghanistan 1989. Nu är de tillbaka vid makten men i västlig kostym och med Karzais öppna stöd. Och Karzai och hans släkt är själva aktiva i den lukrativa knarkhandeln, summerar Malalai Joya det politiska läget i landet. För sådana tilltag fick hon 2007 betala priset att bokstavligen bli utslängd ur parlamentet, Wolesi Jirga, med villkoret att hon aldrig fick återkomma om hon inte vek ner sig och bad ”skurkarna” om ursäkt. Dessutom har hon utsatts för ett halvdussin mordförsök, bland annat av en krypskytt, och otaliga mordhot. Numera sover hon aldrig mer än en natt i taget på samma ställe, och uppger aldrig offentligt namnet på maken som hon gifte sig med i hemlighet för två år sedan. – Mitt öde visar att de officiella parollerna om större kvinnligt deltagande i politiken bara är ett spel för galleriet. Var fjärde parlamentsledamot en kvinna, en minister är kvinna – men så fort någon av dessa höjer rösten blir de utestängda från varje rum där det fattas verkliga beslut, säger Malalai Joya med en röst som avslöjar behärskat ursinne. Nu är hennes främsta politiska mål att få bort USA:s och Natos/Isafs militära närvaro. Men skulle inte det omedelbart leda till öppet inbördeskrig? blir min omedelbara fråga och får ett lika snabbt svar: – Men vi befinner ju oss redan i inbördeskrig! Vi vanliga afghaner är klämda mellan tre fiender: talibanerna, skurkarna kring Karzai och utländska ockupationsstyrkor. Om amerikanerna drar sig ur blir vi åtminstone av med en fiende. Här gör också Sverige bort sig genom att delta med trupper till stöd för Karzairegimen, enligt Malalai Joya. – I själva verket är de svenska Isaf-soldaterna också offer för en destruktiv politik. Om Sverige verkligen vill hjälpa afghanerna, varför gör man inte det på egen hand, utan att delta i USA:s så kallade krig mot terrorismen som förstärker den onda spiralen? Jag kan inte låta bli att fråga: Vilken folkgrupp tillhör du, pashtuner, tajdzjiker, uzbeker, hazara ..? Den tuffa lilla damen fnyser. – Jag definierar mig inte i etniska termer. Jag är afghan! Per Jönsson per.jonsson@dn.se


Electronicaartisten Anders Ilar tolkar Chopin

Summary: ”Jag har alltid sett mig snarare som en som kanaliserar musik än som en upphovsman”, säger Anders Ilar som exklusivt för DN tolkat Frédéric Chopins ”Nocturne op 15 nr 2”.

Anders Ilar, född i Dalarna 1973 och nu bosatt i Göteborg, är en electronicaartist som rör sig från abstrakt dansmusik och minimalistisk techno till ambient. Föredrar svävande harmonier framför tydliga melodier och nominerades till Manifestgalan 2009 i kategorin "Årets Dansskiva" med sitt album "Sworn" (Level records 11). Han har spelat sin laptopbaserade musik runt hela världen. Och för DN har han nu remixat Frédéric Chopins "Nocturne op 15 nr 2". Varför Chopin? - Kanske främst för att jag spelat piano sen jag var liten och att pianoklangen har något jordnära över sig - i min annars så utmjordiska klangvärld, säger Anders Ilar. Den nocturne du har valt beskriver ju en känsla av att falla ut från ett fönster och sedan sakta singla genom luften. Varför valde du just den? - Chopins Nocturner är en musik som hela tiden skiftar och byter tonart vilket först gjorde det svårt. Jag ville absolut inte få den att stelna. Men så fann jag 35 sekunder, slutkadensen i op 15 nr 2, där det stillnar och nästan inte händer någonting - utan bara är som ett svävande bland molnen. Och det är de 35 sekunderna som jag baserat hela min remix på. Vad säger du om att göra så här med ett klassiskt mästerverk? - Jag har alltid sett mig snarare som en som kanaliserar musik än som en upphovsman. Vad jag gjort med Chopin är att jag gett slutet av en av hans Nocturner en egen historia, en fortsättning in i ett nytt årtusende. Kanske storyn om "Någon genom luften fallande - räddad av ett mjukt dansbeat"?


Kentros och Petersson tolkar Vivaldis årstider

Summary: ”Vi ville återskapa den nästan chockerande effekten som den här musiken hade när den var ny”, säger violinisten George Kentros som tillsammans med elektromusikern Mattias Petersson förvandlat Vivaldis ”De fyra årstiderna” från 1724 till en omtumlande och nästan helt ny musik.

George Kentros är född i Boston 1964 men sedan länge bosatt i Stockholm. Han är en klassiskt utbildad violinist och medlem i den nutida musikensemblen Pärlor för svin. Mattias Petersson är född på Öland 1972, men också bosatt i Stocholm, där han komponerar och undervisar i elektroakaustisk musik. 2008 släppte Kentros och Petersson plattan "There are no more four seasons" (Sekt/Naxos) där de förvandlade Antonio Vivaldis "De fyra årstiderna" från 1724 till en omtumlande och nästan helt ny musik. Vad fick er att göra om Vivaldi? - För att återskapa den nästan chockerande effekten som den här musiken hade när den var ny, säger George Kentros. För att vi vägrar acceptera det någonstans sorgliga faktum att den aldrig går att höra igen som om den vore en nutida musik. För att ge den relevans i dag. Den första satsen av "Vintern" som ni valt ut för DN beskrivs av Vivaldi själv som ett darrande, klapprande och hackande under den stränga kylan. Passar bra att höra just nu? - Ja, det är en helt fantastisk musik med en närmast agressiv kraft - där vi försökt att översätta originalets livliga dialoger och bollande mellan soloviolinen och orkestern med blixtsnabba reaktioner och kast mellan det och det elektroniska.


”Yves Saint Laurent” på Petit Palais, Paris

Summary: Den första stora utställningen efter Yves Saint Laurents död befäster hans status som en av tidernas främsta modeskapare. På Petit Palais i Paris ställs nu sobra smokingar och kavajer mot färgsprakande aftonkreationer.

Det är en uppenbart nöjd Pierre Bergé som inviger den storslagna retrospektiva utställningen om Yves Saint Laurent på konstmuseet Petit Palais, mitt under den pågående modeveckan i Paris. Som Saint Laurents affärs- och livspartner har han med en smått otrolig målmedvetenhet gått in för att befästa dennes status som en av modets främsta kreatörer, från dag ett; den 29 januari 1962 närmare bestämt, när de tillsammans svepte in som en frisk fläkt på den konservativa haute couture-scenen i Paris med sitt nystartade, ungdomliga modehus. Enligt affärsvisionären Bergé kunde ett designmuseum ha varit ett mer logiskt val för utställningen: ”Men Yves Saint Laurent var en modets mästare och en enastående konstnär vars samlade verk har sin rätta plats här bland konstens mästare.” Efter att ha vandrat genom sal efter sal med hundratals makalösa kreationer i den postuma hyllningen på Petit Palais, är det bara att konstatera att Bergé har haft rätt, hela tiden. Utställningen, som är den första genomgången av Saint Laurents 40-åriga livsverk sedan hans död 2008, är om något en bekräftelse på att han har en given plats bland 1900-talets epokgörande modemästare, som Coco Chanel och Christian Dior. Pierre Bergé, som hållit ett vakande öga över utställningen tillsammans med curatorn och dräkthistorikern Florence Müller, guidar stolt premiärpubliken genom salarna med Loulou de la Falaise vid sin ena sida och Betty Catroux på den andra. Två långa, slanka skönheter som utgjorde kärnan i Saint Laurents stilbildande entourage under de första rebelliska åren på 1960- och 70-talet. Åren när en radikal Saint Laurent vände upp och ner på etablissemanget med färdigsydd prêt à porter som demokratiserade designermodet och gjorde den handgjorda haute couturen till tant. Men historien om modegeniet Saint Laurent börjar egentligen redan i slutet av 1950-talet, under haute couturens glansdagar när den då regerande modekungen Christian Dior hastigt gick bort och lämnade sin 21-årige kronprins ensam kvar på tronen. Utställningens första rum tillägnas Saint Laurents korta karriär på Dior. Från den hyllade debutkollektionen 1958 där man kan se en försiktig föryngring av Diors damiga look. Till en pälsbrämad skinnjacka ur den mer uppenbart gatumodeinfluerade beatnikkollektionen från 1960, som fick Dior att ersätta Saint Laurent med mer traditionellt inriktade Marc Bohan. Sedan öppnar sig ett hav av Yves Saint Laurents klassiker där välkända ikonplagg som Mondrianklänningen och safaritunikan visas sida vid sida med herrinfluerade signaturplagg som smokingen, kostymen, cityshortsen, skepparkavajen, skinnjackan och de höga mockastövlarna. Plagg som revolutionerade looken när de lanserades och som i dag utgör stommen i den moderna garderoben. De tidiga Saint Laurent-kollektionerna representeras av långa rader av slanka kostymer i dämpade favoritfärger som svart, marinblått, grått och beige. Dockorna i den här sektionen, placerade som publiken runt en catwalk, har oförklarligt nog fått en damig prägel med små stela hattar – trots att looken i övrigt signalerar ungt och nyskapande. Filmer och foton från tiden som kompletterar plaggen visar att inneklicken runt Saint Laurent föredrog att styla kostymerna enkelt och superkvinnligt med utsläppt hår, glamorösa blusar och höga klackar. Den perfekta looken för 1960-talets moderna, självständiga kvinnor. Saint Laurent var i början av karriären noga med att påpeka att han skapade kläder för en verklig kvinna. Inte för, som han utryckte det, ”astronauter eller Barbarellas”, som några av hans mer futuristiskt lagda konkurrenter. Runt hörnet från den eleganta kostymparaden uppenbarar sig Yves Saint Laurents andra sida. En explosion av färg. Det börjar med en kritikersågad men enormt inflytelserik kollektion i 1940-talsstil som markerar början på 1970-talets nostalgiälskande glamour. Sedan följer den ena färgsprakande kreationen efter den andra inspirerad av allt från folklore till Ryska baletten och konstvärlden, med referenser till Van Gogh, Picasso och Warhol. Den praktfulla utställningen som förutom modekreationerna också rymmer ett urval av Saint Laurents film- och teaterkostymer avslutas med en hyllning till den utdöende haute couture-konsten. Ett berg av magnifika balklänningar sticker ut mot en svart fondvägg där ett 40-tal dockor blickar ut över färgprakten iförda ”le smoking”. Det moderna partyalternativet till den lilla svarta som blev Saint Laurents mesta signaturplagg. Den första är från 1966, den sista från avskedskollektionen 2002. Yves Saint Laurent hävdade mot slutet av karriären, då en del av det etablissemang han en gång revolterade mot, att han var den sista haute couture-mästaren med en egen stil. Som spiken i kistan valde han efter 40 år och 81 kollektioner att bomma igen för gott, i stället för att utse en efterträdare. Det legendariska modehuset på 5 Avenue Marceau i Paris omvandlades till Foundation Pierre Bergé Yves-Saint Laurent. Ett museum med plats i arkiven för 5 000 plagg, 15 000 accessoarer och 150 000 skisser där Yves Saint Laurents stjärna nu hålls lysande under ledning av Pierre Bergé. Nyskapande haute couture på Petit Palais Yves Saint Laurent (1936–2008) och Pierre Bergé (1930–) grundade haute couture-huset Yves Saint Laurent 1961. Prêt à porter-varumärket lanserades 1966. Det ägs i dag av Gucci Group och har sedan 1998 designats av Alber Elbaz, Tom Ford och dagens Stefano Pilati. Haute couture-huset stängdes 2002. På Petit Palais ligger tyngdpunkten på haute couture. Den banbrytande prêt à porter-linjen Rive Gauche hyllas med en egen retrospektiv på Foundation Pierre Bergé-Yves Saint Laurent i början av nästa år. Förutom en katalog publiceras i samband med utställningen också exklusiva ”Yves Saint Laurent, haute couture, l’Œuvre intégral, 1962–2002”. Ett praktverk uppdelat på fyra volymer med en genomgång av Saint Laurents samtliga haute couture-kollektioner med skisser, tygprover och detaljerade beskrivningar, à 2 100 euro. Se mer på: www.yslretrospective.com och www.fondation-pb-ysl.net.


Operans balettchef Marc Ribaud återgår i tjänst

Summary: Kungliga Operans balettchef Marc Ribaud, som tvingades till en time out efter att DN avslöjat att han fått en skriftlig arbetsrättslig varning på grund av en anklagelse om sexuellt ofredande, återgår i tjänst.

Det var den 21 januari i år som Operans balettchef Marc Ribaud med omedelbar verkan tog time out från alla sina arbetsuppgifter på Operan. Ett beslut som fattades av Operans dåvarande vd Anders Franzén. Bakgrunden var att DN hade avslöjat att Marc Ribaud, som har det konstnärliga ansvaret för Operan, skickat mejl som uppfattades som ett olämpligt närmande till en kvinnlig anställd, vilket föranledde en skriftlig arbetsrättslig varning på grund av en anklagelse om sexuellt ofredande. Enligt ett pressmeddelande har nu Marc Ribaud återgått i tjänst för att fullfölja sitt kontrakt, som sträcker sig fram till juni 2011. Vidare har Operans vd Birgitta Svendén, som även tog över som balettchef den 1 februari i år, tillsatt en extern utredning som kunnat utesluta anklagelsen mot Marc Ribaud om sexuella trakasserier mot en medarbetare vid Operan. En jurist har tagit del av mejlväxlingen och gjort bedömningen att den inte kan rubriceras som sexuellt trakasseri. - Det finns inget som är tillräckligt graverande, säger Birgitta Svendén till TT Spektra och påpekar att lagen utgår från den som har blivit utsatt och att det är facket som drivit frågan, inte kvinnan som fick mejlet. - Hon har tydligt sagt från första början att hon aldrig betraktat detta som ett sexuellt trakasseri, tillägger Birgitta Svendén. Tycker du som operachef att det är okej med chefer som skickar mejl med sexuellt innehåll till de anställda? - Som chef menar jag att man måste ha den respekt och den distans till sina medarbetare som krävs för att man ska kunna arbeta. Ett arbete har inletts för en omorganisation av balettsektionen, enligt pressmeddelandet.


Björn Elmbrant: ”Stockholmskärlek. En bok om Hjalmar Mehr”

Summary: Hjalmar Mehr fick ensam bära skulden för 60-talets rivningsiver. Kanske var den domen för hård. Bo Madestrand läser Björn Elmbrants nya bok om visionären Mehr som ville förvandla Stockholm till en levande storstad.

Natten mot den 12 maj 1971 rasslade motorsågarna i gång. Tretton almträd skulle fällas för att ge plats åt den nya tunnelbanenedgången i Kungsträdgården. Men med en massiv opinion i ryggen lyckades demonstranterna på plats förhindra att de gamla träden sågades ner. Fyra poliser skadades vid kravallerna, ett par demonstranter hamnade på sjukhus efter att ha blivit slagna med batonger och rutorna på en kranbil slogs sönder. Men dagen efter var alla glada, från de anarkistiska demonstranterna till kåsören Kar de Mumma, som förklarade att ”även socialgrupp ett” solidariserade sig med den utomparlamentariska aktionen. Den enda som opponerade sig mot almstriden var det socialdemokratiska finansborgarrådet Hjalmar Mehr, som ställde den lika relevanta som impopulära frågan: ”Ska man ha rätt att tillgripa våldsmetoder mot parlamentariskt fattade beslut som man ogillar?” Sedan dess har Hjalmar Mehr ensam fått bära skulden för att ha skövlat Klarakvarteren och förvandlat Stockholms city till en rå betongöken. Nu, 40 år senare, får han sin upprättelse. Journalisten och författaren Björn Elmbrant tecknar i boken ”Stockholmskärlek” en mer nyanserad och positiv bild av politikern Hjalmar Mehr. Utan honom, får vi veta, hade det varken blivit något Kulturhus, någon Stadsteater eller någon konst i Stockholms tunnelbana. Dessutom hjälpte han till att rädda Gamla stan undan 60-talets rivningsiver. Hur sann denna nya sanning är går förstås att diskutera. Men en sak är uppenbar: Hjalmar Mehr älskade sin stad lika mycket som han avskydde misären och smutsen i gamla Klara. På så sätt var han något av en politisk motsvarighet till författaren Lubbe Nordström, som dokumenterade den svenska fattigdomen i radioserien ”Lort-Sverige” i slutet av 1930-talet. Så här förklarade Hjalmar Mehr själv sitt engagemang i moderniseringen av Stockholms innerstad: ”Min mamma flyttade vart och vartannat år. Stora, omoderna lägenheter med torrklosett och råttor på gården och jävligt och dant.” Hjalmar Mehr såg sig snarare som en som byggde upp än som en som rev ned. Hans vision var ett urbant Stockholm, en storstad i stil med New York och Paris med nattöppna restauranger, affärer och teatrar. I den meningen var han en radikal modernist. Men han var ingen estet. Han såg på Stockholm med ingenjörens ögon, inte med arkitektens. Litteratur förstod han sig på, han kunde citera långa stycken av Heinrich Heine i original, men när Stockholms city skulle omdanas var han helt osentimental – han offrade bland annat Sagerska husen och Blancheteatern på Hamngatan, där Nordea och Sverigehuset i dag ligger. Det är svårt att hävda att det var en förändring till det bättre. Men den sortens argument bet inte på Hjalmar Mehr. Han kände bara avsmak inför ”den oerhört småborgerliga esteticism som grasserar, utövad av dilettanter och känslotyckare, som alla har det så förbannat mycket bättre personligen … än de människor för vilka vi bygger och skapar”. Frågan är förstås vem som hjälptes av att man ersatte gamla bostadskvarter i Stockholms innerstad med kontor och departementsbyggnader. Man kan läsa Björn Elmbrants bok som en dokumentär thriller om det moderna Stockholms framväxt. Men historien om Hjalmar Mehr är fascinerande nog i sig själv. Han föddes av två judiska immigranter, fadern tysk, modern ryska, som möttes under en första maj-demonstration i Stockholm 1905. Samma år som Hjalmar Leo Mehr föddes fick familjen besök av Vladimir Iljitj Lenin, som var i Stockholm för att fira sin mors 75-årsdag. Jo, man kan nog säga att Hjalmar Mehr var förutbestämd att bli politiker. Sina båda förnamn fick han efter Hjalmar Branting och Leo Tolstoj. Redan i tonåren lärde han känna den radikale socialdemokraten Zäta Höglund, som senare skulle anställa honom i Stockholms stadshus, han var en aktiv medlem i SSU och arbetade på advokatkontor hos Hjalmar Brantings son Georg. På 1930-talet samlade han in pengar till inbördeskrigets Spanien, han engagerade sig naturligt nog mot Hitler och var senare en högljudd motståndare till Amerikas inblandning i Vietnamkriget. Som person tycks Hjalmar Mehr ha varit intelligent, skarp, rastlös, konventionell, humoristisk. Såväl hans vänner som hans fiender kallade honom ”den lille fan” och jämförde honom med en ilsken liten hund. ”Han var”, skriver Elmbrant, ”en av de mest bildade svenska politikerna någonsin”. Så varför är han inte mer känd i dag? Varför blev han aldrig minister? Talade hans judiska bakgrund mot honom? Elmbrant snuddar vid frågan, men lämnar den öppen. Kanske var Hjalmar Mehr helt enkelt för stridbar, för aggressiv, för – politisk. Han var mer av en agitator än en konsensusperson. Men han fick saker och ting gjorda. När han lyckats driva igenom planerna på en stadsteater i 60-talets början skaldade riksbibliotekarien Uno Willers entusiastiskt i Dagens Nyheter: ”Vad stode vi om han ej funnits till?/Från många håll nu ropas: Hjalmar Mehra!” Efter almstriden tio år senare diktade en upprörd Helga Henschen i ”Ode till ett borgarråd”: ”herr Mehr mot folket ställdes/ett skägglöst borgarråd/där grävdes vad ej fälldes/det var hans röda tråd.” Men som Björn Elmbrant visar var Hjalmar Mehr egentligen inte intresserad av almarnas vara eller icke vara. Han var bara den som tog smällen. Beslutet hade i själva verket fattats av SL-chefen Helge Berglund. Betyder det, som Björn Elmbrant menar, att Hjalmar Mehr är missförstådd? Är eftervärldens dom över hans insatser onödigt hård? Både ja och nej. Det är klart att en del av det som revs borde ha bevarats. Men mycket av det som byggdes under rekordåren hör i dag till vårt kulturarv – från de fem ”trumpetstötarna” vid Hötorget till Kulturhuset och Sergels torg. Däremot måste man konstatera att de starka reaktionerna på rivningen av gamla Klara har traumatiserat Stockholm. Problemet i dag är inte att det rivs och byggs för mycket i staden, utan att ingen vågar kröka ett hårstrå på Mälardrottningens välansade peruk. Stockholmarna tycks kollektivt ha satt sig ner på marken och tjurigt beslutat sig för att all förändring är av ondo – oavsett om det handlar om att renovera Stadsbiblioteket, modernisera Slussen eller, som Thomas Sandell föreslog häromåret, bygga ett kallbadhus på Riddarfjärden. Det enda som faktiskt byggs är identitetslösa pastischer på äldre arkitektur. Men vi har ju alltid almarna.


Matt Damon jagar sanningen i Irak

Summary: Paul Greengrass thriller ”Green zone” handlar om de förvillelser som ledde till Irakkriget och den ”dödliga cocktail av paranoia som drivit världen sedan dess”. Vi träffade Greengrass och huvudrollsinnehavaren Matt Damon.

När Tony Blair, Storbritanniens förre premiärminister, nyligen frågades ut av den brittiska Irakkommissionen ångrade han ingenting. Det var rätt att invadera Irak, Saddam Hussein var ett större hot mot världsfreden efter terrordåden i USA 2001 än han var innan, menade Blair. Kort och gott: världen utan Saddam Hussein är en bättre värld. Regissören Paul Greengrass skulle knappast hålla med. – Det var de här händelserna som, anser jag, har drivit vår värld. Det var de som skapade all denna rädsla, paranoia och misstro; den där dödliga cocktailen som skvalpade runt i både USA och i Storbritannien, säger han. Just därför har han velat göra filmer om händelserna. Den första om terrordåden 2001, ”United 93”, kom för fyra år sedan. Nu är stunden inne för ”Green zone”, berättelsen om invasionen av Irak 2003. Samtidigt som Greengrass ville göra en film som tog ställning mot invasionen, ville han också göra en film som skulle locka en bred publik. – Det är klart att det innebar en serie utmaningar. Men det hade jag inga problem med, säger han. Greengrass tog som exempel actionfilmerna om Jason Bourne, den avhoppade CIA-mördaren som jagas av de egna. Kärnan i de berättelserna är jakten på sanningen, vilket också ”Green zone” handlar om. Och även denna gång har han Matt Damon i huvudrollen. – Det var Bournefilmernas publik som också skulle utkämpa Irakkriget och som till sist skulle ta ställning mot det, menar Greengrass. ”Green Zone” utspelar sig våren 2003, direkt efter att den USA-ledda alliansens har intagit Bagdad och störtat Saddam Hussein. Staden och landet ligger i ruiner, gatorna är osäkra, i synnerhet nattetid, med motståndsmän, alliansens soldater och rena gangstrar som utkämpar förvirrade eldstrider. Filmen handlar om en grupp amerikanska soldater som har en enda uppgift: att hitta och oskadliggöra Saddam Husseins massförstörelsevapen. Gruppen leds av ”Chief” Roy Miller (Matt Damon). Han blir alltmer frustrerad över att inte hitta det han söker. Till sist börjar han ifrågasätta själva existensen av vapnen. Han börjar leta efter sanningen bakom en ridå av inkompetens, halvsanningar och rena lögner. Naturligtvis blir Miller motarbetad, men en CIA-agent är lika skeptisk som Miller och erbjuder honom att, utan att det militära etablissemanget i Bagdad får veta det, ta reda på vad som kan ha hänt med vapnen. Chief Millers karaktär bygger på Monty Gonzales som i verkligheten ledde en specialgrupp med uppgift att hitta massförstörelsevapen. Denne har också medverkat som rådgivare. – Men till skillnad från filmens Miller förstod Monty redan i den första fabriken att något inte stämde, berättar Matt Damon. Anläggningen var listad i det underrättelsematerial som Monty Gonzales hade som en fabrik med två användningsområden: en civil porslinsfabrik men dold inne i den fanns en anläggning som tillverkade massförstörelsevapen. – Men Monty såg direkt att det bara var en porslinsfabrik och den som sade något annat hittade på, säger Damon. Matt Damon frågade Gonzales varför han medverkade i filmarbetet. – Han svarade: ”Vi har förlorat vår moraliska auktoritet.” Det har ändå gått sju år sedan invasionen och Irakkriget finns inte längre på världens förstasidor. – Men visst finns det en efterfrågan för den här typen av film. Och vi fick göra den film vi ville göra, så förhoppningsvis kommer filmbolaget att få sin belöning för att de trodde på oss, menar Matt Damon. ”Green Zone” är både en actionthriller och en politisk film om förljugenhet och mörkläggning. Därför tror Paul Greengrass att den kommer att locka en publik som annars inte dras till politiska filmer. – Jag tror att många människor faktiskt har en känsla av att något gick riktigt, riktigt snett 2003–04. Det handlar inte om huruvida man var för eller emot kriget, utan om att vi, som kollektiv, på något sätt fick allt om bakfoten. Vad tror du Tony Blair och George W Bush skulle tycka om ”Green zone? – Jag är säker på att herrar Bush och Blair skulle finna den spännande och dramatisk. Jag ska se om jag kan ordna en särskild visning för dem! Jobbarkompisar från förr Matt Damon (snart 40 år) har regisserats av Paul Greengrass (snart 55 år) förut, i de två avslutande delarna i trilogin om Jason Bourne, CIA-agenten som försöker pussla ihop sin identitet: ”The Bourne supremacy” och ”The Bourne ultimatum”. Bland Paul Greengrass filmer sticker framför allt ”Bloody Sunday” ut, rikligt prisbelönt drama om brittiska militärens massaker på demonstranter i Derry, Nordirland, 1972. Matt Damon har sedan debuten 1988 gjort ett femtiotal roller på film och i teve ; den som har gett honom kanske störst berömmelse är ”Good Will Hunting”, om mattegeniet med svår bakgrund. Filmen gav Damon och medförfattaren Ben Affleck en Oscar för bästa manus, och Matt Damon belönades med Silverbjörnen i Berlin för bästa huvdroll.


Kathryn Bigelow: ”Mitt livs största ögonblick”

Summary: Den 82:a Oscarsgalan blev både en historisk och en förutsägbar tillställning. Historisk för att den tvåfaldigt Oscarsbelönade filmmakaren Kathryn Bigelow (”The Hurt Locker”) som första kvinna fick en Oscar för Bästa regi. Förutsägbar för att majoriteten av statyetterna delades ut till förhandstipsen.

"The Hurt Locker" blev den stora vinnaren på Oscarsgalan natten till måndagen. Den omdiskuterade Irakkrigsskildringen plockade hem hela sex statyetter. Största konkurrenten "Avatar", som likt "The Hurt Locker" var niofaldigt nominerad, fick nöja sig med tre guldgubbar. Samtliga i tekniska, mindre prestigefyllda kategorier. Mest ljus föll på "Avatar"-regissören James Camerons ex-fru Katheryn Bigelow som blev historisk efter att hon mottagit två Oscar för "The Hurt Locker" - både Bästa film och Bästa regi - och därmed skrivit in sig i filmhistoriens finaste rum. - Det finns inget annat sätt att beskriva det: Det är mitt livs största ögonblick, sa Kathryn Bigelow efter att hon som första kvinna mottagit Bästa regi-statyetten och tillade att hon hoppades bli "den första av många kvinnliga filmmakare" att vinna i den gubbigaste av alla galans kategorier. Journalisten Mark Boal gick också hem med ett av de finaste priserna. Han belönades med en Oscar för originalmanuset till "The Hurt Locker". Detta mitt i en rättsprocess där en sergeant ur amerikanska armén hävdar att Boal "stulit hans liv". Sergeantens erfarenheter som våghalsig amerikansk bombtekniker i Irak återgavs i ett reportage i tidningen Playboy och han hävdar att Boal plockat historien rakt av utan att ge honom någon ekonomisk kompensation. Oscarvinnaren Boal var själv inbäddad journalist i Irak och dedicerade sitt pris till de amerikanska soldaterna som riskerar sitt liv i Irak. Vidare kammade "The Hurt Locker" hem Oscars för bästa klippning, originalmanus, ljudredigering och ljudmixning. De två senare kategorierna gick till den svenske ljudteknikern Paul Ottosson. En välkommen tröst, då svenskarna Patrik Eklund och Mathias Fjellström blev utan pris för sin kortfilm "I stället för abrakadabra". På det stora hela var den 82:a Oscarsgalan en förutsägbar tillställning där de hetaste förhandstipsen kunde lämna tillställningen med guldstatyetter i sina händer. Sandra Bullock, mest känd som affischnamn i diverse romantiska komedier, belönades för sin insats i dramat "The Blind Side", där hon spelar en rik förortsmorsa som tar sig an en svart hemlös tonåring som visar sig vara en klippa i skolans fotbollslag. - Förtjänade jag det här priset på riktigt? Eller har jag bara tröttat ut er efter alla år, skojade Sandra Bullock från podiet och tillägnade sedan priset till "alla mödrar som tar hand om små barn, oavsett var de kommer ifrån". Priset till Bästa manliga huvudroll gick också till förhandstipsade Jeff Bridges i sin roll som nerdekad countrystjärna i det bioaktuella dramat "Crazy heart": - Mamma och pappa... yeah! utropade den yngste sonen från den kända skådespelarklanen Bridges och tillade: Tack, mamma och pappa, för att ni fick mig att gå igång på ett sådant här "groovy" yrke. Även birollspriserna landade hos förhandstipsen: Österrikaren Christoph Waltz för sin roll som sadistisk nazist i "Inglourious basterds" och Mo'Nique för sin skräckinjagande tolkning av den minst sagt osympatisk modern i dramat "Precious". Mo'Nique blev därmed den fjärde svarta skådespelerskan genom tiderna som fått en Oscar efter Hattie McDaniel ("Borta med vinden"), Whoopi Goldberg ("Ghost") och Halle Berry ("Monster's Ball"). Andra vinnare i de tunga kategorierna blev "Upp" ("Bästa animerade långfilm") och "El secreti de sus ojos" från Argentina (Bästa icke-engelskspråkiga film). Läs Helena Lindblads kommentar på filmbloggen.


”Alice i Underlandet 3D”

Summary: Scenografi, smink och kostymer är magiska i nya ”Alice i Underlandet”. Men det blir kaka på kaka när Tim Burton knasiga stilvärld kraschar mot sagans otämjbara surrealism.

Amerikanen Tim Burton tycks vilt förälskad i det viktorianska England, det där som klär så bra i lätt goth-sminkning. Det tände till ordentligt i samband med hans galanta, bloddrypande ”Sweeney Todd”. Inte konstigt att han ville sätta tänderna i Lewis Carrolls galna saga om flickan som faller ner i ett drömskt kaninhål. På papperet ser det förstås ut som a match made in drottning Victorias heaven. Inledningen bådar gott, en flygande kamera omfamnar ett stilfullt London anno 1870 där en liten flicka drömmer de märkligaste saker. Klipp till samma flicka, nu i sena tonåren, på väg att giftas bort med en degenererad lord med matsmältningsproblem. Den magnifikt barocka slottsmiljö med alla sina festklädda gäster, en scen som skulle få Peter Greenaway att gråta av avund, imponerar dock inte på den skeptiska Alice. Hon flyr fältet i hälarna på den vita kaninen i väst som lockar henne ner i hålet, ner i Underlandet. Till skillnad från originalsagan är det andra gången hon är där, även om den nästan vuxna Alice inte minns det. Tim Burton har kokat ihop ”Alice i Underlandet” med den mindre kända uppföljaren ”Alice i Spegellandet”. Ingredienserna – rollfigurerna – är lätt identifierbara men receptet är helt och hållet hans egen uppfinning. På gott och ont. Som alltid hos den och detaljförälskade Burton är scenografi, smink och kostymer helt magiska. Det är drömskt vackert, men aldrig inställsamt snällt. Hans hantverksskicklighet, hans förmåga att aldrig upprepa sig och ändå bevara ett lätt igenkännbart, personligt signum kan ge mig tårar i ögonen. Johnny Depps älskvärt galna Hattmakare med sitt röda burr, matchande ögonsmink och sin enorma tandglugg står förstås i centrum, tillsammans med kaninen i väst, The Cheshire Cat med sitt vanvettiga, kvardröjande leende, den kedjerökande blå kålmasken Absalom (Alan Rickmans röst) och de feta små pojkvarelserna Tweedledee och Tweedledum. Kvinnorna står för hoten mot ordningen i Burtons kobolt – och smaragdfärgade Alice-värld. Helena Bonham Carters röda drottning med ett jättehuvud på en minikropp, är filmens svarta hjärta. Hon är en mardrömslik härskare över Underlandet som hotar alla värdesystem och könsnormer med sin proportionslöshet. Hennes syster, den vita drottningen, (spelad av en brutalt vitsminkad Anne Hathaway med svarta ögonbryn och blodfärgad mun) vill man inte heller möta i någon mardröm: en psyksjuk ängel från dödsriket. Burtons modernisering av sagan kommer främst på slutet. Den ultimata revoltören Alice, fint spelad av den franka nykomlingen Mia Wasikowska, följer upp sin svärdsstrid med monstret Jabberwocky med att komma tillbaka till sin egen värld där hon säger ”yes, but no thank you” till sin bleksiktige friare. I stället tar hon jobb i den brittiska handelsflottan. Politiskt korrekt, men lite beskäftigt kanske. Jag tar det som ett tecken på att just i fallet med ”Alice i Underlandet” är den viktorianska världens kärlek till Burton inte lika stark som hans. Den älskvärda men otämjda surrealismen i ”Alice i Underlandet” är för egensinnig för att riktigt låta sig mästras av någon annans fantasi. Det blir kaka på kaka när Burtons knasiga stilvärld kraschar med Carrolls milda galenskaper. Lägger man till den lamt utnyttjade och till intet förpliktigande 3d-tekniken blir det ett lager för mycket som utarmar fantasin i stället för att göra den rikare.


Yeasayer säger ja till hitlåtar

Summary: Yeasayers förut kaosartade ljudvärld har på nya albumet fått stå tillbaka för omedelbara poplåtar inspirerade av eurodisco. Anand Wilder förklarar förvandlingen för DN:sSebastian Suarez-Golborne.

Brooklyn-baserade Yeasayers debutskiva ”All hour cymbals” från 2007 suddade ut gränsen mellan hippie och hipster, vilket beroende på hur du ser på saken antingen förtjänar en eloge eller en snyting. De såg ut som statister i en pårökt Cheech & Chong-film och mässade olycksbådande om jordens undergång. I Yeasayers kaosartade ljudvärld rymdes afrofunkiga Talking Heads-rytmer, psykedeliska ljudmattor och stämsång direkt från det Laurel Canyon där Crosby, Stills, Nash & Young vävde ihop sina harmonier på 60-talet. Gruppens ena sångare och gitarrist Anand Wilder menar att stämsången var ett sätt att få fram gruppkänslan på första skivan. Sidoeffekten blev dock att de blev ihopbuntade med andra körgalna amerikanska indieband som kom fram i samma veva: – Vi blev jämförda med band som Grizzly Bear och Dirty Projectors, som rent tekniskt är mycket bättre på stämsång än vad vi är. Vi tog den körmusik vi gillade, som den kristna kongolesiska ”Missa luba”, och försökte återskapa den genom att sjunga in i kastruller, fylla munnen med bomull för att förändra rösternas karaktär och sen dränka allt i reverb, säger Wilder. Men det var då. Nya skivan ”Odd blood” visar upp ett något rakare Yeasayer där körerna och de mer utflippade låtidéerna fått stå tillbaks för omedelbara poplåtar inspirerade av eurodisco, Depeche Mode och Erasure. Visserligen ett Erasure som just haft ett vilt peyoteparty, men ändå. Wilder berättar att den nya stilen inte tagits emot med öppna armar överallt: – De som ville ha ett proggigt rockband är besvikna, konstaterar han på telefon från New York. Var det uttalat från början att göra något mer omedelbart den här gången? – Definitivt. När vi spelade låtarna från första skivan live märkte vi att de hade så mycket mer kraft utan alla körer. Så den här gången ville vi göra något direkt och poppigt. Och ett sätt att göra det på är att helt enkelt höja volymen på sången och ta bort körarrangemangen som smetade ut allt. Vi ville göra ett album som folk skulle kunna festa till. Som dj:er skulle stoppa ner i skivväskan. Jag blir som gladast när dj:er som A-trak och Major Lazer säger att de gillar Yeasayeralbumet, då vet man att man nått en liten bit utanför sin egen indiebubbla. Det kanske tydligaste exemplet heter ”O.N.E.”, en karibiskt doftande kärlekslåt så skamlöst medryckande att den skulle få både Boy George och Lionel Ritchie att dansa hela natten. – Vi bråkade massor om den låten; ”Kan vi verkligen släppa något som är så enkelt och lättillgängligt?” Den är nästan pastischartad. Men det var befriande att gå mot våra musikaliska instinkter och ge ut den ändå. Eurodisco har varit en inspirationskälla, hur kommer det sig? – Vi har lyssnat en massa på one-hit-wonders från det tidiga 90-talet. Poppiga dansmusikgrupper som Real McCoy, som gjorde ”Another night”, och Haddaways ”What is love”. De där låtarna brukade alltid ha galna sångloopar som malde på genom hela låten, och vi har försökt få in det i vårat sätt att skriva låtar. Sen var det mycket 70-talsfunk som Sly Stone och 80-talsgrejer med Chaka Khan. Och så dancehallsinglarna som spelas på radion, som Mavado och Serani. Den roligaste dansmusiken som görs nu kommer från Jamaica. Ironiskt nog var det i Woodstock som Yeasayer bytte sin utsvävande hippieestetik mot tunga programmerade rytmer och raka popmelodier. En studio byggdes upp i en villa ägd av Jerry Marotta, som trummat med bland andra Peter Gabriel. En artist som precis som Yeasayer tog klivet från svårtillgänglig konstrock till rakare pop på 80-talet. – Peter Gabriel är en bra referens för den pompösa konstrock som vi gör. Jag tror att varje gång man använder syntar och sjunger popmelodier över det kommer det att påminna om 80-talet när den elektroniska musiken var som mest nyskapande. Den mest experimentella musiken hittar man också ofta högst upp på topplistorna, från The Beatles till nya r’n’b-producenter. – Åh, absolut! Och det är därför jag aldrig skäms för att bli kallad ett popband. Allt jag älskar är saker som varit högst upp på listorna, som The Beatles och Timbaland och The Neptunes, just för att de skapade ett sound som alla i hela världen kunde höra och känna: Oj, det där har jag aldrig hört förut, nu vill jag dansa! Sebastian Suarez-Golborne sebastian.suarez-golborne@dn.se


Richard Powers: ”Generosity – an Enhancement”

Summary: Richard Powers är en av USA:s mest originella författare. I sin nya roman ”Generosity” plockar han isär begreppet lycka. Ola Larsmo har läst boken och blir lycklig av dess magiska ögonblick

Jag antar att du varit mycket lycklig någon gång. Och då menar jag inte förälskad-lycklig eller vunnit-på-lotto-lycklig, utan känt hur livet och världen fallit på plats, egentligen utan yttre anledning. Det är det tillstånd som på engelska kallas ”bliss” och som på svenska täcks av det numera inte så vanligt förekommande ordet ”sällhet”. Beroendeframkallande ögonblick som inte kan återskapas så lätt ens på kemisk väg. Lyckan kommer, lyckan går och kan inte sparas på burk. Men tänk om det fanns andra sätt att köpa den för pengar? Den frågan är kärnan i Richard Powers nya roman ”Generosity”. I en tid när ”lycka” blivit det nya inneordet för sjävhjälpsnissar och försäljare av det goda livets sexkantsnycklar tar en av USA:s mest originella författare sig an begreppet och plockar isär det. Powers är en egensinnig författare, vars romaner utgår från ”science”, den (natur)vetenskap som ständigt omprövar vår världsbild. Men resultatet är alltid ”fiction”. Hans böcker förfaller sällan till utläggningar av begrepp och teorier utan gestaltar, handlar om människor och det samhälle som omger dem. I sina två senast översatta böcker, ”När vi sjöng” (2007) och ”Minnets eko” (2009), har han legat på vad som måste beskrivas som en formtopp, med berättelser som till synes motståndslöst flätar samman rön och idéer från så olika håll som hjärnforskning, konstmusik, kvantfysik och den moderna rasismens historia till helheter som nog inte kan existera någon annanstans än i hans romanvärldar. ”Generosity” är dock ett hårdare och svartare slags roman. Huvudperson är en av Powers melankoliska män, här Russell Stone, en gång en lovande författare som skrämts till tystnad av vad hans ”creative nonfiction”-texter gjorde med de människor han skrev om. Nu hankar han sig fram bland annat som lärare på en skrivkurs vid universitetet i Chicago. Det är där han möter Thassa, berberflykting från Algeriet. Hon har en märklig inverkan på sin omgivning. Hennes föräldrar är döda, hennes far mördad, hela hennes värld sönderslagen av islamistisk terror och regeringens mot-terror. Men hon skapar lugn och sprider värme omkring sig. Thassa är genuint intresserad och inkännande mot alla hon möter och verkar helt omärkt av den narcissism som genomsyrar det omgivande samhället. Att hon verkar vara fullkomligt lycklig, ständigt leva i en sinnesstämning som de flesta av oss bara når ibland, är tillräckligt för att hon ska utgöra en provokation. Och Russell blir förstås mycket orolig för henne. Det är också psykologen på universitetet, Candace. Kring Thassa växer fram ett litet nätverk som vill skydda henne och som samtidigt inspireras av hennes överflödande vänlighet och positiva empati. Det hör till Powers största bedrifter som författare att han lyckas göra henne trovärdig och inte får henne att framstå som någon sorts julgransängel. Av romanens gestalter är hon den mest levande. Naturligtvis uppstår problem. In träder Thomas Kurton, vd för mokelylärbiologiföretaget Truecyte, karismatisk och uppriktig apostel för människans uppdrag att förbättra sin värld genom att justera sina gener. Om man nu, i Thassa, funnit ”lyckogenen” (eller rättare sagt den uppsättning genkombinationer som lägger grunden för lyckotillstånd) – varför skulle vi inte använda den som utgångspunkt för att göra oss alla lyckligare, varför inte bygga bort depression, melankoli och svårmod på samma sätt som man hoppas kunna avskaffa blödarsjukan? Powers ställer alla de rätta frågorna utan att servera några lättköpta svar. Men ”Generosity” riskerar, i högre grad än Powers andra senare böcker, att köra ned i resonemangsroman och essä, om än mycket intressanta sådana. Mot slutet räddar den sig upp på vägen igen. Handlingen kretsar kring frågan om vad den hysteriska jakten på individuell lycka gör med möjligheten att leva lycklig, och den lycka finns inte som inte kan jagas till döds. Berättelsen utvecklas mot slutet till en cynisk satir över samtidens medier och blogosfär, som här förenas till modern lynchmobb med det enda och blinda syftet att piska upp hatet mot den som är annorlunda. När Thassa blivit identifierad som bärare av ”lyckogenen” är hon också lovligt villebråd. Och snart heter en av de mest populära sajterna på nätet ”killsmileyarabchick.com”. Dna-gurun Kurton får också uppleva hur situationen glider honom ur händerna – och han står inför faktum att kapitalismen som system mycket väl kan överleva människan som biologisk varelse, sedan varje sekvens i vår genuppsättning förvandlats till upphovsrättskyddade varor i informationsindustrin. ”Generosity” är en roman om lycka, men ingen lycklig roman. Den drivs av en svart vrede som tidvis gör texten för hårt spänd, fiktionsväven alltför tunn. Men den rymmer också ett antal magiska ögonblick jag har svårt att hitta i så värst många fler av de romaner som har ambitionen att vara absolut samtida. Och det tycks mig som om många kritiker missat den ironiska poäng som aldrig skrivs ut i romanen, men som är dess slutsats: lycklig kan du bara vara så länge du glömmer bort dig själv.


Eva Gabrielsson känner sig missförstådd

Summary: ”Allt jag sagt har missförståtts”, säger Stieg Larssons sambo Eva Gabrielsson till Babel om debatten kring Millenniumförfattaren.

Stieg Larssons livskamrat Eva Gabrielsson anser att hon blivit missförstådd i den debatt som uppstått i svallvågorna av Kurdo Baksis bok "Min vän Stieg Larsson". Hon har aldrig sagt att Stieg Larsson inte skulle ha skrivit sina böcker själv, framhåller hon i en intervju med SVT:s "Babel". – Allt jag sagt har missförståtts. Själva hantverket, att skriva, var jag inte inne i, säger hon i intervjun. Nya fakta framkommer också om den infekterade arvstvist som pågår mellan Gabrielsson och Stieg Larssons släktingar. Hon säger i intervjun att hon vill ha 1 procent av den royalty som hennes avlidne sambos deckartrilogi inbringar. Intervjun sänds i "Babel" den 11 mars.


”V” landar en gång till

Summary: Rymdödlor invaderar jorden med Barack Obamas vårdreform som vapen i nyinspelningen av teveserien ”V”, som får svensk tevepremiär i påsk. Men USA:s första svarta president influerar flera amerikanska teveserier.

LONDON/LOS ANGELES. Den amerikanska tevekanalen Fox News konservativa programledare är inte direkt kända för att hylla det liberala Hollywood. Efter premiären av nyversionen av 80-talsserien ”V” i USA, om rymdödlor som landar på jorden, så var dock till och med tevekanalens största stjärna Glenn Beck lyrisk. – Det är faktiskt en teveserie som till och med jag kan stödja, sa Glenn Beck, mest känd för att ha kallat Barack Obama rasist. Hyllningen berodde på att ”V:s” handling i vissa republikanska kretsar tolkas som illa dold kritik av USA:s första svarta president och landets ”Obamamani”. Teveseriens rymdödlor leds av den karismatiska ledaren Anna, spelad av Morena Baccarin, 30. När Anna vill vinna människors kärlek så erbjuder hon fri sjukvård, en referens till Barack Obamas vallöften om en sjukförsäkringsreform. Annas populära personlighet leder dessutom till en mediehajp väldigt lik Obamas under presidentvalskampanjen 2008. – Vi gör inte teveprogrammet för att leverera åsikter om Obamas administration, men visst, ”V” handlar om dagens USA, säger Baccarin när vi ses i London. – Vi berör terrorhot och den post-11-september-stress som gör att människor känner att de inte ens kan lita på sina grannar. Det handlar om dagens finanskris, vår tids nya sjukdomar, oroshärdar och den djupa politiska klyftan mellan liberala och konservativa i USA. Precis som hyllade, nu nedlagda, ”Battlestar galactica” är ”V” ett politiskt drama maskerad som science fiction. – Seriens skapare Scott Peters gav mig rådet att undvika fällan att spela henne robotlik eller som en rymdvarelse, säger Baccarin. Folk måste gilla henne. De måste lita på henne. Det var då jag förstod, ”Herregud, programmet handlar om politik!” Det handlar om att jag kommer till jorden och försöker få folk att känna att de kan lita på mig. Det är en av sakerna som politiker är väldigt bra på, de säger vad du vill höra och får dig att tro att de kan lösa dina problem. Baccarin studerade Barack Obama och andra amerikanska politiker inför inspelningen. – Jag tittade mycket på den senaste presidentvalskampanjen och specialstuderade hur alla kandidater betedde sig. Jag tyckte det var extra intressant hur politikerna relaterade till varandra och hur de fick en fråga och vände den till något helt annat som de egentligen ville säga. Baccarin, som är från Brasilien, är inte imponerad av det amerikanska välfärdsamhället. – Tydligen krävs det en rymdinvasion för att alla amerikaner ska få sjukvård, säger hon och skrattar uppgivet. ”V” är bara en av många amerikanska teveprogram som influerats av Barack Obamas valseger och första tid som president. Situationskomedin ”Modern family”, som har premiär på TV 4 i april, har homosexuella adoptivföräldrar som huvudpersoner. Jesse Tyler Ferguson, som spelar en av föräldrarna, tror inte att tevechefer, inriktade på tittarsiffror och annonsintäkter, skulle våga satsa på komedin om det inte vore för Obama och en trend i USA mot mer liberala värderingar. – Vi upplever just nu en folkrörelse för ökad jämlikhet. Det är därför även folkliga teveprogram som situationskomedier vågar visa en mer sann bild av hur världen ser ut. Det är fantastiskt, säger Jesse Tyler Ferguson, själv homosexuell, till DN. Många tevemakare tar fasta på att USA aldrig varit så uppdelat som under Barack Obamas första tid som president. Det kan gälla sjukvårdsreformer, abortfrågan eller utrikespolitik. Richard Appel, som lämnat ”The Simpsons” för att producera hyllade utmanarna ”Family guy” och ”Cleveland Brown” tillsammans med Seth MacFarlane, menar att vallgraven mellan demokratiska och konservativa väljare i USA skapat en mer kreativ miljö för tevekomiker. – Det är bra att människor har så starka åsikter som de har i dag efter Obamas tillträdande, säger Appel när vi träffas i Los Angeles. Vi hade ett skämt i ”Simpsons” för flera år sedan när jag arbetade där som förklarar varför. Det var ett Halloweenavsnitt. Två rymdvarelser, Kang och Kodos, kommer till jorden under Bill Clintons och Bob Doles valrörelse och dödar presidentkandidaterna och tar över valkampanjen. De försöker förstå den amerikanska politiska processen så Kang talar på ett valmöte och säger: ”Abort åt alla.” Han möts av burop. Sedan säger han: ”Ingen får göra abort.” Då möts han av burop från andra delar av publiken. Då säger Kang: ”Abort åt några, ingen abort för andra.” Då applåderar publiken. Alla oavsett politisk färg tycker att det är roligt. Du behöver starka åsikter i samhället för att verkligen kunna beröra, utmana och överraska tittarna. Första gången jag intervjuade Kiefer Sutherland hade tevethrillern ”24” precis slagit igenom. Huvudrollsinnehavaren medgav då att terrorhot och presidenten George W Bushs politik gjorde serien extra relevant och bidrog till tittarframgångarna. Bushs politik påverkade manusförfattarna när de lät hjälten, agenten Jack Bauer, använda kontroversiella medel som tortyr för att stoppa terrordåd. När Barack Obama nu tagit plats i Vita huset brottas dramats hjälte Jack Bauer med sitt förflutna som torterare. Precis som Obama förespråkar Bauer öppenhet när det gäller tidigare brott som tortyr av fångar. Han har långa diskussioner med chefer om politik och moral som påminner om Barack Obamas och John McCains debatter under valkampanjen. – Ja, det stämmer, oavsett var du står politiskt så influeras alla tevemakare av den nuvarande presidenten. Det går inte att undvika, säger Sutherland när vi nu ses igen på ett hotell i West Hollywood. – Den stora skillnaden från tidigare presidenter är klyftorna mellan de olika blocken. Tidigare så kunde det finnas motsättningar under valrörelsen, men människor släppte konflikterna direkt efter valet och hittade ett sätt att komma överens. Så är det inte i dag. Landet är fortfarande otroligt uppdelat. Det är vår plikt att återspegla det i teve. robert börjesson noje@dn.se


Joanna Newsom: ”Have one on me”

Summary: Fyra år efter hyllade ”Ys” släpper harpisten Joanna Newson en trippel-cd. Vindlande vacker och komplex musik med ett svävande lugn.

Den amerikanska sångerskan och harpisten Joanna Newsom har ofta använts som referens när självupptagna, svåra och alltför arty artister kommer på tal. Hennes debutskiva, den nu sex år gamla ”The milk-eyed mender” var lätt att skämta bort. Hon var en tjugotvååring med flickigt utseende som med gäll och barnslig röst sjöng om hemliga världar, djur och grönsaker och kompade sig själv på harpa. I intervjuer sa hon gärna saker som: ”Mitt favoritdjur är sjöhästen, men jag skulle nog inte vilja vara en sjöhäst för de ser så sorgsna ut”. Många kritiker tolkade henne som tillgjord och hennes framträdanden som överambitiösa. 2006 släppte hon ”Ys”. Rösten hade mognat och låtarna hade gått från naiva visor till mer regelrätta kompositioner. Av skivans fem spår fick fyra av dem arrangemang av legenden Van Dyke Parks och spelades in med full orkester. Steve Albini var ljudtekniker och Jim O’Rourke mixade skivan i Abbey Road-studion. Det var fullt pådrag och Joanna Newsom gick från underlig till genial på rätt kort tid. Och det är ju då det intressanta händer. Artisten får plötsligt täckning för självupptagenheten och det egna allvaret, och ingen gest kan egentligen bli för stor. Fyra år efter den enhetligt hyllade ”Ys” kommer uppföljaren: en trippel-cd med drygt två timmars musik. Arton spår. Ändå känns det som om hon hittat det allmängiltiga i sitt uttryck. ”Have one on me” är mycket av allt. Låtarna är långa och är både som strukturer och berättelser vindlande och komplexa. Producenten Ryan Francescionis arrangemang är ambitiösa, men sällan lika storslagna som Van Dyke Parks på ”Ys”. Piano, snarare än harpa, är huvudinstrument på många spår. Det känns som om hon befinner sig i ett större och glesare rum. Kate Bush är en given referens. Men Joanna Newsom känns igen, för även om rösten mognat ytterligare och många av hennes tidigare maner har tonats ned till förmån för en mer subtil dramatik, är hennes tonfall oefterhärmligt. Hon fraserar impulsartat och skapar, tillsammans med sin harpa, polyrytmiska effekter mitt i ett svävande lugn. Hon kan göra väldigt vacker musik men plötsligt drämma till med ”Good intentions paving company”, en soulig folklåt av 70-talssnitt eller snygga, poppiga ”In California”. Merparten är dock, även efter två lyssningar, mest ett flöde av ord och toner. Väl värda att återvända till. Bästa spår: ”Good intentions Paving Company”, ”Baby Birch”, ”Does not suffice”. Spelade harpa som åttaåring Joanna Newsom föddes 1982 i den gamla guldgrävarstaden Nevada City i norra Kalifornien. Hennes föräldrar är läkare, och hippier. Hon började spela keltisk harpa som åttaåring efter att först ha spelat piano i några år. Hon bytte senare till klassisk harpa (alltid av märket Lyon & Healy) och gick vidare med studier i komposition på Mills College, en rätt experimentell utbildning. Hon tog senare kurser i skönlitterärt skrivande på samma college. Joanna Newsom sägs dejta komikern Andy Samberg, vilket gjort henne till en kändis som numera också figurerar i skvallerpress.


Toner för återvändare

Summary: Fyra år efter hyllade ”Ys” släpper harpisten Joanna Newsom en trippel-cd. Vindlande vacker och komplex musik med ett svävande lugn.

Folk Joanna Newsom ”Have one on me” (Drag City/Border) 4= Den amerikanska sångerskan och harpisten Joanna Newsom har ofta använts som referens när självupptagna, svåra och alltför arty artister kommer på tal. Hennes debutskiva, den nu sex år gamla ”The milk-eyed mender” var lätt att skämta bort. Hon var en tjugotvååring med flickigt utseende som med gäll och barnslig röst sjöng om hemliga världar, djur och grönsaker och kompade sig själv på harpa. I intervjuer sa hon gärna saker som: ”Mitt favoritdjur är sjöhästen, men jag skulle nog inte vilja vara en sjöhäst för de ser så sorgsna ut”. Många kritiker tolkade henne som tillgjord och hennes framträdanden som överambitiösa. 2006 släppte hon ”Ys”. Rösten hade mognat och låtarna hade gått från naiva visor till mer regelrätta kompositioner. Av skivans fem spår fick fyra av dem arrangemang av legenden Van Dyke Parks och spelades in med full orkester. Steve Albini var ljudtekniker och Jim O’Rourke mixade skivan i Abbey Road-studion. Det var fullt pådrag och Joanna Newsom gick från underlig till genial på rätt kort tid. Och det är ju då det intressanta händer. Artisten får plötsligt täckning för självupptagenheten och det egna allvaret, och ingen gest kan egentligen bli för stor. Fyra år efter den enhetligt hyllade ”Ys” kommer uppföljaren: en trippel-cd med drygt två timmars musik. Arton spår. Ändå känns det som om hon hittat det allmängiltiga i sitt uttryck. ”Have one on me” är mycket av allt. Låtarna är långa och är både som strukturer och berättelser vindlande och komplexa. Producenten Ryan Francescionis arrangemang är ambitiösa, men sällan lika storslagna som Van Dyke Parks på ”Ys”. Piano, snarare än harpa, är huvudinstrument på många spår. Det känns som om hon befinner sig i ett större och glesare rum. Kate Bush är en given referens. Men Joanna Newsom känns igen, för även om rösten mognat ytterligare och många av hennes tidigare maner har tonats ned till förmån för en mer subtil dramatik, är hennes tonfall oefterhärmligt. Hon fraserar impulsartat och skapar, tillsammans med sin harpa, polyrytmiska effekter mitt i ett svävande lugn. Hon kan göra väldigt vacker musik men plötsligt drämma till med ”Good intentions paving company”, en soulig folklåt av 70-talssnitt eller snygga, poppiga ”In California”. Merparten är dock, även efter två lyssningar, mest ett flöde av ord och toner. Väl värda att återvända till. Po Tidholm musik@dn.se Bästa spår: ”Good intentions Paving Company”, ”Baby Birch”, ”Does not suffice”.


Susanne Bier regisserar Bergman-projekt

Summary: Den danske filmaren Susanne Bier regisserar Henning Mankells tv-serie och film om Ingmar Bergman, skriver Ekstrabladet.

Susanne Bier, som nominerades till en Oscar för sin film Bröder, är det senaste tillskottet i SVT:s storsatsning om Ingmar Bergman. Hon kommer regissera fyra timmeslånga avsnitt samt en långfilm om den svenske mästerregissören, efter manus av Henning Mankell. Mankell har redan skrivit två av avsnitten, och för Bier börjar förberedelserna för mastodontverket under andra halvan av 2011. Filmen väntas ha premiär under våren 2012 och tv-serien planeras till julen samma år. Projektet har en budget på drygt 80 miljoner kronor, skriver Ekstrabladet.


Austers mest gripande

Summary: Paul Austers nya roman ”Invisible” utspelar sig sommaren 1967, the summer of love. Hans prosa har aldrig varit klarare och det stora temat är kärleken: den totala och omöjliga.

Böcker Paul Auster ”Invisible” Faber & Faber Under en lägerskola sommaren 1961 slår blixten ned, men inte i den fjortonårige basebollfantasten Paul Auster utan i hans bäste vän. Som ögonblickligen dödas. Sådant kan få människor att böja sig inför ödet, rent av börja tro på Gud. För Paul Auster har den dödande blixten aldrig varit något annat än ett bevis på slumpens fundament i tillvaron. I romanen ”Det låsta rummet” (1986), sista delen i New York-trilogin, skriver han: ”När allt kommer omkring är varje enskilt liv ingenting annat än summan av tillfälligheter, en krönika över slumpartade möten och vägkorsningar, lyckträffar och nyckfulla händelser som inte har något annat att förkunna än sin egen brist på mål och mening.” Man behöver inte leta särskilt länge för att finna snarlika insikter i Austers böcker. Blixten anno 1961 lyser upp varje rum i hans författarskap. Slumpen är böckernas utgångspunkt, drivkraft, tema. Såtillvida är Paul Austers nya roman ”Invisible” urtypisk. På en fest träffar den unge idealistiske studenten, tillika poeten in spe, judiskamerikanske Adam Walker ett äldre franskt par. Den världsvane och farligt karismatiske Rudolf Born och hans tystlåtna, enigmatiska älskarinna Margot. Platsen är Columbia University i New York. Året är 1967. Vietnamkrig men också ”summer of love”. Naturligtvis stöter Adam ihop med Born två dagar efter festen. Born berättar, manipulativt, att Adam gjort starkt intryck på Margot och frågar ut honom om hans litterära drömmar. Plötsligt lägger Born fram förslag som Adam inte kan avvisa. Born vill starta en litterär tidskrift och ha Adam vid rodret. Samtalet fortsätter under en intim middag hos paret. Medan Born rest i väg på ett hemlighetsfullt uppdrag låter sig Adam förföras av Margot. Så under en kvällspromenad visar Born sitt rätta ansikte. I hörnet av West 112th på Manhattan blir de två rånade av en ung svart pojke. Lugnt, närmast sakligt, hugger Born ihjäl rånaren med en stilett. Och förtydligar för den djupt chockade Adam att om han ens tänker tanken att gå till polisen, så … Med det iskalla mordet och Adams traumatiska skuldkris slutar första delen av ”Invisible”, som i nästa del visar sig vara en självbiografi av den nu sextioårige Adam, året är 2007, och han är döende i lungcancer. Manuset skickas för utvärdering till barndomsvännen Jim, en till skillnad från Adam framgångsrik författare. Typiskt Auster. Fiktion i fiktionen. Och romanen fortsätter att presentera askar i askar i askar. I bokens andra del skildras sommaren efter Borns mord. Adam väntar på att resa till Frankrike och flyttar in hos systern Gwyn. De båda är smärtsamt förenade av sin yngre broders tragiska död, och ett sexuellt tonårsexperiment. Med varandra. Här drivs ”summer of love” till sin extrema, mest förbjudna spets. Likväl är skildringen av deras incestuösa kärlek något av det mest gripande, och vackra, som Auster har skrivit. ”Invisible” vänder och vrider på samma människor för att liksom försöka fånga den gäckande sanningen. Vad och vem ska man tro på? Har Born verkligen mördat? Är Adams och Gwyns förbjudna lycka bara en fantasi? Ytterligare en version av ”sanningen” ges i bokens avslutning. Auster har alltid balanserat omedelbar realism mot metalitterär postmodernism. Och nästan alltid vävt in sin självbiografi i fiktionen. Vilket fått kritiker att avfärda Auster som en lättviktig illusionsmakare. Som när kritikern James Wood i New Yorker (30/1 -09) leder i bevis att Paul Auster är en usel författare därför att han förenar det sämsta av två världar: låtsad realism och ytlig skepticism (man lider nästan med Wood som tycks ha läst vartenda Austerbok). Vi som gillar Auster konstaterar att de litterära lekarna är ganska få men avgörande i ”Invisible”. Han vill återigen få läsaren ur balans, få oss att inte stirra oss blinda på romanfiktionen. Jag tror att han vill att vi ska se glappet, visa oss språkets begränsningar och därmed, eventuellt, när han rycker bort realismens matta under våra fötter, få oss att snubbla in i livets väsentligheter. Effekten blir desto starkare eftersom gestalterna i ”Invisible” är trovärdiga, levande, gripande. Samtidigt som glappet betonas genom att romanen berättas omväxlande i första, andra och tredje person. Austers prosa har aldrig varit klarare – den skimrar. Själv har han sagt att han lärde sig skriva ekonomiskt när han på 70-talet översatte fransk litteratur. En annan ledtråd är att Auster länge enbart skrev lyrik. Våren 2009 utkom hans ”Samlade dikter” på svenska, suveränt tolkade av Ragnar Strömberg. Auster debuterade 1970 som en svårmodig och kryptisk poet för att under decenniet utvecklas mot en alltmer omedelbar och kommunicerande prosalyriker. Diktsamlingen ”Vita rum” (1979) förebådar romanförfattaren. ”Invisible” är rent av Austers finaste roman, vid sidan av ”Illusionernas bok” (2002) och den självbiografiska ”Att uppfinna ensamheten” (1982). Kärleken är romanens stora tema: den totala, omöjliga, sorgliga, avvisade, destruktiva. I likhet med de faraoniska kungafamiljerna vet Adam och Gwyn att absolut syster–broderkärlek bara är gudarna förunnat. Endast gudar kan bryta mot mänsklighetens starkaste tabu. Vi andra är förlorade. Likväl fortsätter vi att tro och hoppas på kärleken. På att blixten ska slå ned. Örjan Abrahamsson litteratur@dn.se


Farsan Fares född till filmstjärna

Summary: Hemma hos Jan Fares. I dag har Josef Fares nya film ”Farsan” premiär. Huvudrollen spelas av Josefs egen farsa, Jan. På stan åkte till Örebro och åt lunch med far och son.

Vi äter lunch hemma hos Josef Fares föräldrar i Örebro. Hans pappa har varit känd för en större publik sedan ”Jalla! Jalla!”, nu har han huvudrollen i en känslosam komedi, ”Farsan”, gjord av Josef. På kylskåpet hänger bleknade tidningsklipp som berättar om Josefs och Fares Fares framgångar. Vi blir bjudna på kaffe och Jans hembakade kakor när vi kommer och sedan lunch, smala citronsmakande vinlövsdolmar, precis sådana som filmens farsa, Aziz, bjuder kvinnan han skulle vilja gifta sig med. – Jag har gjort de här också, jag hjälper min fru, säger Jan Fares stolt. – Du har ju alltid sagt: Gör en film med mig, den kommer att gå jättebra, eller hur farsan? säger Josef Fares. Jan Fares håller med, film är han bra på: – Jag kan göra allt. Om du säger till mig: ”Hoppa från balkongen!”, skulle jag hoppa. Han har självförtroendet, han har utstrålningen och är totalt orädd framför kameran. Josef Fares säger att de båda är medvetna om att Jan inte är professionell skådespelare, men att han har många skådespelartalanger. Han skulle till och med kunna göra en Joe Pesci-roll, en skrämmande maffiabroder, en obehaglig jävel, det lät han ana i ”Leo”. Farsan Aziz ser dock världen med vänliga, naiva ögon, och reagerar instinktivt som en Chaplin på våld och orättvisor. Josef har siktat på att göra en varm svensk småstadskomedi, där en udda kung fu-stridis kan dyka upp utanför kebabkiosken. Det handlar om den svåra konsten att vara man: Varje man i filmen döljer något och lever lite på låtsas. Aziz till exempel skryter om sin oemotståndliga charm och vågar inte erkänna att han kommer att få svårt att träffa en kvinna. Hans son, spelad av Hamadi Khemiri, vågar inte erkänna att han faktiskt inte kan få egna barn … Centrum för filmen ”Farsan” är Jörgens Cykelfirma där Aziz och hans vänner Jörgen och Juan jobbar och Jörgens mamma Edit (Anita Wall) sköter räkenskaperna. Jan Fares har förstås själv jobbat med cyklar och lärt sig en hel del om reparationer och cykelåtervinning när han arbetade på Kommunens servicecentral. Där tog man hand om trasiga cyklar, lagade dem och målade dem vita och blå och hyrde sedan ut dem. Jan Fares får människor att skratta. Josef skrattar när hans pappa berättar hur stora fiskar han får och hur stora degar han kan knåda för hand. På gatan ser människor honom och blir på gott humör. De känner igen honom sedan ”Jalla! Jalla!” där hans starka personlighet, rörliga ögonbryn och den förödande magknuffen gjorde outplånliga intryck. Folk skrattar och vill ta bilder och få autografer. När han hade sin loppmarknad på Österplan i Örebro kom turister från alla möjliga håll och ville pröva magboxning. – Ibland när jag går med min fru till köpcentret säger folk ”Titta! Titta!”. Då blir jag blyg. När filmen haft premiär kommer Jan Fares att bli ännu mer igenkänd, det kan bli knepigt, tror Josef Fares. Hans pappa är också en man som tycker om att ta det lugnt, promenera med sin hustru och fiska. – Jag går inte bara för fisket, ibland går jag dit bara för träden och vatten och frisk luft, säger Jan Fares. – Jag tycker om att fiska. Ibland får jag många fiskar, lax, regnbågelax. Minst fyra fiskar på två, tre, fyra kilo. Ibland fyller jag frysen med fisk. I ”Zozo”, som handlar om en flykt från krigets Beirut, är det bryggan vid sjön och farmor och farfar med metspö som är drömmen om Sverige och lyckan. Det är alltid sommar i Josefs filmer, det var så han såg Sverige och Örebro första gången: grönt. Och så kom vintern med den första snön och det finns kvar som ett magiskt minne för Josef. Vi fortsätter vårt samtal i vardagsrummet som har stora likheter med finrummet i ”Jalla! Jalla!” Över soffan hänger en svensk landsväg med vresiga tallar, på motsatta väggen över storbildsteven hänger ”Grindslanten” och två inramade fotografier av Jans och Mariams fäder, så som det ska vara i en kristen syriansk familj. Fem gånger försökte familjen komma till Sverige. Det blev Sverige eftersom Jan Fares föräldrar kommit till Örebro. Fyra gånger blev Jan Fares familj tillbakaskickad, under en tid då Libanon präglades av en oöverskådlig härva av etniska och religiösa grupper som bekrigade varandra, något som förvärrades av Israels och Syriens stormaktsambitoner. Kriget gick i spasmer, ibland blev det en paus i kriget. – Då tänkte jag: ”kanske är kriget slut, det är bra, då kan vi leva här i Libanon och jobba”. Jag jobbade på pizzeria, gjorde piroger. Mitt jobb gick bra där. Josef Fares föddes 1977 i ett oroligt Libanon. Han var åtta månader när Beirut drabbades av intensiva bombattacker. Utanför på gatan låg döda människor, berättar Jan Fares, bilar brann och bomberna föll. I tio dagar var de tvungna att stanna i husets källare. Luften blev sämre och sämre, särskilt som det inte fanns någon toalett. Lille Josef blev sjuk och föräldrarna lyckades hitta ett sjukhus där de försökte få hjälp för sin baby. Men de fick beskedet att de enda som kunde få vård var militärer. – Då ville jag lämna landet. Jag åkte till Sverige, men jag fick inte stanna. Det finns likheter mellan Aziz, farsan i filmen, och Jan Fares. Men också vissa skillnader. Aziz talar bättre svenska än Jan. Jan Fares fick lära sig replikerna och gå på cue, signaler, han visste vad de andra skulle säga och när hans replik skulle komma. – Han läste inte manus så vi fick repa de scenerna innan, berättar Josef Fares. Men han kom ihåg sina repliker bättre än proffsen. I familjen talar man arabiska sinsemellan, Josef talar arabiska med sina föräldrar och får ibland hjälpa till med översättning. Jan förstår, men ibland behöver Josef förklara. Visst, han bor i Sverige sedan länge och skulle gärna vilja bli bättre på svenska. Men det är svårt att lära ett nytt språk när man är vuxen, säger Jan Fares. Han började arbeta mycket ung, tolv år gammal, för att hjälpa till med familjens försörjning. Han fick ta de jobb som fanns, ofta på bageri och lärde sig därmed att baka. – Det är mitt yrke, bagare, säger Jan Fares. – Jag kunde göra i ordning en stor deg fortare än en maskin. Hundrakilosdegar kan jag kavla med kavel, bättre än maskinen. Varje dag efter jobbet gick han på bio. Han klädde ut sig och lekte filmcowboy med John Wayne-stuk. Senare blev Clint Eastwood och Charles Bronson hans idoler och han delar sin sons förtjusning i Bruce Lee och kung fu- och actionfilm. En annan skillnad, säger Jan Fares, är att Aziz är blyg. Om man är blyg kan man inte hitta tjejer. Det är inget problem för mig, säger Jan och skrattar. Men den verkligt stora skillnaden är att Jan är gift och att Josef har en mamma, Mariam, som inte är med i filmerna men som lagade mycket uppskattade middagar till hela filmgänget. – Jag kan hitta en fru till dig också, Josef, utropar Jan Fares och så berättar han historien om hur hans pappa tjatade på honom: ”Kom, jag ska gifta bort dig.” ”Nej pappa, jag vill inte.” – Jag var 19 år, det var mycket turister till Libanon, jag gick ut med tjejer, många tjejer, berättar Jan. – Vi bråkade om det i tre månader, han blev arg på mig. Jag tänkte ”det är min farsa, han har arbetat för mig”. Till slut sa jag okej. Och Jan presenterades för Mariam, 16 år. Ingen av dem ville ha den andra, men 1968 gifte de sig. Det växte till kärlek när de levt en fyra-fem månader med varandra och när Mariam var 17 år fick de sin första dotter. De lever fortfarande ihop, det har blivit 42 år tillsammans. De har sex barn och tio barnbarn och om jag förstår Jan rätt vill han inte vara skild från sin hustru en enda dag. Far och son Namn: Jan Fares Född: Libanon 1948 Bor: Örebro. Namn: Josef Fares Född: Libanon 1977 Bor: Stockholm. Gemensamma filmer: ”Jalla! Jalla!” (2000), ”Kopps” (2003), ”Leo” (2007) och ”Farsan” (2010). Josef Fares har också gjort ”Zozo” (2005) samt ett stort antal kortfilmer.


Warner drar sig inte ur Spotify

Summary: Warner upphäver inga avtal med strömmade musiktjänster. ”Alla våra nuvarande avtal med gratis strömmade tjänster kvarstår”, säger James Steven, presskontakt på Warner.

Under onsdagen spreds nyheten att Warner dragits sig ur samarbetet med Spotify. Warner klargör nu att de inte avbryter sitt samarbete med musiktjänsten. – Vårt nuvarande avtal med Spotify kvarstår. Ingenting händer. Alla våra nuvarande avtal med gratis strömmade tjänster kvarstår, säger James Steven, presskontakt på Warner. Samtidigt förklarar han: – Men vid någon tidpunkt kommer de avtalen att tas upp för omförhandling. Och vem vet då vad som händer? Men det är i framtiden och jag kan inte spekulera i vad som händer då. Och jag kan heller inte gå in på när våra avtal löper ut. Andres Sehr från Spotify bekräftar Warners uttalande. – Warner Music Group drar sig inte ur sina nuvarande avtal med Spotify i Europa, säger han till TT Spektra. Warner påpekar samtidigt att många gratis strömmade musiktjänster har brister. – Alla i musikindustrin är mer eller mindre överens om att musiktjänster som bara tjänar pengar genom reklam inte är hållbara på lång sikt. Ger du bort musik och det bara betalas genom reklam är det inte hållbart, det fungerar inte, säger James Steven.


Lyle Lovett & John Hiatt på Cirkus, Stockholm

Summary: Lyle Lovett och John Hiatt är två amerikanska singer/songwriters mellan femtio och sextio år gamla. De har helt olika uttryck –men förstärker varandra.

Det är nästan ofattbart avspänt. Lyle Lovett och John Hiatt sitter bredvid varandra och småpratar mellan låtarna. Lovett har en akustisk gitarr, Hiatt har två att byta mellan. De stämmer dem själva. I princip kör de varannan låt och bara ibland hjälper den ene den andre, då ser Lyle Lovett till att alltid skaka hand med sin kumpan, som efter ett väl utfört värv. – Jag sitter ju i publiken under halva showen, säger Lyle Lovett stillsamt, med sin säreget underskruvade humor, och låter som om han menar att det är en större ynnest att få lyssna på John Hiatt än att själv sitta på scenen och sjunga sina låtar. Båda är också flitiga att presentera den andre, med namn och uppmaning till applåd. Man kunde tro att de var rätt lika varandra. Två amerikanska singer/songwriters mellan femtio och sextio, väl rotade i traditionen och med långa skivkarriärer. I stället kunde de knappast vara mer olika. Man ser det redan i kroppsspråket: den slängigt bredbente bohemen och hans neurotiske lillebror. Kanske är det därför de trivs så bra ihop? John Hiatt är den mer typiska sorten. En man som spelar så kraftfull, enkel kompgitarr att man kan förvånas över de små snitsigheter han emellanåt petar in. Det är som hos Steve Earle, ett uttryck som gjort för att fungera också där publiken sorlar och intresserar sig för annat. Även om han numera slipper att spela på sådana ställen. Han är också en påfallande muskulös sångare, med märkligt många olika fasetter att plocka fram ur sin rymliga röst. Fast också lite slarvig, värderar framåtrörelsen högre än nyanserna. Lyle Lovett är däremot oerhört precis som gitarrist, flink i fingrarna och med ett nytt, noggrant arrangemang för varje låt. Och sjunger med en ljus, känslig röst som låter mindre och skörare än vad den egentligen är. Lätt att underskatta. Men det är Lovett som är huvudattraktionen, det märks tydligt när jag pratar med bekanta före och efter konserten. Det är han som bara har spelat i Sverige en gång tidigare, för tjugotvå år sen, medan John Hiatt har varit här hur ofta som helst. Det är dessutom hans karriär som är så underlig att den verkar orealistisk: Hollywoodskådespelare i succéfilmer, exmake till Julia Roberts, storbandsledare på deltid och bonde hemma på mormors gård utanför Houston, Texas. Men när han nu sitter och pratar om sin bakgrund handlar det om singer/songwriter-scenen i 70-talets Houston, om när Townes Van Zandt och Guy Clark och alla de andra under en period var baserade just där och vilken inspiration det var för en ung blivande låtskrivare. Och även om också en späd John Hiatt fanns med i utkanterna av den scenen, så är det Lyle Lovett som i dag bygger vidare på det arvet, med sina finstilta låtar som är ungefär hälften folk, hälften country. Medan John Hiatt på något sätt är en rockartist också som solotrubadur, och inte alls främmande för lite grovhuggen fyrkantsblues mellan varven. Successivt inser jag också att det nog finns en sorts dramaturgi i den här löst hållna trivselshowen, trots allt som pekar på motsatsen. Den första halvtimmen hinns bara fyra låtar med, men efter hand blir småpratandet mindre. Som om de båda inser att tiden håller på att rinna undan, trots att de spelar lika länge som om det vore två soloshower efter varandra.


Filmfestivalen i Berlin: Fokus på Polanski trots frånvaro

Summary: Den röda mattan kommer att beträdas av bland andra Leonardo DiCaprio och Martin Scorsese. Men inför Berlinalen är det husarresterade Roman Polanskis nya ”The ghostwinter” som fått mest publicitet.

På tisdagen startar den 60:e filmfestivalen i Berlin. Invigningen sker med den kinesiska filmen "Apart together" och avslutas den 20 februari med den japanska "About her brother". Däremellan visas nya filmer av bland andra Martin Scorsese, Roman Polanski, Thomas Vinterberg, Michael Winterbottom och Zhang Yimou. Den röda mattan kommer att beträdas av bland andra Leonardo DiCaprio, Pierce Brosnan, Ewan McGregor, Michelle Williams, Ben Kingsley, Andy Serkis - och Stellan Skarsgård. Han spelar huvudrollen i "En ganska snäll man", norske regissören Hans Petter Molands svarta komedi om en man som kommer ut ur fängelse efter att ha avtjänat ett 12-årigt fängelsestraff för mordet på sin fru. Filmen är med i den officiella tävlingen om Guldbjörnen - liksom de danska "Submarino" av Thomas Vinterberg och "En familj" av Pernille Fischer Christensen. Sverige har ingen film med i huvudtävlingen, däremot finns ungdomsfilmen "Sebbe" med i tävlingen i sidosektionen Generation 14 Plus. Störst intresse, så här i förväg, är det kring Martin Scorseses filmatisering av Dennis Lehanes roman "Shutter Island" (romantiteln är "Patient 67" på svenska) och Roman Polanskis filmatisering av Robert Harris "The ghost", som på vita duken fått den något längre titeln "The ghost writer". "Shutter Island" har DiCaprio, Kingsley, Williams och Max von Sydow i huvudrollerna och är en mörk thriller om en polisman som ska undersöka en patients försvinnande från ett mentalsjukhus beläget på den ö. Det är fjärde gången DiCaprio och Scorsese jobbar tillsammans - och i Sverige går filmen upp redan den 20 februari, mindre än en vecka efter världspremiären i Berlin. Polanskis film har fått extra och ovälkommen publicitet genom den pågående rättsprocessen mot honom. Stort intresse riktas mot presskonferensen, frågan är hur Polanskis husarrest i Schweiz och den eventuellt kommande rättegången i USA för sexuellt utnyttjande av barn kommer att hanteras. Filmen i sig är ett hårt angrepp på en brittisk premiärminister med stora likheter med Tony Blair. Andra filmer att se fram emot är Zhang Yimous "A woman, a gun and a noodle shop", där regissören tagit intrigen från bröderna Coens debutfilm "Blood simple" och flyttat denna till 1200-talets Kina, och "Greenberg", som är "Squid and the whale"-regissören Noah Baumbachs nya familjedrama.


Bonniers godtar Marklunds förklaring

Summary: Bonniers misstänkte att Liza Marklund plagierat Klas Östergrens roman ”Den sista cigaretten”. Men nu har författarna talat med varandra och Klas Östergren accepterar kollegans förklaring.

På torsdagen publicerade Aftonbladet nyheten att Albert Bonniers förlag undersökte huruvida Liza Marklund och James Patterson plagierat motiv ur Klas Östergrens roman "Den sista cigaretten" från 2009. I deckarduons nyutgivna bok, "Postcard killers", förekommer mord där de mördades kroppar arrangeras för att likna motivet i Nils Dardels målning "Den döende dandyn". Samma scen återfinns i Östergrens roman, men enligt Liza Marklund är det ett rent sammanträffande. – Vi skrev de här böckerna samtidigt och det är en osannolik slump att vi har samma tavla i en mordhistoria. Men, å andra sidan, temat är inte nytt i litteraturhistorien, säger Liza Marklund till TT Spektra. På onsdagen undersökte Bonniers jurist Dag Wetterberg de aktuella avsnitten i de två böckerna och kunde konstatera att det ur upphovsrättslig synvinkel inte rör sig om något plagiat. – Juridiskt sett måste det vara en karbonkopia för att det ska kunna fällas som plagiat. Lägger man texterna bredvid varandra ser man att de är märkligt lika varandra sett till innehållet, men formuleringarna skiljer sig åt, säger han. På torsdagsmorgonen talade Liza Marklund och Klas Östergren med varandra. – Hon har förklarat att det är ett sammanträffande och Klas har accepterad den förklaringen. Från vårt håll är det här utagerat, säger Dag Wetterberg.


Köpenhamn vill ta över de svenska modeveckorna

Summary: Danmark lockar köparna och Sverige har de bästa designerna – slå ihop modeveckorna så tjänar alla på det. Det menar Christian Gregersen från danska modeveckan. Nu lockar han svenska designer med en gratis visningsscen i Köpenhamn i augusti.

DN skrev i helgen om den svenska modevärlden som försvagas genom att splittras i två modemässor. Modedagarna på Berns pågår just nu och om knappt två veckor drar Stockholm fashion week, organiserat av Svenska moderådet i gång. Inte nog med det. Den 10 februari startar modeveckan i Köpenhamn med totalt fyra parallella mässor. Christian Gregersen är chef för Gallery International Fashion Fair anser att det bara finns rum för en internationell modevecka. Han drömmer om en gemensam skandinavisk modevecka – i Köpenhamn. För trots att han är imponerad av svenska designer ser han inte poängen med modeevenemangen i Stockholm. – Låt oss vara ärliga när det gäller modedagarna på Berns; det är bara svenska designer som deltar, inga internationella köpare har lust att resa dit. För 99 procent av de inresande journalisterna har biljetterna betalats av organisatörerna eller pr-byråer. Stockholms modeveckor är främst nationella angelägenheter och jag ser inte att man kan locka en internationell marknad ens på lång sikt. Christian Gregersen säger att Köpenhamn har dubbelt så många modevisningar, dubbelt så många besökande journalister och hela tio gånger fler internationella köpare än Stockholms modeveckor. Köpenhamns fyra modemässor och branschorganisationer lyckats ena sig under ett paraply och gör gemensam sak inför nästa modevecka i augusti. Han vill erbjuda svenska designer en gratis showscen under modemässan i Köpenhamn i augusti, ett evenemang som bland annat kommer att innehålla världens största catwalk med över 100 000 åskådare. Yvonne Sörensen Björud, vd för Berns salonger och styrelseordförande i Fashion week by Berns, gillar inte idén om att släppa alla modevisningar till Köpenhamn. – Det är viktigt att svenskt mode visas i Sverige, säger hon. Lotta Ahlvar, vd för Moderådet som arrangerar Stockholm fashion week är inte förvånad över Christian Gregersens förslag. – Det är klart att danskarna vill stärka sin egen modevecka. Men man ska veta att vart människor åker på mässa ständigt förändras. Senast 2007 hade till exempel Stockholms modevecka fler visningar än Köpenhamns. Hon menar att det inte är något alternativ att Stockholm skulle stå utan modevecka. – Mode är ju ett fantastiskt sätt att profilera ett land. I år räknar vi med 10 000 besökare – de ska ju äta och bo någonstans så givetvis är det bra för Sverigebilden. Ett av de starka svenska varumärken som Christian Gregersen vill dra till sig är Fifth Avenue Shoe Repair. Designern Lee Cotter håller med Christian Gregersen om att en dansk-svensk modevecka är en bra idé. – Jag tror att det är bättre att kommunicera ut ett gemensamt nordiskt kraftpaket i stället för att splittra den lilla modescen vi har här uppe. Han tycker egentligen inte att det spelar någon roll om Stockholm eller Köpenhamn tar på sig värdskapet. Sofia Curman sofia.curman@dn.se


De kan vinna en Oscar

Summary: Med tio filmer nominerade till priset för bästa film är Oscarskandidaterna fler än på många år. Bland storfavoriterna finns ”Avatar”, ”The hurt locker” och ”Precious”.

På eftermiddagen svensk tid presenterade Oscarkommitténs ordförande Tom Sherak tillsammans med skådespelaren Anne Hathaway filmerna som har vinstchans på Oscarsgalan i mars. "Precious" som öppnade Stockholms filmfestival i höstas har chans på sex Oscars, bland annat för bästa film, bästa kvinnliga huvudroll och bästa kvinnliga biroll. Filmen, som bygger på Sapphires uppmärksammade roman ”Push”, är också nominerad för bästa manus med förlaga. För första året sedan 1943 nominerades hela tio filmer i kategorin Bästa film. Organisatörerna har motiverat förändringen med att man vill ha en bredare variation och kunna räkna in populära storfilmer som ofta får stå utan nominering till förmån för de något mindre dramafilmer som Oscarsjuryn generellt föredrar. Och visst fanns den största filmen av alla bland de nominerade till Bästa film-priset. James Camerons ”Avatar” slog nyligen rekord som mest inkomstbringande film genom tiderna när den gick om samme regissörs ”Titanic”. Vinsten på Golden Globe-galan i januari gav också tydliga indikationer på att 3D-succén kunde vinna även Oscarsjuryns hjärtan. Filmen tävlar mot bland andra Kathryn Bigelows rosade "The Hurt Locker", som med nio nomineringar har lika många vinstchanser som "Avatar". Det svenska långfilmsbidraget, Ruben Östlunds ”De ofrivilliga” slogs redan tidigare ut ur kampen om priset för Bästa icke engelskspråkiga film och var aldrig aktuell i slutstriden om nomineringarna. I stället finns Sverige representerat i kortfilmskategorin, men en nominering till Patrik Eklunds "Istället för abrakadabra". Filmen handlar om en ung man som kämpar med sina trolleriambitioner och har tidigare varit Guldbaggenominerad och vunnit flera internationella priser. Även svensken Paul Ottosson, som bor i Los Angeles sedan 1987, har Oscarschanser för sitt arbete med "The hurt locker". Han är nominerad både i klassen bästa ljudredigering och bästa ljudmixning. Den 82:a Oscarsgalan i ordningen äger rum den 7 mars i Kodak Theatre i Hollywood. Prisutdelningen leds av Alec Baldwin och Steve Martin. Nominerade i de tyngsta kategorierna: Bästa film: "Avatar," "The Blind Side," "District 9," "An Education," "The Hurt Locker," "Inglourious Basterds," "Precious", "A Serious Man," "Up," "Up in the Air." Bästa manliga huvudroll: Jeff Bridges, "Crazy Heart"; George Clooney, "Up in the Air"; Colin Firth, "A Single Man"; Morgan Freeman, "Invictus"; Jeremy Renner, "The Hurt Locker." Bästa kvinnliga huvudroll: Sandra Bullock, "The Blind Side"; Helen Mirren, "The Last Station"; Carey Mulligan, "An Education"; Gabourey Sidibe, "Precious"; Meryl Streep, "Julie & Julia." Bästa manliga biroll: Matt Damon, "Invictus"; Woody Harrelson, "The Messenger"; Christopher Plummer, "The Last Station"; Stanley Tucci, "The Lovely Bones"; Christoph Waltz, "Inglourious Basterds." Bästa kvinnliga biroll: Penelope Cruz, "Nine"; Vera Farmiga, "Up in the Air"; Maggie Gyllenhaal, "Crazy Heart"; Anna Kendrick, "Up in the Air"; Mo'Nique, "Precious" Bästa regi: James Cameron, "Avatar"; Kathryn Bigelow, "The Hurt Locker"; Quentin Tarantino, "Inglourious Basterds"; Lee Daniels, "Precious", Jason Reitman, "Up in the Air." Bästa icke engelskspråkiga film: "Ajami", Israel; "El Secreto de Sus Ojos", Argentina; "The Milk of Sorrow", Peru; "Un Prophete", France; "The White Ribbon", Germany. Bästa manus efter förlaga: Neill Blomkamp and Terri Tatchell, "District 9"; Nick Hornby, "An Education"; Jesse Armstrong, Simon Blackwell, Armando Iannucci, Tony Roche, "In the Loop"; Geoffrey Fletcher, "Precious: Based on the Novel 'Push' by Sapphire"; Jason Reitman and Sheldon Turner, "Up in the Air." Bästa originalmanus: Mark Boal, "The Hurt Locker"; Quentin Tarantino, "Inglourious Basterds"; Alessandro Camon and Oren Moverman, "The Messenger"; Joel Coen and Ethan Coen, "A Serious Man"; Bob Peterson, Pete Docter, Tom McCarthy, "Up." Bästa animerade film: "Coraline"; "Fantastic Mr. Fox"; "The Princess and the Frog"; "The Secret of Kells"; "Up." Patrik Eklund Oscarsnominerad I katgorin Bästa kortfilm tävlar hans "Istället för abrakadabra" mot: "The Door," "Kavi," "Miracle Fish," "The New Tenants."


Katarina Kieri och Per Nilsson: ”I det här trädet”

Summary: Katarina Kieri och Per Nilsson är två av våra mest formförnyande svenska ungdomsboksförfattare. När de skriver tillsammans blir resultatet en förvånansvärt vanlig ungdomsbok. Och det är man tacksam för – för det blev så fruktansvärt bra.

I augusti 2004 skrev författaren Katarina Kieri en krönika här, på DN:s Barn&ung-sida, om ungdomslitteraturen i Sverige. Varför är ungdomsböckerna så formmässigt begränsade? undrade hon. Var finns de litterära experimenten, de som trots allt är ganska många i vuxenlitteraturen? Varför anpassar författarna sig efter den tänkta målgruppens tänkta preferenser, varför vågar ingen utmana? Nå, helt homogent är det ju inte. Några ungdomsböcker utmanar faktiskt. En och annan formexperimenterar av bara nitton, som Aase Bergs ”Människoätande människor i Märsta” som kom i höstas. Fast när jag tänker efter kommer jag inte på någon annan som går lika långt, så Katarina Kieris utsaga gäller förmodligen fortfarande. Det skrivs en hel del ungdomsromaner i Sverige, men de är oftast tämligen traditionella. Många berättar inkännande om ungdomars vardagsproblem, i det som Svenska barnboksinstitutets förra chef Sonja Svensson en gång träffande sammanfattade som ”idyllfobi”. Läser man svenska ungdomsromaner så har alla ungdomar stora problem, alla deppar och nästan alla kommer så småningom att hitta lite hjälp genom någon klok äldre människa. Det blir ett lätt absurt koncept, där problemen står som spön i backen, bara för att mot slutet av boken övergå i en hoppfull framtid – ty sådant är kravet på ungdomsromaner. De måste vara optimistiska i slutet. Man får lust att gnugga nosen på alla ungdomsboksförfattare i Robert Cormiers klassiska ”Chokladkriget” från 1974, en ungdomsbok som trots titeln är en djupt allvarlig bok om att det kanske inte alls lönar sig att revoltera mot förtryck. Den slutar i djup pessimism, som många av Cormiers böcker, och det är märkligt befriande. Vuxensamhället behöver inte konstant ropa allt ordnar sig, för det kan minsta barn räkna ut att det inte alltid gör. Å andra sidan, att kräva mindre optimism i ungdomsböckerna är ju bara att kräva ytterligare realism. Viktigast i ungdomslitteraturen tycks vara att ungdomar ska känna igen sig till varje pris, vilket man också kan bli rätt trött på. Det ska handla om nuet. Det ska vara trovärdigt. Det ska inte vara för konstigt. Det är som om ungdomar i första hand bara ska beskrivas för sig själva, som om de ska stängas in i ett begränsat ungdomsland utan utblick. Flickor ska läsa om kärlek och pojkar ska läsa om idrott (och ha humor). Det som hänt i de senaste årens ungdomsböcker är att författarna blivit ännu säkrare i tonfallet; många unga författare är oerhört skickliga på att läsa av språk, beteenden, miljöer. De är bra på att beskriva. Men som sagt, experimentlitteraturen är inte så väldigt omfattande. Och nu kommer då ”I det här trädet”, en ungdomsroman som Katarina Kieri skrivit tillsammans med Per Nilsson, som är Sveriges mest formexperimenterande ungdomsboksförfattare. Och så är den inte alls särskilt experimentell. Snopet Vartannat kapitel handlar om Jacob, vartannat om Siri. Siri berättar i första person, med explosivt raseri över pappans alkoholism, tristessen i skolan och sin egen bristande popularitet. Jacob är mer tillbakahållen och hans kapitel berättas helt följdriktigt i tredje person. Han bor med mamma och storebror John, och familjen krackelerar av allt som hänt innan de flyttat. ”Hur hamnade vi här?” frågar mamma hjälplöst en natt. Ja, hur? Jacob berättar inte genast, historien växer fram vartefter. En styvfar. En älgstudsare. En bror. En hund. Siri ser Jacob, Jacob ser Siri – och man gäspar lite och inväntar den oundvikliga kontakten, varför skulle annars denna bok skrivas? Men så gör inte Kieri och Nilsson, de låter sina huvudpersoner fundera lite tankspritt kring varandra, se där är Fågelflickan, se där är Vilsepojken, men sen fortsätter båda med sitt liv. I stället för två spår som så småningom löper samman till ett är ”I det här trädet” två parallella romaner, två olika historier som tassar fram bredvid varandra. Situationerna där Siri och Jacob möts beskrivs från bådas synvinklar. Två världar. Vid något tillfälle börjar Jacob fundera över vem som avgör vad en berättelse handlar om, och då vädrar jag Per Nilssons ständiga metatexter – han skriver ofta in sig själv i sina böcker, och låter huvudpersonerna bråka lite med sin författare. Här blir det en onödig verfremdungseffekt: att tala om för läsaren att läsaren skapar sin egen historia är överflödigt. Vartefter Siris och Jacobs berättelser utvecklas blir jag alltmer förvånad över att ”I det här trädet” är så lite experimentell. Den är ju en vanlig ungdomsbok, ett vanligt berättande om en vanlig vardag, med vanliga problem och ett vanligt optimistiskt slut. Men den är fruktansvärt bra. Det är det som gör den annorlunda. Språket tar andan ur läsaren, berättelsen har en nerv och en närvaro som gör personerna trovärdiga. Författarna har den skärva i ögat som lyfter det vardagliga till att bli universellt. Och då sitter jag där, märkligt tacksam för att dessa formmedvetna författare inte förlorade sig i ett formexperiment. Man kan tala sig blå i ansiktet om form, men det är inte formen som gör en bok bra.