Göran Greider: ”Får man ta hunden med sig på himmelsfärden?”

Summary: Finns det något sorgligare än en hund som råkat illa ut? Min hund Stina sitter och tittar på mig, med en plasthuva på huvudet, en tratt, en sådan man får på djurkliniken. Hon förstår inte vad det är, varför hon inte får springa fritt.

F inns det något sorgligare än en hund som råkat illa ut? Min hund Stina sitter och tittar på mig, med en plasthuva på huvudet, en tratt, en sådan man får på djurkliniken. Hon förstår inte vad det är, varför hon inte får springa fritt. Det hände för några dagar sedan. Jag var inne i en djuraffär för att köpa några ben och litet hundgodis. Stina nosade glatt på alla läckerheterna där inne. Så öppnade jag butiksdörren, skulle kliva ut. Men fastigheten där butiken ligger renoveras och precis när jag stiger ut ropar en byggjobbare i all välmening: Se upp för cementen! Det börjar falla cementdamm från byggställningarna och jag tar ett stort, snabbt och tanklöst jättekliv ut – men Stina hinner inte med, inte hela hon. Svanstoppen blir kvar på fel sida om den lyckliga världen och den tunga dörren slår igen om henne. Ett avgrundsskrik. Jag fattar ingenting. Sedan ser jag att hon blöder. När jag försöker titta backar hon. Men hon kan gå. Snabbt lyckas jag komma i väg till djursjukhuset. Där visar det sig att de måste söva ner henne och operera bort en decimeter av hennes vackra svans.  * Hundar och människor. I 15 000 år har vi följt varandra. Innan vi skaffade Stina var jag litet hundrädd; sedan jag var liten är det katter som jag varit nära – dem har jag alltid litat på. Men den där hundrädslan gick över på 24 timmar när valpen anlände. Nu blir jag knappt ens nervös av lösa kamphundar. Hundars ögon. Det är ögonen, tror jag. De speglar och återkastar allt inom oss som är värt någonting. De har genom årtusendena hjälpt oss – inte bara att jaga eller vakta men att definiera vår egen mänsklighet. För några dagar sedan, före olyckan, satt jag i en skogsbacke nära Gullmarsplan i Stockholm. Jag och Niklas Ekdal, den förträfflige socialliberalen, skulle fotograferas för en klimatdebatt. Han var litet röd i ansiktet, efter att ha fått blåsa upp en stor badboll med jordklotet på. Men i den där backen brukar också traktens alkisar samlas. Jag pratar jämt med dem. De flesta är nog socialister. En äldre man kom fram till oss på ostadiga ben, sa: ”Ja, jag är socialdemokrat i själen. Jag hatar den där jävla Reinfeldt.” Ekdal såg litet skakad ut. Men Stina ville bara nosa på den ostadiges alla underbara dofter. Hon viftade på svansen. Hon definierade oss alla tre där vi stod bredvid hela planeten.  * Jodå, Stina verkar återhämta sig snabbt. Hon sörjer inte sin förlorade svans. Men det är den där förbannade plasttratten. Dagarna går. Jag har svårt att koncentrera mig på de politiska nyheterna: Stinas olycka är för mig nu den stora, hemska nyheten. Hennes vädjande ögon kommer emellan. Samtidigt: undvika att bli sentimental! Alla säger att det är förbjudet! Varför fattar jag inte riktigt. För egentligen är det ju inte jag som förmänskligar min hund. Det är min hund som förmänskligar mig. Nu viftar hon på svansen.


Från Operabalett till ”Dirty dancing”

Summary: 1980-talssuccén ”Dirty dancing” sätts upp som musikal på China i Stockholm. Rollen som playern Johnny, som i filmen gjordes av Patrick Swayze, har gått till en klassisk balettdansör, den ende som klarar stegen.

När musikalen ”Dirty dancing” kommer till Sverige gestaltas den manliga huvudrollen av en klassiskt skolad balettdansör. Han heter Pascal Jansson och har varit elva år på Kungliga Baletten på Operan i Stockholm. Han är mycket bekant med Patrick Swayze som Johnny i den Oscarsbelönade filmen från 1987. – Jag har sett filmen minst 20 gånger. Första gången var jag tio år. Den inspirerade mig till att börja dansa, säger Pascal Jansson. Som första solist på Operan har han på senare år bland annat dansat rollen som Romeo i klassikern ”Romeo och Julia”. Han är just hemkommen från Spanien där ensemblen gästspelat med Mats Eks föreställning ”Rättika”. I höst blir det mycket latinmusik i stället. – Jag har rytmen så det ska bli kul att lära sig mambo och andra latindanser. Den enda jag hittills kan är salsa, säger Pascal Jansson som gillar allt med originalfilmen och hajar till varje gång han hör en låt från filmen på radion. I dansvärlden är det ovanligt att man byter mellan genrer. Men eftersom en balettkarriär är kort kan rollen som Johnny bli fortsättningen på danslivet för Pascal Jansson, som är 33 år. – Kroppen är inte 23 längre, man är gammal som gatan. Klassisk balett går emot fysikens lagar, medan mambo är mera kropp. Pascal Jansson fick visa vad han kunde vid en audition. Varför engagerar man inte en kändis som man kan vara säker på drar folk? – Därför att dansen är så krävande. Det är så mycket hopp och lyft, den styrkan som en utbildad dansare har behövs. Och så är Pascal en cool kille, säger Anders Albin som ska regissera den nya musikalen på Chinateatern i Stockholm. Allt som allt handlar det om en uppsättning för 25 roller, det största som gjorts på China. Men någon uppdatering till nutid blir inte av. – Historien utspelar ju sig 1963, ett decennium jag för övrigt är rätt så svag för. Beatles är på väg till USA för första gången och Martin Luther King håller sitt berömda tal ”I have a dream”. Sådana saker finns med i musikalen, säger Anders Albin som blir konfunderad när hans barn går och nynnar på låtar som filmens finalsång ”Time of my life”. Johnny och ”Baby” är på gång på flera sätt. I London har musikalen nyligen gjort succé och 2013 kommer också en ny filmatisering. ”Dirty dancing” får premiär på China den 14 februari nästa år. De övriga rollerna är ännu inte tillsatta. Fredrik Söderling fredrik.soderling@dn.se 08-738 12 07


Karl Ove Knausgård: ”Min kamp 2”

Summary: I del två av Karl Ove Knausgårds sexdelade romanprojekt ”Min kamp” flyttar den norske författaren till Sverige, möter sin stora kärlek och får tre barn. Jonas Thente ser ett klassiskt äckel över falskheten i samhället men gläds åt en helt egen ton.

Karl Ove Knausgårds pågående romansvit har diskuterats mycket och gärna, såväl i Norge som i Sverige. Ett bärande skäl till detta tror jag är det kvantitativa, nämligen att utgivningen redan på förhand proklamerades som ett romanprojekt i sex delar, författat i rasande takt och med ett generöst mått av öppenhjärtigt självbiografiska inslag. Tillkommer alltså den lilla kittling som utlämnandet av det egna livet och – kanske framför allt – andras innebär i en kultur som berusas av biografiskt blod. Den första romanen i sviten behandlade till största delen Karl Ove Knausgårds förhållande till sin pappa. Den andra del som i dag utkommer beskriver hur Knausgård flyr ett kraschat äktenskap i Norge och hamnar i Stockholm, där han inrättar sig och så småningom träffar sitt livs stora kärlek. De får tre barn tillsammans och när boken slutar har familjen flyttat till Malmö. Den som börjar läsa första delen i denna svit inser snabbt att inflytandet från svenske Stig Larsson är stort. Man kan alltid konstatera ett sådant inflytande på sättet att kursivera somliga korta fraser som för att ge dem tyngd, eller kanske snarare för att skapa en textens motsvarighet till ett muntligt samtals spänna-ögonen-i-åhöraren. Men Knausgård hittade redan efter ett femtiotal sidor en mer självständig ton. I svitens andra del är tonen helt och hållet Knausgårds egen. Vad han har behållit är det litet småpratiga sättet att resonera med sig själv medan texten pågår: att till exempel först skriva att han känner obehag inför Dostojevskij, för att genast därefter skriva ”Eller nej, inte obehag. Snarare vantrivsel”. Vilket leder oss in på det stora temat för Karl Ove Knausgårds ”Min kamp”. Autenticitet, äkthet, ärlighet, uppriktighet om det som gör ont i honom själv och i andra. Han sällar sig obevekligen till de författare och konstnärer som i det närmaste tjurskalligt strävar efter renhet i ett samhälle som ter sig alltmer sjaskigt och falskt. Då vet vi också vilka föredömen som brukar lyftas fram: Knut Hamsun, Yukio Mishima och Ernst Jünger till exempel. Vi vet också att renhetstanken ofta blir en charterbiljett till fascismens olika schatteringar. Knausgård vet det mycket väl, men slår ifrån sig då han kommer in på ämnet. Ändå är det tydligt att hans äckel inför många aspekter av det moderna, demokratiska samhället är samma äckel som upplevdes av 1920-talets konservativa revolutionärer, innan några av dem organiserade sig. Så Knausgård går omkring och äcklas av hur den leende liberaldemokratin tar över världen och gör alla jämlika. Och jämlikhet är det samma som likhet, vilket innebär en utjämning av alla personliga särdrag. Han finner knappt ord för att beskriva hur själlöst Stockholm är – ”fittstad” skäller han när han ser lattepapporna gå med sina fula och dyra barnvagnar, och han mörknar inombords när barnkalasets godispåsar innehåller russin och annat nyttigt godis. Att varje författare gör sig själv till universums centrum är en självklarhet, i synnerhet när det gäller självbiografiska författare. Knausgård är bara tydligare än de flesta andra. Så här kan han beskriva ett kafébesök: ”Det dracks kaffe, det tuggades wienerbröd. Jag skulle ha gett vad som helst för att få veta vad de tänkte på där de satt. Hur världen tedde sig för dem. Tänk om det var något helt väsensskilt från hur den tedde sig för mig? Full av glädje över skinnsoffans mörka läder, kaffets svarta yta och beska smak, för att inte tala om den gula ön av vaniljkräm mitt i smördegens böljande och uppspruckna landskap. Tänk om hela den här världen sjöng i dem. Tänk om de var fyllda till bristningsgränsen av dagens alla gåvor. Shoppingpåsarna, till exempel.” Ja, han går omkring och tänker så där, Zarathustra på Mariaberget, källarmänniskan i Norrtull. Han gör det lätt för oss att avfärda honom som en senfärdig, självcentrerad student som hötter med Heidegger åt pöbeln. Men Knausgårds uppsåt är ärligt. Han gestaltar sig själv som en människa fångad i strömmen av vardagens små trivialiteter men längtande efter en egen flotte att klättra upp på. Ju längre han tänker och ju mer han grubblar, desto mer övertygad blir läsaren om att det faktiskt inte finns någon väg ut – om man inte skall flytta ut i skogen eller söka upp någon klassisk fyr i havsbandet och isolera sig där. Knausgård försöker med alla de klassiska tillflyktsorterna såsom det enkla livet, manlighetsidealet, den rena kärleken. Men han räcker helt enkelt inte till. Och alternativen till den stora demokratiska utjämningen har som sagt städats bort när de börjat lukta lite illa. Så står han där med sin medelmåttighet och sin förtvivlan; står där med den enda stora lärdomen: ”Du ska inte tro att du är något. Du ska fan inte tro att du är något. För det är du inte. Du är bara en självgod, medelmåttig liten skit.” Man känner hans smärta och uppskattar hans uppriktighet. Någonstans inom oss är vi alldeles ensamma med våra världar. Ja, till och med tanten med wienerbrödet och shoppingkassarna har en inre värld som är större än alla andras och hon kan sitta och mumsa och titta på den där buttre mannen med boken inne i hörnet och tänka: Jag skulle ge vad som helst för att få veta vad han tänker på där han sitter. Karl Ove Knausgård har gett henne den möjligheten.


”Ingmar Bergman var inte biologisk son till sin mor”

Summary: Ingmar Bergman var sannolikt inte släkt med sin egen mor, Karin Bergman. Det är det sensationella resultatet av en ny dna-undersökning från Rättsmedicinalverket Frilansjournalisten Eva Hernbäck berättar en historia som sätter demonregissörens liv och verk i ett helt nytt ljus.

Vem var mor till Ingmar Bergman? Vad betyder ansiktsdrag som är till förväxling lika? Vad betyder rykten och hemligheter som man hört sedan man var barn? Kanske ingenting, rent faktiskt. Men en dna-analys är ju bevis som vi i vår tid tar på största allvar. Dna-material som under våren analyserats av experter på Rättsmedicinalverket ger plötsligt bevis för att Ingmar Bergman inte var biologisk son till sin mor Karin Bergman. Detta faktum kan betraktas som mindre viktigt, i synnerhet som Ingmar Bergman själv och alla som forskat och skrivit om hans liv och uppväxt intygar att relationen mellan honom och modern Karin var mycket kärleksfull. Men det finns få familjer i den svenska kultursfären som i så hög grad som den Bergmanska vänts ut och in, granskats inpå bara huden och använts som utgångspunkt för film, drama och litteratur. Därför torde det vara av intresse om de rykten om Ingmar Bergmans härkomst som florerat i några familjer i drygt ett halvsekel kan besannas. Mysteriet är desto större då Karin, som i sina många dagböcker skrev ner både händelser och tankar, av allt att döma hela livet var ovetande om att Ingmar inte var det barn hon födde den 14 juli 1918, utan ett utbytt barn. Hon hade spanska sjukan eller någon annan svår influensa när hon skulle förlösas och den nyfödde var i ett eländigt skick. Barnet nöddöptes redan på sjukhuset för man fruktade att det inte s kulle klara krisen. Enligt Ingmar Bergmans egen beskrivning i ”Laterna magica” fördes det klena spädbarnet kort därefter till Dalarna av en kvinnlig släkting som hittade en amma åt honom. Därpå döptes barnet återigen, enligt de båda föräldrarnas egna anteckningar från tiden, en dryg månad senare i familjens sommarhus i Duvnäs i Dalarna. Två dop, ett enda barn? Och vem kan ha förfalskat uppgifterna i kyrkböckerna? Kanske Karins make Erik Bergman, då pastorsadjunkt och senare kyrkoherde i Hedvig Eleonora församling på Östermalm i Stockholm. Han hade tillgång till dessa släktdokument och goda möjligheter att skriva in en egen version av familjehistorien. Kanske drevs han till allt detta av sin oro att förlora Karin, han ville rädda äktenskapet. I ett bevarat brev från Karins mor finns resonemang om att Karin skulle lämna Erik om något hände med barnet. Inga brev från Karin själv kring denna tid finns bevarade, så man vet inte hur hon resone-rade, men hennes mor var ständigt skeptisk till äktenskapet med Erik. Sen kommer frågan: hur kan Erik ha fått tillgång till det andra barnet? Två kvinnor, båda konstnärer, med band till Ingmar Bergman, har nu kartlagt händelser som tidigare inte belysts: Louise Tillberg och Veronica Ralston. Deras efterforskningar och sanningssökande ger oss nya fakta om en av världens mest berömda svenskar. Historien om Ingmar Bergmans ursprung började nå offentligheten i samband med att Louise Tillberg, konstnär och barnboksförfattare och känd för en större allmänhet som fostermor till den berömde teaterschimpansen Ola, tog sig för att skriva en bok om sin barndom och uppväxt. Huvudpersoner i boken är de närmaste släktingarna, i synnerhet fadern, modern och farmodern. Hon sökte upp släktingar och andra som varit familjen nära, plöjde brev och dokument som fanns kvar efter de bortgångna. Hon kunde då givetvis inte nonchalera familjens stora hemlighet, det som ingen fick tala om. Så gott som alla släktingar som i början på 2000-talet fanns kvar i livet och som hon kontaktade i sina efterforskningar, avrådde henne från att gräva i det förflutna. Men Louise Tillberg var trött på hemlighetsmakeriet, hon ville verkligen veta vem som var hennes farfar och om hon hade hemliga farbröder. Arbetet med boken pågick i tre år. I januari 2010 kom den ut med titeln: ”Den jag ser på älskar jag.” Citatet kommer från hennes far, en färgstark och charmig men också mycket komplicerad person. Han yttrade orden när hon besökte honom för sista gången, när han delvis hade tappat minnet, och när han yttrade dessa ord såg han rakt på henne. Inte konstigt att orden stannade i hennes hjärta. Han avled år 2001. Han hette Holger Tillberg, var källarmästare, drev under tre decennier två havsnära krogar och ett hotell i Nynäshamn och målade på fritiden, vilket var liktydigt med sena nätter efter långa arbetspass. Han var dessutom extremt lik Ingmar Bergman och född tre år före denne, den 14 augusti 1915. Boken initierades av en fråga från Louise Tillbergs 4-åriga barnbarn Elsa: ”Hur var din farmor, farmor?” Ja, hur var Louises farmor? En stark och svårbegriplig kvinna som behöll sina hemligheter in i döden. Louise beslöt, efter många våndor och vändor, att ta reda på och skriva ner berättelsen om familjen, särskilt om mor och far, om farmor och den okände farfadern. Farmodern Hedvig återkommer hela tiden i berättelsen, med hårt sluten mun, sluten om hemligheterna. På en tavla, en av flera som tillkom parallellt med skrivandet, har Louise avbildat henne med munkavle. Boken utmynnar i ett överraskande besked: troligen var Ingmar Bergman son till Louises farmor Hedvig och bror till Holger Tillberg. Ytterligare en bror fanns, Gösta, född ett drygt år före Holger. Alla dessa tre föddes innan Hedvig var gift och var, enligt vad alla runt omkring henne förstått, avlade av samme far, en gift man som hon hade en mångårig kärleksrelation med. Kanske fanns även en fjärde son, men honom har ingen fått riktigt grepp om. Ingmar Bergman fanns dock hela tiden där, världsberömd och lik Holger som en enäggstvilling, så lik att folk som kände Holger väl faktiskt förväxlade dem. Louise avslutade sina efterforskningar i släkten med att sända Ingmar Bergman ett brev daterat den 9 juli 2007 där hon berättade att han skulle förekomma i en bok hon höll på att skriva. Brevet finns i sin helhet i hennes bok. Hon bifogade ett foto av sin egen far taget mycket sent i livet. Avsikten var att förvarna den store regissören och hon hoppades förstås på ett svar. Tre veckor senare avled dock Ingmar Bergman, den 30 juli 2007, och hon fick aldrig veta om brevet hade nått honom. Massmedierna teg i stort sett om boken, men den fick nytt liv den dag en systerdotter till Ingmar Bergman, konstnären Veronica Ralston, fick den i sin hand. Det skedde nästan ett år efter att den utkommit, i december 2010. De två konstnärerna Louise Tillberg och Veronica Ralston medverkade båda på en samlingsutställning i Stockholm och fick då kontakt med varandra. Veronica skrev då sedan sju år på en bok om sin familj och om flera vistelser på Fårö då hon hade umgåtts med sin morbror Ingmar Bergman. Han spelar också en viktig roll i boken. När hon läste Louises bok tyckte hon många pusselbitar föll på plats; mycket hon inte förstått klarnade. De två kvinnorna visade sig dessutom vara nästan grannar i Stockholmsförorten Skarpnäck. Snett över gatan, bara, som Louise uttryckte det. De möttes sedan och ringde varandra ofta, förde oändliga samtal om barndomen och alla familjehemligheter. Det som mest skakade om Veronica var att beskrivningen av det sjuka spädbarnet Ingmars långa resa till Dalarna verkade så osannolik, men också fotot på den gamle Holger, så otroligt lik Ingmar Bergman i samma skede av livet. Louises bok fick Veronica Ralston att ta några avgörande steg i sitt eget och Louises sanningssökande. Dels la hon till ett långt avsnitt i slutet av sin bok ”Kärleksbarnet och Bortbytingen” som kommer ut i dagarna – ett kapitel om mötet med Louise och hennes bok. Dels vidtog hon åtgärder för att vinna klarhet i familjens och Ingmar Bergmans historia. Hon har, genom sin släktskap med Ingmar Bergman, tillgång till Bergman-Calwagen-arkivet som förvaltas av Riksarkivet. Hon plockade därur fjorton brev och vykort skrivna av Ingmar Bergman, där frimärkena kunde innehålla hans dna. Sedan lämnade hon dem, tillsammans med ett eget blodprov, för dna-analys till Avdelningen för rättsgenetik vid Rättsmedicinalverket i Linköping. Boken avslutas med dokumentet som ger svar på DNA-undersökningen. Det brevet nådde henne den 12 april i år och bekräftar med vetenskaplig säkerhet det Louise Tillberg vaskade fram i sin släktforskning och publicerade i sin bok: Ingmar Bergman är inte biologisk son till Karin Bergman. Däremot vet man ännu inte med säkerhet vem som var hans biologiska mor, men väldigt mycket tyder på att det var just Louises farmor Hedvig, som i juli 1918 födde en son i Stockholm som omedelbart lämnades bort. Angående likheter anser både Louise Tillberg och Veronica Ralstonatt Hedvig Tillberg har tydliga likheter med Ingmar Bergman. Äldste brodern, Gösta Bäckström, bortadopterad till en moster till Hedvig, och Holger Tillberg var så lika att personalen på Holgers hotell- och restaurangrörelse i Nynäshamn, Hotell Nynäshamn, misstog sig och trodde att den besökande Gösta var deras chef, en man som de ju träffade dagligen i arbetet. Den gången fick Holger och Gösta inte låtsas om att de var bröder, hårt styrda av Hedvigs entydiga förbud, utan sade till omgivningen att de var gamla vänner. Louise Tillberg, som i sin ungdom ville bli skådespelerska, arbetade ett par år som påkläderska och statist på Dramaten medan Ingmar Bergman var chef där. Hon säger att Bergman lät precis som hennes far Holger när han talade. Hypotesen är att de tre även måste ha haft samme far, men vem han var teg Hedvig med till sin död. Hon kunde dock rodna och fara ut till folk som vågade ställa frågan om Ingmar Bergman, en fråga så tabubelagd av henne själv att få vågade yppa den högt. En gång försa hon sig till en kusin till Holger som dristade sig att fråga henne rakt på sak, och svarade: ”Hur har du fått reda på det? Det vet jag ingenting om.” Slutdiskuterat. Men kvinnan tolkade hennes svar som ett ja. Louises pappa Holger lämnades vid sin födelse över till Hedvigs mor och pojken växte upp i tron att mormodern var hans mor och Hedvig hans storasyster. När han var fjorton år gifte sig dock Hedvig, 39 år gammal, och han delgavs sanningen om sin härkomst. Styvfadern kapten Birger Tillberg adopterade 14-åringen som gavs efternamnet Tillberg. Holger blev därmed det enda av Hedvigs föräktenskapliga barn som stannade hos henne. De övriga förnekade hon och hon förbjöd alla andra att ens nämna deras existens. Enligt den äldste av dem, Gösta, lovade hon en präst evig tystnad när hon överlämnade den tredje sonen, som tros vara Ingmar Bergman. Var den prästen Erik Bergman? Regelbundna utbetalningar till Hedvig kom under många år från Hedvig Eleonora församling i Stockholm. Veronica Ralston är övertygad om att det är Erik Bergman som är fadern till de tre, vilket skulle kunna förklara både utbetalningarna och det faktum att han fick tillgång till det nyfödda barnet i juli 1918. Hon umgicks en hel del med sin morfar och tyckte Ingmar Bergman med åren blev mycket lik honom både till utseende och till sättet. Louise Tillbergs föräldrar skilde sig när hon själv var åtta år och fadern fick vårdnaden om de tre barnen. Modern var periodvis psykiskt sjuk och hade alkoholproblem. Ett antal hushållerskor och barnflickor kom och gick i Holgers och barnens hem, men viktigast var en ung kvinna från Fårö, Gunhild Broman, av barnen kallad Gunna, som stannade hos dem under åren 1956-59. Hon var gladlynt och kärleksfull och tog år efter år med sig alla tre barnen till föräldragården på Fårö över sommaren, även under ett vinterlov. Gunhild Broman, gift Björklund, höll också kontakt med Hedvig, som hon kallade ”farmor”, fram till dennes död 1981, vilket bland annat innebar att Hedvig flera gånger besökte Fårögården. Från föräldragårdens närmaste strand, en tre minuters promenad bort, har man utblick över Hammars, halvön där Ingmar Bergman höll till och filmade mycket. Märkligt nog var de alltså ofta där, både Holgers barn och hans mor Hedvig, ett stenkast från Ingmar Bergmans Fåröhem. Hedvig satt ofta på en bänk på den där stranden, inom synhåll från Hammars; det har Gunhild berättat för Louise. Några år in på 2000-talet stod Gunhild Björklund i kassakön i Bungehallen på norra Gotland och framför henne stod en äldre man hon kände igen. ”Där är ju källarmästaren”, tänkte hon och skulle just hälsa på honom, då hon insåg att Holger Tillberg var död sedan några år. ”Visst ja”, sa hon sig, ”det är ju Ingmar Bergman. Så lika de är!” Hon kunde också berätta för Louise att källarmästaren på 50-talet, när hon arbetade för honom i Nynäshamn, sa till henne när han satt vid staffliet nattetid och tagit sig en eller annan whisky, att han var bror till Ingmar Bergman och att de hade samma far och mor. Men Holger kom sig aldrig för att söka upp den berömde regissören. Samma sak med brodern Gösta, som var precis lika övertygad om släktbanden. Det var många som var rädda för Ingmar Bergman. Men allt detta är ändå bara rykten, gissningar och uppfattningar. Det som väger tungt är dna-jämförelsen där Gunilla Holmlund, docent i rättsgenetik, och professor Bertil Lindblom vid Rättsmedicinalverket, skriver under på att ”olikheter i den undersökta sekvensen kunde påvisas i 13 positioner.” Detta är fackspråk, men i det slutliga utlåtandet konstaterar de två att personerna bakom de inlämnade proven, det vill säga Veronica Ralston och Ingmar Bergman, inte är släkt på mödernet. Med andra ord: Karin Bergman är inte biologisk mor till Ingmar Bergman. Gunilla Holmlund, som är beslutsfattare i ärendet, förklarar att Rättsmedicinalverket aldrig uttalar sig om enskilda fall, men att olikheter i 13 positioner innebär att resultatet är ”väldigt, väldigt starkt”. De två berörda individerna kan helt enkelt inte vara släkt. Vid en undersökning av denna typ kräver man att minst tre positioner visar olikheter; i detta fall är det hela tretton. ”Det är kristallklart rent statistiskt”, säger hon. Det som undersökts är cellorganeller eller som det heter mitokondrirer och detta dna ärvs bara från mor till barn. Louise Tillberg och Veronica Ralston säger att de gjort vad de kunnat för att skingra dimmorna i myterna kring Ingmar Bergmans härkomst, drivna av att de alltid har vantrivts med hemlighetsmakerier. Nu säger de med en mun till Bergmankretsen, som i ett drygt år haft kännedom om Louise Tillbergs bok utan att låtsas om den: vi har gjort vad vi kan, nu får andra ta vid – om de vill veta sanningen. Eva Hernbäck kultur@dn.se


”Ingmar Bergman var inte biologisk son till Karin Bergman”

Summary: Ingmar Bergman var sannolikt inte släkt med sin egen mor, Karin Bergman. Det är det sensationella resultatet av en ny dna-undersökning från Rättsmedicinalverket. Frilansjournalisten Eva Hernbäck berättar en historia som sätter demonregissörens liv och verk i ett helt nytt ljus.

Vem var mor till Ingmar Bergman? Vad betyder ansiktsdrag som är till förväxling lika? Vad betyder rykten och hemligheter som man hört sedan man var barn? Kanske ingenting, rent faktiskt. Men en dna-analys är ju bevis som vi i vår tid tar på största allvar. Dna-material som under våren analyserats av experter på Rättsmedicinalverket ger plötsligt bevis för att Ingmar Bergman inte var biologisk son till sin mor Karin Bergman. Detta faktum kan betraktas som mindre viktigt, i synnerhet som Ingmar Bergman själv och alla som forskat och skrivit om hans liv och uppväxt intygar att relationen mellan honom och modern Karin var mycket kärleksfull. Men det finns få familjer i den svenska kultursfären som i så hög grad som den Bergmanska vänts ut och in, granskats inpå bara huden och använts som utgångspunkt för film, drama och litteratur. Därför torde det vara av intresse om de rykten om Ingmar Bergmans härkomst som florerat i några familjer i drygt ett halvsekel kan besannas. Mysteriet är desto större då Karin, som i sina många dagböcker skrev ner både händelser och tankar, av allt att döma hela livet var ovetande om att Ingmar inte var det barn hon födde den 14 juli 1918, utan ett utbytt barn. Hon hade spanska sjukan eller någon annan svår influensa när hon skulle förlösas och den nyfödde var i ett eländigt skick. Barnet nöddöptes redan på sjukhuset för man fruktade att det inte skulle klara krisen. Enligt Ingmar Bergmans egen beskrivning i ”Laterna magica” fördes det klena spädbarnet kort därefter till Dalarna av en kvinnlig släkting som hittade en amma åt honom. Därpå döptes barnet återigen, enligt de båda föräldrarnas egna anteckningar från tiden, en dryg månad senare i familjens sommarhus i Duvnäs i Dalarna. Två dop, ett enda barn? Och vem kan ha förfalskat uppgifterna i kyrkböckerna? Kanske Karins make Erik Bergman, då pastorsadjunkt och senare kyrkoherde i Hedvig Eleonora församling på Östermalm i Stockholm. Han hade tillgång till dessa släktdokument och goda möjligheter att skriva in en egen version av familjehistorien. Kanske drevs han till allt detta av sin oro att förlora Karin, han ville rädda äktenskapet. I ett bevarat brev från Karins mor finns resonemang om att Karin skulle lämna Erik om något hände med barnet. Inga brev från Karin själv kring denna tid finns bevarade, så man vet inte hur hon resonerade, men hennes mor var ständigt skeptisk till äktenskapet med Erik. Sen kommer frågan: hur kan Erik ha fått tillgång till det andra barnet? Två kvinnor, båda konstnärer, med band till Ingmar Bergman, har nu kartlagt händelser som tidigare inte belysts: Louise Tillberg och Veronica Ralston. Deras efterforskningar och sanningssökande ger oss nya fakta om en av världens mest berömda svenskar. Historien om Ingmar Bergmans ursprung började nå offentligheten i samband med att Louise Tillberg, konstnär och barnboksförfattare och känd för en större allmänhet som fostermor till den berömde teaterschimpansen Ola, tog sig för att skriva en bok om sin barndom och uppväxt. Huvudpersoner i boken är de närmaste släktingarna, i synnerhet fadern, modern och farmodern. Hon sökte upp släktingar och andra som varit familjen nära, plöjde brev och dokument som fanns kvar efter de bortgångna. Hon kunde då givetvis inte nonchalera familjens stora hemlighet, det som ingen fick tala om. Så gott som alla släktingar som i början på 2000-talet fanns kvar i livet och som hon kontaktade i sina efterforskningar, avrådde henne från att gräva i det förflutna. Men Louise Tillberg var trött på hemlighetsmakeriet, hon ville verkligen veta vem som var hennes farfar och om hon hade hemliga farbröder. Arbetet med boken pågick i tre år. I januari 2010 kom den ut med titeln: ”Den jag ser på älskar jag.” Citatet kommer från hennes far, en färgstark och charmig men också mycket komplicerad person. Han yttrade orden när hon besökte honom för sista gången, när han delvis hade tappat minnet, och när han yttrade dessa ord såg han rakt på henne. Inte konstigt att orden stannade i hennes hjärta. Han avled år 2001. Han hette Holger Tillberg, var källarmästare, drev under tre decennier två havsnära krogar och ett hotell i Nynäshamn och målade på fritiden, vilket var liktydigt med sena nätter efter långa arbetspass. Han var dessutom extremt lik Ingmar Bergman och född tre år före denne, den 14 augusti 1915. Boken initierades av en fråga från Louise Tillbergs 4-åriga barnbarn Elsa: ”Hur var din farmor, farmor?” Ja, hur var Louises farmor? En stark och svårbegriplig kvinna som behöll sina hemligheter in i döden. Louise beslöt, efter många våndor och vändor, att ta reda på och skriva ner berättelsen om familjen, särskilt om mor och far, om farmor och den okände farfadern. Farmodern Hedvig återkommer hela tiden i berättelsen, med hårt sluten mun, sluten om hemligheterna. På en tavla, en av flera som tillkom parallellt med skrivandet, har Louise avbildat henne med munkavle. Boken utmynnar i ett överraskande besked: troligen var Ingmar Bergman son till Louises farmor Hedvig och bror till Holger Tillberg. Ytterligare en bror fanns, Gösta, född ett drygt år före Holger. Alla dessa tre föddes innan Hedvig var gift och var, enligt vad alla runt omkring henne förstått, avlade av samme far, en gift man som hon hade en mångårig kärleksrelation med. Kanske fanns även en fjärde son, men honom har ingen fått riktigt grepp om. Ingmar Bergman fanns dock hela tiden där, världsberömd och lik Holger som en enäggstvilling, så lik att folk som kände Holger väl faktiskt förväxlade dem. Louise avslutade sina efterforskningar i släkten med att sända Ingmar Bergman ett brev daterat den 9 juli 2007 där hon berättade att han skulle förekomma i en bok hon höll på att skriva. Brevet finns i sin helhet i hennes bok. Hon bifogade ett foto av sin egen far taget mycket sent i livet. Avsikten var att förvarna den store regissören och hon hoppades förstås på ett svar. Tre veckor senare avled dock Ingmar Bergman, den 30 juli 2007, och hon fick aldrig veta om brevet hade nått honom. Massmedierna teg i stort sett om boken, men den fick nytt liv den dag en systerdotter till Ingmar Bergman, konstnären Veronica Ralston, fick den i sin hand. Det skedde nästan ett år efter att den utkommit, i december 2010. De två konstnärerna Louise Tillberg och Veronica Ralston medverkade båda på en samlingsutställning i Stockholm och fick då kontakt med varandra. Veronica skrev då sedan sju år på en bok om sin familj och om flera vistelser på Fårö då hon hade umgåtts med sin morbror Ingmar Bergman. Han spelar också en viktig roll i boken. När hon läste Louises bok tyckte hon många pusselbitar föll på plats; mycket hon inte förstått klarnade. De två kvinnorna visade sig dessutom vara nästan grannar i Stockholmsförorten Skarpnäck. Snett över gatan, bara, som Louise uttryckte det. De möttes sedan och ringde varandra ofta, förde oändliga samtal om barndomen och alla familjehemligheter. Det som mest skakade om Veronica var att beskrivningen av det sjuka spädbarnet Ingmars långa resa till Dalarna verkade så osannolik, men också fotot på den gamle Holger, så otroligt lik Ingmar Bergman i samma skede av livet. Louises bok fick Veronica Ralston att ta några avgörande steg i sitt eget och Louises sanningssökande. Dels la hon till ett långt avsnitt i slutet av sin bok ”Kärleksbarnet och Bortbytingen” som kommer ut i dagarna – ett kapitel om mötet med Louise och hennes bok. Dels vidtog hon åtgärder för att vinna klarhet i familjens och Ingmar Bergmans historia. Hon har, genom sin släktskap med Ingmar Bergman, tillgång till Bergman-Calwagen-arkivet som förvaltas av Riksarkivet. Hon plockade därur fjorton brev och vykort skrivna av Ingmar Bergman, där frimärkena kunde innehålla hans dna. Sedan lämnade hon dem, tillsammans med ett eget blodprov, för dna-analys till Avdelningen för rättsgenetik vid Rättsmedicinalverket i Linköping. Boken avslutas med dokumentet som ger svar på DNA-undersökningen. Det brevet nådde henne den 12 april i år och bekräftar med vetenskaplig säkerhet det Louise Tillberg vaskade fram i sin släktforskning och publicerade i sin bok: Ingmar Bergman är inte biologisk son till Karin Bergman. Däremot vet man ännu inte med säkerhet vem som var hans biologiska mor, men väldigt mycket tyder på att det var just Louises farmor Hedvig, som i juli 1918 födde en son i Stockholm som omedelbart lämnades bort. Angående likheter anser både Louise Tillberg och Veronica Ralston att Hedvig Tillberg har tydliga likheter med Ingmar Bergman. Äldste brodern, Gösta Bäckström, bortadopterad till en moster till Hedvig, och Holger Tillberg var så lika att personalen på Holgers hotell- och restaurangrörelse i Nynäshamn, Hotell Nynäshamn, misstog sig och trodde att den besökande Gösta var deras chef, en man som de ju träffade dagligen i arbetet. Den gången fick Holger och Gösta inte låtsas om att de var bröder, hårt styrda av Hedvigs entydiga förbud, utan sade till omgivningen att de var gamla vänner. Louise Tillberg, som i sin ungdom ville bli skådespelerska, arbetade ett par år som påkläderska och statist på Dramaten medan Ingmar Bergman var chef där. Hon säger att Bergman lät precis som hennes far Holger när han talade. Hypotesen är att de tre även måste ha haft samme far, men vem han var teg Hedvig med till sin död. Hon kunde dock rodna och fara ut till folk som vågade ställa frågan om Ingmar Bergman, en fråga så tabubelagd av henne själv att få vågade yppa den högt. En gång försa hon sig till en kusin till Holger som dristade sig att fråga henne rakt på sak, och svarade: ”Hur har du fått reda på det? Det vet jag ingenting om.” Slutdiskuterat. Men kvinnan tolkade hennes svar som ett ja. Louises pappa Holger lämnades vid sin födelse över till Hedvigs mor och pojken växte upp i tron att mormodern var hans mor och Hedvig hans storasyster. När han var fjorton år gifte sig dock Hedvig, 39 år gammal, och han delgavs sanningen om sin härkomst. Styvfadern kapten Birger Tillberg adopterade 14-åringen som gavs efternamnet Tillberg. Holger blev därmed det enda av Hedvigs föräktenskapliga barn som stannade hos henne. De övriga förnekade hon och hon förbjöd alla andra att ens nämna deras existens. Enligt den äldste av dem, Gösta, lovade hon en präst evig tystnad när hon överlämnade den tredje sonen, som tros vara Ingmar Bergman. Var den prästen Erik Bergman? Regelbundna utbetalningar till Hedvig kom under många år från Hedvig Eleonora församling i Stockholm. Veronica Ralston är övertygad om att det är Erik Bergman som är fadern till de tre, vilket skulle kunna förklara både utbetalningarna och det faktum att han fick tillgång till det nyfödda barnet i juli 1918. Hon umgicks en hel del med sin morfar och tyckte Ingmar Bergman med åren blev mycket lik honom både till utseende och till sättet. Louise Tillbergs föräldrar skilde sig när hon själv var åtta år och fadern fick vårdnaden om de tre barnen. Modern var periodvis psykiskt sjuk och hade alkoholproblem. Ett antal hushållerskor och barnflickor kom och gick i Holgers och barnens hem, men viktigast var en ung kvinna från Fårö, Gunhild Broman, av barnen kallad Gunna, som stannade hos dem under åren 1956-59. Hon var gladlynt och kärleksfull och tog år efter år med sig alla tre barnen till föräldragården på Fårö över sommaren, även under ett vinterlov. Gunhild Broman, gift Björklund, höll också kontakt med Hedvig, som hon kallade ”farmor”, fram till dennes död 1981, vilket bland annat innebar att Hedvig flera gånger besökte Fårögården. Från föräldragårdens närmaste strand, en tre minuters promenad bort, har man utblick över Hammars, halvön där Ingmar Bergman höll till och filmade mycket. Märkligt nog var de alltså ofta där, både Holgers barn och hans mor Hedvig, ett stenkast från Ingmar Bergmans Fåröhem. Hedvig satt ofta på en bänk på den där stranden, inom synhåll från Hammars; det har Gunhild berättat för Louise. Några år in på 2000-talet stod Gunhild Björklund i kassakön i Bungehallen på norra Gotland och framför henne stod en äldre man hon kände igen. ”Där är ju källarmästaren”, tänkte hon och skulle just hälsa på honom, då hon insåg att Holger Tillberg var död sedan några år. ”Visst ja”, sa hon sig, ”det är ju Ingmar Bergman. Så lika de är!” Hon kunde också berätta för Louise att källarmästaren på 50-talet, när hon arbetade för honom i Nynäshamn, sa till henne när han satt vid staffliet nattetid och tagit sig en eller annan whisky, att han var bror till Ingmar Bergman och att de hade samma far och mor. Men Holger kom sig aldrig för att söka upp den berömde regissören. Samma sak med brodern Gösta, som var precis lika övertygad om släktbanden. Det var många som var rädda för Ingmar Bergman. Men allt detta är ändå bara rykten, gissningar och uppfattningar. Det som väger tungt är dna-jämförelsen där Gunilla Holmlund, docent i rättsgenetik, och professor Bertil Lindblom vid Rättsmedicinalverket, skriver under på att ”olikheter i den undersökta sekvensen kunde påvisas i 13 positioner.” Detta är fackspråk, men i det slutliga utlåtandet konstaterar de två att personerna bakom de inlämnade proven, det vill säga Veronica Ralston och Ingmar Bergman, inte är släkt på mödernet. Med andra ord: Karin Bergman är inte biologisk mor till Ingmar Bergman. Gunilla Holmlund, som är beslutsfattare i ärendet, förklarar att Rättsmedicinalverket aldrig uttalar sig om enskilda fall, men att olikheter i 13 positioner innebär att resultatet är ”väldigt, väldigt starkt”. De två berörda individerna kan helt enkelt inte vara släkt. Vid en undersökning av denna typ kräver man att minst tre positioner visar olikheter; i detta fall är det hela tretton. ”Det är kristallklart rent statistiskt”, säger hon. Det som undersökts är cellorganeller eller som det heter mitokondrirer och detta dna ärvs bara från mor till barn. Louise Tillberg och Veronica Ralston säger att de gjort vad de kunnat för att skingra dimmorna i myterna kring Ingmar Bergmans härkomst, drivna av att de alltid har vantrivts med hemlighetsmakerier. Nu säger de med en mun till Bergmankretsen, som i ett drygt år haft kännedom om Louise Tillbergs bok utan att låtsas om den: vi har gjort vad vi kan, nu får andra ta vid – om de vill veta sanningen. FOTNOT: Skribenten Eva Hernbäck har tidigare arbetat på Dagens Nyheter.


Johan Svedjedal: ”Spektrum. Den svenska drömmen. Tidskrift och förlag i 1930-talets kultur”

Summary: Under några få år i början av 30-talet förnyade Spektrum det litterära Sverige. Johan Svedjedal har skrivit en rik bok om den legendariska gruppen. Per Svensson läser en fängslande berättelse om den svenska drömmen.

Titanen Atlas revolterade mot Olympens gudar. Straffet blev hårt. Han sattes att bära upp himlavalvet. Det gör Atlas till en pedagogisk personifikation av den svenska modernismen, som gjorde uppror mot den härskande ordningen och de trötta traditionerna bara för att själv befordras till statsbärande konsensusideologi. Det var i Atlasområdet i Stockholm de bodde, de unga 30-talsmodernisterna: Alva och Gunnar Myrdal, Karin Boye, Josef och Ester Riwkin ... Och det är också dit litteraturvetaren Johan Svedjedal förlägger upptakten till sin berättelse om Spektrumgruppen, ett talangfullt gäng radikala intellektuella som var med om att lägga grunden till såväl folkhemmet som efterkrigstidens svenska litterära pantheon. Och vilken berättelse sen! Det är inte vanligt att en litterär monografi framstår som glödhett material för en tv-regissör med smak för såväl tidsfärger som psykologisk svärta. Men här finns allt en Mikael Marcimain kan önska sig; ”sex, sprit och socialism i Stockholm”, som Svedjedal själv formulerar det i bokens upptaktskapitel. Man kan fylla på med fler ord på s: svartsjuka, självmord, svindlerier. Men det är bara en av många möjliga infallsvinklar. Utgångspunkten för Johan Svedjedals bok är ändå det faktum att en handfull tjugoåringar (okej, Boye hade hunnit fylla 30) under loppet av några få år lyckades göra häpnadsväckande viktiga och bestående insatser för svenskt kulturliv, i synnerhet då litteraturen. Mot slutet av sin 400-sidiga, oupphörligt fängslande och fascinerande berättelse, pekar Svedjedal på tre av dessa insatser: ”översättningen av Eliots ’The Waste land’, utgivningen av Ekelöfs debutbok, och omhändertagandet av Agnes von Krusenstjernas ’Fröknarna von Pahlen’.” Det är en värdering baserad på försiktighetsprincipen. Spektrum-gruppen åstadkom mer än så. Den skapade en experimentverkstad för blivande stilbildare och samhällsbyggare, socialingenjörer och sexreformatörer. Spektrum var en tidskrift som blev ett förlag som blev ett molnsystem av idéer och attityder. Det första tidskriftsnumret gavs ut hösten 1931. Den sista boken kom hösten 1935. Grundarna var sprungna ur kretsen kring den radikala studentföreningen Clarté (som för övrigt också hade en bas i Atlasområdet. I funkishuset på Atlasgatan 19 bodde nästan enbart clartéister. De gick under samlingsnamnet Atlasligan). Det fanns en ursprungstriangel i Spektrumgruppen: poeten Karin Boye, språkmannen Erik Mesterton och den förhoppningsfulle litteratören Josef Riwkin. Tillsammans ville de nu göra en tidskrift som skulle vara ett ”radikalt och hänsynslöst organ för de unga”. De hade inga pengar. Men de hade upptäckt såväl psykoanalysen som den moderna typografi som kännetecknas av att bokstäverna är klacklösa och ramarna sakligt vinkelräta. Den tjugotvåårige Riwkin visade sig dessutom vara en driftig litterär entreprenör och arbetsnarkoman. Tidskriften blev en oväntat stor framgång. Redaktionen hade en fint utvecklad känsla för ämnen och personer som låg rätt i tiden. Redan i nummer två trycktes Boyes och Mestertons översättning av T S Eliots epokgörande dikt ”Det öde landet”. Och snabbt drogs en ännu inte publicerad svensk ”surrealistisk” poet in i kretsen: Bengt Gunnar Ekelöf. När Mesterton och Boye av olika skäl lämnade det handfasta redaktionsarbetet tog Ekelöf deras plats. I maj 1932 gav förlaget Spektrum ut sin första bok, Ekelöfs debutsamling ”Sent på jorden”. Den sålde några hundra exemplar, men måste ändå betraktas som en lyckad investering. Gruppen var verkligen en grupp. Under ett par år bodde flera av dem, däribland Gunnar Ekelöf och Josef Riwkin, tillsammans i ett kollektiv. Dock inte i Atlasområdet utan först i en våning nära Stureplan, därefter i en lägenhet på Upplandsgatan. Nya trianglar, inte minst sexuella, uppstod. Josef Riwkin hade gift sig med en ung kvinna, Ester Pettersson, men inledde också en erotisk relation med Karin Boye som i sin tur så småningom kom att ha ett, möjligen sexuellt baserat, samboförhållande med Ekelöfs första hustru. Brotten med borgerlig konvenansmoral var en del av det modernistiska frigörelseprojektet, men måste ändå ha slitit hårt på själarna och de sociala banden. Ekelöf kom att avsky Boye och förneka Josef Riwkin. Den sistnämnde är något av hjälten i Johan Svedjedals historik. Riwkin kom från en judisk familj som flyttat till Sverige från det sönderfallande Ryssland under första världskriget. Här försökte han och hans begåvade syskon etablera sig i olika kulturella verksamheter, systern Anna Riwkin-Brick kom exempelvis att bli en av Sveriges mest kända fotografer, specialiserad på författarporträtt. Josef Riwkin hade själv velat bli författare. Men Spektrum gjorde honom i stället till en förlagsvärldens fribrytare, en förläggare av den sort som lämnar efter sig en strålande backlist och ett berg av skulder. Riwkin gick så småningom i konkurs och hann dessförinnan ta med sig såväl förlaget som dess medarbetare ut på diverse ekonomiska äventyrligheter, härvor som Svedjedal, specialist på litteratursociologi som han är, reder ut med en kriminalkommissaries noggrannhet. Inte minst Riwkins relationer med Agnes von Krusenstjerna och hennes man David Sprengel är en rysare. Bonniers ville inte ge ut de sista delarna av Krusenstjernas romanserie om fröknarna von Pahlen eftersom de ansågs alltför brutalt sexuella. Spektrum åtog sig att agera målvakt. Tur för litteraturhistorien. Otur för Riwkin. Tur för litteraturen var det också att Boye och Ekelöf inte åkte fast när de, enligt uppgift, var delaktiga i systematisk valutasmuggling i Hitlers Berlin. Länge har det bland litteraturvetare funnits en föreställning om att allt det intressanta finns i ”texten”, i det tryckta verket. Svedjedal demonstrerar hur dum och kontraproduktiv denna dogm är. Berättelsen om Spektrum illustrerar på ett synnerligen underhållande vis att litteraturhistoria också byggs av slump och småaktighet, världsliga detaljer och pengakriser. Hade Gunnar Ekelöf blivit den store poeten om han inte ruinerats av Kreugerkraschen och inspirerats av Spektrummiljön? Kanske. Kanske inte. Kanske hade han i stället förblivit en alkoholiserad rentier och börsspekulant med excentriska estetiska intressen. Få poeter vill veta att deras storhet också är en funktion av tillfälligheter. Kanske var det därför Gunnar Ekelöf retuscherade bort Josef Riwkin ur sin historia? ”Ingen har som Gunnar Ekelöf bidragit till att förvanska bilden av Spektrum”, sammanfattar Svedjedal som också upprepade gånger tvingas lyfta fram Ekelöfformuleringar som ångar av gammalsvensk punschmarinerad antisemitism: ”Jag är ingen judehatare men om det finns någon jag just nu skulle vilja kalla judjävel så är det Josef.” Ekelöf var inte ensam i ”jag-är-ingen-hatare-men-hörnet”. I ett i boken återgivet brev till Boye berättar Josef Riwkin om en bisarr kväll hemma hos det grälsjuka paret Krusenstjerna–Sprengel: ”Som slutkläm kom naturligtvis att vi var förbannade judar och att man måste öppna fönstret sen man vistats i samma rum som vi. Nåja den sortens kritik är man ju van vid och måste vara beredd att träffa på den alltid och överallt.” Riwkin lämnade efter Spektrumtiden Sverige för Frankrike och USA. Spektrummedarbetare som Sven Markelius och Gunnar Myrdal blev dock män i stat och stad och byggde Vällingby-Sverige. Gunnar Ekelöf i sin tur blev överstepräst i den svenska modernistiska statskyrkan. Så gick det med den krets som i bokens baksidestext på goda grunder marknadsförs som Sveriges svar på Bloomsburygruppen. Det var nog roligast i början, då på 30-talet. Det bevisas inte minst av formgivaren Annika Lyths härligt inspirerade och inspirerande arbete med och runt Svedjedals texter. Läckra typografiska pastischer, spännande faksimil, charmiga annonser, pedagogiska bakgrundsrutor och underbara svartvita porträtt, flera av dem tagna av Anna Riwkin-Brick. Så är det: modernismen gör sig bäst på avstånd, 80 år är ganska lagom. Johan Svedjedal skriver kritik i DN. Hans bok recenseras därför av Sydsvenska Dagbladets medarbetare Per Svensson.


Galet maxat, Lady Gaga

Summary: ”Born this way” är Lady Gagas hyllning till åttiotalets Madonna. Det är monumentalt, fragmentariskt, febrigt och – utmattande.

Pop Lady Gaga ”Born this way” (Interscope/Universal) 4¤ Hon är en dockspelare med tusentals trådar länkade till oräkneliga huvuden, armar, fötter och kroppar. Lady Gaga har byggt upp sin persona noggrant och effektivt, i minsta detalj, och kastat sig raklång ut i politiken, popen och performancekonsten. Hon har handplockat ett suveränt team designers, låtskrivare och producenter. Som betraktare och lyssnare sitter man häpen och hisnande och ser henne manövrera sin popstjärnekaraktär som en graciöst balettdansande bulldozer. Hon är en utmattande artist. Hon är extra-allt hela tiden, i allt hon gör, och det gäller också nya tredje albumet ”Born this way”. Skivan är en uppenbar och öppen hyllning till åttiotalets Madonna, och kanske i synnerhet hennes ”Express yourself” som ekar i flera av skivans spår. Men Gagas version av åttiotalet är vriden flera varv, tagen till sin extrem, förvrängd och hård och översminkad. Här finns överdrivna saxofoner, hårdrocksriff, och Gagas patenterade gutturala stönstamning där hon rycker sönder ord i sina beståndsdelar. Låtarna är hårt producerade och maximalistiska. Långtida samarbetspartnern RedOne är med på en handfull, och producenten Fernando Garibay har också co-skrivit ett gäng. Varje låtfragment är maxat, varje vers monumental, varje refräng en hook. Textmässigt är ”Born this way” fragmentarisk och febrig. Gaga har lastat skivan full av religiös symbolik, halvformulerade tankar kring språk och peppande uppmuntran att vara sig själv i alla lägen. Vissa stunder kan det kännas slarvigt och hafsigt. Andra stunder som ett verk av ett geni med koncentrationssvårigheter. Och ibland som ett älskat, men olyckligt sockerstint barn som vrålar i ens öra. Så, ja, utmattande. Men i slutändan är det där som Lady Gagas storhet ligger. I hennes kompromisslösa storhetsvansinne, i hennes hetsiga framtoning. Man sitter hela tiden andlös och väntar på att de ryckande tusentals trådarna till de oräkneliga små Gagaspratteldockorna ska trassla ihop sig, men på något sätt har hon allt under kontroll. Det är svårt att lyssna på skivan utan att samtidigt föreställa sig den sannolikt megamäktiga scenshow som kommer att följa med låtarna ut på turné; utan att spekulera kring vad nästa köttklänning eller politiska gayrättighetsutspel ska bli. Gagaversumet är stort och spänner över många arenor. Men ”Born this way” fungerar som separat enhet också, även om man kanske blir väl övermätt av att lyssna på skivan från början till slut och hellre sväljer den bitvis, på hög volym på sommarens dansgolv. Hanna Fahl hanna.fahl@dn.se Bästa spår: ”Born this way”, ”Fashion of his love”.


Lars von Trier chanslös i Cannes

Summary: Det hjälper inte att den danska filmregissören Lars von Trier ångrar sina nazistuttalanden. Han har förverkat sina möjligheter att vinna festivalens stora pris, Guldpalmen.

Lars von Triers skämt om judar, nazister och kollegan Susanne Bier på onsdagens blev för mycket för festivalledningen i Cannes. Ett dygn senare förklarade ledningen den danska filmaren persona non grata. Hans film ”Melancholia” stannar dock kvar i tävlingen. Men den kan inte längre vinna det stora priset, Guldpalmen. – Lars von Trier kan inte få Guldpalmen, för han har förklarats icke önskvärd. För att kunna få Guldpalmen måste man vara på plats och ta emot den. Det här är festivalens sätt att straffa von Trier, säger Peter Aalbaek-Jensen, producent på von Triers filmbolag Zentropa. Trots dessa bägge bakslag stannar den danske filmaren i Cannes. – Jag är lite stolt över att vara den ende någonsin som blivit persona non grata i Cannes. Men det jag sa var dumt. Jag tycker om att provocera, men den här gången gick jag för långt, sa von Trier på en ny presskonferens på torsdagen. Upprinnelsen till ståhejet var presskonferensen inför filmvisningen på onsdagen. Lars von Trier satt flankerad av sin films skådespelarstjärnor Kirsten Dunst och Charlotte Gainsbourg. Stellan Skarsgård satt också på podiet. Efter varannan mening sa von Trier att han bara skämtade. När han kom in på att han var nazist – eftersom hans familj hette Hartmann – och till viss del kunde förstå Hitler, tystnade sorlet bland mediefolket. Kirsten Dunst böjde sig fram mot filmaren och försökte få honom att sluta trassla in sig ännu mer. – Men det kommer en poäng på slutet, insisterade von Trier och fortsatte sin utdragna ironi som landande i att nazisternas arkitekt Albert Speer hade talang ”även om han inte var Guds bästa barn”. Kirsten Dunst är inte särskilt mån om att hålla regissören om ryggen när hon på torsdagen genom DN:s reporter får reda på att han är bannlyst. – Jag visste inte om det, men det är upp till festivalen att besluta om, säger ”Melancholias” huvudrollsinnehavare. ”Melancholia” ansågs ha stora chanser att bli festivalens vinnare. Visningen före den famösa presskonferensen på onsdagen, där filmregissören själv var med, slutade med en entusiastisk publiks hyllningar. – Inga burop när han visade sig, inga ägg kastades och efteråt fick filmen stående ovationer, säger Madeleine Ekman, vd för von Triers filmbolag Zentropas svenska dotterbolag. Hon tycker samtidigt att uttalandena var ”så dumma så det inte var sant”. Stellan Skarsgård försvarar dock Lars von Trier. – Hela skiten är jättefånig. Alla vet att Lars von Trier inte är nazist. Alla vet också att det är en man ur vars mun vad som helst kan komma. Jag tycker det är otroligt svagt av festivalen att ha så lite ryggrad, att så fort det börjar blåsa lite, går de ut och gör honom persona non grata, säger Stellan Skarsgård till DN. Reaktionerna på von Triers grodor resulterade också i att galamiddagen på onsdagskvällen på en restaurang fick ställas in liksom strandfesten på kvällen för 400 personer. Restaurangen, vars ägare var judar, portförbjöd Lars von Trier och hans sällskap. Filmvärldens störste provokatör Lars von Trier tycks ha ett närmast tvångsmässigt behov av att provocera sin omgivning. Här är några exempel. 1991 vann han ett pris i Cannes för ”bästa teknik” för filmen ”Europa”, men vägrade ta emot priset eftersom han inte ansåg sig vara någon tekniker. I stället skickade han upp en av sina filmtekniker för att ta emot priset. Senare förklarade han att ”Vi vill tacka dvärgen (den kortvuxne juryordföranden Roman Polanski) och de andra i juryn för priset.” 1998 presenterades filmen ”Idioterna”. von Trier behövde inte säga så mycket. Med utvecklingsstörda och gruppsex väckte filmen i sig tillräcklig uppmärksamhet. 2000 vann han pris i Cannes för filmen ”Dancer in the dark” efter en jobbig inspelning där bland andra den isländska sångerskan Björk var med och även komponerat musiken. Efteråt erkände han att det varit vissa problem med samarbetet. 2003 visades ”Dogville” som är hans personliga tolkning av egoismen i USA- som han då inte besökt. ”Jag har inte haft något skäl att åka dit”, förklarade han. 2005 visades ”Manderlay”, del två i trilogin om USA. Om George W Bush sade han att han var säker på att presidenten drömde om att bli piskad av sin utrikesminister Condoleezza Rice. 2009 var det filmen ”Antichrist” som visades i Cannes. Då förklarade han; Jag är världens bästa regissör. Dagen efter fick han ägna mycket tid att försöka förklara vad han menade.


Vemodiga farväl till biofilmen

Summary: De stora filmfestivalerna är kanske snart det enda sättet att få se film på stor duk i en salong. Flera av höjdpunkterna i Cannes är laddade med nostalgi över en filmkonst som är på väg att försvinna.

Filmfestivalen i Cannes går in i slutspurten. Det är fortfarande för många tunga titlar kvar, som Pedro Almodóvars plastikkirurgiskräckis ”The skin I live in” och turken Nuri Bilge Ceylans småstadsdrama ”Once upon a time i Anatolia”, för att man ska kunna spåra eventuella vinnare än – eller riktigt avgöra om den 64:e festivalen i ordningen kommer att gå till historien som ett av de mer märkvärdiga åren eller inte. Många fantastiska filmer har passerat revy, det är redan klart, men talar man om en festival som bär fram det nyskapande och gränsöverskridande, blir det mindre säkert hur årets evenemang kommer att stå sig. Med filmforskaren Jan Holmbergs fina och lite melankoliska essäbok ”Slutet på filmen o.s.v” i huvudet är det lätt att spåra tecken på att filmkonsten i dag befinner sig i ett slags långt och ibland lite sorgset farväl till den analoga tekniken och de traditionella distributionsmönstren som i princip varit desamma sedan slutet på 1800-talet. Vem vet, snart kanske de stora filmfestivalerna är det enda säkra sättet att se filmer på riktigt stor duk i en salong med många likasinnade. Man skulle kunna se Lars von Triers skönt apokalyptiska ”Melancholia” som en storslagen metafor för biograffilmens undergång. Han mesar inte utan låter hela jorden brinna upp lika snabbt och effektivt som en antänd filmremsa. Om nu inte Guldpalmsjuryn, ledd av Robert de Niro, blivit helt avtända av Lars von Triers famösa nazi-provokationer, vore det inte kons-tigt om ”Melancholia” gav dansken hans andra guldpalm. Sättet att kombinera ett intimt, nedtonat kammarspel mellan framför allt två systrar (suveräna Kirsten Dunst och Charlotte Gainsbourg) med våldsamt vackra klassiskt måleri-inspirerade tablåer är enastående. Bara Lars von Trier kan göra en enkel depression/livskris så dramatisk att den tar sig formen av jordens undergång. Sällan har hans kvinnoroller heller varit både så stramt minimalistiska i skådespeleriet och samtidigt så laddade med känslor. Två andra favoritfilmer i tävlan är också laddade med en viss filmkonstmelankolisk karaktär. Älskansvärda ”The artist” i regi av Michael Hazanavicius – en storfavorit bland filmkritikerna i Cannes – är ett sött kärleksbrev till stumfilmen. Ren skär nostalgi, ja visst, men gjort med extremt mycket humor och värme. Douglas Fairbanks-inspirerade Jean Dujardin spelar matinéstjärnan Georg Valentin som är kung i Hollywood tills plötsligt den dag då talfilmen gör entré. Han vägrar helt enkelt att hoppa på det tåget, och man förstår först i slutet varför. Den är svartvit, visas i det klassiska fyrkantiga ”aspect ratio”-formatet och dessutom nästan helt stum. Nästan lika nostalgiskt tillbakablickande är Aki Kaurismäkis hjärtevärmande, mirakeldrama ”Le Havre”. Det är den finske regissörens första återkomst till Frankrike efter ”Bohemernas liv” i början på nittio-talet. Kaurismäkifansen kan vara trygga. Det här är välkända (mentala) landskap trots flytten till kuststaden i norra Frankrike och mixen mellan finska och franska skådespelare. Historien kretsar kring en gammal utflyttad Parisbohem vid namn Marcel som numera försörjer sig som skoputsare. En container i hamnen visar sig innehålla en massa afrikanska flyktingar. Pojken Idrissa rymmer undan polisen och får skydd hemma hos Marcel, vars hustru (en fransktalande Kati Outinen) ligger på sjukhuset döende i cancer. Jean-Pierre Darroussin (känd från Robert Guèdiguians filmer) gör en klassisk kommissarie i trenchcoat och hatt. Mycket ekar av fransk film noir i allmänhet och Marcel Carnés filmer i synnerhet. Samtidigt har Kaurismäki en högst samtida, politisk agenda som ger nostalgin en aktuell udd. Den gillas också högt och rent av flera kritikerpaneler i Cannes. Tidigare i våras skojade Woody Allen om att han skulle kunna tänka sig att casta Frankrikes president Nicolas Sarkozy som en Humphrey Bogart-typ. Förmodligen satsar Sarkozy inte på en filmkarriär när hans politiska uppdrag tar slut, men däremot är han föremål för en långfilm som visas i Cannes. Xavier Durringers satiriska ”La conquète”, som dock visas utanför tävlan, följer Sarkozys väg till Elyséepalatset och utspelar sig mellan 2002–2007 (avslutas i samma stund som hans seger är säkrad). Även om dialogen inte har anglosaxisk skärpa är det djupt underhållande att följa rävspelet bakom kulisserna mellan Sarkozy å ena sidan och Jacques Chirac/Dominique Villepin å andra sidan. Skådespelaren Denis Podalydes gör en närmast perfekt imitation av Sarkozy samtidigt som Bernard Le Coq gör en strålande vass Chirac. Roligaste Chiracrepliken när han inser att den avskydde Sarkozy ska efterträda honom: ”Dvärgen kommer att förminska Frankrike till sin egen storlek.” Även om ”La conquète” är traditionell i sitt uttryck så är den på andra sätt en spjutspets. Det är första gången i världshistorien som det kommer en film om en sittande president, men så är ju ”le président bling-bling” en person som sannerligen bestämt sig för att ge ett starkt, medialt underhållningsvärde till sin presidentroll.


Föräldrar vurmar för gröna böcker

Summary: Skogen är inte längre en självklar lekplats. Men bilderböckerna om naturen blir bara fler. Unga miljömedvetna föräldrar vill att barnen åtminstone ska läsa om blommor och bin.

Klassiker som Plupp och Linnea hittar fortfarande hem till förskolebarnen, men de senaste åren har bilderböckerna på temat natur blivit fler än så. I nyutkomna antologin "Smarta små upptäcker naturen" visar Sarah Sheppard vad djuren pratar om på våren, Charlotte Ramel guidar i svampskogen och Emma Adbåge tipsar om pyssel som passar på våren och sommaren. – Naturen är på väg tillbaka in i bilderböckerna sedan några år, från att ha varit ganska frånvarande under en längre period, konstaterar Janina Orlov, litteraturvetare som i flera projekt ägnat sig åt naturen i den svenska barnboken. En författare som står bakom en stor del av de naturböcker som ges ut för barn är Stefan Casta. Han har hunnit skriva om maskar, möss, mörten Maud och myran Sofi, abborren, våra fyra sädesslag och nu senast den matvägrande flugsnapparungen Jordan i "Sjung för mig pappa". Hans böcker är en viktig anledning till att så stor del av förlaget Opals barnböcker handlar om naturen. Men det började redan med Plupp, Inga Borgs blåhåriga lilla fjälltroll vars popularitet aldrig har avtagit, och i dag ger förlaget ut fler naturböcker för barn än någonsin. – Unga föräldrar är medvetna i dag, om miljö och vår jord, att vi måste vara rädda om vår natur. Man tänker mer så i dag, ämnet har bara blivit viktigare, säger Catrine Christell, förläggare på Opal. Svenska barnboksförfattare vurmar för naturen, och även Janina Orlov ser en vilja hos föräldrarna att föra vidare en känsla för naturen, oavsett hur mycket tid man själv tillbringar i skogen tillsammans med sina barn. – Det handlar säkert om upplysning. Men vad föräldrarna vill är en sak, för att det ska fungera måste berättelserna vara bra. Kristina Digman, författare och illustratör, lyfter fram leken. Vill barnen ut och leta skalbaggar, då har hon lyckats. För henne blev Flora, en liten Tummelisafigur, en väg till det nära perspektivet. Pysslingvärlden knyter direkt an till Elsa Beskow-traditionen, en pionjär vars tradition varje barnboksförfattare tvingas förhålla sig till. – Bilderna är fantastiska. Men många av hennes böcker har en moralisk och väl uppfostrande ton, barnen får smisk i Hattstugan. I dag är barnböckerna mycket mer anarkistiska, på ett roligt sätt, säger Kristina Digman. Hon nämner Eva Lindström och hennes rosade "I skogen" som ett exempel. Janina Orlov lyfter fram samma bok, något helt annat än den realistiska strömningen som exempelvis Kristina Digman och Sven Nordqvist står för. – Det är både naivistiskt och fragmentariskt, nästan Shakespeareska toner när skogen rör sig hit och dit, säger Janina Orlov. Även på Rabén och Sjögren har barnböckerna på temat natur blivit fler. Linnéa- och Maja-böckerna hör till förlagets klassiska storsäljare, men förläggaren Birgitta Westin nämner också Lars Klintings "Första fågelboken" med efterföljande insekts-, träd- och djurböcker som mönsterbildande. Hon är redaktör för den nya antologin "Smarta små upptäcker naturen". Under arbetet med den kom hon i kontakt med den uppmärksammade amerikanska boken "Last child in the woods", om generationer barn som aldrig får gå ut i skogen. – Boken intresserade mig, men jag kunde samtidigt konstatera att vi i Sverige inte är där. Däremot tror jag att kunskaperna blivit lite sämre för varje generation. Man förtjusas av naturen, men vet inte riktigt vad man ser. Trots att lekland och köpcentrum bara blir fler ser hon en vilja och längtan efter något annat. – Kanske är böckerna om naturen ett sätt att kompensera. Men de fungerar också som ett stöd för föräldrarnas minne, ett sätt att närma sig naturen tillsammans. Fakta/Naturen i barnens böcker Några av den senaste tidens bilderböcker med naturen i centrum: • "Känn igen 25 fiskar" och "Känn igen 25 blommor" av Björn Bergenholtz, i höst kommer ytterligare två, om svampar och fåglar. • "Floras egen bok" av Kristina Digman, den senaste i bokserien om pysslingen Flora. • "Sjung för mig pappa" av Stefan Casta och Staffan Gnosspelius, en av flera uppmärksammade bilderböcker som de gjort tillsammans. • "Simma lugnt mörten Maud" av Stefan Casta • "I skogen" av Eva Lindström. • "Det kittlar när löven kommer" av Anna Bengtsson. • "Så doftar blomman" av Karin Bergqvist och Gitte Spee. • "Vad säger fågeln?" av poeten Joar Tiberg och illustratören Anna Bengtsson. • "Trutsommar", av Maude Mangold. • Gunilla Ingves böcker om Nalle Bruno, med enkla fakta om djur, natur och årstiderna. Svenska naturböcker i utlandet Att nästan alla bilderböcker om naturen är svenska beror inte bara på att svenska författare och illustratörer ligger i framkant. De geografiska avstånden kan vara svåra att överbrygga, Medelhavsländernas flora har ganska få beröringspunkter med den svenska. Trots det går svenska bilderböckerna bra även utomlands. På Opal är Pettson-böckerna förlagets stora exportsuccé, men nu har även de böcker som mer direkt handlar om naturen börjat gå bra. Stefan Castas böcker om myran Sofi, tillsammans med blomsterillustratören framför andra, Bo Mossberg, är en oväntad ny framgång. – Våra barnböcker om natur fungerar väldigt bra utomlands, böckerna om Sofi har jag till och med sålt till Kina, säger Catrine Christell.


Schwarzeneggers barn 13 år i dag

Summary: Efter åtta år av rykten bekräftade den tidigare filmstjärnan och före detta guvernören i Kalifornien, Arnold Schwarzenegger att han är far till ett utomäktenskapligt barn. Nu har en amerikansk sajt publicerat födelseattesten.

På onsdagen publicerade skvallersajten TMZ i Hollywood en kopia av födelseattesten som visar att Schwarzeneggers son föddes klockan 07.53 den 2 oktober 1997 men att Schwarzenegger själv inte står som far till barnen. Istället har mamman, som då arbetade som hushållerska och assistent till Schwarzenegger, skrivit sin dåvarande mans namn som far. Schwarzeneggers fru sedan 25 år, Maria Shriver, har lämnat sin man och bor sedan tidigare i år på ett hotell i Beverly Hills, skriver New York Times. I tisdags framträdde hon i en show med Oprah Winfrey i Chicago där Shriver hyllade Oprah och hennes sätt att säga sanningen. Något som kan ses som en passning till hennes man. New York Times skriver att rykten om det utomäktenskapliga barnet har varit i svang i åtta år, alltså innan Schwarzenegger valdes till guvernör för Kalifornien. Uppgiften om barnet bekräftades i måndags Los Angeles-tid sedan Schwarzenegger svarat på en fråga från Los Angeles Times. Dagen efter uttalade sig Maria Shriver: "Jag ber om medkänsla och respekt för mitt privatliv då mina barn och jag försöker att återuppbygga våra liv och hela såren."


Bästa böckerna – enligt barnen

Summary: "Jag finns" får Bokjuryns pris för bästa ungdomsbok. Maja-Maria Henrikssons berättelse om mobbning och vuxna som sviker fick flest röster bland barn och ungdomar.

Drygt 30 000 barn över hela landet har röstat fram sina favoriter ur fjolårets utgivning och på onsdagen var det dags för prisutdelning i Älmhult. Priset för bästa ungdomsbok gick till Maja-Maria Henriksson för "Jag finns", som också Augustnominerades. – Det här priset är något av det finaste man kan få eftersom det är läsarna själva som tycker till. Den här boken kom så nära som jag önskar att den skulle göra, säger hon. "Jag finns" är en skrämmande berättelse om mobbning, förnedring och vuxna som sviker. Den är delvis självbiografisk men också den bok Maja-Maria Henriksson själv hade behövt när hon var 14 år. Stark respons Hon fick inte Augustpriset, men viktigast har varit att nå ut till de tonåringar som mest behöver det. –Jag har fått mejl och telefonsamtal, från ungdomar, lärare och även föräldrar. Ibland har det varit ett tack, och ibland mer. En lärare tyckte att jag hade hjälpt henne till en andra chans och hon spred boken vidare i föräldrarummet. – Föräldrar har berättat hur maktlösa de kan känna sig. Det hjälper inte hur mycket de stöttar när det inte händer något i skolan, berättar Maja-Maria Henriksson som just nu skriver på en fortsättning. Läskigt och mörkt Genom att engagera skol- och folkbibliotekarier och lärare runtom i landet hoppas Bokjuryn väcka barnens läslust. – Bland de vinnande böckerna finns äventyr, deckare, spöken och fakirer. Det känns som att barnen gillar det som är läskigt och lite mörkt, säger Sofia Gydemo, bibliotekarie och projektledare för Bokjuryn. Att priserna bara ges till nyutgivna böcker har inte varit ett problem. – Jag är själv ungdomsbibliotekarie och tycker att barnen har bra koll. De frågar ofta efter nya böcker de läst om, säger Sofia Gydemo. "Lou, dagboksdagar", fransmannen Julien Neels serie om en bestämd storstadstjej med en ensamstående mamma, är den enda utländska boken bland vinnarna.


Tautou nöjer sig med fransk film

Summary: "Amelie från Montmartre" gjorde henne till internationell filmstjärna. Men för Audrey Tautou räcker det egentligen med fransk film.

– Jag får bra roller här, säger hon. För tio år sedan fick "Amelie från Montmartre" nobben av tävlingskommittén i Cannes. Den fick inte vara med i det officiella programmet. Tio år senare sitter Audrey Tautou, som spelade Amelie, och ger intervjuer för sin nya film "Vackra lögner". Blev storstjärna För trots nobben i Cannes blev "Amelie från Montmartre" en världssuccé och Tautou en internationell stjärna. – Fast jag har inga ambitioner på en internationell karriär. Jag tar gärna en bra roll i USA eller England om den kommer, men det är inget jag letar efter, säger hon. Den nu Sverigeaktuella komedin "Vackra lögner" är mycket fransk, i det att en mor (Nathalie Baye) och hennes dotter (Tautou) har samma älskare. Tautou berättar varmt om hur det kändes att filma med veteranen Baye. – Hon får andra att skratta, hon vågar saker och hon har fortfarande samma sorts entusiasm som man har när ens karriär precis startar. Nöjd med franska filmer Framgången med "Amelie" gav henne engelskspråkiga roller i "Dirty pretty things" och "Da Vinci-koden" - erfarenheter hon inte skulle vilja vara utan. – Speciellt "Da Vinci-koden", det var helt otroligt, så stort som det var och så mycket folk som jobbade. Men för mig räcker det med att göra franska filmer, jag får bra roller här. Fast om Alexander Payne som gjorde "Sideways" hör av sig, då kommer jag direkt. Han är fantastisk. Det hon söker i de roller hon blir erbjuden är någonting nytt, någonting att upptäcka. Men en viss typ av film är utesluten. – Jag kommer aldrig att göra en skräckfilm. Det kommer aldrig på fråga, inte ens om en av mina favoritregissörer skulle göra den.


Jo Nesbøs deckare ”Huvudjägare” blir film

Summary: Norrmannen Jo Nesbøs deckare ”Huvudjägare” ska filmatiseras. Han är mest känd för sina Harry Hole-deckare.

Det var fullt under presskonferensen när Nesbø, regissören Morten Tyldum och huvudrollsinnehavaren Aksel Hennie berättade om filmen. Det skandinaviska deckarfenomenet har nu blivit så stort att det intressanta kanske inte längre är försäljningssiffrorna utan i stället att något så folkkärt fortfarande betraktas som exotiskt och avvikande. Att den imagen är en del av den skandinaviska deckarens appeal framkom under presskonferensen för norska filmen ”Headhunters”, första filmatiseringen av en deckare av Jo Nesbø. Norrmannen Nesbø är känd för sina Harry Hole-deckare. Åtta miljoner sålda böcker, översatt till fyrtio språk – ja, ni kan refrängen i artiklar om skandinaviska deckarförfattare. Producenterna drömmer om ”Millenium”-siffror, anar man. I rummet på Skandinaviska terrassen i Cannes i lördags fanns knappt ståplats när all världens medier kommit för att höra bland andra Nesbø, regissören Morten Tyldum och huvudrollsinnehavaren Aksel Hennie berätta om filmen. ”Headhunters”, där en självsäker headhunter som även är konsttjuv får kämpa för sitt liv när en kupp går snett, är inte en Harry Hole-deckare. Ingen skådespelare ska ta över Harry medan Nesbø ännu skriver om honom. – Jag vill att det ska finnas tusen Harry Hole i huvudena på läsarna. Med ”Headhunters” är det annorlunda. Tidigare låtskrivaren Nesbø mindes hur det var att vakna med en låt färdig i huvudet när han en morgon klev ur sängen med hela ”Headhunters”-intrigen färdig i huvudet. Intäkterna från den lättskrivna boken går till en stiftelse mot analfabetism. Det gick inte att tacka nej till ett storslaget anbud på filmrättigheterna. Morten Tyldum, som 2003 debuterade med ”Buddy” och även gjort mycket reklamfilm, fick det att framstå som om det för nordiska thrillerregissör är en fördel att slå ur underläge. – Vi måste göra thrillers med action på ett annat sätt för vi har inga stora budgetar. Vi måste hitta på intressanta figurer och berättelser. Vi kan inte gömma oss bakom långa biljakter och stora explosioner. Några utländska distributörer fanns på plats och föreföll hålla med om att det var det som var bra med skandinavisk action: – Det är bred underhållning men också underhållning med klass, det har en europeisk anstrykning. En lång trailer för filmen visades. Det började i lyxtillvaro men snart var Hennie ute i norska skogar och på farligt smala bergsvägar, upptagen med att ducka för k-pist, kniv och långtradare, bland annat. Det såg snyggt ut och den småväxta, intensiva Hennie kan nog bli intressant att titta på. Återstår att se om publiken tycker att Tyldum hittat den balans skandinavisk thriller tydligen ska ha: det ska se amerikanskt proffsigt ut, men inte för proffsigt. I augusti blir det norsk premiär, sa producenten Asle Vatn: – Vi ska ha en big blockbuster-lansering.


Pengaregn över kvinnor och vikingar

Summary: Svensk film går på högvarv. Storsatsning på kvinnliga regissörer och en svensk storfilm baserad på ”Röde Orm” är på gång.

Minst fem miljoner, i klass med Astrid Lindgren-priset, kommer att delas ut från och med i höst till en kvinnlig långfilmsregissör i starten av karriären. Bakom storsatsningen står Stockholms filmfestival med Telia i ryggen samt Svenska Filminstitutet. Under en presskonferens i Cannes pratade långfilmskonsulenten Lars G Lindström om det ständiga behovet av att utjämna den dåliga könsbalansen i svensk film och vikten av att göra det attraktivare att vilja blir regissör. Den nöjda festivalchefen Git Scheynius talade sig varm för att nomineringsprocessen också kommer att innebär pengar. Mellan fem och tio regissörer kommer att nomineras varje år och de som inte får den stora summan får i alla fall utvecklingsstöd. Det var smart att presentera den nya kvinnosatsningen i samma veva som Filminstitutet släppte nyheten om att ”Röde Orm” seglar hem till Sverige igen efter en nästan fyrtioårig exil (läs: låsta rättigheter i USA) för det gamla vikingaeposet. Fladenfilm, som bland annat nyligen gjort ”Himlen är oskyldigt blå”, står bakom det testosteronstinna vikingaprojektet. Det är deras gamla drömprojekt som de slitit med i många år. – Nu med den digitala tekniken känns det dessutom fullt möjligt att genomföra, sade producenten Joakim Hansson. Han utlovade också mycket humor. – Det ska vara glädje i vår ”Röde Orm” men också äventyr och väldigt mycket drama, sade han. Hansson och kompanjonen Patrick Ryborn sprutade ur sig inspirationskällor från ”Braveheart”, ”Gladiator” och ”Pirates”-filmerna till ”Pulp Fiction”. Frans G Bengtssons episka saga som kom ut under andra världskriget har filmatiserats en gång förut i USA under titeln ”Röde Orm och de långa skeppen”. Den kom 1964 och hade Richard Widmark och Sidney Poitier på rollistan. Den aktuella versionen har varken regissör eller skådespelare färdiga än.


Självporträtt av Warhol såldes rekorddyrt

Summary: Andy Warhols första kända självporträtt har sålts för 235 miljoner kronor vid en auktion på Christie’s i New York.

På onsdagskvällen pågick ett ovanligt dramatiskt budkrig vid en auktion för modern konst som hölls i New York. Det skriver New York Times. Två ihärdiga konstsamlare hade bestämt sig för att köpa ett tidigt verk av popkonstnären Andry Warhol, ett självporträtt från 1963–1964, och buden haglade tätt. Stämningen var upptrissad och publiken skrattade, buade och applåderade åt de allt högre beloppen som kastades fram. Men till slut gav sig den ena budgivaren och den andra, en okänd köpare, kunde vinnande går ur striden. Då hade summan uppgått till drygt 235 miljoner kronor, långt över det förväntade priset på cirka 180 miljoner kronor. Självporträttet är ett blått silkscreentryck med fotoautomatsbilder på den unge Andy Warhol klädd i regnrock och solglasögon. Vid auktionen såldes totalt åtta verk av Andy Warhol för sammanlagt cirka 560 miljoner kronor.


Tre franska bokförlag stämmer Google

Tre franska bokförlag stämmer Google efter att företaget scannat av tusentals av deras böcker utan tillstånd och lagt ut dem i sitt digitala bokbibliotek. Förlagen Gallimard, Flammarion och Albin Michel stämmer Google för förfalskning och kräver att företaget ska betala cirka 88 miljarder kronor i skadestånd, skriver AFP. Enligt förlagen rör det sig om cirka 1.000 böcker som Google ska ha kopierat utan lov. Google säger att deras digitala bokbibliotek är lagligt men att de ska se över stämningen. – Vi blev överraskade när vi fick stämningsansökan. Vi fortsätter att vara övertygade om att Google Books är lagligt och i linje med fransk lag och internationell upphovsrätt, säger representanter för Google i ett pressmeddelande. 2009 vann det franska förlaget La Martiniere över Google i ett liknande fall, medan Hachette Livre, landets största förlag, har gett Google tillstånd att lägga ut vissa av deras böcker på nätet.


Finland och Island till ESC-final

Summary: I kväll sprakade Eurovision Song Contest igång med den första av två semifinaler. Norge missade överraskande finalen, men både Finland och Island tog var sin av de tio finalplatserna. DN.se följde tävlingen.

Norge målades upp som en av favoriterna till slutsegern i årets Eurovision Song Contest. Men det blev inte ens final för Stella Mwangi och hennes låt "Haba Haba". – Självklart är jag jättebesviken, men jag är otroligt nöjd med uppträdandet och det var en fantastisk publik i arenan. Det här har varit en fantastisk resa som jag är otroligt glad att jag fick vara med på, säger Stella Mwangi till norska Aftenposten. Morten Thomassen, Norges melodifestivalgeneral, var mer än besviken. – Jag känner ingenting. Jag är mycket besviken för att uttrycka det milt. Det här är omöjligt att förstå, de fick absolut bäst respons i arenan av alla, och när de sista fem länderna återstod så stod publiken och skrek "Norge, Norge". – "Haba, Haba" var kanske en typ av musik som blev lite för oeuropeisk. De som har sagt något negativt om den, har sagt att den var lite barnslig och passade i juniorupplagan av Eurovision, men jag vet inte, säger Thomassen. Trots att Norge inte var ett av de tio länder som fick flest röster i den första av två semifinaler (Sveriges Eric Saade tävlar i den andra på torsdagen), blir det ändå minst två nordiska länder som slåss om schlagertiteln. Finlandssvenske 20-åringen Axel Ehnström mottog stort jubel både under och efter sitt framträdande med "Da Da Dam", ett av de trallvänligare bidragen, med ett budskap om att rädda världen. Och Finland ses som en stark outsider, en som kan ta hem hela tävlingen. – Härligt att folk lyssnade på min musik. Härifrån fortsätter vi på lördag (då finalen går). Det är en fantastisk känsla. Härligt att vara på toppen igen, säger Ehnström till finländska tidningen Helsingin Sanomat. Island gick också vidare. Med ett bidrag som gömmer en tragedi. Sigurjon ‘Sjonni’ Brink, som skulle ha framfört låten i de isländska uttagningarna, dog tragiskt i början av året. Då bestämde sig hans vänner för att sjunga i hans ställe. Och Sjonnis Friends, som gruppen kallar sig, vann. Och på onsdagen tog sig alltså bidraget "Coming Home" till final också i Eurovision Song Contest. De här tio gick vidare till final: Serbien Litauen. Grekland. Azerbajdzjan. Georgien. Schweiz. Ungern. Finland. Ryssland. Island.  Så här tyckte en lekman som jag att de 19 bidragen lät: 1. Magdalena Tul – ”Jestem” Polen Magdalena var totalt överlägsen i den inhemska tävlingen, med över 40 procent av rösterna. Här försöker hon locka röster med ljus- och rökshow och fräsig dansdänga som hon skrivit själv. Och drar till sig ett ganska hyggligt jubel. Tävlingen är igång. 2. Stella Mwangi – ”Haba Haba” Norge Swahili gör debut i Eurovision Song Contest, och Stella Mwangi har fantastisk utstrålning. Hennes sångförmåga har debatterats, och kan efter detta fortsätta diskuteras, men det svänger om det här sprakande numret med afrikanska rytmer. Norge lär gå till final, även om inte Sverige får vara med i kvällens omröstning, i ett försök av arrangören att få bort röstandet på grannländer. 3. Aurela Gace – ”Feel The Passion” Albanien Här har vi en som tar i från tårna. Maffig rockballad. Det är väldigt mycket Roger Pontare över det här framträdandet, och det behöver ju inte nödvändigtvis vara dåligt. Mycket eld var det också. 4. Emmy – ”Boom Boom” Armenien Den här refrängen sätter sig. "Boom, Boom, Chaka, Chaka" kan nog bli farlig. Emmys inledde sittande i en boxningshandske modell jättestor, men jag misstog hennes boxarrock för en tomtedräkt. Nåväl, klämmig låt är det. 5. Yüksek Sadakat – ”Live It Up” Turkiet Inte nog med att hans örnprydda tajta tröja är vedervärdigt ful, Turkiets hopp sjunger inte bra. Inte alls bra, faktiskt. Och låten är väldans slätstruken. Det här var inte mycket att ha. 6. Nina – ”Caroban” Serbien Nina ser ut som Twiggy och hela sceneriet andas psykedeliskt 60-tal. Stort plus i kanten för att hon sjunger på serbiska. Men det låter inte speciellt rent, det här heller. Är det fel på medhörningen, månne? Låten i övrigt ... småtrevlig. Men halvtråkig. 7. Alexej Vorobjov – “Get You” Ryssland Svenske demonproducenten RedOne ligger bakom det här. Och de första tonerna slår mot en som en falskklingande slägga. Rysslands svar på James Dean hade känts helt rätt – för 15 år sedan. Men det här funkar nog ändå. För sången blev bättre ju längre låten led, och refrängen är snygg. 8. Anna Rossinelli – “In Love For A While” Schweiz Mangainspirerad soluppgång utgör bakgrunden när Anna Rossinelli levererar kvällens mysigaste bidrag hittills. Svårt att inte sitta och smågunga med. Men det lyfter inte riktigt. Kanske bäst hittills, trots allt. 9. Eldrine – “One More Day” Georgien Ösigt. På helt fel sätt. Skränig sång av Sopio Torosjelidze och bedrövlig rapinsats på det. Kläderna var dessutom urfula. 10. Paradise Oskar – “Da Da Dam” Finland Finlandssvenske Axel ser ut som en svärmorsdröm. Och "da da dam"-ar sig förmodligen in i många europeiska hjärtan. Högsta jublet hittills. Det här kan gå långt. Väldans ofinskt. Men väldigt trevligt. Ändå. 11. Glen Vella – ”One Life” Malta Jag vet inte vad det är, men Glen ger mig lite obehagskänslor. Tråkigt, smörigt framträdande. Och låten känns gjord, så gjord. 12. Senit – “Stand By” San Marino Det tog ett tag för mig att uppfatta att det var engelska hon sjöng på. Men jag har fortfarande inte förstått varför sanmarinierna skickade det här bidraget. Typiskt "kisspausbidrag". 13. Daria – “Celebrate” Kroatien Alltså, jag tror att den här låten är bra. Egentligen. Men hon sjunger ju som hon gör. Vilket alltså är jättedåligt. Imponerande klädbyte på scenen dock. 14. Sjonni’s Friends – “Coming Home” Island Inte speciellt nydanande, men den här isländska sextetten skapar ju trevlig stämning. Något slätstruket men habilt. 15. Kati Wolf – “What About My Dreams?” Ungern En av förhandsfavoriterna. Men ... nja. Låten är ju bra, det är den. En av de bästa. Men hennes röst sviker henne lite. Inget toppframträdande. 16. Homens Da Luta – ”Luta É Alegria” Portugal Portugiserna tramsar sig fram med sin "demonstrationstågs"-låt. Next, please. 17. Evelina Sasenko – ”C’est Ma Vie” Litauen Tar gärna en powerballad vilken dag som helst. Och den här är inte helt dum. Disneykänsla, och väl prålig. Men ganska bra. Faktiskt. 18. Ell/Nikki – ”Running Scared” Azerbajdzjan Svårstavat land. Svårbedömd bit. Men det är väldigt vad falskt det låter, i det ena bidraget efter det andra. Men den låter i alla fall lite unik. Tror på den här. 19. Loucas Yiorkas feat. Stereo Mike – “Watch My Dance” Grekland Loucas är bra. Riktigt bra. Stereo Mike är säkerligen bra på att rappa. Men här passar det tyvärr inte alls in. Synd på en grymt mäktig refräng.


”Tonsättarweekend med Paula af Malmborg Ward”

Summary: Musikaliska bildberättelser. Utåtriktad och igenkännande. Tonsättaren Paula af Malmborg Wards får publiken med sig med överraskningar, humor och snabba associationssprång.

Förutom att vara en mångsidig musiker och produktiv tonsättare är Paula af Malmborg Ward en ledig presentatör som också talar om annan musik än sin egen. Det är egenskaper hon bär med sig in i sitt skapande, som är utåtriktat och inkännande. Hon vet hur hon ska ta en publik: med överraskning, humor och snabba associationssprång. Det är ett förhållningssätt som inte verkar inövat utan ingår i hennes personlighet. Hon bottnar i det kommunikativa. Den sceniska närvaro som hon ger prov på i sådana sammanhang finns också i flera av hennes kortoperor, exempelvis i ”Vad man måste” som i lördags framfördes i entréhallen till Grünewaldsalen. Den tragikomiska berättelsen om en kvinna på Invandrarverket, som kompenserar sitt torftiga liv genom att övertrumfa sitt dåliga samvete mot dem som har det ännu sämre genom att frossa i allt från kålpudding till banana split, gestaltas på ett kroppsligt vis av Duo Ego (Monica Danielson och Per Sjögren). Som alltid i Paula af Malmborg Wards musikdramatik är det musikaliska inordnat i berättandet på ett organiskt vis, inlindat och inkilat i skeendena snarare än lagt under eller ovanpå. Också i orkesterverken kan texten tränga sig på. Musikerna får bilda kör och skandera fraser. Det förtydligar det berättande drag som också understryks av titlarna och bakgrundsbeskrivningarna. I de två verk som uruppfördes under festivalen kunde bilderna ibland konkurrera med varandra. Det beror delvis på att Paula af Malmborg Ward gärna lägger bilderna tätt, ibland överlappande, men också på att de ibland kolliderar snarare än kompletterar. Det kan bli lekfullt, men också rapsodiskt, som i ”Riding along E7 in the Buick of my dreams”, där bleckblåskvintetten färdas i racerfart mellan skilda miljöer, så snabbt att det bitvis kan vara svårt att hänga med i kurvorna (i synnerhet när man avslutningsvis nalkas Balkan). I filharmonikernas beställningsverk ”Threads” är övergångarna mjukare. Lyssningen underlättas om man bortser från verkbeskrivningen, som inte är helt lätt att knyta till de klingande förloppen. De impressionistiska silvertrådar som inledningsvis läggs ut knyts efter hand ihop med mörkare nyanser och vävs vid några tillfällen ihop till kurbitsmotiv med psykedeliska skiftningar. Det rytmiska får fäste framför allt mot slutet, i ett crescendo som tycks färgat av ”Våroffer”. ”Threads” var det näst längsta orkesterverket som framfördes under festivalen, endast överträffat – också kvalitetsmässigt – av symfonin ”Il gallo cortonese”, ett av de verk Paula af Malmborg Ward skrev under perioden som hustonsättare i Helsingborg. Här, liksom i andra sammanhang, är det det vardagliga som utgör inspirationskälla. Det är ur banala händelser som förloppen tar form, inte ur principer och metafysiska resonemang. Men här växer skeendena utöver det episodiska, framför allt för att förloppen ges chansen att utvecklas utan att behöva trängas, vilket ökar också spänningen – och faktiskt också kommunikationen. Mats Rondin höll kursen med säker hand, och på vägen gavs en rad fina soloinsatser – som är så pass omfattande att de motiverar underrubriken ”Sinfonia concertante”.


Fotolegenden som ger gåshud

Summary: Dansken Keld Helmer-Petersen var först i världen med färgfotografi som konst. I dag öppnar den 91-årige fotografen en utställning med helt nya, svartvita bilder på Stockholms fotoantikvariat.

Det var den brittiske Magnum-fotografen Martin Parr som 2004 återupptäckte Keld Helmer-Petersens bok ”122 farvefotografier”, publicerad redan 1948. Ryktet om danskens pionjärgärning spreds över världen och i dag är hans banbrytande färgfotobok en samlartrofé som kan kosta över 10 000 kronor. Själv är han en levande legend som ”ger fotokännare gåshud” (Fotosidan.se) och det lilla fotogalleriet i Stockholm kan dessutom stoltsera med världspremiär för hans pinfärska serie ”Back to black”. – Nu gläder jag mig åt att inta Sverige, säger 91-åringen med ett skratt, lite generad men nöjd över att hans livsgärning nu uppmärksammas utanför en inre krets av kolleger och kännare. Vi träffas i Keld Helmer-Petersens hem i centrala Köpenhamn, en paradvåning från 1915 där han bott i över 50 år och lever ensam sedan barnen flyttat hemifrån och hustrun Birthe gått bort. Nu är lägenheten fylld av hans egna bilder, konstaffischer, designmöbler och högar av konst- och fotoböcker. Amerikanen William Eggleston, som tidigare pekats ut som färgpionjär, tycker Keld Helmer-Petersen är för ”oprecis”. Han har fortfarande full koll på konstscenen, har självklart sett fotopionjären Lazlo Moholy-Nagy på Malmö konsthall och visar mig en bok av den unge svenske konstnären Jonas Liveröd, som arbetar gränsöverskridande med design, böcker och teckning. – Jag lever för konst och framför allt trivs jag med böcker, där fotot är en enhet med den grafiska framställningen, berättar han. Liveröds katalog ”The violence” var en inspirationskälla till boken ”Black noise”, som Keld Helmer-Petersen gav ut 90 år gammal. Under några år har han ”lekt” med kameralösa bilder, ”fotografik” som han kallar det, vilket sviten ”Back to black” är en fortsättning på. – Efter att ha arbetat som fotograf i över 60 år kändes det trist och besvärligt att släpa på min Hasselbladare. Så jag fick idén att använda en dator och skanner i stället. Han har fått hjälp att bearbeta bilderna i Photoshop av en tjugo år yngre vän, en tidigare elev från arkitektskolan i Köpenhamn där han undervisade i flera decennier. – Datortekniken har så många kreativa möjligheter och det går kolossalt mycket snabbare än i mörkrummet. För mig är det en befrielse, en revolution! ”Fotografiken” har han skapat genom att klippa sönder gamla negativ. Han har också skannat in och bearbetat kalligrafiska teckningar och skräp han hittat på gatan, som döda spindlar. – Spindeln blev en flott skulptur och när tuschet hade krackelerat på mina gamla teckningar blev det mycket mer intressant. Keld Helmer Petersen berättar i förbifarten att han brukar gräla med en sonson som fotograferar med en gammal analog teknik. – Den tiden är förbi, säger han osentimentalt. I linje med detta nobbar Helmer-Petersen nu alla som vill ställa ut hans gamla bilder, det intresserar honom inte längre. Men trots att han på senare år haft både utställningar och gett ut flera nya böcker finns nästan inget skrivet om honom i dansk press, inte ens när han invigde en stor utsmyckning på stationen i Kastrup. – Ja i Danmark får jag ingen press, konstaterar Keld Helmer-Petersen flera gånger. Men han beskriver sig samtidigt som lite skygg. När jag läser samlingsvolymen ”Keld Helmer-Petersen. Photographs 1941–1995” så är det uppenbart att han alltid gått sin egen väg. Hans morfar var en känd litteraturprofessor och hans mor en ytterst självständig och stilmedveten kvinna. Det var modern som gav honom en dyrbar studentpresent, en Leica. – När jag fått kopiorna från min första rulle så slängde jag negativen, oj oj oj så lite jag visste ... Keld Helmer-Petersen skrattar lite generat igen, men hade uppenbart både blicken och självförtroendet att lita på sin egen förmåga – Ja, jag visste vad jag ville. I 20-årsåldern deltog han i fotosalonger för amatörer, använde all ledig tid till att fotografera och slukade utländska fotoböcker. Han upptäckte bland annat den tyske fotografen Albert Renger-Patzsch, som i linje med ”den nya sakligheten” fotograferade industrimiljöer och vardagliga föremål. I början av 40-talet började Helmer-Petersen experimentera med färgfilm, som då ansågs vulgärt bland yrkesfotografer. – Den tiden gick jag i bokhandlarlära, där föreståndaren tyckte mina diapositiv var spännande och tyckte att jag skulle göra en bok av dem. Uppmuntrad av detta tog han kontakt med ett tryckeri och lyckades med hjälp av ett ”skattetrick” ge ut boken på eget förlag. I förordet skriver Helmer-Petersen att han ville skapa färgfoton med ”lite större artistisk förtjänst” än dittills, att han medvetet lagt mindre tyngd på det berättande innehållet och mer på komposition, färg och linjer. Han visar moderns exemplar, det enda han har kvar av boken, som än i dag har en djärv, avancerad design. – Ja men det var med primitiva medel, jag satt i sommarstugan och tecknade av bilderna på stora ark. Boken hamnade på Life magazine, som tryckte hela sju sidor med hans bilder 1949. Efter detta erkännande fick Helmer-Petersen ett stipendium till USA, den ledande fotonationen, och vallfärdade till Chicago där Bauhausskolans lärare i exil startat en ny utbildning. Här följde han Harry Callahans kurser, och lärde sig behärska både storformats- och småbildkamera. – Jag var helt autodidakt, hade aldrig varit i ett mörkrum, aldrig använt ett stativ och så hamnade jag i denna miljö! Det var kolossalt inspirerande. I Chicago fastande han för stadens ”skyline” och fotograferade som besatt elkablar, brandtrappor, gatlampor, vattenposter. – Jag gick över till svart-vitt, för Chicago saknade färg. Det gråa ljuset berodde förstås på föroreningar, men det gav en perfekt bakgrund till praktfulla mönster, som jag kopierade med kraftiga kontraster. Keld Helmer-Petersen återvände till Danmark 1951 och började fotografera arkitektur och design för att försörja sig. Han inledde ett nära samarbete med Poul Kjærholm, som designade en utställning med svarta och vita väggar för hans Chicagosiluetter. Även denna utställning och boken ”Fragments of a city” är legendarisk i fotokretsar och Keld Helmer-Petersen har fortsatt livet igenom med att experimentera. Över en avslutande kopp kaffe säger han att nu när fotografin är så spridd och populär är det viktigare än någonsin att vara kritisk och hitta sin ”egen stil och känsla”. – Jag har alltid sagt till mina elever att bestämma sig för ett tema och hålla sig till det. Begränsning ger en konstnär de bästa resultaten. Pionjär med kamera Keld Helmer-Petersen är född 1920, bor i Köpenhamn och verksam som fotograf sedan drygt 60 år. Han undervisade i visuell kommunikation på Arkitekturskolan i Köpenhamn 1964–90 och har givit ut en rad fotoböcker, varav ”122 farvefotografier” från 1948 är den mest kända. Fotolegenden Christer Strömholm använde den i sin undervisning på Fotoskolan i Stockholm på 60- och 70-talet. Denna banbrytande konstfotobok återupptäcktes av Martin Parr, i arbetet med ”The Photobook: A history, vol 1” 2004. Helmer-Petersen utnämndes till pionjär för den konstnärliga färgfotografin, tre decennier före William Eggleston. Parr har även medarbetat i ”Keld Helmer-Petersen. Photographs 1941–1995”, som distribueras via Rocket Gallery i London, som har ställt ut både hans äldre bilder och nya. Se www.rocketgallery.com. I dag har Keld Helmer-Petersen vernissage för utställningen ”Back to black” på Stockholms fotoantikvariat, med 18 nya bilder som visas t o m 7/6. Se www.fotoantikvariat.se