Konstnären som klättrare, en evig historia

Summary: På 1930-talet skrev författaren Klaus Mann romanen ”Mefisto”, om skådespelaren som säljer sig till makten. Den förbjöds av nazisterna, men har återuppstått i flera versioner för scen och film. Nu även på Stockholms stadsteater.

Klaus Manns roman ”Mefisto” är aktuell på scen igen. Den unge dramatikern Christoffer Mellgrens version har premiär på Stockholms stadsteater den 9 januari i regi av Ragnar Lyth. För snart trettio år sedan medverkade Ariane Mnouchkines franska scenversion och István Szabos ungerska film till att förbudet mot romanen hävdes. För sextiofyra år sedan tog andra världskriget slut. För sjuttiotre år sedan publicerades och förbjöds ”Mefisto”, alltså efter nazisternas maktövertagande och före andra världskrigets utbrott. 1936, 1979 och 2009: Karriäristen Hendrik Höfgen säljer sig till makten och klättrar mot toppen under tre väsensskilda epoker med ett allt längre perspektiv tillbaka på andra världskriget och nazismen. ”Varför förföljer man mig? Jag har inte gjort något. Vad kan jag göra? Jag är ju bara en vanlig skådespelare.” Året är 1933. Skådespelaren Hendrik Höfgen har just utnämnts till chef för Berlins stadsteater. Tio år tidigare var han involverad i en socialistisk kabaré tillsammans med skådespelaren Otto Ulrich. Samma kväll som Höfgen med blandade känslor begrundar sin utnämning får han veta att kamraten Otto Ulrich – som konsekvent hållit fast vid sin kommunism – dött i ett Gestapohögkvarter efter nio dagars bestialisk tortyr – utan att ha angivit de kamrater Gestapo var ute efter. Under dessa tio år, 1923–1933, utspelas Klaus Manns roman ”Mefisto” med underrubriken ”Romanen om en karriärist i tredje riket”. Klaus Mann var son till Nobelpristagaren Thomas Mann. Han föddes 1906 och tog sitt liv 1949. Då hade hans roman varit förbjuden i Västtyskland i sexton år under brottsrubriceringen ”förtal”. Det var Gustaf Gründgens, det över allt glänsande teaternamnet under nazisttiden, den nazistiska gräddans och främst Görings gunstling, som känt igen sig i porträttet av karriäristen Höfgen. Han lyckades få utgivningen stoppad. Hans styvson bevakade förbudet efter hans död, boken kom inte ut officiellt i Tyskland förrän 1981. Klaus Mann hävdade frenetiskt att ”Mefisto” inte var en nyckelroman och att skildringen av Höfgen/Gründgens, som en tid varit hans svåger, varken var en hämnd eller ett nidporträtt. I sin memoarbok ”Vändpunkten” som han färdigställde kort före sin självvalda död skriver han: ”Det är i detta tidskritiska försök över huvud taget inte fråga om något enstaka fall utan om typen. Gründgens individuella problem intresserade mig inte. Men den ’kultiverade’ medlöparens, den talangfulle opportunistens, den åsiktslöse begåvningens problem – det synes mig vara av intresse!” Klaus Mann och Gustaf Gründgens lärde känna varandra i början av 1920-talet. Tillsammans med Klaus syster Erika och dramatikern Frank Wedekinds dotter Pamela bildade de en teatergrupp som 1925 gjorde skandal med Klaus Manns ”Anja och Ester”, en pjäs om en starkt erotiskt färgad vänskap mellan två flickor på en flickpension. Inom sig hade den lilla teatergruppen ett komplicerat och tilltrasslat nät av personliga förhållanden. Klaus Mann var en tid förlovad med Pamela Wedekind. Gründgens gifte sig senare med Erika, vars långa vänskap med Pamela hade stått modell för ”Anja och Ester”. Klaus Mann och Gustaf Gründgens hade ett kärleksförhållande med varandra. Detta komplicerade mönster av passion och kärlek har ofta dragits fram för att desarmera romanen. Men ”Mefisto” är inte bara ett porträtt av en karriärist, den är lika mycket ett panorama över den epok som föregick andra världskriget med åtskilliga säkert inprickade porträttskisser av enfaldig uppblåsthet, rakryggat motstånd, medlöperi och vilsenhet. Klaus Mann och Erika hörde till de första som slog larm och ihärdigt varnade för nazismen redan under den tid då de flesta betraktade den som något obehagligt men snabbt övergående. Det var samma tid då Gustaf Gründgens kallade sig kommunist och gjorde enstaka framträdanden med sina radikala vänner på en radikal kabaré. Men han hade hela tiden siktet inställt på att bli berömd och han lät aldrig någonting stå i vägen för sin strävan att nå toppen. Vilket han också gjorde. Samma år Hitler blev rikskansler, 1933, gjorde han sitt definitiva genombrott som Mefisto i Goethes ”Faust” på Staatliches Schauspielhaus, ivrigt påhejad av Göring. Samme Göring breddade Gründgens väg mot absoluta toppen genom att radera hans pinsamma kommunisktiska förflutna och att desarmera ryktena om hans erotiska vidlyftigheter. Samma år, 1933, gick Klaus och Erika i exil. Syskonen stod varandra mycket nära, ända sedan barnsben hade de presenterat sig som tvillingar – Erika var ett år äldre än Klaus. I exil fortsatte båda att med tiodubbel kraft mobilisera ett motstånd mot nazisterna och att väcka världen till insikt om vad som hände i Tyskland. Klaus grundade exiltidskriften Die Sammelung, som kom ut i Amsterdam. Till redaktionen lyckades han knyta bland andra André Gide, farbrodern Heinrich Mann och Aldous Huxley, och i första numret kunde han publicera texter av Bertold Brecht, Jean Cocteau, Ernest Hemingway och Boris Pasternak. Thomas Mann hade först lovat att bidra, men efter påtryckningar från sin tyske förläggare tog han i stället avstånd från sonens tidskrift. Det underblåste den konflikt mellan far och son som funnits mer eller mindre latent sedan barndomen. I självbiografin skriver Klaus Mann om sin far med en lätt distanserad värme, som också präglar romanens Thomas Brückner, som har fadern som förebild. Men förhållandet dem emellan var betydligt mer komplicerat och sårbart än så. Thomas Mann anklagade ofta Klaus för hållningslöshet och otacksamhet, ett uttryck han bland annat tog till efter ett av Klaus självmordsförsök. Han såg med stor överlägsenhet på sonens litterära alster, även offentligt. När Klaus Mann offentliggjorde sin homosexualitet genom romanen ”Die fromme Tanz” tog Thomas Mann offentligt avstånd. Flera år tidigare, när Klaus var i puberteten, anförtrodde han sin dagbok hur djupt han åtrådde sin vackre son, i familjen kallad Eissi: ”Hänförd över Eissi, förfärligt vacker i badbyxor. Finner det helt naturligt att bli förälskad i min son …” Thomas Manns kontakt med Erika var rakare och mer självklar. Hon var mindre undfallande än Klaus kunde vara och tog öppet strid. När Tomas Mann tvekade att officiellt ta avstånd mot nazismen hotade hon med att bryta kontakten med honom. Men hårda ord till trots var hon och systern Monica de enda av sina sex barn Thomas brydde sig om. Andra världskriget blev paradoxalt nog den bästa tiden i både Klaus och Erikas liv. I exil i USA gav Klaus ut en ny prestigeladdad kulturtidskrift, som även den lades ner efter några nummer. Han sökte amerikanskt medborgarskap för att kunna gå ut i kriget. Fast pacifist i grunden ansåg han att kampen mot nazisterna måste föras. Han blev enrollerad bland annat som författare av antinazistiska propagandablad och reporter på en amerikansk militärtidning. Erika blev genom gifte med den homosexuelle engelske författaren W H Auden engelsk medborgare. De hade aldrig träffats före vigseln men blev senare mycket nära vänner. Hon kom att arbeta som krigskorrespondent för bland annat BBC och rapporterade flera gånger från fronten. Under kriget växte avståndet mellan syskonen. Till en del berodde det på Erikas motvilja inför Klaus accelererande morfinkonsumtion, som börjat långt tidigare. Hon var själv inte främmande för droger, men lyckades hålla sin konsumtion i schack bättre än Klaus. I Tyskland firade Gustaf Gründgens triumf efter triumf på scen som Mefisto och Hamlet och i en rad filmer. Från 1937 till Tysklands kapitulation var han chef för Preussiches Staatsteater, den ledande scenen i Tyskland. Den bombades av de allierade 1945, men rekonstruerades. När Tyskland kapitulerat hamnade både Klaus och Erika i ett vakuum efter tolv års intensiv kamp mot nazismen. De återvände till ett apatiskt Tyskland där ingen frågade efter dem, snarare möttes de av misstänksamhet. De stod utan mål. Klaus upplevde att han förlorade sitt språk och hans morfinbruk accelererade än mer. Han bearbetade sin självbiografi ”Vändpunkten” som först kom 1942, men de flesta övriga projekt han satte i gång eller involverades i ledde ingenstans. Den 21 maj 1949 tog han sitt liv i Cannes. Erika gav på sätt och vis också upp, men fortsatte arbeta. Hon, den oförskräckta och drivande drog sig tillbaka som sin fars sekreterare, vårdare och litterära rådgivare. Hon skrev några barnböcker, varav några om en pojke vid namn Klaus. Stor energi lade hon ner på att redigera och publicera sin brors produktion. Hon upphörde aldrig att sörja honom djupt. Erika dog av sviterna av en hjärntumör 1969. Efter krigsslutet internerades Gustaf Gründgens i sovjetiskt fängelse i nio månader, sedan startade han snabbt en ny, än mer glänsande karriär och blev hyllad och älskad, som skådespelare och regissör. Fortfarande var hans glansroll Mefisto och än en gång lyckades han få sitt pinsamma politiska förflutna glömt. Gustaf Gründgens dog av en överdos sömntabletter på ett hotellrum på Manilla 1963. Många i kretsen runt Klaus Mann har stått som modell för personer i romanen, något Ariane Mnouchkine tog fasta på i den dramatisering hon gjorde för Thèatre du Soleil 1979. Hon skickade ett team till Tyskland som gjorde grundliga efterforskningar kring de ”verkliga” personerna och utformade rollerna efter dem. Central i föreställningen var motsättningarna mellan socialister och kommunister av olika schatteringar som desarmerade motståndet mot nazismen. Mnouchkine använde romanen mest som impulsmaterial. Kärnan i hennes föreställning var kretsen runt kabarén ”Pfeffermühle”, som har Erikas radikala kabaré som förebild. Föreställningen gör halt där Höfgen, som bara förekommer glimtvis, bryter upp för att göra karriär i Berlin. Konflikten står mellan dem som sviker sina ideal och dem som inte gör det – och får ta konsekvenser som isolering, tortyr och död. Szabos perspektiv i sin film från 1981 är ett helt annat. Han lägger tyngdpunkten på det symbiotiska samspelet mellan Höfgen och Flyggeneralen (Göring), en person Mnouchkine strök helt. Här blir Höfgen närmast en boll i ett maktspel. I sin kamp för att nå toppen ser han inte vad det är han alltmer dras in i – nazisternas klor. Szabo sade i en intervju att han medvetet tonat ned Höfgens erotiska liv och skalat bort nazismens mer spektakulära attribut för att göra filmen mer allmängiltig. Ragnar Lyth, som regisserar Stadsteaterns uppsättning, har länge haft ”Mefisto” i tankarna. Han såg och fascinerades av Mnouchkines uppsättning, men säger också att vi i dag inte har de hätska politiska motsättningar som sjuttiotalet kunde känna igen sig i. Som professor på Dramatiska institutet föreslog han sin elev Christoffer Mellgren att göra en dramatisering av romanen, och den har sedan kommit till i en pågående dialog dem emellan. Christoffer Mellgren har inte intresserat sig för personerna bakom romanfigurerna. Däremot har han forskat runt tiden och han säger att han närmat sig Hendrik Höfgen med nyfikenhet snarare än med Klaus Manns vrede. – Vi har betraktat Höfgen som en liten pinsam bror som trots allt hör till släkten. Jag sympatiserar absolut inte med honom men jag vill ta det han har i sig på allvar, säger Christoffer Mellgren. Föreställningen har sin avstamp i ett tydligt 1920-tal men spelar sig ur det till en mer tidlös värld. På scen finns inga hakkors eller stövlar. Ragnar Lyth säger att Hendrik Höfgen inte skiljer sig mycket från den karriärdjävul som rider många av oss i dag. Men under en epok som 30-talet med starka, politiska motsättningar sticker en superindividualistisk karriärist ut desto mer. Tiderna ändras men klättrarna består. Skribenten Calle Pauli är reporter på Dagens Nyheters kulturredaktion med inriktning på teater. Han har följt och fascinerats av Mefisto som bok, på scen i olika skepnader och som film alltsedan urpremiären 1979 Källorna ”Mefisto” Klaus Mann Svensk utgåva 1981 ”Vändpunkten” nyutgåva med förord av Thomas von Vegesack, Stockholm 1989 ”Karriere eines Romans” Eberhard Spangenberg: München 1982 ”Flykten till livet. Berättelsen om Erika och Klaus Mann” Andrea Weiss Stockholm 2001 Mer I regissören Ariane Mnouchkines dramatisering 1979 blev kabarén ”Stormfågeln” en hörnsten. Den har ”Die Pfeffermühle” som Erika Mann grundade 1933 som förebild. Där förde Mnouchkine samman Erika Manns egna texter med Soleils drastiska, commedia dell’Arte-influrade spelstil. Sin svenskspråkliga urpremiär fick ”Mefisto” på Åbo svenska teater i februari 1984, i Marjaana Castréns regi och med Hans Henriksson som Höfgen. Den har senare spelats på Angereds teater och på teaterhögskolorna i Malmö och Stockholm.