Fredrik Strage: Lou Reed skulle ha lynchats av identitetspolitiska pundare

Summary: Miley Cyrus anklagas för att glorifiera droger hon inte använt, men att hon sprider psykedelisk kultur är givetvis lika positivt som att hon sprider hiphop.

Kulturell appropriering, decenniets mest korkade intellektuella koncept, togs till sin mest bisarra nivå i vintras när Miley Cyrus kritiserades för att inte ha knarkat. Hon hade visserligen rökt gräs men inte tagit några av de hallucinogena substanser som nämns på ”Miley Cyrus and her petz”, albumet hon gjorde med experimentrockarna The Flaming Lips. ”Jag har aldrig testat psykedeliska grejer men jag har inget emot det”, sa Miley Cyrus till tidningen Paper, varpå modesajten Refinery29 anklagade henne för att appropriera den psykedeliska kulturen och ”förminska de verkliga andliga och kulturella kontakter som psykoaktiva substanser genom historien haft med människor över hela världen”. Miley bedrog sina fans genom att glorifiera droger som hon inte använt. Ungefär som Lou Reed gjorde när han skrev ”Heroin”, alltså. Om han gjort det i dag skulle han antagligen ha lynchats av identitetspolitiska horsepundare. Att Miley Cyrus sprider psykedelisk kultur är givetvis lika positivt som att hon sprider hiphop. Några av hennes fans kanske upptäcker psychpionjärerna 13th Floor Elevators ungefär som de upptäckte rapparna French Montana och Future efter att ha lyssnat på hennes förra skiva. Antalet artister som ägnar sig åt sinnesutvidgande musik har ökat dramatiskt under tiotalet. Boomen av kalejdoskopiskt skimrande toner visar inga tecken på att mattas av. Förra veckan släppte den brittiska duon Beyond The Wizard’s Sleeve (som inkluderar dj-stjärnan Erol Alkan) sitt debutalbum med eterisk mix av gammaldags psychedelia och modern electro. Grupper som The Underground Youth, Uncle Acid & The Deadbeats och chilenska Föllakzoid har också rönt internationella framgångar genom att drapera sextio- och sjuttiotalets febrigaste flimmer i en modern skrud. I Sverige är antalet psykedeliska band större än någonsin. Josefin Öhrn + The Liberations spejsade pop och Goats rituella etnodunk hör kanske inte till samma genre, men musikens mål är detsamma: att projicera nebulosor på insidan av lyssnarens ögonlock. Det betydligt hårdare Viagra Boys strävar också efter en sorts sinnesupplösning – men klär sig hellre som huliganer än schamaner. Och allra mest suggestiva är nog Audionom, gruppen som den här helgen har flyttat sin spelning från Peace & Love-festivalen till den ockuperade aulan i Hagsätra – av ”anarkospirituella” skäl. Austin Psych Fest, världens främsta psykedeliska festival, har knoppat av sig i lokala arrangemang som Malmö Psych Fest, som arrangerades förra månaden, och Copenhagen Psych Fest som drar i gång på onsdag nästa vecka med två svenska bokningar: krautmanglande Les Big Byrd och det fuzzat böljande The Presolar Sands. Jessica Mengarelli, vokalist och gitarrist i det senare bandet, tror att definitionen av psychedelia har breddats så att det numera är ett ”samlingsnamn, som indierock, mer än en genre som syftar till att vidga sinnena på ett spirituellt eller drogrelaterat sätt”. Och om man vidgar definitionen lite är årets största psykedeliska hit Veronica Maggios singel ”Ayahuasca”, där hon jämför sin älskade med hallucinogent te: ”Du gör att jag vill flyga över bergen. Du får mig att se färger. Vill dansa tills jag glömmer vem jag är.” Förhoppningsvis kommer Maggio att appropriera lika mycket psykedelisk kultur som Miley. Hennes spelning på Stockholms stadion den 13 augusti skulle rentav kunna bli en gigantisk Psych Fest.


”Wannabe” fortsätter peppa unga kvinnor

Summary: 20 år har gått sedan Spice Girls släppte girl power-låten ”Wannabe”. Sedan dess har sammanlagt 1 000 år av Spice Girls musik strömmats på Spotify. Och lagom till 20-årsjubileet används låten för att främja jämställdhet.

Den 8 juli 1996 släppte popbandet Spice Girls singeln ”Wannabe”. Låten tog världen med storm och seglade snabbt upp som listetta i 37 länder. Debutalbumet ”Spice”, som kom strax efter, såldes i 31 miljoner kopior internationellt, och blev därmed det historiskt bäst säljande albumet av en kvinnlig grupp. Kort efter ”Wannabe” släppts blev gruppen, som bildades redan två år tidigare, ett globalt fenomen, så också deras motto om ”girl power”. Två album, en långfilm och flera världsturnéer senare splittrades bandet i början av år 2000. Ända sedan splittringen har det spekulerats om en återförening av ”girl power”-gruppen. 2008 förenades de också för en sista turné, som dock fick avbrytas i förtid. Och 2012 gjorde gruppen ett bejublat framträdande vid OS-invigningen i London. När nu ”Wannabe” firar 20 årsjubileum är både gruppen och låten fortfarande populära. I alla fall om man tror på siffror på Spotify. De visar att ”Wannabe” strömmats hela 94 miljoner gånger och att Spice Girls musik lyssnats på i över 1 000 år genom tjänsten. Samtidigt finns gruppens låtar med på 6,7 miljoner spellistor globalt. Populärast av Spice Girls låtar är, föga förvånande, just ”Wannabe”. ”Spice up your life” och ”Stop” ligger på andra och tredje plats. Lagom till 20-årsdagen har en ny video till ”Wannabe” spelats in. Där används ”Wannabes” budskap till att slå ett slag för FN:s globala mål gällande jämställdhet – där utbildning, lika lön för lika arbete, ett slut på barnäktenskap och våld mot kvinnor är några av delmålen. I videon, som är ett initiativ från ”Project Everyone” uppträder kända artister från bland annat Storbritannien, Indien och Nigeria. – Jag tycker att filmen är en underbar idé. Hur fantastiskt är det inte att 20 år senare kan arvet efter Spice Girls ”girl power” användas för att uppmuntra och inspirera en helt ny generation? säger tidigare Spice Girls-medlemmen Victoria Beckham enligt The Guardian. På sin Facebooksida delar hon också med sig av vilket globalt mål hon ser som viktigast. Under hashtagen #Whatireallyreallywant skriver hon att ”inga fler tjejer dör i hiv”. Även Melanie C från gruppen är stolt över det nya användandet av låten. ”Så smickrad och ärad över att vår galna låt används så vackert för en så viktig sak,” skriver hon på Facebook. Trots rykten om att gruppen skulle återförenas inför deras 20-årsjubileet för hiten verkar det nu inte ske. Enligt uppgifter i brittisk press är det Melanie C och Victoria Beckham som stoppat planerna på återförening. Resterande medlemmar ska inte vilja uppträda på scen tillsammans utan Sporty Spice och Posh Spice. Den brittiska popgruppen bildades på initiativ av skivbolaget Heart Management 1994 som en motvikt till de pojkband som då var populära. Bandet splittrades år 2000. Medlemmar i bandet var Melanie Brown (Scary Spice), Melanie Chisholm (Sporty Spice), Emma Bunton (Baby Spice), Geri Halliwell (Ginger Spice) och Victoria Beckham (Posh Spice) Gruppen är ett av de bästsäljande banden genom tiderna. Under sin storhetstid vann de många priser för sin musik, bland annat flera Billboard Music Awards, Brit Awards och MTV Awards.


Summary: Krönika. Miley Cyrus anklagas för att glorifiera droger hon inte använt, men att hon sprider psykedelisk kultur är givetvis lika positivt som att hon sprider hiphop.

Kulturell appropriering, decenniets mest korkade intellektuella koncept, togs till sin mest bisarra nivå i vintras när Miley Cyrus kritiserades för att inte ha knarkat. Hon hade visserligen rökt gräs men inte tagit några av de hallucinogena substanser som nämns på ”Miley Cyrus and her petz”, albumet hon gjorde med experimentrockarna The Flaming Lips. ”Jag har aldrig testat psykedeliska grejer men jag har inget emot det”, sa Miley Cyrus till tidningen Paper, varpå modesajten Refinery29 anklagade henne för att appropriera den psykedeliska kulturen och ”förminska de verkliga andliga och kulturella kontakter som psykoaktiva substanser genom historien haft med människor över hela världen”. Miley bedrog sina fans genom att glorifiera droger som hon inte använt. Ungefär som Lou Reed gjorde när han skrev ”Heroin”, alltså. Om han gjort det i dag skulle han antagligen ha lynchats av identitetspolitiska horsepundare. Att Miley Cyrus sprider psykedelisk kultur är givetvis lika positivt som att hon sprider hiphop. Några av hennes fans kanske upptäcker psychpionjärerna 13th Floor Elevators ungefär som de upptäckte rapparna French Montana och Future efter att ha lyssnat på hennes förra skiva. Antalet artister som ägnar sig åt sinnesutvidgande musik har ökat dramatiskt under tiotalet. Boomen av kalejdoskopiskt skimrande -toner visar inga tecken på att mattas av. Förra veckan släppte den brittiska duon Beyond The Wizard’s Sleeve (som inkluderar dj-stjärnan Erol Alkan) sitt debut-album med eterisk mix av gammaldags psychedelia och modern electro. Grupper som The Underground Youth, Uncle Acid & The Deadbeats och chilenska Föllakzoid har också rönt internationella framgångar genom att drapera sextio- och sjuttiotalets febrigaste flimmer i en modern skrud. I Sverige är antalet psykedeliska band större än någonsin. Josefin Öhrn + The Liberations spejsade pop och Goats rituella etnodunk hör kanske inte till samma genre, men musikens mål är detsamma: att projicera nebulosor på insidan av lyssnarens ögonlock. Det betydligt hårdare Viagra Boys strävar också efter en sorts sinnesupplösning – men klär sig hellre som huliganer än schamaner. Och allra mest suggestiva är nog Audionom, gruppen som den här helgen har flyttat sin spelning från Peace & Love-festivalen till den ockuperade aulan i Hagsätra – av ”anarkospirituella” skäl. Austin Psych Fest, världens främsta psykedeliska festival, har knoppat av sig i lokala arrangemang som Malmö Psych Fest, som arrangerades förra månaden, och Copenhagen Psych Fest som drar i gång på onsdag nästa vecka med två svenska bokningar: krautmanglande Les Big Byrd och det fuzzat böljande The Presolar Sands. Jessica Mengarelli, vokalist och gitarrist i det senare bandet, tror att definitionen av psychedelia har breddats så att det numera är ett ”samlingsnamn, som indierock, mer än en genre som syftar till att vidga sinnena på ett spirituellt eller drogrelaterat sätt”. Och om man vidgar definitionen lite är årets största psykedeliska hit Veronica Maggios singel ”Ayahuasca”, där hon jämför sin älskade med hallucinogent te: ”Du gör att jag vill flyga över bergen. Du får mig att se färger. Vill dansa tills jag glömmer vem jag är.” Förhoppningsvis kommer Maggio att appropriera lika mycket psykedelisk kultur som Miley. Hennes spelning på Stockholms stadion den 13 augusti skulle rentav kunna bli en gigantisk Psych Fest. Krönikor av Fredrik Strage Fredrik Strage: Vi som är decemberbarn utmanar logiknormen Försäkringskassan presenterade nyligen en undersökning som visar att barn födda i december ofta har svårt i skolan. Det medför även vissa konsekvenser senare i livet. Fredrik Strage: Ramones var smarta idioter och hårt arbetande slashasar Många drömmer om att se ut som sina idoler. Och om man ska sälja sin själ till ett band så är Ramones ett alldeles utmärkt val. Fredrik Strage: Därför kan hiphopstjärnor idolisera rasisten Trump Charmen med raplyrik är inte sällan att tvivelaktiga figurer används för att beskriva hur en artist krossar allt motstånd. Om de kan jämföra sig med Charles Manson så borde de även framöver kunna rappa om Trump. Fredrik Strage: Plötsligt går det att koppla politisk mitt med död och erotik Liberala ungdomsförbundet tog i veckan strid för nekrofilin, som de anser bör legaliseras. Likpornografiska skildringar är ett kärt men kontroversiellt ämne även i fiktionen.


Magnus Uggla till Liljevalchs konstjury

Summary: Till Vårsalongen nästa år på Liljevalchs sitter Magnus Uggla i juryn. Han gör där Ernst Billgren och Charlotte Gyllenhammar sällskap.

Senast den 23 september i år ska konstnärer ansöka om att få ställa ut på Liljevalchs vårsalong nästa år. I årets jury, som går igenom samtliga bidrag, sitter Ernst Billgren, Charlotte Gyllenhammar – och artisten Magnus Uggla, som alltså nu också blir konstkritiker. – För att citera Ernst Billgren 'Är det ett popband vi ska starta?' men nej det är det inte – utan en jury. Magnus Uggla har varit genuint konstintresserad i många år och har ett gott omdöme, säger Mårten Castenfors, chef för Liljevalchs och juryns ledare. En av anledningarna till valet av Uggla till juryn är just att han står lite utanför konstvärlden. – Jag ville pigga upp konstnärerna med någon som står lite utanför men som ändå har kunskap. Och så är han en rolig person. I höst flyttar Magnus Ugglas scenshow "Hallå! Popmusik, kickar å kläder" in på Dramaten. – Nu har han ju varit överallt, och det som fattas honom är att vara med i en konstjury – sedan är cirkeln sluten, och han kan dra sig tillbaka, säger Mårten Castenfors.


Spice Girls ”Wannabe” firar 20 år

Summary: 20 år har gått sedan Spice Girls släppte girl power-låten ”Wannabe”. Sedan dess har 1.000 år av Spice Girls musik strömmats på Spotify. Och lagom till 20-årsjubileet används låten för att främja jämställdhet.

Den 8 juli 1996 släppte popbandet Spice Girls singeln ”Wannabe”. Låten tog världen med storm och seglade snabbt upp som listetta i 37 länder. Debutalbumet ”Spice”, som kom strax efter, såldes i 31 miljoner kopior internationellt, och blev därmed det historiskt bäst säljande albumet av en kvinnlig grupp. Kort efter ”Wannabe” släppts blev gruppen, som bildades redan två år tidigare, ett globalt fenomen, så också deras motto om ”girl power”. Två album, en långfilm och flera världsturnéer senare splittrades bandet i början av år 2000. Ända sedan splittringen har det spekulerats om en återförening av ”girl power”-gruppen. 2008 förenades de också för en sista turné, som dock fick avbrytas i förtid. Och 2012 gjorde gruppen ett bejublat framträdande vid OS-invigningen i London. När nu ”Wannabe” firar 20 årsjubileum är både gruppen och låten fortfarande populära. I alla fall om man tror på siffror på Spotify. De visar att ”Wannabe” strömmats hela 94 miljoner gånger och att Spice Girls musik lyssnats på i över 1.000 år genom tjänsten. Samtidigt finns gruppens låtar med på 6,7 miljoner spellistor globalt. Populärast av Spice Girls låtar är, föga förvånande, just ”Wannabe”. ”Spice up your life” och ”Stop” ligger på andra och tredje plats. Lagom till 20-årsdagen har en ny video till ”Wannabe” spelats in. Där används ”Wannabes” budskap till att slå ett slag för FN:s globala mål gällande jämställdhet – där utbildning, lika lön för lika arbete, ett slut på barnäktenskap och våld mot kvinnor är några av delmålen. I videon, som är ett initiativ från ”Project Everyone” uppträder kända artister från bland annat Storbritannien, Indien och Nigeria. – Jag tycker att filmen är en underbar idé. Hur fantastiskt är det inte att 20 år senare kan arvet efter Spice Girls ”girl power” användas för att uppmuntra och inspirera en helt ny generation? säger tidigare Spice Girls-medlemmen Victoria Beckham enligt The Guardian. På sin Facebooksida delar hon också med sig av vilket globalt mål hon ser som viktigast. Under hashtagen #Whatireallyreallywant skriver hon ”att inga fler tjejer dör i hiv”.  Även den tidigare medlemmen Melanie C är stolt över det nya användandet av låten. ”Så smickrad och ärad över att vår galna låt används så vackert för en så viktig sak”, skriver hon:  Trots många rykten om en återförening av gruppen inför 20-årsjubileet för hiten verkar det nu inte ske. Enligt uppgifter i brittisk press är det Melanie C och Victoria Beckham som stoppat planerna på återförening. Resterande medlemmar ska inte vilja uppträda på scen tillsammans utan Sporty Spice och Posh Spice.


Avgående chefen: Personal måste lämna Mittmedia

Summary: Mittmedia kan dräneras på digital kompetens, varnar AnnaKarin Lith, avgående redaktionell chef på koncernen. ”Jag är otroligt bekymrad”, säger hon. Men den nya ledningen menar att förändringar måste till – av ”överlevnadsskäl”.

Beskedet att toppnamnen Thomas Peterssohn, vd, och AnnaKarin Lith, redaktionell chef, lämnar sina uppdrag på Mittmedia, har mött starka reaktioner. Splittringen har sin bakgrund i den nya strategi som koncernen tar fram – en förändring som får konsekvenser för personal och läsare, menar AnnaKarin Lith. – Jag är otroligt bekymrad över utvecklingen. Om Mittmedia inte klarar sitt demokratiska uppdrag, då blir det medieskugga i 63 av Sveriges kommuner, säger hon. Strategin är inte klar, men DN har tagit del av ett internt brev som skickats till medarbetarna inom Mittmedia. Nytillsatte vd:n Per Bowallius skriver att koncernen ”av rena överlevnadsskäl tvingas bli mer realistiska i förväntningarna på vad den digitala affären kan ge oss inom den överskådliga horisonten”. – Utmaningen är att hantera transformationen från print till digitalt samtidigt som vi säkerställer att vi får med oss publiken och våra företagskunder, säger Per Bowallius till DN. Läs mer: Mittmedias bomb ökar oron i tidnings-Sverige Mittmedia har profilerat sig som en medieaktör som går i bräschen för digitala satsningar. AnnaKarin Lith berättar koncernen arbetat med nya affärsmodeller för att öka intäkterna digitalt. – Jag och många med mig var helt övertygade om att det skulle ha lyckats, säger AnnaKarin Lith. Per Bowallius påpekar dock att 91 procent av företagets samlade intäkter fortfarande kommer från affärer relaterade till papperstidningen: – Vi vill undvika en polarisering mellan delarna. Det gäller att arbeta med en mix av analogt och digitalt under en successiv förskjutning, förklarar Per Bowallius. AnnaKarin Lith menar dock att Mittmedia, i och med den nya strategin, tar ett steg tillbaka. – I fyra år har redaktionerna arbetat helt efter en digital logik. Det har varit en gigantisk omställning. Det blir väldigt svårt att vända skutan, säger AnnaKarin Lith. Tomas Backlund, ordförande på fackklubben, har en liknande bild: – Jag tror vi redan har gått alldeles för långt i vår digitala omställning för att kunna gå tillbaka, och det tror jag varken styrelse eller ägare inser, säger Tomas Backlund till tidningen Journalisten. AnnaKarin Lith förutspår att digital spjutspetskompetens lämnar företaget. – Den kunskapen kommer snabbt att dräneras. Då skulle jag säga att det är kört, säger AnnaKarin Lith. Har du fått information om att personal som arbetar med digitala satsningar kommer att behöva lämna? – Ja. Hur många personer rör det sig om? – Det får du fråga den nya ledningen om. Hur kommer förändringen att påverka läsarna? – Om den lokala journalistiken inte står i centrum och redaktioner nedmonteras, då kommer det självklart att påverka människorna som bor i de kommunerna, säger AnnaKarin Lith. Per Bowallius tillbakavisar uppgifterna om att Mittmedia kovänder från sin digitala satsning. – Det är fullständigt hjärndött. Vi vet alla i vilken riktning det här går, i framtiden kommer vi bara vara ett digitalt företag. Frågan är hur vi hanterar övergången. Bowallius tror att den digitala kompetensen stannar kvar. – Jag hoppas de kommer att känna att de vill vara med hela vägen fram, säger Per Bowallius. I brevet skriver du att ni går mot en mindre verksamhet. – I takt med att vi får en förskjutning från print till digitalt kommer intäkterna att minska och organisationen måste krympa. Men det är inte på grund av att vi skulle vända oss bort från det digitala. Stor mediekoncern Mittmedia står som ägare till 28 tidningar, däribland Gefle Dagblad, Östersunds-Posten och Sundsvalls Tidning. Mittmedia äger sedan i fjol tidningarna i Mediebolaget Promedia som bland annat ger ut VLT och Nerikes Allehanda. På tisdagen kom beskedet att Mittmedia byter ut den högsta ledningen. Tomas Peterssohn, vd, och AnnaKarin Lith, redaktionell chef, lämnar koncernen. Per Bowallius har utsetts till ny vd och Anders Ingvarsson blir tillförordnad redaktionell chef.


Pablo Escobars bror stämmer Netflix för "Narcos"

Summary: Pablo Escobars bror stämmer Netflix på en miljard dollar för rättigheterna till tv-serien "Narcos". Enligt honom äger familjen rättigheterna till Pablo Escobars liv.

Första säsongen av tv-serien "Narcos", som följer Pablo Escobars väg till ledare av ett av världens största knarkimperium blev snabbt en stor succé när den släpptes på Netflix 2015. I augusti ska den andra säsongen släppas. Men nu stämmer Roberto De Jesus Escobar Gaviria, bror till huvudpersonen Pablo Escobar, Netflix för varumärkesintrång. – Det som har hänt är att Netflix inte har rättigheterna till någonting. Vi har alla rättigheter gällande Pablo Escobar, säger Olof Gustafsson, vd för Escobar Inc. Under tisdagen krävde Escobar Inc att få gå igenom seriens andra säsong innan den släpps. Men under onsdagen har man i stället bestämt sig för att stämma Netflix på en miljard dollar. Om tv-bolaget inte betalar tar man i stället frågan till rättegång. – Roberto Escobar är inte så glad över att inte ha fått betalt. Det känns inte så smart att göra en före detta knarkkung arg, säger Olof Gustafsson. Nu menar Escobar Inc att en miljard dollar är ett lågt pris att betala för serien. – Det här är rea, så förhoppningsvis väljer de att betala. Annars kommer de få betala mycket mer om det här går till rättegång. Och dessutom kommer deras aktier att sjunka, säger Olof Gustafsson. Olof Gustafsson menar att Roberto Escobar inte kommer att nöja sig med någonting under en miljard dollar, men han är säker på att Netflix kommer att välja förlikning: – Vi är de enda som äger rättigheterna, och att serien ens fått släppas utan att man pratat med oss är löjligt, säger Olof Gustafsson. DN har kontaktat Netflix som avböjer att kommentera.


Debattartikel på SVT innehöll faktafel om sexövergrepp

Summary: I en debattartikel pekade Felicia Sundmark (KD) ut ensamkommande flyktingungdomar som skyldiga till sexuella övergrepp på Putte i parken. Uppgiften var felaktig – trots det ligger artikeln kvar på SVT Opinion. ”Det är klart att det är olyckligt”, säger Robert Olsson, ansvarig utgivare till SVT Kultur.

Helgens misstänkta sexuella övergrepp på musikfestivalerna Putte i parken och Bråvalla har skapat starka reaktioner och debatt. DN har tidigare rapporterat om konflikten mellan artisten Pernilla Andersson och sajten Avpixlat. Nu väcks ytterligare kritik mot en opinionsartikel som publicerats efter händelserna. I Felicia Sundmark (KD) debattartikel på SVT Opinion, som delats över 10.000 gånger på sociala medier, anklagas ensamkommande flyktingungdomar för att ligga bakom de sexuella övergreppen på Putte i parken. Sundmark skriver att ”den minsta gemensamma nämnaren för de här övergreppen är att de begåtts av så kallade ensamkommande flyktingungdomar”. Anklagelsen bygger på Värmlandspolisens tidiga uppgifter om att ensamkommande barn misstänktes för övergreppen, en uppgift som senare har dragits tillbaka. SVT Opinion har trots den felaktiga uppgiften beslutat att artikeln ska ligga kvar, skriver SVT Kultur. – Det är klart att det är olyckligt att vi publicerade något som visar sig inte stämma, men vi har gjort en fotnot och korrigerat delen där felet finns. Därutöver har vi publicerat två andra debattartiklar, så i sin helhet finns det en saklighet och korrekthet i det som förs fram, säger Robert Olsson, ansvarig utgivare, till tv-kanalen. Enligt Robert Olsson har han, efter publiceringen, diskuterat med redaktionen på SVT Opinion hur man ska arbeta, bland annat gällande faktakontroll av artiklar.


Kit pudlar efter rubrik om ”bögpest”

Summary: I en artikel om förebyggande medicin mot aids, publicerad på nyhetssajten Kit, användes ordet ”bögpest” i rubriken. Efter kritik valde nyhetssajten att plocka ner artikeln. – Det var ett olyckligt val, säger Kits ställföreträdande chefredaktör.

”Leder det här pillret till paradiset före aids - eller till en ny bögpest?” Det var rubriken till en artikel om förebyggande medicin mot hiv-spridning som nyhetssajten KIT publicerade under måndagen. Ordvalet ”bögpest” – ett ord som under tidigt 80-tal användes för att benämna aids som en sjukdom som främst drabbade homosexuella män – fick dock snabbt stark kritik i sociala medier. Något som Linda Öhrn Lernström, ställföreträdande chefredaktör för Kit, säger att hon förstår: – Jag tänkte när jag såg att den hade gått ut och att den fått kritik att jag förstår varför folk blir irriterade. Ur sin kontext så kan man se den som kränkande, och det är inte meningen. Tanken med rubriken var enligt henne just att visa hur man såg på sjukdomen aids på 80-talet. Men efter kritiken valde man att tillfälligt avpublicera artikeln. Nu ligger artikeln uppe igen under en ny rubrik. – Jag vill inte ta strid för en rubrik, utan hellre göra om och göra rätt och ge läsarna en text som är sjukt bra och viktig. Om folk hänger upp sig på ett ord och blir kränkta och provocerade tappas idén med artikeln. Det var ett olyckligt val, och vi borde ha upptäckt det innan, säger hon. Tidigare i vår fick nyhetssajten stark kritik för ett reportage om en bdsm-helg i Göteborg, där reportern beskrev hur hen kände sig under vistelsen på evenemanget. Linda Öhrn Lernström berättar att man ändrat sina rutiner sedan dess: – Sedan dess har vi en checklista inför varje publicering. Och vi arbetar annorlunda med hur vi ser på och hur vi ger feedback på texter. Vi har märkt att det fungerar mycket bättre och att vi kan stanna upp i processen. Men det fungerar inte hundraprocentigt – det blev ju fel nu med.


Coldplay på Friends arena

Summary: Med ljusarmband till alla och såväl konfettiregn som barnkalasballonger ser Coldplay till att få med sig precis hela publiken, även om det finns svajigheter bland låtarna.

Vid insläppet får alla varsitt led-armband och det är verkligen makalöst snyggt när en hel arena småningom lyser upp i blinkande rött med hjälp av alla 55 000 utspridda ljuskällor. Sällan har klyschan ”alla ska med” känts lika handgriplig som när Coldplays ”A head full of dreams tour” mellanlandar i Stockholm. Efter att ha legat lågt på livefronten efter förra skivan ”Ghost stories” är britterna tillbaka med en fullskalig arenaturné och så fort armbanden skiftar över i gult vet man att det är dags för genombrottshitten ”Yellow”. Sångaren Chris Martin gillar ordet ”crazy”. Som i ”go crazy” för att trigga igång stämningen (inte för att det behövs), men också i betydelsen av allt galet som händer runt om i världen just nu. Som när han senare under konserten ber publiken skicka kärlek till bombdådens Turkiet och Bagdad. Då, när han stämningsfullt framför ”Everglow” ensam vid klaviaturen, lyser publiken upp arenan med mobiltelefoner helt på eget bevåg. Det är lockande att jämföra Coldplay med Muse som spelade i Globen för knappt en månad sedan. Båda banden kom fram strax före millenieskiftet i kölvattnet av Radioheads arenamässiga alternativrock. Men medan Muse låtit en mer progressiv symfonirockriktning rama in dystopiska konspirationsteorier, vänder Coldplay soundet efter arenavindarna med en euforisk färgexplosion. Det är lite som en scenisk version av löpartävlingen ”Colour run”, fast utan det där jobbiga jävla färgpulvret som fastnar överallt. ”Every teardrop is a waterfall” får läktarsektionerna på fötter innan Martin trappar ner en stund med ”The scientist”. Coldplay gjorde sig trots allt en namn tack vare mellantempolåtar och expanderande halvballader, även om U2:s bombastiska arenarock numera ligger lika nära till hands som DJ-trendens EDM. Men precis som Muse förflyttar sig Coldplay mellan olika scensektioner för att skapa närhetskänsla mitt bland alla storslagna effekter. Om alla låtar lät lika såsiga som ”Always in my head” och den lunkande r’n’b-flirten ”Magic” vore det outhärdligt, men för variationens skull fungerar det till och med en musikaliskt svajig kväll som denna. De lugnare låtarna är samtidigt de mest avslöjande ifråga om såväl taffliga texter som tråkighetsfaktor, men Coldplay tycks medvetna om sina svagheter och ser till att hålla den positiva energinivån uppe med sådant som en stroboskopflimrande ”Clocks” och en euforiskt bultande ”Viva la vida”. Allt medan en något andfådd Martin rusar genom det kulörta konfettiregnet över catwalken. ”Adventure of a lifetime” – hippedisco med barnkalasballonger – är ögonblicket då stilistisk spännvidd övergår i identitetslöshet och egentligen gör man inte oinspirerad arenaboogie av David Bowies ”Heroes” ostraffat. Men partykänslan är svårslagen. The Guardians kritiker konstaterade att Chris Martin är den sortens rockstjärna som snarare skulle erbjuda sig att reparera en TV än att kasta ut den genom fönstret. I en trasig värld är det faktiskt inte helt fel.


Bråvalla infriar sina löften

Summary: Bråvalla är så mycket rockfestival att man nästan känner sig som en statist i Spinal Tap, skriver DN:s Mattias Dahlström. Men det är först med Zara Larsson det bränner till.

Bråvallafestivalen Mumford & Sons, Rammstein, Zara Larsson, Biffy Clyro, Editors, Yelawolf Framåt kvällen ligger Bråvallafestivalen lite före i planeringen. Ungefär sex månader. Det luktar nyårsafton framför Panoramascenen. Inte nyinköpta kostymer och champagne, även om det nu finns en särskild ”rosé & bubbel”-bar här på den enda av Sveriges rockfestivaler som försöker tilltala varenda liten målgrupp. Nej, det luktar fyrverkerikrut och – lite beroende på hur man ser på saken – brutna löften. Har man något slags naiv tro att en rockfestival ska bjuda på överraskningar, nya upptäckter och en känsla av upprymdhet har man väldigt lite att hämta här. Vill man däremot bara att en rockfestival ska vara så mycket rockfestival som möjligt då håller Bråvalla exakt vad den lovar. Allt från konsertutbud till matförsäljning är så rockfestivaloptimerat- och maximerat att det nästan får ett slags metanivå. Man går omkring och känner sig som en statist i rockfestivalernas Spinal Tap. Rammstein, anledningen till att det luktar bränt krut framför den största scenen är kanske det främsta exemplet. Tyskarna med pyromantendenser är det optimala rockfestivalbandet att samlas kring och headbanga till. Just när mörkret fallit över dammiga fält ska de ju stå där med sina eldkastare, fyrverkerier och den väst med fyrverkeripjäser som sångaren Till Lindemann bränner av en bit in i konserten. Och någonstans mellan alla linbaneraketer mellan scentaket och ljudbåset spelar de sin närmast parodiskt rockfestivalanpassade perfekta blandning av Beavis & Butthead-hårdrock och marschtakt-industrirock. Som underhållande spektakel är det svårslaget. Som musik: lättglömt. Biffy Clyro har färre bomber och granater, men de har Simon Neil och det är ungefär samma sak. Det skotska bandets sångare studsar explosivt omkring på scenen med långt, stripigt vått hår, bar överkropp och så många tatueringar att man inte vet om man ska titta på eller läsa honom. I något mindre skala är Biffy Clyros mix av hardcore, förvånansvärt melodiska refränger och 90-talistisk alternativrock precis lika klippt och skuren för rockfestivalscener som Rammstein. Även om Neil tjoar att Biffy Clyro är ”all your dreams and nightmares come true”, så är de ju, precis som Bråvalla i stort, varken eller. Det är gedigen, ändå ganska välsmakande, bukfyllerock där Neils energi ger lite extra krydda. Yelawolf erbjuder ungefär detsamma. Den snabbrappande Eminem-skyddslingen i cowboyhatt slår samman sydstatsrockgitarr med manisk scratching – ett hiphopelement så ovanligt nu för tiden att det helt plötsligt låter väldigt speciellt – men lyckas inte bibehålla inledningens furiösa tempo och fastnar ganska snart i en trivsam, men ganska utdragen, old school-lunk. Att gitarrpop inte är Bråvallas starkaste gren – ofta verkar det som om festivalen får ta det som blir över när andra festivaler gjort sina bokningar – bevisas än en gång genom Mumford & Sons. Någonstans finns det en god tanke i att låta ett stillsamt folkrockband stå för en stämningsfull avslutning efter Rammstein-fyrverkerierna, men Londonkvartetten låter mest utslätat anonyma. Då är Editors tidigare på dagen mer imponerande. Precis lagom till att 00-talshajpen kring bandet klingat av har gruppen utvecklats till ett liveband som förmår rensa bland idéerna, frigöra sig från det tidiga 80-talets ljudbild och ge stort och rätt utrymme till Tom Smiths kraftfulla röst. Zara Larsson erkänner att hon varit så nervös för sin konsert att hon knappt kunnat sova. Ett år efter det idiotiskt omdebatterade förra besöket – ni vet där en sjuttonåring, fullt rimligt, ifrågasatte maktstrukturer och fick vuxna män att tycka att hon borde örfilas upp – är hon tillbaka. Med en sorts obeveklig tro på att om hon beter sig som en storstjärna kommer hon oundvikligen att bli en så framträder hon med en kraft jag inte sett tidigare. Utan att det känns maskinellt eller överambitiöst gör hon en show som är både elegant och välkomnande. Samtidigt som hon sjunger fantastiskt. Möjligen har hon ännu inte låtmaterialet för att göra en helgjuten sjuttiofemminuterskonsert, men det kommer. Och när en stegrande, mot slutet närmast rusig ”Carry you home” lyfter mot den bistert hotande gråa himmeln ovanför Norrköping är Bråvalla för första gången under dess första dag riktigt entusiasmerande.


”Gift vid första ögonkastet” fortsätter – trots kritik

Summary: Sju av tolv tidigare deltagare från SVT:s ”Gift vid första ögonkastet” kritiserar kanalen för att inte ha gett tillräckligt stöd till deltagarna. Men SVT har inga planer på att lägga ner programmet.

I ett öppet brev till SVT går sju av tolv tidigare deltagare i SVT:s program ”Gift vid första ögonkastet” till stark kritik mot serien, skriver Aftonbladet. I brevet står bland annat att flera av de tidigare deltagarna mått dåligt efter programmet, och att flera sjukskrivit sig efter att ha medverkat. ”Efter två säsonger av totalt misslyckade matchningar, lögner och förtal från produktionen och flera sjukskrivningar hos oss deltagare kräver vi nu att SVT lägger ner programmet”skriver de i brevet som Aftonbladet tagit del av. Men SVT har inga planer på att lägga ner programmet. ”Efter två säsonger kan vi konstatera att publiken har omfamnat både serien och de modiga människor som bidragit med insikter om moderna relationer,” skriver SVT:s programchef Christina Hill i ett mejl till DN. Hon skriver att man inför den tredje säsongen har pratat med experter i andra länder där experimentet har varit mer lyckat än i Sverige, för att se hur man kan förbättra programmet: ”Vi tror innerligt på att vi ska kunna nå hela vägen även här i Sverige”. I det öppna brevet menar deltagarna att de inte fått något stöd från SVT efter att programmen spelats in. En bild som programmets projektledare Siri Bergerud inte delar: ”Vi har erbjudit och fortsätter erbjuda stöd och hjälp till de som önskar det,” skriver hon till DN. Hon menar att man har stor respekt för deltagarnas åsikter, och att man har tagit med deras synpunkter i det fortsatta arbetet med programmet. ”Vi gör allt vi kan för att deltagarna ska känna sig omhändertagna och lyssnade på. Dock ser jag utifrån brevet att vi inte varit tydliga nog i kommunikationen runt de ganska stora förändringarna vi gjorde baserat på deras erfarenheter efter första säsongen,” skriver Siri Bergerud. SVT-programmet går ut på att en grupp experter parar ihop sex singlar till tre par. Första gången paren möts är vid deras egen bröllopsceremoni. Därefter följer sex veckors samvaro med smekmånad och samboskap. Efter de sex veckorna får varje par bestämma sig för om de ska gå vidare tillsammans – eller ta ut skilsmässa. Ingen av de sex par som deltagit i de två första säsongerna av programmet lever tillsammans i dag. Och redan i slutet av säsong två fick SVT kritik för ihopmatchningen av paren.


Douglas Coupland letar dubbelgångare till van Gogh

Summary: 5000 euro, en resa till Vancouver och chansen att bli gjuten i brons. Det får den person i världen som författaren Douglas Coupland tycker är mest lik Vincent van Gogh. Och det är en svensk som just nu leder omröstningen – SvD:s ledarskribent Ivar Arpi.

Författaren och konstnären Douglas Coupland, bland annat känd för boken ”Generation X” har dragit igång ett nytt konstprojekt. Han är på jakt efter den person i världen som är mest lik Vincent van Gogh. På hemsidan Iamvincent.com kan hugade van Gogh-fantaster ladda upp bilder på sig själva, grannar eller vänner som de tycker skulle kunna passera som van Gogh – med eller utan öra. Den person som Coupland tycker är mest lik den nederländska 1800-tals-konstnären får 5000 euro, en resa till Vancouver och blir 3d-skannade för en bronsgjutning. ”Personens ansiktsdata kommer bli Vincent van Goghs till en slutgiltig skulptur, som förevigt kommer att odödliggöra dem i brons, och på ett plakat med deras namn” skriver Coupland på hemsidan. Van Gogh-gjutningen är den första i en serie som Douglas Coupland kallar ”Rödhåriga”. Serien ska lyfta rödhårighet, något som han menar är ”den senaste framgångsrika mänskliga mutationen” som en till två procent av världens befolkning har. Efter van Gogh kommer en rad andra rödhåriga att bli odödliggjorda med hjälp av bronsskulpturer. Även om det är Douglas Coupland som har det slutgiltiga avgörandet över vem som ska få bli förlagan till bronsskulpturen av van Gogh, finns det även en informell omröstning om vem som är mest lik. Något överraskande är att Svenska Dagbladets ledarskribent Ivar Arpi just nu leder omröstningen. Han har 6344 röster – mer än dubbelt så mycket som omröstningens tvåa. – Jag är föräldraledig och behövde något att tramsa med, därför valde jag att vara med. Och så har jag hört att jag är lik honom. Min mamma tycker inte jag är det minsta lik, så hon tycker inte jag förtjänar att leda. Att jag har så många röster kan också bero på att jag har fler lojala nätvänner än de andra som är med i tävlingen, men så ska man inte tänka – bara att man ska vinna, säger Ivar Arpi om ledningen. Vad gör dig så lik van Gogh? – Jag vet inte vad det är, men han har en lite galen blick, och det kan jag få till på bild ibland, särskilt när jag koncentrerar mig. Så det kanske är det. I sociala medier är många överens om deras likhet: På Twitter har Ivar Arpi lovat att själv göra som förlagan van Gogh och skära av sig sitt öra om han skulle vinna tävlingen – något han bekräftar för DN. – Jag kommer göra det i en liveström på Facebook, för det har jag lovat nu. Jag måste ju vara enörad till statyn. Men sedan kommer jag ta vinstpengarna och operera tillbaka örat igen, och sända det med. Förutom att ha något att ”tramsa med under föräldraledigheten”, tror Ivar Arpi också att statyn kan ge honom vissa fördelar i framtida debatter. –Jag kommer att få så mycket kulturkapital genom det här. Vi ledarskribenter är alltid lite fulare än kulturskribenterna, men nu kan jag säga ”jag finns som Vincent van Gogh-staty, vem är du?” i debatter. Jag kanske ska ha med en liten staty och sätta fram på bordet vid debatterna, så det tänker jag kan vara nyttan med det här.


Björn Wiman: Han lät språkets varma vind svepa över sidorna

Summary: KULTURKRÖNIKA. En av Sveriges största publicister, Bo Strömstedt, är borta. DN:s Björn Wiman minns en man som levde och skrev och gjorde tidning med osviklig musikalitet.

Bo Strömstedt var, för mig, i första hand en musikant. Det beror inte bara på att jag fick förmånen att se honom sjunga och spela dragspel på trappan till sommarhuset på Smådalarö – säkert något av Taube, Bo var lycklig, texten satt som ett rinnande vatten. Allt Bo Strömstedt gjorde präglades av musikalitet – av samspelet mellan rytm, melodi och harmoni. Det var som om hela livet, för att ha mening, måste innehålla dynamik och motsättningar. Tidningen måste sjunga, inskärpte han, bokstäverna och siffrorna dansa tillsammans. Språkets varma vind skulle svepa över sidorna. För Bo Strömstedt var journalistiken en konst och han själv dess största artist. Han älskade scenen, säkert kom impulserna från barndomens bakgrund i den frireligiösa rörelsen, först i missionsförbundet och sedan i pingströrelsen. Det var här han hänfördes av poeten och predikanten Sven Lidmans böljande ordmusik, det var här han förstod hur man både kan upptända och upplysa människor med hjälp av orden. Bo behöll under hela sitt liv något bibliskt i sina framträdanden – oavsett om han läste dikter i tv:s ”Röda rummet” eller höll brandtal från desken på Expressens redaktionsgolv. Han blev kulturredaktör på Expressen 1961, där han – i konkurrens med Olof Lagercrantz på DN – var den som uppfann den moderna svenska kulturjournalistiken. På Expressens kultursidor tog Anders Ehnmark hand om världen, Bo tog Sverige. Allt kunde göras, allt gjordes. De bästa författarna skulle skriva i Expressen, de bästa författarna skrev i Expressen. Det var exempelvis kulturredaktör Strömstedt som publicerade Astrid Lindgrens klassiska Pomperipossa-saga inför valet 1976, som bidrog till att fälla den dåvarande socialdemokratiska regeringen. Året därefter blev Bo Strömstedt chefredaktör för tidningen, men de stora namnen från kulturvärlden fortsatte att finnas symboliskt och andligen närvarande i hans tjänsterum: Evert Taube, Ingmar Bergman, Astrid Lindgren, Vilhelm Moberg. De var de kulturella hörnpelarna i rekordårens Sverige, då tidningen och välfärdsstaten tillsammans växte mot nya, oanade höjder. Bo Strömstedt var en av dem – en av dem som både skildrade och skapade det Sverige som blev och som snart inte längre är.  Det känns svårt att Bo Strömstedt går bort just detta år, som sett så många andra betydelsefulla personer ur hans tid försvinna. Och det känns ödesmättat att han avled samma natt som nyheten kommer om att britterna röstat för att lämna EU, från det London han älskade och under perioder bodde i. Bo Strömstedt var en djupt hängiven person och publicist. Det är en kliché att efter en framstående persons död säga att han eller hon skulle behövas i vår tid, men i Bos fall stämmer det. Jag minns hans envetna kampanj för den synskadade flickan Nadina Imamovic som skulle utvisas ur Sverige till Bosnien, jag minns hans obrutna tro på den goda journalistikens förmåga att förflytta världen ur ett eländigt läge. När jag besökte honom sista gången på sjukhemmet där han vistades talade vi om utvecklingen i medievärlden. Han fylldes av fasa när vi pratade om hur terrorister hade mejat ner en hel tidskriftsredaktion i Paris, men vid ett annat minne väcktes den muntra slagkraften i hans uttryckssätt: ”En tidning som inte väcker rabalder? Det är ju meningslöst!” Bo Strömstedt levde för striden, för trumpetstötarna, för polemiken som kunskapsform. ”Det är hopplöst”, sade han också med ett snett leende på sjukhemmet. ”Det är ingen som talar illa om mig längre.” Bo var, som sagt, musikant. De sista åren, då dimmorna svepte in, fanns en sak kvar hos honom: sångerna, dikterna och orden. Han kunde dem utantill, eftersom de var en oskiljaktig del av hans liv och väsen. För Bo Strömstedt var kulturen inte ett bihang, varken till samhälls- eller till människokroppen. Hos honom satt den i märgen. Det sista jag minns honom sjunga är tonsättningen av Harriet Löwenhielms ”Beatrice Aurore”, dikten om den gamla drömboken från Hallbergs antikvariat. Bo sjöng i sin säng, och orden till sången fanns kvar, glasklara. Kulturkrönikor DN:s samlade kulturkrönikor signerade Niklas Wahllöf, Björn Wiman, Hanna Fahl, Fredrik Strage och många fler hittar du här.


Han minns staden i svartvitt

Summary: Anders Wahlgrens dokumentärer om rivningarna i Stockholm väckte mångas känslor. Nu är han aktuell med en film om förbjuden kärlek och med en bok om stadens utveckling.

Jag träffar filmaren Anders Wahlgren på Konditori Valand, ett av stans få äkta kvarvarande 50-talsfik. Den brunmurriga inredningen är intakt sedan 1954. Anders Wahlgren är mest förknippad med sina personliga filmer om det Stockholm som försvann i rivningshysterin på 50-talet och 60-talet. Men den här dagen är han nyligen hemkommen från italienska ön Capri. Hans nya film om svenska drottningen Victorias långvariga, hemliga kärleksaffär med den svenske läkaren Axel Munthe i början av 1900-talet utspelar sig där. – ”Förbjuden kärlek” har premiär i augusti, jag var på Capri och förhandsvisade den. Italienarna var väldigt intresserade, jag fick en helsida i tidningen La Repubblica, säger Anders Wahlgren. – Det är en film om två människor som var ganska ensamma. Peter Andersson spelar Munthe och Marie Richardson drottningen i en blandning av spelfilm och dokumentär med vissa filminslag från förra sekelskiftet, bland annat privata filmsnuttar som kommer från kungahuset. Flitige Wahlgren har dubbla premiärer i augusti. Några dagar före ”Förbjuden kärlek” kommer hans bok ”Staden vi har till låns” som bygger på flera decenniers forskning. – Jag är inte emot Hötorgscity i sig, jag gillar 50-talsestetik, men man gick för hårt fram när man beredde plats för det. Boken är en analys av stadens utveckling från 1920-talet fram till i dag, där jag försöker se vad man gjorde för fel på vägen. Men jag tar inte bara upp Stockholm, utan även Göteborg, Malmö och Halmstad. Halmstad, där jag tillbringade många somrar som ung, förstördes nästan mer än Stockholm. Anders Wahlgren växte upp på Torsgatan i Stockholm. Fadern var ingenjör på gasverket och familjen bodde i gasverkshuset. Morfar Erik Sköld, en Hallandskonstnär, väckte Anders intresse för konst som bland annat har manifesterats i några utställningar han har curerat. Men allra mest har det blivit film. Nästan ett hundratal. De första för Pistolteatern i Gamla stan. – Pi Lind och Staffan Olzon på Pistolteatern hade hört att jag filmade lite privat och bad mig göra kortfilmer som skulle ingå i deras teaterföreställningar. Det var så mitt filmande började, som 20-åring för 50 år sedan, säger Anders, som även skrivit en bok om Pistolteatern på 60-talet. Och när Sveriges Radio behövde en vikarie för sin konstbevakning tipsade Staffan Olzon, som även var radiomedarbetare, om Wahlgren. – Jag var där i ett par år på halvtid samtidigt som jag tog en fil kand i konst- och arkitekturhistoria. Men jag längtade efter att göra film, sökte en tjänst på Sveriges Television och fick den. – Jag hade turen att börja när man startade TV2, dagens SVT2, och det fanns gott om pengar. Det var bara att sätta i gång. Jag gjorde tre fyra dokumentärfilmer per år, alltid minst 30 minuter långa. 1989 slutade Anders Wahlgren på SVT och har sedan dess arbetat som frilansfilmare. Redan några år tidigare hade han varit ledig från SVT för att efter eget manus 1986 regissera spelfilmen ”Moa” om författaren Moa Martinson med Gunilla Nyroos i huvudrollen. ”Moa” såldes till sjutton länder och var en stor framgång. Kanske ännu större uppmärksamhet här hemma väckte dokumentärfilmen ”Staden i mitt hjärta” 1992, Anders Wahlgrens personliga bild av den stora förändring som Stockholm genomgick under efterkrigstiden, med fokus framför allt på rivningarna på Norrmalm där omkring 700 hus försvann. (Filmen finns i SVT:s Öppet arkiv.) – Många som såg filmen blev upprörda. Det blev jag också när jag jobbade med den och mindes min uppväxt i ett annat Stockholm. Anders Wahlgren har fortsatt att hålla hög produktionstakt. De senaste 20 åren har han släppt ifrån sig 13 dokumentärfilmer och ett antal böcker. Och i augusti kommer alltså både en bok och en film. – Jag har jobbat väldigt hårt i år, jag skulle egentligen bara vilja ta det lugnt nu, säger han och skrattar. Anders Wahlgren Gratuleras till: Fyller 70 år den 25 juni. Gör: Filmregissör och författare. Bor: Nockebyhov, Stockholm. Filmer, urval: ”Moa”, ”Staden i mitt hjärta”, ”Sigrid & Isaac,” om konstnärsparet Sigrid Hjertén och Isaac Grünewald, ”När Domus kom till stan”, ”Vasa – människorna, skeppet, tiden”, ”Spelet om Stockholm”. Utmärkelser, urval: Svenska Penns pris, Svenska Akademiens kulturpris, juryns stora pris i Montreal för ”Sigrid och Isaac”, Årets Stockholmare, Ikaros-priset för filmen om konstnären Carl Fredrik Hill. Udda intresse: Gillar att meka med gamla bilar som avkoppling. Så firas födelsedagen: ”Det blir lugnt, kanske en flaska champagne.”


Portishead hedrar Jo Cox med Abba

Summary: Brittiska gruppen Portishead hedrar den mördade politikern Jo Cox med en känslosam video till covern på Abba-låten ”S.O.S”.

Labour-politikern och parlamentsledamoten Jo Cox mördades förra veckan efter ett väljarmöte i hennes valdistrikt Birstall utanför Leeds. Hon arbetade bland annat för att stödja flyktingar och var tydlig förespråkare för ett fortsatt EU-medlemskap. För att hedra Jo Cox arbete för flyktingar har bandet Portishead nu släppt en känslosam video till deras lågmälda cover av Abba-låten ”S.O.S”, skriver The Guardian. I videon syns gruppens sångare Beth Gibbon ensam sträcka sig mot kameran. Videon avslutas med ett citat från ett tal Jo Cox höll i det brittiska parlamentet: ”Vi har mycket mer gemensamt än vi har som delar oss.”


Bob Hund låter fansen bestämma

Summary: Vad ska Bob Hund ha på sig? Vilka låtar ska de spela? Inför Bob Hunds konsert på Stockholm kulturfestival i augusti överlåter gruppen alla beslut till fansen.

Konserten som beskrivs som ett dadaistiskt konstexperiment kommer att formges av publikens olika val. Vilka låtar kommer att spelas? Vad ska bandet ha på sig? Ska det visas film? Vilka instrument ska användas? Det är några av de frågor som gruppen överlåter till sina fans att bestämma. Först ut är låtvalet, och på gruppens hemsida kan just nu rösta på vilka låtar ur Bob Hunds omfattande musikatalog man vill höra. Bob Hund uppträder på Stockholm kulturfestival den 20 augusti. Festivalen hålls den 16-21 augusti och pågår samtidigt som ungdomsfestivalen We are Sthlm.


Glödande rikt och sinnligt

Summary: Den svenske tonsättaren Wilhelm Stenhammars passionerade ”Gillet på Solhaug” framstår i dag som den svenska national-romantiska erans allra främsta operaverk.

Opera Wilhelm Stenhammar ”Gillet på Solhaug” Henryk Schaefer, Norrköpingssymfonikerna, Matilda Paulsson, Karolina Andersson, Per-Håkan Precht med flera. (Sterling) I andra akten av Wilhelm Stenhammars ”Gillet på Solhaug” råder en nordiskt ljus sommarkväll. Låtspel och danser fyller luften när ett hemligt kärleksmöte sker vid sidan om festligheterna. Det är Signe och Gudmund som träffas i smyg och orkesterklangen färgas på ett nytt sätt. Signes underbara öppningsreplik: ”Å tal! Bliv ved!” (Åh, fortsätt att tala!) alstrar ett skirt och bävande sagoskimmer som påminner om det i Richard Wagners ”Lohengrin”. Och deras korthugget folktonsinspirerade melodik expanderar i allt längre linjer, liksom uttänjda av passionens allt häftigare andhämtning. En scen som följs av Signes äldre och olyckligt gifta syster Margit som vrider sagotonen mot det hemska och vilda. ”Jag må ud!”, ropar hon mot slutet av akten. Instängd som hon är i sitt äktenskap med den förmögne stormannen Bengt - likt folkvisans jungfru hos Bergakungen. Ett utbrott som tillhör det starkaste som finns inom svensk operakonst. Komponerat av en blott tjugotvåårig men otroligt skicklig och upp över öronen förälskad tonsättare. I sin biografi över Stenhammar vill Bo Wallner snarare kalla ”Gillet på Solhaug” från 1894 för en scenisk ballad än en opera – ett förbluffande rikt och sinnligt ungdomsverk som följde på framgångarna med soloballaden ”Florez och Blanzeflor” och körballaden ”Snöfrid”. Och i vilket han slutligen sammansmälte Wagners expressiva linjeföring med den nordiska folkvisans stämningar för att åstadkomma en musikdramatik med en helt egen ton. Ett lyriskt passionerat operaverk som i dag framstår som det i särklass främsta från den svenska nationalromantiska eran. Trots att Stenhammar baserade ”Gillet på Solhaug” på den berömde Ibsens pjäs från 1854 med samma namn, där den fångna Margit kan ses som föregångare till rollgestalter som Nora, Agnes och Rebekka, tog det tid innan den fick sin publik. Uruppförandet skedde först i Stuttgart 1899 och på Stockholmsoperan fick den inte premiär förrän 1902 - vilket följdes av uppsättningar i Berlin 1905 och i Dortmund 1912. I modern tid har den spelats in av Sveriges Radio på 1960-talet och satts upp av Norrlandsoperan 1990. Men tyvärr knappt gjort något större väsen av sig. Kanske är det dags nu. I den nya inspelningen med Norrköpings symfoniker under ledning av Göteborgsoperans chefdirigent Henryk Schaefer hittar man just den karaktär som Wallner är ute efter när han kallar det en ”scenisk ballad”. Inget uppblåst försök att bevisa en dramatik som inte finns utan en lyhörd gestaltning av dess inre glöd. En spänning som varieras från scen till scen och som varar hela vägen. Och som är omöjlig att inte bli tagen av. Den norska originaltexten (Stenhammar var en sann skandinavist) klingar också gudomligt vackert i kören och hos solistensemblen med den lysande mezzon Matilda Paulsson som Margit i spetsen. En nivå som även hålls av Per-Håkan Precht (Gudmund), Karolina Andersson (Signe), Fredrik Zetterström (Bengt), Erik Lundh (Erik), Mathias Zachariassen (Knut) och Anton Ljungqvist (Sändebud). Bästa spår: akt 2 Det är ett utbrott som tillhör det starkaste som finns inom svensk operakonst. Komponerat av en blott tjugotvåårig men otroligt skicklig och upp över öronen förälskad tonsättare. Först Wagner... 1 När Stenhammar hörde ”Lohengrin” första gången var han femton år gammal. En oförglömlig upplevelse som han omsatte i ”Gillet på Solhaug” 1894. Men som aldrig, till skillnad från hos flera sina samtida, tog överhanden över hans egen stil. En försiktighet som bland annat föll i onåd hos kritikern och tonsättarkollegan Wilhelm Peterson-Berger, vilket sårade Stenhammar djupt. Efter den svenska premiären av ”Gillet på Solhaug”, som dröjde ända till 1902, skrev inte Stenhammar någon ytterligare opera. ... sedan kvinnlig viking... 2 I Stenhammars andra opera, ”Tirfing”, som hade urpremiär på Stockholmsoperan 1898 är tonen mera högspänd, mycket på grund av Anna Bobergs (hustru till arkitekten Ferdinand) patetiskt laddade libretto. Ett fornnordiskt drama om en kvinnlig viking i strid med sin inre destruktivitet som har många kvaliteter, särskilt i de stora monologerna, men som saknar den tidigare operans oemotståndliga charm. ... och till sist Shakespeare 3 Mot slutet av sitt liv närmade sig Stenhammar operaformen igen efter att ha komponerat musik för en rad Shakespearepjäser. Men det stannade vid några skisser till en ”Trettondagsafton”.


Därför ger Knausgård ett viktigt bidrag till förståelsen av nazismen

Summary: Historikern Maja Hagerman går för långt i sin kritik av synen på Hitler och nazismen i Karl Ove Knausgårds ”Min kamp”. Hans roman gör det tvärtom möjligt att förstå hur människor handlar i en given historisk kontext, skriver Kjell Magnusson.

I en stort uppslagen artikel i DN (11/6) kritiserar Maja Hagerman på nytt den sista delen av Karl Ove Knausgårds ”Min kamp”. Enligt henne relativiserar den norske författaren nazismen genom att presentera Hitler som en ”oskyldig” och vanlig människa. Både hennes beskrivning av den långa essän om Förintelsen – det handlar inte enbart om Hitler – och romanen i övrigt gör att man undrar om Hagerman verkligen läst boken. Hon säger sig tycka om Knausgårds skildring av livet ”som pappa till tre små barn med en livskamrat vid sin sida som är starkt berörd av det han skriver”. Romanens centrala parti handlar emellertid om hur Knausgårds hustru genomgår ett allvarligt skov av sin sjukdom. Författaren skildrar förloppet ingående och ger en medicinskt trovärdig bild av maniska villfarelser och humörsvängningar. Knausgård väjer inte för det bisarra och komiska, men hans gestaltning präglas av djup respekt för hustruns lidande. Den som läst boken kan inte undgå att gripas av dessa sidor, som Hagerman över huvud taget inte nämner. På liknande sätt förhåller det sig med essän om Förintelsen. Det är en mästerlig text som borde vara obligatorisk på universitetskurser i modern historia. Jag har sällan läst något som med sådan närvaro och skärpa lyckats sammanfatta mordet på de europeiska judarna; där det oerhörda gestaltas i en mångfacetterad text utan all sentimentalitet. Analysen av Paul Celans Dödsfuga, där sanningen uppenbaras steg för steg, är plågsam men präglas av den djupa identifikation med offren som genomsyrar Knausgårds upplevelse av Shoah. Hur någon kan mena att detta är att ”blunda för nazismens rasideologi” är en gåta. Maja Hagerman tar fasta på en detalj på sidan 480, där författaren till ”Mein Kampf” beskrivs som en vanlig människa, som ännu inte gjort sig skyldig till mord, stöld eller brand. Hagerman invänder att ”Hitler var en brottsling när han skrev den första, mest kända delen av ”Mein Kampf”. Han satt i fängelse för ett mycket allvarligt brott, dömd för högförräderi och försök till statskupp.” Det är sant att 19 människor förlorade livet, 16 nazister och 3 poliser, men den misslyckade kuppen i november 1923 var ett politiskt fiasko som försvagade Hitlers ställning, även om han släpptes ur fängelset efter nio månader. Inte heller kan Hagerman visa att Knausgård har fel i sak. De systematiska morden på politiska motståndare och konkurrenter om makten kommer senare. Det djupt betänkliga i Maja Hagermans framställning är att det på samma sida (!) finns en diskussion som direkt strider mot hennes bild av romanens budskap. Knausgård skriver: ”Det är vår tids mest beryktade bok, inte på grund av det som står i den, utan på grund av att det som står där sedan verkställdes i verkligheten, och det är omöjligt att läsa ’Mein Kampf’ i dag utan att känna ett starkt obehag, det häftar något fasansfullt och motbjudande vid den, som om den vore skriven av djävulen själv. Men författaren, Adolf Hitler, var en vanlig person när han skrev den, han hade inte mördat någon, hade inte beordrat mord på någon, hade inte stulit något eller bränt ner något. Hade han inte kommit till makten i Tyskland nio år senare skulle ingenting av det han skrev ha haft någon speciell laddning eller betydelse…” ”Inte bara blev det som står där genomfört i verkligheten, det som hände i verkligheten färgar dessutom det som står i texten, inte en mening kan man läsa eller citera utan att tänka på den industriella judeutrotningen som nazisterna iscensatte och de miljoner som stupade under andra världskriget. Det är nästan omöjligt att läsa boken sådan den en gång var, en bok skriven av en politisk fanatiker som redogör för sin personliga bakgrund, analyserar samhället och beskriver vad som måste göras för att förändra det i den riktning han önskar Det finns inget medryckande i den, inget hypnotiskt eller suggestivt…” Att påstå att detta skulle vara en relativisering av nazismen eller ett försök att gå för långt i förståelsen av Hitler är att vilseleda läsarna. Hagerman fastnar för en formulering och ser inte helheten. Hon betraktar Hitlertiden med eftervärldens glasögon och då finns inget att förklara. Det som händer i dag är viktigare (varför skriver inte Knausgård om Mangs?!) och viljan att begripa vår tids värsta förbrytelse blir detsamma som att ställa sig på mörkermännens sida. För Hagerman finns inget att tillägga, medan Knausgård brottas med frågan hur människor kan göra det onda. Han försöker förstå hur en i alla avseenden vanlig om än udda människa kom att spela den roll han gjorde. Knausgård använder för övrigt inte ordet oskyldig, det läggs i hans mun. Hans bevekelsegrunder är djupt moraliska och har ingenting med svärmeri för Hitler att göra: ”Betraktar vi Hitler som en ”dålig” människa med obetingat negativa egenskaper redan som barn och ung man som samtidigt pekade mot en senare eskalerande ”ondska”, då tillhör Hitler ”de andra”, han är inte en av oss, och då får vi ett problem, för då har vi själva inget ansvar när det gäller de illdåd som han och Tyskland senare utförde, då var det något ”de” gjorde, och inte längre farligt för oss” (s. 538). Knausgårds resonemang påminner om Christopher Brownings och stöds av socialpsykologisk teori. I själva verket drabbar Hagermans kritik den moderna forskningen om Hitler och nazismen. I ett nyskapande arbete från 2010, ”Hitlers Charisma. Die Erfindung eines deutschen Messias”,försöker Ludolf Herbst utifrån Max Webers teorier om karisma ge ett svar på Knausgårds frågor. Han konstaterar som denne att Hitlers barn- och ungdom inte säger särskilt mycket om vad som skall komma. Underrättelseofficeren Karl Mayr som upptäckte Hitler 1919 (han var då trettio år gammal) menar att Hitler var opportunist: ”Vid den tiden var Hitler beredd att tjäna var och en som visade honom vänlighet… det tyska folket och dess öde bekymrade honom föga.”(s. 75) Han blir ett verktyg för militären som gör honom till en skicklig talare, samt stöder och kontrollerar uppbyggandet av det nationalsocialistiska arbetarpartiet. Ingenting i den utveckling som leder till maktövertagandet 1933 är givet 1923, varken Hitlers roll eller partiets inriktning. Att det fanns högerradikala och antisemitiska strömningar, med intellektuella som Jünger och Heidegger, samt militanta organisationer och väpnade grupper stödda av inflytelserika kretsar är en sak. Att man verkligen tog makten en annan. Hos Hagerman finns en paradoxal motsägelse. Å ena sidan utgår hon från att den nazistiska ideologin med dess antisemitism och våldsdyrkan är farlig, att människor påverkas även i dag. Å andra sidan ifrågasätter hon idéernas och Hitlers dragningskraft, och pekar på att nazistpartiet länge hade låga röstetal. Knausgård försöker i stället besvara frågan hur folk blev anhängare till Hitler. Han menar att det måste ha funnits en lockelse hos ideologin – inte så mycket i specifika påståenden som i det sätt på vilket den förmedlades. Det viktiga var formen, inte innehållet. I Hitlers tal upprepades laddade teman som förräderi, det förödmjukade fosterlandet, folkets lidande och upprättelse, behovet av samling och gemenskap, bröd och arbete – men också bilden av en världsvid judisk konspiration. Hagerman har en poäng när hon tar upp trettiotalets massmöten. Ludolf Herbst visar emellertid att Hitlers skickliga och noga inövade retorik långt tidigare hade fångat människor. Åren 1920–1923 ökade antalet åhörare vid hans möten från några hundra till 10 000. Herbst understryker att de spektakulära massmötena efter maktövertagandet utgjorde en manipulativ syntes av spontan karisma och modern propaganda. Sångerna anknöt till tysk tradition; texterna handlade om fosterland och gemenskap, men också om rörelsens martyrer. Till det kom uniformerna, fackeltågen och fanorna, de stora människomassorna och den ensamme talaren, Messiasgestalten. Hitlers passion för teater hade till sist blivit verklighet. Knausgårds tanke att det i nazismen fanns ett slags skönhet kan tyckas stötande, men är ett försök att finna en psykologisk förklaring till dess genomslag. Varje framgångsrik social rörelse knyter an till existerande attityder och kulturmönster. Det betyder inte att sådana element utgör en koherent ideologi, eller att alla medborgare påverkas av ett budskap. Hitler hade aldrig en majoritet av befolkningen bakom sig och motståndarna var inte enbart socialdemokrater eller kommunister. I Sebastian Haffners berömda bok kan den liberala medelklassen inte föreställa sig att en vulgär pöbel skulle vinna ett val; man hade rätt – nazisterna tog makten i en kupp. Maja Hagerman går väl långt i sin kritik. Knausgård vill med sitt angreppssätt förstå hur människor handlar i en given historisk kontext. Den relevanta frågan blir i det perspektivet hur vi själva hade agerat om Sverige ockuperats av Hitler. I sin analys av språk och beteende har Knausgård visat, inte att ondskan är banal, men att den är latent närvarande runt hörnet. Hans roman är därmed ett viktigt bidrag till förståelsen av nazismen och förtjänar en seriös diskussion. Kjell Magnusson är docent i sociologi, Uppsala universitet och före detta universitetslektor vid Hugo Valentin-centrum.


Bieber om fallet: ”Jag har nio liv”

Summary: Justin Bieber föll under torsdagen handlöst ner i en lucka på scenen under en konsert i Kanada.

Justin Bieber kommenterar nu för första gången torsdagens olycka där han föll handlöst ner i en lucka på scenen under en konsert i Saskatoon hemma i Kanada. På lördagskvällen skriver popstjärnan på Twitter: ”Jag är en katt. Jag har nio liv. Lol (skrattar högt).” Han delar också med sig av en de många filmer på fallet som cirkulerar på internet. I flera av dem kan man se Bieber rätta till sina byxor innan han traskar rakt ner i luckan med en rejäl duns. ”Tur att jag är som en katt och landade på fötterna. Herregud. Det där skrämde skiten ur mig”, säger han från scenen i en film från händelsen som publicerades av TMZ häromdagen. Justin Bieber kommer i höst till Sverige för två konserter. Den 29 och 30 september uppträder han i Tele2 Arena i Stockholm.


Om Zlatan älskar min skiva kommer alla att göra det

Summary: Trots sin långa karriär i svensk hiphop släppte Abidaz sin första skiva först 2013. Han lovade då att det också skulle bli hans sista. Men nu är den folkskygge rapparen tillbaka med sin andra – och sista – skiva.

Sedan Abidaz släppte sin första – och vad han lovade skulle bli hans sista – skiva 2013 har mycket hänt i hans liv. Han har blivit tvåbarnspappa, mognat och bestämt sig för att han inte är riktigt klar med musiken. När nu albumet ”Respektera hungern” släpps säger Abidaz att det är sista skivan på riktigt. Efter ditt förra album var du ganska säker på att du var klar med musiken – och nu är du tillbaka? – Ja, det var inte alls obvious att jag skulle göra det. Men nu kändes det som det rätta att göra. Efter första skivan fortsatte jag spela in låtar för att avvänja mig, bara för skojs skull. Jag tänkte skita i att ge ut dem, men nu blev det fjorton spår – och nio eller tio av dem är bra nog att vara singlar, så det kändes rätt helt enkelt. Kan man då lita på att det verkligen är sista albumet den här gången? – Nu är det definitivt min sista skiva. Det är inte alls min grej att göra det här. Jag är ganska tillbakadragen, och det är svårt och jobbigt att vara i spotlight hela tiden. Jag är klar med det livet. Jag har artisteriet i mig, och kan göra vad som krävs – den här skivan har jag gjort för att försörja mig. Och för att alla fans frågar mig hela tiden vad jag håller på med. Fast de visste att det inte skulle bli någon ny skiva undrar de hela tiden varför. – Jag tror att jag har gjort den bästa skivan som någonsin kommer släppas inom svensk hiphop. Är det så? – Ja, det är sant. Jag försöker vara lite ödmjuk och säga tror, men jag är ganska säker på att det är så. Jag låter inte som någon annan. Det mesta som släpps låter likadant – men jag lyssnar inte på hiphop ens, jag gjorde det mycket mer när jag var ung. I dag finns det så klart människor som låter som mig, för att de inspirerats av mig. Men det är något som alla vet om. Så du inspireras inte av någon annan hiphop? – Nej, jag inspireras av livet, och av mina vänner. Min skivtitel ”Respektera hungern” är ett exempel. Jag och min vän Näbil pratade om hur vi kommit från ingenting och tagit oss fram, och så sa han att ”man måste respektera hungern” och jag tänkte att ”ouph! Det måste bli en låt”. Kommer du från ingenting? – Jag kommer från noll – mina föräldrar hade ingenting när de kom till Sverige. De kunde inte ens köpa blöjor – så det är ingenting. Jag vill kunna ge min mamma någonting som hon inte har haft, och jag är snart där. Jag är snart vid mitt mål. Vad har förändrats sedan du var yngre i hiphopbranschen? – För mig har jättemycket förändrats. Jag har gjort musik sedan jag var liten, men mest hemma hos polare i deras hemmastudior, ingenting på allvar. Men när jag släppte förra skivan blev det som att jag var ett barn som fick priser och allting. Det blev en chock, med massa publik hit och dit. Men nu har jag vant mig lite vid det. Har svensk hiphop förändrats sedan dess? – Ja, absolut. I dag kan alla rappa. Youtube finns, och du kan nå ut mycket snabbare. Förut var man tvungen att vara riktigt duktig för att någon skulle bry sig. Själva musiken har också förändrats, men jag har inte följt med den vågen. Vissa kallar mig gangsterrappare, men jag svär inte ens på hela min skiva. Man kanske inte tänker på det, men jag är perfektionist och är väldigt noga med det. Varför? – På grund av min religion. På grund av att jag har barn, och jag vill inte att någon ska stå och svära för att de hört mig göra det. Jag vill lära ut bra saker. Gör man musik är man en förebild. Hämmar det dig? – Det gör att jag är lite kluven mellan två världar. Jag vill inte sända ut fel signaler, jag vill att folk ska gå i mina fotspår. Och det är en av anledningarna till att det här är sista skivan. Man måste göra saker helhjärtat. Och när jag är klar med det här kommer jag på ett sätt känna mig fri. Då ska jag försöka vara familjefar, och en dag kanske min son kollar på en video och ser att jag gjorde stora framsteg men att jag ändå var ödmjuk och valde att vara hemma med familjen. På vilket sätt är det här albumet annorlunda än det förra? – Musiken har blivit mycket mognare. Och den här skivan är mycket mer positiv. Jag har tagit mig igenom mycket saker. När jag skrev förra skivan var det mycket dödsfall i familjen, men nu mår jag mycket bättre. Det var nog därför jag rörde mig tillbaka till studion också, för att jag mådde bättre. Du har tidigare sagt att du inte gillar den svenska hiphopkulturen, varför inte? – Alltså jag älskar musiken och jag älskar att göra musik. Men det finns en annan sida som jag inte gillar. Den tar med sig mycket dåliga saker - från alkohol till droger och allt sådant. Allt det där har jag lämnat. Alla vet hur musikbranschen är. Det är stressigt, och finns medel som ska lugna ner en och göra så att man pallar. Jag vill inte vara ute på turné och vara borta från min familj. Men ändå blev det en till skiva? – Jag är gammal. Det enda som fick mig tillbaka var hungern: Hungern att ge mina fans bra musik en sista gång, och hungern att försörja min familj såklart. Och det har blivit mycket lättare för mig att skriva, jag bemästrar verkligen att skriva nu. Det är så här det låter när man är på topp. Ryktet säger att Zlatan gillar din skiva? – Ja, han älskar den. Hur kommer det sig? – Zlatan älskar min skiva. Det enda man behöver veta är att om Zlatan älskar min skiva så kommer hela Sverige älska min skiva. Abiel ”Abidaz” Ghebrehiwet Abidaz växte upp i Hagalund i Solna utanför Stockholm. För 20 år sedan mötte han hiphopmusiken genom kompisen Josh och hans storebrors Public Enemy-skivor. Josh och Abiel blev så småningom rapduon Chapee & Chess. De blev en respekterad men halvt bortglömd undergroundduo på Stockholms hiphopscen, gjorde spelningar ibland men släppte aldrig någon skiva. 2013 släppte Abidaz albumet ”In & ut”.


Harry Styles sägs spela Mick Jagger i ny film

Summary: One Direction-stjärnan Harry Styles uppges vara aktuell för rollen som Mick Jagger i den kommande filmen om Rolling Stones. Det skriver flera brittiska medier.

”Exile On Main Street: A Season In Hell With The Rolling Stones” kommer att följa gruppens arbete med det hyllade albumet ”Exile on main street” som släpptes 1972. Enligt flera brittiska medier sägs Harry Styles vara klar för rollen som Mick Jagger. Den 22-åriga One Direction-stjärnan har tidigare uppmärksammats för sina yttre likheter med musikikonen och enligt The Daily star upptäckte filmteamet Styles i samband med inspelningen av Christopher Nolans kommande film ”Dunkirk” där artisten spelar en av rollerna. ”Han är egentligen tio år för ung, men smink och specialeffekter kommer att lösa det”, säger en källa till tidningen (Jagger var närmare 30 när albumet släpptes). Filmen kommer att regisseras av Andy Goddard, en av regissörerna bakom tv-serien Downton Abbey.


Ja till regeringens filmpolitik

Summary: Riksdagen röstade igenom regeringens nya filmpolitik. Men man ger bakläxa på de sju punkter som kulturutskottet tidigare har presenterat.

Regeringens hett omdebatterade nya filmpolitik röstades på onsdagseftermiddagen igenom i riksdagen. Kultur- och demokratiminister Alice Bah Kuhnke (MP) kallar voteringen ”en historisk dag för svensk film”. – Det känns viktigt och bra att beslutet nu är taget en gång för alla. Nu har vi en ny svensk filmpolitik som börjar gälla från den 1 januari 2017, säger hon till TT. Riksdagen ställde sig samtidigt bakom samtliga av de tillkännagivanden som kulturutskottet tidigare har framfört. – Jag konstaterar att regeringen saknar stöd i riksdagen för sin filmpolitik, det stod klart redan när kulturutskottet behandlade den och det står klart i dag, säger Olof Lavesson (M), ordförande i kulturutskottet. Innebär inte det här att filmbranschen får vänta ännu längre på en fungerande filmpolitik? – Jag tycker att filmbranschen förtjänar en fungerande filmpolitik och det är inte det regeringen har presenterat. Det vi nu ger regeringen möjlighet till och förväntar oss är en brett genomarbetad filmpolitik som har stor förankring både i branschen och i riksdagen. De sju tillkännagivanden som kulturutskottet anfört handlar bland annat om att genomföra en ny utredning om filmpolitikens framtid, att se över Svenska Filminstitutets roll och framtida organisationsform, samt se över hur finansieringen av filmpolitiken ska utformas. Regeringen kommer nu att behöva ta ställning till hur dessa ska behandlas och återkomma till riksdagen. Alice Bah Kuhnke säger att regeringen kommer att gå försiktigt tillväga: – Vi kommer sakta men säkert att avveckla det gamla systemet och gå in i det nya, men vi gör det oerhört varsamt, just för att vi månar om filmens förutsättningar. Regeringens nya filmpolitik Bakgrund: Den 8 maj 2015 meddelade regeringen att man sade upp det rådande filmavtalet från 2013, för att från och med 2017 ersätta det med en helstatlig filmpolitik. Den 10 mars 2016 presenterade kultur- och demokratiminister Alice Bah Kuhnke regeringens nya filmpolitik i propositionen ”Mer film till fler – en sammanhållen filmpolitik”. Regeringen har arbetat med två huvudinriktningar för filmpolitiken: ökade resurser för den svenska filmbranschen, och ökat inflytande för filmbranschen på svensk film. Regeringen har framför allt fått kritik för den planerade momshöjningen från 6 till 25 procent (som ingick i budgetpropositionen och alltså redan klubbats igenom) samt att Svenska Filminstitutets handlingsutrymme förstärks. Den 24 maj 2016 lämnade kulturutskottet över sitt betänkande. I det föreslog man att riksdagen skulle godkänna regeringens förslag till nya mål för den nationella filmpolitiken. Samtidigt riktade man sju tillkännagivanden till regeringen.


Max Martin höll masterclass i hitmakeri

Summary: Max Martin får årets Polar Music Prize. På onsdagskvällen gav den framgångsrika låtskrivaren och producenten en masterclass i hur man skriver hits. – Tricket är att göra något enkelt, men ändå intressant, sa Max Martin och berättade hur det är att arbeta med några av världens största artister.

Det var fullt framför stora scenen på Kulturhuset Stadsteatern i Stockholm när Max Martin äntrade scenen till publikens stående ovationer. Han är i Sverige för att ta emot årets Polar Music Prize, och många hade tagit chansen att få se den dolda svenska stjärnan och för första gången höra honom berätta för publik om hur han gör sina superhits. Musikjournalisten Jan Gradvall intervjuade från scen. – Jag har blivit lovad att jag får nörda ner mig, skrattade Max Martin och berättade om hur han tänker kring riff, refränger och melodier. Han bjöd också på berättelser från skrivandet av superhits som Britney Spears ”Baby one more time” – som han kom på när han halvsov – och Backstreet Boys ”I want it that way”. – Jag var som en sjätte medlem i Backstreet Boys. Jag hade en otroligt stark relation till bandet. Och det är därför det blev så bra, sa Max Martin till publiken – där flera av de forna Backstreet Boys-medlemmarna satt. Han fortsatte berätta om hur hitsen blir till, och att det inte stämmer att man kan göra hits enbart baserat på formler och siffror. Däremot menade han att formlerna är en verktygslåda att använda när man kör fast. – Allting måste komma från inspirationen först. Sedan kan man använda formler för att få balans. Balansen är det viktigaste, som i allt, sa Max Martin som höll publiken i sin hand under hela sessionen. Han berättade också om den period i början av 2000-talet när hitsen inte duggade lika tätt som innan. Han menade att han lärde sig mycket under den tiden, när världens musiksmak förändrades medan han själv stod kvar. – Vi dominerade. Så när det kom nya aktörer trodde jag länge att alla andra hade fel och jag hade rätt. Men så fick jag en uppenbarelse om att kanske jag hade fel, och att världen gått vidare medan jag stod kvar. Efter uppenbarelsen började han få nya infallsvinklar i musiken, köpte en gitarr och har nu skrivit hit efter hit med artister som Justin Timberlake, Taylor Swift, Pink och nu senast Adele. Den brittiska sångaren har sagt att Max Martin i stort sett skrivit soundtracket till hennes liv, och han är i sin tur ett stort fan av henne. – Jag och Shellback ville skriva en låt som vi ville höra Adele sjunga – för vi är fans. Hon tog en risk, för hon var långt utanför sin comfort zone. Det respekterar jag henne för. Han har själv också tagit risker i sitt låtskrivande, och med vilka han arbetar med. Med Katy Perry, som han valde på grund av sin magkänsla när hon gjorde audition i hans garage i Los Angeles, blev det helt rätt. – Man vet aldrig med nya artister. Men hon var fantastisk. Och så skrev ni en ganska kontroversiell låt? frågade Jan Gradvall angående Katy Perrys hitlåt ”I kissed a girl”. – Ja, men det fattade jag inte då. Jag fick mejl innan den släpptes där folk skrev att ”det här är definitivt inte en hit”. Så släpptes den, och det blev jättestort. Reportrar frågade föräldrar på gatan i USA om de skulle låta sina barn lyssna på en låt som handlar om två tjejer som kysser varandra. Och jag, från Sverige, tänkte ”det är väl inget?” Och den viktigaste ingrediensen för en superhit, enligt Max Martin: – Tricket är att göra något enkelt, men ändå hålla det intressant och unikt. Så då får man ta till olika knep.


Fler sparkas från SF Studios

Summary: SF Studios vd Jonas Fors fick sparken efter avslöjanden om sexism och grabbkultur på bolaget. Nu får även en affärsutvecklare, som beskrivs som Jonas Fors högra hand, lämna bolaget med omedelbar verkan.

Det är inte bara SF Studios vd Jonas Fors som tvingas lämna bolaget efter den senaste veckans avslöjanden om grabbkultur, sexism och höga omkostnader som tas från filmers budget. Nu får även en affärsutvecklare, som beskrivs som Jonas Fors högra hand, lämna bolaget enligt SVT:s ”Kulturnyheterna”. Anledningen ska vara att de två delar samma värdegrund. Affärsutvecklaren kom till SF Studios samtidigt som Jonas Fors, i samband med förvärvet av Tre Vänner. Stormen runt SF Studios har även lett till att finansiären Film i Väst hotat med att dra in pengar till kommande storproduktioner inom svensk film. Några av filmerna som kan bli aktuella är ”Tårtgeneralen” av som regisseras av tv-personligheterna Filip Hammar och Fredrik Wikingsson, samt Vilhelm Mobergs ”Utvandrarna”, i regi av Daniel Espinosa.


”Det blir lite extra tätt mellan skratten”

Summary: Farserna på Vallarna i Falkenberg firar 20 år. Det görs med den nyskrivna föreställningen ”Jäkelskap i kikar’n” – där publiken kan vänta sig något alldeles extra.

I 20 år har Vallarna i Falkenberg varit en scen för fars på somrarna. Nu är det jubileum, vilket firas med en extra stjärnspäckad kväll med den nyskrivna ”Jäkelskap i kikar’n” där publiken får följa med på kriminalbuskis. – Jag tror det blir lite extra tätt mellan skratten nu när det är jubileum. Det känns som att vi har lite extra kul redan nu under repetitionerna, säger Stefan Gerhardsson, kanske mest känd som ena halvan i duon Stefan och Christer, som är en av skådespelarna i föreställningen. Siw Carlsson är, förutom att vara en av årets Sommarvärdar i P1 också en av de som är med i föreställningen. Hon blir förvånad över att 20 år kan ha gått så snabbt. – Vart har alla åren tagit vägen? Det går verkligen fortare och fortare ju äldre man blir. Och alla sådana där floskler stämmer verkar det som, säger hon och skrattar. Och jubileet kommer att göra så att årets publik bjuds på något alldeles extra. –  Det är klart att det blir speciellt, men jag kan inte säga hur för då försvinner överraskningen. Men sitter man kvar tills det är slut så kommer man att få uppleva någonting i hästväg, det är klart, säger hon hemlighetsfullt, säger Siw Carlsson. Stefan Gerhardsson vill kalla föreställningen för ett ”sommarlustspel” eller en ”kriminalbuskis” som utspelar sig på pensionat Solhöjden. – En hel del folk med olika drivkrafter och från olika samhällsklasser blandas på pensionatet, och då händer det en hel del roliga och underliga saker. Och det finns så klart en sensmoral som är ganska given, men det är inget man behöver fundera på efter att man kommit hem.


Protester mot borttagen lesbisk romans i tv-serie

Summary: I den svenska översättningen av den tecknade serien ”Steven Universe” som visas på Cartoon Network har en lesbisk romans fått en annan betydelse. Nu protesterar aktivister mot vad de menar är censur.

Cartoon Networks serie ”Steven Universe” har hyllats för sina hbtq-rollfigurer i USA. Men när tv-kanalens serie översatts till svenska har betydelsen i en dialog helt förändrats. De två kvinnliga karaktärerna Ruby och Sapphire har i den engelska versionen av serien en dialog med romantiska undertoner – något som helt förbisetts i den svenska dubbningen av serien. Nu har en grupp aktivister startat en svensk namninsamling för att protestera mot vad de menar är censur. I namninsamlingen, som redan har 1.400 underskrifter, skriver man att översättningen är ”ett aktivt val att censurera relationen som Ruby och Sapphire har”. ”Vi kräver att Cartoon Network skriftligt lovar att aldrig mer censurera Ruby och Sapphires relation i deras översättning eller annars. Vi kräver att de hädanefter alltid ska inkludera deras relation och inte felöversätta tillfällen då dessa två eller andra kvinnliga karaktärer visar kärlek för varandra”, skriver initiativtagarna bland annat i uppropet. Som svar på kritiken skriver Cartoon Networks moderbolag, enligt tidningen The Local, i ett uttalande: ”Som kanal gillar vi mångfald, och det kan ses i många av våra program och karaktärer. Vårt mål är inte att på något sätt censurera scener där homosexuella relationer visas och vi är stolta över att våra program har många hälsosamma förebilder för barn att relatera till.” De menar i stället att förändringen i översättningen beror på olika graderingar av serier i olika länder.


Landmärken världen över lyser för Orlando

Summary: Över världen lyser kända landmärken och byggnader upp i regnbågens färger för att hedra offren vid helgens masskjutning mot gayklubben Pulse i Orlando.

Efter söndagens terrordåd mot gayklubben Pulse i Orlando hedrades under natten offren genom att kända byggnader och landmärken över hela världen lyste upp i regnbågens färger. I Paris kommer bland annat stadshuset och Eiffeltornet att lysa upp i regnbågens färger för att hedra offren för dådet. Paris borgmästare Anne Hidalgo skriver på Twitter: ”Paris står med Orlando ikväll. Eiffeltornet kommer lysa i HBTQ-färger för att hedra offren.” ”New Yorks hyllning till Orlando-offren igår kväll. #Hänförande” skriver en twitteranvändare under en bild på New Yorks Empire State Building i regnbågsfärger. Även World Trade Center i New York hyllade offren. ”Efter den dödliga massakern på en gayklubb i Orlando har guvernör Cuomo beordrat att lamporna på en av World Trade Centers spiror att lysa i regnbågsfärger ikväll i solidaritet med HBTQ-befolkningen.”  Australien var en av de första länderna att hedra offren, på grund av sin tidszon. I flera städer lyste kända byggnader upp för offren, bland annat stadshuset i Sydney. ”Inatt har vi lyst upp Sydney stadshus i rosa” skriver Sydneys borgmästare Clover Moore på Facebook.  I Tel Aviv, där man nyligen avslutade sin Pride-parad, lystes stadshuset upp i regnbågsfärgerna. ”I solidaritet med Orlando lyser Tel Avivs stadshus upp med USA-flaggan och HBTQ-samfundets flagga” skriver Tel Avivs borgmästare på Twitter. Läs också: Stjärnorna i sorg efter Orlando-dådet Läs mer om hat- och terrordådet i Orlando • De mördades i USA:s värsta masskjutning • Vittnen: Han var på Pulse många gånger • Så gick gärningsmannen till väga • Analys: Trump och IS jublar ikapp • Gelin: Värsta men långt från första hbtq-attentatet • Hilton: Inga vapen kan stoppa oss • Detta vet vi om Orlando-dådet


Ångest fick Zayn Malik att ställa in konsert

Summary: Före detta One direction-medlemmen Zayn Malik tvingades ställa in en stor spelning i London i helgen. ”Storleken på eventet gjorde att jag har lidit av den värsta ångesten i min karriär”, skriver artisten på Twitter.

Den 23-åriga artisten skulle ha uppträtt på helgens Summertime Ball på Wembey i London tillsammans med artister som Zara Larsson och Ariana Grande. Konserten skulle bli hans första stora solokonsert i Storbritannien. Men i sista stund tvingades Malik att ställa in framträdandet. I ett inlägg på Twitter förklarar han att orsaken beror om den ångest han brottats med under de senaste månaderna och mer specifikt den press han känner inför att uppträda live. ”Tyvärr har ångesten, som spökat de senaste månaderna i samband med liveframträdanden, blivit för mycket för mig. Storleken på eventet gjorde att jag har lidit av den värsta ångesten i min karriär”, skriver artisten bland annat i inlägget som i skrivande stund har retweetats 84.000 gånger. Även om Zayn Maliks debutskiva som soloartist har fått positiva recensioner har artisten gjort få liveframträdanden för att supporta skivan, skriver The Guardian. En orsak kan vara den negativa respons han fick från tittarna efter framträdandet i Jimmy Fallons tv-show ”The tonight show” i februari.


Höjd säkerhet på Summerburst

Summary: Efter en anmälan om våldtäkt under Summerbursts första kväll i Stockholm skärper festivalen säkerheten ytterligare. Extra patrullerande personal har tagits in för att höja säkerheten. Polisen har inte gripit någon misstänkt för våldtäkten.

Under fredagskvällen anmäldes ett övergrepp som av polisen rubriceras som våldtäkt inne på festivalområdet. Ingen har gripits efter händelsen. Inför kvällens spelningar har arrangören bakom Summerburst utökat säkerheten. – När en sådan här sak händer skapar det här ju en otrygghet så klart, och även om det största ansvaret ligger på den enskilda individen som gjorde det här, har vi tagit in extra patrullerande personal för att skapa en större trygghet. Och vi vill att alla ska se att det finns folk att vända sig till, säger Anna Sjölund, konsertansvarig på Live Nation. Läs: Misstänkt våldtäkt på Summerburst Hon menar också att man har arbetat förebyggande mot ofredanden genom mer belysning på området, nära samarbete med polis och att personalen uppmanats att vara extra uppmärksam. – Vi har en styrka på 300 ordningsvakter, trygghetsvärdar och vårdpersonal som rör sig på området hela tiden, men det är omöjligt att titta på varje enskild person under ett evenemang. Men det här är ju ett samhällsproblem att vi har individer som tycker att de kan bete sig så här. Det är ett problem som vi vill lyfta och vi jobbar väldigt hårt med det. Inför festivalen har arrangörerna annonserat att det råder nolltolerans mot sexuella ofredanden. – Självklart är det nolltolerans. Om det är någon som inte kan bete sig åker den ut med en gång. Vi tolererar absolut inte det, sade festivalgeneralen Anders Boström till SVT:s ”Kulturnyheterna” tidigare i veckan. Läs: Summerburst lovar nolltolerans Kompisarna Amanda Utterberg, Julia Jacobsson och Hanna Nord från Stockholm är på plats på festivalen och blir arga när de pratar om det misstänkta övergreppet på festivalområdet kvällen innan. – Man blir arg och lite skraj, säger Hanna Nord. Själva känner de sig trygga inne på området, där de hänger ihop med ett stort kompisgäng. Samtidigt berättar de att de kände sig "lite småskraja" inför festivalen. – Den känslan glömmer man när man är mitt i det, säger Amanda Utterberg. Ingen har gripits för fredagens misstänkta våldtäkt och det finns ännu ingen misstänkt gärningsman. Det var en för offret okänd person, enligt polisen. Några eventuella bilder från övervakningskameror ska inte finnas att tillgå. – Det är undersökt och det finns tydligen inte några övervakningskameror, enligt vad man har tagit reda på, säger Roger Elisson, stationsbefäl på Norrmalmspolisen i Stockholm. Kvinnan har undersökts av läkare på sjukhus och där har det också tagits prover som möjligen kan ge exempelvis DNA-spår. Anmälningar ökar I den färska polisrapporten "Lägesbild över sexuella ofredanden och förslag till åtgärder" visar en kartläggning att antalet anmälningar om sexuellt ofredande har ökat med omkring 25 procent mellan 2011 och 2015. Diskussionen om sexuella övergrepp mot unga kvinnor blossade upp efter att det kommit fram att ett stort antal tjejer utsatts för sexuella trakasserier under musikfestivalen We Are Stockholm och under ett nyårsfirande i tyska staden Köln.