Nya teatern lyfter afrosvenska röster: ”Vi lever i avgörande tider”

Summary: En plats för nya röster öppnas på den svenska teaterscenen. Prisbelönade regissören Josette Bushell-Mingo ligger bakom satsningen National black theatre of Sweden. – Vi skapar något stort, som kommer att fortsätta existera när jag är borta, säger hon till DN.

Nästa vecka drar den nya teaterorganisationen igång sitt arbete på Kulturhuset Stadsteatern i Vällingby, Stockholm. Det blir en vecka med workshoppar, seminarier och öppna föreställningar för att lansera den nya satsningen. – Det är avgörande, förargande och skrämmande tider vi just nu lever i – men samtidigt är det tid för oss att ta ställning, till vilka vi vill vara, som människor och artister. Det här är ett litet steg, men våra ambitioner är höga, säger Josette Bushell-Mingo. National black theatre of Sweden Teaterorganisationen startar nästa vecka sitt arbete på Kulturhuset Stadsteatern i Vällingby. Under lanseringsveckans evenemang finns föreställningarna ”Yekermo sew” och ”Jainaba som aldrig ville sluta drömma”, en manifestationsworkshop under namnet ”100 women” och performanceverket ”Black memory” som genomförs i samarbete med Etnografiska museet. National black theatre of Sweden (NBTS) skapas delvis utifrån amerikansk modell, inspirerad av det arbete som bedrivits av National black theatre i Harlem, New York. Den institutionen skapades för 50 år sedan och har sedan dess varit en viktig plats för att lyfta fram svarta dramatiker och skådespelare, och även berättelser från den afroamerikanska historien. Första gången Josette Bushell-Mingo öppet uttryckte sin idé om att ta konceptet till Sverige var i samband med en resa till USA under fjolåret. Hon var inbjuden tillsammans med en teaterdelegation från Riksteatern som hade arbetat med den hyllade uppsättningen av ”En druva i solen” – den första pjäsen i svensk teaterhistoria där nästan hela ensemblen utgjordes av afrosvenska skådespelare. Sveriges kulturråd vid ambassaden i Washington, Linda Zachrison, har varit engagerad i det svensk-amerikanska utbytet som förutom Riksteatern involverade flera institutioner i USA. Hon menar att det uppstod en vilja att fortsätta ett gemensamt konstnärligt utvecklingsarbete, inte bara bilateralt. – Som kulturråd försöker jag arbeta organiskt – med att stötta upp idéer där det finns stark energi och starka behov – och i mötet mellan de afroamerikanska och afrosvenska teaterarbetarna uppstod så mycket glädje energi och jävlaranamma att alla inblandade var helt överväldigade, säger Linda Zachrison och fortsätter: – Jag tror att National black theatre of Sweden kan få en unik betydelse för att skapa respekt, självkänsla, glädje, konstnärlig utveckling. Och skapa helt nya sätt och vägar för att bygga och stärka internationella, professionella relationer för svensk scenkonst, för lärande, kunskapsutbyte och kvalitet i berättandet. En teaterdelegation från Harlem besökte i sin tur Stockholm under fjolåret, och sedan dess har arbetet med NBTS intensifierats. Man har sökt samarbeten och finansiering. Allteftersom vill organisationen växa, med fler uppsättningar och på sikt även med en teaterfestival. – Det finns så mycket berättelser som, om de hade berättats, hade gjort världen till en bättre plats. Teatern är så viktig, för att det är en av sista platserna där vi fortfarande kan möta varandra och varandras kulturer, säger Josette Bushell-Mingo. – Jag vill lyfta svenska skådespelare och kreatörer. Allt är en typ av artistisk arkitektur: vi skapar något stort som kommer att fortsätta existera när jag är borta, och även när våra barn är borta. Det här ger oss chans att på riktigt lyssna på människor som inte fått plats tidigare. Josette Bushell-Mingo Josette Buchell-Mingo är konstnärlig ledare, regissör, skådespelare och sångerska. Var mellan 2005 och 2018 konstnärlig ledare för Tyst teater, Riksteaterns center för scenkonst på teckenspråk. Tillträdde i år som prefekt för Stockholms dramatiska högskolas utbildning för skådespeleri och mim. Har prisbelönats vid flera tillfällen, senast med Gannevikstipendiet på 500.000 kronor. Hon har i sitt konstnärliga arbete länge motiverats av kampen mot rasism och att lyfta berättelserna från de minoriteter som i många fall skrivits bort ur historien. Hon har en lång rad visioner om vad NBTS kan skapa. Ett långsiktigt mål är att iscensätta minst en uppsättning från varje afrikanskt land. – Sverige har legat efter många andra länder i arbetet med att lyfta fram arbetet av svarta dramatiker, regissörer, manusförfattare och skådespelare. I USA, Tyskland och Frankrike har det arbetet bedrivits under lång tid, säger Josette Bushell-Mingo och fortsätter: – Så ser det ut, trots att det länge funnits en afrosvensk gemenskap, både med människor som är födda här och människor ur den afrikanska diasporan. För mig är det här del av en lång resa: att bygga en artistisk plattform även för oss.


De leder årets ”Musikhjälpen”

Summary: Det blir Daniel Adams-Ray, Farah Abadi och William Spetz som i december kliver in i glasburen för att programleda årets upplaga av ”Musikhjälpen”.

Det är sedan tidigare känt att årets ”Musikhjälpen” sänds från Lund och att temat blir ”Alla har rätt att funka olika”. Nu avslöjas även vilka tre programledare som håller i taktpinnen under programmets 144 timmar i direktsändning – nämligen artisten Daniel Adams-Ray, P3-profilen Farah Abadi och skådespelaren William Spetz. Läs mer: ”Musikhjälpen” ska samla in pengar till funktionsnedsatta ”Musikhjälpen är för mig både ett förstoringsglas, en megafon och framförallt en plattform där vi kan lära oss utav varandra och tillsammans skapa förändring”, säger Daniel Adams-Ray i ett pressmeddelande. Alla tre är bekanta ansikten i ”Musikhjälpen”-sammanhang. Både Daniel Adams-Ray och William Spetz har tidigare år verkat som resande reportrar – och Farah Abadi programledde fjolårets upplaga av insamlingsprogrammet. ”Jag längtar så mycket efter veckan då det blir socialt accepterat att fly från vardagen och tillsammans bara lyssna på musik, umgås och engagera oss för att alla har rätt att funka olika”, säger William Spetz. Läs mer: ”Musikhjälpen” till Lund i vinter Sedan 2008 har ”Musikhjälpen” årligen uppmärksammat och samlat in pengar till en undanskymd mänsklig katastrof. Förra året lyckades programmet få in över 74 miljoner kronor till kampen mot barnsexhandel. I år direktsänds insamlingen i P3 och SVT Play från den 10 till 16 december.


Johan Croneman: Jag känner bara obehag när jag ser SVT:s okänsliga ”Branden”

Summary: SVT:s dokumentär om diskoteksbranden i Göteborg 1998 är förbluffande slarvig och ytlig. Man får känslan av att det inte förts en enda genomgripande diskussion om hur man bäst ska berätta om en så stor tragedi.

”Branden”, SVT:s film om den så kallade diskoteksbranden i Göteborg 1998, sändes i fyra delar på SVT Play i veckan som gick. 63 ungdomar brinner inne och dör, mer än 200 skadas svårt. Jag mådde illa hela tiden. Men man mår inte illa på grund av de många både sorgliga och vackra berättelserna, inte ens på grund av de allra hemskaste vittnesmålen – från de sårade, de räddade, de svårast brända, syskon, mammor, pappor. Det enda jag funderade över var hur de som gjort filmen tänkt, eller hur de inte tänkt, när de gjort den. Det påminner om en klassträff. Man sitter och minns tillsammans. Jag ska inte säga att det blir för glättigt, men det blir för slarvigt, och det blir för ytligt. Var det verkligen så enkelt? Är det bara ett minne, bland andra? Och filmen måste ju bara göras (enligt journalister), och om vi är noggranna och pratar med absolut alla som var inblandade, så kan väl ändå ingenting gå fel…? Men det ser fortfarande ut som en klassträff. Som några kompisar som sitter och berättar om ett minne. Kunde nästan vara vilket som helst. Vi gör en dokumentär, och vi gör den om Göteborgsbranden, säg något som skulle engagera bättre? (Säg något som skulle sälja bättre…?) Om några månader står de säkert där och tar emot något pris för sin öppna och raka och varma och inkännande och djupt humanistiska film. När man närmar sig Göteborgsbranden med en kamera, eller utan kamera, om så bara med ett anteckningsblock, så måste man göra det med besinning. Med respekt. Med förvåning. Utan fördomar. ”Jag har aldrig varit här förut. Jag kommer aldrig någonsin komma hit mer. Jag är den första journalist som någonsin tittar på det här materialet!” Särskilt bland yngre journalister finns det en otrolig lust och vilja att ”P3-Dokumentära” allt. Att allt som är sant och har hänt har ett särskilt värde, och att det på något märkligt vis är oantastbart. Varför läser man fortfarande om branden, och har gjort i alla år, och tänker att det också, alltid, har handlat om: Klass…? Men det nämns aldrig. Det känns som om man kan göra vilken film som helst om diskoteksbranden – men går den att göra utan klassperspektiv? Det hände inte i Örgryte, branden hade aldrig någonsin kunnat inträffa i Örgryte (eller på Särö). Finns det en enda sådan, eller liknande, fråga som har passerat de inblandade? I stället dundrar man in och gör faktiskt det mest okänsliga, mest populistiska och alldeles grönjävligt sorgliga jag sett SVT göra på årtionden. Det är som om de tror att de gör SVT-television, när SVT:s samhällsprogram var som bäst på 60- eller 70-talet, men i stället blir det TV3. I grunden tycker jag väl bara hur illa som helst om hur man gör kommersiell tv av en jättetragedi, utan att tänka på konsekvenserna. Man får känslan av att det inte förts en enda genomgripande diskussion, inte ett enda snack om vad som skulle kunna gå fel – eftersom ju ingenting kan gå fel. ”Vi har ju så sjukt bra kontakt med den här utredaren och den här kvinnliga kammaråklagaren, och den här arrangören och det här kompisgänget, och de nästan döda och de nästan återuppväckta”. Man kan kanske göra en sådan här film om vad som hände vid Norrmalmstorgsdramat 1973, eller när Mattias Flink dödar 7 personer en junimorgon 1994 i Falun, eller när Tommy Zethraeues mördar fyra i entrén till Sturecompagniet i december 1994. Men kan man någonsin göra det till en klassträff? Till ett gemensamt minne vi sitter och pratar om en stund – ett minne som vi nästan tror är allmängiltigt och gäller för många av oss. Jag tror att det är helt omöjligt. Jag känner bara obehag. ”Branden” är vidrigt berättad, dåligt berättad, jag tror den har svikit alla som var där. Läs fler krönikor av Johan Croneman, till exempel om att Jessika Gedin är Sveriges bästa programledare.


Konsertrecension: Greta Van Fleet gör Led Zeppelin unga igen

Summary: Har man problem med att Greta Van Fleet låter som Led Zeppelin finns där inte mycket att hämta, men i sitt sätt att helhjärtat ta sig an en gammal tradition gör de ändå något nytt.

Det är inte kalkerat på någon särskild Led Zeppelin-låt, även om Greta Van Fleet tycks vara så förtjusta i hur ”Communication breakdown” börjar – med full gas på alla instrument och en sångare som vrålar rakt ut – att de använder det i flera av sina egna. Även om riffet från Led Zeppelins ”The rover” går igen i ”Highway tune”, versen i ”What is and what should never be” återkommer i ”Flower power” och bluesramsan ur ”Black dog” ekar i ”Safari song”. Snarare är det så att alla bandets mest fungerande låtar kunde vara något som Led Zeppelin skrev samtidigt som sina första två, tre skivor. Och de spelar dem på samma sätt, med tre ytterligt hårdjobbande instrumentalister bakom en sångare som inte har mycket djup i rösten men desto mer höjd – samt en enastående förtjusning i att bara ställa sig och falsettskrika ur djupet av sitt hjärta. Det är i år femtio år sen Led Zeppelin gav ut sitt debutalbum och tjugotvå sen de äldsta medlemmarna i Greta Van Fleet föddes. Störs man av att de låter som Led Zeppelin har man inget där att hämta, även om Josh Kiszkas pressade stämma lika ofta påminner om Geddy Lee från (tidiga) Rush eller David Surkamp från Pavlov’s Dog (och han ser mer ut som en ung Roger Daltrey). Snarare måste man se det som att de tar upp en tradition där få andra – förutom oräkneliga tributeband – har gjort just detta på länge, och förvaltar idealen så gott och helhjärtat de förmår. Utan minsta antydan till den ironiska camp som förgiftar ett band som The Darkness, men däremot en spelglädje som verkar så sprudlande att man associerar till oskuld snarare än dekadens. Det är faktiskt både attraktivt och ganska sällsynt. Under alla omständigheter har bandet blivit ett fenomen på mycket kort tid. Två ep kom i fjol, debutalbumet förrförra veckan. Och konserten på Berns flyttades snabbt till tre gånger så stora Annexet, som även det såldes ut på ett ögonblick. Att där finns en kalvighet i uttrycket är ur det perspektivet knappast förvånande, snarare en del av attraktionen. Detta är urgammal rockmusik pånyttfödd med ungdomens temperament, därför en helt annan sak än om originalfarbröderna skulle göra ett nytt försök. Och att man så skamlöst lånar från just Led Zeppelin är passande, eftersom knappast något band i rockhistorien själva har anklagats för att ha stulit lika mycket. Men när Greta Van Fleet gör kvällens gamla bluescover, i form av Howlin' Wolfs ”Evil”, hämtar de den från samtida Cactus i stället. Vilket inte hindrar att den låter allra mest originaltroget Led Zeppelin av alla. Så där kan man hålla på. Livslängden kommer att visa sig vartefter, men den energi Greta Van Fleet har just nu är faktiskt något man inte kan buteljera och korka upp någon annan gång. Och Jake Kiszkas sätt att spela jättelånga gitarrsolon som i första hand driver på låtarna och föser dem framåt är faktiskt något helt annat – och mindre komplicerat – än vad Jimmy Page gjorde, hur lika de än låter. Att återuppliva idén med ett trumsolo som själva kulmen på en konsert är däremot bara dumt. Läs fler musikrecensioner av Nils Hansson, till exempel om hur Neko Case framstår som ett Calexico med mer karisma.


Språkkrönika: Hur skulle en våldtäkt kunna vara något annat än oaktsam?

Summary: SPRÅKKRÖNIKA. Somliga har höjt på ögonbrynen efter att en man nyligen dömdes för oaktsam våldtäkt. Hur skulle en våldtäkt kunna vara något annat än oaktsam? Motsatsen – en aktsam våldtäkt – är ju otänkbar.

En 34-årig man dömdes nyligen till ett års fängelse för oaktsam våldtäkt. Det är första gången som någon fälls för just detta brott. Domen är en konsekvens av den samtyckeslag som trädde i kraft i somras. Då infördes två nya brott: oaktsam våldtäkt och oaktsamt sexuellt övergrepp. Sedan domen föll har somliga höjt på ögonbrynen inför oaktsam våldtäkt. Hur skulle en våldtäkt kunna vara något annat än oaktsam? Motsatsen – en aktsam våldtäkt – är ju otänkbar. Ur ett juridiskt perspektiv är det inga konstigheter med användningen av oaktsam. Stockholms tingsrätt skriver i domen att mannen hade insett att kvinnan kanske inte ville ha sex med honom. Ändå valde han att fortsätta. Eftersom han inte brydde sig om hennes samtycke var han medvetet oaktsam. Oaktsamhet är ett tydligt definierat begrepp inom juridiken. Ett brott kan begås oaktsamt eller uppsåtligen. Den som är oaktsam struntar i riskerna av ett visst beteende. Den som är uppsåtlig är däremot medveten om konsekvenserna av en viss handling. I det här fallet ansåg inte tingsrätten att mannens avsikt hade varit att våldta kvinnan. Han hade därför inget uppsåt. I svenskan kan motsatsord bildas genom negationsprefix, som o- i oaktsam, il- i illegal och des- i desarmera. Och det är våra förväntningar på sådana motsatspar som gör att det blir underligt just när det gäller oaktsam våldtäkt. Det som är oaktsamt har en motsats i aktsamt. De är motsatsord bildade enligt ett bekant mönster. Juridiken är dock bara intresserad av det som är oaktsamt. Den bekymrar sig inte om det som är aktsamt eftersom det inte är brottsligt. En oaktsam våldtäkt är därför inte motsatsen till en aktsam våldtäkt. En våldtäkt innebär i sig ett tvång som utesluter aktsamhet. Det är inte konstigt att studsa till inför tanken på en aktsam våldtäkt. I språket kan vi konstruera motsatspar som saknar motsvarighet i verkligheten. En odemokratisk diktator innebär inte att det också kan finnas en demokratisk diktator. Lika lite som en våldtäkt kan vara aktsam kan en diktator vara demokratisk. Vi kan skapa sådana fraser – men de är oförenliga med de betydelser vi lägger in i orden. Anders Svensson är chefredaktör på Språktidningen. anders@spraktidningen.se 2 frågor om språket Särskrivning gäller till slut Jag är i normala fall ingen vän av särskrivningar. Men på sistone har jag läst hopskrivningar som känns väldigt konstiga, exempelvis ordet tillslut. Det avser då inte att man tillsluter något, utan att något till exempel ordnade sig tillslut. Är sådana hopskrivningar verkligen okej? Kerstin Svar: Den hopskrivning som du tar upp blir vanligare, men vi rekommenderar att man skriver isär: till slut. Det är ju tydligt att det är en skillnad i uttal mellan tillslut som i tillslut påsen och till slut som i det ordnade sig till slut. Det  finns andra ordförbindelser där hopskrivning är etablerat numera, även om de ursprungligen skrevs isär, till exempel idag i stället för i dag. Det är möjligt att till slut också kommer att skrivas ihop i framtiden, men vi är inte riktigt där än. Sofia Tingsell Olika perspektiv på underkänd I Dagens Nyheter läste jag texten: ”Så ska färre kugga på körproven [...] Alltför många kuggar flera gånger.” Jag har alltid trott att det är de som underkänner som kuggar på körproven. Vilket alternativ är det rätta? Kerstin Svar: Svenska Akademiens ordlista och Svensk ordbok anger endast betydelsen ”underkänna” för kugga. Enligt den betydelsen kommer den som misslyckas på ett körprov alltså att kuggas. Detta är också den vanligaste formen i tidningstext. I bloggtext är dock betydelsen ”bli underkänd” vanligast. Den betydelsen förekommer inte sällan även i tidningstext, så båda varianter får sägas vara brukliga. Eftersom ordet oftast används ur den underkändas och inte den underkännandes perspektiv, är det inte så konstigt att det gått från passiv till aktiv form i bruket. Den användningen uppmärksammas i definitionen i Bonniers ordbok, från 2010: ”(Även) bli underkänd, ’köra’; jag kuggade på provet.” Båda formerna är alltså fullt brukliga, och ingendera lär missförstås i sitt sammanhang. Ola Karlsson Veckans språkfrågor publiceras i samarbete med Språktidningen och Språkrådet. Vill du också ha svar på en språkfråga? Ring: Språkrådet 0200-295555, måndag, onsdag, fredag 10–12. Eller mejla: sprakfragor@sprakradet.se Läs fler frågor om språket


Frostenson vägrar lämna Akademien frivilligt

Summary: Katarina Frostenson lämnar inte Svenska Akademien frivilligt. Nu går Akademien vidare med den utredning om stadgebrott som man tidigare har hotat med. – Hon anser sig inte skyldig, utan vill ha en oberoende utredning, säger ständige sekreteraren Anders Olsson till TT.

Svenska Akademien skickade tidigare under hösten en resolution till Katarina Frostenson där man vädjade till henne att frivilligt lämna sin stol. Resolutionen lämnades länge obesvarad av Frostenson. Nu har hon meddelat att hon utsett ett juridiskt ombud som ska representera henne i kontakterna med Svenska Akademien. – Det innebär att vi kan fortsätta utredningen om misstankarna om stadgebrott. Det är väldigt skönt att vi har kommit in i en annan fas. Vi står inte och stampar på samma fläck, säger Anders Olsson och fortsätter: – Vi får ta om vårens process igen, men på ett sätt som gör det möjligt för henne att få en mer rättvis behandling. Katarina Frostenson är gift med kulturprofilen Jean-Claude Arnault som den 1 oktober dömdes till två års fängelse för våldtäkt i Stockholms tingsrätt. Fallet med Arnault blev början till krisen i Svenska Akademien – i november förra året vittnade 18 kvinnor i en artikel i Dagens Nyheter om hur de utsatts för sexuella trakasserier och övergrepp av kulturprofilen. När avslöjandet gjordes tillsatte Akademien en advokatutredning om Arnaults kopplingar till ledamöterna. I den ska det bland annat ha framkommit uppgifter om att Frostenson på förhand skulle ha läckt uppgifter om vem som skulle få Nobelpriset i litteratur. Hade ni inte hoppats att hon skulle gå självmant? – Det är klart att det hade gått snabbare om hon hade gjort det. Då hade vi kommit vidare, men det är bra att hon bestämmer sig för hur hon vill ha det, det gör det också lättare för oss så att vi får ett tempo i utvecklingen. Tror du att det finns någon möjlighet att hon skulle kunna stanna kvar i Akademien? – Jag kan inte alls bedöma det. Det beror helt och hållet på hur hennes ombud ser på utredningen och hur vi möter de svårigheter som kommer upp under den här processen. Det kan komma upp nya frågor om vittnen, vittnesmål och allt möjligt som vi inte har klart för oss i dagsläget., svarar Anders Olsson. – Men det viktiga är att Katarina själv får komma till tals, det har hon inte gjort tidigare. Det var den stora bristen i våras, att hon inte ville vara med i den utredningen. Anders Olsson vet inte exakt hur lång tid utredningen kan ta, men gör bedömningen att det kan röra sig om ett par månader. Katarina Frostenson har inte hört av sig personligen till Svenska Akademien utan meddelar sig via sitt juridiska ombud. Läs mer: Nya vittnen hörs i målet mot Kulturprofilen


Ny rapport: Högerextremister lyckades inte påverka svenska valet

Summary: Svenska högerextremister misslyckades med sina försök att direkt påverka riksdagsvalet. Däremot har utländska högerextrema nätverk och Kremlsponsrade medier försökt sprida en negativ bild av Sverige. Det är slutsatserna i en MSB-finansierad forskningsstudie om internationella påverkansförsök under valet.

– Vi ville ha en yttre granskning huruvida det svenska valet blev påverkat av främmande makt, som ett komplement till vår egen analys. Forskarna, som tidigare också studerat valet i Tyskland, kom fram till att det inte skett någon större påverkan från främmande makt, säger Mikael Tofvesson, operativ chef för arbetet med valet 2018 på Myndigheten för samhällsskydd och beredskap (MSB). – Däremot har de sett något annat, som egentligen ligger utanför vårt område, att politiska rörelser och entiteter bedriver påverkanskampanjer mot Sverigebilden. Det är något man behöver titta mer på framöver. I studien, som genomförts av ett forskarlag från Institute for strategic dialogue och London School of economics, har forskarna granskat valpåverkan som bedrivits via sociala medier-plattformar. Forskarna radar upp sex huvudsakliga slutsatser från undersökningen. En är att utländska aktörer inom extremhögern och statligt sponsrade ryska medier försökt att smutskasta Sverige och påverka landets rykte på den internationella arenan. Inför valet har också försök till påverkanskampanjer diskuterats på internetforum, samtidigt som det spreds möjliga strategier för att försöka stärka högerpopulistiska eller högerextrema partier. Forskarlaget har över lag inte sett några tecken på att de diskuterade strategierna för att påverka valet fått någon reell effekt. Man menar dock att spridningen av desinformation varit intensiv: i exempelvis de Kremlstödda ryska medierna RT och Sputnik publicerades 520 alster om Sverige, eller där Sverige nämndes, mellan den 16 juli och dagen före valet, den 8 september. Rapporterna handlade inte sällan om att belysa en kritik av Sveriges migrationspolitik eller att beskriva det som ett land i förfall. – Sverige är ett av de viktigaste narrativen rörelsen har. Sverige målas upp som en socialdemokratisk stat, en vit etnostat, som fallit. Vi pratar här inte om det riktiga Sverige, utan om Sverige som idé. Jag har aldrig varit med om att en sådan skillnad mellan hur ett land framställs och hur det faktiskt ser ut, säger Peter Pomerantsev, vid Institute of global affairs vid London School of economics, och en av studiens författare, till DN. Studien beskriver dock den svenska extremhögern som relativt isolerad från liknande rörelser i exempelvis USA och Storbritannien samt att den ofta hänvisas till högerpopulistiska webbsidor för spridning av information. Öppet pro-ryska åsikter spreds i princip exklusivt av små nischade bloggar utan en bredare publik. – Det var någonting som vi reagerade på. Framför allt tror jag att det handlar om att alt-right-rörelsen inte såg det svenska valet som särskilt i sig. Valet var däremot viktigt för att berätta en historia om liberalismens fall. Vi såg mycket material om Sverige, men det såg inte ut att vara en del av en kampanj för att påverka valet, säger Peter Pomerantsev. Forskarna påpekar att aktiviteten i informationskampanjerna ökade när det kom till frågan om påstått valfusk. Bilden att riksdagsvalet var riggat spreds delvis den sista veckan före valet, men framför allt dagarna därpå. Mellan den 2 och 28 september använde Twitteranvändare olika formuleringar på temat ”valfusk” vid fler än 42.000 tillfällen. Även utländska högerextrema aktörer spred historier om ett riggat val. Rapportförfattarna presenterar flera rekommendationer inför framtiden, bland annat eftersom man trots allt ser en ökad spridning av desinformation – framför allt från högerextrema rörelser men även från nya aktörer som nationalistiska och populistiska medier i Polen, samt från islamistiska rörelser. Bland rekommendationerna ingår att konsekvent observera smutskastningen som sprids om Sverige, att utöka samarbetet med expertorganisationer och att prioritera utbildning i något man kallar ”digitalt medborgarskap” för såväl den unga som till den äldre delen av befolkningen. Läs mer: Ryska medier ska visa Kremls bild av Sverige Läs mer: Högerextremister i nätforum försöker påverka svenska valet


9 x ljudböcker: Lyssna på klassikerna

Summary: Det är inte bara barn som har svårt med stora textmassor, utan även vuxna. Lyssna på klassikerna i stället: då går det lättare. DN:s Lotta Olsson tipsar om klassiker som ljudböcker.

Det finns poänger med att lyssna på klassikerna i stället för att läsa dem: det är mycket lättare att klara av det gammalmodiga språket. Vi som sysslar med barnlitteratur har pratat om det problemet länge när det gäller barn och läsning, eftersom barn i dag har svårt att trassla sig igenom ett gammalmodigt språk. Jag misstänker att det gäller vuxna också, vi har vant oss vid nutidssvenskan och tycker ofta att text från äldre tider är svårgenomtränglig. Det går för långsamt att läsa. Det är synd! Det finns så många klassiker som är ständigt aktuella. Engelsmännen har ju förstånd nog att göra nyfilmatiseringar och tv-serier så att alla ska ha koll på både Shakespeare och Dickens. Varför gör inte Sverige mer sånt, i alla fall med Selma Lagerlöf? Hon har ju allt! Dagens Netflixtittare skulle älska henne. Hur som helst kan man lyssna på många klassiker. Särbon lyssnade på första delen av Marcel Prousts ”På spaning efter den tid som flytt” i ljudboksform (varpå han plötsligt skrev extremt långa sms, man blir lätt påverkad av böcker) i Krister Henrikssons inläsning, en bok som är betydligt mer svårläst på papper. Att lyssna ger en helt annan upplevelse, upptäcker jag. Jag har alltid läst ”Svindlande höjder” med en lätt androgyn ton, inser jag när jag hör Lockwoods berättelse med Johan Rabaeus. Sen fortsätter det med Ellen Deans berättelse i boken, och då är det plötsligt Katarina Ewerlöf som läser. Fiffigt! Och nog blir det lite radioteater av det. Fast det är bara i början man behöver radioteaterkänslan; sedan glömmer man rösterna för själva historien. Blir man riktigt fångad kan man åtminstone i den här boken slå över till e-boksläge och läsa en stund, för det går fortare. Det är en bra kombination, och jag kommer allt oftare på mig själv med att växla mellan lägena beroende på vad som är praktiskt just då. En del böcker förkortas när de arbetas om till ljudböcker, och det är störande även om det är begripligt, precis som alla klassiker som har omarbetats till Sagas Illustrerade Klassiker och vad allt det har varit. Hur många har läst hela ”Gullivers resor”? Men man borde kunna välja även där. Ibland vill man faktiskt ha alltsammans. 9 KLASSIKER SOM LJUDBÖCKER Människors maktspel i en liten svensk stad Hjalmar Bergman: ”Markurells i Wadköping” Uppläsare: Pelle Hanaeus, Adelphi Audio Hjalmar Bergman är oslagbar, rolig och elak när han berättar om uppkomlingen Markurell, vars son ska ta studenten. Varför finns det inte såna här författare nuförtiden? Hjalmar Bergman är oslagbar när det gäller att beskriva sin egen samtid, hela den lilla staden Wadköpings hierarkiska system med alla dess märkliga inslag. ”Markurells i Wadköping”, från 1919, är en av hans allra bästa romaner (men läs också ”Farmor och Vår Herre” och ”Clownen Jac”), skickligt konstruerad från första till sista sidan. Hela handlingen utspelar sig under en och samma dag, den 6 juni 1913, när Markurells son ska upp i studentexamen. Själv är Markurell en uppkomling, tolererad men knappast riktigt accepterad i Wadköping. Och sonen är inte så begåvad. Det här utspelar sig ju på den tiden när studentexamen lika gärna kunde sluta i katastrof, man kunde bli kuggad. Det var en tid när ytterst få lyckades, och studentexamen var inledningen på en klassresa. Men Markurell har funderat ut hur han ska lösa problemet med sonens examen, förstås. Det finns en exakthet hos Hjalmar Bergman som ingen annan har: han kan vara lika pricksäkert elak som August Strindberg, men grundtonen är sorgsnare och med större förståelse för människorna. Han berättar om sin samtid, men han bygger upp det som en klassisk grekisk tragedi och lyckas tryffera ”Markurells i Wadköping” med en rad små, intensiva scener som bygger upp stämningen och blottlägger maktspelet mellan människorna. Som i den otäcka historien om hur två pojkar, varav den ena är en Markurell, lägger ut en planka från kyrktornets topp för att kunna klättra ut på taket och ta kajungar. En håller i, den andra klättrar. Det finns tre kajungar i boet. Hur många får jag? frågar han som håller i plankan. Det är ju jag som tar alla riskerna, säger han på plankan, jag borde få flest! Men det är jag som håller i plankan, säger han som står innanför. Och så släpper han.  Emily Brontë: ”Svindlande höjder” Översättning: Birgit Edlund, uppläsare: Johan Rabaeus och Katarina Ewerlöf, Svenska Ljud Classica En av de största romanerna, från 1847. Mr Earnshaw kommer hem en kväll med en pojke som han har plockat med sig, som om det vore en valp. Pojken, Heathcliff, växer upp med Earnshaws dotter Catherine, och sen handlar allt om kärlek, förtvivlan och hemska klasskillnader som gör att ingen får den de älskar. Karin Boye: ”Kallocain” Uppläsare: Leif Pagrotsky, Storyside Vad i hela världen, har gamle ministern Leif Pagrotsky läst in Karin Boyes framtidsskildring från 1940? Konstigt. Men hans skrovliga, lätt oroliga röst är perfekt när Leo Kall berättar om sitt medel som ska få människor att berätta sitt innersta. ”Kallocain” har blivit än mer relevant i dag, med ett samhälle där allt ska vara till nytta. Mark Twain: ”Huckleberry Finn” Översättning: Gustav Sandgren, uppläsare: Hans Alfredson, Svenska Ljud Classica Varning: boken från 1884 är full av n-ord, för den handlar om slaveri. En lysande roman, en rolig och spännande äventyrshistoria, och även genomtänkt om hur en trasproletärgrabb går från att se slavar som egendom till att inse att de är människor. En gammal Hans Alfredson gör en briljant inläsning, med perfekt tonträff. August Strindberg: ”Röda rummet” Uppläsare: Per Myrberg, Bonnier Audio Per Myrberg är förstås ett lyckokast, han läser vackert och med så fyllig röst att man njuter extra mycket av Strindbergs språk (och får lust att gå långa promenader i Stockholm). Unge Arvid Falk försöker hitta ett sätt att leva både sant och hederligt, utan att sälja sig till vad som helst. Osannolikt elegant miljöskildring och satir från 1879. Selma Lagerlöf: ”Körkarlen” Uppläsare: Sofie Ekström, Svenska Ljud Classica En slumsyster ligger för döden och ber att få träffa en man. Men mannen dricker med kompisar på kyrkogården, och berättar om körkarlen som hämtar den som dör klockan tolv på nyårsafton. Sofie Ekströms milda röst vaggar in lyssnaren i bedräglig trygghet, tills spökhistorien från 1912 börjar krypa längs ryggraden. Ernest Hemingway: ”Farväl till vapnen” Översättning: Louis Renner, uppläsare: Gert Lundstedt, Viatone Under första världskriget arbetar en amerikansk läkare i de italienska trupperna och blir förälskad i en brittisk sjuksköterska. Men det är krig: de skickas åt olika håll, återförenas, skiljs åt på nytt. Gert Lundstedt läser sakligt Hemingways avskalade prosa från 1929, där det som inte berättas är lika väsentligt som det som berättas. Doris Lessing: ”Den femte sanningen” Översättning: Mårten Edlund, uppläsare: Irene Lindh, Bonnier Audio Världen faller i bitar för Anna Wulf, som kämpar med sig själv, med omvärlden, politiken, kärleken och vardagslivet. Strukturen i boken är uppbruten i fyra anteckningsböcker plus ramhistorien ”Fria kvinnor”, vilket gör boken från 1962 lite rörig som ljudbok, men samtidigt så fragmentarisk som Doris Lessing ville. Edgar Allan Poe: ”Hemlighetsfulla och fantastiska historier” Översättning: Tom Wilson, uppläsare: Gert Lundstedt, Saga Egmont Det finns ingen som kan skriva bättre skräck än 1800-talsförfattaren Edgar Allan Poe, och den här samlingen innehåller klassiska pärlor som ”Amontilladovinet”, ”Fakta i fallet mr Valdemar” och ”Morden på Rue Morgue”. Gert Lundstedt läser neutralt vilket gör det ännu läskigare. Läs fler boktips från Lotta Olsson


Summary: Theresa Traore Dahlberg får Beckers konstnärsstipendium. Prissumman är på 200.000 kronor.

Filmaren och konstnären Theresa Traore Dahlberg får Beckers konstnärsstipendium, och i juryns motivering står bland annat att hon ”med stor respekt skapar en nyanserad bild av enskilda människor med olika bakgrund” och att hon ”skapar en laddning i utställningsrummet i både fysisk och historisk mening”. Stipendiet delas ut för 32:a året i rad och prissumman är på 200.000 kronor. I stipendiet ingår också en separatutställning som organiseras i samarbete med Färgfabriken i Stockholm.


Bokrecension: John Ajvide Lindqvist om att skriva med gråt, svett och spyor

Summary: John Ajvide Lindqvist berättar i sin nya bok om hur han gör när han skriver: hur han svettas, gråter och slänger det mesta han hittar på. Och sen blir det lite bra också! ”Då mår man”, konstaterar han.

SKRIVBOK John Ajvide Lindqvist ”Misslyckas igen misslyckas bättre – anteckningar om skräck och skrivande” Med illustrationer av Love Antell Ordfront, 399 sidor Många begåvade författare har publicerat skrivarhandböcker, fullproppade med goda råd. Mest känd är Stephen Kings ”Att skriva - en hantverkares memoarer”, som nyöversattes förra året av Ola Larsmo. Där finns många bra tips, men man blir ju galen på att Stephen King har fel. Författarskap är inte alls bara hantverk! Det finns författare som skriver enligt alla konstens regler men ändå aldrig får texten att lyfta, och det finns författare som gör allt fel men ändå åstadkommer mästerverk. Om det bara handlade om hantverk skulle det skrivas långt fler (och bättre) succéböcker. Det där muttrar jag rätt mycket åt John Ajvide Lindqvist när jag läser hans anspråkslösa men fylliga bok om skrivandets hantverk. Fast han vet ju bättre: han bara talar om hur han gör, eller åtminstone hur han tror att han gör (jag är inte säker på att det är samma sak). I allt väsentligt är boken en återgivning av hans egna anteckningar. Han för en sorts dagbok vid sidan om själva skrivandet där han funderar över vad som inte fungerar, skriver ner idéer och tankar. Dessutom kommenterar han i nutid, när han läser om sina gamla tankar. Det är förstås rolig läsning, särskilt när han hittar gamla idéer som han aldrig använde, och blir arg för att han glömde bort ett bra uppslag. Läs mer: Lotta Olsson om Stephen Kings och andras skrivhandböcker Men framför allt är det en omåttligt intressant tankebok, där läsaren får följa författarprocessen i detalj. Mest fascinerande är det att se hur enormt mycket han kastar bort längs vägen, en del småsaker men också centrala scener som han älskar. Och vilket slit det är: ”Trodde att det bara var tjolahoppsan och tuta på framåt eftersom jag är så rysligt begåvad”, noterar han dystert när han skriver ”Låt den rätte komma in”, och konstaterar i stället att det bitvis kan vara ”grymt tråkigt och det värsta är att känslan av flöde och begåvning börjar upplösas vartefter dagarna går”. Så fort han har kommit en bit läser han högt för sin fru Mia, som också är författare. De brukar läsa för varandra. Och sen slänger han i värsta fall alltsammans och börjar om, för det händer att texten inte fungerar. Även om han trodde att det var jättebra medan han skrev. Läs intervju med John Ajvide Lindqvist Det är ett överraskande fysiskt arbete: han gråter och svettas när han skriver, frun går i en del fall ut och kräks när han har läst högt. Han kör fast och blir deprimerad, han tvivlar på sig själv, han tvingas ge upp ibland. Ett tag funderar jag på varför han över huvud taget fortsätter att skriva - det verkar ju hemskt att vara författare under de omständigheterna. Men då kommer de där gudabenådade tillfällena när allt flyter på, när han skriver och skriver utan att kunna hejda sig, när han tittar upp från tangentbordet och faktiskt är ganska nöjd med vad han har åstadkommit. ”Då mår man”, säger han, som en spinnande katt, eller noterar att han är ”som alltid förundrad över hur pass enkelt det är, bara man kommer igång”. Det tror jag inte alls på. Det är bara John Ajvide Lindqvist och några till som kan, på riktigt.


Dagens skiva: Thom Yorke trevar sig fram i filmmusikgenren

Summary: Thom Yorkes soundtrack till nya ”Suspiria” lyckas bara glimtvis med de instrumentala delarna – bäst är det i låtarna som får vara just låtar, skriver DN:s kritiker Mattias Dahlström.

Thom Yorkes första filmsoundtrack, till Luca Guadagninos nyversion av Dario Argentos klassiska skräckis ”Suspiria”, är väldigt tydligt just ett inledande försök i en ovan genre. Även om Radiohead blivit allt mer abstrakta och filmiska med åren märks det ändå att gruppens sångare trevar sig fram här. Tydligt influerad av Goblins briljanta soundtrack till originalfilmen vill han skapa samma suggestiva, olycksbådande och stämningsskapande kraft, men får bara glimtvis de instrumentala delarna av soundtracket att leva utan ackompanjerande bilder. Läs mer: Thom Yorke om kritiserade Israelkonserten Det är på något sätt talande att Yorkes ”Suspiria” i stället övertygar mest i de låtar som är just låtar och därmed ligger närmast Yorkes vanliga uttryck. Dubbiga ”Has ended” kan till exempel vara den bästa Massive Attack-låt Massive Attack inte har gjort sedan ”Protection”. Bästa spår: ”Has ended” Läs fler texter av Mattias Dahlström, till exempel en recension av Peter, Bjorn & Johns skiva ”Darker days”


Nu är programledarna för Melodifestivalen klara

Summary: Fyra programledare delar på uppdraget att leda Melodifestivalen nästa år – Marika Carlsson, Eric Saade, Kodjo Akolor och Sarah Dawn Finer.

Nu är det klart att det blir fyra personer som får dela på uppdraget att leda Sveriges största nöjesprogram i vår. Komikern Marika Carlsson, artisten Eric Saade, komikern och programledaren Kodjo Akolor och artisten Sarah Dawn Finer. Marika Carlsson berättade under presskonferensen att hon redan när hon deltog i ”Diggiloo”-turnén försökte kampanja för att få vara med – då som artist: – Jag tvingade alla i publiken att skrika ”Marika for Mello!” – och nu står jag här, sade Marika Carlsson. Den mest rutinerade schlagerprogramledaren i kvartetten är Sarah Dawn Finer. Hon har inte bara tävlat som artist två gånger, utan var också programledare för tävlingen 2012 tillsammans med Gina Dirawi och Helena Bergström. Hennes komiska rollfigur Lynda Woodruff har också dykt upp som mellanakt i många program, och hon har sjungit som mellanakt i Eurovision både 2013 och 2016. Svaret på frågan om varför hon inte tycks kunna hålla sig borta från tävlingen är enkelt: – Publiken! Jag tror att det är som ”Solsidan”, varför fortsätter de? För att publiken vill ha mer. Jag har jättekul projekt i mitt liv, och gör mycket kreativa saker med min musik och turnerandet och skådespeleriet. Men ska man vara programledare i Sverige så är det här Sveriges största nöjesprogram, säger Sarah Dawn Finer. Vad ser du mest fram emot? – Att det är slut, haha! Det är det mest ansträngande man kan göra på många sätt och vis. Jag är väldigt perfektionistisk och jag ger hela min själ och hela mitt hjärta, säger Sarah Dawn Finer. Eric Saade har i sin tur tävlat tre gånger i Melodifestivalen, och vunnit en gång med ”Popular” 2011. – Det känns naturligt att få leda ett program som handlar om musik. Ett program som jag dessutom startade min karriär i, även om det var ett tag sen, säger Eric Saade. Vilken blir din roll i kvartetten? – Vi är ju väldigt olika allihop. Jag och Sarah kommer från musiken medan Kodjo och Marika kommer från standup-scenen. När vi väver ihop oss så känns det som att det kan bli en ”clash” som är väldigt skön, säger Eric Saade. Kodjo Akolor, till vardags komiker och programledare för ”Morgonpasset” i P3, berättar att hans relation till tävlingen främst kommer från hans mamma: – Hon har följt det här sen hon kommit till Sverige och brinner för programmet. För henne var det en: ”äntligen har du levererat!”, sade Kodjo Akolor. Var det mammas kärlek till showen som fick dig att tacka ja? – Absolut. Vad gör man inte för sin mamma? Jag skulle självklart tackat ja utan hennes påverkan, men det här programmet betyder oerhört mycket för henne så det känns jävligt fett att kunna ge henne att jag gör det här, säger Kodjo Akolor. Enligt Melodifestivalens exekutiva producent och schlagerveteran Christer Björkman har man försökt hitta en bra mix bland programledarna. – Tonen kommer att utgå från hur de här fyra interagerar med varandra, säger Christer Björkman. – Vi ser dem väldigt mycket som en bångstyrig syskonskara. Det har utkristalliserat sig väldigt tidigt och väldigt tydligt vilka roller de har: Sarah är storasystern som har rutinen och kan det här. Sen har vi två ganska bångstyriga småbröder, Kodjo och Eric. Sen så har vi då Marika som på något märkligt sätt inte är storasyster, trots att hon är äldst, säger Christer Björkman. Marika Carlsson säger att hon – naturligtvis, eftersom hon är komiker – vill bidra med humor. – Och värme, glädje och genuinitet. Det är ett väldigt utsatt jobb, hur förbereder ni er för det? – Det är därför jag gillar att vi är just fyra – att man inte står ensam i det här maskineriet. Jag ser det mer som smörgåsbord, det finns någonting för alla, säger Marika Carlsson. – Jag personligen känner inget behov att göra ett program som alla älskar. Det är omöjligt. Hellre något som alla antingen tycker är superbra eller superdåligt än att vi hamnar i någon form av mellanskikt, säger Kodjo Akolor. 2018 var det David Lindgren som programledde tävlingen med hjälp av Fab Freddie som sidekick. Benjamin Ingrosso vann tävlingen och slutade senare på sjunde plats i Eurovision song contest. Vilka artister och låtar som tävlar 2019 kommer att presenteras på en presskonferens senare under hösten. Melodifestivalen 2019. Melodifestivalen drar igång den 2 februari med den första deltävlingen i Göteborg. Därefter väntar deltävlingar i Malmö, Leksand och Lidköping, Andra chansen i Nyköping och final i Friends arena i Solna den 9 mars.


Tv-serierecension: ”The Romanoffs” – ett originellt släktkalas av ”Mad men”-skaparen

Summary: Släktarv och identitet står i centrum för Matt Weiners “The Romanoffs” som kretsar kring fiktiva ättlingar till den ryska tsarfamiljen. Ingen ny ”Mad men”, men tillräckligt originell, överraskande och underhållande för att man vill stanna på släktkalaset.

Det har sina nackdelar att ha värpt fram ett av tv-historiens mest värdefulla Fabergéägg. Hur går man vidare efter ett banbrytande mästerverk som “Mad men”? För Matthew Weiner handlar det uppenbarligen om att helt bryta med arvet. Även om nya serien återvinner "Mad men"-skådespelare och kretsar kring identitetskrisande och privilegierade vita rollfigurer i fritt fall, så valde han att göra det på ett helt annorlunda sätt. “The Romanoffs” är en brokig antologiserie i åtta fristående avsnitt i långfilmsformat som alla kretsar kring fiktiva rollfigurer som är (eller påstår sig vara) ättlingar till huset Romanov – tsarfamiljen som avrättades av bolsjevikerna 1918 under den ryska revolutionen. Grundpremissen är smått briljant även om serien varken har några anspråk på att vara något ”Vem tror du att du är?”-program eller att psykoanalysera den ryska själen. Att Weiners fiktiva Rysslandsutredning råkar sammanfalla med Robert Muellers pågående efterforskningar kring Trumps ryska kopplingar får nog betraktas som en ren slump. Däremot fungerar det ryska inslagen som en spännande och exotisk plattform för att utforska identitet, familjerötter och arv i en alltmer rotlös värld – där till och med sanningsbegreppet är i upplösning. Läs mer: Bokrecension: Träffsäker romandebut av Matthew Weiner I de blodigt, stiliserade förtexterna skjuts den vitklädda tsarfamiljen ihjäl – ett slags urscen som hemsöker seriens ättlingar som ett spöke från det förflutna. Första avsnittet kretsar kring ett Romanoff-exemplar som krampaktig kramar det gamla släktträdet. Marthe Keller spelar en barnlös, bångstyrig och bigott aristokrat som drömmer om att blodslinjen ska leva vidare i hennes burgna Parisvåning. En lägenhet som på 1700-talet sägs ha tillhört ättlingen Paul I av Ryssland som gillade adressen “eftersom han sa att han kunde höra giljotinen”. I fyra år har hennes timide brorson (Aaron Eckhart) och hans bitchiga flickvän svassat kring den hypokondriske, ständigt döende fastern i hopp om att få ärva den imposanta våningen. Utan att avslöja handlingen, ställs allting på sin spets när det dyker upp slöjklädd hemhjälp i våningen. Den gamla damen kallar Hajar (Inès Melab) för “terrorist” och förklarar för sina vänner att “Frankrike är inget bröst med så mycket mjölk att hon kan amma världen”. Den arroganta högernationalisten tinar sakta upp i mötet med den tåliga och betydligt mer sofistikerade hemhjälpen som tar förolämpningarna med ett milt överseende. Utan att spoliera handlingen så väver Weiner ihop trådarna som handlar om klass, kön och hudfärg. I det andra avsnittet, spelar Corey Stoll en frustrerad och identitetsförvirrad konsult som går i parterapi. Romanoff-ättlingen utsätter sitt äktenskap för tidernas stresstest när han medvetet skolkar från parets romantiska kryssningshelg som också innefattar ett konvent för familjen Romanov. Hustrun får en grundlektion i russofili som bland annat innefattar vodka, sabrering, kosackdans och en iscensättning av Rasputins intrång i Tsarfamiljen utförd av småväxta. På ett föredrag för Romanovättlingar förklarar en författare (spelad av John Slattery från “Mad men”) också släktdragen: “Detta är ert arv – en kombination av det grandiosa och det vettskrämda”. Något som skulle kunna appliceras direkt på Isabelle Hupperts excentriska och galna demonregissör Jacqueline som i seriens tredje avsnitt påstår att hon filmar sin släkthistoria. Christina Hendricks (Joan i “Mad men”) spelar en Los Angeles-aktris som flygs till Österrike för att ersätta en olycksdrabbad kollega i rollen som den sista Tsarinnan Alexandra Feodorovna i en miniserie om Romanov-familjens fall. Detta blir upptakten till en konfrontation mellan skådespelare och regissör som ytterst handlar om ett slag om verkligheten i ett hybrid av absurd Hollywoodsatir, Bunuelsk surrealism och övernaturlig skräckfilm. “The Romanoffs” har fått blandad kritik och beskyllts för att vara “elegant men frustrerande” och “mer yta än substans”. Serien har också väckt irritation i släkten. Nyligen lät Maria Vladimirovna, storhertiginna av Ryssland (barnbarnsbarn till tsar Alexander II) skicka ut ett pressmeddelande där hon ”håller med den allmänna konsensus som finns bland tv-kritikerna” och citerade för säkerhets skull också recensionssajten Rotten tomatoes (!). “The Romanoffs” är ingen ny “Mad men”. Bitvis är den ojämn, har sina svackor och famlar efter sin identitet - helt i linje med Weiners egen programförklaring om att serien ställer frågan “Vem är jag?”. Men det faktum är att han lämnat trygghetszonen och söker en ny identitet som historieberättare är också en del av seriens lekfullt diskreta charm. Om man bortser från teknikparanojan och de mest dystopiska dragen så finns det också ett skruvade drag som påminner om Charlie Brookers ”Black mirror” och dess inspirationskälla ”Tales of the unexpected”. Hursomhelst är “Romanoffs” tillräckligt överraskande, originell och underhållande för att man ska vilja stanna kvar på släktkalaset ända tills Weiner bryter taffeln. Läs fler tv-recensioner här. Tv-serie ”Romanoffs” (avsnitt 1-3) (Amazon prime video) Serieskapare: Matt Weiner Med: Diane Lane, Isabelle Huppert, Christina Hendricks, Aaron Eckhart, Corey Stoll, John Slattery, Amanda Peet, Jack Huston, Kathryn Hahn, Noah Wyle, Paul Reiser m fl. Nya avsnitt av läggs ut på fredagar på Amazon Prime video.


”Inte roligt om jag inte får pilla på sårskorpor”

Summary: Sexuellt våld, maktrelationer och tystnadskultur. Isabella Eklöfs långfilmsdebut ”Holiday” har skapat debatt långt före den svenska biopremiären nästa vecka. Flera danska kritiker har kallat våldtäktsscen för ”den obehagligaste scenen i dansk filmhistoria”.

Sascha landar på den turkiska badorten med sin babyblå resväska för att semestra med pojkvännen och hans kompisar. Tillsammans hyr de en vacker villa med inbjudande pool som vätter mot det azurfärgade havet. Bakom den glassiga fasaden döljer det sig dock en kriminell värld där hotet om våld ständigt är närvarande. Ett våld som inte ens den förbindliga Sascha kommer undan. Regissören Isabella Eklöfs långfilmsdebut ”Holiday" hade premiär tidigare i år på Sundance, mitt under den mest intensiva metoo-debatten, och filmens högaktuella tema om maktförhållanden och sexuellt våld har gjort den lika omdebatterad som svårdistribuerad. – Jag tror att metoo var en av anledningarna till att vi över huvud taget fick visa den på festivalen. Det var tydligt att den blev så katharsisk för att det var den första filmen som tog upp de här frågorna efter metoo. Sedan har det tagit ett bra tag att få den distribuerad. Jag antar att många känt att risken att folk ska tycka att den är för obehaglig varit för stor. Svenska Isabella Eklöf har bott och arbetat i Danmark de senaste elva åren och det var under tiden på den danska filmskolan hon lärde känna Ali Abbasi som regisserat det Cannes-prisade svenska Oscarsbidraget ”Gräns” som hon varit med och skrivit manus till. På frågan om skillnaderna mellan det svenska och danska filmklimatet skräder hon inte orden. – Jag älskade verkligen filmskolan, där hittade jag äntligen min flock men i övrigt är alla fördomar sanna. Svenskar tycker att danskar är vårdslösa, rasistiska och sexistiska vilket är helt korrekt och danskar tycker svenskar är hämmade och har en pinne i röven vilket också är sant. Sedan förväntar sig danskar hela tiden att jag ska vara någon slags superfeminist. Är du inte det då? – Jo, men samtidigt är jag inte så himla tänd på idén om intersektionalitet och att jag inte får göra en film om en svart man i Senegal. Jag tycker nog att alla skall kunna göra film om allt och alla. När Isabella Eklöf läste danskan Johanne Algrens (som varit med och skrivit manus till ”Holiday”) självbiografisk bok ”Louis liv” kände hon stark igenkänning i beskrivningen av den märkliga acceptans som finns kring övergrepp och att kvinnor förväntas hålla tyst och gå vidare som om ingenting har hänt. Filmen innehåller bland annat en våldtäkt som flera danska kritiker utsett till den obehagligaste scenen i dansk filmhistoria. Saschas pojkvän Michael förgriper sig på henne mitt på golvet i ett hus fullt av folk. Vid ett tillfälle är någon på väg ner för trappan för att sedan gå utan att ingripa. – Scenen uppfattas som så våldsam för att den innehåller en erigerad kuk och visar en typ av intimitet som vi inte är vana vid att se men som jag tycker det är viktig att visa så som det verkligen ser ut. Att Sascha stannar kvar hos sin förövare gör att filmen sätter fingret på en av de frågor som kommit upp i samband med metoo. – En del av kritiken mot filmen har handlat om att Sascha är så passiv. Samtidigt tycker jag att den typen av förväntningar på att alla kvinnliga karaktärer ska vara starka, uppbyggliga och handla moraliskt har blivit bättre tack vare metoo. Det finns en ökad förståelse för att man kan vara svag som människa och ta dåliga beslut. Sascha söker ytterst efter en familj. I filmen är huset fullt av röster och varje morgon vaknar de och äter ägg och bacon tillsammans. Även om gemenskapen har ett högt pris så har hon ju faktiskt också hittat sin flock. I och med metoo har även frågan om hur man spelar in sexscener kommit upp. Det brittiska skådespelarfacket har till exempel tagit fram etiska riktlinjer för att de inblandade ska kunna känna sig trygga. Isabella Eklöf var väldigt noggrann med att förbereda skådespelarna inför vad som skulle hända i scenen. – I manuset är den väldigt detaljerat skriven och utifrån det skapade vi en slags koreografi. Dessutom hade jag och Victoria Carmen Sonne (Sascha ) en extremt fin och öppen kommunikation så att hon skulle känna att det var okej att säga till om något inte kändes bra. Scenen visar simulerat sex, det är ingen riktig kuk, så det hela blev ju också en rätt teknisk scen med en massa folk runtomkring som skulle fixa med saker, säger hon – Men jag glömde faktiskt Lai Yde ( som spelar Michael) lite. När han skulle ta på sig penisattrappen fanns det inget rum avsatt för det vilket gjorde honom störd. Jag tror att vi ibland underskattar vad det innebär för en man att spela förövare. En manlig skådespelare hade ju redan hoppat av när Lai bestämde sig för att ta rollen. Känner du att det blivit alldeles för mycket fokus på just den här scenen? Isabella Eklöf skrattar till. – Nä, det är helt okej. Jag hade nog inte förväntat mig att jag skulle få prata om min syn på kapitalismen. För mig är det här framför allt en samhällskritisk film om dansk underklass där gangstervärlden bara är liberal ekonomi utan regler. Gemensamt för både ”Gräns” och ”Holiday” är karaktärernas känsla av utanförskap och skildringen av det lite skeva i tillvaron. – Jag tycker inte det är så roligt om jag inte får pilla på sårskorpor. Jag har asperger och det stör mig när saker korrigeras. Det är som att vissa människor inte får finnas och att vi liksom bara ska låtsas som att alla mår bra. ”Holiday” gör ett starkt visuellt intryck. Kontrasten mellan de aptitliga miljöerna och det underliggande mörkret för tankarna till andra oregerliga filmare som Ulrich Seidl och Catherine Breillat. – När Seidl gjorde sin Paradis-triologi drog han till färgerna rejält och eftersom han är min idol så har jag kopierat honom. Sedan tillhör jag de tjugofem procent av alla kvinnor som har så kallat fyrfärgseende, det vill säga att man uppfattar fler nyanser. Isabella Eklöf avslutar meningen med att forma ett segertecken med handen. Det låter lite som en superkraft. Hur märks det i dina filmer? – I just den här filmen är färgerna mycket kallare än vad de brukar vara när man filmar i Turkiet. Den borde vara gul men istället har vi dragit den åt det blåa hållet så att den liknar en reklamfilm. När det blivit dags att fotografera Isabella Eklöf i Gamla stans gränder, som vid det laget badar i honungsgul eftermiddagssol, springer vi av en slump in i en annan av hennes stora förebilder, stillbildsfotografen Anders Petersen. Han var en av hennes gästlärare på Filmhögskolan i Göteborg (numera Akademi Valand) och en viktig pusselbit för att förstå vad som är kärnan i Isabella Eklöfs filmskapande. – Det han lärde mig är grunden i allt jag gör som handlar om att, utan att döma, se människan och fånga henne med kameran utan att exploatera henne i all hennes skröplighet. Att komma nära det skitiga och göra det vackert. Den fototradition som Petersen företräder är det jag alltid eftersträvar när jag gör film så att möta honom här är ju lite som om Gud plötsligt hade stigit ner på jorden. Isabella Eklöf utvecklar just nu flera egna projekt, bland annat har hon fått danskt manusstöd för en film som ska utspela sig på Stockholms universitet. Hon kan dock tänka sig att skriva andras manus också. – Absolut, men nu när jag får manusförfrågningar märker jag att jag allt oftare får lust att säga: Hörrni! Det finns faktiskt en bra regissör här också som mycket väl skulle kunna ta sig an hela filmen!  Isabella Eklöf Född 1978 i Östra Ryd. Regissör, manusförfattare och klippare. Vann danska “Bisballeprisen” för sitt arbete med examensfilmen från Den Danske Filmskole, ”Anteckningar från ett källarhål” (2011). Har även regisserat flera kortfilmer i Danmark. Har skrivit manus till Ali Abbasis ”Gräns” som tilldelades priset Un Certain Regard vid Filmfestivalen i Cannes 2018. Filmen är också Sveriges officiella Oscarsbidrag. Eklöfs långfilmsdebut ”Holiday” hade världspremiär på Sundance-festivalen och tävlade på filmfestivalen i Göteborg. Filmen har svensk biopremiär 2 november.


Björn Wiman: Det var Donald Trump som satte eld på stubinen

Summary: Oavsett vem som ligger bakom attentatsförsöken mot politiker och medier i USA är de en logisk konsekvens av hur Donald Trump har klivit fram som hela den globala demokratins dynamitard, skriver Björn Wiman.

Hur långt är ett snöre? Eller en stubintråd? Fråga den demokratiska politikern Maxine Waters från Kalifornien, som har suttit i USA:s representanthus sedan 1991. Waters var en av dem som stod på adresslistan för de primitiva rörbomber som nu utreds som terrorbrott av FBI. Maxine Waters – som kallas ”Auntie Maxine” av sina politiska fans – hamnade nyligen på tidskriften Times lista över 2018 års mest inflytelserika personer och är den mest erfarna av de tolv svarta kvinnor som för närvarande finns i USA:s kongress. Hon är en outtröttlig kritiker av Donald Trump och beundrad för sin kamp för medborgerliga rättigheter och social rättvisa. Maxine Waters behövde aldrig ta emot någon bomb. Det behövde inte heller de andra adressaterna: Barack Obama, Bill och Hillary Clinton, medarbetarna på tv-kanalen CNN eller finansmannen George Soros – som alla har det gemensamt att de pekats ut som motståndare av USA:s president Donald Trump. På onsdagen efter attentatsförsöket skrev George Soros son Alexander en stram och återhållen artikel i New York Times, där han vittnade om hur attentatsförsöket mot hans far var ett resultat av medveten demonisering av politiska motståndare, både i USA och i resten av världen. George Soros, skrev sonen, växte upp i skuggan av nazistregimen i Ungern – samma Ungern där regimen nu tapetserar hans porträtt på golvet i huvudstadens spårvagnar så att folk ska trampa på hans ansikte. George Soros, skrev sonen, har varit van vid hat och antisemitism. Men något förändrades 2016, året då Donald Trump valdes till USA:s president. Dessförinnan kom hatet mot Soros uteslutande från de extremister, rasister och högernationalister som försöker underminera demokratins själva fundament. Efter valet av Donald Trump fick hatet social sanktion från högsta ort. I sina officiella uttalanden rycker nu Donald Trump ut till demokratins och anständighetens försvar. Men under sina stormöten med sina väljare säger han något helt annat. Här har hetsandet och hatmånglandet mot politiska motståndare länge varit ett bärande tema. Som innehavare av världens högsta politiska ämbete har han flyttat fram gränserna för vad som kan sägas om journalister och politiska motståndare. ”Jag skulle vilja slå honom i ansiktet”, ”Man borde ha sopat till honom”, ”En del av problemet är att folk inte vill skada varandra nuförtiden” är några av hans mest aggressiva uttalanden. Redan under ett valmöte i Mosinee på onsdagskvällen fortsatte han med sina besinningslösa attacker på medier och politiska motståndare. Oavsett vem som ligger bakom attentatsförsöken är de en logisk konsekvens av hur Donald Trump de senaste åren har klivit fram som hela den globala demokratins dynamitard. Den sprängverkan han ger upphov till omfattar inte bara USA utan når också resten av världen, även Sverige. Hur lång är en stubintråd? Ingen vet. Men vi vet att den, om den får fortsätta brinna, förr eller senare får sprängladdningen att explodera. Och att det var USA:s president som satte eld på den. Läs mer: Misstänkta bomber skickades till Clinton, Obama och CNN


Dagens skiva: I en mindre misogyn tid hade Hillevi Öberg blivit en stjärna

Summary: Hillevi Öberg slog alla med häpnad på spelmanstävlingen i Sundsvall 1916, nu får hon liv i Emma Ahlberg Eks teatermusik och hennes uppvisningspolskor imponerar verkligen.

Teatermusik på skiva kan lätt låta både överdrivet dramatisk och samtidigt lite gles hemma i vardagsrummet, men musiken från föreställningen om Hillevi Öberg – bonddottern från Borgsjö i Medelpad som slog alla med häpnad på spelmanstävlingen i Sundsvall 1916, studerade violin i Tyskland men återvände hemåt som änka och blev biografmusiker och kaféinnehavare i Malmfälten när seklet var ungt – är liksom gripande ändå. Emma Ahlberg Ek har byggt en skiva kring de fyra kända låtar Hillevi lämnade efter sig och komponerat en kontext åt henne. Det är välspelat, välarrangerat och bitvis påträngande sentimentalt, på ett helt okej sätt. Hillevis egna låtar är rätt avancerade uppvisningspolskor, och imponerar verkligen. I ett mindre misogynt klimat hade hon antagligen blivit en stjärna. Bästa spår: ”Polska Bb-dur”


Inga nya ledamöter i år – Rådström inte längre aktuell

Summary: Författaren Niklas Rådström är inte längre aktuell för stol 13 i Svenska Akademien. Ledamoten Per Wästberg säger till DN att Svenska Akademien släpper sitt erbjudande till Rådström och går vidare i sitt sökande – men det blir inget nytt inval före januari.

Nyligen bekräftade Niklas Rådström för DN att han fått en förfrågan från Svenska Akademien att bli en av den omtalade institutionens ledamöter. Rådström uppgav inte om han tackat ja eller nej, men menade att han skulle vara beredd att inträda i Akademien om rätt förutsättningar finns. – Jag ville bidra till en situation där Akademien kunde samlas och gå vidare för att lösa de allvarliga problem som överskuggat allt kring Akademien det gångna året. Möjligheterna för att det skulle kunna ske fanns i dagens läge inte. För Akademiens skull hoppas jag att en situation snart uppstår där detta kan ske, sa Rådström. Nu är han inte längre aktuell för en plats i Akademien. På måndagen sa ständige sekreteraren Anders Olsson till TT att Akademien är nöjd med de inval den gjort. Det blir inga fler i år. Ledamoten Per Wästberg bekräftar att det inte finns några planer på fler inval före tidigast i januari nästa år. Innebär detta att Niklas Rådström inte längre är aktuell för inval? – Det kan jag inte direkt svara på, men det skulle jag knappast tro. Det innebär alltså att ni nu söker vidare efter andra namn? - Ja. Ja. När DN ringer upp Niklas Rådström vill han bara kommentera frågan kortfattat. Per Wästberg har just berättat att du inte längre är aktuell för inval i Akademien. Kan du bekräfta detta? – Har Per sagt det så har han sagt det. Han vet väl bättre än jag, rimligen. Du har inte fått något besked från Akademien? – Jag har inga mer kommentarer om detta. När Svenska Akademien håller sin högtidssammankomst den 20 december intar de invalda ledamöterna för första gången, efter att ha hållit sina inträdestal, sina stolar. När Jila Mossaed, Eric M Runesson och Mats Malm är på plats finns bara en stol tom. För tillfället. Akademien har i en omröstning kommit överens om att Katarina Frostenson frivilligt bör lämna sin stol. Det har hon inte gjort än, och det är också oklart hur de tre ledamöterna Kjell Espmark, Sara Danius och Peter Englund, som i nuläget lämnat det dagliga arbetet i Akademien, ställer sig till att återvända fullt ut. – Vi tycker att vi har kommit så långt vi behöver nu under hösten. Det känns ändå som att vi har uppnått en viss stabilitet i Akademien och vi behöver inte skynda på processen. Det viktigaste är att vi gör invalen så noggrant som möjligt och att det finns en ordentlig konsensus kring valen inom Akademien, sa Anders Olsson till TT på onsdagen. Nu är frågan om detta räcker för att Nobelstiftelsen ska ge klartecken till att Svenska Akademien får utse Nobelpristagare för nästa år. Har ni efter de inval ni nu har gjort fått klartecken från Nobelstiftelsen till att det blir utdelning av Nobelpris nästa år? – Det kan jag inte svara på. Vi är fortfarande i en dialog med Nobelstiftelsen, men det räknar jag med, säger Per Wästberg. Svenska Akademien måste nu tillsammans med Nobelstiftelsen ägna sig åt Nobelkommitténs framtida sammansättning. Anders Olsson bekräftar för TT att Nobelstiftelsen har ställt krav på att externa ledamöter ska tas in i kommittén framöver. – Jag tror att alla är eniga om att vi behöver en större Nobelkommitté där det också finns plats för externa sakkunniga. Kanske också att det finns en balans, jag kan tänka mig att det är 50 procent ledamöter och 50 procent som är externa. Anders Olsson säger att det är Akademien som ska utse de externa ledamöterna. – Där har vi idéer om vilka man skulle välja ut. Det är inget problem egentligen och där finns det också en samsyn i Akademien om vilka man skulle kunna välja, säger Olsson till TT. En sannolikt svårare fråga för Anders Olsson att lösa är den om Katarina Frostensons plats i Akademien. Han har i en intervju med nyhetsbyrån Reuters tidigare sagt att om Frostenson inte frivilligt lämnar Akademien, kommer man att starta en ny utredning kring henne och beskyllningarna att hon orsakat läckor om Nobelpristagare via sin man Jean-Claude Arnault. Per Wästberg berättar för DN att Frostenson ännu inte lämnat något besked om hur hon ställer sig till ultimatumet. Har ni satt någon deadline för när hon måste svara er? – Det där måste ni fråga Anders Olsson om, säger Wästberg. DN har sökt Anders Olsson. Läs mer: Svenska Akademien behöver inte fler ledamöter utan färre, skriver Björn Wiman


Amerikanernas favoritbok utsedd i omröstning

Summary: Harper Lees roman ”To kill a mockingbird” har utsetts till USA:s mest älskade bok i en stor omröstning.

Det amerikanska public service-tv-bolaget PBS har anordnat en sex månader lång omröstning om vilken bok som är mest älskad i USA. Mer än 4 miljoner röster kom in, och nu är vinnaren utsedd: ”To kill a mockingbird” av Harper Lee (”Dödssynden” på svenska). Romanen kom ut 1960. På andra plats kom bokserien ”Outlander” av Diana Gabaldon och på tredje plats Harry Potter-böckerna av J K Rowling. Läs mer: Harper Lee död – blev 89 år Läs mer: Berättelsen om hur Harper Lees bortglömda manus blev bok


Malin Ullgren: Allt jag läser om spädbarns ögon går rakt in i mig

Summary: Jag kände redan då att det var ojämförligt, att det inte liknade något annat: en helt lugn glädje. Och nu när jag omges av vänner som snart ska föda sitt första barn eller är på väg in i klimakteriet söker sig minnet ständigt tillbaka.

Jag önskar att jag hade förstått, medan de hände, att de första timmarna med mina nyfödda barn var mitt livs ögonblick. Jag inser att jag har blivit ganska gammal när jag skriver en sådan mening. Men nu är det så, nu önskar jag att jag hade stirrat ännu djupare in i deras ögon, accepterat att jag befann mig på toppen av all möjlig lycka; så att dessa timmar hade kunnat bli ännu större och slå ut alla minnets trivialiteter. Jag kände redan då att det var ojämförligt, att det inte liknade något annat: en helt lugn glädje, jag skrattade i stället för att gråta när de precis kommit ut, eftersom hjärtat kortslöts när smärtan på en sekund byttes mot ett levande barn. Vid något tillfälle måste stunden ha tagit slut. Samtalen till närstående ringts, njutningen i att för första gången på nästan tio månader röra sig ensam, om än genom en sjukhuskorridor, ha tagit över. Jag hade nog inte mer bråttom än någon annan att inte bara amma, utan att amma till säsong efter säsong av ”Vänner” på dvd. I efterhand är det svårt att förstå varför en liten men rastlös impuls kunde komma under dessa första timmar och dagar. Det var kanske en längtan efter normalitet, efter något banalt som kunde ta udden av det ojämförliga. Hade det gått att instruera hjärnan att minnas varje sekund, att liksom suga in stunden i minnet, så att varje detalj följde med? Så att dessa ögonblick alltid framstod mycket skarpare och mer dominanta än precis allting annat. Nu, när jag egentligen inte vill ha fler barn, förmodligen skulle ha svårt att bli gravid, och står mitt emellan vänner som ska få sina första barn och vänner som är i klimakteriet, söker sig minnet ständigt tillbaka till timmarna med de nyfödda. Allt jag läser om spädbarns ögon går rätt in i mig. Som Sara Stridsbergs roman ”Kärlekens Antarktis”. Den berättas ur en mördad kvinnas perspektiv. Från dödens håll är stunderna med nyfödda barn minnen av att bottna i existensen. Kvinnan i romanen har fött två barn, men hennes missbruk har gjort, eller gjorde medan hon levde, det omöjligt för henne att leva med dem. När andra barnet föds, behåller hon sin dotter hos sig bara ett par timmar efter förlossningen, innan hon lämnas bort: ”Snart skulle ljudet av steg och röster vara överallt i rummet, men först var det bara vi två. Den sista lilla stunden är bara min och Solveigs.” Trots att våldet kvinnan utsätts för är så grovt och vidrigt, är det hennes bilder av den oförstörda närheten med de nya små som ger mig en så intensiv känsla av förlust. Kanske saknar man lika mycket den man var i ögonblicket, som om man blev tillfälligt renhjärtad av barnets tillit utan värderingar. ”Kärlekens Antarktis” handlar på så många sätt om förlusten av liv, till och med viljan att förlora allt. Då framstår även det sköraste band till små barn som en nåd. Den nåden är så kort att minnet ständigt måste kretsa kring den. Också hos någon som tänker på vikten av att bryta symbiosen, att inte klamra sig fast vid barnen, finns minnet av hur stunderna med ett nyfött barn pågår i annan tideräkning. I nya antologin ”Mamma hursomhelst. Berättelser om moderskap” (del av ett forskningsprojekt, Gidlunds förlag), skriver Aase Berg om ”den obeskrivliga förälskelsen i ett litet barn”, om hur man är ”som i ett akvarium där tidens gång förändras”. Egentligen vill Berg tala om just det som måste ske, när barnen ska bli sina egna, äta eget, gå åt sina håll, förloras ur sikte, hämtas hem igen, släppas på nytt – allt det som är föräldraskapets långa verklighet. Men bara att Berg benämner akvariet, kallar sina bebisar ”kloka djur”, gör att hon indirekt frammanar det stora: vattentiden, det ordlösa livet som varar så kort. Kanske är det för barnens skull som minnet av deras första tid inte kan byggas av betong? Så att den sentimentala mammans hågkomster inte ska stå i vägen för de människor som växer fram. Läs fler texter av Malin Ullgren


Swedish House Mafia gör comeback: ”Största vi någonsin gjort”

Summary: Swedish House Mafia gör comeback nästa år. Trion gör en konsert på Tele 2 arena i Stockholm den 4 maj 2019. De arbetar också på ny musik.

Swedish House Mafia splittrades 2013, och Axwell, Steve Angello och Sebastian Ingrosso gick skilda vägar. I våras återförenades de tillfälligt för en spelning i Miami, och på måndagen meddelade trion att de nu arbetar på nytt material tillsammans och gör comeback med en Stockholmskonsert i maj. – Sverige betyder extremt mycket för oss. Nu när vi kommer hem satsar vi allt på det här, det här kommer bli det största vi någonsin gjort, sade Steve Angello på en presskonferens i Stockholm på måndagen. – Vi kände att dels att vi var skyldiga våra fans att köra, och dels oss själva. Anledningen till att vi slutade var för att vi ville prova nya grejer, någonting som kändes nytt och kul. Och nu har det gått så pass lång tid att Swedish House Mafia känns nytt och kul, sade Axwell. Swedish House Mafia splittrades när de var som störst, och har senare vittnat om dålig stämning i bandet. – Under hela ”One last tour”-turnén var man mitt uppe i det. Vi hann inte reflektera över vad vi upplevde, vad det var för maskineri vi var i, sade Axwell på presskonferensen. – Det är nu man har fattat vad vi gjorde, vilken historia vi har skapat, sade Steve Angello. Bandmedlemmarna sade också att det är tack vare att de gett det ”tid att lösa sig” som trion nu kunnat återförenas. – Vi har känt varandra sedan vi var barn. Jag tror att man kan komma till en punkt i livet där man känner att saker och ting blir väldigt snurriga och frustrerande, och samtidigt så känner man sig kanske lite arg på situationen. När vi kom till beslutet att splittras så kändes det som det bästa vi kunde göra. Det var mycket runtomkring som spelade roll. Det viktigaste när vi återförenades i Miami i mars var att vi kunde hänga ihop igen som vänner först, sade Steve Angello Den stora comebackspelningen blir på Tele 2 arena i Stockholm den 4 maj nästa år. Om det blir någon större turné är ännu inte bestämt. – Vi börjar med Tele2, sedan får vi se, sade Steve Angello. Swedish House Mafia gör comeback Swedish House Mafia består av Axwell, Steve Angello och Sebastian Ingrosso. Bland deras största hits finns låtar som ”One”, ”Save the world” och ”Don’t you worry child”. Trion splittrades 2013 men återförenades tillfälligt för en konsert i Miami i våras. Nu gör Swedish House Mafia comeback. Den 4 maj 2019 spelar trion på Tele 2 arena i Stockholm. Biljetterna släpps lördag den 27 oktober. Konserten får 13-årsgräns. Läs mer: Swedish House Mafia är i studion igen


Hilma af Klint hyllas av konstkritiker i USA

Summary: Hilma af Klints omfattande retrospektiv på Guggenheimmuseet i New York hyllas av amerikanska konstkritiker som en epokgörande händelse. Den försenade världssuccén för af Klint tycks en gång för alla ha etablerat henne som en pionjär i den moderna konsthistorien.

Om du kliver in i Guggenheimmuseets berömda atrium på Manhattan, där Frank Lloyd Wrights vita spiralgångar leder uppåt himlen, skiner Hilma af Klints målningar nu som ett slags förhistoriska neonskyltar i springorna mellan våningsplanen. I New York har utställningen tagits emot som en epokgörande konsthändelse. Långt efter Hilma af Klints död 1944 har hon slutligen fått ett globalt erkännande som en av de stora abstrakta konstnärerna. I den anrika amerikanska tidskriften Paris Review konstaterar kritikern Nana Asfour att hennes målningar “kräver att vi skriver om den abstrakta konstens historia”. Det verkar vara precis det New Yorks konstvärld nu ägnar sig åt. Stadens konstkritiker är överlag rörande överens om att Hilma af Klint, sent omsider, tagit plats bland den abstrakta konstens giganter. “Utställningen gör ett otvivelaktigt argument för att af Klint var den första modernistiska konstnär som målade helt abstrakt” skriver Jerry Saltz, en av New Yorks mest inflytelserika konstkritiker i dag, i New York Magazine. Han kallar utställningens 160 målningar “bland de mest förföriskt kusliga och fantasifulla verken under det senaste århundradet”. Saltz hänförs i synnerhet av målningar där vi inte alltid vet om vi betraktar en molekyl eller en oändlig galax. “Hon skapade ett helt eget optiskt språk. Hennes konstnärliga fartyg seglar på de djupaste haven”, skriver Saltz. Utställningen på Guggenheim heter “Paintings for the future”, en hänvisning till att af Klint själv inte ville att hennes målningar skulle ställas ut förrän 20 år efter hennes död. Det var dock först på 1980-talet som hennes konstnärsskap började uppmärksammas globalt, bland annat med en utställning på Los Angeles County Museum of Art 1986, under rubriken “The spiritual in art: abstract painting 1890-1985”. Nu, 64 år efter af Klints död och mer än ett sekel efter att många av dessa målningar gjordes, får hon denna första omfattande separatutställning på Guggenheim, och sammanhanget kunde knappast vara bättre. Läs mer: Segertåg för Hilma af Klint på andra sidan Atlanten Hennes andliga mysticism och motiv som ger associationer till såväl det ockulta som vetenskapliga teckningar anländer i en tid då New Yorks konstvärld är full av samtida exempel på konstnärer som arbetar med dessa teman. Roberta Smith skriver i New York Times att målningarna “känns oerhört samtida, som om de skapats igår”. Guggeheim-utställningen äger även rum i en tid då USA:s konstdebatt präglas av tydliga ambitioner att skapa en feministisk omskrivning av konsthistorien. Smith skriver att utställningen en gång för alla tar död på myten om att abstrakt konst främst var ett manligt projekt. Konsttidningen Frieze jämför af Klints postuma världssuccé med den återupprättelse som skett för exempelvis Georgia O’Keeffe och renässanskonstnären Artemisia Gentileschi, kvinnor som till skillnad från af Klint var erkända även under sina respektive verksamhetsperioder, men vars anseende växte betydligt senare. Hilma af Klint föreställde sig att publiken för hennes målningar var framtidens människor och hon drömde om att de en vacker dag skulle ställas ut i en “rund byggnad där besökarna kan vandra uppåt längs en spiral”, en beskrivning som förstås är slående lik Guggenheim i New York. – Frank Lloyd Wrights Guggenheimmuseum är som gjort för Hilma af Klints måleri, hon pratar om att skapa ett tempel för den andliga konsten och använder spiraler som går igen i hennes verk, sade Moderna museets Daniel Birnbaum inför utställningen, i en tidigare intervju med DN. Tidigare i år visades hennes konst på Pinacoteca de São Paulo, ett av Brasiliens största konstmuseer. Utställningen på Guggenheim fortsätter nästa vår till Museum of Contemporary Art i Los Angeles, vilket kanske blir ett ännu viktigare kliv över Atlanten för af Klint, då västkusten får allt större inflytande över USA:s konstvärld. Det är inte så svårt att föreställa sig att hon kommer att väcka starka känslor även där. Hilma af Klint Född: 1862 på Karlbergs slott i Solna. Död: 1944. Bakgrund: Växte upp i en familj av sjöofficerer och kartografer. Studerade på Konstakademien i Stockholm. Konstnärskap: Försörjde sig under en period som porträtt- och landskapsmålare. Började 1906 använda ett mer abstrakt och symboliskt formspråk inspirerat av bland annat teosofi och antroposofi. Hon ställde aldrig ut sina abstrakta målningar under sin livstid, utan skrev i sitt testamente att de fick visas först 20 år efter hennes död. Genombrott: 1986 visades två av hennes verk för första gången i en utställning i Los Angeles.


Så styrde Astrid Lindgren över svensk barnlitteratur

Summary: Berättelsen om hur Astrid Lindgren blev en av världens främsta författare känner de flesta till. Nu kommer boken om hur hon räddade ett förlag och som förläggare lyfte den svenska barnboksbranschen – men ”Den okända Astrid Lindgren” berättar också om hennes konflikter med andra författare.

När Astrid Lindgren gick i pension 1970 hade hon i 24 år arbetat som barnboksredaktör på förlaget Rabén & Sjögren. Ständigt med samma arbetstid, 13.00 till 17.00. Förmiddagarna ägnade hon åt sitt eget författande sittande hemma i sängen med stenogramblocket. Varje sommar var hon ledig tre månader för att ställa samman sina anteckningar till böcker som barn i hela världen älskade. Samtidigt som hon diktade fram ett anarkistiskt fritt barn som använde sina guldpengar till bekymmerslöst leverne skapade Astrid Lindgren alltså åt sig själv en rigid arbetsdisciplin med samma rutiner år efter år. Böckerna hon skrev gjorde henne med tiden lika ekonomiskt oberoende som Pippi, ändå fortsatte hon att ägna halva sin arbetstid åt att som barnboksredaktör ge ut andras verk till en lön som i sammanhanget var kaffepengar. Frågan om varför hon stannade kvar har följt Kjell Bohlund under arbetet med boken ”Den okända Astrid Lindgren” som ges ut av Astrid Lindgren AB:s eget förlag. Av förklarliga skäl är hennes insats som förlagsredaktör inte lika omskriven som författandet. Men Kjell Bohlund, bland annat chef för Rabén & Sjögren mellan 1983 och 1997, tyckte att den sidan av hennes verk behövde skildras. – Jag hade först inga tankar på att skriva, men märkte att det fanns en fantastisk berättelse som ingen gjorde någonting av. Kjell Bohlund är noga med att påpeka att han skrivit boken utan att Astrid Lindgrens efterlevande lagt sig i arbetet. Det har inte varit lätt att hitta pusselbitarna till förläggaren Astrid Lindgren. Han har fått förlita sig till brev och personer som arbetade med henne. Astrid berörde sällan själv sin roll som förlagsredaktör. – Hon var skicklig på att berätta bara det hon ville berätta. Hon undvek att prata om sin makt som förläggare, utan föredrog att tala om barnens rätt till bra litteratur. Förlaget Rabén & Sjögren startade 1942. De första åren kan bara beskrivas som en katastrof. Två unga män, Hans Rabén och Carl-Olof Sjögren hade ingen erfarenhet av att driva förlag och när det första bokslutet gjordes två år senare hade bolaget samlat på sig skulder på för den tiden hisnande 170.000 kronor. På gränsen till konkurs utlyste förlaget en pristävling om en flickbok. Astrid Lindgren hade under krigets sista år försörjt sig med nattjobb för den statliga brevcensuren. På dagarna hade hon skrivit en flickbok. Hon fick andrapriset och sin första bok ”Britt-Marie publicerad. Läs mer: Utdrag ur Astrid Lindgrens krigsdagböcker När en ny tävling utlystes lämnade Astrid in ”Pippi Långstrump”. Julen 1945 var den förlagets första riktigt stora succé och den kom i sista stund. Bolagets skulder hade stigit till närmare 400.000 kronor när man lyckades rekonstruera det och 300.000 kronor av fordringarna blev avskrivna. Sjögren lämnade sitt namn kvar men försvann själv ur företaget och en ny ägare trädde in. Bara ett halvår senare blev Astrid Lindgren anställd på halvtid ”för att ta hand om böckerna”, som Hans Rabén uttryckte det. Elsa Olenius, lektör och med tiden nära vän till Astrid, hade tagit sig an kontoristen/författarlöftet och tipsat Rabén om att han borde anställa henne trots att Astrid inte visste något om förlagsarbete. Under Astrid Lindgrens första tid där var verksamheten fortfarande skakig. Det var först efter ett år det lossnade – i första hand tack vare hennes egna böcker. Den ivriga nykomlingen hade hösten 1946 tre nya böcker klara, bland annat ”Alla vi barn i Bullerbyn”. Hennes tidigare böcker sålde också bra. Astrids böcker stod nu för en fjärdedel av förlagets försäljning. Det tillsammans med upprepade pristävlingar och utrensningar av gamla författare hade ökat barnboksförsäljningen med 75 procent. – Hans Rabén förstod kanske ännu inte riktigt vilken kapacitet Astrid hade, men det gick väldigt fort innan hon blev den som bestämde, säger Kjell Bohlund. Redan med sina tidiga böcker tycktes Astrid Lindgren ha hittat en formel både för sitt eget skrivande och för hur hon valde andra författares böcker. De skulle vara skrivna ur de unga läsarnas perspektiv. Pekpinnar och förnumstigheter – som var vanliga i den tidens barnlitteratur – hade hon inget till övers för. – Hon var oprövad, men ändå fullfjädrad. Hon kom dit med en idé hon visste hur man skulle genomföra, trots att hon ju aldrig haft ett redaktionellt arbete tidigare. Men hon hade en modern idé som hon hade kommit fram till på egen hand. Räddade hon förlaget där i starten? – O ja! Ingen skulle säga något annat, hon räddade förlaget kortsiktigt när det var konkursmässigt de första åren med försäljningen av sina egna böcker, men sedan räddade hon det långsiktigt med skickligheten i förläggeriet. Hon byggde upp förlagets plattform. Inte konstigt att hon var populär på Rabén & Sjögren. Kerstin Kvint började som tonåring arbeta där 1952 och stannade i 30 år innan hon blev Astrid Lindgrens privata assistent. – 50-talet var en underbar tid på förlaget. Stämningen var jättefin och vi älskade alla Astrid. Hon var omtänksam och genomhygglig och spred en vänlig stämning. Läs mer: ”Astrid Lindgrens böcker hade aldrig getts ut i dag” Efterkrigstiden var strålande för bokbranschen, en ny optimism med behov av nya idéer parades med ökad köpkraft och stora barnkullar. Att satsa på barnlitteratur var just då en utmärkt affärsidé, men det tog tid för de stora förlagen Bonniers och Norstedts att fatta galoppen. Först tre år efter att Astrid Lindgren anställdes på Rabén & Sjögren skaffade Bonniers sin första barnboksredaktör. Då hade Rabén & Sjögren i flera år, och med ständigt återkommande pristävlingar, dammsugit branschen på alla blivande barnboksförfattare. – Astrid skapade ett epicentrum, det var det där det hände. Rabén & Sjögren fick en otroligt dominerande position. Alla betydande författare kom till henne, säger Kjell Bohlund. Många hon arbetade med har vittnat om vilken skicklig läsare hon var. Författaren Barbro Lindgren är en av dem som fick råd av Astrid Lindgren efter att hon skickat in sitt första manus. ”Astrid Lindgren gav mig alla goda råd jag behövde. Hennes brev innehöll allt som man bör veta om man ska kunna skriva en bok”, sade Barbro Lindgren till DN när hon fått Almapriset. Astrid Lindgrens råd till författarna hade nästan alltid en uppmuntrande och vänlig ton. Förslagen till korrigeringar var konkreta och blev det en refusering kom den med en ursäkt. Ett exempel är Astrid Lindgrens svar till den unga Eva Bergold 1966. Efter ett långt brev fullt med konkreta råd avslutar Astrid Lindgren: ”Är du ledsen nu och tycker att jag är en mara, full av kritik? Observera då hur få sidor det är som jag har anmärkt på. Alla de andra som jag tycker om kan jag ju inte sitta och gå igenom, förstår du.” Kjell Bohlund menar att hon kunde bli väl ”hjälpsam” ibland, på gränsen till klåfingrig. Till en författare som fått sitt manus returnerat ett par gånger skriver hon: ”Hur skulle det vara om jag skrev min version av första kapitlet, så som jag skulle vilja ha det om jag vore författarinnan?” När första Pippiboken kom ut fanns där bara några små svartvita teckningar förutom de röda flätorna på omslaget. Med tiden blev tecknarna allt viktigare. När Astrid Lindgren gick i pension sade hon att hon stod i evig tacksamhetsskuld till sina tre viktigaste illustratörer – Ingrid Vang Nyman, Ilon Vikland och Björn Berg. Men trots att teckningarna blev allt viktigare och mer tongivande i barnböckerna var arvodena till illustratörerna betydligt sämre betalade än författarna, som fick royaltyavtal medan tecknarna fick nöja sig med en engångssumma. DN-tecknaren Björn Berg beskrev i sin dagbok en dispyt han hade med förlaget om ersättningen för teckningarna till en ny Emil i Lönneberga-bok. Trots att det var Astrid Lindgren han annars hade alla publicistiska diskussioner med höll hon sig borta när det kom till ekonomiska åsiktsskillnader. Nu var det Hans Rabén som tog hand om förhandlingen. Det fanns drag av konflikträdsla hos Astrid Lindgren, menar Kjell Bohlund. I sin bok kallar Bohlund henne ofta förläggare, men det var en titel hon och hennes ständige chef och samarbetspartner Hans Rabén inte använde. Där kallades hon barnboksredaktör. Men Bohlund menar att det jobb hon gjorde var förläggarens, där det var hon som tog besluten om vilka böcker man skulle ge ut. Det fanns ett skäl att de båda låg lågt med hennes position. Att själv vara stjärnförfattaren och samtidigt ta alla utgivningsbeslut kring flera av landets andra stora barnboksförfattare var något många i bokbranschen skulle undvika. Kerstin Kvint bekräftar att det fanns flera författare som tittade snett och var avundsjuka. – Det var inte en lätt position hon hade. Själv försökte hon alltid tona ner sin betydelse, till exempel i annonser. Var det för stort utrymme för hennes böcker protesterade hon. Ett exempel var Edith Unnerstad, som var nummer två på förlaget. De två gick inte ihop. Hon var en av dem som var ordentligt avundsjuk på Astrid. I brev till vänner berättade Astrid Lindgren om sin förtvivlan över den smärtsamma relationen till Unnerstad, som kom till Rabén & Sjögren med ”Kastrullresan” 1949 som redan etablerad författare. Efter att relationen mellan de två börjat bra bottenfrös den plötsligt utan att någon av dem angav orsaken. Hans Rabén fick ta över kontakterna med Unnerstad. – Det är som förläggare ett misslyckande om man blir ovän med en så viktig författare som Edith Unnerstad var, säger Kjell Bohlund. Striderna i Astrid Lindgrens liv var annars till synes få innan hon som pensionär tog upp kampen mot såväl Pomperipossabeskattning som djurens rätt, men våren 1964 rök hon ihop med en annan av den svenska barnlitteraturens giganter. Lennart Hellsing tillhörde Rabén & Sjögrens författare efter sammanslagningen av KF:s tre förlag. Han hade alltså inte valt förlaget för Astrid Lindgrens skull och gick i stället alltid med sina böcker till Hans Rabén. Hellsing var också kritiker och recenserade även Astrid Lindgrens böcker. I Aftonbladet hade han tidigare kritiserat Rabén & Sjögrens i hans mening alltmer kommersiella utgivning. När det var dags för recension av ”Emil i Lönneberga” tyckte Hellsing att den, liksom Bullerbyböckerna var alltför traditionalistiska, sörgårdsromantiska och utan egentligt innehåll. – Lennart var visionären och idealisten och Astrid hade ett förlag att ta hand om. Hon tvingades där att bli förläggare. Han menade att hon gjorde för stort avkall på kvaliteten för att klara ekonomin. Jag tror hon tyckte det var svårt, för Lennart formulerade sin kritik väldigt skickligt, säger Kjell Bohlund. Tror du hon tog extra illa vid sig för att det var en kritik mot hennes egna böcker? – Ja, jag tror att hon var lite ömhudad. Kritik och kommersiella hänsyn till trots tycks Astrid Lindgren ha tyckt att arbetet på förlaget var kul. Det är i alla fall den förklaring som Kerstin Kvint och även Astrids barnbarn Annika Lindgren, publicistiskt ansvarig på förlaget Astrid Lindgren Text som ger ut boken. – Jag tror inte ens att hennes dotter har någon förklaring till det. Jag tror att hon helt enkelt tyckte att det var ett roligt och viktigt arbete. Hon behövde ju inte göra det, säger hon. Astrid Lindgren lämnade förlaget 1970. Hon fick mer tid att skriva, men paradoxalt nog gick utgivningstakten ner. Efter tre år kom hennes kanske främsta bok, ”Bröderna Lejonhjärta”. Läs också: Så övervann Astrid Lindgren det rasistiska tankegodset Björn Wiman: Astrid Lindgren och Tolkien förstod sagan om kriget Astrid Lindgren • Föddes 1907 i Vimmerby i Småland, i trakten där bland annat ”Emil i Lönneberga” utspelas. Dog 2002, 94 år gammal. • Bodde från 1941 fram till sin död på Dalagatan vid Vasaparken i Stockholm. • Hon debuterade 1944 med ”Britt-Mari lättar sitt hjärta”. Genombrottet kom med nästa bok, ”Pippi Långstrump”. • Hon beräknas ha sålt cirka 150 miljoner böcker och är översatt till omkring hundra språk. • Fick 1971 Svenska Akademiens stora pris. Ska ha varit på tal för inval i Akademien, men förslaget ska enligt Lars Gyllensten ha mött motstånd.  Rabén & Sjögrens förlag • Grundades 1942 av Hans Rabén och Carl-Olof Sjögren. Köptes 1948 av Koperativa förbundet (KF). • Sedan 1998 är Rabén & Sjögren en del av Norstedts förlagsgrupp. Är i dag ett renodlat barnboksförlag.  Kjell Bohlund • Var chef för Rabén & Sjögren 1983–1997. Därefter chef för Norstedts förlagsgrupp där Rabén & Sjögren ingår. • Har varit ordförande i Svenska förläggareföreningen liksom i Astrid Lindgren-sällskapet. Under flera år har han också guidat besökare i Astrid Lindgrens hem.


Bibliotek i privat drift delar de blågröna partierna

Summary: Oppositionen reagerar kraftfullt på kulturborgarrådet Jonas Naddebos (C) uttalanden om att han vill öppna Stockholms bibliotek för privat drift. Men frågan splittrar också det blågröna samarbetet. ”Miljöpartiet vill inte privatisera Stockholms bibliotek”, meddelar partiets kommunikationschef. Senare förtydligar också C att inga ”gemensamma förslag” finns.

I en intervju med DN på fredagen utvecklar det nytillträdda kulturborgarrådet Jonas Naddebo Centerpartiets ståndpunkt om att stadens bibliotek ska kunna överlåtas i privat drift. Naddebo ser framför sig att testa att lägga ”ett eller ett par bibliotek” på entreprenad, men förtydligar också att frågan ännu inte diskuterats inom det styrande blågröna samarbetet. Nu reagerar oppositionen på kulturborgarrådets uttalanden. – Förskräckligt, säger oppositionsborgarrådet Emilia Bjuggren (S) om förslaget, och fortsätter: – Vi har haft en ganska bred enighet i Stockholm om biblioteken – om att tillgängliggöra dem för fler, att läsfrämjandet ska stå i fokus. Och nu riskerar vi slå sönder det här med Centerpartiets dogmatiska privatiseringspolitik. Läs mer: Nya kulturborgarrådet vill privatisera Stockholms bibliotek Vänsterpartiets oppositionsborgarråd Clara Lindblom är inne på samma linje. – Det är fascinerande att Centerpartiet aldrig förstår att bibliotek inte är vilken verksamhet som helst, att de har en demokratiuppgift om att stå för fri åsiktsbildning och kunskapsinhämtning. Det är sorgligt att vilja slå sönder välfungerande verksamheter för att släppa in privata aktörer, säger hon. Hon menar att biblioteksverksamheten är uppskattad, och är övertygad om att förslaget saknar stöd hos stockholmarna. – De som lade sin röst på Miljöpartiet gjorde nog inte det för att släppa fram en privatiseringsvåg inom biblioteken, säger hon. Läs mer: Här är Stockholms tio nya borgarråd Varken Miljöpartiet, Liberalerna, Moderaterna eller Kristdemokraterna vill först kommentera det centerpartistiska kulturborgarrådets uttalanden på fredagen. Samtliga partier hänvisar tillbaka till att det är Jonas Naddebo som uttalar sig för majoriteten i kulturpolitiska frågor. Men Miljöpartiets kommunikationschef Cecilia Engström tillägger: – Majoritetens linje är att vi inte ska privatisera några bibliotek. En kort stund senare skriver hon i ett sms: ”Miljöpartiet vill inte privatisera Stockholm bibliotek. Vår politik överensstämmer alltså med det vi är överens om i det blågröna samarbetet.” Senare på fredagseftermiddagen gör Centerpartiet ett förtydligande. I ett pressmeddelande skriver partiet att det blågröna samarbetet inte kommer att privatisera stadens bibliotek. – Det finns inga gemensamma förslag på att privatisera stadens bibliotek, säger Lisa Falk, presskontakt på Centerpartiet. Jonas Naddebo som inte vill kommentera frågan till DN skriver i pressmeddelandet att C har i opposition lyft biblioteksfrågan tidigare. ”Men som borgarråd företräder jag hela majoritetens politik och vi har inga förslag på att privatisera några av stadens bibliotek”, säger Jonas Naddebo i pressmeddelandet.


Bokrecension: Jennifer Egan har famnen full av americana

Summary: Med sin förra bok blev Jennifer Egan en väsentlig röst i den amerikanska litteraturen. I den nya romanen ”Manhattan Beach” bemästrar hon både de stora dragen och de små detaljerna.

”Manhattan Beach” Jennifer Egan Övers. Niclas Nilsson Albert Bonniers förlag, 502 sidor En välklädd herre anländer tillsammans med sin elvaåriga dotter till ett pampigt hus vid den kuststräcka i södra Brooklyn som kallas Manhattan Beach. Det är spänning i luften, men far och dotter har gjort detta förut. De kan sina roller, även om det för flickan är okänt exakt vad det är som brukar försiggå när hennes pappa träffar män över hela staden, samtalar och lämnar eller tar emot kuvert. I detta hus bor nattklubbsägaren Dexter Styles. Tio år senare kommer de att mötas igen, den skumraskige Styles och flickan. Då är det världskrig och han kommer inte att känna igen henne. Hon känner igen honom och hoppas kunna lista ut varför och vart hennes pappa försvann. Amerikanska författare är fantastiska på romaninledningar och Jennifer Egans första kapitel i romanen ”Manhattan Beach” hör till toppskiktet. Den enkla episoden som skall komma att fungera som nyckelscen för romanen, är både återhållen och full av betydelse. Jennifer Egan har mycket att bevisa. Eller kanske ingenting alls. Hennes förra bok, ”Huliganerna kommer på besök” är en vidunderlig prosamaskin: tretton berättelser som på olika sätt hänger ihop i tid och rum. Den fick 2011 års Pulitzerpris, mycket välförtjänt. Jag försökte beskriva bokens gripande storhet när jag recenserade den, men det var svårt. Till slut fick jag fram att Egan lyckats beskriva människor på ett sätt som kändes helt nytt, även om det kanske inte var det. På något sätt kom den bort i den svenska utgivningen. Eller också var det bara jag som önskade den ett större genomslag. Så även om hon aldrig hade skrivit något efter den boken så hade hon räknats som en helt väsentlig röst i den allra senaste amerikanska litteraturen. Men nu har hon skrivit ”Manhattan Beach”. Och återigen: hon har ingenting att bevisa. Det har inte hindrat henne från att skriva en tvättäkta amerikansk roman; en roman som utspelar sig på flera tidsplan, följer flera olika gestalter och tar famnen full med klassisk americana. Samtidigt som hon med stora drag beskriver New York under perioden mellan den stora depressionen och det stora kriget, hittar hon de små detaljerna som ger allt färg. Som när flickan från berättelsens början – Anna Kerrigan – sitter i en fabrikslokal på ett örlogsvarv och kontrollerar komponenter till krigsfartyg. Hon upptäcker hur en av hennes kolleger drar en nagelfil mot ett kopparrör och undrar varför. ”Rose erkände att hon hade ristat in sin nyfödde sons initialer på röret, för att hans namn ute till havs skulle bli en pytteliten del av ett av de allierades fartyg”. Även om vi får följa gangstern Dexter Styles och Annas pappa, som förlorat allt i börskraschen och tvingas livnära sig som springpojke åt det maffialiknande hamnfacket – så är detta framför allt Annas bok. Jennifer Egan har skapat en gestalt som är så mycket Stark Kvinna att hela paketet ibland hotar att bli parodiskt. Redan i det där första kapitlet konstaterar Styles att Anna är en stark flicka. Det är när hon har tagit av sig skorna och står i det iskalla vattnet vid Manhattan Beach. Så småningom blir hon dykare: en sådan som reparerar och monterar fartyg under vattenlinjen. Återigen visar Egan prov på sitt bemästrande av de små detaljerna när hon beskriver hur Anna triumferar vid dykarprovet. Hon skall lösa upp en knop under vatten iförd den klumpiga dykardräkt som är gjord för män. Naturligtvis avfärdas hon av de barska karlar som har hand om provet, framför allt då Kaptenen. Självklart lyckas hon med provet. Lika självklart erkänner Kaptenen att han i och för sig är förvånad, men att han aldrig skulle släppa ner en flicka under vatten. Det är fakta, säger han. Och det är här Egan blir en smula platt: ”Hon tänkte på knuten i händerna, den sammanpressade levande knuten. Det fanns alltid en svaghet, det var bara en fråga om att hitta den. Det är bara fakta. Det fanns inga fakta. Det enda som fanns var han. En man. Och inte ens ett skägg”. Men sådana små övertydligheter till trots: Jennifer Egan behandlar ömt sina fascinerande huvudpersoner. Men kanske mest övertygande är hennes skildring av New York och kanske det urbana USA över huvudtaget. Man får nästan intrycket att såväl depressionen som andra världskriget var nödvändiga sociala omvälvningar för att skapa det moderna New York och i förlängningen det moderna Västerlandet.