Ghost inside ghost

Summary: Det sublimt himmelska möter kokande klanger. Tonsättaren Anna Erikssons nya och äldre verk tolkas av den nybildade ensemblen Ghost inside ghost i Hagakyrkan. En mycket varierad konsert som stundtals fick kyrkorummet att bågna av muntra energier.

Tonsättaren Anna Eriksson har ofta attraherats av kopplingar mellan den ljudande musiken och den konkreta eller rent språkliga världen. Och där hittat de kreativa gränszoner där de kan förgrena sig in i varandra. Som i operaverket ”Opera lingua” från 2011 där hon använde sig av fragment ur språkkurser, stolpiga reseparlörer och felöversatta manualer. Och gjorde musik för pennvässare och en övergiven bordsfläkt. Utifrån sättningen i den nybildade ensemblen Ghost inside ghost, med Anna Svensdotter på flöjt, Sara Sjödahl på piano, My Hellgren på cello och Åsa Nordgren på sång, har Anna Eriksson nu arrangerat om en det äldre verk och komponerat lite nytt som presenterades i Hagakyrkan i Göteborg lördags. En konsert som inleddes med det verk som gett namn till ensemblen – ”Ghost inside ghost” – vilket är en fantasi över Ludwig van Beethovens berömda ”Spöktrio”. Ett stycke som i full fart och med ett gåtfullt leende tar sig från det trallande absurda till det svärtat demoniska för att ända i det sublimt himmelska. I ett knippe solostycken visade Eriksson nu också sitt gehör för resurserna hos de enskilda instrumenten. Bland annat i ett yrvaket trippande verk för flöjt och ett cellostycke baserat på en idé om vad som skulle kunna ha lett fram till de första tonerna i en av J S Bachs cellosviter. Ett för Eriksson typiskt oförskräckt spekulativt humör som fick ytterligare höjd i ”Cirrus stratus” som gestaltar en flygvärdinnas allt häpnare reaktioner inför olika slags molnformationer. I ”Elementarpartiklarna” där kvantfysiken kommer till liv i en uppåtrusande celloton som exploderar i ett sopranskrik. Samt i den på dna-sekvenser komponerade ”Ping och Pong” där en kokande klangmassa förångas till ljudet och synen av studsande pingpongbollar inuti flygeln. Efter dessa muntra energier, som stundtals fick kyrkorummet att bågna, kom konserten till sist till ro med den lyriskt meditativa tonen i ”Sutra”. Ett svalt och luftigt verk baserat på en buddhistisk text som över en tassande basgång andades ljus, hav och sommar. Mycket fint. Tonsättaren Anna Eriksson. Släpper en cd i vår Anna Eriksson (född 1963) är tonsättare, ljudkonstnär och gitarrist bosatt i Göteborg. Har studerat för Sven-David Sandström och Ole Lützow-Holm och komponerar i spänningsfältet mellan kammarmusik och ljudinstallation. I hennes verklista samsas musik för stråkar, slagverk, gitarr och kör med talande papegojor och krukväxter, leksaksrobotar och självspelande tårtljus. I Erikssons absurdistiska kammaropera ”Opera lingua” alstrade ljudet av en bordsfläkt en hel körsats. Till våren 2015 släpper hon en cd med ensemblen Ghost inside ghost på etiketten Kning Disk.


Kvinnor tog storslam i P3 Guld

Summary: Rapparen Linda Pira prisades för såväl årets låt som i kategorin årets hiphop/soul när P3 Guld-galan hölls på lördagen. Prestigetyngda Guldmicken gick till Veronica Maggio, First Aid Kit blev årets grupp och Timbuktu årets artist.

Nio kategorier, åtta vinnare, men bara en man. P3 Guld-galan hölls i Scandinavium, Göteborgs största inomhusarena, dit en publik på 3.900 personer sökt sig för att se den livesända festen. På årets gala prisades nästan uteslutande kvinnliga artister. – Många män har nog trott att de har sitt på det torra, men så sitter en massa kvinnor och snickrar på låtar. Det har kvinnor alltid gjort, men nu tror jag att skivbolag och bokningsbolag tar den kvinnliga publiken på allvar. Det gör att kvinnliga artister kan existera på ett annat sätt, sade Beatrice Eli, som vann priset för årets pop. Och tillade: – Jag tror att 2015 är kvinnodominansens år, på riktigt, sade debutanten Eli. Visst, men priserna gällde förstås landvinningar som gjorts under det gångna året, 2014. Vidare – Linda Pira vann pris i såväl kategorin årets hiphop/soul som för hiten ”Knäpper mina fingrar”. Den kaxiga partydängan, som innehåller verser från en lång rad kvinnliga artister, utsågs till årets låt och Linda Pira drog ner massiva applåder när hon äntrade scenen. – Jag önskar att alla andra tjejer som var med på låten kunde stå här nu. Tack som fan till svensk hiphop, tack P3 Guld, sade Linda Pira när hon tog emot priset. Efter galan sade hon att det är ”otroligt kul” att hiphop har kommit så långt att den hämtar hem priser: – Och för mig som kvinna känns det oerhört stort, sade Linda Pira. Att Linda Pira blev galans drottning var kanske talande för musikåret 2014. Tillsammans med artister som Rosh, Joy, Julia Spada och Cleo hyllades hon för ”Ladies first” på Dramaten. – Jag tror att intresset har funnits hela tiden, folk vill se kvinnor på scenen. Vi märkte det när vi sålde slut på ”Ladies first”. Det är de som har kämpat och banat vägen som har gjort det här möjligt, sade Linda Pira. Guldmicken brukar räknas som P3 Gulds finaste utmärkelse. Priset delas ut till en artist som under det gångna året utmärkt sig i livesammanhang. Guldmicken gick i år till Veronica Maggio som turnerat flitigt med albumet ”Handen i fickan fast jag bryr mig”. – Jag är så otroligt glad för det här är det pris som man kämpar mest för. Man är ute år efter år och spelar. Det är alltid mitt namn som står på affischerna, men jag är verkligen inte ensam, det är det här gänget, sade Veronica Maggio, som hade med sig sitt band upp på scenen. – Min ingång var inte att jag var superbra live, så jag förtjänade nog inte den här efter första eller andra turnén. Men nu känner jag att jag har åkt land och rike runt och gjort mig förtjänt av just den här Guldmicken, fortsatte hon. Till årets nykomling utsågs Tove Lo, årets pop som sagt till Beatrice Eli, årets rock/metal till hårdrocksbandet Crucified Barbara och årets dans till DJ:n och producenten La Fleur. Den hyllade duon First Aid Kit fick det tunga priset årets grupp. Till årets artist utsågs Timbuktu, den ende man som prisades under årets P3 Guld-gala. Nu var det tyvärr så att varken First Aid Kit eller Timbuktu var på plats i Göteborg den här lördagskvällen. Kvällen största överraskning blev kanske att Lorentz gick lottlös från galan. Han var nominerad i kategorierna årets artist och årets hiphop/soul, men blev utan priser och fick nöja sig med att uppträda live i Scandinavium. Alla priser på P3 Guld-galan Årets artist: Timbuktu, ”För livet till döden”. Årets grupp: First Aid Kit, ”Stay gold”. Årets låt: Linda Pira, ”Knäpper mina fingrar (remix)”. Årets nykomling: Tove Lo. Guldmicken: Veronica Maggio. Årets pop: Beatrice Eli, ”Die another day”. Årets rock/metal: Crucified Barbara, ”In the red”. Årets hiphop/soul: Linda Pira, ”Matriarken”. Årets dans: La Fleur, samlad produktion. TT-Spektra


Karl Ove Knausgård och Fredrik Ekelund: ”Hemma, borta”

Summary: En uppvisning i falsk förtrolighet. Karl Ove Knausgårds och Fredrik Ekelunds mejlväxling om sommarens fotbolls-VM är en litterär uppvisningsmatch i lojt semestertempo. Eftersom mejlskrivarna är så angelägna att komma överens uppstår ingen friktion.

Uppvisningsmatcher i fotboll är tråkiga historier. Det brukar handla om ett världsberömt lag som besöker någon avkrok och sparrar mot lokalt motstånd. Eftersom världsberömdheterna på grund av omständigheterna inte kan agera på vanlig nivå blir det sömniga tillställningar, med det enda syftet att kändisar ska få skriva autografer till de lokala småpojkarna. Mejlväxlingar tänkta för publicering är en sorts litterära uppvisningsmatcher. Det språkliga slarvet och föregivna intimiteten finns kvar, samtidigt som brevets autentiska omedelbarhet gått förlorad. Så även i den mejlväxling om sommarens fotbolls-VM där Karl Ove Knausgård är världsberömdheten och kompisen och Malmöförfattaren Fredrik Ekelund den lokala sparringpartnern, fastän det för paradoxens skull är Knausgård som skriver från tv-soffan hemma på Österlen medan Ekelund befinner på plats i VM-värdlandet Brasilien. Båda har tagit till sig Carl Bildts vana att ideligen tilltala varandra med förnamn och med en högtidstalets falska förtrolighet som får läsaren att vilja blunda och slå händerna för öronen och ropa BLA BLA BLA BLA (”vilket fantastiskt brev”, ”som du så härligt beskriver”). Däremellan långa resonemang som helt uppenbart är riktade till tredje person. Ens känslor inför boken i övrigt beror helt på hur man reagerar på ett visst stilistiskt klimat. Ekelund tillhör samma generation av idrottsfrälsta svenska författare som Ernst Brunner och Björn Ranelid, vilket innebär frustande ”livsglädje” formulerad på metaforstinn prosa. Den sortens författare håller undantagslöst på Brasilien, den frodiga sensualismens själva hemort på jorden, och Ekelund är brassekultens själve karnevalsgeneral, författare till dess religiösa urkund ”Sambafotboll”. Hans brev från Rio beskriver mycket riktigt burleska upptåg, lovordar författarens egen ”omåttlighet” och är i största allmänhet mustigt sensuella på förväntat sätt: vinden i Rio liknas vid ”en älskarinna med världens känsligaste fingrar” och när det regnar i staden sedan brasilianarnas grandiosa livslögn brutalt havererat mot tyskarna i semifinalen tycker sig Ekelund se ”200 miljoner människors tårar”. Det är väl ärligast att tillägga att min egen inställning till allt detta grundlades när jag var nio år gammal och såg Brasilien möta Skottland i VM 1974: i valet mellan bildsköna livsnjutare och buttra gnetare utan framtänder valde jag utan tvekan det senare. Jag har alltså betydligt närmare till Knausgårds världsbild: han utropar sig modigt till en ”livsfientlighetens” förespråkare och håller i den andan på realpolitikens mest ökända företrädare inom fotbollen, Italien och Argentina. Tanken var väl att hitta en dialektik som påminde om norrmännen Dag Solstads och Jon Michelets klassiska böcker om fotbolls-VM, där Solstad stod för en tjurigt pragmatisk fotbollssyn, medan Michelet hyllade finten och kreativiteten. Men eftersom mejlskrivarna är så angelägna att komma överens uppstår ingen friktion. Inget av det kärleksfulla kompisgnabbande med Geir som sätter liv i ”Min kamp”, inga av de gliringar och polemiska överdrifter som uppstår i en atmosfär som verkligen är avslappnad. Den ironi som är ett helt nödvändigt inslag om man skriver om modern elitfotboll lyser med sin totala frånvaro. När författarna associerar vidare till det svenska kulturklimat som båda finner vansinnigt inskränkt är det visserligen lätt att hålla med – det är något grundläggande sjukt över att Knausgård ska bli påhoppad för påstådd antifeminism när han besöker Biskops Arnö folkhögskola – men även där skulle lite kvickhet vara på sin plats. Men semestertempo härskar. Då och då en blixtrande soloprestation – en skarp ögonblicksbild från ett kvarter i Rio eller en initierad utläggning om sydamerikansk politik av Ekelund, eller en vass analys av matchen Argentina–Holland från Knausgård. Eller nån av norrmannens svindlande förflyttningar från en fotbollsplan till Österlen till en knivskarpt frambesvuren taxfreebutik på en folktom färja över Östersjön på väg till en uppläsning där arrangören tycker att Lou Reed är det största rövhål som någonsin funnits… Sånt som påminner en om vad världsstjärnan faktiskt kan prestera. Om det vore allvar.


Michel Houellebecq: ”Soumission”

Summary: Houellebecq låter ledan prunka. Samma dag som attacken på Charlie Hebdo kom Michel Houellebecqs roman ”Soumission” som skildrar ett Frankrike som tas över av ett muslimskt parti. Jenny Högström läser en författare som är på utmärkt gott humör i dystopin.

”Soumission” är franska för underkastelse eller lydnad. Det råkar också vara namnet på franske författaren Michel Houellebecqs sjätte roman, som var omdebatterad redan innan den utkom, den ödesdigra onsdagen 7 januari. Såväl president François Hollande som Marine Le Pen, partiledare för rasistiska Front National, har redan kommenterat den. Detta bland annat för att den skildrar ett Frankrike i en nära framtid som är på inbördeskrigets rand, och som framför allt, via en politisk koalition över blockgränserna, får en muslimsk president. Houellebecq, tidigare ställd inför rätta för rasistiska och islamofoba uttalanden – men inte fälld – spinner här vidare på några av sina favoritteman: dystopin, västvärldens sammanbrott, islam kontra det konfessionslösa samhället, makt- och begärstrukturer, erotik, konst, turism, liberalism, humanism. Det är varken första gången Houellebecq anklagas för att ha en rasistisk agenda, eller som han tillskrivs profetiska kvaliteter. När romanen ”Plattform” utkom på franska 2001, var det fråga om ett islamistiskt terrorattentat i ett turistparadis (se exempelvis bombdåden på Bali 2002). I ”Soumission” är det i stället frågan om en sorts inbördeskrig med högerextrema krafter som attackerar moskéer, kvinnor som bär slöja, etcetera – och ett regelrätt muslimskt övertagande av den politiska makten. På ettan till den dagens upplaga av Charlie Hebdo figurerar en karikatyr av författaren just som profet. Och för den riktigt konspiratoriskt lagda cirkulerar ett falskt utdrag ur romanen, ursprungligen publicerat av satirtidskriften Nordpress, med några extra rader där en attack mot en tidningsredaktion och femton döda förutspås. Kul eller kusligt? Och vilka är det egentligen som får vatten på sin kvarn? Det beror förstås på hur man uppfattar Houellebecqs beskrivning av ett Frankrike år 2022 där det fiktiva partiet Det muslimska brödraskapet de facto övertar makten och universiteten, efter ett rafflande presidentval i flera omgångar mot Front Nationals populära kandidat. Tesen i romanen är att vänster- och högerpartierna PS och UMP hellre samarbetar med det till synes moderna och humanistiskt orienterade Muslimska brödraskapet, och dess karismatiske ledare Mohammed Ben Abbes, än släpper fram rasisterna. Detta utan att journalisterna ställer några kritiska frågor till Ben Abbes, av rädsla för att stämplas som rasister. Allt detta, anar den uppmärksamma läsaren, i den förment förljugna politiska korrekthetens och ängsliga multikulturalismens namn (något som Skandinavien i romanen för övrigt får klä skott för). Ni känner igen men-det-får-man-ju-inte-säga-i-det-här-landet-teorin. Det är den verklighetsbeskrivning där högern och vänstern går ihop mot Front National som Marine Le Pen, utan att ha läst romanen, uppfattar som plausibel. Och sedan jag själv började vistas i Frankrike på 1990-talet vet jag inte hur många gånger jag har fått bemöta denna stora rädsla för en muslimsk invasion, en diskurs ofelbart ackompanjerad av hårdnackade argument om förbud av religiösa symboler i det offentliga rummet. Men för att återgå till frågan om vem som får vatten på sin kvarn, handlar detta i stor grad också om hur man läser romaner. Som journalisten Guillaume Erner påpekade i Huffington Post, kan man jämföra ”Soumission” med Paul MacCarthys skulptur på Place Vendôme: oavsett om man ser en gigantisk ”butt plug” eller en julgran, så går det i vart fall inte att bortse från att den existerar. Något jag som gammal Houellebecqläsare snabbt kan konstatera är att det, liksom med Goncourtprisade ”Kartan och landskapet” från häromåret – är en författare på utmärkt gott humör. Här prunkar livsledan från första stund. Här inleds obegripliga romantiska relationer mellan unga sexiga studentskor som är hälften så gamla som sina sunkiga professorer. Här beskrivs vädrets växlingar och himlens skiftningar i grått med samma sociologiska precision och förment objektiva stil som urvalet av exotisk färdigmat, exotiska eskortflickor – eller den oundvikliga känslan av förfall och tilltagande ensamhet som är människans lott. Och när det partikulära korsar det generella med ofelbar tajming, som när en historisk händelse som presidentvalsdebatten 2022 störs av en tjutande mikrovågsugn, då är Houellebecq faktiskt i sitt esse. Men en sak är definitivt annorlunda: där exempelvis Michel i ”Plattform” var regelrätt islamofob, är protagonisten François i ”Soumission”, professor i litteraturvetenskap och specialist på författaren Huysmans på Sorbonne Paris III, betydligt mindre rabiat. Ja, kanske till och med en sökare? En konvertit? Kvinnosynen må vara densamma – till exempel erkänner han villigt för sin unga älskarinna att han inte alls är säker på att det där med kvinnlig rösträtt var någon bra idé – men tonläget är definitivt nedskruvat, och okvädningsorden lyser med sin frånvaro. ”Soumisson”, alltså. Titeln kan kopplas såväl till den etymologiska betydelsen av ”islam” – som, vilket en av karaktärerna i romanen framför i en emblematisk passage, till det ideala maktförhållande mellan man och kvinna som bland annat återfinns i Pauline Réages klassiska BDSM-roman ”Berättelsen om O”. Förhållandet mellan kvinna och man bör alltså vara detsamma som det mellan mannen och Gud: ”människans lycka beror på den mest absoluta förmågan till lydnad.” I sexuella sammanhang har jag ingenting att invända mot den här typen av rollspel. Och jag antar att religion på ett sätt fungerar likadant. Men helst vill jag med lydnad tänka hängivenhet. Nåväl. Nej, Michel Houellebecq har valt att i denna politiska dystopi inte skildra det realistiskt sett mer överhängande hotet att ett rasistiskt parti som Front National faktiskt tar regeringsmakten. Han intresserar sig inte nämnvärt för en bevisligen alltmer sekulariserad islam, och anledningen till att hans protagonist tycks beklaga kvinnors frånvaro i det offentliga rummet samt att de måste skyla sina kroppar under den nya regimen – är att avsaknaden av kvinnlig fägring gör männens liv mycket tråkigare... Men det han gör, det gör han bra. Han fångar upp ett samtidstrauma och drar det till sin spets på ett mycket mer övertygande sätt än i exempelvis ”Refug”. Och man behöver knappast vara islamofob för att rysa vid tanken på att vilken som helst religiös fanatism skulle tränga in i och ta över utbildningsväsendet. Eller vilken religion som helst, kort och gott. Michel Houellebecqs skildring av extrema politiska och religiösa rörelser i en obehagligt nära framtid är alltså definitivt tillräckligt kuslig för att också vara riktigt intressant.


Houellebecq låter ledan prunka

Summary: Samma dag som attacken på Charlie Hebdo kom Michel Houellebecqs roman ”Soumission” som skildrar ett Frankrike som tas över av ett muslimskt parti. Jenny Högström läser en författare som är på utmärkt gott humör i dystopin.

”Soumission” är franska för underkastelse eller lydnad. Det råkar också vara namnet på franske författaren Michel Houellebecqs sjätte roman, som var omdebatterad redan innan den utkom, den ödesdigra onsdagen 7 januari. Såväl president François Hollande som Marine Le Pen, partiledare för rasistiska Front National, har redan kommenterat den. Detta bland annat för att den skildrar ett Frankrike i en nära framtid som är på inbördeskrigets rand, och som framför allt, via en politisk koalition över blockgränserna, får en muslimsk president. Houellebecq, tidigare ställd inför rätta för rasistiska och islamofoba uttalanden – men inte fälld – spinner här vidare på några av sina favoritteman: dystopin, västvärldens sammanbrott, islam kontra det konfessionslösa samhället, makt- och begärstrukturer, erotik, konst, turism, liberalism, humanism. Det är varken första gången Houellebecq anklagas för att ha en rasistisk agenda, eller som han tillskrivs profetiska kvaliteter. När romanen ”Plattform” utkom på franska 2001, var det fråga om ett islamistiskt terrorattentat i ett turistparadis (se exempelvis bombdåden på Bali 2002). I ”Soumission” är det i stället frågan om en sorts inbördeskrig med högerextrema krafter som attackerar moskéer, kvinnor som bär slöja, etcetera – och ett regelrätt muslimskt övertagande av den politiska makten. På ettan till den dagens upplaga av Charlie Hebdo figurerar en karikatyr av författaren just som profet. Och för den riktigt konspiratoriskt lagda cirkulerar ett falskt utdrag ur romanen, ursprungligen publicerat av satirtidskriften Nordpress, med några extra rader där en attack mot en tidningsredaktion och femton döda förutspås. Kul eller kusligt? Och vilka är det egentligen som får vatten på sin kvarn? Det beror förstås på hur man uppfattar Houellebecqs beskrivning av ett Frankrike år 2022 där det fiktiva partiet Det muslimska brödraskapet de facto övertar makten och universiteten, efter ett rafflande presidentval i flera omgångar mot Front Nationals populära kandidat. Tesen i romanen är att vänster- och högerpartierna PS och UMP hellre samarbetar med det till synes moderna och humanistiskt orienterade Muslimska brödraskapet, och dess karismatiske ledare Mohammed Ben Abbes, än släpper fram rasisterna. Detta utan att journalisterna ställer några kritiska frågor till Ben Abbes, av rädsla för att stämplas som rasister. Allt detta, anar den uppmärksamma läsaren, i den förment förljugna politiska korrekthetens och ängsliga multikulturalismens namn (något som Skandinavien i romanen för övrigt får klä skott för). Ni känner igen men-det-får-man-ju-inte-säga-i-det-här-landet-teorin. Det är den verklighetsbeskrivning där högern och vänstern går ihop mot Front National som Marine Le Pen, utan att ha läst romanen, uppfattar som plausibel. Och sedan jag själv började vistas i Frankrike på 1990-talet vet jag inte hur många gånger jag har fått bemöta denna stora rädsla för en muslimsk invasion, en diskurs ofelbart ackompanjerad av hårdnackade argument om förbud av religiösa symboler i det offentliga rummet. Men för att återgå till frågan om vem som får vatten på sin kvarn, handlar detta i stor grad också om hur man läser romaner. Som journalisten Guillaume Erner påpekade i Huffington Post, kan man jämföra ”Soumission” med Paul MacCarthys skulptur på Place Vendôme: oavsett om man ser en gigantisk ”butt plug” eller en julgran, så går det i vart fall inte att bortse från att den existerar. Något jag som gammal Houellebecqläsare snabbt kan konstatera är att det, liksom med Goncourtprisade ”Kartan och landskapet” från häromåret – är en författare på utmärkt gott humör. Här prunkar livsledan från första stund. Här inleds obegripliga romantiska relationer mellan unga sexiga studentskor som är hälften så gamla som sina sunkiga professorer. Här beskrivs vädrets växlingar och himlens skiftningar i grått med samma sociologiska precision och förment objektiva stil som urvalet av exotisk färdigmat, exotiska eskortflickor – eller den oundvikliga känslan av förfall och tilltagande ensamhet som är människans lott. Och när det partikulära korsar det generella med ofelbar tajming, som när en historisk händelse som presidentvalsdebatten 2022 störs av en tjutande mikrovågsugn, då är Houellebecq faktiskt i sitt esse. Men en sak är definitivt annorlunda: där exempelvis Michel i ”Plattform” var regelrätt islamofob, är protagonisten François i ”Soumission”, professor i litteraturvetenskap och specialist på författaren Huysmans på Sorbonne Paris III, betydligt mindre rabiat. Ja, kanske till och med en sökare? En konvertit? Kvinnosynen må vara densamma – till exempel erkänner han villigt för sin unga älskarinna att han inte alls är säker på att det där med kvinnlig rösträtt var någon bra idé – men tonläget är definitivt nedskruvat, och okvädningsorden lyser med sin frånvaro. ”Soumisson”, alltså. Titeln kan kopplas såväl till den etymologiska betydelsen av ”islam” – som, vilket en av karaktärerna i romanen framför i en emblematisk passage, till det ideala maktförhållande mellan man och kvinna som bland annat återfinns i Pauline Réages klassiska BDSM-roman ”Berättelsen om O”. Förhållandet mellan kvinna och man bör alltså vara detsamma som det mellan mannen och Gud: ”människans lycka beror på den mest absoluta förmågan till lydnad.” I sexuella sammanhang har jag ingenting att invända mot den här typen av rollspel. Och jag antar att religion på ett sätt fungerar likadant. Men helst vill jag med lydnad tänka hängivenhet. Nåväl. Nej, Michel Houellebecq har valt att i denna politiska dystopi inte skildra det realistiskt sett mer överhängande hotet att ett rasistiskt parti som Front National faktiskt tar regeringsmakten. Han intresserar sig inte nämnvärt för en bevisligen alltmer sekulariserad islam, och anledningen till att hans protagonist tycks beklaga kvinnors frånvaro i det offentliga rummet samt att de måste skyla sina kroppar under den nya regimen – är att avsaknaden av kvinnlig fägring gör männens liv mycket tråkigare... Men det han gör, det gör han bra. Han fångar upp ett samtidstrauma och drar det till sin spets på ett mycket mer övertygande sätt än i exempelvis ”Refug”. Och man behöver knappast vara islamofob för att rysa vid tanken på att vilken som helst religiös fanatism skulle tränga in i och ta över utbildningsväsendet. Eller vilken religion som helst, kort och gott. Michel Houellebecqs skildring av extrema politiska och religiösa rörelser i en obehagligt nära framtid är alltså definitivt tillräckligt kuslig för att också vara riktigt intressant. Kvinnosynen må vara densamma men tonläget är definitivt nedskruvat, och okvädningsorden lyser med sin frånvaro.


Tidningar avstår från satirbilder

Summary: Medievärlden är delad när det gäller att publicera teckningar från Charlie Hebdo. Aftonbladet och Jyllands-Posten avstår, andra medier pixlar bilderna.

Aftonbladet har valt att inte publicera teckningar från den franska satirtidningen Charlie Hebdo. Kvällstidningens ställföreträdande utgivare Lena Mellin säger till Dagens Media att man avstår eftersom man inte vill ”provocera i onödan”. Inte heller den danska tidningen Jyllands-Posten trycker några illustrationer från Charlie Hebdo. ”Det här visar att våld fungerar”, meddelade Jyllands-Posten i går på ledarplats, ”vi har levt i rädsla för en terroristattack i nio år och ja, det är förklaringen varför vi inte publicerar teckningarna, varken våra egna eller Charlie Hebdos. Vi är också medvetna om att vi därmed böjer oss för våldet och hoten. Vi sätter omsorgen om våra anställdas säkerhet främst”. 2005 lät Jyllands-Posten trycka tolv satirteckningar som ledde till skarpa protester från muslimska grupper. En av bilderna föreställde profeten Muhammed. Två av tecknarna gick under jorden efter att ha mordhotats. Som en solidaritetshandling publicerades bilderna i Charlie Hebdo 2006. Efter attentatet mot Charlie Hebdos redaktion i onsdags, då tolv människors liv krävdes och fyra personer skadades allvarligt, har bland andra Reportrar utan gränser uppmanat världens medier att publicera satirteckningarna. Flera svenska tidningar har också gjort det. DN publicerade i går fyra av Charlie Hebdos framsidor, bland annat den senaste föreställande den franske författaren Michel Houellebecq. I rapporteringen kring attentatet i onsdags valde flera medier, däribland New York Daily News och brittiska Daily Telegraph, att pixla teckningar från Charlie Hebdo. Nyhetsbyrån AP gick ett steg längre och raderade fotografier av teckningarna från sin databas med bilder. Den amerikanska tidningen Washington Examiner menade då att AP gjorde sig skyldiga till dubbelmoral eftersom man samtidigt lät en bild på Andres Serranos omstridda konstverk ”Piss christ” finnas kvar i arkivet. Kort därefter raderade AP även bilden på ”Piss christ”, ett verk som vandaliserades av katolska demonstranter när det visades 2011. Ola Larsmo, ordförande i Svenska PEN , säger att terrordådet är en del av ett mönster och är bekymrad. – Journalister, konstnärer, författare och satirtecknare utsätts allt oftare för attacker. Det måste påverka yttrandefriheten på sikt, säger Ola Larsmo till DN. Han påminner om att Sverige inte förskonats från terrorattacker genom åren. – Det har avvärjts flera attacker mot politiker och statliga myndigheter. Men de är betydligt lättare att skydda än en tidningsredaktion. Risken finns då att extremister riktar in sin krigföring mot enklare mål. Hur fanken skyddar du Borås Tidning eller Hallands Posten? Svenska redaktioner måste ta detta på allvar. För att hantera den tilltagande hotbilden är det avgörande att inte hemfalla åt självcensur, poängterar Ola Larsmo. – Det är också viktigt att journalister och opinionsbildare inte låter extremisterna formulera problemen. Då krymper det demokratiska samhällets spelrum. Jag tror det vore bra om journalister upplyste läsarna om hur mycket skit som trillar in i mejlboxen för att synliggöra det hotbrus som hela tiden finns i bakgrunden.


”Våld och hot stoppar inte satiren”

Summary: Svensk satir skiljer sig från fransk, men svenska tecknare påverkas ändå av terrordåden mot Charlie Hebdo i Paris. Satiriker är dock gjorda av ett virke som inte böjer sig, menar Galagoredaktören Johannes Klenell.

Den samhällskritiska serietecknaren Nina Hemmingsson är märkbart tagen när hon berättar om sina känslor efter attentatet. – När jag fick reda på att en av de dödade tecknarna var Georges Wolinski så blev det så verkligt. Jag älskade honom som liten och läste sönder mammas album. Det här känns som en mardröm. Nina Hemmingsson säger att det finns en särskilt kuslig symbolik i att tecknarkonsten är en genuint fredlig företeelse. Men hon påpekar också att illdåden har väckt en känsla av solidaritet hos henne. I slutet av månaden kommer hon att besöka den berömda seriefestivalen i franska Angoulême. – Till en början gjorde dåden mig osäker inför resan. Jag tänkte på mina barn. Men efter att jag reflekterat lite så insåg jag tydligt att jag verkligen måste åka. Jag är en ensamvarg som aldrig organiserat mig. Men nu känner jag att vi tecknare hör ihop. Förhoppningsvis kommer händelserna att stärka oss som kollektiv, säger Nina Hemmingsson. Samtidigt framhåller Hemmingsson att händelserna definitivt kommer att påverka tecknare världen över i grunden. – I framtiden kommer det att kosta mer för tecknarna att teckna. Det är jobbigt att vara rädd. Johannes Klenell är redaktör på den svenska satirtidningen Galago. Han tror inte att terrordåden kommer att tysta satiren. – Satiriker är gjorda av ett virke som inte böjer sig. Våld och hot stoppar inte satiren eftersom du har att göra med provokatörer. De är ute efter reaktioner. Så fungerar jag också, säger Johannes Klenell. Han poängterar att fransk satir skiljer sig avsevärt från svensk. Dels i fråga om publikt genomslag. Charlie Hebdo har en upplaga på runt 60.000, svenska Galago har knappt en tiondel av det. Charlie Hebdos främsta rival, den betydligt mer rumsrena Le Canard Enchaîné, har en upplaga på 500.000. Detta är direkt kopplat till att serien är en uppburen konstform i Frankrike. Det finns också väsentliga skillnader rent innehållsmässigt. – I Sverige har vi ingen uppgörelse med den katolska kyrkan eller någon tradition av religionskritik. Johannes Klenell säger att det finns en hotbild också mot svenska satiriker, men att den ser annorlunda ut. – Här kommer hoten i stället från högerextremister. Men när jag började på Galago för 10 år sedan var det ingen som pratade om hot. Det har nog delvis att göra med att satirens status har höjts, vilket förmodligen har att göra med att den politiska serien gjort comeback i Sverige, säger Johannes Klenell. Kjell Nilsson-Mäki har signerat ett antal politiskt och religiöst laddade teckningar under sin mångåriga karriär. Han har bland annat fått skarp kritik för en bild i SSU:s tidning Tvärdrag som framställer påven som pedofil. En publicering som JK-anmäldes. Enligt honom har svenska tecknare ägnat sig åt självcensur sedan länge. Samtidigt betonar Kjell Nilsson-Mäki att det i slutänden är ansvariga utgivare som avgör vilka bilder som publiceras och här har han noterat en tilltagande ängslan. – Jag tycker det är sorgligt. Det görs säkert med goda föresatser, men jag fruktar att det får motsatt verkan, säger Kjell Nilsson-Mäki. Kanske kommer det hårdnande samtalsklimatet kring islam att fungera avskräckande för somliga satiriker. Det menar åtminstone Joanna Doona, som forskar om politisk komedi vid Lunds universitet. – Men andra kommer att eggas. Vissa satiriker har ambitionen att håna allt och alla. Det handlar närmast om ett slags nihilism. Det finns satiriker som säger att de inte gör sitt jobb om ingen blir arg. Det finns också de som låtsas vara provokatörer men som egentligen har en politisk agenda. Enligt Joanna Doona tenderar samhället att underskatta komplexiteten i diskussionen kring satir. Själv reagerade hon när hon noterade den stora spridningen av hashtaggen ”Je suis Charlie” i sociala medier, där människor uttryckte sitt stöd för Charlie Hebdo. – Frågan är vad det ställningstagandet egentligen betyder. Ställer man sig bakom yttrandefrihet eller handlar det om rätten att få skämta med islam? Det är svårt att problematisera den här frågan när folk har dödats. Men om du hela tiden missbrukar yttrandefriheten för att understryka dess existensberättigande så visar du ju aldrig vad den är bra för.


Självkritisk flygtur i drömfabriken

Summary: ”Birdman” är en livfull skildring av relationen mellan teatern och Hollywood. Skådespelarna tycks njuta av att driva med sig själva och branschen, inte minst Michael Keaton i huvudrollen som före detta superhjälteskådis.

Riggan Thomas (Michael Keaton) har blivit berömd genom att i flera filmer spela superhjälten Birdman. Sedan han hoppat av har karriären stått still. Han vill börja om med något mer meningsfullt, nämligen en uppsättning av en Raymond Carver-novell. Riggan producerar, regisserar, och agerar. Men problemen hopar sig. En aktör slås ut strax före premiären, ersättaren är genial men halvgalen, och pengarna är på upphällningen. Riggan har också ett hemligt problem: han har inte lyckats frigöra sig från Birdman. Han försvinner in i fantasier där han har flygförmåga. Samtidigt förföljs han i hallucinationer av Birdmangestalten, som hånar Riggan och förutspår fiasko. ”Birdman” väckte uppmärksamhet vid filmfestivalen i Venedig och har höljts i prisnomineringar. På söndag kan den vinna sju Golden globe-statyetter. ”Birdman” är bra underhållning, livfull och ettrig i sin skildring av berömmelse och av relationen mellan teatern och Hollywood. Men det är måltavlor som prickats förut. Det är inte fel att rulla ut dem igen, fast det är svårt att se att ”Birdman” lägger an på något uppseendeväckande nytt sätt. Alejandro González Iñárritu skildrar medryckande den halvgalna stämningen bakom kulisserna på Broadwayteatern. Nerver dallrar, det är mycket skrikande – väl mycket – i korridorerna. Dialogen peppras av giftiga repliker om den krassare sidan av konsten. Då Riggan behöver en ny skådespelare är alla upptagna med superhjälteroller. Han är förbluffad: ”Fan, satte de en slängkappa på honom med?” Det är syrligheter som tidigare singlats över taskspeleribranschen av till exempel Joseph Mankiewicz i ”Allt om Eva” (1950) och av Woody Allen i ”Stardust memories” (1980), nu uppdaterade för en tid då löjligt överkvalificerade talanger rekryteras till att spela superhjältar och trollkarlar. Grundidén är lik den i 2008 års ”The wrestler”, där Mickey Rourke var en avdankad fribrottare som skulle göra ett sista försök att åstadkomma något stort. Precis som Rourke, som i verkligheten hade gått från stjärna till freak, så spelar Keaton (som gjort Batman) mot sin egen bakgrund. Och liksom Rourkes Randy har Riggan en försummad dotter att återvinna. ”The wrestler” var sentimental, ”Birdman” är en komedi, men det är samma berättelse om senkommet manligt sökande efter pånyttfödelse. Det är ingen en slump att båda fäderna har döttrar. De ska erbjuda någon sorts modersinstinkter till vilka de vilsna männen kan vädja. Söner i film förväntas sällan ömka sina fäder. Det finns mycket spelglädje i ”Birdman”. Keaton, Zach Galifianikis som prövad medproducent, Edward Norton som oförutsägbar Stjärna – alla tycks njuta av att driva med sig själva och med branschen. Emma Stone får som sarkastisk dotter dras med den roll som är mest schablon. Iñárritu njuter som vanligt av att blanda bort korten för åskådarna. Hans specialitet är att låta historier och inre och yttre världar flyta in i och ur varandra. Det som känns mest eget i ”Birdman” är Iñárritus villighet att hålla dörren öppen till Riggans fantasivärld: vi glider från fejderna bakom kulisserna till spel på scenen till oväntade luftfärder med Riggan i hans solkiga trenchcoat. För Iñárritu tycks allt vara lika giltiga skildringar av verklighet. Det ger en känsla av en sorts kaoskraftdrivet svävande. Michael Keaton är född 1951 och slog igenom brett med Ron Howard-komedin ”Årets man” 1982. Han gjorde två filmer i rollen som den maskerade Gothamhjälten: ”Batman” (1989) och ”Batman – återkomsten” (1992) som båda regisserades av Tim Burton. I John Schlesingers ”Den objudna gästen” (”Pacific heights”) fick han visa sina psykopattalanger i rollen som en skräckinjagande hyresgäst hemma hos ett ungt par (Melanie Griffith och Matthew Modine). Härnäst lär Keaton dyka upp i kommande ”Kong. Skull Island”.


Internationell tecknarsolidaritet för Charlie Hebdo

Summary: Tecknare och satiriker världen över reagerar nu på terrorattentatet mot Charlie Hebdo. Bland de svenska reaktionerna finns namn som Charlie Christensen, Nina Hemmingsson och Lars Vilks.

Omedelbart efter terrorattentatet som lämnat tolv personer döda i Paris började reaktionerna från de mördade satirikernas kollegor strömma in. Ett av de första svaren kom den australiske tecknaren David Pope. Hans bild, föreställande en beväpnad terrorist som står framför en mördad tecknare med texten ”He drew first” (En engelsk ordlek, ungefär ”Han började”), fick omedelbart viral spridning.  ”I slutändan kan terrorister inte besegra idéer. Vårt uppdrag nu är att fortsätta göra det vi gör, att fortsätta driva med makten och i synnerhet de som utövar den med våld”, skriver Pope i samband med publiceringen på onsdagen, enligt AFP. Från svenskt håll har flera svenska serietecknare och satiriker uttryckt sorg och vrede över attentatet. ”Arne Anka”-tecknaren Charlie Christensen publicerade en tom serieruta med texten ”Teckning godkänd av extremister ur alla läger och helt i linje med deras vision för framtiden” på sin Facebook-sida under onsdagen. ”Man har liksom inte mera ord än att detta är ett attentat mot det fria ordet. När jag började teckna var det mest för att jag tyckte det var kul. Inser nu att det börjar bli en nödvändighet”, skriver Christensen i samband med illustrationen. Nina Hemmingsson publicerade på torsdagen en teckning föreställande en kvinna med en brinnande penna i en brinnande värld, som kommentar till händelserna.   Sammanlagt har dussintals tecknare världen över tecknat eller uttryckt sina reaktioner, däribland den sydafrikanske tecknaren Jonathan ”Zapiro” Shapiro och svenske Lars Vilks, som båda har gjort satir av profeten Muhammed och lever under hot. – Charlie Hebdos publicering ligger några år tillbaka i tiden och man kunde tänka sig att det skulle glömmas bort, men det gör det ju inte. Det finns uppenbarligen människor som kan gå länge och invänta rätt stund. Det här är en säkerhetsfråga som är väldigt svår att lösa, säger Vilks till TT. Ett fåtal medier har valt att publicera de mördade satirikernas kontroversiella teckningar under torsdagen, däribland svenska Expressen, spanska Mongolia och amerikanska Huffington Post. Flera röster inom media, däribland organisationen Reportrar Utan Gränser, uppmanar nu internationella medier att publicera teckningarna. DN.se har här publicerat några av Charlie Hebdos förstasidor.


Den heta guldbaggetrion

Summary: "Låt den rätte komma in", "Maria Larssons eviga ögonblick" och "De ofrivilliga" är alla nominerade till prestigefyllda guldbaggar för bästa film, foto, manus och regi.

På tisdagen tillkännegav Svenska filminstitutet nomineringarna till Guldbaggegalan. Och till ingens förvåning är det tre filmer som sticker ut ur mängden - kritikerfavoriterna "Låt den rätte komma in", "Maria Larssons eviga ögonblick" och "De ofrivilliga". Samtliga är nominerade i de fyra tunga kategorierna Bästa film, Bästa foto, Bästa manus och Bästa regi. Tomas Alfredsons socialrealistiska vampyrdrama "Låt den rätte komma in" har redan vunnit flera priser på filmfestivaler runt om i världen, höjts till skyarna av filmkritiker på båda sidorna av Atlanten och hamnat på prestigefyllda årsbästalistor. Nu kan Alfredson få pris även som bästa regissör och författaren John Ajvide Lindqvist - som skrivit manus baserat på sin egen roman med samma namn - kan bli årets bästa manusförfattare. Vilket skulle vara en storslagen final på ett filmår som präglats av en påtaglig vampyrtrend. Sammanlagt har "Låt den rätte komma in" fått fem guldbaggenomineringar. Regissören och manusförfattaren Jan Troell är en stark utmanare. Även om "Maria Larssons eviga ögonblick" inte blivit lika hyllad som Alfredsons vampyrdrama på hemmaplan var det Troells film som utsågs till svenskt Oscarsbidrag. Och tidigare i vinter blev "Maria Larssons eviga ögonblick" Golden Globe-nominerad. Filmen ligger också i täten inför Guldbaggegalan med hela åtta nomineringar. - Det var lite oväntat, men jag är ju rätt luttrad. Att få baggen ändrar ju inte på filmen, det går snarare att mäta i kronor och ören, säger Jan Troell till DN. Yngst i sammanhanget är regissören Ruben Östlund som drog blickarna till sig redan med debuten "Gitarrmongot" och som på sistone fått stående ovationer såväl hemma som ute i Europa för "De ofrivilliga" - en serie historier om skenande grupptryck och kommunikationssammanbrott. I likhet med "Låt den rätte komma in" har "De ofrivilliga" kammat hem fem guldbaggenomineringar. - Nu tittar alla på Youtube och jag tror det gör att man inte behöver så mycket sammanhang längre, ingen regissör som hela tiden pekar ut hur man ska se på filmen. Jag började med att göra skidfilmer och där finns inte någon handling direkt, säger Ruben Östlund till DN. Han har tidigare varit guldbaggenominerad i kategorierna kortfilm och dokumentärfilm. - Men man blir ju lika besviken varje gång man inte vinner. Och sen går man där med sitt vinglas och surar, säger Ruben Östlund. Guldbaggegalan äger rum den 12 januari 2009 på Cirkus i Stockholm. Evenemanget sänds även i SVT1.


Simon Staho

Summary: "Svensk film livrädd". Danske regissören Simon Staho har fyllt sina filmer med svenska skådespelare, "för att de är bäst i världen". Men han tycker att den svenska filmbranschen är i akut behov av en revolution.

Den ofta kritikerrosade regissören Simon Staho firar jul medan han samtidigt är upptagen med slutmixandet av sin nya film, "Kärlekens krigare", med svenska Josefin Ljungman i huvudrollen. I tidigare filmer har han använt sig av Mikael Persbrandt, Noomi Rapace, Lena Endre, Michael Nyqvist, Maria Lundqvist och Jonas Karlsson, för att bara nämna några. Filmteamet i övrigt är däremot alltid danskt. Det är, helt enkelt, de svenska skådespelarna han vill åt. - Det är för att de är så fantastiskt bra. De är välutbildade och seriösa. Det är inspirerande att arbeta med dem. Svenska skådespelare ser sig som konstnärer, förklarar Simon Staho på telefon från Köpenhamn. Gör inte danska skådisar det då? är den givna följdfrågan. Simon Staho drar på svaret. - Jag vill inte reta upp folk i onödan. Men säg så här. Svenska skådespelare är inte med i teve jämt och gör reklam för allt möjligt. Svenska skådespelare tas på stort allvar - och de tar sig själva på stort allvar. Det tycker jag är fantastiskt. Synd bara, fortsätter han, att deras fantastiska potential så sällan utnyttjas av den svenska filmbranschen. - Svensk film mår tyvärr inte bra, och det vet alla. Branschen lider av en cancer som kallas rädsla och som sprider sig överallt. De är rädda för att filmerna inte ska bli blockbusterhittar. Rädda för att inte tjäna tillräckligt med pengar. Rädda för att väcka motstridiga känslor. Det skapar filmer som inte lever upp till skådespelarnas kvalitet, vilket är oerhört sorgligt. Han menar att de som bestämmer i den svenska filmbranschen verkar vara rädda för starka, kreativa regissörer. - De vill ha en lydig tjänare, en prostituerad. Den svenska regissören ska göra filmen precis som han eller hon blir tillsagd. Annars blir regissören straffad. Och då blir resultatet därefter. Det finns en helt annan tradition i Danmark, enligt Simon Staho. En tradition som inleddes med Carl Theodor Dreyer på 1920-talet och som sedan har förts vidare, inte minst av Lars von Trier. - Det handlar om regissören som en konstnär, en rebell, nästan en helig vilde. En man eller kvinna som ingen kan kontrollera, vars filmer alla heller inte behöver tycka om. Det fanns i Sverige förut. Både Ingmar Bergman och Bo Widerberg var ju otroligt omstridda, många hatade deras filmer. Men det verkar ni ha glömt bort. - Man kan inte göra film för att bli älskad av alla. Riktigt bra filmer är nästan alltid sådana som hälften av publiken älskar och andra hälften hatar. Det verkar många inte förstå i Sverige just nu. Man är konfliktskygg och livrädd för att bli utskrattad eller utbuad. I stället görs alltför ofta filmer som på sin höjd kan väcka reaktionen "ja, det här var ju en trevlig upplevelse " På senare tid har Simon Staho dock sett vissa tecken på en svensk ljusning. Filmer som Jesper Ganslandts "Farväl Falkenberg", Jens Jonssons "Ping pong-kingen", Ruben Östlunds "De ofrivilliga" eller Tomas Alfredsons "Låt den rätte komma in" är underbart orädda och kaxiga, tycker han. - Nu gäller det bara att de får möjlighet att jobba vidare. Att de inte stoppas av alla som är rädda om sina positioner och känner sig hotade av en ny generation. Simon Staho lyfter fram sin egen medproducent, den regionala filmstödsfonden Film i väst, som ett exempel på en progressiv och modig aktör. - Jag tror inte att folk förstår hur mycket de har bidragit med. Det mesta av värde som gjorts i svensk film på senare år är deras förtjänst. Men det räcker ändå inte, konstaterar han vidare. - En revolution är nödvändig. De unga accepterar inte det som den svenska filmbranschen producerar. De får del av levande, starka, viktiga bilder på nätet, på Youtube. Då kan du inte skedmata dem med ljummet skräp på bio. Simon Staho, född 1972, är en dansk Simon Staho, född 1972, är en dansk filmregissör som bland annat har gjort filmerna "Dag och natt" och "Bang bang orangutang". Till våren är det premiär för hans nästa film, "Kärlekens krigare". Filmfakta: Andel som gått på bio (2007): Sverige 72 procent. Danmark 69 procent. Antal besök per invånare (2007): Sverige 1,7. Danmark 2,3. Inhemska filmers andel i procent av biobesöken (2006): Sverige 17,7. Danmark 22,3. Antal långfilmer producerade (2006): Danmark 21. Sverige 44. Källa: Kultursverige 2009 och Media Salles


Herr formgivare

Summary: Sven-Erik Skawonius var centralfigur i svensk konstindustri under 1930-60-talen. I dag är han märkligt bortglömd. Petter Eklund läser en aptitretande bok om formgivaren.

Märta Holkers aptitretande "Skawonius" (Albinsson & Sjöbergs Bokförlag) är ett fint, 83-sidigt exempel på att tegelstenar inte alltid är bäst. Formgivaren Sven-Erik Skawonius (1908-81) är märkligt bortglömd i dag, trots att han var en centralfigur i svensk konstindustri under 1930-60-talen. Alla dörrar tycktes öppnas för Skawonius, han blev scenograf, glaskonstnär på Kosta, konstnärlig ledare för Upsala-Ekeby och lärare på Konstfack. Elever minns honom som en stram och korrekt person som ännu på 1960-talet ville tilltalas "Herr Skawonius". Själv lyckades han skickligt förena styvnackade konstnärer till en imponerande enhet under Upsala-Ekeby-loggan. Hans folkhemsporslin för Karlskrona Porslinsfabrik var snyggt och funktionellt och hans scenografier och dräkter för teatrar, film och tv ansågs på sin tid genialiska. Formspråket var som hans klädstil: elegant och kultiverat. Men trots tidlösa kvaliteter satte glömskan in. Vad beror sådant på? Kanske saknade Skawonius den personliga knorr som till exempel Stig Lindberg och Marianne Westman hade, kanske berodde det på personligheten, en designkung måste helst vara medial skådis. Snabbt och sakligt berättar Holkers om Skawonius liv och verk, från Dramaten till porslinsfabriken, men också om anonyma produkter som bokband, tapeter, frimärken och vaxdukar. Holkers gör läsaren nyfiken på mer och den mångsidige Skawonius är värd att återupptäcka. Upptäckter finns det gott om även i den efterlängtade "Svensk keramik under 1900-talet" (Forum). Det är ett standardverk som nu dimper ner, fullmatat med bilder och notiser om keramiker och industrier, med signaturer och litteraturhänvisningar. I flera år har redaktören Bengt Nyström lett sin museitrupp i avsökandet av det keramiska landskapet. Utgångspunkten har varit slitvargen "Porslinsmärken av S.E. Vingedal", som gavs ut i sex upplagor 1949-1982. Nu har man slopat den utländska delen och bett verksamma keramiker att sända in material om sig själva. Det svindlar inför alla småfabriker som fallit i glömska och alla de som i dag drejar och bränner under de lokala horisonterna, på platser som Abbekås, Skivarp och Munkaskog. Här finns massor att hitta i över 1.800 uppslagsord. Signaturerna ger loppisjakten en ny dimension, man kan få reda på vem som ristar "LO" under grejorna eller vem "Tolla" är som gjort en så knasig ljusstake. Den oförtröttlige Nyström har också lett arbetet med ännu ett nytt standardverk, "Svenska möbler under fem hundra år" (Natur och Kultur). Ett knippe specialister berättar den stora historien från medeltid fram till i dag, med mycket nyfotograferat material ur gömmorna. Får man komplex över att inte riktigt veta skillnaden mellan senempire och biedermeier är det bara att slå upp och skaffa sig koll. Det är en gedigen och spränglärd bok utan kaffebordssjuka, en lärobok att återvända till under många år. På tur i fabrikerna Många känner inte till att Rörstrands porslinsfabrik låg i Stockholm i 200 år innan den växande staden tvingade den osande gamla fabriken att flytta. Boken "Rörstrand i Stockholm" av Carl-Henrik Ankarberg och Bengt Nyström (Stockholmia Förlag) är en ständig skattkammare med fascinerande stockholmiana, porslinshistoria och industriminnen. "Gefle Porslinsfabrik" av Tord Gyllenhammar och Björn Holm (Albinsson & Sjöbergs bokförlag) är en ny, utökad utgåva av Gyllenhammars bok från 1989. Mer berättelser och bättre bilder om fabriken "Pottan" som försvann 1979, men vars Arthur Percy-produkter och fabriksminnen omges av mycket samlande och entusiasm. Den hajpade svartvita Zebrakoppen gjordes på Gefle, bara en sådan sak. Arabia är Nordens största porslinsfabrik. Varumärket rankas i dag som näst starkast i Finland, efter ägaren Fiskars, och fabriken är en nationalskatt. På Designmuseo i Helsingfors visas till den 25 januari 2009 en utställning om Arabias 135-åriga historia. Katalog på 350 sidor med starkt bildmaterial släpps i januari. Den samtida keramiken smälter sina gränser. Det är en global rörelse som inte längre nöjer sig med krukor och vaser. Leran blir konst laddad med starka idéer. "Breaking The Mould" (Black Dog Publishing) ger en både spännande och lite övermäktig bild av hela 60 keramiker i den pågående frontutvecklingen.


Sverige bäst i Europa på kulturpolitik

Summary: Nästa år kommer Kulturutredningen med sina förslag. Många talar om den största förändringen av svensk kulturpolitik på över 30 år. DN har jämfört den svenska modellen med andra europeiska länders kulturstatistik.

Under lång tid har det varit svårt att få fram bra statistik som visar hur kultursektorn ser ut i olika länder. Fortfarande finns inga tillförlitliga siffror som visar hur mycket olika länder faktiskt satsar på kulturen. Men ett par stora enkätundersökningar har på senare år gett i alla fall vissa data om den allmänna kulturaktiviteten i olika länder. Och resultaten visar sig vara häpnadsväckande positiva för Sverige. - Vi har nått toppresultat i Europa, konstaterar Carl-Johan Kleberg, kulturpolitisk expert som under lång tid var utredningschef på Kulturrådet. Kleberg var även inblandad i arbetet med 1974 års kulturpolitiska reform. - Det undersökningarna visar stämmer inte riktigt med vad man ofta hör här hemma, fortsätter han. Jag kan tycka att det är lite underligt att de goda resultaten inte lyfts fram mer. Fast å andra sidan - kulturarbetare som är missnöjda kanske inte tröstas med att mycket är bättre i Sverige än på många andra håll. Vad visar då statistiken? Jo, att Sverige ligger i topp i Europa när det gäller andel av medborgarna som varje år tar del av olika former av kultur (se tabell intill). Sverige har även en stor andel sysselsatta inom kultursektorn (cirka 3,5 procent av hela arbetskraften), vilket är ett av de bästa måtten som finns tillgängliga när det gäller att mäta den samlade kulturaktiviteten i ett land. Dessutom är det bara danska hushåll som varje år lägg er större andel av sin hushållsbudget på olika former av kultur. Lägg till detta att svenskarna är det folk i Europa som oftast själva utövar någon form av kulturaktivitet på fritiden, så framträder en klart positiv bild av det svenska kulturklimatet. - Statistiken är tydlig, och säger att Sverige är outstanding på flera områden. Sedan kan man förstås alltid fråga sig om statistik är rättvisande, särskilt när man jämför mellan länder. Men i det här fallet får man nog säga att resultaten är tämligen gedigna, säger Sten Månsson, statistikansvarig på Kulturrådet. Därmed inte sagt att de positiva siffrorna i och för sig måste vara ett resultat av den svenska kulturpolitiken. - Vår långa folkrörelsetradition spelar förstås roll. Det finns inga siffror på det, men jag kan tänka mig att vi låg högt redan tidigare, innan 60- och 70-talets offensiva kulturpolitik, säger Svante Beckman, professor och föreståndare för det kulturpolitiska forskningsinstitutet Swecult. - Samtidigt ska man inte sticka under stol med att den svenska modellen för kulturpolitik, som egentligen bör kallas den typiskt nordiska, av många ses som framgångsrik, i alla fall inom vissa områden. Den nordiska kulturpolitiska modellen - som i korthet innebär ett stort statligt inflytande kopplat till ett nära samarbete med folkrörelserna - växte fram efter andra världskriget, i samband med det socialdemokratiska folkhemmet. En av de tidigaste satsningarna blev att bygga upp biblioteksväsendet. Det visade sig vara lyckat. Biblioteken är än i dag ett centralt inslag i den nordiska kulturpolitiken. Modellen byggde också på idéer om att se kultursektorn som en del av välfärdsbygget - kulturpolitiken sågs i princip som vilken socialpolitisk fråga som helst. Men det handlade också om att bilda och uppfostra folket, inte minst genom att göra den klassiskt "fina" kulturen tillgänglig för alla. På 1960- och 70-talet radikaliserades debatten och en ny strömning växte fram. Fokus lades på den folkliga kulturen, och på den enskilda människans delaktighet. Allt detta skulle i sin tur leda till "en bättre samhällsmiljö och bidra till jämlikhet". Ett viktigt inslag var för övrigt att den statliga kulturpolitiken skulle vara en motvikt till den kommersiella kulturens "skadliga inverkan". Denna nya kulturpolitik, från 1974, har i princip varit styrande sedan dess. Men samtidigt har en rad utvärderingar under åren pekat på brister i 70-talets modell. - Ett av de tydligaste målen med den tidigare politiken var att bryta de klassmässiga barriärerna inom kulturlivet. Det är högst tveksamt om det har lyckats. Ett annat, och växande, problem är att stora delar av den offentligt finansierade utbudet i dag främst utnyttjas av äldre. Det är en stor kulturpolitisk utmaning, konstaterar Svante Beckman. Men den traditionella modellen har också utmanats på andra sätt under senare tid. Gränsen mellan den "seriösa" kulturen och den kommersiella masskulturen har tunnats ut, inte minst i takt med att kvalitetsbegreppet i sig blivit mer omdiskuterat. Många nya kulturformer kräver också del av det statliga stödet, vilket skapar ökad konkurrens om anslagen. De traditionella institutionerna lider samtidigt av dålig ekonomi, eftersom det visat sig svårt att öka deras budget i takt med de faktiska kostnadsökningarna. Samtidigt började under 1980- och 90-talet alltmer fokus riktas mot att se kulturen som vilken näringsverksamhet som helst. Det hängde ofta ihop med EU-stödda regionala satsningar där kulturen sågs som ett sätt att locka turister. Snabbast gick denna förändring i Storbritannien, där näringslivet numera i stor utsträckning finansierar kulturlivet både lokalt och nationellt. - Tanken att få till en starkare koppling mellan kulturen och näringslivet har varit dominerande en längre tid. Frågan är vad som händer nu i finanskrisens spår. Möjligen kommer det offentligas roll att lyftas fram igen, säger professor Erling Bjurström vid Linköpings universitet. - Det finns heller inte mycket som tyder på att företagen är särskilt intresserade, i alla fall inte i Sverige, fortsätter han. Om något så minskar näringslivets kultursponsring. Förväntningarna, och farhågorna, inför den pågående Kulturutredningen är stora på många håll. Kulturrådets chef Kenneth Johansson har konstaterat att "Sverige har varit bra på att finansiera kultur, men vi måste bli bättre på visioner. Vad vill vi verkligen göra?" Ett annat område där den svenska kulturpolitiken uppenbarligen har haft svårt att lyckas är det som handlar om den kulturella mångfalden. Det finns ingen statistik tillgänglig som gör det möjligt att jämföra mellan olika länder, men i en rapport från Mångkulturellt centrum (år 2004), konstaterades att det var mycket svårt för kulturarbetare med utländsk bakgrund att komma in i det svenska kulturlivet. Exempelvis hade bara två procent av landets kulturchefer utländsk bakgrund, att jämföra med en femtedel av hela befolkningen. Kulturutredningen I juni 2007 tillsatte den nya borgerliga regeringen en kulturutredning med uppdrag "att se över kulturpolitikens inriktning och arbetsformer". Den ska vara färdig senast den 12 februari 2009 (www.sou.gov.se/kulturutredningen). Det har skvallrats om att utredningen kommer att föreslå ett ökat regionalt ansvar för kulturpolitiken. I början av december presenterade Kulturutredningen ett utkast till nya, kulturpolitiska mål som ska ersätta dem som slogs fast år 1974. Mycket är sig likt - som försvaret av yttrandefrihet, kulturarv och mångfald. Målet att kulturpolitiken ska "motverka kommersialismens negativa verkningar" har dock strukits. En alternativ kulturutredning, där kulturarbetare fritt fått lägga fram egna förslag, har också skapats. Se www.skuggutredningen.se 2006 satsade det offentliga Sverige 2006 satsade det offentliga Sverige 20,4 miljarder kronor på kulturella verksamheter. Staten stod för cirka 9,5 miljarder, landstingen för 2,5 miljarder och kommunerna för 8,4 miljarder. Den största finansiären av kulturen är dock hushållen, som varje år lägger cirka 45 miljarder kronor på kulturkonsumtion. Näringslivets sponsring av kultur uppgick år 2006 till 89,4 miljoner kronor (en minskning med 26 procent sedan 1998). ...export och import Sverige importerar mer kultur än vi exporterar (mätt i kronor). Det gäller särskilt tidningar/tidskrifter där vi importerar för cirka 60 miljoner kronor mer än vi exporterar. För böcker står importen för cirka 35 miljoner kronor mer än exporten. När det gäller musik (cd) samt konstverk och antikviteter är det tvärtom. Vi exporterar mer än vi importerar, även om skillnaden är relativt liten (fyra miljoner kronor för cd, sex miljoner för konstverk). Europas stora nettoexportör av kultur - i ekonomiska termer - är Storbritannien när det gäller böcker och tidskrifter samt Frankrike när det gäller konst och antikviteter. ...i Sverige (Kulturpengar i procent av offentliga utgifter) Bibliotek och litteratur 21 Folkbildning 21 Musik 16 Museer och utställningar 13 Teater och dans 13 Kulturmiljövård 6 Allmän kulturverksamhet 4 Stöd till kulturarbetare 2 Film och medier 2 Bild och form 2 Källa: Kultursverige 2009


Barn utan hemland

Summary: Med adresslapp om halsen, SVT 2 21.15. Omkring 70 000 barn sändes från Finland till Sverige under andra världskriget. I kvällens dokumentär berättar några av dem om sina öden.

Bland alla starka band mellan Sverige och Finland är ett av de starkaste de omkring 70 000 barn som under andra världskriget sändes från Finland till Sverige. Det är ett starkt band, men också sårigt för många av krigsbarnen; det var en traumatisk upplevelse att skickas till ett främmande land och ett språk de inte förstod. Många kan först nu, över sextio år senare, tala om och bearbeta sitt öde och sina upplevelser. 15 000 av de finska krigsbarnen blev kvar i Sverige. Många av dem är nu medlemmar i de krigsbarnsföreningar som började bildas för femton år sedan. Betecknande nog ökar antalet medlemmar. Dokumentärfilmaren Ylva Hemstad träffade en grupp krigsbarn i Bollnäs som planerade en resa tillbaka till Finland. De berättade, hon blev fascinerad. - Alla hade olika öden. Jag visste ju inte så mycket om historien tidigare, bara att det kom barn med adresslappar om halsen från Finland till Sverige under kriget. Ylva Hemstad följde med på resan. Av fyrtio timmar film har hon gjort den dokumentär på en och en halv timme som visas i kväll i SVT 2. Flera av krigsbarnen, nu pensionärer, talar i filmen om den bitterhet de känt både mot den finska mamma som skickade dem till Sverige och de svenska fosterföräldrar som efter kriget skickade dem tillbaka till Finland trots att de hade rotat sig i Sverige. De vittnar om känslan av att ha blivit ratade, lurade, svikna flera gånger. Det hände ofta att barn ur samma finska familj kom till olika fosterfamiljer i Sverige och att de skildes åt för att först långt senare träffas igen. Så skedde till exempel med syskonen Armo och Aira. - Vi är väl syskon, säger Armo i Ylva Hemstads film. - Ja, men jag känner mig mera som syskon med Rolf och Ulla (i den svenska fosterfamiljen), svarar Aira. - Så är det med mig också. Jag känner mer Lillemor som min syster, svarar Armo. Men med åren har känslorna också mildrats. Ett krigsbarn talar om att hon tidigare hade en hatkänsla mot Finland men att hon nu "kan ge sitt hjärta" till Finland. I efterhand är det lätt att förstå varför så många finska barn skickades till Sverige. I många fall kom de från stora barnfamiljer. Pappan hade sänts till fronten och i en del fall stupat. Mamman hade inte ekonomisk möjlighet att försörja hela barnaskaran. Många barn var sjuka och undernärda och hade sannolikt inte överlevt krigsåren. Den svenska Hjälpkommittén för Finlands barn erbjöd en räddning. - Det var lätt att skicka i väg barnen. Man kontrollerade inte om det var absolut nödvändigt. För tjugofem procent av dem som skickades angavs ingen orsak, säger den finländske forskaren Pertti Kavén i filmen. Reseledaren Christer Faberstedt, som krigsbarnet Armo heter i dag, hävdar att den finska staten gjorde stor skada genom kravet att alla krigsbarn skulle återsändas till Finland efter krigets slut. - Man gjorde det till en populationspolitisk fråga som kolliderade med barnens intressen, säger Pertti Kavén. Men Brita Stenius-Aarniala, ordförande för Centralförbundet för krigsbarnsföreningarna i Finland, nyanserar bilden: - Man kan inte generalisera. Det finns de som av hela sitt hjärta önskade att de blivit hemskickade och inte blev det. Och så finns det många som är lyckliga över att de fick stanna. Och så finns det många krigsbarn i Finland som är väldigt olyckliga för att de blev hemskickade. Alldeles bortsett från detta visar dokumentärfilmen, och krigsbarnsföreningarna i både Sverige och Finland, att krigsbarnen på äldre dagar svetsats samman av sina erfarenheter, goda och dåliga.


Ensamvarg med rätt att flyta

Summary: När Jonas Inde dyker upp igen i julhelgen blir det med en klämma om näsan. Som Fredrik i konstsimsfilmen ”Allt flyter” har Inde breddat sitt register ytterligare – men han spelar som vanligt den omöjliga ensamvargen.

Man kunde se det redan för 20 år sedan. I bara vinjetten till "Tommy Bohlin", de korta enmanssketcherna om den ensamma och misslyckade hårdrockaren, visade Jonas Inde att han besatt en speciell förmåga att på pricken personifiera typen som ingen vill vara, men som alla känner igen. Och så har det fortsatt. Jonas Inde var under 13 år medlem i Killinggänget och gjorde alla möjliga figurer: på scenen, i tevesketcher och i filmer. Gemensamt för dem alla var den där vanliga, småtragiske losersnubben. Den som egentligen har tappat allt för länge sedan - om han någonsin har haft det - men som lever kvar i sin egen värld där han fortfarande betyder något, där han fortfarande har vänner. Och nu dyker Jonas Inde upp igen. Eller ner, snarare. I Måns Herngrens nya film "Allt flyter", som har biopremiär på juldagen, spelar Jonas Inde 41-årige Fredrik, arbetslös och ensamstående, och som till råga på allt blir av med sin och kompisarnas innebandytid i den kommunala idrottshallen - Fredriks enda kitt till det sociala livet. Men genom tonårsdotterns konstsim får han en udda idé, de lönnfeta innebandygrabbarna ska bli konstsimmare. Det är bara det att samtidigt ska hans framgångsrika exfru flytta till London, dit dottern inte kan följa med och Fredrik måste slutligen bli pappa på riktigt. Och Jonas Inde kommer nu slutligen att kallas filmskådespelare, på riktigt. - Ja, nu har jag breddat mitt register. Men jag är en av dem som hävdar att alla komiker kan vara bra skådespelare, men att alla skådespelare inte kan vara bra komiker. Vi sitter i herrturken på Sturebadet i Stockholm, en miljö som har valts av pr-bolaget för att inspirera till prat om konstsim, kan man tro. Saken är dock att det är varmt som utanför en bastudörr, vilket också råkar vara fallet, och Jonas Inde har ett par rejäla röda rosor på kinderna efter att ha tjänstgjort i marknadsföringens sold en halv dag. Han dricker mineralvatten i djupa klunkar. Men jag undrar om inte allt du har gjort varit skådespeleri, bara det att när det handlar om komik så ska man kallas "komiker" i stället? - Jo, så är det kanske. Dessutom är man ju så mycket ett offer för omständigheterna, eller vad man ska säga, i det här yrket. Det beror ju helt på i vilket större sammanhang man förekommer som avgör hur man blir bedömd. Var det därför du hoppade av Killinggänget, för att du blev betraktad för snävt? - Det kan ligga något i det där, men nej, det fanns ingen medveten plan eller orsak från min sida. Och den sista filmen jag gjorde med dem var ju "Fyra nyanser av brunt", vilket verkligen var en film. I "Allt flyter" kommer Fredrik på en svensexa i kontakt med den för herrar rätt udda sporten konstsim. I början är kompisgängets ganska trubbiga försök till vackra synkroniserade vattenrörelser mest en ploj, och en pikant krydda på överklassfester, men efter att Fredrik förstått att det arrangeras ett världsmästerskap i konstsim för herrar utvecklas det till seriös, målmedveten träning med ett tydligt mål. Och Fredrik stångar sig blodig för att driva på det udda, egentligen rätt omöjliga, projektet. Som vanligt för Jonas Inde, alltså. - Jo, det har blivit många cowboyer, ensamvargar, för mig, säger han och lägger upp benen på en bastulav i någon sorts försök att lufta benen. Är det därför som du spelar så mycket tennis? I få idrotter är man så ensam, så utlämnad till sig själv, sina tankar och sin inre monolog som där. - Jag tror att det är precis så det ligger till. Det är samma sorts mentala terror, och vetskapen att "det här är min yta som jag själv måste ta kommandot över". Precis som i skådespeleri. Jag hävdar att det går en röd tråd mellan lögnaktige hantverkaren Hasse i SVT:s "Mäklarna", den buttre benknäckaren "Hanson" i TV 4:s dramaserie "Labyrint" och Fredrik i "Allt flyter". - Det håller jag verkligen med om. Det låter klyschigt, men en skådespelare behöver en massa verktyg för att göra olika roller och jag kände att jag saknade en del som jag visste att jag borde ha någonstans. Så när jag började spela in "Mäklarna" kom jag fram till att när jag kommer dit så ska jag bara skita i det! Va? - Javisst. Men det har verkligen inget med nonchalans att göra, utan sättet att ge blanka fan i hur det blir - att tänka på tennisen eller vad som helst - så tömmer jag mig, jag blir mindre prestationsorienterad … jag "nollar mig" och kan öppna mig för den jag ska spela mot. - Det var faktiskt så, att i första scenen som jag gjorde i "Mäklarna", mot Cecilia Frode, så blev det första gången i min karriär som jag har upplevt samspel. Hon bara öppnade dörren och så - tjoff! Och det var först då som jag började känna att det här jobbet var roligt, alltså riktigt roligt. - Sånt får man säkert lära sig på ett par månader i scenskolan, inte vet jag, men för mig lossnade det där och då. Det som möjligen är annorlunda i "Allt flyter" är att Fredrik visserligen är cowboyen som får en idé och driver den stenhårt framåt, ensam, men det handlar i större utsträckning om att driva på laget, att peppa och stötta de andra. - Mmm, men samtidigt kör han ju över sina lagkamrater och är den där ensamma, frustrerade omogna killen likt förbannat. En bra ledare ska ju alltid vara tvåa på något sätt, även om han bestämmer så måste han alltid underordna sig något större, och låta andra vara stjärnor. Som i film, det är därför det är så fel med fåfänga i det här yrket. - För mig är Fredrik en 41-årig förälder som ännu inte har blivit man. Han har inte sina prioriteringar klara för sig. Han är oresonlig, hopplös på att samarbeta, självupptagen … men på ett sätt som jag kan förlåta, han är det inte på det där dryga, arroganta sättet. Är han naiv, snarare? - Precis. Och han förstår ju gradvis att det är gruppen som är det viktiga, så han lär sig han också. Har Jonas Inde också lärt sig att det är gruppen som är det viktiga? - Njae … Det kommer väl för mig också. Men det var ju därför Umeå var så fel för mig under uppväxten. Det är en lagidrottsstad, och jag passade inte i lag. Så det var väl därför jag började spela tennis som en besatt när jag blev 28. Född 1967 i Sundsvall, uppväxt Född 1967 i Sundsvall, uppväxt i Umeå, men bor i Stockholm sedan många år. Tillsammans med skådespelerskan Meliz Karlge. I ungdomen spelade han bland annat fotboll. "Men jag var ingen lagspelare, om vi förlorade med 4-2 och jag hade gjort våra två mål så jublade jag efteråt." I stället fastnade han som vuxen för tennis, och han spelar i veteranligan. Han är även låtskrivare. På Martin Stenmarcks album "Nio sanningar och en lögn" har Jonas Inde bidragit med fyra av låttexterna, och på "Det är det som pojkar gör när kärleken dör" skrev han titelspåret. "Men jag skulle gärna skriva åt någon sångerska. Helst Christina Lindberg eller Charlotte Perrelli, mina favoritsångerskor." Jonas Inde har också skrivit den självbiografiska romanen/reseskildringen "Too fast for love" med illustrationer av Martin Kellerman. Film- och teveroller i urval: "Tommy Bohlin" "I manegen med Glenn Killing" "Nilecity 105,6" "Percy tårar" "Torsk på Tallinn" "Fyra nyanser av brunt" "Mäklarna" "Labyrint" "Allt flyter" - biopremiär 25/12.


Spelen som säljer skivorna

Summary: Artister och band som figurerar i populära musikdatorspel som "Guitar Hero", "Singstar" och "Rockband" kan dubblera sin skivförsäljning. Datorspelen kan mycket väl vara skivbranschens sista utpost. Eller deras undergång.

Det är ingen nyhet att skivbranschen och spelbranschen delar säng. Musikförlagen har länge sålt in låtar med såväl nya som etablerade artister till heta spel. Och musiken till populära spelserier, som "Grand Theft Auto", släpps på skiva. Det rör sig om samma synergier som med film- och till viss del musikalbranschen. Men på sistone har läget dragits till sin spets, i takt med att sociala datorspel där musiken står i centrum blivit allt populärare. Den senaste storsäljaren är "Rockband 2", som DN:s spelrecensent Axel Björklund gav högsta betyg med det lyckliga utropet: "Det roligaste jag någonsin spelat!" I sin årskrönika konstaterade DN:s spelkrönikör Susanne Möller att "trenden med 'Singstar', 'Guitar hero', 'Scene it' och 'Wii fit' i topp på försäljningslistorna visar att den spelande skaran har blivit större - gränserna för vad som kallas spel flyttas". Skivbolagen lär förtjust gnugga händerna. Band och artister som figurerar i de populära "lekspelen" ökar även sin skivförsäljning dramatiskt, rapporterar AP. Gamla dängor av Blondie, Nirvana och Red Hot Chili Peppars har till exempel gått en kommersiell comeback till mötes lagom till julhandeln. I många fall rör det sig om en anmärkningsvärd dubblering av försäljningssiffrorna. Ja, i en tid där allt färre köper skivor och allt fler köper spel tycks just spelbranschen ha blivit skivbranschens sista utpost. Men frågan är om det är en hållbar lösnining på sikt. Redan i dag har allt fler artister börjat vända sig direkt till spelutvecklarna med sin musik och medvetet hoppat över skivbolagen som mellanhand. Ett talande exempel. Rockveteranerna Aerosmith drog in mer pengar på spelet "Guitar Hero: Aerosmith" än på något av sina två senaste album. Även The Beatles har fått ett eget lekspel. Och storsäljande The Killers kombinerade sitt senaste albumsläpp med att släppa några nya låter exklusivt till just "Guitar Hero". - Många band kommer att lämna sina skivbolag om de får bättre exponering genom den här sortens datorspel, säger Michael Pachter, analytiker på Wedbush Morgan, till AP. Det slutar inte där. I USA har emostjärnor som Panic at the Disco och Dashboard Confessional åkt på särskilda "Rockband"-turnéer, där deras framföranden varvas med "Rockband"-sessioner där personer ur publiken intar scenen. Musikspelen har, kort sagt, blivit en del av musikbranschens ekosystem. Något förenklat är utvecklingen kopplad till ett attitydskifte i spelbranschen som kan spåras tillbaka till 1996. Det var då industrirockarna Nine Inch Nailes gjorde originalmusiken till det banbrytande actionspelet "Quake", medan technostjärnorna The Chemical Brothers och Prodigy skapade musiken till "Wipeout". Detta var fröet till den mall som numera gäller snart sagt alla racing- och extremsportspel, med "Tony Hawks ProSkater" som tongivande exempel. Musiken blev en del av varumärket. Och nästa steg är redan här. I "Guitar Hero: World Tour" kan användarna göra egna låtar och ladda upp dem så att även fullständiga främlingar fåpr tillgång till dem. Det innebär i förlängningen att hela Guitar Hero- och Rockband-vågen på sikt kan börja konkurrera med sociala communitys som Myspace och strömmade helhetslösningar som Spotify när det kommer till att hitta ny musik. Eller som Kai Huang, vd på RedOctane som utvecklade "Guitar Hero"-serien, föga blygsamt säger till AP: - Musikdatorspelen kommer inom kort vara världens största plattform för musikdistribution.


Skratt på bok

Summary: Störst, bäst - och nu också roligast? I USA är komedin lika fin som tragedin och det ges ut ovanligt många humoristiska böcker. Boklördag frågar hur det gick till.

Nu är det fint att vara rolig. Amerikanerna klassar komedi lika högt som tragedi. USA har länge gått i bräschen för kvalitetshumor och det senaste decenniet måste beskrivas som närmast en guldålder. - Det är ingen slump att de bästa författarna också är de roligaste författarna, säger Susan Morrison, redaktör på The New Yorker. I nedladdningarnas och Internets tidevarv har västvärlden kunnat skratta åt Tina Fey, Sarah Silverman och "Conan O'Brien", tidningar som The Onion och McSweeny's Quarterly Concern, för att inte tala om tv-serier som "Curb your enthusiasm", "Arrested developement" och "South Park". Den brittiska tidningen Guardian erkänner att britterna, egentligen de enda utmanarna inom fältet, har tappat greppet (12/11). Den amerikanska humorn har spritt sig in i litteraturens värld, där tragedin, liksom hos alla finkulturella (läs konservativa) medier har haft extra stort mandat. Den starkast lysande stjärnan är David Sedaris som med sina noveller om hur det är att växa upp som bög i North Carolina har skaffat sig en enorm skara fans. Kring honom har en mängd nya förmågor fötts: Alan Zweibel, Gary Shteyngart, Patricia Marx, Joe Keenan och Sam Lipsyte. Författare som kan få en att skaka på huvudet i fascination över hur mycket fyndighet, genialitet och ironi som kan rymmas i en enda mening. Något som inträffar mer sällan vid läsning av svensk, fransk eller tysk litteratur (Daniel Kehlmann är undantaget som bekräftar regeln). Anledningen till att USA har så många humoristiska förmågor är, som jag ser det, att man i USA förlänat humor en helt annan status. Och att det i USA finns fler plattformar att utveckla humoristiskt skrivande på. The New Yorker, landets kanske mest prestigefyllda tidskrift, ägnar en hel avdelning åt humor, Shouts & murmur, där skribenter som Woody Allen och David Sedaris skriver. Och 1997 instiftades The Thurber Prize, ett prestigefyllt litteraturpris, som delas ut årligen till en amerikansk författare av humoristisk excellens. Susanne Jaffe är vd för The Thurber House, organisationen bakom priset. När jag frågar henne om hon kan se en röd tråd mellan vinnarna svarar hon att vad de flesta har gemensamt är att de har skrivit för tv och för The New Yorker. När jag andas det faktum att tragedi traditionellt ansetts finare blir Jaffe alldeles upphetsad. - Oh, listen, folk säger att det är finare och viktigare att skriva tragedi, men det är inte sant! Många gånger kan man förmedla sitt budskap bättre med hjälp av humor. I USA finns begreppet "staff writer", vilket saknar svensk översättning, eftersom yrket knappast existerar i Sverige. Det är någon som sitter dagarna i ända och skriver manus för tv-serier, hittar på komiska scener och fyndiga kommentarer. En bättre skola för humoristiskt författande torde inte finnas. Den enda nackdelen är att folk gärna blir kvar inom tv. - Tv snor många av de duktiga författarna. Det är bara att välja, vill du bo på Hawaii eller i en fuktig skrivarlya i stan? säger Larry Doyle, manusförfattare för "The Simpsons" och "Beavies & Butthead", krönikör för The New Yorker och årets vinnare av The Thurber Prize. Doyle vann priset för sin debut "I Love You, Beth Cooper", en svettdoftande tonårsskildring om plugghästen som får hänga en hel kväll med skolans fånigt snygga hejarklacksledare. "Sinnessjukt rolig" utropade New York Times. Tonåringar är ett tacksamt tema för humor menar Doyle. De är "så kapabla att göra bort sig". Vad är den största skillnaden mellan att skriva för "Simpson" och att skriva skönlitteratur? - När jag skrev boken slapp jag lyssna till en chef som tjatade om "opassande skämt" och "anpassa sig efter målgrupp". - En av mina förläggare ville att jag skulle ta bort ordet "vermicelli" (tunn spagetti) ur boken. "Aldrig i livet", sa jag. Larry Doyle lärde sig många humorknep från andra "staff writers". Men han påpekar att utan en genuin känsla för komik blir tricken bara en fernissa över ett murket golv. - Upptäcker jag att jag har använt för många mallade skämt går jag tillbaka och tar bort dem. Susan Morrison, redaktör för Shouts & murmurs på The New Yorker, säger att tidningen alltid skattat humor högt. - När Harold Ross grundade tidningen på 1920-talet refererade han alltid till den som "the comic weekly". Humor var viktigt för tidningens dna redan från början. - Men lika viktigt är att våra ickelitterära texter är roliga, skrivna på ett humoristiskt sätt av smarta, fyndiga människor. Susan Morrison menar att det för de roligaste författarna, i motsats till de roligaste komikerna och skådespelarna, handlar om kontroll, ton, nogsamt kalibrerade meningar. "Det komiska hänför sig till den rena intelligensen" skrev den franske filosofen Henri Bergson i sin "Skrattet - en undersökning av komikens väsen" (1928). Amerikanerna ger honom rätt. Thurber House är en litterär organisation Thurber House är en litterär organisation som hyllar minnet av det humoristiska geniet James Thurber (1894-1961) genom skrivarkurser, författarträffar och The Thurber Prize, som delas ut i New York varje höst. I år gick priset till Larry Doyle för debutboken "I Love You, Beth Cooper". Doyle skriver manus till teveserierna "The Simpsons" och "Beavis & Butthead". New York Times skrev att boken är "sinnessjukt rolig". Andra kända namn i den komiska vågen är bland annat Alan Zweibel, Patricia Marx, Gary Shteyngart och David Sedaris. Sedaris har just kommit ut med boken "When You Are Engulfed In Flames" (Little Brown). På svenska finns "Naken" (Bazar förlag, 2007). Samma år kom Shteyngarts roman "Absurdistan" på svenska (Natur & Kultur).


En riktigt magisk julshow

Summary: Det är ett makalöst tryck när The Magic Numbers uppträder på Hornstull strand i Stockholm. De fyller julklappssäcken med vemod, hopp och vackraste stämsång.

The Magic Numbers Julshow Scen: Hornstull Strand, Stockholm Det finns band som spelar snyggt och det finns band som spelar med hjärtat. Sverigevännerna The Magic Numbers gör bådadera och fyller julklappssäcken med vemod, hopp och vackraste stämsång. Den souliga folkpopen dominerar första halvan av konserten och trycket är makalöst redan i andra låten ”This is a song”. Västkustharmonierna har bitvis polerats upp med ett drivet 80-talsskimmer och ett av smakproven från bandets kommande album drar samtidigt mer åt det storslagna Arcade Fire-hållet. Däremellan fogar syskonkvartetten från London ihop låtarna till små medleyn med blinkningar till såväl Kate Bush som Curtis Mayfield innan julstämningen brakar loss på allvar. ”Allvarligt talat, det där var otroligt! Ska vi bara spela julsånger nu?” undrar en tagen Romeo Stodart efter att ha plockat fram banjon och fått hela publiken att stämma upp i ”Stilla natt”. Eftersom sångaren missade flyget till Stockholm i fredags har bandet klämt in två utsålda julshower på lördagen men några trötthetstecken märks inte det minsta ens när klockan och extranumren passerat midnatt. Debutens ”Wheels on fire” glider över i The Pogues obetalbara julklassiker ”Fairytale of New York”. Då har gränsen mellan band och publik för länge sedan suddats ut. För vid sidan av tidlösa melodier och effektiva tempoväxlingar har The Magic Numbers styrka alltid legat just i förmågan att montera ner allt motstånd på ett fullständigt bedårande vis. Johanna Paulsson musik@dn.se


En riktigt magisk julshow

Summary: Det är ett makalöst tryck när The Magic Numbers uppträder på Hornstull strand i Stockholm. De fyller julklappssäcken med vemod, hopp och vackraste stämsång. Musik

The Magic Numbers Julshow Scen: Hornstull Strand, Stockholm Det finns band som spelar snyggt och det finns band som spelar med hjärtat. Sverigevännerna The Magic Numbers gör bådadera och fyller julklappssäcken med vemod, hopp och vackraste stämsång. Den souliga folkpopen dominerar första halvan av konserten och trycket är makalöst redan i andra låten ”This is a song”. Västkustharmonierna har bitvis polerats upp med ett drivet 80-talsskimmer och ett av smakproven från bandets kommande album drar samtidigt mer åt det storslagna Arcade Fire-hållet. Däremellan fogar syskonkvartetten från London ihop låtarna till små medleyn med blinkningar till såväl Kate Bush som Curtis Mayfield innan julstämningen brakar loss på allvar. ”Allvarligt talat, det där var otroligt! Ska vi bara spela julsånger nu” undrar en tagen Romeo Stodart efter att ha plockat fram banjon och fått hela publiken att stämma upp i ”Stilla natt”. Eftersom sångaren missade flyget till Stockholm i fredags har bandet klämt in två utsålda julshower på lördagen men några trötthetstecken märks inte det minsta ens när klockan och extranumren passerat midnatt. Debutens ”Wheels on fire” glider över i The Pogues obetalbara julklassiker ”Fairytale of New York”. Då har gränsen mellan band och publik för länge sedan suddats ut. För vid sidan av tidlösa melodier och effektiva tempoväxlingar har The Magic Numbers styrka alltid legat just i förmågan att montera ner allt motstånd på ett fullständigt bedårande vis. Johanna Paulsson musik@dn.se


The Magic Numbers julshow framflyttad

Summary: The Magic Numbers fick ställa in sin julshow på fredagen efter att sångaren missat flygplanet till Stockholm. En extraspelning har satts in på lördagen.

Spelningen på Strand vid Hornstull i Stockholm fick ställas in efter att The Magic Numbers sångare Romeo fick problem med sitt pass. Han kom aldrig med flygplanet till Stockholm, skriver konsertarrangören Luger på sin hemsida. För fans som är kvar i Stockholm under lördagen finns dock möjlighet till att se bandet. En extraspelning har satts in och biljetter till fredagens spelning gäller även för den. De som inte har möjlighet att gå får pengarna tillbaka.


Tillbaka till originalet

Summary: Dirigenten Kent Nagano har ledande positioner på båda sidor Atlanten. Men Bruckners åttonde symfoni - i originalversionen - blir hans första möte med Kungliga Filharmonikerna.

Kent Nagano är van att flyga kors och tvärs mellan Nordamerika och Europa, även om den kommande helgens Sverigebesök innebär första mötet med Kungliga Filharmonikerna. Schemat är så späckat att han knappt hinner med en intervju. Men när DN når honom på mobilen har han fått en oväntat lång paus. - Tibern har hotat att svämma över och dränka Rom så vi fick avbryta repetitionerna tidigt i dag på grund av evakuering, berättar han. Det har varit en märklig dag. Då har Nagano dessutom lämnat en extrem snöstorm bakom sig i Montreal, där han innehar en av sina chefspositioner. Sitt internationella genombrott fick han på 80-talet med Londonsymfonikerna när Frank Zappa bad honom framföra hans orkesterverk. På repertoaren står lika gärna klassisk som nyskriven musik och i Stockholm tar han sig an Anton Bruckners åttonde symfoni. Det är ett senromantiskt verk som så ofta i fallet med den österrikiske 1800-talstonsättaren finns i flera olika utgåvor. Eftersom Nagano strävar efter att sätta fokus på "revolutionären Bruckner" har han valt den första originalversionen, redigerad av Leopold Nowak. - Bruckners studenter och vänner försökte rädda honom från offentlig förnedring och rådde honom att polera partier som de upplevde som chockerande. Men det är dessa aspekter av originalversionerna som etablerar Bruckner som en så stark visionär. - I fallet med Bruckners åtta är särskilt första satsen lite mer utdragen och avslutas med starka tuttipartier som i senare versioner förändrats till mer intima, kammarmusikaliska rörelser, förklarar Nagano. - Det skulle vara fascinerande att tala med Bruckner. Trots revideringarna förstörde han aldrig originalversionerna, vilket många andra tonsättare som Brahms gjorde. Från början siktade Nagano på att bli advokat eftersom han var intresserad av utrikespolitik, diplomati och utlandstjänst. I stället fastnade han för musiken. Ett internationellt språk som tycks stå över tid, internationella gränser och kulturella skillnader, konstaterar han. På ett liknande sätt talar han om att de stora mästerverken är uttryck för mänskligheten som gör det svårt att separera en konstnär från sin tid. - Utifrån det är det fascinerande att Bruckners Europa, och i synnerhet Bruckners Österrike, var väldigt likt dagens internationella kliMat av globala spänningar. Som fjärde generationens japansk-amerikan växte Nagano upp i Morro Bay mellan Los Angeles och San Francisco, och återvänder ständigt till hemtrakterna. - I Tyskland använder vi ordet Heimat. Det kan betyda en rad olika saker men i min relation till Kalifornien innebär det ett speciellt band till naturen där. Vildmarken på den norra delen av Stillahavskusten är fascinerande vacker, säger världsdirigenten och beskriver bergen som kontrasterar mot havet och jättelika redwoodträd. - Natur och samhälle har varit temat i litteratur och musik sedan begynnelsen. Vi lever alla i en allt mindre värld där stadskärnorna har blivit allt större, så det är svårt att undvika dem även om man vill. Det kan ibland göra att vi blir isolerade från den natur vi är en del av. Kent Nagano är född 1951 och har Kent Nagano är född 1951 och har en examen i både musik och sociologi. Vägen till världsdirigent gick via kompositionsstudier och säsongen 2008/2009 är hans trettionde och sista som musikalisk ledare för Berkeley Symphony Orchestra. Han är också chefdirigent för Bayerische Staatsoper i Tyskland samt 75-årsfirande Orchestre Symphonique de Montréal i Kanada. Han reflekterar över orkestrarnas åldersskillnad: "I Den nya världen, Nordamerika, innebär 75 år en ganska etablerad tradition. Men när Montrealorkestern grundades var Bayerisches Staatsorchester redan över 400 år gammal. Det är ett lustigt perspektiv att tänka på."


Tillbaka till originalet

Summary: Dirigenten Kent Nagano har ledande positioner på båda sidor Atlanten. Men Bruckners åttonde symfoni – i originalversionen – blir hans första möte med Kungliga Filharmonikerna.

Kent Nagano är van att flyga kors och tvärs mellan Nordamerika och Europa, även om den kommande helgens Sverigebesök innebär första mötet med Kungliga Filharmonikerna. Schemat är så späckat att han knappt hinner med en intervju. Men när DN når honom på mobilen har han fått en oväntat lång paus. – Tibern har hotat att svämma över och dränka Rom så vi fick avbryta repetitionerna tidigt i dag på grund av evakuering, berättar han. Det har varit en märklig dag. Då har Nagano dessutom lämnat en extrem snöstorm bakom sig i Montreal, där han innehar en av sina chefspositioner. Sitt internationella genombrott fick han på 80-talet med Londonsymfonikerna när Frank Zappa bad honom framföra hans orkesterverk. På repertoaren står lika gärna klassisk som nyskriven musik och i Stockholm tar han sig an Anton Bruckners åttonde symfoni. Det är ett senromantiskt verk som så ofta i fallet med den österrikiske 1800-talstonsättaren finns i flera olika utgåvor. Eftersom Nagano strävar efter att sätta fokus på ”revolutionären Bruckner” har han valt den första originalversionen, redigerad av Leopold Nowak. – Bruckners studenter och vänner försökte rädda honom från offentlig förnedring och rådde honom att polera partier som de upplevde som chockerande. Men det är dessa aspekter av originalversionerna som etablerar Bruckner som en så stark visionär. – I fallet med Bruckners åtta är särskilt första satsen lite mer utdragen och avslutas med starka tuttipartier som i senare versioner förändrats till mer intima, kammarmusikaliska rörelser, förklarar Nagano. – Det skulle vara fascinerande att tala med Bruckner. Trots revideringarna förstörde han aldrig originalversionerna, vilket många andra tonsättare som Brahms gjorde. Från början siktade Nagano på att bli advokat eftersom han var intresserad av utrikespolitik, diplomati och utlandstjänst. I stället fastnade han för musiken. Ett internationellt språk som tycks stå över tid, internationella gränser och kulturella skillnader, konstaterar han. På ett liknande sätt talar han om att de stora mästerverken är uttryck för mänskligheten som gör det svårt att separera en konstnär från sin tid. – Utifrån det är det fascinerande att Bruckners Europa, och i synnerhet Bruckners Österrike, var väldigt likt dagens internationella klimat av globala spänningar. Som fjärde generationens japansk-amerikan växte Nagano upp i Morro Bay mellan Los Angeles och San Francisco, och återvänder ständigt till hemtrakterna. – I Tyskland använder vi ordet Heimat. Det kan betyda en rad olika saker men i min relation till Kalifornien innebär det ett speciellt band till naturen där. Vildmarken på den norra delen av Stillahavskusten är fascinerande vacker, säger världsdirigenten och beskriver bergen som kontrasterar mot havet och jättelika redwoodträd. – Natur och samhälle har varit temat i litteratur och musik sedan begynnelsen. Vi lever alla i en allt mindre värld där stadskärnorna har blivit allt större, så det är svårt att undvika dem även om man vill. Det kan ibland göra att vi blir isolerade från den natur vi är en del av. Johanna Paulsson musik@dn.se 08-738 10 00 ! I helgen, den 20 och 21 december, leder Kent Nagano Kungliga Filharmonikerna i Bruckners åttonde symfoni på Stockholms Konserthus.


I skuggan av myten

Summary: I sin bok om Ulf Lundell gör journalisten Håkan Lahger ingen skillnad på rock och liv. Malena Rydell läser och förstår om Ulf Lundell tröttnat på pojkarna längst fram. BÖCKERHåkan Lahger”Den vassa eggen. Ulf Lundells kreativa kaos”Norstedts

I antologin ”Pittstim” inser skribenterna att män har mer att frukta i manlighetskulturen än i feminismen. Detsamma verkar gälla för Ulf Lundell. Om inte annat märks det när han hunsar pojkarna längst fram numera, som när hans ”Unplugged”-turné nådde Stockholm och han gormade om någon så bara lade in en snus. Han var rolig. Ulf Lundell tycks trött på pojkarna längst fram och vad de gjort med hans image helt enkelt. 1988 skrev han i ett brev till sin producent Kjell Andersson att ”jag vet bara att jag inte tänker bli min egen myt och därmed ett offer för den”. Vi vet hur det gick. Brevet är med i Håkan Lahgers bok ”Den vassa eggen. Ulf Lundells kreativa kaos”. Där höljs Ulf Lundell i så många manlighetsmyter att Lundell själv ligger i lä. Lahgers tes är att på skivan ”Den vassa eggen” lämnar Ulf Lundell rockhistorien och ”uppfinner rockmusiken på nytt”. Det är en av de bästa svenska skivor som gjorts, det håller jag med om. Men i själva verket är ”Den vassa eggen” ett dubbelalbum från rockmusikens själva hjärtslitande centrum, där för övrigt artister av alla könen huserar, soulballaderna och countryhistorien sitter i väggarna. Att han sjunger om barn som skriker och barnvagnar som släpas i trappor förstärker ju bara rockfiktionen. I låten ”Äktenskap” gör Lundell en inverterad bröllopsvals – bokstavligen och i valstakt – som markerar utträdet ur detsamma. Han gestaltar en skilsmässa – och romantiserar den som fan. Han kör bilar ner i Atlanten. Håkan Lahger satt i ett innebandyrum och grät tyst till låtarna: ”Äntligen kände jag mig förstådd, sedd på ett sätt ingen sett mig och mitt liv tidigare.” Där och då blir Ulf Lundell den maximala rockhjälten. Han stiger ner till innebandyrummets smuts och svingar sitt rockmytiska trollspö. Han gör det så skickligt att Håkan Lahger inte ens märker vad det är som händer: hur smutsen, poff!, mystifieras. När Bruce Springsteen gjorde sin skilsmässoskiva, ”Tunnel of love”, menar Lahger, så lät han ”det konstnärliga uttrycket gå före livet”. Men inte Lundell inte, han kan inte separera liv och konst. ”Konsten får rätta sig efter livet”, och det är här han ”blir vår tids August Strindberg”. Jag hör knarret från Strindberg som roterar i sin grav och från rockjournalistik på tomgång. Det största problemet med Lahgers tro på att rock är liv – att ”Den vassa eggen” är Ulf Lundells skilsmässa, varken mer eller mindre – är att han inte har något som helst aktivt förhållningssätt till hur Ulf Lundell använder sitt liv. Han har så fullt upp med att bena ut vad han använder. En hund, en barnvagn? Det är som om den romantiska abstraktionsnivån i rocken inte får benämnas. Som om det mest förbjudna är att avslöja Ulf Lundells konstformel: förmågan att göra verkligheten lite mera fiktiv och ”magisk”. Och jag bara undrar, vad är det som står på spel? Ulf Lundell kanske kan skriva sin nästa roman om det? Förresten, är det inte just vad han gör i varje bok. Malena Rydell litteratur@dn.se


I skuggan av myten

Summary: I sin bok om Ulf Lundell gör journalisten Håkan Lahger ingen skillnad på rock och liv. Malena Rydell läser och förstår om Ulf Lundell tröttnat på pojkarna längst fram. BÖCKER) Håkan Lahger) ”Den vassa eggen. Ulf Lundells kreativa kaos” ) Norstedts)

I antologin ”Pittstim” inser skribenterna att män har mer att frukta i manlighetskulturen än i feminismen. Detsamma verkar gälla för Ulf Lundell. Om inte annat märks det när han hunsar pojkarna längst fram numera, som när hans ”Unplugged” -turné nådde Stockholm och han gormade om någon så bara lade in en snus. Han var rolig. Ulf Lundell tycks trött på pojkarna längst fram och vad de gjort med hans image helt enkelt. 1988 skrev han i ett brev till sin producent Kjell Andersson att ”jag vet bara att jag inte tänker bli min egen myt och därmed ett offer för den” . Vi vet hur det gick. Brevet är med i Håkan Lahgers bok ”Den vassa eggen. Ulf Lundells kreativa kaos” . Där höljs Ulf Lundell i så många manlighetsmyter att Lundell själv ligger i lä. Lahgers tes är att på skivan ”Den vassa eggen” lämnar Ulf Lundell rockhistorien och ”uppfinner rockmusiken på nytt” . Det är en av de bästa svenska skivor som gjorts, det håller jag med om. Men i själva verket är ”Den vassa eggen” ett dubbelalbum från rockmusikens själva hjärtslitande centrum, där för övrigt artister av alla könen huserar, soulballaderna och countryhistorien sitter i väggarna. Att han sjunger om barn som skriker och barnvagnar som släpas i trappor förstärker ju bara rockfiktionen. I låten ”Äktenskap” gör Lundell en inverterad bröllopsvals – bokstavligen och i valstakt – som markerar utträdet ur detsamma. Han gestaltar en skilsmässa – och romantiserar den som fan. Han kör bilar ner i Atlanten. Håkan Lahger satt i ett innebandyrum och grät tyst till låtarna: ”Äntligen kände jag mig förstådd, sedd på ett sätt ingen sett mig och mitt liv tidigare.” Där och då blir Ulf Lundell den maximala rockhjälten. Han stiger ner till innebandyrummets smuts och svingar sitt rockmytiska trollspö. Han gör det så skickligt att Håkan Lahger inte ens märker vad det är som händer: hur smutsen, poff!, mystifieras. När Bruce Springsteen gjorde sin skilsmässoskiva, ”Tunnel of love” , menar Lahger, så lät han ”det konstnärliga uttrycket gå före livet” . Men inte Lundell inte, han kan inte separera liv och konst. ”Konsten får rätta sig efter livet” , och det är här han ”blir vår tids August Strindberg” . Jag hör knarret från Strindberg som roterar i sin grav och från rockjournalistik på tomgång. Det största problemet med Lahgers tro på att rock är liv – att ”Den vassa eggen” är Ulf Lundells skilsmässa, varken mer eller mindre – är att han inte har något som helst aktivt förhållningssätt till hur Ulf Lundell använder sitt liv. Han har så fullt upp med att bena ut vad han använder. En hund, en barnvagn Det är som om den romantiska abstraktionsnivån i rocken inte får benämnas. Som om det mest förbjudna är att avslöja Ulf Lundells konstformel: förmågan att göra verkligheten lite mera fiktiv och ”magisk” . Och jag bara undrar, vad är det som står på spel Ulf Lundell kanske kan skriva sin nästa roman om det Förresten, är det inte just vad han gör i varje bok. Malena Rydell litteratur@dn.se