”Vad är det som gör människor onda?”

Summary: Om författaren och dramatikern Peter Weiss hade levt så hade han haft hundraårskalas i morgon. Men firad blir han. På Orionteatern är det premiär för hans pjäs ”Rannsakningen”, i regi av dottern Nadja Weiss.

Ena bilden: Året är 1966. Den internationellt hyllade författaren och dramatikern Peter Weiss sitter i salongen till Dramatens stora scen bredvid sin hustru, scenografen Gunilla Palmstierna Weiss och i raden framför sitter regissören Ingmar Bergman. Framför dem, utanför själva fotografiet, håller Peter Weiss pjäs ”Rannsakningen” på att ta form i en nästan lodrät scenografi där tilltalade och vittnen sitter i olika våningar, medan domaren är placerad med huvudet i jämnhöjd med scenkanten. Andra bilden: Året är 2016. Det har gått 50 år sedan ”Rannsakningen” sattes upp på Dramaten första gången. En mängd udda, klädda stolar från olika decennier, ganska slitna, står uppradade så att hälften av stolarna är vända mot den andra hälften med en gång emellan. Scenrummet den här gången är en gammal industrilokal med järnbeslag, vajrar, tegel, smutsig betong och slitna golvplankor i Orionteatern. Längs med långsidorna finns avsatser i flera våningar som för tankarna till de simpla sängarna i barackerna i Auschwitz. Den här gången är det Peter Weiss dotter Nadja som står för regin. Uppsättningen är ett samarbete mellan Dramaten och Orionteatern. Nadja Weiss har levt med sin pappas pjäs i ett och ett halvt år nu, och i morgon är det premiär. Hon var 17 år första gången hon läste pjäsen, då de letade efter en pjäs med många roller (28) när hon gick teaterlinjen på Södra latins gymnasium. – Jag blev så klart väldigt drabbad då, men det är något helt annat att läsa den som vuxen. Det råkade sammanträffa med den stora flyktingströmmen och jag kände mig enormt hjälplös. Pjäsen gick rakt in i mitt system, och det bubblade upp bilder direkt kring hur man skulle kunna göra den. – Samtidigt drabbades jag av en genomträngande smärta som var outhärdlig. Men jag tänkte att hur smärtsamt det här arbetet än är så måste jag genomföra det. ”Rannsakningen” väckte enorm uppmärksamhet när den kom. Urpremiären var i Västberlin, ett år efter att de två år långa rättegångarna mot 18 av hantlangarna i Auschwitz avslutades 1965, där ett antal vittnen också medverkade. Pjäsen är baserad på helt dokumentärt material, sakligt och obarmhärtigt. Det är den rena ondskan som stiger fram, utan åthävor. Ingen av de åtalade erkände att de begått något fel. En av de tilltalade säger ”Vi hade inget val, det var vår sanning.” I scenanvisningarna står att texten ska framföras stramt och rent, utan känsloutlevelser. Och där står att salongen ska vara lika upplyst som scenen, så att publiken blir delaktig, alla måste rannsaka sig. – Pappa och mamma följde rättegångarna på plats, inte hela tiden men då och då. De var bra på att tränga sig in överallt. Bland annat var de med när de åtalade transporterades till Auschwitz och höll en tyst minut för offren. Tänk så absurt. Det finns fotografier på det, som jag har på en hel vägg i mitt arbetsrum. Jag måste påminna mig ibland om att detta har hänt på riktigt. Till skillnad från Nürnbergrättegångarna så hölls dessa rättegångar i Frankfurt am-Main och fokuserade helt på underhuggarna i Auschwitz, de som utförde det smutsigaste jobbet. Skötte de sig ”bra” så kunde de göra karriär i lägret, och hemma var de vanliga familjefäder som läste sagor för sina barn. – Förhören går in i detaljer, ”gjorde du det med glädje?”, ”gjorde du sådant som du inte var tillsagd att göra?”. De som jobbade där blev ju som monster, jag tror att de tappade greppet om att det var människor de hade med att göra, säger Nadja Weiss. När rättegångarna startade, 20 år efter krigsslutet, så var det som att riva upp ett stort sår i Tyskland. Det var en kollektiv förträngning som ägt rum, så många hade lagt locket på, även bland de överlevande offren. – En del av de tilltalade flydde efter kriget, eller höll sig gömda, men många hade gått vidare i livet, öppnat en skönhetssalong, arbetade på sockerfabrik eller som tandläkare. De såg sig som anständiga människor som levde ett normalt liv, ”så vad vill ni mig nu?” Det var som att det förflutna inte existerade längre. Nadja Weiss är, precis som sina föräldrar, lika mycket europé som hon är svensk. Hon är gift med en fransman, Philippe Boix-Vives (som står för musiken i föreställningen) och hon har arbetat med teater i Tyskland. När hon bestämde sig för att sätta tänderna i ”Rannsakningen” hade hon just avslutat regiarbetet med ”Rädsla urholkar själen” på Stockholms stadsteater, en bearbetning av Fassbinders film med samma namn. Också det en pjäs som handlar om fördomar, utanförskap och främlingsfientlighet, med delvis samma mekanismer som i all mobbning. – Jag var ganska trött efter premiären, men jag kände att jag ville fortsätta att gå ned i det mörka. Mobbning är ett starkt tema för mig, jag var själv utsatt för det som barn. Vad är det som gör att människor bestämmer sig för att någon sticker ut, är annorlunda, och måste stötas ut, och får andra att hänga på, bli medlöpare? – Andra världskriget var ju en masspsykos, ett raskrig. Det är mobbning i sin värsta konsekvens. Jag är intresserad av vad det är som gör människor onda, vad som får dem att släppa spärren och gå över gränsen. Eller som domaren säger i pjäsen: ”Men var det ingen som protesterade?” Bilden på repetitionen från Dramaten 1966 visar tre av den tidens storheter inom teatern. Det är Nadjas mamma och pappa, och så farbror Ingmar, som var en vän i familjen som Nadja träffade en hel del under uppväxten, och som senare blev hennes mentor. Tillsammans med Ingmar Bergman gjorde hon sina första stora jobb på Dramaten, som nybakad skådespelare i Molières ”Misantropen” och Gombrowitcz ”Yvonne, prinsessa av Burgund” (båda 1995). Men ändå, klivet till att själv sätta upp pappas pjäs kan inte ha varit självklart. Nej, säger Nadja, men det är någonting med rytmen i hans pjäser, och gränslandet mellan det realistiska och surrealistiska som tilltalat henne. – Men jag började läsa hans texter väldigt sent, för jag har velat bevara honom som pappa. Det finns så starka bilder av honom som den allvarliga, sanningssökande, otroligt intellektuella och politiska personen som det skrivits om i avhandlingar, som inte alls stämmer med den pappa jag kände. – För mig var han en kärleksfull person, en som tyckte mycket om att leka. Vi lekte ofta i hans arbetsrum, och låtsades att jag var hans sekreterare. Och vi skrev sagor tillsammans. Jag är hans yngsta barn, han fick mig när han redan var 56, och det drabbade honom starkt att få barn i den åldern. Han var en väldigt överbeskyddande pappa, som alltid var rädd för att det skulle hända något. En sida som hon själv har ärvt. – När jag började arbetet med ”Rannsakningen” var min bild av honom som pappa väldigt stark, men nu när jag har umgåtts med honom i ett och ett halvt år så ser jag honom som en annan, som en arbetskompis. På vissa ställen i texten undrar jag över hur han tänkt, och jag önskar verkligen att jag hade kunnat fråga. Med hjälp av dramaturgen Irena Kraus har hon strukit mycket, originalpjäsen är sex timmar lång utan paus och nu blir den drygt tre, med en paus. Även i Bergmans manus finns det en hel del strykningar. – Det finns en del omtagningar i Peters original, men jag har velat göra det lite enklare att komma fram. Under arbetets gång har hon drömt hemska mardrömmar. Ohyggligheterna som står i manus har ju hänt på riktigt. Men det passar Nadja Weiss att forska som en del av arbetet, och lära sig nya saker, om världen, utsattheten och om vad människor är kapabla att göra mot varandra. – Vi kan inte låtsas som om det aldrig ska hända igen. Före andra världskriget växte hatet och skuldbeläggandet på vissa grupper. Precis som i dag. Om tjugo år kommer våra barn att säga ”men varför gjorde ni inget”. Peter Weiss föddes den 8 november 1916 i Potsdam i Tyskland. Han var utbildad bildkonstnär men gjorde sig internationellt mest känd som författare och dramatiker. Han var även en central person inom den experimentella filmen under 50-talet. Weiss kom till Sverige som judisk flykting 1939 och blev efter sju år av statslöshet svensk medborgare 1946. Han skrev på både svenska och tyska. En av hans mest kända pjäser är ”Mordet på Marat” som hade premiär i Västberlin 1964, och strax därefter på Dramaten. Till skillnad från ”Rannsakningen”, som kom två år senare med sitt neutrala, avskalade tilltal, så var ”Mordet på Marat” både fysisk och starkt politisk teater, enligt många ett slags förebud om studentupproren i Paris och Tyskland. Även om Markis de Sade i pjäsen påstår att upproret är meningslöst. Han gjorde sex experimentella filmer, en sorts associativa kollage av bild och ljud, inspirerade av surrealismen och möjligen också av psykoanalys. Hans sista stora verk blev romantrilogin ”Motståndets estetik”, om en grupp människor i det sena 30-talets Europa. Deras tänkande och handlande är helt och hållet inriktat på motstånd mot det fascistiska förtrycket. Den sista delen gavs ut 1981. Peter Weiss dog i maj 1982 i en hjärtattack 65 år gammal. Den öppna platsen i korsningen Drottninggatan–Adolf Fredriks kyrkogata heter numera, Peter Weiss plats. Där var hans första adress i Stockholm. Som skådespelare: Har medverkat i en mängd uppsättningar på Dramaten, de två första i regi av Ingmar Bergman, ”Misantropen” och ”Yvonne” 1995, året efter att hon gick ut Teaterhögskolan i Stockholm. Som regissör: ”Rannsakningen” är hennes sjunde uppsättning. Den har premiär på Orionteatern i morgon, den 8 november, på hundraårsdagen av Peter Weiss födelse. Uppsättningen görs i samarbete med Dramaten. Tidigare uppsättningar är bland annat ”Mannen utan minne” och ”Nico Sphinx of Ice”, båda Dramaten, liksom ”Undertiden” som hon även skrev, tillsammans med Jakob Hirdwall.


Maria Schottenius: Det var romanerna som förändrade Sverige, inte kungarna

Summary: Fredrika Bremers banbrytande 160-åriga roman ”Hertha” ges ut på nytt. Boken är en av de romaner som haft en avgörande betydelse för hur det svenska samhället blivit.

På måndagskvällen ska ”Hertha” firas grundligt i ett program i Börssalen på Svenska Akademien med anledning av att Svenska Vitterhetssamfundet ger ut Fredrika Bremers roman på nytt. Det är i höst 160 år sedan pionjärromanen ”Hertha” kom. Jag läser om den och blir glad. Den är så frisk, så djärv. Den snirklar runt på en gammaldags prosa, lite uppstyltad och sirlig, men i tanken är den verkligen inte det, tvärtom. ”Hertha” är en emancipations- och idéroman som bär fram tanken att kvinnan ska bli myndig vid 25 års ålder. Hon och hennes syster Alma talar i boken om att resa till kungen i Stockholm. Hertha skulle då säga; ”Ers Majestät! Giv oss friheten, giv oss rätt över våra själar, över vårt liv, vår egendom, vår framtid, och vi skola tjäna eder, och vårt land och allt gott av allt vårt hjärta och all vår håg, och med all vår förmåga, såsom blott de fria kunna göra det!” Fredrika Bremer själv och hennes syster hade rest till kungen 1840 och blivit myndigförklarade. Två år efter det att ”Hertha” gavs ut, år 1858, började reformarbetet. Fem år senare, 1863 blev alla ogifta kvinnor automatiskt myndiga vid 25 år, men en gift kvinna förblev omyndig till 1921. Man brukar säga att Sveriges historia är dess kungars. Men jag vill säga att landets moderna historia snarare bestäms av romanerna. Det finns ett antal avgörande och stilbildande texter, idéromaner och dikter, som gjort Sverige till vad det är, och det går ledningar mellan dem. Starkt strömförande. Här några exempel: ”På Nyårsdagen 1838” heter den dikt Erik Gustaf Geijer skrev när han gick från att vara en av de konservativas förgrundsgestalter till att bli liberal. Det skakade om världsbilden för de gamla partivännerna. ”Ensam i bräcklig farkost vågar/seglaren sig på det vida hav;/stjärnvalvet över honom lågar,/nedanför brusar hemskt hans grav./Framåt! — så är hans ödes bud;/och i djupet bor, som uti himlen, Gud.” Carl Jonas Love Almqvists”Det går an” från 1839 ändrade synen på rätten till fri kärlek och fritt samliv, utan formell vigsel. Boken rev upp himmel och jord, och startade en våg av ”det-går-an-litteratur”, som svallade länge. I sitt sommarprogram utnämnde Ingvar Carlsson ”Det går an” som den bok som haft störst betydelse för honom. Fredrika Bremers klara och modiga ”Hertha” som kom 1856 har en manlig gestalt i centrum: Yngve Frey Nordin. En modern och klok man, som dessutom med sitt namn blinkar till Almqvists ”Det går an”. Det var på ångbåten Yngve Frey som Albert och Sara Videbeck förälskade sig. August Strindbergs ”Röda Rummet” från 1879 fick ideologiskapande betydelse som samhällssatir, Elin Wägners ”Väckarklocka” från 1941 och Harry Martinsons ”Aniara” som kom 1956 – var tidiga med frågorna om miljö och teknik och människans kraft att förgöra jorden. Politikerna i Sverige har genom åren svarat på de frågor som viktiga romaner ställt. Ingvar Carlsson är ett exempel. Han kommer att gå till historien som den som genomförde varannan damernas i politiken. I dag är det mer religionen än politiken som hindrar kvinnorna: ”Svenska kvinnor är mycket starka och duktiga. Och därför händer det att en svensk man letar och söker en fru som kommer från ett annat land.” Den populäre påvens gubbskämt är inte bara att leka med. Efter oljekrisen 1973 startade de västliga ekonomierna sin väg nedåt, medan de oljeproducerande arabländerna blev allt rikare. Med rikedomen ökades ländernas plats i världen, även ideologiskt. Om då (den religiösa) ideologin säger att kvinnan har en underordnad plats efter mannen, slår den synen igenom. Och kampen måste fortsätta. Hertha, hjälp! Den populäre påvens gubbskämt är inte bara att leka med.


Domarna bakom Brexitdomslutet attackeras i brittiska medier

Summary: ”Folkets fiender”, skriver Daily mail på sin förstasida om domarna bakom torsdagens domslut som säger att det brittiska parlamentet måste avgöra om Brexit. De är en av flera tidningar som attackerar de tre domarna. En av domarnas sexualitet har också använts som en förolämpning. En av de som reagerar mot tidningarna är J K Rowling.

På torsdagsmorgonen beslutade den brittiska domstolen High Court i Storbritannien att parlamentet behöver avgöra om artikel 50 ska åberopas och Brexit ska kunna ske, snarare än att regeringen ska kunna göra det på egen hand. I det brittiska parlamentet uppskattas 75 procent av ledamöterna vara emot Brexit. Den brittiska regeringen har sagt att man ska överklaga domslutet till Storbritanniens högsta instans Supreme Court. Flera brittiska tidningar som inför folkomröstningen varit starkt positiva till Brexit gillade inte alls domslutet som fastslogs av tre domare. På fredagen attackerades de tre domarna, som hör till några av Storbritanniens mest kvalificerade, på flera tidningsomslag. ”Folkets fiender” basunerade Daily Mail ut på sitt omslag över en bild på de tre domarna som läste upp domslutet. ”Domarna mot folket” skrev Daily Telegraph med bilder på de tre domarna med ett pålagt blått filter. På Daily Express förstasida hade man en brittisk flagga och texten ”I går blockerade tre domare Brexit. Nu behöver ditt land dig mer än någonsin, VI MÅSTE TA OSS UR EU”. De fortsatte i mindre typsnitt ”3 november 2016 var dagen då demokratin dog”. Daily Mail fortsatte med att beskriva de tre domarna. En av dem beskrevs som ”grundare av en EUROPEISK rättsgrupp” en annan med att han ”fakturerat brittiska skattebetalare miljoner för sina råd”. Domaren sir Terence beskrevs som ”öppet homosexuell före detta OS-fäktare”. Sir Terence Etherton blev 2008 den första seniora domaren i Storbritannien som är öppet homosexuell. Hänvisningen till sir Terence sexualitet har fått stark kritik på sociala medier. En av de som reagerat är Harry Potter-författaren J K Rowling. Hon skriver på Twitter att ”om det värsta de kan säga om en är att man är ÖPPET HOMOSEXUELL FÖRE DETTA OS-FÄKTARE har man helt enkelt vunnit i livet”. En annan twittrare frågar sig varför tidningen använder sir Terence sexualitet som ett skällsord. Tidningarna kritiseras också för sina krigiska rubriker om domslutet. Flera användare på Twitter undrar varför brittiska nyhetsmedier ställer sig emot den engelska rättssäkerheten. ”Daily Mail – en brittisk nyhetsorganisation som är helt i opposition till rättssäkerheten” skriver twittraren Emily Bell. Andra frågar sig om tidningarna skulle vilja verka i ett land utan rättssäkerhet. ”The Telegraph kanske vill fråga (sparkade) kolleger i Ungern och Turkiet hur det är att driva en tidning i ett land utan rättssäkerhet”, skriver Daniel Kelemen på Twitter.


Susanne Ljung: Som ”first gentleman” måste Bill Clinton klä sig och bete sig på ett sätt som inspirerar

Summary: STILKRÖNIKA. Om Hillary Clinton blir president kommer maken Bill att synas i sömmarna. Hans val av kläder kan generera intresse och inkomster för det amerikanskt designade och producerade modet.

Om Hillary Clinton tar hem segern i nästa veckas amerikanska presidentval finns viss anledning till oro. Kommer hennes man att palla trycket? Kommer Bill Clinton, i rollen som ”first gentleman”, klara av att bokstavligen bli synad i sömmarna, på samma skoningslösa vis som tidigare ”first Ladies” blivit? Man kan alltid hoppas. På de amerikanska demokraternas partikonvent i somras väckte nämligen Bill Clintons klädstil viss uppmärksamhet. Han bar en välskräddad marinblå kostym med matchande ljusblå slips. Det silverfärgade håret var ovanligt välkammat. Ansiktet var lätt solbränt och syntes stråla av hälsa. Han såg mycket elegant ut. Professionell, men diskret. Kläderna gav ett hum om hur han skulle kunna te sig som stöd till USA:s första kvinnliga president. Korrekt, men med snits. Till skillnad från den blå klänning som presidenthustrun Michelle Obama bar vid samma tillfälle, fick Bill Clintons outfit inte tillnärmelsevis lika många kommentarer i press, eller på sociala medier. Inläggen som gjordes hade en lätt sarkastisk ton. ”Ska vi börja bedöma hans kläder nu”. Ja, det bör man faktiskt göra. Om inte annat med tanke på att modeindustrin är en mångmiljardbusiness, inte minst i USA. Å andra sidan fanns inga uppgifter om vem som designat Bill Clintons kostym att tillgå. Kom den från herrklädesmärket Hart Schaffner Marx från Chicago? Eller från ett liknande i New York, Hickey Freeman? Det är ett par anrika amerikanska klädmärken som Bill Clinton synts bära under åren. Ingen visste, och ingen berättade. Det råder emellertid ingen tvekan om att Bill Clinton är väl medveten om vikten av att bära amerikanska märken, producerade i USA. På hans handled syns i dag en klocka av märket Shinola, producerad i Detroit. Under ett besök i staden 2014 köpte han mer än ett dussin klockor av märket. Så man kan alltid hoppas att informationen om Bill Clintons kommande garderob blir generösare med tiden, om han blir rikets förste gentleman. Rätt skött kan hans val av kläder – och accessoarer – generera lika stort intresse – och inkomster – för amerikanskt mode som den nuvarande presidenthustrun Michelle Obama har gjort. Med sina väl valda plagg har hon kommunicerat att mode inte står i motsats till smartness. Hennes garderob har också öppnat ögonen för att USA är ett land med en mängd olika typer av designer, av olika ursprung och bakgrund, men med en gemensam känsla för något som kanske kan kallas för modern amerikansk stil. Det är kanske ingenting man kan förvänta sig av Bill Clinton. Men det han behöver göra nu är att bevisa att han kan spela andrafiolen, utan att gnälla, eller gnistra mer än sin fru. Och det har han jobbat på. Under sin hustrus presidentvalskampanj har han framställt sig som en helt vanlig kille. Han har burit rutiga flanellskjortor och stickade tröjor med amerikanska flaggan på bröstet. Ofta har han synts i en olycklig kombination av sportig pikétröja, blazer och chinos. Plagg som, i likhet med dem som många amerikanska män i en viss ålder bär, varit en storlek för stora. Men i rollen som ”first gentleman” behövs bättre kläder. Det är förvisso ett obetalt jobb. Ingen regelbok vad denna roll innebär finns. Men outtalat är att rollen som partner till landets president kräver att man både klär sig och beter sig på ett sätt som inte provocerar, utan inspirerar. Andra äkta makar Till skillnad från USA håller de äkta makarna till världens mäktigaste kvinnor i Europa sig i bakgrunden. Joachim Sauer, som är gift med den tyska förbundskanslerns Angela Merkel, ogillar publicitet. Han dök inte ens upp då hon svor eden, 2005. Han är emellertid alltid korrekt klädd, inte sällan med fluga i halsen, då han måste vara med. Vid den brittiska premiärministern Margaret Thatchers sida stod däremot ofta hennes make, Denis Thatcher. En man som ofta syntes leende, ledigt klädd i cardigan. Han blev favorit bland brittiska journalister. Självfallet kommer Hillary Clintons kläder att granskas, om hon blir president. Hon är redo. Till sin kampanj bar hon specialdesignade plagg av den amerikanske designern Ralph Lauren. Det kommer hon säkert att fortsätta med. Susanne Ljung Susanne Ljung är journalist och programledare för det hyllade mode- och kulturprogrammet ”Stil” i Sveriges Radio. Hon bor i Stockholm och New York och medverkar i Lördagsmagasinet varje vecka. Läs tidigare stilkrönikor här


Turkisk parlamentsledamot hotar stämma svenska journalister

Summary: Den turkiske parlamentsledamoten Abdullah Agrali hotar stämma de svenska journalisterna Kurdo Baksi och Murat Kuseyri efter att de i ett öppet brev uppmanat ett hotell i Malmö att avboka ett evenemang där Agrali skulle tala.

På fredagskvällen skulle den turkiske parlamentsledamoten för Erdogans parti AKP, Abdullah Agrali, ha föreläst i en konferenslokal på Quality Hotel View i Malmö. Men efter att journalisterna Kurdo Baksi och Murat Kuseyri i ett öppet brev som publicerades på sajten Nyheter24 vänt sig till hotelldirektören avbokades evenemanget. De hänvisade i det öppna brevet till uttalanden från Abdullah Agrali som ”Den som motsätter sig oss ska halshuggas genast” och menade att det går emot hotellets etiska riktlinjer att låta en person som inte respekterar demokrati och grundläggande mänskliga rättigheter föreläsa på hotellet. En timme efter att brevet publicerats valde hotellet att avboka konferensen där Abdullah Agrali skulle tala. – Jag anade faktiskt inte att hotellet skulle avboka. Men man blir stolt när man skriver en artikel och når ett mål efter bara en timme – det sker inte så ofta, säger Kurdo Baksi till DN. Han tror att anledningen till att hotellet valde att avboka evenemanget var att man hänvisade just till hotellets egna etiska riktlinjer. – Eftersom vi menade att om man låter den här politikern tala bör man ta bort sina etiska riktlinjer om samhällsansvar på sin hemsida tror jag att de blev väldigt påverkade, säger han. Den regeringsvänliga turkiska nyhetsbyrån Anadolu News rapporterade att journalisterna i det öppna brevet kallat Abdullah Agrali för en talesperson för IS. Det faktiska citatet i det öppna brevet löd: ”Vi krigar inte bara mot kurder. Vårt krig är halvmånens krig mot korset”, svarade Agrali två veckor senare när kurdernas rättigheter skulle diskuteras i parlamentet. Hans språkbruk hör mer hemma hos Daesh än i något EU-kandidatland.” Enligt Kurdo Baksi har han själv efter det öppna brevet publicerades utsatts för en häxjakt i turkiska medier, något som han säger att han vant sig vid när han yppar kritik mot den turkiska regimen. Under torsdagskvällen rapporterade ryska Sputnik News i sin turkiska edition att Abdullah Agrali planerar att stämma de svenska journalisterna för brevet. Kurdo Baksi ser mycket allvarligt på att en företrädare för den turkiska staten vill stämma journalister i utlandet. – Erdogans behandling av journalister är välkänd. Men att stämma en journalist i Sverige är chockerande. Att Turkiet inte ens tolererar en debattartikel i en liten tidning i Sverige gör att mina tankar går till de 150 kolleger jag har som sitter fängslade i Turkiet – många helt utan åtalspunkter. Han menar att det är allvarligt att den turkiska regimen försöker förflytta sitt yttrandeförbud till Sverige. I våras försökte turkiska ambassaden utöva påtryckningar mot TV4 för att stoppa en dokumentär om folkmordet på armenier, något som fick stark kritik. – Det här är en oroväckande utveckling. Den turkiska regimen vill tvinga ut sin egen version av sanningen i Europa. De tolererar inte kritik vare sig i Turkiet eller i utlandet. Situationen blir bara värre och värre i Turkiet och det är mycket allvarligt att ledningens hatiska syn på medier även flyttas över till mitt land, säger Kurdo Baksi.


Kronan på verket – så skapas en drottning i The crown

Summary: London. I dag sjösätter Netflix sitt slösande lyxiga flaggskepp ”The crown” som skildrar drottning Elizabeths första år på tronen. Filmfredags Nicholas Wennö träffade serieskaparen Peter Morgan och Claire Foy som spelar huvudrollen.

Manusförfattaren Peter Morgan råkade slinka in i Buckingham Palace bakvägen. – Det var en ren olyckshändelse att jag hamnade där. Om du hade sagt till mig för 10–15 år sedan att jag skulle skriva nära tjugo timmars drama om drottning Elizabeth så skulle jag ha hoppat från London Bridge, säger Peter Morgan med ett snett leende i en soffa på lyxhotellet Corinthia i centrala London. ”The queen”, ”The last king of Scotland”, ”The other Boleyn girl”, ”Frost/Nixon” och ”The deal” – om den historiska uppgörelsen mellan Tony Blair och Gordon Brown... Få rör sig lika världsvant i gränslandet mellan fakta och fiktion som Peter Morgan. Ändå menar han att jättesatsningen ”The crown” var som en oplanerad graviditet. – Oftast försöker jag förgäves få andra att intressera sig för det jag brinner för. Med ”The crown” var det precis tvärtom. Jag tyckte att det var en hemsk idé, men alla hetsade mig att fortsätta, säger Peter Morgan. ”Till en början förstod jag inte den dramatiska poängen med att spela en diskret kvinna som aldrig gjort något snedsteg. Nu tycker jag att Elizabeth II är en extraordinär person som spelat sin roll perfekt i alla år”, säger Claire Foy. Foto: Netflix ”The crown” börjar 1947 och chocköppnar med att George VI hostar blod på toaletten. När han dör i lungcancer 1952 står den unga Elizabeth på tur att ta över tronen. Året därpå kröns hon till drottning i Westminster Abbey – och har numera brittiskt rekord i antal år på tronen. Första avsnittet av ”The crown” skildrar drottningens tidiga vuxenår och gör tillbakablickar i systrarna Elizabeths och Margarets barndom. ”The crown” är ett stillsamt rafflande familjedrama som skildrar Elizabeths ofta spända relationer till alfamaken Philip (Matt Smith), den utlevande systern Margaret (Vanessa Kirby), den dominanta drottningmodern (Victoria Hamilton) och inte minst den bullriga excentrikern Winston Churchill (John Lithgow). Men framför allt är det ett slags ”Sagan om kronan” som skildrar maktens tyngd på en ung kvinnas axlar – med allt vad det innebär av självuppoffring och känslomässig självstympning. – Hon betalar ett högt pris för sitt liv i lyxbur. För en dramatiker är det rena självmordet att försöka sig på ett skildra en blyg kvinna som dessutom får lära sig att spela ner hela sin personlighet. Även om jag inte kan använda henne som ett alter ego, så måste jag erkänna att det var intressant att skriva om den unga Elizabeth, säger han. Läs även: Greta Thurfjell — ”The crown” är välbehövlig mysrojalism Peter Morgans stora specialitet är att spegla historiska skeenden genom dramatiska möten mellan två verkliga rollfigurer. Det var just mötet mellan Tony Blair och drottning Elizabeth i samband med Dianas död som triggade honom att skriva ”The queen”, där Helen Mirren spelade en känslomässigt alienerad regent och dysfunktionell mamma. ”The crown” är delvis inspirerad av Peter Morgans teaterpjäs ”The audience” som dramatiserar veckomötena mellan drottningen och premiärministern. I ”The crown” exploaterar han psykodynamiken mellan Whitehall och Buckingham Palace i en tid när imperiet knakar i fogarna. – Utan mötet med politiken är monarkin ganska ointressant. Elizabeths relation till den åldrande och alltmer skröpliga Winston Churchill påminner en hel del om ”Timmarna med Rita”, säger Peter Morgan och syftar på filmen där Julie Walters och Michael Caine har en elev–mentor-relation. Peter Morgans största utmaning var att hitta rätt sorts ton för att fånga den världsberömda familjen. – Som manusförfattare vill jag vara så osynlig som möjligt. Jag tycker ofta att det är problem med biografiska skildringar – antingen blir det insmickrande hyllningsporträtt eller något tillkämpat revolutionärt. Jag stämmer in på någon av dessa gärningsmannaprofiler, säger Peter Morgan. ”The crown” varken romantiserar eller raserar den offentliga bilden. Serien väjer inte för äktenskapliga komplikationer och vänsterprassel, men försöker heller inte att snaska i onödan. Det udda triangeldramat mellan drottning Elizabeth II, prins Philip och Storbritannien sköts med diskretion och finess. Peter Morgan med sin CBE-orden (kommendör av andra klass i det brittiska imperiet). Foto: REX – Om en part gifter sig med ett helt land så blir det naturligtvis problem. Det som förvånade mig mest under researcharbetet var hur annorlunda prins Philip är mot sin offentliga bild. I verkligheten var den unge Philip en alfahanne som tvingades gå två steg bakom sin fru. Sådant skapar problem tror jag, säger Peter Morgan. ”The crown” har en detaljrikedom, slösande lyxig scenografi och ett kameraarbete som påminner mer om film än om tv. I medierna har det cirkulerat uppgifter om att det är den mest påkostade Netflixserien någonsin med en totalbudget på 100 miljoner dollar. Morgan skakar lätt frustrerad på huvudet och menar att summan gäller för de första två säsongerna. Trots budgeten har Morgan ändå fått ge avkall på vissa saker. – Jag hade en vision om att tre riktiga lejon skulle promenera i Westminster Abbey i förtexterna. Men av praktiska och ekonomiska skäl slutade det med att det blev ett intro med suggestiva bilder på hur en kungakrona tillverkas, vilket naturligtvis var en passande symbolik. Med åren har han lärt sig att dosera fakta och fiktion. – Jag vill inte att folk ska säga att jag har fått saker om bakfoten. Samtidigt måste jag erkänna att jag tappat lite respekt för fakta. Jag tröstar mig med att det alltid finns olika versioner av ett händelseförlopp. – Men detta betyder naturligtvis inte att jag tar mig vilka jäkla friheter som helst, säger Morgan och berättar att han skrev om och lätt spela in ett helt avsnitt på nytt av ”The crown” efter att ha fått bakläxa från några vänner till det brittiska hovet. Den brittiska kungafamiljen lär vara medveten om ”The crown” men har än så länge inte yppat ett ord. – Jag vill varken ha någon reaktion eller någon som helst kontakt med dem. Jag vill stå helt fri och inte känna att jag är skyldig dem något. Tidigare i år tog han i alla fall emot en så kallad CBE-orden (kommendör av andra klass i det brittiska imperiet) ur prins Charles hand i Buckingham Palace. – Prins Charles hade inte en susning om vem jag var, men var väldigt rolig och artig. Det var som att besöka en temapark, en sagoteater med trumvirvlar och fåniga kostymer. När vi spelade in vissa ceremoniella scener i ”The crown” tyckte jag ofta att det blev så mycket pompa och ståt att det blev löjligt, men efter att ha besökt den här tillställningen så insåg jag att vi var på rätt sida om okej. Elizabeth med systern Margaret (Vanessa Kirby). Foto: Netflix Huvudrollsinnehavaren Claire Foy är desto mer sugen på att få feedback på tv-serien från Buckingham Palace. – Jag skulle älska att få höra vad de tycker, även om det skulle spoliera en del av mystiken, säger Claire Foy som håller hov i rum 127. Arbetet med ”The crown” har fått henne att helt omvärdera drottning Elizabeth II. – Tidigare var hon mest som en gammal fondtapet. Till en början förstod jag inte den dramatiska poängen med att spela en diskret kvinna som aldrig gjort något snedsteg. Nu tycker jag att Elizabeth II är en extraordinär person som spelat sin roll perfekt i alla år, säger Claire Foy. Förutom titelrollen i Dickensserien ”Little Dorrit” har hon även spelat Anne Boleyn i ”Wolf hall” efter Hilary Mantels bästsäljare. Foy menar att Henrik VIII:s andra fru och den nuvarande drottningen är olika som natt och dag. – Anne Boleyn hade lite för lätt att visa sina känslor öppet, hon tappade ofta kontrollen. Drottning Elizabeth II var en tyst tänkare redan som ung. I sociala sammanhang har hon modet att inte göra något, säger Claire Foy, som pratar så energiskt att hennes rollfigur framstår som en vaxdocka på Madame Tussauds i jämförelse. Nyckeln till att hitta drottning Elizabeth var att imitera hennes sätt att tala. – Hennes accent är helt unik. I serien tog vi oss den konstnärliga friheten att låta rollfigurerna slappna av lite när de befinner sig i sovrummet. Det hade varit löjligt att låta dem prata på ett officiellt sätt, ler Claire Foy. Själv pratar hon vanlig så kallad estuaryengelska, en sydengelsk dialekt som är besläktad med den karaktäristiska cockneyaccenten. – Min dialogcoach fick mig att inse att sättet man talar speglar det fysiska uttrycket. Windsorfamiljen håller tillbaka sina reaktioner och vänder känslorna inåt med ett stilla: ”Oh!” säger Claire Foy och visar ett smakprov på den stela överläppens diskreta charm. ”The crown” har världspremiär när Storbritannien fortfarande upplever efterskalven efter sommarens politiska jordbävning. Peter Morgan menar att den 90-åriga drottning Elizabeth fortfarande fungerar som en politisk kraft – inte minst när det gäller Brexit. – Britterna är besatta av sin monarki. Om Elizabeth II fick ställa upp i valet skulle hon vinna en jordskredsseger. Det är ingen slump att britterna inte känner sig instinktivt europeiska eftersom deras statsöverhuvud känner sig mer besläktad med länderna i det brittiska samväldet än, säg, Tyskland och Frankrike. Elizabeth är dotter till en imperialistisk kung, det finns i hennes dna. Jag tror att det kan dröja ett par generationer innan vi kan skaka av oss det koloniala arvet, säger Peter Morgan. Själv är han mest intresserad av att skaka av sig den brittiska kungafamiljen efter tre års arbete med ”The crown”. – Jag känner en desperat längtan efter att skriva något mindre artigt och polerat. Påfallande många av scenerna i ”The crown” är egentligen slagsmålsscener men de utkämpas med återhållen, undertryckt aggression. Nu vill jag skriva något mer maskulint om män och våld, säger Peter Morgan roat. Om ”The crown” blir en hit så är det inte otänkbart att han återvänder till Buckingham Palace. Så hur ska du hålla liv i en tv-serie där huvudpersonen egentligen inte ändrar sig nämnvärt? – Nej. Elizabeth II kanske inte ändrar sig, men det gör resten av världen och hennes familj. Kom ihåg att Charles introduceras som en rollfigur redan i den andra säsongen, sedan kommer Camilla, Diana, William och Harry och så vidare. Lita på mig, det finns mycket att hämta här, säger Peter Morga Peter Morgan. Född 1963 i Wimbledon, utanför London. Manusförfattare för film, tv och teater. Har skrivit manus till bland annat ”The queen”, ”The last king of Scotland”, ”The other Boleyn girl”, ”Frost/Nixon”, ”The deal” och Tomas Alfredsons ”Tinker, tailor, soldier, spy”. Claire Foy. Född 1984 i Stockport. Studerade till skådespelare vid Oxford School of Drama. Foy har bland annat spelat Dickensfiguren Amy Dorrit i BBC-serien ”Little Dorrit” (2008) och porträtterade Anne Boleyn i tv-serien ”Wolf Hall” (2015) efter Hilary Mantels bästsäljare.


Svenska Pen börjar kamp mot hatkultur

Summary: Svenska Pen vill öka medvetenhet om vad hatspråkskulturen i Sverige gör med offentligheten. Det ska de göra i ett nytt projekt som når ut till bland andra politiker och skolor, och som görs med stöd från Svenska Postkodlotteriet.

Enligt Svenska Pen är hatkulturen det största hotet mot yttrandefriheten i Sverige i dag. En undersökning som Myndigheten för kulturanalys presenterade tidigare i år visar att 35 procent av Sveriges författare och 30 procent av Sveriges journalister har drabbats av hot och trakasserier. Nu påbörjar Svenska Pen ett arbete mot hatkulturen. – Vi har jobbat med hat och hot i världen, men nu har det blivit en realitet även i Sverige, där det nu finns en hotbild mot svenska författare och journalister som vi aldrig sett här någonsin tidigare. Jag tror inte att någon trodde att vi skulle få en sådan situation här – men nu blir den stadigt värre. Så vi måste ta tag i detta, säger Ola Larsmo, ordförande för Svenska Pen. Varför har det blivit så i Sverige? – Det är den frågan alla sliter med. Men på ett plan är det en självgående process. Om man börjar gå in i ett språk där världen är svartvit och det finns goda och skurkar så blir det självförstärkande. Men det är också en högerpopulistisk och religiösextremistisk våg som drar fram över planeten. Det är en antimodern rörelse som är fientligt inställd mot en modern demokrati och utbytet mellan människor. Men vi känner igen det, och det vi måste göra är att prata öppet om det och urskilja hatspråket som en farlig och negativ faktor i sig. Från 2017 ska organisationen Svenska Pen med stöd från Svenska Postkodlotteriet utöka sitt arbete i Sverige och rikta in sig på att öka medvetenheten om vad hatspråkskulturen i Sverige gör med det offentliga samtalet i skolor, på arbetsplatser och på gatan. – Vi vill få i gång en kunskapsprocess för vi upplever att folk är lite oförberedda på detta och de förstår inte vidden av och komplexiteten i hatkulturen. Vi tror att med våra erfarenheter av att ha jobbat med frågan sedan andra världskriget kan vi göra något. Bland annat kommer man att rikta in sig på utbildning i skolor för lärare och elever i källkritik och om hatbrottskultur. – Skolan är en viktig målgrupp men vi kommer också bedriva lobbyarbete mot politiker. De är också en grupp som råkat illa ut, så vi vill vända oss till politiker både i kommuner och landsting och riksdagen, för att få en dialog om vad hatspråkskulturen gör med människor och samhället, säger Ola Larsmo.


Mila Kunis talar ut om Hollywoods sexism

Summary: När Mila Kunis vägrade vara halvnaken på omslaget av ett magasin hotade hennes producent henne att hon aldrig skulle kunna jobba i Hollywood igen. Det skriver hon i ett öppet brev om sexismen i filmbranschen.

I ett öppet brev som publicerats på webbsidan A Plus skriver skådespelaren Mila Kunis om sexismen i filmbranschen i USA. ”Genom min karriär har det funnits ögonblick när jag blivit förolämpad, åsidosatt, fått mindre betalt, blivit kreativt ignorerad och på andra sätt förminskad på grund av mitt kön”, skriver hon. Ett exempel som skådespelaren tar upp är när hon vägrade ställa upp halvnaken på omslaget av ett magasin för att göra reklam för en film hon var med i. En i brevet inte namngiven producent hotade då Mila Kunis med att hon aldrig mer skulle kunna jobba i Hollywood om hon vägrade. Men hon stod på sig. ”Och gissa vad som hände? Jorden gick inte under. Filmen gick jättebra och jag jobbade igen i den här staden, gång på gång.” Hon skriver om sexistiska kommentarer från producenter och medarbetare i e-post, telefonsamtal och kontorslandskap och menar att det finns en kultur av att undervärdera kvinnors arbete i branschen. Flera kända skådespelare har under de senaste åren tagit upp det faktum att kvinnliga skådespelare får sämre betalt än sina manliga motsvarigheter. Nu säger Mila Kunis att hon har fått nog, och inte längre kommer att ställa upp på att ”spela på männens villkor”. ”Jag är färdig med kompromisser. Från och med nu ska jag, när jag konfronteras med sådana här kommentarer – oavsett om de är subtila eller öppna, vända mig till dem direkt. Jag ska stanna upp i ögonblicket och göra mitt bästa för att informera dem. Jag kan inte garantera att man kommer ta till sig mina invändningar, men då vet jag i alla fall att jag är en del i att skapa en miljö där det finns möjlighet att växa. Om mina kommentarer tas emot med döva öron kommer jag att välja att gå därifrån.” Hon avslutar sitt brev med att säga att om detta händer henne, som redan är ett namn i branschen, måste det drabba nya kvinnliga skådepelare ännu hårdare. ”Jag har turen att jag har en plattform där jag kan prata om dessa upplevelser, och hoppas att jag kan bli en till röst i samtalet, så att kvinnor känner sig lite mindre ensamma och mer benägna att slå tillbaka på arbetsplatsen”.


Terrordådet i Bataclan blir dokumentär

Summary: Bandet Eagles of Death Metal gör dokumentär om händelserna kring terrordådet vid deras spelning i Bataclan i Paris. Dokumentären, som regisseras av Colin Hanks, har premiär på HBO i februari.

I november förra året stod det amerikanska rockbandet Eagles of Death Metal på scen i konsertlokalen Bataclan i Paris när terrorister slog till. 90 personer dödades och många skadades. Bandmedlemmarna själva klarade sig ut från lokalen. Nu gör bandet en dokumentär om dådet, enligt Pitchfork. I ”Eagles of Death Metal: Nos amis (Our friends)" som regisseras av Colin Hanks och har premiär på HBO i februari, får tittarna följa sångaren Jesse Hughes och trummisen Josh Hommes relation till varandra och fansen. Dokumentären kommer att fokusera på händelserna inför, under och efter terrorattacken. Sedan attacken i november har Eagles of Death Metal åter börjat turnera. DN intervjuade sångaren Jesse Hughes inför deras första spelning efter dådet, på Debaser Medis i Stockholm i februari. Samma vecka återvände bandet också till Paris för en spelning. Sedan bandet började turnera igen har frontfiguren Jesse Hughes fått mycket kritik för uttalanden om dådet i en intervju i den konservativa tidskriften Taki's Magazine. Där berättade han bland annat om att han sett muslimer fira dådet på gatorna i Paris. I maj ställde två franska festivaler in bandets medverkan på grund av Jesse Hughes uttalanden. Även överlevande från terrordådet har kritiserat bandet: ”Jag trodde aldrig att du skulle bli en av dem som sprider rädsla”, skrev Ismael El Iraki, en av de överlevande från Bataclan, i ett öppet brev till Hughes. I november kommer Bataclan att öppnas igen, och hålla den första spelningen sedan dådet. Pete Doherty ska då spela i den anrika konsertlokalen.


Japanskt popband i SS-uniformer får kritik

Summary: Det japanska bandet Keyakizaka46 klädde sig i SS-liknande uniformer för en konsert på halloween. Efter stark kritik har Sony Music Japan nu bett om ursäkt.

När det japanska popbandet Keyakizaka46 höll en öppen konsert på halloween klädde de sig i uniformer med långa svarta rockar och hattar med ett fågelemblem liknande det örnemblem som nazisterna använde under andra världskriget. Men tilltaget fick stark kritik i sociala medier, och den judiska människorättsorganisationen Simon Wiesenthal center kallade det för "djupt stötande”. ”Att se unga tonåringar på scen och i publiken dansande i naziliknande uniformer skapar stor sorg hos offer för det nazistiska folkmordet”, skriver organisationen i ett uttalande. Sony Music Japan, som är bandets skivbolag, har bett om ursäkt för om konserten upplevdes kränkande för någon. Bolaget menar också att det inte fanns någon tanke på att uniformerna skulle kunna kopplas till nazism. ”Vi tar incidenten på stort allvar och ska göra allt för att motverka liknande händelser i framtiden”, skriver man i uttalandet, enligt The Independent. 2014 fick det japanska popbandet Pritz kritik för att det vid ett uppträdande bar svarta skjortor med röda armbindlar som liknade dem som Waffen SS bar.


Nationalopera med franskt flöde

Summary: Ivar Hallströms och Frans Hedbergs tragedi ”Vikingarna” spelas för första gången sedan 1882. Det är en trallvänlig konsert snarare än nationalistisk Nordenhyllning.

”Vikingarna” av Ivar Hallström och Frans Hedberg (libretto) Dirigent: B Tommy Andersson I rollerna: Hillevi Martinpelto, Tomas Lind, Mats Persson, Ann-Kristin Jones, Mats Almgren m fl. Scen: Göteborgsoperan. När tonsättaren Ivar Hallström och librettisten Frans Hedberg klev in i det svenska operalivet i slutet på 1860-talet väckte de liv i ett svenskt operakomponerande som praktiskt taget hade legat i träda sedan gustavianismens dagar och mordet på Gustav III. I 1800-talets Sverige hade man allt starkare hyllat det enkla, äkta och naturliga vilket gjorde att exempelvis Almqvists och Geijers visor för piano och sång kunde värderas (under den så kallade dilettantdebatten) långt högre än Beethovens symfonier. Men denna äkthetsvurm fick en mer professionaliserad drive när den kopplades till en allt starkare nationalism som sökte legitimitet i folkvisor och bondekultur. Något som kom till uttryck i Hallströms och Hedbergs ”Hertig Magnus och sjöjungfrun” från 1867 och ”Den bergtagna” från 1874 som båda ställde den konstlöst nordiska atmosfären i kontrast till mera raffinerade världar. I ”Vikingarna” från 1877 gick Hallström och Hedberg ett steg längre och spetsade denna kontrast till att bli en dödlig konflikt. Handlingen utspelas i Provence dit vikingen Rolf, trolovad med Astrid, seglar med sin vapendragare Björn. Och där Rolf förälskar sig i prinsessan Isaura, en passionerad kvinna av en ny och främmande värld. Ett svek som får Astrid att resa till Provence där hon snart efter ankomsten dödas av sin rival Isaura. Varpå Rolf tar sitt liv då han sätter sitt skepp i brand. När Göteborgsoperan ger ett konsertant framförande av denna ”Vikingarna” har den inte spelats sedan 1882 och aldrig spelats in. Vad vi får höra är inget bortglömt mästerverk men en charmfull och känslostark musikdramatik med ett mjukt franskinspirerat flöde och en medryckande, ja närmast trallvänlig melodik. Lysande omhändertagen av orkestern under B Tommy Anderssons ledning och av kör och solister där Hillevi Martinpelto, Tomas Lind, Mats Persson och Ann-Kristin Jones briljerar i de ledande rollerna. Visst finns här ett nationalistiskt drag, bland annat i de malmklingande manskörer som hyllar Norden, men inte alls så unket som det kom att bli lite senare i operahistorien. Och så är ju detta inte ett hjältedrama utan en tragedi. Finast i operan är den första scenen i andra akten där vi möter den karge vikingen och sjömannen Rolf, som – likt en ung Evert Taube – nu är helt impregnerad av fridsamheten och sensualiteten i den Medelhavskultur han blivit en del av. Ett paradisiskt tillstånd som han dock brutalt kastas ut ur genom finalscenens våldsamma konfrontation mellan Astrid och Isaura. Det är en scen med kännbar nerv men som oundvikligen får tankarna att än en gång gå just till Evert Taube som nästan femtio år efter ”Vikingarnas” tillkomst var den förste att förbinda och harmoniera dessa två skilda världar i sin mytologiserande gestaltning av sin hustru Astri. En Afrodite buren på en våg från Mälaren till Medelhavet som enligt litteraturforskaren David Anthin i sin bok ”Evert Taubes värld” är den ”sångmö som förenade nord och syd i Taubes poetiska universum.” Ett av den svenska kulturens vackraste teman som fortfarande väntar på att bli opera.


Donald Trump ser världen som ett lovligt byte

Summary: Donald Trumps kampanj är en trollövning i industriell skala. Och det är kvinnorna som råkar värst ut. Författaren Laurie Penny skriver om valet där alla är förlorare.

Ingen drog är som självförtroendet hos en medelmåttig vit man, och även livslånga brukare som Donald Trump bör iaktta försiktighet när de injicerar den offentligt. Se bara på den härdsmälta av episka mått som lyckliggjort rubriksättare jorden runt, där den republikanske presidentkandidaten i Amerikas fördömda Förenta stater brister ut i en ström av misogyn sörja och fascistiska formuleringar så att världspubliken knappt tror sina öron. Trumps supportrar kanske skäms, men det motbjudande spektaklet är ungefär lika genant för alla som har kvar den minsta tilltro till demokrati och rättsstat. Den andra presidentvalsdebatten mellan Hillary Clinton och Donald Trump var som ett meningsutbyte online mellan en kunnig politisk skribent och inläggen i kommentarsfältet intill. Inför debatten – bara 48 timmar efter att den nu världskända videon läckts som visar hur Trump skryter om hur hans kändisstatus gjort det möjligt för honom att kyssa, tafsa på och försöka ha sex med kvinnor – höll han en presskonferens där han indirekt försökte smutskasta Hillary Clinton genom att invitera varje kvinna han kunde få tag på som någonsin klagat på sexuella närmanden från Bill Clinton. Mannen som skrutit om att nypa kvinnor ”i fittan” hade inga betänkligheter inför att exponera påstådda offer för övergrepp för att få hjälp i sitt eget tarvliga tafsande efter makten. Clinton sänkte sig inte dit. Debatten igenom förblev hon en bild av värdighet, vilket inte var så svårt med tanke på vad hon stod inför. Från första början stod det klart att det var något fel med Trump: denna gnällande inkarnation av en vit, manlig nationalist var inte bara principlös, han föreföll inte riktigt frisk. Under 90 olidliga minuter strök han runt scenen, grimaserande och muttrande för sig själv som en matinémördare som pratar med en djävul på axeln. Vid ett tillfälle verkade han så irriterad över att kamerorna inte var riktade mot honom att han faktiskt började jucka med sin egen stol. Det var som att se den där sortens bilkrock i slow motion som kan få tittarsiffrorna för reality-tv att lyfta genom taket, i det här fallet mer exakt: glastaket. Hela den pågående valkampanjen liknar en våt dröm David Lynch kunde ha haft efter att ha somnat framför Fox News. Trump förlorade snabbt greppet inte bara om anständigheten utan om det mänskliga språket, ropade påhittade ord och osammanhängande uttalanden som ”Syrien är inte Syrien längre. Syrien är Ryssland… Jag tror vi måste få IS” och lovade att ”ge ekonomin åt folket”. Han hotade att åtala sin motståndare så snart han blivit president. Mer än något annat lät han som när ens berusade, rasistiska farbror låter sin konservativa hatrobot algoritmiskt spruta fram föregivna sanningar. Den retoriska förebilden var knappast Abraham Lincoln, snarare då Tay, Microsofts kortlivade chattbot på Twitter som arméer av högerextrema troll med tillgång till all tid i världen lärde säga saker som ”feminism är cancer” och ”jag älskar Hitler”. Det påminde mig om glansdagarna för det som en gång kallades bloggosfären, då redaktörerna genomgick en fas när de trodde att kommentarsfälten var folkets röst – snarare än en röst för dem som var uttråkade, arga och hatiska nog att ägna timmar av sin fritid åt trakasserier särskilt mot kvinnor, färgade eller dem som över huvud taget var dumdristiga nog att uttrycka en åsikt som inte var vit, manlig, heterosexuell och konservativ. Vi lärde oss, men inte snabbt nog. Kommentarsfälten lever och frodas nu i hjärtat av den västerländska demokratin. Det är ingen tillfällighet. Hela Trumps kampanj är en trollövning i industriell skala, vilket inte för en sekund betyder att det är något ofarligt. Det innebär att han spelar efter helt andra regler, där segern går till den som skriker högst. För den här mannen och hans följare är demokrati bara ett nytt spelsystem, och ger det inte vinst så prövar de något annat. Det de främst vill uppnå är inte presidentämbetet – inte i någon seriös mening. Jag är övertygad om att Trump gärna vill sitta i en glänsande stol i Ovala rummet och dagarna i ända höra folk tala om för honom att han är världens mäktigaste och mest imponerande man, lika säker som jag är på att han inte vill låta sig besväras med regerandets egentliga angelägenheter. Nej, det hans anhängare vill är att få skrika och kasta saker tills någon talar om för dem att de fortfarande är betydelsefulla. Varför? För att de kan. För att det känns befriande. För att de inte har så mycket att förlora. För att det är roligt och får dem att känna sig stora och mäktiga när så lite annat gör det. Jag gillar inte att säga det här eftersom det inte hjälper, men en del av oss varnade för de här människorna för åratal sedan. På den tiden begränsade de sina trångsynta fritidsintressen till kvinnor och icke-vita som fick höra att de skulle hålla käft och sluta vara så känsliga. Jag känner ingen glädje över att ha fått rätt. Den som här och nu inte förmår se kopplingen mellan genus, politik och geopolitik har antingen händerna för ögonen eller blicken riktad bakåt mot en tid då lite grabbigt sexuellt våld inte diskvalificerade någon från att väljas till en förtroendepost. Men det här handlar inte enbart om feminism. Mer specifikt handlar det om samtycke. Det handlar om människor som anser sig ha rätt att dominera och kontrollera den andra hälften av befolkningens kroppar, en hälft som numera också tycker sig ha rätt att vara med och styra världen – och om de sjukliga mönster som uppstår ur det. Vi har att göra med en man som vill nypa hela världen i fittan och blir förvirrad och rasande när fittan nyper tillbaka. Och han är inte den enda av sin sort. Glöm inte att det här varit mönstret i manligt maktspel i generationer. I åratal har vi sett välkända politiker och underhållare avslöjas som sexuella rovdjur. Vi har tvingats hantera sanningen att de tilläts komma undan med det för att det helt enkelt var vad det innebar att vara en framgångsrik man. De flesta republikanska kommentatorer med minsta besinning förpassar nu sitt parti till kylförvaring i förhoppningen att det ska kunna bevara något som överlever skammen bara det sänks ner i framkallad koma. Men den lämmelliknande brådskan mot det politiska stupet kan vara förhastad. Trump kommer inte att lägga ner. Han har bestämt sig för att han vill ha presidentposten och tror sig nu ha rätt till den. Han är fast besluten att knulla världen vare sig den vill eller inte, och man får hoppas att USA har graviditetsskydd av någon sort. Folk som inte respekterar andra individers samtycke tenderar också att sakna respekt för dem de kan styra. De uppfattar demokratiskt samtycke på exakt samma sätt som de uppfattar sexuellt samtycke – fint om man får det, om inte har man ändå förtjänat bytet. Det motsvarar ordboksdefinitionen av chauvinism och kommer sannolikt inte att rensas ut ur offentligheten den 9 november när detta djupt obehagliga spektakel äntligen är över. Alternativhögerns kamikazeliknande chauvinism uppstod inte från ingenstans. Den är det oundvikliga resultatet av decennier av folkligt missnöje som styrts och främjats av egenintressen, samma egenintressen som finansierat Republikanerna och deras gelikar i generationer. Trots den blyga rodnaden inför Trumps grova kvinnofientlighet och de senfärdiga protesterna mot hans attityd gentemot den hälft av befolkningen som är mödrar, fruar och döttrar, besvärligt nog också väljare, vet traditionella konservativa att det Trump gjort helt enkelt varit att föra den samtida högerretoriken till dess logiska slutpunkt. Han har rivit den ärbara slöjan av gängse nyliberal debatt och röjt den babblande psykopaten bakom den. Det är djupt pinsamt, och pinsamhet gör det ungefär lika sannolikt att människor sparkar bakut som att de ger med sig. Om hela ens identitet är uppbyggd kring en viss självbild är det mycket svårt att överge den bilden, även om den förstör ens möjligheter till framgång. Att leva med en sådan dissonans gör märkliga saker med ens psyke. Alla sorters galna och underliga idéer börjar dyka upp. Det börjar hoppa ut ord som får en att låta grym, tokig eller bådadera, men har man ställt upp i ett val brukar man vanligtvis försöka låta bli att uttala dem när det finns kameror i närheten. Det ovanliga med Trump är bara att han saknar filter. Han säger rakt ut vad många tänker, men att många tänker något gör det inte rätt, eller ofarligt, eller sant. Vad USA och den globala konservativa samstämmigheten ser i Trump är sitt eget ansikte i den moderna mediemaskinens förvridna spegel – och de är inte de enda som stirrar på det i fasa. Problemet med att vara en hårfager stropp som håller sitt svullna ego uppblåst med amerikansk råenergi är att om någon punkterar en så går luften ur med ett fisljud som ekar över hela världen. Trump har förtjänat varje uns av den förödmjukelsen, men rörelsen bakom honom drivs av den sårade stoltheten hos miljoner människor – och den är vildsint, oförutsägbar och inte det minsta rolig. Jag skrattar inte. Det här upphörde att vara ett skämt för åratal sedan. Trump må förlora valet, men kriget om anständighet och demokrati kommer att fortsätta och just nu är vi alla förlorare. Den som inte förmår se kopplingen mellan genus och geopolitik har antingen händerna för ögonen eller blicken riktad bakåt mot en tid då lite grabbigt sexuellt våld inte diskvalificerade någon från att bli vald.


Edna Gundersen fick första intervjun med Bob Dylan efter Nobelpriset

Summary: Musikjournalisten Edna Gundersen fick prata med personen hela världen väntade på när hon nästan två veckor efter att Bob Dylan fått Nobelpriset i litteratur fick en åtråvärd intervju med den tyste pristagaren.

Edna Gundersen fick ett samtal från Bob Dylans management en vecka efter att det offentliggjorts att han blivit årets Nobelpristagare i litteratur. Under den veckan hade Dylan själv varit helt tyst om priset medan hela kulturvärlden väntade på en reaktion. Och inte ens den här intervjun skulle i första hand handla om priset – i stället skulle Edna Gundersen för The Telegraph framför allt prata med Dylan om en kommande konstutställning i London. Själv säger hon till DN att hon tror att Bob Dylan valde att ge henne den första intervjun efter Nobelpriset för att de tidigare har haft mycket kontakt. – Jag har intervjuat honom många gånger, säkert 8–9 gånger sedan 1989. Och nu lovade hans management att han också skulle säga några ord om Nobelpriset. Vi pratade i telefon, för Bob Dylan var på turné i Oklahoma, men han var på väldigt gott humör – det är han oftast. Trots att Nobelpriset inte var huvudfokus för intervjun var han inte alls motvillig till att tala om priset. – Inte alls, han var glad att göra det, och var uppenbarligen väldigt hedrad. ”Fantastiskt, otroligt. Vem drömmer ens om något sådant?” säger Dylan i intervjun med Edna Gundersen. Och hon tror att han kommer göra allt han kan för att kunna vara med vid Nobelprisutdelningen: – Han sade att han skulle göra allt för att kunna vara med vid prisceremonin. Och jag tror att han kommer att vara väldigt hövlig och tacksam om han kommer. Edna Gundersen är inte alls förvånad över att det tog över två veckor innan Bob Dylan själv sa någonting offentligt om Nobelpriset. – Det är så han är. Han är inte en förutsägbar person. Hans management hade haft kontakt med Svenska Akademien så det är inte så att han varit helt tyst. Men Dylan själv är väldigt privat, och det hade varit ovanligt av honom att slänga sig på telefonen och prata om det här, särskilt när han var på turné. Jag vill inte tala för honom men jag tror att det skulle vara ett misstag att tro att han skulle bete sig konventionellt. Själv är hon helt överens med Akademien om att Bob Dylan var rätt mottagare av årets Nobelpriset. – Jag tycker det var ett modigt men självklart val. Han är en av de största låtskrivarna i modern tid och hans texter kan enkelt läsas oberoende av sin musik som poesi eller litteratur. Det här visar att Svenska Akademien hänger med i tiden.


SVT frågar anställda om partisympatier

Summary: Medarbetare på SVT fick under torsdagen en enkät skickad till sig där de uppmanades svara på vilka partisympatier de har inför ett program som vill se om det finns sanning i idén om att SVT är vänstervridet. Men Ulrika Hedman, forskare, är kritisk till tillvägagångssättet som hon menar snarare kan befästa idén.

1500 medarbetare vid SVT fick under torsdagen en enkät skickad till sig där de uppmanas svara på vilka partisympatier de har. Det är inför SVT-programmet ”Sant eller falskt” som ska granska olika idéer som sprids i sociala medier, som man vill veta om det finns någon sanning i påståendet att SVT är vänstervridet, en idé som har spridits i vissa kretsar sedan 60-talet, men som de senaste åren fått stor spridning i sociala medier. I enkäten uppmanas personalen att svara på två frågor, anonymt. Den ena frågan är vilket parti man mest sympatiserar med, och den andra om man är journalist. "Ett påstående vi vill syna är att SVT är vänstervridet" står det i det brev som skickats ut till medarbetarna. – Varför vi gör enkäten är framför allt för att vårt programuppdrag är att titta på olika påståenden som sprids på sociala medier. Och där är det här påståendet väldigt vanligt, säger Lisa Jarenskog, som är projektledare för programmet på SVT. Men enligt Ulrika Hedman, forskare vid institutionen för journalistik, medier och kommunikation på Göteborgs universitet är tillvägagångssättet helt fel för att få svar på frågan. – Frågan om SVT är vänstervridet handlar ju om innehållet, och att fråga de anställda vilken partisyn de har svarar inte på den frågan, säger hon. Lisa Jarenskog menar dock att det här bara är ett första steg i arbetet för att ta reda på om det finns någon sanning i påståendet. – Vi har aldrig påstått att detta är det enda vi ska göra, men hur vi går vidare beror på vad vi får fram av enkäten. I slutändan undrar ju alla om eventuella partisympatier hos medarbetarna innebär att innehållet i våra program får någon politisk riktning eller inte, säger Lisa Jarenskog. Svenska journalistundersökningen är en återkommande vetenskaplig undersökning som görs av Göteborgs universitet. Där får svenska journalister svara på frågor om sin yrkesroll – och en av frågorna är just partisympatier. Men där har man kommit fram till att det inte finns någon koppling mellan journalisternas egna sympatier och det redaktionella materialet. – Den har visat att svenska journalister, precis som alla andra, har en politisk uppfattning. Men när man gjort regelbundna innehållsanalyser har man sett att dessa uppfattningar inte slår över i innehållet. På det stora är det ganska neutralt i förhållande till partisympatier. Det finns andra faktorer som slår hårdare som traditionell nyhetsvärdering och yrkesideal som neutralitet och objektivitet, säger Ulrika Hedman. Den undersökningen fick bara svar från 93 SVT-anställda. – Vi tycker det är intressant att se om vi kan få ett bättre underlag med vår undersökning. Men den har bara varit ute några timmar än så länge så det återstår att se, säger Lisa Jarenskog. Men enkäten som skickats ut till personalen är enligt Ulrika Hedman felaktigt utformad, vilket gör att man inte kan dra några slutsatser av den, då den saknar alla slags forskningsvariabler. Hon är också kritisk till att man som arbetsplats ber sin personal att svara på frågor om sina partisympatier. – Som respondent skulle jag nog bli ganska misstänksam mot det här brevet. Och i och med att avsändaren finns på den egna arbetsplatsen kommer nog många fundera på hur anonym den här undersökningen är. Jag hade inte svarat, säger hon. Men enligt Lisa Jarenskog behöver medarbetarna inte vara oroliga för att deras åsikter registreras. – Vi tar frågan om anonymitet på väldigt stort allvar. Vi kan inte ta reda på vilka som svarar och kan inte koppla någon åsikt till någon specifik person. Dessutom så är det här en frivillig enkätundersökning, så man kan välja att inte svara.


Susanne Ljung: Hillary Clintons grindvakt och ”extradotter” vet hur man klär sig personligt

Summary: STILKRÖNIKA. Med sin självsäkra och djärva stil är Hillary Clintons assistent Huma Abedin en av de mest välklädda kvinnorna i maktens Washington.

Bakom varje mäktig kvinna står en ännu mäktigare assistent. I Hillary Clintons fall heter denna assistent Huma Abedin och betraktas inte bara som ett under av effektivitet när det gäller att fungera som den amerikanska presidentkandidatens grindvakt och alltiallo, hon anses även vara en av Washingtons mest välklädda kvinnor. Till skillnad från många andra, som i tysthet verkar bakom de politiska kulisserna i Washington DC, är Huma Abedin inte rädd för att synas i kläder som väcker uppmärksamhet. Hon klär sig gärna i starka färger och djärva mönster och har aldrig stuckit under stol med att hon hellre bär plagg från modehus som Prada, Vera Wang och Alexander McQueen, än konventionella kontorskläder från klädkedjor. Hon har ett stort antal väskor från kända märken. Men framför allt kan hon konsten att kombinera plagg, oavsett prislapp, med färgstarka accessoarer som ger en personlig prägel. Det är en mycket modern stil. Det är ingen tillfällighet att två av de få intervjuer Huma Abedin har gjort under åren har varit för amerikanska Vogue. Tidningens chefredaktör Anna Wintour är en av hennes stora supportrar. Uppskattningen är ömsesidig. ”Hon får det omöjliga att se lätt ut”, som Huma Abedin sade i den amerikanska podcasten ”Call your girlfriend” i våras. Det är många som säger detsamma om henne. Inte minst efter dokumentären ”Weiner”, en film som följer hennes dåvarande make, den före detta kongressledamoten Anthony Weiner, under hans kampanj för att bli New Yorks borgmästare 2013. Staden var då redo att ge honom en andra chans, efter att han två år tidigare ertappats med att ha skickat bilder på det resliga innehållet i sina kalsonger till unga kvinnor via sin telefon. Men under kampanjens – och filmens – gång gör han det igen. Huma Abedin behåller fattningen på ett imponerande sätt, oklanderligt klädd och med rödmålade läppar. Hennes svarta hår blänker. Ryggen är rak. ”Hon är magnifik, hon strålar av elegans och förnuft”, som The New York Review of Books beskrev henne. Hennes arbetsgivare, Hillary Clinton, är inne på samma spår. ”Ingen har kommit nära hennes grace, intellekt och ödmjukhet under de tjugo år som jag sett henne utvecklas från praktikant, hjälpreda och rådgivare till att bli en i toppen av min presidentkampanj”. De har arbetat tillsammans sedan 1996 då en drygt 20-årig Huma Abedin sökte, och fick, ett oavlönat praktikantjobb i Vita huset som en av assistenterna till Hillary Clinton, som då var presidenthustru. Sedan dess har hon inte lämnat hennes sida. Många har kallat henne för Hillary Clintons extradotter. Kaliforniens guvernör Gavin Newsom har däremot beskrivit henne som ”en politisk schweizisk armékniv”. Han imponeras av hur hon har örat mot marken, drar smarta slutsatser, jobbar snabbt och kommunicerar så folk begriper. Men så är Huma Abedin också drillad sedan barnsben i att klara av alla sorters situationer. Hon är uppvuxen med akademiska föräldrar med rötter i Indien och Pakistan. När hon var liten flyttade familjen från Michigan till Jeddah i Saudiarabien, där hon gick i brittiska internationella skolor. På George Washington University i USA läste hon journalistik. Hon talar flera språk flytande. Själv säger Huma Abedin att hon ofta har funderat på vad hon skulle jobba med om hon inte hamnat inom politiken. För de som imponerats av hennes självsäkra stil är svaret förstås inte överraskande: ”jag skulle nog ha arbetat med mode”, säger hon. Foto i text: Janet Mayer/Splash News Mer om Huma Abedin Samtidigt som Huma Abedin fick en praktikplats hos presidenthustrun Hillary Clinton i Vita husets östra flygel 1996, så fick en annan praktikant i uppgift att jobba för president Bill Clinton i den västra. Hon hette Monica Lewinsky. Den amerikanske modeskaparen Oscar de la Renta designade brudklänningen då Huma Abedin 2010 gifte sig med Anthony Weiner. Han fick fria händer. I Boken ”Oscar de la Renta: His Legendary World of Style” kallar hon den för: ”det mest utsökta konstverk jag har burit i hela mitt liv”. Vogue är inte den ena modetidning som omfamnat Huma Abedin. 2013 skrev hon en artikel i amerikanska Harper’s Bazaar där hon försvarade sin dåvarande man Anthony Weiner. Rubriken? ”The Good Wife”. I augusti år tog hon ut skilsmässa. Susanne Ljung Susanne Ljung är journalist och programledare för det hyllade mode- och kulturprogrammet ”Stil” i Sveriges Radio. Hon bor i Stockholm och New York och medverkar i Lördagsmagasinet varje vecka. Läs tidigare stilkrönikor här


Vitterhetsakademien kritiserar plan att stänga museer

Summary: Kungliga Vitterhetsakademien ger sig in i debatten om världskulturmuseerna. I ett uttalande skriver den ständiga sekreteraren Birgitta Svensson att akademin är mycket orolig över kvaliteten på "några av Sveriges mest framstående museer”.

Under de senaste veckorna har en debatt rasat om de svenska världskulturmuseerna. Den följde på nyheten om att tre av statens fyra världskulturmuseer kan bli ett, enligt ett förslag från ledningen för museerna. Nu ger sig även Kungliga Vitterhetsakademien in i museidebatten. I ett uttalande skriver dess ständiga sekreterare Birgitta Svensson att akademien är orolig över kvaliteten på museerna, som de menar är några av Sveriges mest framstående museer. "Det som hänt är att dessa institutioner med stöd av statsmakterna är på väg att förlora eller redan nästan helt har förlorat sin vetenskapliga kompetens”, skriver hon. Nu uppmanar Kungliga Vitterhetsakademien regeringen att ändra sin politik och stödja att expertkunskap ska vara det viktigaste vid museerna. ”Den linje som Sveriges regering för leder i förlängningen till en förlust av vetenskapligt baserat tänkande och till att Sveriges ansvar som förvaltare av ett internationellt kulturarv hotas”.


Optisk synvilla förbryllar på sociala medier

Summary: Vit färg eller oljiga ben? En ny synvilla har blivit en snackis på sociala medier.

På bilden ses ett par ben, men den stora frågan bland twitteranvändarna är om det är vit färg på dem eller om benen är oljiga och ljuset reflekteras. Bilden lades upp av användaren @Kingkayden under onsdagen med frågan ”Är benen oljiga eller är det ben med vit färg på dem?”. Sedan dess har bilden fått stor spridning och diskussionen i full gång. De flesta kunde till slut, efter att ha kollat lite närmre, komma överens om att benen har vit färg på sig – och inte olja. Det är inte första gången som synvillor engagerar folk på sociala medier. Förra året hamnade en klänning i fokus efter en diskussion om den var guldig eller blå.


Bergmans okända manus blir film

Summary: Suzanne Osten ska göra spelfilm av Ingmar Bergmans okända ”Sextiofyra minuter med Rebecka”, kan DN avslöja. Nästa söndag är det världspremiär för Ostens radiopjäs på manuset som legat gömt i arkiven sedan 1969.

Den 7 augusti 1969 satt Ingmar Bergman på Fårö och skrev sista repliken i manuset ”Sextiofyra minuter med Rebecka”. Från början var det tänkt som Bergmans bidrag till ett exklusivt samarbete med Akira Kurosawa och Federico Fellini. Huvudrollen var vikt åt Katharine Ross som spelade i klassiker som ”Mandomsprovet” och ”Butch Cassidy och Sundance Kid”. När samarbetet rann ut i sanden hamnade manuset i byrålådan. Det upptäcktes först när regissörsikonen donerade sina samlingar till det som skulle bli Stiftelsen Ingmar Bergman i början av 2000-talet. På söndag den 6 november är det världspremiär på Suzanne Ostens radiopjäs på ”Sextiofyra minuter med Rebecka” för SR Drama i P1. Det högintensiva dramat kretsar kring en gravid och känslomässigt alienerad lärare för dövstumma. Manuset skildrar hennes jakt på sexuell och politisk frigörelse mitt under den omvälvande 68-vågen. – Detta är de enda sextiofyra minuter där Bergman är feminist fullt ut. Han har ju alltid haft starka kvinnor i sina filmer men i den här pjäsen går han ett steg längre. Han står mitt i tidens rum 1969 när en enorm förändringsvåg svepte genom Sverige och fångar detta på ett fantastiskt sätt. Det är ett skitbra manus! utbrister Suzanne Osten. – Med tanke på min långa historia som Bergmans fiende var jag till en början helt nollställd, men när jag läste blev jag överförtjust. För ett ögonblick stod Bergman i samma tid som jag, men sedan tog vi helt olika vägar, förklarar Suzanne Osten, som bland annat var aktiv i den feministiska spetsorganisationen Grupp 8. Att Suzanne Osten skulle ta sig an ett Bergmanmanus är en ironi av kulturhistoriska mått. Det är ingen hemlighet att de båda tungviktarna var öppna antagonister ända fram till Bergmans död 2007. – Det hade inte gått att göra detta när Bergman levde – han ville ju kontrollera allt och hade bara bråkat med mig: ”Fy, fan ska den där jävla kärringen göra det här?” skrattar Suzanne Osten medan hon härmar demonregissörens karaktäristiska stämma. ”Sextiofyra minuter med Rebecka” skrevs när Bergman stod på tröskeln till en internationell karriär där han lockades att spela in filmer på engelska utomlands. Tanken var att manuset skulle filmas under titeln ”The white wall”. Åren dessförinnan hade han radat upp banbrytande filmer som ”Persona”, ”Tystnaden”, ”Skammen” och ”En passion”. ”Sextiofyra minuter med Rebecka” rör sig sömlöst mellan verklighet och dröm där titelfiguren hamnar i olika tillspetsade situationer. – Ja, fast det är kanske snarare som att befinna sig i en mardröm. Under inspelningen har vi skojat om ”Rebecka i Underlandet”. Flera av de situationer hon hamnar i är rent Kafkaartade och humoristiska, säger Suzanne Osten och fortsätter: – Bergman lånade friskt från franska nya vågen och Antonioni, men gjorde det till sitt. Manuset är feministiskt, queert, homoerotiskt och antiauktoritärt. Det är ett otroligt djärvt, komplext och radikalt manus. En av scenerna utspelar sig på en sexklubb där Serge Gainsbourgs och Jane Birkins kitschiga hitlåt ”69 année érotique” spelas i bakgrunden. Bergman skapar en sadomasochistisk scen där Rebecka ber en man att han ska ha sex med henne: ”Jag vill att det ska göra riktigt ont.” – Det är ju ett manus om en kvinna som utforskar sin sexualitet, det handlar om att erövra, upptäcka och ta för sig. Det är inte ”nice”, men det är en annan bild än den romantiska kärleken, utan den sammansatta, komplexa sexualiteten som började diskuteras vid den här tiden. Bergman skildrar också tidens möte med pornografin, säger Suzanne Osten. – Rebecka har självdestruktiva drag, känner sig utanför och säger att hon inte kan känna. Men jag upplever att hon har kontroll över situationen. Enligt min tolkning är det delvis Bergman själv som talar här. Precis som i hans filmer är Bergman både kvinnorna och männen i pjäsen, säger hon. Osten menar att det finns ett tydligt politiskt stråk i Bergmans filmer från slutet av 1960-talet, inte minst i ”Skammen” som har tolkats som Bergmans kommentar till Vietnamkriget. – ”Skammen” tar upp samma frågor som vi står inför i dag med Aleppo och Mosul. Vad gör det med oss att bara stå tysta och titta på? Vilka blir vi? Bergman skildrade den moraliska kollapsen, men tyvärr attackerades han av vänstern med Sara Lidman i spetsen för att han inte tog öppet ställning mot Vietnamkriget, säger hon. – En av de mest intressanta sakerna med Bergman var att han skrev tolkningsbara texter som färgas olika beroende på vilken människosyn man har. Det har varit otroligt lustbetonat att arbeta med detta manus som ger så många olika associationer, säger Suzanne Osten förtjust. Hon är till och med så exalterad att hon också planerar att göra en långfilm på manuset. Nyligen fick hon utvecklingsstöd från Svenska filminstitutet för att förbereda en filmatisering som beräknas får premiär jubileumsåret 2018 – 100 år efter Bergmans födelse. – Jag har många idéer om hur man ska göra detta, men allt är hemligt än så länge, säger Suzanne Osten som tidigare har regisserat filmer som ”Bröderna Mozart”, ”Skyddsängeln” och nu senast ”Flickan, mamman och demonerna”. Att hitta manus av den här kalibern är extremt ovanligt, menar Jan Holmberg, vd för Stiftelsen Ingmar Bergman. Visserligen skrev Bergman flera manus som inte filmades, men ”Sextiofyra minuter med Rebecka” var tidigare helt okänt till och med för de mest inbitna konnässörerna. – Det är att likställa med att hitta ett opublicerat manus av Ernest Hemingway eller en okänd tavla av Picasso – en oerhörd nyhet. Det är Bergman på toppen av sin förmåga i klass med det bästa han gjorde, det är inget ungdomsverk som skrivits för byrålådan, säger han. Jan Holmberg menar att ”Sextiofyra minuter med Rebecka” bekräftar hela Bergmans övriga konstnärskap men också är som ”en saknad pusselbit”. – Det är ett oerhört rafflande manus för att vara Bergman – förutom de typiska äktenskapskriserna eller komplicerade mor–dotter-relationerna innehåller det våldsamt sex, homoerotik och ett starkt feministiskt perspektiv som inte finns i så många andra Bergmanfilmer, säger Holmberg och lyfter även fram Bergmans paradtema med kommunikationssvårigheter. I våras erbjöd han SR Drama att sätta upp manuset lagom till Bergmanjubileet 2018. Men det nysatsande SR Drama ville inte vänta. Att det var Osten som skulle regissera kom som en total överraskning för Jan Holmberg. – Jag jublade – Osten och Bergman är ju en ”match made in heaven”. Osten är en av våra främsta filmskapare och hade ett mycket komplicerat förhållande till Bergman som motarbetade henne. Jag tycker att Ingmar Bergman är skyldig henne det här och jag är säker på att det kommer att bli fantastiskt.


Lily Allen om Calais: ”Medierna vill att vi inte ska lita på flyktingbarnen”

Summary: Lily Allen har kritiserats i brittiska tidningar för att ha besökt flyktinglägret i Calais och bett om ursäkt till ett barn i lägret å Storbritanniens vägnar. Nu skriver popartisten själv om sin resa och om efterspelet i medierna.

Popsångaren Lily Allen besökte det informella flyktinglägret ”Djungeln” i Calais och pratade med en trettonårig pojke i lägret som berättade om hur han försökt ta sig in i England genom att ta sig ombord på lastbilar. Under det känslosamma mötet bad Lily Allen om ursäkt för att Storbritannien inte lät honom komma in. "Vi har bombat ditt land, satt dig i händerna på talibanerna och nu försatt dig i fara att riskera ditt liv för att komma in i vårt land. Jag ber om ursäkt å mitt lands vägnar. Jag är ledsen att vi gjort vad vi har gjort mot dig", sade Lily Allen. I sociala medier och i brittiska tidningar fick Allen stark kritik för hur hon uttryckt sig. I The Sun kallade man Lily Allens tårar för ”krokodiltårar” och Daily Mails krönikör Jan Moir skrev att hon var ”ännu en bortskämd idiot som ömt tror sig vara en vågad och provokativ politisk röst”. Nu skriver Lily Allen själv om hur brittiska tabloidtidningar försöker stoppa kända personer från att prata om flyktingkrisen. I Vice skriver hon att hon "inte trodde att det var särskilt kontroversiellt att åka till Calais, men det visade sig att det numera är skumt territorium att säga att vi behöver hjälpa utsatta barn”. Hon menar att brittiska tidningar vill skapa fördomar mot flyktingungdomar, och försöker tysta kända personer från att ta ställning för dem. ”Frågan om vissa flyktingar har ljugit om sin ålder handlar inte om ifall dessa flyktingar ska få komma in i landet: det handlar om att skapa ett narrativ där personer som försöker komma hit inte ber om vår hjälp, utan försöker lura oss och utnyttja vårt system. Förhoppningen är att det ska få oss att lita mindre på dem nästa gång”, skriver hon. Allen beskriver hur hon själv också påverkats av medias rapportering av flyktingkrisen, då hon själv för en stund tvivlade på flyktingpojkens berättelse om att han hade en pappa i Birmingham. "Jag upptäckte att jag var misstänksam mot honom på grund av det jag läst i medier. Men så tänkte jag att 'vem fan bryr sig om var hans pappa är? Varför frågar jag mig ens det?'”


100 barnboksförfattare kräver amnesti för flyktingbarn

Summary: 100 barnboksförfattare kräver i ett upprop på SVT Opinion att Sverige stoppar utvisningar av barn till Afghanistan. ”Vi kan inte tyst se på när Sverige så grovt kränker barns rättigheter”, skriver de.

Nyligen skrev Sveriges regering ett avtal med Afghanistan om att man ska kunna skicka tillbaka personer som inte fått asyl i Sverige. Migrationsminister Morgan Johansson kallade avtalet för ”en framgång för Sverige". Men avtalet har mött starka reaktioner. Nu kräver 100 barnboksförfattare på SVT Opinion att Sverige stoppar utvisningarna och ger amnesti till flyktingbarn från Afghanistan. ”Vi kan inte tyst se på när Sverige så grovt kränker barns rättigheter. Vi kräver att Sverige stoppar utvisningar till Afghanistan och ger de barn som kommit hit amnesti”, skriver de på SVT Opinion. Sara Bergmark Elfgren, Gunna Grähs, Johan Unenge, Stina Wirsén och Jenny Jägerfeld är några av de hundra författare som skrivit under uppropet. Barnboksförfattarna menar att de gjort till sin livsuppgift att vara trogna barnens röst, och skriver att det nya avtalet visar på dubbelmoral från den svenska regeringen. De skriver att det är inhumant att utvisa barn och ungdomar som har rotat sig i Sverige. "Det enda anständiga är att riva de tillfälliga flyktinglagarna och stoppa utvisningarna till Afghanistan omedelbart. Vi är övertygade om att Sverige klarar av att ta hand om de människor som har kommit till vårt land. Ge dessa barn amnesti och låt deras familjer komma hit!" skriver de.


Brittiska tabloider kritiseras för bilder av flyktingar

Summary: Flera brittiska tabloider har anmälts till pressombudsmannen efter att de använt bilder på ungdomar som anlänt i England under rivningen av flyktinglägret i Calais utan att veta om personerna på bilderna är över 16 år. De får också kritik för att de skapar fördomar mot flyktingar.

På tabloiden The Suns förstasida står rubriken ”Migrantbarn ser ut som 40 år” över en bild på en person som under rivningen av flyktinglägret ”Djungeln” i Calais fått asyl i England. Tidningen Daily Star skriver ”Skumt: de anländande migranterna såg misstänkt äldre ut än man antagit” i en bildtext i en artikel om att flyktingbarn från lägret tagits emot i Storbritannien. Nu får tidningarna, tillsammans med flera andra tabloider, stark kritik för publiceringen av bilderna. På sociala medier har kända britter lagt ut bilder på sig själva som tonåringar som en protest mot tidningarnas publiceringar. Det brittiska partiet Green Party har lämnat in klagomål till den brittiska självständiga pressombudsmannen över att tidningarna använt bilder på personer utan att veta om de är över 16 år – och utan att i så fall ha deras föräldrars tillåtelse, enligt The Guardian. – Ni måste snabbt utreda om dessa tidningar som publicerade bilder på flyktingar bröt mot pressens uppförandekod, skriver Green Partys partiledare Jonathan Bartley i ett brev till pressombudsmannen. Tidningarna kritiseras också för att de publicerat bilder som bidrar till att skapa fördomar mot flyktingar i Storbritannien. – Jag uppmanar alla tidningar att tänka sig för två gånger innan man publicerar spekulativt material som bidrar till större klyftor i vårt samhälle, skriver Jonathan Bartley.


Johan Croneman: Missa inte de europeiska serierna som lyfter hela tv-industrin

Summary: Franska ”Falsk identitet” var kanske vårens bästa tv-serie. Och den belgiska ”Barnjägaren” är höstens stora positiva nyhet. Det är alltid roligt med nya ansikten.

Jag är inte fullt lika övertygad som min kollega Helena Lindblad (DN i fredags) när det gäller genialiteten i den nya svenska serien ”Midnattssol” – jag tycker att Måns Mårlind och Björn Stein kan mycket bättre, norrlandskuriosan och landsbygdsfördomarna står som spön i backen, same-jojkandet och mystiken känns ännu mer påklistrad. Men: Vi är överens om att seriens franska spår, eller rättare, det fransk-algeriska, är spännande, originellt, välgjort och utmanande, Och att fransyskan Leïla Bekhti är lysande. Franska ”Falsk identitet” var kanske vårens bästa och mest välgjorda tv-serie alla kategorier – den belgiska serien ”Barnjägaren”, som man just nu kan se hela säsong 1 av på Cmore är kanske på samma sätt höstens största positiva överraskning: välgjord, välspelad, komplex, mycket otäck och oavbrutet spännande. Ja, man sitter stenhårt i skruvstädet under hela seriens tio avsnitt, man kommer inte undan för en sekund, det är oerhört imponerande. Och vi möter många begåvade debutanter, både framför och bakom kameran, de flesta för oss helt okända bekanta. (Nicholas Wennö intervjuade seriens skapare Matthieu Frances i DN 12/10). Rätt löst bygger det på kriminalfallet som förändrade hela Belgien för alltid på 90-talet, seriemördaren Marc Dutroux och hans ofattbara grymhet – men parallellerna är nog ändå mer känslomässiga än faktiska. Inledningen är emellertid som hämtad ur Dutrouxfallet: Barn- och seriemördaren Guy Béranger (iskallt och elegant sparsmakat spelad av Angelo Bison) skall efter 20 års fängelse slussas ut i samhället igen, via ett kloster i den lilla belgiska byn Vielsart, djupt inbäddad i de täta och mytomspunna Ardennerskogarna. Miljöerna och fotot är också lysande. (Dutroux’ fru och medbrottsling, Michelle Martin, gick i kloster och frisläpptes efter 16 år på ett liknande sätt för fyra år sedan – under våldsamma protester.) I den lilla byn Vielsart i ”Barnjägaren” är man kollektivt hatiskt inställd till att bli påtvingade den avskydde seriemördaren Béranger, han är urusla nyheter för både moralen och affärerna – för att skydda och övervaka honom skickar polisen dit mordutredaren Cloé Muller (också hon, Stephanie Blanchard, ett stjärnskott på den europeiska skådespelarhimlen). Det dröjer inte länge förrän ännu en liten flicka försvinner under mystiska och dramatiska omständigheter, den erfarne (men också psykiskt skadade) Cloé och den mindre erfarne och sämre utbildade lokala utredaren får nu slå sina kloka analytiska huvuden samman (precis som i svensk-franska ”Midnattssol”). Visst tyckte uppstår dessutom. Den täta, djupa skogen spelar som sagt också en given roll i serien, och här finns samma krypande känsla i bilåkandet och i den skrämmande musiken som när vi för första gången fick följa Jack Torrance i ”The Shining” på slingrande vägar upp i Klippiga bergen. Och vi vet ju alltför väl hur den resan slutade. Mordutredaren Cloé Muller förföljs på sin resa in mot sanningen av egna hemska erfarenheter, blottlagda bit för bit, ruta för ruta. Det är framför allt hon som inte ger oss ro. Givetvis måste också ”Barnjägaren” så småningom få vandra ut från Cmore till en lite större och bredare kanal. De här internationella utblickarna och serierna (som gudskelov numera inte alltid är brittiska eller amerikanska) är också stärkande för hela tv-utbudet. Och det är bra som fan!


Summary: Franska ”Falsk identitet” var kanske vårens bästa tv-serie. Och den belgiska ”Barnjägaren” är höstens stora posi-tiva nyhet. Det är alltid roligt med nya ansikten.

Jag är inte fullt lika övertygad som min kollega Helena Lindblad (DN i fredags) när det gäller genialiteten i den nya svenska serien ”Midnattssol” – jag tycker att Måns Mårlind och Björn Stein kan mycket bättre, norrlandskuriosan och landsbygdsfördomarna står som spön i backen, same-jojkandet och mystiken känns ännu mer påklistrad. Men: Vi är överens om att seriens franska spår, eller rättare, det fransk-algeriska, är spännande, originellt, välgjort och utmanande, Och att fransyskan Leïla Bekhti är lysande. Franska ”Falsk identitet” var kanske vårens bästa och mest välgjorda tv-serie alla kategorier – den belgiska serien ”Barnjägaren”, som man just nu kan se hela säsong 1 av på Cmore är kanske på samma sätt höstens största positiva överraskning: välgjord, välspelad, komplex, mycket otäck och oavbrutet spännande. Ja, man sitter stenhårt i skruvstädet under hela seriens tio avsnitt, man kommer inte undan för en sekund, det är oerhört imponerande. Och vi möter många begåvade debutanter, både framför och bakom kameran, de flesta för oss helt okända bekanta. (Nicholas Wennö intervjuade seriens skapare Matthieu Frances i DN 12/10). Rätt löst bygger det på kriminalfallet som förändrade hela Belgien för alltid på 90-talet, seriemördaren Marc Dutroux och hans ofattbara grymhet – men parallellerna är nog ändå mer känslomässiga än faktiska. Inledningen är emellertid som hämtad ur Dutrouxfallet: Barn- och seriemördaren Guy Béranger (iskallt och elegant sparsmakat spelad av Angelo Bison) skall efter 20 års fängelse slussas ut i samhället igen, via ett kloster i den lilla belgiska byn Vielsart, djupt inbäddad i de täta och mytomspunna Ardennerskogarna. Miljöerna och fotot är också lysande. (Dutroux’ fru och medbrottsling, Michelle Martin, gick i kloster och frisläpptes efter 16 år på ett liknande sätt för fyra år sedan – under våldsamma protester.) I den lilla byn Vielsart i ”Barnjägaren” är man kollektivt hatiskt inställd till att bli påtvingade den avskydde seriemördaren Béranger, han är urusla nyheter för både moralen och affärerna – för att skydda och övervaka honom skickar polisen dit mordutredaren Cloé Muller (också hon, Stephanie Blanchard, ett stjärnskott på den europeiska skådespelarhimlen). Det dröjer inte länge förrän ännu en liten flicka försvinner under mystiska och dramatiska omständigheter, den erfarne (men också psykiskt skadade) Cloé och den mindre erfarne och sämre utbildade lokala utredaren får nu slå sina kloka analytiska huvuden samman (precis som i svensk-franska ”Midnattssol”). Visst tyckte uppstår dessutom. Den täta, djupa skogen spelar som sagt också en given roll i serien, och här finns samma krypande känsla i bilåkandet och i den skrämmande musiken som när vi för första gången fick följa Jack Torrance i ”The Shining” på slingrande vägar upp i Klippiga bergen. Och vi vet ju alltför väl hur den resan slutade. Mordutredaren Cloé Muller förföljs på sin resa in mot sanningen av egna hemska erfarenheter, blottlagda bit för bit, ruta för ruta. Det är framför allt hon som inte ger oss ro. Givetvis måste också ”Barnjägaren” så småningom få vandra ut från Cmore till en lite större och bredare kanal. De här internationella utblickarna och serierna (som gudskelov numera inte alltid är brittiska eller amerikanska) är också stärkande för hela tv-utbudet. Och det är bra som fan! Krönikor av Johan Croneman Henrik Larsson beter sig som en treåring Helsingborg kvalade mot Halmstad BK, C More sände och Henrik Larsson var precis som vanligt – omöjlig att prata med. Fotbollsgalan blir ju så förbannat på låtsas Ge oss lite allvar, tack. Något som åtminstone ligger en smula i paritet med våra kunskaper och vårt engagemang som fotbollsfans. Slappare granskning än nya ”Sociala monster” får man leta efter SVT har både musklerna och kunskapen för att kunna bedriva tänkvärd mediekritik. Men av programmet ”Sociala monster” blir man inte ett dyft klokare.


Förslag om 200 miljoner kronor till Kulturskolan

Summary: Ett nytt statsbidrag på 200 miljoner kronor, nya lärarutbildningar och ett nationellt Kulturskolecentrum. Det är några av förslagen på hur Kulturskolan kan bli mer jämlik. På måndagen överlämnades utredningen till regeringen.

På måndagen lämnades kulturskoleutredningen över till kultur- och demokratiminister Alice Bah Kuhnke och utbildningsminister Gustav Fridolin. Utredningen som på uppdrag av regeringen gjorts av Monica Lindgren föreslår flera åtgärder för att göra kulturskolan i Sverige mer jämlik och inkluderande. Ett förslag är att inrätta nationella mål för Kulturskolan för att ge en tydlig riktning för verksamheten. Utredarna vill också se ett nytt statsbidrag på 200 miljoner kronor för att utveckla kulturskolan, 10 miljoner kronor i tidsbegränsade verksamhetsbidrag för att mindre kommuner ska kunna starta eller stödja kulturskolor och 5 miljoner kronor för spetsutbildningar för unga som i framtiden vill ha kultur som yrke. Man vill också se mer forskning om kulturskolan vid svenska lärosäten. I utredningen föreslås också flera nya högskoleutbildningar för att säkerställa att det finns personal till Kulturskolan. Bland annat vill man införa en yrkesexamen som kulturskolepedagog. – Det är viktigt att bygga kompetens om Kulturskolans särart. Om man har krav på konstnärlig kompetens för att komma in på en sådan utbildning kan man också skapa en breddad marknad för yrkesutövande konstnärer, sade Monica Lindgren under presskonferensen. Ett annat förslag är ett nytt nationellt Kulturskolecentrum för att främja erfarenhetsutbyte mellan kommuner och regioner. – Ett nationellt kulturskolecentrum skulle sätta kulturskolan på agendan på ett helt nytt sätt och göra den till en del av diskussionen om kultur på nationell nivå. Det betyder mycket för den enskilda kulturskolan, säger Monica Lindgren. ”Bring it on”, sade Alice Bah Kuhnke inför att utredningen presenterades. – Att vi tillsatte den här utredningen bland det första vi gjorde var viktigt av flera anledningar. En av dem är att vi fått rapporter om att det råder stor ojämlikhet i vilka som får tillgång till kulturskolan. Alla har pratat om att frågan är viktig men nu har vi faktiskt utrett frågan för att säkerställa att den kan nå så många barn som möjligt. Vad hoppas du att utredningen ska leda till? – Här finns flera förslag som på olika sätt kan skapa en matta för att uppnå en mer jämlik kulturskola. Jag hoppas att vi får många svar under remisstiden så att de förslag som vi sedan lägger landar väl. Kulturskolan är en kommunal verksamhet och jag är mån om det kommunala självstyret – men vi tillsatte utredningen för att se hur vi från nationell nivå ska kunna göra att den blir bättre. Blir det mer pengar till kulturskolan? – Det är för tidigt att sia om, men här fanns det flera satsningar på Kulturskolecentrum, forskning och utvecklingsstöd. Vi får se vad remissen säger. För Monica Lindgren är det viktigaste förslaget från utredningen att skapa en infrastruktur för den svenska Kulturskolan. – Vi ser att det finns för få möjligheter till samverkan så vi tror att en infrastruktur skulle underlätta. Enligt utredningen skulle en lag om tillhandahållande av Kulturskolan i alla kommuner kunna leda till en mer jämlik Kulturskola, det är dock inte något som ges som förslag - då det skulle kräva två miljarder kronor att genomföra. – Det är mycket pengar så det är inget vi eftersträvar i första hand. Nu vill vi pröva de förslag som vi gett och har därför föreslagit en utvärdering efter två år för att se om de har lett till något. Vad hoppas ni på nu? – Nu hoppas vi att utredningen får pågå och att remissinstanserna ger gott omdöme till våra förslag så att de så snart som möjligt kan träda i kraft, säger Monica Lindgren. Relaterade artiklar Björn Wiman: Kulturen ska stänga klyftor, inte vidga dem. Mångfalden saknas i kulturen Orättvisan härskar i Kultursverige ”Behövs tuffare press på de som inte når kraven” Rena lotteriet vem som får gå i kulturskola