Malin Ullgren: Det finns fortfarande för mycket röta kvar i Akademien

Summary: Katarina Frostenson lär vara beredd att förhandla om att lämna Svenska Akademien. Men även om det skulle ske är det oerhört långt till ett friskt tillstånd – och det är synd: kultur-Sverige behöver verkligen en fungerande Akademi.

Nu går det inte längre. Jag förstår inte hur nuvarande ledamöter, sittande och halvsittande, ska klara Svenska Akademien genom detta pågående haveri. Och nej, jag ser inte hur ett stabilt och friskt tillstånd ska uppnås även med det utträde Katarina Frostenson lär vara beredd att ”förhandla om”. Läs mer: Katarina Frostenson villig att förhandla om att lämna Akademien Den nya advokatutredningen hävdar med bestämdhet att Frostenson har berättat om Akademiens interna arbete för sin make, som i sin tur har spridit uppgifterna vidare. Författaren Klas Östergren och dramaturgen Anna Kölén vittnar öppet, för att inte kunna avfärdas – att hänvisa till anonyma rösters bristande tillförlitlighet har annars varit en försvarstaktik hos delar av Akademien och deras tillskyndare. Om och om igen har det hävdats, både från Akademien och från dess försvarare, att vad den så kallade Kulturprofilen har gjort mot kvinnor inte har med Svenska Akademien att göra, att DN:s och andra mediers granskningar har ”smutskastat” institutionen genom guilt by association. Verkligen? Läs mer: Katarina Frostenson bör lämna Akademien, enligt ny advokatutredning Är det något denna advokatutredning slår fast, är det att Frostensons make av något skäl ansett sig ha haft en närmast operativ uppgift. Till exempel ska han ha kontaktat Sara Danius innan hon blev erbjuden en stol, ha bett om hennes cv, och sedan ha återkommit med ett sms där det ”framgick att hon kunde vänta sig ett telefonsamtal. Hon uppfattade detta som att samtalet skulle komma från Akademien, vilket det mycket riktigt gjorde då Peter Englund kort därefter ringde och erbjöd henne plats i Akademien”, som det står i utredningen. Dessa handlingar framstår för mig som ännu mer graverande än den Balzacartade figuren som skryter vitt och brett med allt han vet om kommande Nobelpristagare. För det är i dessa små underhandsuppdrag som hans inflytande faktiskt befästs. Det är detta som bekräftar att den oro som kvinnor har känt inför att vittna om övergrepp de har varit utsatta för är befogad. Han har ju uppenbarligen haft en poäng när han beskrivit sig som ”Akademiens nittonde ledamot”. Återigen: makten var en realitet, och alltsammans med någons goda minne. Jag har svårt att tro att detta goda minne enbart fanns hos hans hustru. Att bara peta Katarina Frostenson räcker inte om Svenska Akademien ska överleva. Jag önskar att institutionen ska klara sig eftersom en Akademi, som har allmänhetens förtroende och som arbetar som den ska, kan vara en sorts bastion för svensk litteratur och föra med sig en status som litteraturen och kulturen behöver. Men hur ska denna organsation överleva, som själv inte helt tycks ha tagit in att den egna kontexten numera är fullständigt förändrad? Nyss var det ju så att ingen invände högt. Men sedan passerades en punkt då förtjusningen inför den atavistiska upphöjelsen var över. Nu är makten underkänd och Akademiens ordinarie beteende inte längre accepterat. Där uppstår deras förvirring. De fortsätter att göra som de alltid har gjort, som när man chevalereskt och med osannolikt dåligt tajming ville ge en ”belöning” – pengar – till författaren Elise Karlsson, en av de kvinnor som vittnade mot Kulturprofilen i Matilda Gustavssons reportage i DN hösten 2017. Karlsson tackade begripligt nog blankt nej. Läs mer: Hela historien om året som skakade Svenska Akademien På torsdag kväll är det dags för Svenska Akademiens årliga högtidssammankomst inför publik. Tre nya ledamöter ska ta sitt inträde. Och visst är det faktum att man släppt advokatutredningen ett steg i rätt riktning. Tyvärr tror jag att det för sent för att torsdagens högtid ska bli den hett efterlängtade omstarten. Det finns för mycket röta kvar. Läs fler texter av Malin Ullgren, bland annat om varför kritik utan värdering inte är kritik.


Konsertrecension: Benjamin Ingrosso och Felix Sandman är som huggna ur samma block

Summary: När bästisarna och schlagertävlarna Benjamin Ingrosso och Felix Sandman gör gemensam turné är det den största händelsen i genren i år, men de är trots allt rätt olika.

2018 var ett bra år för popstjärnan. Inte kommersiellt, men kreativt. I Vanity Fair beskrevs utvecklingen nyligen som att där poppen förlorat sin agendasättande roll till hiphoppen har den samtidigt erövrat nytt visionärt djup. På världsscenen illustreras rörelsen av folk som Troye Sivan, Ariana Grande eller för den delen Robyn. Här hemma förkroppsligas samma förflyttning av två bästisar: Benjamin Ingrosso och Felix Sandman. Att de båda under hösten befunnit sig på gemensam turné är lika givet som snillrikt. Med nylanserade karriärer, vässade profiler och massiv Melodifestival-framgång delar de mer än bara intresset från ungefär samma målgrupp. Deras respektive album, Sandmans ”Emotions” och Ingrossos ”Identification”, är som huggna ur samma block sten av två olika skulptörer. Den ene med känslorna längst fram i sitt konstnärskap. Den andre med större intresse för strukturer och vinklar. 2018 var deras. Spelningen på Cirkus på måndagskvällen är den kanske största händelsen i genren i Sverige i år. Den samlar en märklig kombination av hipsters och barn. Som om huvudpersonerna grenslar generationer, genom att vara samtidigt trendkänsliga och folkliga. Först ut är Sandman, den mer estetiskt krävande av de två. Han äntrar scenen i mörker och till ett ljud som flörtar grovt med Depeche Mode. Har något dramatiskt, lite ödlelikt över sig när han slingrar sig runt mikrofonstativet, ensam längst fram. Han har också en integritet som håller för risktaganden. Att en avskalad inramning gav honom en sådan succé i Melodifestivalen skulle således kunna ge honom framtida problem. För visst skriker de allra yngsta högt när han till endast gitarr framför hits från tiden som pojkbandsstjärna i FO&O. Men det är i kyliga nummer som ”Everything is great” och ”Human” som Sandmans förmåga att utmana, men samtidigt kännas pop, kommer fram allra bäst. Benjamin Ingrosso är en annan sorts väsen. Slående porträttlik en ung George Michael inleder han sin halva av konserten med ”Dance you off”. Neonljusen blänker i lackjackan, dansstegen låter hans egentligen ganska fyrkantiga manskropp tänja på gränsen mot det feminina, androgyna. Hans influenser är också hämtade från 80-talet. Men de väger lättare än Sandmans, kommer från samma lådor av house, disco och synthfunk som Daft Punk en gång grävde i. Ingrossos mest rörande egenskap som artist är hur öppen han är med att han alltid velat bli stjärna. När han sätter sig vid pianot för balladen ”Happiness”, med en av flera texter på temat, påminner han om Prefab Sprouts Paddy McAloon. Han byggde också en karriär på att leka att han var en ikon, tills han faktiskt blev en. Att Benjamin Ingrosso nu tjugoett år gammal får rusa runt Cirkus med Felix Sandman i extranumret ”Tror du att han bryr sig” är ett bevis på att den som härmar sina egna idoler tillräckligt envist till slut själv också kan bli andras. Den här kvällen lever två unga män, bokstavligt, sina drömmar. Det är poppens kanske allra vackraste trick, iscensatt mitt framför våra ögon. Läs fler musikrecensioner av Sara Martinsson, till exempel om hur Linda Pira, Imenella och dansgruppen Unruly växer av att spela å Stadsteaterns stora scen.


Flera vittnar i Akademiens utredning: ”Uppgifterna ska inte kunna avfärdas”

Summary: Den nya utredningen som gjorts med anledning av misstänkta stadgebrott inom Svenska Akademien är nu färdig, rapporterar SvD. Flera personer träder fram och vittnar i utredningen under eget namn, bland andra tidigare akademiledamoten Klas Östergren och dramaturgen Anna Kölén. – Jag går ut med namn för att inte uppgifterna om läckor ska kunna avfärdas, säger Kölén till DN.

Det var i början av november som Akademien beslutade att inleda en ny utredning om sekretessbrott. Detta som en direkt följd av att ledamoten Katarina Frostenson motsatt sig den resolution som en majoritet av ledamöterna röstat fram. I resolutionen uppmanades hon att självmant lämna institutionen. – Det kan bli en förlikning och det kan det bli en tvist, eller en prövning. Men det får vi återkomma till. Det beror på hur processen fortskrider, hur förhandlingarna ser ut och vilket gensvar vi får för våra förslag, sa Anders Olsson, Akademiens ständige sekreterare, nyligen till DN om vad som kan vänta i förhandlingarna med Frostenson. Den nya utredningen kompletterar den tidigare advokatutredning som utförts av advokatbyrån Hammarskiöld & Co. Den gällde kopplingen till kulturprofilen Jean-Claude Arnault i stort, men även då framkom en rad uppgifter om läckor kring Nobelpriset i litteratur och inval av nya ledamöter, som nu undersökts djupare. Flera av de som vittnat i den första utredningen har även denna gång ställt upp, skriver SvD. Två av dem berättar att de nu framträder med namn. Den före detta akademiledamoten Klas Östergren bekräftar för tidningen att han ställer upp med namn ”eftersom anonyma vittnesbörd blivit konstant avfärdade, av andra berörda, som otillförlitliga”. En annan person som framträder med namn är dramaturgen Anna Kölén, det berättar hon själv för DN och SvD. Anna Kölén har även bifogat egna dagboksanteckningar från 2005, som lär visa att hon i förväg fått veta namn på vissa Nobelpristagare i litteratur. Enligt Kölén har Jean-Claude Arnault vid två tillfällen berättat för henne om kommande litteraturpristagare. – Jag vittnade om läckor i den första utredningen, som Sara Danius tillsatte, men då anonymt. Anonymiteten användes av vissa ledamöter som ursäkt för att avfärda uppgifterna i utredningen och för att slippa vidta åtgärder. Jag går ut med namn för att inte uppgifterna om läckor ska kunna avfärdas, säger Anna Kölén till DN. Vilka uppgifter har du delgivit utredningen? – Uppgifter om läckor av bland annat Nobelpris och inval av ledamöter. Varför vill du att Akademien ska offentliggöra utredningen? – För att jag tror att öppenhet och transparens är enda vägen att lösa Akademiens kris, säger Anna Kölén. Vad har hänt sedan du gick ut med namn i utredningen? – Jag och min familj har fått ett obehagligt och hotfullt meddelande på sociala medier, där jag uppmanas att träffa Frostenson och ”reda ut” saker. Meddelandet är polisanmält. Akademiens ständige sekreterare Anders Olsson kommenterar på måndagskvällen Köléns uppgifter: – Vi ser väldigt allvarligt på uppgifterna om att ett av vittnena har utsatts för hot, säger Olsson till TT. Han bekräftar samtidigt att hoten har polisanmälts. Klas Östergren berättar i sitt vittnesmål att Arnault redan 1996 avslöjade att Wislawa Szymborska skulle få Nobelpriset, skriver SvD. Östergren uppger att han blev mycket förvånad över att Arnault berättade det, eftersom de två inte stod varandra särskilt nära. Enligt uppgift till SvD har även en del av de så kallade avhopparna (en beskrivning av de ledamöter som utträtt eller inte längre deltar i Akademiens arbete) lämnat uppgifter till utredningen. Bland övriga läckor som nämns i rapporten, som även tidigare varit kända, förekommer Elfriede Jelinek 2004 och Harold Pinter 2005. Flera personer i utredningen väljer att förbli anonyma av rädsla för repressalier, skriver SvD. Kvinnorna som medverkar vill enligt egen utsago inte riskera att ”utsättas för förakt från vissa akademiledamöter och deras vänner, vilket även skulle kunna drabba dem negativt i deras yrkesverksamhet”. Den tidigare utredningen, som blev klar i mars, skapade stor splittring bland Svenska Akademiens ledamöter. Efter att resultaten presenterats röstade man om att utesluta Katarina Frostenson, något som en majoritet då motsatte sig. Efter flera andra omröstningar kom beskedet att tre ledamöter lämnade arbetet med omedelbar verkan. Efter fler avhopp och utträden är i dag bara nio ledamöter aktiva i Akademiens arbete. På torsdag ska tre nya ledamöter ta sitt tillträde i samband med institutionens högtidssammankomst. DN söker Svenska Akademiens ständige sekreterare Anders Olsson, Jean-Claude Arnaults försvarsadvokat Björn Hurtig och Katarina Frostensons juridiska ombud Per E Samuelson.


Konsertrecension: Fördel Bach den yngre, i vass och stormig musikalisk retorik

Summary: Cellisten Johannes Rostamo spelar en mörkfärgad cellokonsert i a-moll av Bach den yngre, med många sköna lösa strängar och virtuoseri i låga lägen. DN:s recensent Camilla Lundberg vill höra mer.

”Bach är fadern, vi är hans barn”, lär Mozart ha sagt. Men det är inte Johann Sebastian han syftade på, utan sonen Carl Philipp Emanuel. I 1700-talets Tyskland var junior tveklöst den störste Bach. Idag börjar CPE:s musik sakta väckas till liv, även om hans trehundraårsjubileum för fyra år sedan gick oss obemärkt förbi här i Sverige. Orfeus Barockensemble, med filharmonisk hemvist i Stockholms konserthus till vardags, presenterade Bach d.ä. och Bach d.y. i ett program till sonens fördel. Kallad Emanuel av sin samtid var han hovmusiker hos Fredrik den store i Berlin, sedermera efterträdare till den populäre Telemann i Hamburg. Mest beundrad var denne Bach för sin klaverkonst – och det hade man velat höra. Istället inledde Orfeus och gästsolisten Luca Guglielmi med pappa Bachs ofta hörda, och för all del trevliga första klaverkonsert. Dvs på cembalo, och det kan inte hjälpas: de solistiska finesserna når inte ut över den aldrig så slimmade stråkorkestern. Men hade man valt en av många klaverkonserter av märket CPE, hade ett fortepiano passat bättre. Som kanske inte fanns till hands – månne ej eller repetitionstid för orkestern. För denna Bachmusik kräver sin instudering, det framgick av den cellokonsert och sinfonia som Orfeus framförde. En musik mellan barock och wienklassicism som borde låta rokoko, men är betydligt vassare och mer dramatisk. Visserligen ges drillar och ornament – ett slags musikens rosetter och spetsar – stort egenvärde, men samtidigt finns en motorisk drive som förebådar ankommande Sturm & Drang. Johannes Rostamo var härlig solist i cellokonserten i a-moll; en mycket mörkfärgad sådan med många sköna lösa strängar och virtuoseri i låga lägen. Här utvecklas en musikalisk retorik mot en fond av tidens populära stormscener (tänk Vivaldi). Så också i den lilla ettrigt punkterande sinfonian i e-moll. Vill höra mer!


Jane Magnussons dokumentär prisas

Summary: Det blev Ingmar Bergman som tog hem ett av de tyngsta priserna vid årets European Film Academy Awards. Jane Magnussons film ”Bergman – ett år, ett liv” blev vald till 2018 års bästa dokumentärfilm.

– Jag är chockad och jag är ärad, säger Jane Magnusson. Hon tillägger: – Ingmar Bergman var ju den första ordföranden för Europeiska filmakademin, och han skulle ha fyllt hundra i år. Jag tackar Ingmar Bergman och säger grattis till honom, var du nu än är. Magnusson har ägnat många år och mycket energi åt demonregissören Ingmar Bergman. Som hon konstaterade i DN:s intervju var hon lite trött på honom efter en kortfilm, en tv-serie och en dokumentär. Men hon kunde inte säga nej när hon tillfrågades om att göra ytterligare en film. Så detta prestigefulla pris kan kanske sägas vara det perfekta slutet på en mångårig relation? – Det tror jag nog att man kan säga. Nu får det vara slut. Hennes nästa filmprojekt är redan färdiginspelat: en dokumentär om humorduon Hasse och Tage. Men det är mer tveksamt om den kommer att nå ut internationellt på samma sätt som ”Bergman – ett år, ett liv”. – Det kan man inte veta. Jag är inte säker på att de är så uppskattade ens i de andra nordiska länderna. Nordiskt så funkar väl Fleksnes (spelad av norske Rolv Wesenlund) mer gränsöverskridande. Han var ju med i Hasse och Tages film ”Picassos äventyr”. Heh ... så kunde det vara: Wesenlund som Hasseåtages Liv Ullmann. I övrigt lämnade de svenska, norska och danska filmarna årets European Film Academy Awards i princip helt lottlösa. Undantagen, vid sidan av Jane Magnussons film, är danske Peter Hjorth, som vann för de visuella effekterna i ”Gräns”, och norske filmfotografen Martin Otterbeck som fann fotopriset för ”Utøya – 22 juli”. Som väntat var det den polska Sverigeaktuella ”Cold War”, i regi av Pawel Pawlikowski, som tog hem de flesta priserna. Å andra sidan var det ju Sverige som sopade rent förra året, då Ruben Östlunds ”The Square” vann alla de sex priser som den nominerats till. – Jag är så oerhört hedrad över att vinna, speciellt i det här sällskapet, säger Pawel Pawlowski. I år var ”Gräns” nominerad till bästa film, regi, manus och skådespelerska, men priserna gick till ”Cold War”. Den danska ”Den skyldige”, regisserad av svenske Gustav Möller och med svensk-danske Jacob Cedergren i huvudrollen, hade flera nomineringar. Sverrir Gudnason var nominerad för ”Borg/McEnroe” och Jane Magnusson för sin dokumentär om Ingmar Bergman – men det blev nobben från juryn i de kategorierna. Årets pris för ”europeiskt bidrag till världsfilmen” (ett pris som tidigare tilldelats bland annat Stellan Skarsgård) gick till Ralph Fiennes, som höll ett känslomässigt tacktal mot brexit och för europeiskt enande både inom filmen och inom politiken. På måndag presenteras de nio filmer som finns på Oscarsjuryns så kallade short list. Denna ska senare skäras ner till fem filmer. Det är mycket troligt att såväl "Cold War” och ”Gräns” som ”Den skyldige” kommer att finnas med bland de nio. Läs mer: Intervju med Jane Magnusson


”Alla män tycker inte om kvinnor som skriker på dem”

Summary: Efter en hyllad dokumentär om Ingmar Bergman, som sänds på SVT i jul, är regissören och journalisten Jane Magnusson nu klar med en film om humorduon Hasseåtage. Hennes dragning till döda kulturmän skyller hon på sin pappa.

När Ingmar Bergmans 85-årsdag närmar sig får den genom tiderna mest prisade svenske regissören, som sedan länge dragit sig undan världen, ett brev skickat till sin Fåröadress. ”Nu kommer jag med mina 14 konstsimmare och uppträder i din pool för att hylla dig på din födelsedag!” meddelas däri. Läs mer: Jane Magnussons dokumentär prisas Brevet är undertecknat av lagets tränare, kulturjournalisten Jane Magnusson. I försändelsen finns även en vhs-kassett där Sveriges första manliga konstsimlag visar upp sina konster, formationer döpta efter Bergmanfilmer som ”Scener ur ett äktenskap” och ”Det sjunde inseglet”. 48 timmar efter att hon lagt paketet på lådan ringer Jane Magnussons mobil. Hon har precis lämnat SVT-huset på Gärdet, där hon arbetar på kulturmagasinet ”Kobra”. Skärmen visar ett telefonnummer från Fårö. ”Fuck, nu ringer Bergman”, far det genom hennes huvud innan hon svarar. – Det första Bergman sade var ”Inte under några omständigheter kommer ni hit. Jag har en stor arg hund!” Han var väldigt hotfull. Men han var nog lite ensam också, för det slutade med att vi pratade rätt länge. Jag fick tillfälle att tacka honom för hans filmer, som jag tycker så mycket om. ”Hö hö, jaså, dom har du sett”. Samtalet pågick under promenaden längs Strandvägen och fram till varuhuset NK på Hamngatan. – Där känner jag att jag nästan har fått med mig honom. ”Kan du inte titta på den där vhs:en ändå”, försöker jag, ”du kanske ångrar dig?” Han svarar: ”Bergman ångrar sig aldrig”. Jane Magnusson visar med handen hur en telefonlur dräms ned i klykan: ”Klonk!” Det var enda gången som Jane Magnusson pratade med demonregissören, berättar hon när vi träffas på produktionsbolaget B-Reel Films, med säte i trendigt ombonade lokaler ovanför restaurang Kvarnen på Södermalm i Stockholm. Ändå har hon ägnat flera år åt att vända ut och in på den mytomspunna regissören; hyllat hans konstnärskap, men också tagit ned människan på jorden, inte minst genom den animerade kortfilmen ”Fettknölen”, gjord med serietecknaren Liv Strömquist. I den vaknar en fettknöl på Bergmans kind till liv, blir en symbol för arbetsnarkomanens dåliga samvete över negligerade fruar och barn. För Jane Magnusson började Bergman-manin med att hon och några kollegor upptäckte att ingen brytt sig det minsta om hans efterlämnade vhs-samling. I tv-serien ”Bergmans video” bjöd de in världens regissörselit till videorummet och Fåröhemmet för att prata om arvet efter den berömde svensken, vilket även blev dokumentären ”Trespassing Bergman”. Jane Magnusson Född: 1968 i Mölnlycke. Uppväxt i USA och Sydostasien. Bor i dag i Stockholm. Yrke: Journalist och regissör, anställd på SVT och filmkritiker i DN. Filmer i urval: ”Ebbe the movie – Mannen, myten, affären” (med Karin af Klintberg, 2009), ”Trespassing Bergman” (med Hynek Pallas och Fatima Varhos, 2014), ”Bergman – Ett år, ett liv” (2018), ”Fettknölen” (2018). Bok: ”Esther Williams: Skenbiografin” (2000). Priser: ”Ebbe the movie” belönades med Stora Journalistpriset som Årets berättare 2009, och tilldelades även en Guldbagge för bästa dokumentär 2010. Mottog också Axel Liffner-stipendiet 2013. Aktuell: Fick på lördagskvällen pris för bästa dokumentärfilm, ”Bergman – Ett år, ett liv”, vid Europeiska filmakademins gala i Sevilla. I våras hade Jane Magnussons hyllade dokumentärfilm ”Bergman – Ett år, ett liv” flott premiär i Cannes, för att sedan visas på många håll i världen, och i jul sänder SVT den under namnet ”Bergman – Ett liv i fyra akter”. Läs mer: Jane Magnussons Bergmandokumentär får världspremiär i Cannes Frågan är hur mycket Ingmar Bergman svenskarna tål? Eller Jane Magnusson för den delen? – Jo, jag var trött på Bergman efter ”Trespassing Bergman”. Under slutet av den inspelningen såg jag att ”Smultronstället” och ”Sjunde inseglet” kom ut samma år, och tänkte ”någon borde göra en film om den perioden i hans liv. Men jag orkar fan inte.” När förfrågan om att göra en film till 100-årsjubileet kom tackade Jane Magnusson ändå ja, under förutsättning att hon fick utgå från året 1957. – Det som fick igång mig var egentligen inte Ingmar Bergman utan den sanslösa historien om det året. Filmen berättar en otrolig historia om en självförbrännande konstnär som har magsår och ångest, som nästan stryker med på kuppen, men ändå gör mästerverk efter mästerverk. Under 90-talet, när Jane Magnusson började som kulturjournalist, var Bergman ”den där sura gubben på Dramaten som fick obegränsade resurser att göra film om sina föräldrar”. – Men 1957 är han som en rockstjärna: Han fyller 39, han är jättesnygg, han har basker. Jag ville påminna Sverige om den superstjärnan. Dessutom har Jane Magnusson dragit en lärdom av sina år i tv- och filmbranschen: Det är betydligt lättare att få igenom projekt om döda gubbar än om levande kvinnor. Det är helt enkelt där pengarna finns. Men låt oss nu lämna herr Bergman en stund, och titta in hos familjen Magnusson. Jane Magnusson föds 1968 i Mölnlycke utanför Göteborg, som den yngsta av fem barn. Mamma Margareta är konstnär. Pappa Lars är intresserad av banbrytande svetsningsteknik, och det är hans arbete som gör att barnaskaran får en kosmopolitisk uppväxt. Familjen Magnusson flyttar först till USA, sedan vidare till Hongkong och Singapore. Även i Sydostasien går syskonen på amerikanska skolor, små reservat där helgens matcher i amerikansk fotboll betraktas som veckans höjdpunkt. Tonåriga Jane är cheerleader, riktigt duktig, men något med rollen skaver och hon ger sig i stället hän åt att lära sig konstsim. Havet har alltid haft en stark dragningskraft på Jane Magnusson, och när hon som vuxen flyttar tillbaka till Sverige och blir frilansande kulturjournalist skriver hon romanen ”Esther Williams: Skenbiografin”, om vattnets förföriska inverkan på människan, och om simmaren Esther Williams mystiska försvinnande. Jane Magnusson är den enda av syskonen som sökt sig till kulturområdet, men den konstnärliga mamman, som är över 80 år, är inne på en andra karriär som författare till pangsuccén ”Döstädning: Ingen sorglig historia”. Margareta Magnusson bor numera i samma portuppgång på Södermalm som sin dotter, och lever som hon lär, med tomma förråd. Pappan gick bort 2005, och är anledningen till att Jane Magnusson gjort ännu ett filmprojekt om döda gubbar, om den omhuldade humorduon Hasse och Tage som redan är färdiginspelad. – Min pappa var väldigt höger och jag är extremt vänster, och vi grälade ett helt liv. Den enda gången vi inte grälade var när vi lyssnade på Hasse och Tage, då kunde vi skratta ihjäl oss åt en Lindeman-sketch. Sedan började vi gräla igen. Jag har velat skildra hur Hasse och Tage kunde ena inte bara oss, utan ett helt land i skratt. Har din uppväxt påverkat dig mycket i din yrkesroll? – Näe… kanske att jag pratar bra engelska, jag låter som en surfare från Kalifornien. Den internationella uppväxtmiljön bidrog i alla fall till att Jane Magnusson sökte sig till universitet Brown i Providence, Rhode Island, en period i livet som präglat henne starkt. Det var också där hon först fördjupade sig i Ingmar Bergman. Ett par dagar efter att vi träffas ska hon tillbaka till universitetet för att visa dokumentären om hans superår, vilket hon tycker smäller högre än premiären i Cannes. Ingmar Bergman är onekligen en dörröppnare. Men den person som får Jane Magnussons ögon att lysa, och hennes svar att innehålla ord som ”fantastisk” och ”det roligaste jag gjort” under vår eftermiddag i klipprum, kontorslandskap och designade mötesrum, är ingen demonregissör – utan en 21-årig fotomodell med Downs syndrom. – Maddy är världens modigaste och mest överraskande unga kvinna, och hon har påverkat mig som person så mycket mer än Bergman. Alla i teamet älskar Maddy – vi älskar inte Bergman, säger Jane Magnusson. De kommer ganska ofta, sådana lite krassa konstateranden. Åtföljda av ett medryckande skratt. Den australiensiska modellen Madeline Stuart, Maddy som hon kallas, har brutit ny mark inom modevärlden som den första professionella fotomodellen med Downs syndrom. Sedan hon bjöds in till New York Fashion week har Jane Magnusson och ett dedikerat, ofta ideellt arbetande, team följt Madeleine Stuarts karriär och tillvaro bakom glamourkulisserna. – Den här resan Maddy har gjort… första gången vi träffas är hon jätteblyg och inåtvänd, att sedan få följa hur hon lär sig prata bättre och blir stolt över sig själv… Modellyrket är väl kanske inte något man skulle rekommendera för unga kvinnor. Men för Maddy är det perfekt, förklarar Jane Magnusson. I ett kvavt trångt rum under takåsarna lägger klipparen Kalle Lindberg sista handen vid dokumentären om den ovanliga modellen. – Va? Har du bytt titel! utbrister Jane Magnusson när orden ”I am Maddy” dyker upp på skärmen. Nej, det är för enkelt! Vi tittar på inledningen. Kameran visar hur Maddy, 1,49 centimeter, rör sig otvunget och självklart bland modellerna backstage. Hur hon sitter i ett luxuöst hotellrum och triumfatoriskt bokstaverar ”I… a-m… M-a-d-d-y!” – Okej… säger Jane Magnusson, jag förstår hur du tänker. Magnussons egen arbetstitel är ”Last of a kind”, som syftar på att alltmer avancerad fosterdiagnostik innebär att foster med kromosomavvikelser riskerar att väljas bort. Men diskussionen lär fortsätta: regissör Magnusson tycks öppen för inpass och understryker att teamarbetet är en avgörande faktor till att hon trivs med att göra film. – Inte som när jag jobbade på DN på 90-talet, fan vad folk var elaka där! Man kunde skriva en text och så kom någon kärring och sade ”nu har du gjort bort dig igen”. Fler medarbetare flockas i det lilla klipprummet och några favoritscener spelas upp. Jane berättar animerat om hur omgivningen reagerat på en galamiddag när Madeline Stuart gör entré i feststass. En kvinna med Downs som helt uppenbart är vackrast i rummet. – De fick inte ihop det. Maddy har förändrat världen lite. Vi borde allihopa vara lite mer som henne, och inte så jäkla skitnödiga. Nu är skitnödig inte ett epitet som fäster särskilt väl vid Jane Magnusson. DN:s läsare känner henne som kunnig och rättfram filmkritiker. Hennes syrliga och lite skruvade humor blir än mer påtaglig i hennes Sommar i P1 från år 2000. Där ger hon Magdalena Ribbings etikettsregler en rejäl känga och gör stor affär av att hävda sin rätt att kedjeröka i direktsändning. Jag hade nog blivit lite rädd-impad av den Jane. – Jo, jag fick ofta höra att folk var rädda för mig på den tiden, det får jag inte längre. Men jag hade nog varit rädd för den tjejen också, hon hade bättre självförtroende än vad jag har som tant. Hur kommer det sig? – Ja… Man blir medelålders och lite fet och inte så snygg, får ont i höften. Att göra film om Sveriges genom tiderna mest mytologiserade konstnär tycker Jane Magnusson inte kräver särskilt mycket mod, den oundvikliga kritik som det medför går att leva med. – Men det har varit asbökigt också. Folk vill ju sätta sig på kvinnor som ska göra porträtt på stora män. Hur artar det sig? Jane Magnusson skrattar lite för sig själv. – Det tänker jag inte prata om här. Men du har upplevt motstånd? – Jag har mött motstånd i nästan allt jag gjort. Det har varit ”kvinnor ska inte skriva om det, inte göra så, inte vara roliga.” Men det är ingen big deal. Jag är 50 år, jag är van. Jane Magnussons filmfavoriter Spelfilm: ”Babe – den modiga lilla grisen” (1995) ”Jag koketterar inte, jag älskar den på riktigt.” Dokumentär: ”Town bloody hall” (1979). ”Norman Mailer sitter i en paneldebatt med ett gäng feminister. Den är makalös.” Tv-serie: ”Efter att ha sett Bergmans alla filmer kollar jag på en dålig serie som är underbar, 'Outlander'. Den handlar om en kvinna som gör en tidsresa till 1700-talet och träffar en snygg skotte i kilt.” Bergmanfavoriter: ”Höstsonaten” (1978), ”Persona” (1966) och ”Tystnaden” (1963). När Jane Magnusson får prata om sina passionsprojekt rusar orden fram. När hon ska berätta om sig själv sjunker hon djupare ned i fåtöljen; svaren blir kortare, tankepauserna fler. Musiken från en fredagsafterwork som dragit igång utanför letar sig in i mötesrummet. Så tar hon liksom sats, river av livets väsentligheter plåstersnabbt: – Jag älskar mitt liv och jag älskar att jobba – det är mitt liv. Jag har inte barn, jag har en man som jag älskar mycket, en styvdotter och en massa syskon. Det kan uppfattas som att jag inte har något liv för alla pratar jämt om sina barn och lever genom dem på många sätt, och jag… gör inte det. Sitt beslut att inte skaffa barn kallar hon en ”icke-sak”. Andras ungar är hon förvisso mycket förtjust i, tar trappan i långa språng trots höga kilklackar när hon upptäcker att klipparens son är på besök, och spontangullar med konstnären och filmskaparen Anna Odells bebis i receptionen. Men bortsett från barn, vad händer med människor som försummar allt utom arbetet? Exakt den frågan ställer du i Bergmandokumentären. – Ingmar Bergman hade en familj att försumma och det måste vara fruktansvärt. Det har ju inte jag. Jag är lycklig som får jobba med saker som verkligen intresserar mig dygnet runt. När jag ligger vaken på nätterna är det inte för att jag har ångest utan för att det är roligt att försöka räkna ut hur fasen vi ska göra med någon scen. Inte heller maken, musikern och kompositören Lars Kumlin, behöver känna sig åsidosatt, eftersom det är så behändigt ordnat att han är en av dem som gör musiken till hennes filmer. Hur paret träffades innehåller alla ingredienser till en romantisk komedi. Du hittade alltså din blivande man i bassängen när du började träna ett konstsimlag? – Ja, det är en sportklyscha! Och han var nog den som tyckte sämst om mig i hela laget i början, så jag är själv lite förvånad över att det blev vi två. Tyckte sämst om…? – Det är ju inte alla män som tycker om kvinnor som står och skriker på dem – han tyckte väl att jag var en skrikig kärring från SVT och det var jag ju. Tiden som tränare för Stockholm konstsim herr ledde, givetvis, till fler filmprojekt, bland annat manus till konstsimskomedin ”Allt flyter”. Och hade hon inte fiskat upp sin blivande make i bassängen tror Jane Magnusson att hon varit betydligt olyckligare i dag. – Det är nästan lite fånigt, jag saknar honom när jag går till jobbet. Jag trodde aldrig att jag skulle tycka det var roligt att åldras och bli gammal. Men det är kul att få bli gammal med Lars. Då gör det inte så mycket att man har ont i höften. Okej, men vad har du för demoner då, vad kämpar du med i livet och konsten? – Jag är morgontrött, älskar verkligen att sova samtidigt som jag vet att inget händer då. Och jag har dåligt morgonhumör. Morgontrött? Beskedligare demon är svårt att föreställa sig. Jag kommer att tänka på tuffa Sommarprogram-Janes alternativa etikettsregler, som att dricka gin och tonic, lära sig språk (själv talar hon indonesiska) och att inte äta något som är större än sitt eget huvud. Den listan har några år på nacken, vad är ditt bästa lifehack nuförtiden? – Gör aldrig någonting du inte vill, svarar Jane Magnusson utan att tveka. Lyckas du själv med det? – Jag försöker leva efter det. Då kan folk tycka ”gud vad själviskt, vill du inte vara snäll mot människor?” Men det är ju någonting jag vill, att vara snäll och omtänksam. Men inte självutplånande. Allting går att sammanfatta i det. Läs mer: DN gratulerar Jane Magnusson på 50-årsdagen Läs mer: DN:s filmkritiker väljer årets bästa filmer Läs mer: Jane Magnusson recenserar ”Nyhetsankorna” på Berns 2009


Hanna Fahl: I kontrasten mellan skuld och hopp finns nyckeln till trädens symbolik

Summary: I Melbourne fick stadens alla 70 000 träd egna e-postadresser. Och människor började skriva brev till dem. Träd har något särskilt. De är rotade i det eviga och samtidigt sårbara.

När Melbourne gav alla stadens 70.000 träd egna e-postadresser var tanken att allmänheten skulle kunna rapportera till parkförvaltningen om träden såg ut att må dåligt eller behövde trimmas. I stället började människor skriva brev, faktiska brev, till träden. ABC i Australien har samlat några av dem tillsammans med fotografier av de berörda träden. Vissa ber träden om råd, som vore de orakel. Vissa bor på andra sidan jorden och fantiserar om att någon gång hälsa på. ”Grattis på nationella eukalyptusdagen!”, hälsar någon. Vissa är rena kärleksförklaringar: ”Du är vacker. Ibland sitter eller promenerar jag under dig och blir gladare. Jag älskar hur ljuset ser ut genom dina löv, och hur dina grenar hänger så lågt och brett att det nästan är som om du försöker krama mig.” Andra gränsar, oroande, till det perverterade: ”Babe, jag är ledsen att du är så sjuk. Kan jag klättra i dig en sista gång? Skala av den där barken för mig, baby, det kommer att få dig att må bättre.” Men för all del, som någon som alltid tyckt att Lavskägge är den näst mest attraktiva karaktären i hela ”Sagan om ringen” har jag viss förståelse. Det går naturligtvis att antropomorfisera precis vad som helst, tillskriva en tegelsten eller ett tuggummi mänskliga drag om man så vill, men just träd är ändå något särskilt. Betydelseladdade träd är en stapelvara i mytologier och religioner (från Yggdrasil till äppelträdet i lustgården till banyanträdet Buddha satt under) och fiktioner (från skräckskogar till upplysningssymboler). Kanske för att de har två egenskaper som vi både dras till och fruktar: de är rotade och eviga, kan överleva oss alla, omöjliga att flytta eller rucka. Och samtidigt är de sårbara, bland de tydligaste och mest symboliska offren för mänsklighetens hänsynslösa framfart – skövlade i regnskogar, brinnande eller uttorkade i extremväder, nedhuggna för att göra plats för megastäder. I denna kontrast mellan skuld och hopp finns nyckeln till mycket av trädens symbolik. I skräck och sagor kan träden fungera som naturens hämnare, rotsystem som sträcker sig upp och slingrar sig hotfullt kring ben och drar oss ned i den jord vi borde ha respekterat. Eller så är de visheten, har svaren på de eviga frågorna. Träd i stadsmiljö tycks vara extra älskade av oss, dessa enstaka planterade påminnelser om ett annat liv. Som Melbourne-träden med e-postadresser, almarna i Kungsträdgården i Stockholm. Eller de i våra trädgårdar, som min morfars lärkträd som han stal som liten planta från någon skog och grävde ner på Blomberg, det har en skev topp och kottar som är rosa om våren. Träd i mängd är svårare att riktigt få kontakt med, på det där intima planet. Det är, så att säga, svårt att se träden för all skog. All den svenska skog som brann i somras, de förkolnade ytorna, de är dramatiska och väcker känslor – men inte på det där antropomorfiska sättet, inte som en enda nedhuggen omhuldad tv-ek. Det är nästan som om alla träd inte vore lika mycket träd. Som om vi behandlade vissa träd som de var förmer, trots att de alla består av rot, stam, och krona. Som om vi är alldeles irrationella och osolidariska i vår relation till dem, Som om vi på något sätt lyckades skapa en intern logik kring skrivandet av privata brev till ett enskilt träd, som vore det en nära vän och förtrogen (”Skulle du säga att det är grenarna eller rötterna som är dina fingrar?”), samtidigt som vi, till exempel, skruvar fast en avhuggen julgransstam i en liten fot och dansar livfullt kring den stympade trädkroppen medan den långsamt dör av törst framför våra glöggtindrande ögon. Säg, är det inte märkligt. Läs fler texter av Hanna Fahl, till exempel om att de dåliga julfilmerna är de nya fula jultröjorna.


Efter hårda kritiken – gratisentrén på museer kvar till våren

Summary: Efter justeringar i budgeten får statliga museer tre månader på sig avskaffa den fria entrén. Beslutet innebär samtidigt en minskad satsning på biblioteken. – Vi har lyssnat på berörda personer som basar över de aktuella museerna, skriver Roland Utbult (KD), kulturpolitisk talesperson, till DN.

Uppdatering 14/12-2018: Artikeln har tillfogats ett förtydligande. Flera museichefer kritiserade på torsdagen den M- och KD-budget som tidigare i veckan röstades igenom i riksdagen. Enligt förslaget slopas den fria entrén för vuxna över 19 år på statliga museer. Förändringarna skulle – baserat på ramarna i budgeten – innebära besparingar på 80 miljoner kronor. Budgetperioden tar sin början den 1 januari. ”Tron att man på två veckor skulle kunna anpassa museets program till helt nya förutsättningar är inte bara okunnigt utan ett hån mot allt seriöst kulturellt ledarskap”‚ sa Daniel Birnbaum, överintendent på Moderna museet, i ett uttalande till DN. Men senare under torsdagen meddelade Moderaternas kulturpolitiska talesperson Lotta Finstorp att förslaget redan från början var tänkt att justeras i riksdagens kulturutskott. Hon berättade att museerna kommer ha tre månader på sig att växla om. Subventionerna för fri entré tas i stället bort från den 1 april, det vill säga tre månader efter att budgetperioden inleds. Tidigt på fredagsmorgonen möttes också kulturutskottet för att diskutera budgeten. Man kom då fram till vissa justeringar. Borttagandet av fri entré sker under en övergångsperiod fram till den 1 april och besparingen blir därmed 60 miljoner kronor. – Vi har inte backat från förslaget och inte velat fasa ut avgiften från 1 januari, säger Lotta Finstorp (M) i en kommentar och fortsätter: – Utan man kan från 1 januari fasa ut gratisavgifter. Kulturbudgeten har i dag behandlats i kulturutskottet, tanken har hela tiden varit att detta ska bli genomförbart på ett bra sätt och att museerna får tre månader på sig. För att skapa rum för en övergångsperiod minskar samtidigt den satsning på 25 miljoner kronor som M och KD lagt fram med syfte att stärka bibliotekens arbete att nå ungdomar i socioekonomiska svaga områden. Den satsningen blir nu i stället fem miljoner kronor. – Vi har lyssnat på berörda personer som basar över de aktuella museerna. De har nu våren på sig och budgetmässigt ligger reformen i första kvartalet. Det här grundar sig i Alliansens reformagenda, säger Roland Utbult (KD) i ett skriftligt svar till DN. Vad anser du om att det blir fem miljoner kronor, i stället för 25 miljoner kronor, till bibliotekssatsningen för barn och unga? – Detta är en helt ny satsning för att långsiktigt stärka bibliotekens arbete bland barn och ungdomar i socioekonomiskt svaga områden. Pengar kan sökas till projekt och exempelvis Kulturrådet får en viktig roll att fördela medlen, säger Roland Utbult och fortsätter: – Satsningen blev något mindre första året än det var tänkt från början. Men vi växlar sedan upp med 25 miljoner per år de kommande två åren. Vasiliki Tsouplaki är kulturpolitisk talesperson för Vänsterpartiet som är för att fri entré ska vara kvar. Hon är kritisk mot hur M och KD skött arbetet med den nya kulturbudgeten. – Det är bra att man backar, men beslutet visar hur dåligt genomfört arbetet med budgeten har varit och att man inte tänkt över i förväg vilka konsekvenserna kan bli, säger Vasiliki Tsouplaki. Hon beskriver det samtidigt som ett bekymmer att bibliotekssatsningen blir mindre än förväntad. – Det är så lite pengar att många kommuner inte kommer bry sig om att söka. Det kommer troligen att ta mer tid och resurser i anspråk att ansöka om pengarna än vad man har möjlighet att få ut i pengar, säger hon. Förtydligande 14/12-2018: Museerna får tre månader på sig – från budgetperiodens början den 1 januari – att avskaffa gratisentrén. Modernachefen Daniel Birnbaum: ”Ett hån mot allt seriöst kulturellt ledarskap” Läs mer: Fria museientrén borta med nya budgeten


Författare som vittnade mot Kulturprofilen säger nej till belöning från Akademien: ”Ett försök att tysta”

Summary: Svenska Akademien vill belöna författaren Elise Karlsson med 60.000 kronor. Men Karlsson, som var en av kvinnorna som vittnade om Kulturprofilens övergrepp, vägrar att ta emot pengarna. ”Det är fruktansvärt olämpligt”, säger hon om Akademiens agerande.

Elise Karlsson var en av de kvinnor som delade sin berättelse om kulturprofilen Jean-Claude Arnaults närmanden och övergrepp i DN:s granskning av honom. Arnault har nära kopplingar till Akademien och är gift med ledamoten Katarina Frostenson. När Arnault dömdes för våldtäkt i tingsrätten uttalade sig Karlsson i DN: ”Nu får allt en sorts avslut.” Men nu har hon fått ett brev från Svenska Akademien, signerat den ständige sekreteraren Anders Olsson, om att man ”beslutat tilldela” henne en ”belöning på 60.000 kronor ur Svenska Akademiens egna medel”. ”Det är fruktansvärt olämpligt och för mig ännu ett tecken på hur världsfrånvänd den kvarvarande delen av Akademien har blivit. Alla kan inte tacka nej till pengar, men för mig skulle det vara omöjligt att tacka ja”, skriver Karlsson på Facebook om brevet och fortsätter: ”Svårt att inte tolka som ett försök att tysta. Att köpa lojalitet.” – Jag tycker det blir märkligt för mig att tacka ja till pengarna när jag kritiserat Akademien offentligt och vill kunna fortsätta göra det. Jag förstår inte tanken bakom att ge mig pengarna, säger Karlsson till DN. Läs även: 18 kvinnor: Kulturprofil har utsatt oss för övergrepp I brevet, som Karlsson publicerat på sociala medier, står det inget om att pengarna är ur ett stipendium, en fond eller på något sätt är ett pris för en litterär prestation. – Nej, det står bara ”belöning”, helt enkelt. Som jag förstår det ska mitt namn då läsas upp på Akademiens högtidssammankomst i december. Det känns symboliskt och för mig något som är värt mer än 60.000 kronor – det kan inte mätas i pengar eftersom det ger ett slags legitimitet till deras verksamhet. Känns det som ett slags skadestånd snarare än belöning för litterär prestation? – Personligen tycker jag att mitt författarskap är värt att belönas, men om det varit för det hade det kanske varit för 1–2 år sedan, så det kanske inte är skälet för att pengarna kommer just nu. Vad skulle krävas av Akademien för att återfå din respekt? – Ett första steg om man vill belöna kvinnor som talat ut i offentligheten vore att utesluta Horace Engdahl, som fortsätter vara en förkämpe för Arnault i offentligheten och förmodligen även inne i Svenska Akademien. I ett mejl till DN skriver ständige sekreteraren Anders Olsson om belöningen: – Svenska Akademien delar ut stipendier och priser efter litterär förtjänst, men det står naturligtvis var och en fritt att avstå från belöningen.


Dagens skiva: Håkan Hellström balanserar mellan maffigt och pompöst

Summary: När Håkan Hellström nu försöker hitta ett sätt att skapa musik som inte är tänkt för ett fullsatt Ullevi kan han ändå inte låta bli att bygga upp grandiosa crescendon hela tiden, nu med symfoniorkester.

Går man Nordhemsgatan i Göteborg så tar man sig från färjeterminalen nere vid vattnet, över stadens rummelcentrum på de fyra Långgatorna, genom stadsdelarna Masthugget och Olivedal, hela vägen upp till Naturhistoriska Museet och, ett stenkast därifrån, indiepop-Sveriges mest mytomspunna stenbumling. En promenad från Stena Line till Shoreline, således, en stroll down memory lane som en medelålders Håkan Hellström tar i den bästa låten på hans åttonde album och ser unga människor göra det han själv gjorde för hundra år sedan. Eller om det var i går. Fast Hellström hävdar – så klart – att gatan i själva verket leder rakt in i himlen. Det är också dit någonstans musiken på hans åttonde album hela tiden siktar. ”Illusioner” är ett album som vill vara så storslaget att portarna till ovan där ska slås upp på vid gavel och änglarna ska applådera. Varje låt byggs upp mot grandiosa crescendon som oblygt ropar ”Elvis Costello, lille vän, gulligt att du en gång gjorde ett helt album med en stråkkvartett, jag synar dig och höjer med Göteborgs Symfoniker”. Hellström och Björn Olsson (som har en hand med i det mesta här) har snuddat vid uttrycket tidigare, en låt som ”Vid protesfabrikens stängsel” är bara ett exempel, men har aldrig gjort det lika konsekvent eller pampigt som på ”Illusioner”. Om föregångarna ”Det kommer aldrig vara över för mig” och, framför allt, ”Du gamla, du fria” ibland verkade skrivna, arrangerade och producerade med just ett fullsatt Ullevi i tankarna, är det här tydligt ett album som förmodligen inte är tänkt att spelas live över huvud taget. Om Hellström nu inte planerar att släpa en hel symfoniorkester land och rike runt. Jag vet inte om Hellströms självpåtagna turnépaus skulle resultera i mer experimenterande i studion, en möjlighet att hitta andra vägar fram än att köra ett jublande rocktåg hela vägen in i kaklet, men det är där någonstans han hamnar. Utan att man för den skull är helt övertygad om att det faktiskt är rätt väg. Som sobert statement efter förra sommarens New Orleans-estetiskt inramade och glädjerusiga extra-allt-och-lite-till-arenarockföreställningar har ”Illusioner” tveklöst en poäng. Det går att nå fram till de stora känslorna på andra sätt än genom maffiga refränger, Stax-blås och soulkörer. Så här skirt och ljust har Hellströms bräckliga röst – och texter om kärlek där man håller i varandra som ”två boxare i sista ronden” – aldrig ramats in tidigare. Samtidigt blir det här experimentet (jag tror nog ändå det är så man får kategorisera ”Illusioner”) också en svår balansgång mellan det symfoniskt maffiga och direkt pompösa. Kanske är det bara ovana vid att höra honom så här, men det är långtifrån alltid som Håkan Hellström tjänar på att vara uppbackad av halva Västsveriges samlade pukor och trumpeter. Bästa spår: ”Nordhemsgatan leder rakt in i himlen” Läs fler musikrecensioner av Mattias Dahlström, till exempel om Avantgardets obevekligt hårda rockpoesi.


Fredrik Strage: De nya satanisterna har blivit gränslöst mesiga

Summary: Alla vi som kanske inte dyrkar Lucifer, men uppskattar ett mörker äldre än döden, borde bekämpa Satanistiska samfundet. Deras tolkning av mytologin är tafatt.

Har ni debatterat klart Lucia? Bra, då kan vi i stället debattera Lucifer. Förra veckan publicerade tidningen ETC en miljöpolitisk ledare med rubriken ”När ska den mänskliga demonen besinna sig?” – intill en teckning av en hornprydd och bockfotad demonbebis som mumsar i sig planeten. Bilden av tecknaren Emanu kritiserades genast av Satanistiska samfundet som ansåg att den var ”problematisk”. Organisationen oroar sig för att ETC ska ”spä på stigmatiseringen av satanister genom att dra trötta paralleller mellan ondska och satanism”. ”Vad i helvete?” tänkte många ockult intresserade som läste inlägget på Satanistiska samfundets Facebooksida. Satan är ju ond. Det är väl hela grejen? Ungefär som att Gud är god och Tomten tjock. Satanistiska samfundet är dock en svensk underavdelning till Satanic Temple, en internationell organisation som inte tror på djävulen utan bekämpar vidskeplighet. De använder Satan som ett redskap för att kritisera förtryck. Uppdelningen mellan ont och gott anser man vara ålderdomlig. Satanic Temple fick mycket uppmärksamhet när de avtäckte en staty av getdemonen Baphomet och ännu mer när de stämde Netflix för att i tv-serien ”Chilling adventures of Sabrina” ha kopierat monumentet. Ledaren Lucien Greaves ansåg att Netflix demoniserade djävulen: ”Som satanister måste vi göra allt för att motverka slarviga och skadliga representationer.” Den mer anrika Church of Satan, som grundades av Anton LaVey 1966, arbetar på ett liknande vis på Twitter. Om någon skriver att Donald Trump står i förbund med Satan replikerar de: ”Nej, han är presbyterian. Blanda inte in oss i det här.” Anton LaVey dyrkade inte heller Satan bokstavligt, utan predikade ateism och en individualistisk ”gör vad du vill”-filosofi. Den nya rörelsen har dock övergett LaVeys nietzscheanskt färgade elitism. Satanistiska samfundet vill i stället ”underlätta social och politisk aktivism” samt ”uppmuntra ödmjukhet och empati”. Vissa äldre satanister gillar inte den utvecklingen. Och de som verkligen dyrkar Satan är förfärade. Den senare gruppen, som brukar kalla sig kaosgnosticister, betraktar djävulen som en brusande energi och tror att det före skapelsen fanns ett heligt kaos dit allt levande fortfarande strävar. ”Ett mörker äldre än döden”, som det svenska black metal-bandet Watain en gång uttryckte det. Satanistiska samfundets reaktion på bilden i ETC tyder på att de som, något nedlåtande, brukar kallas SJW (Social Justice Warriors) är på väg att kidnappa satanismen från de som, något nedlåtande, brukar beskrivas som JVVF (Jag Vill Vara Farlig). Genom att använda ordet ”problematisk”, och sociologiska uttryck som ”out group homogenity bias”, framstår Satanistiska samfundet som lättkränkta pk-snöflingor. ”Vi vill bara förtydliga att vi inte på något sätt är kränkta”, skriver de. ”Vi erbjuder bara ett kompletterande perspektiv.” Den resonliga tonen gör de gamla satanisterna vansinniga. ”Satanism som inte är ond är töntig”, invänder någon. ”Jävla fegisar”, skriver en annan. ”Satanister med en ullig dyblöt offerkofta.” I stället för att kasta en förbannelse över ETC:s tecknare Emanu meddelar Satanistiska samfundet att de bett om ursäkt för att ha ”sårat honom”. Det verkar inte finnas några gränser för deras mesighet. Alla vi som kanske inte dyrkar Lucifer, men uppskattar ett mörker äldre än döden, borde bekämpa Satanistiska samfundets tafatta tolkning av mytologin. Förhoppningsvis kan vi få dem att bli lite mer diaboliska. ”Stånga oss! Sparka oss! Gör nånting!” ska vi ropa, likt matadoren i ”Tjuren Ferdinand”, men vi kommer nog bara att bli erbjudna ett kompletterande perspektiv. Läs fler krönikor av Fredrik Strage, till exempel om hur ”South park”-demonen fick honom att skämmas för sin klimatarrogans.


Dagens skiva: Atomic gör frijazz av Messiaen och Beach Boys

Summary: För första gången gör den svensknorska supergruppen Atomic covers i stället för egna låtar, men syntesen av amerikansk frijazz och europeisk impro är densamma.

Svensknorska Atomic har hunnit få hela arton år på nacken. Sedan Paal Nilssen-Love lämnade gruppen 2014 spelar Hans Hulbækmo trummor; i övrigt är det samma uppställning, med svenska Fredrik Ljungkvist och Magnus Broo på saxofoner och trumpet. För första gången applicerar nu denna veritabla supergrupp sin tunga syntes av amerikansk frijazz och europeisk impro på en serie covers i stället för egna låtar. De spelar musik av bland andra Olivier Messiaen, Carla Bley, Jan Garbarek och – som antytt i skivtiteln – Beach Boys. En häftig blandning, som på samma gång återknyter till gruppens många ingångar till sin originalmusik. ”Pet variations” behöver tid att lyssnas in, men ger mångfaldigt igen med sin idérikedom vad gäller både improvisationer och kompositorisk bearbetning. ”Pet variations” Atomic Jazz Bästa spår: ”Louange à l’éternité de Jésus” (Odin/Border) Betyg: 4  Läs fler musikrecensioner av Johannes Cornell, till exempel om hur Oddjob är minst lika svängiga och påhittiga när de gör zoologisk porträttjazz för barn.


Johan Croneman: De aktuella filmerna om nazismens brott som ingen bör missa

Summary: Det finns mycket att se för den som vill lära sig något nytt om den tyska nazismens ondska. Och de efterföljande rättegångarna. Värst och bäst är Michael Prazans film ”Einsatzgruppen” (Netflix).

Den tyska filmen ”En labyrint av lögner” från 2015 var en nyttig påminnelse om tyskarnas kollektiva glömska kring några av andra världskrigets allra värsta brott mot mänskligheten. De så kallade Auschwitzrättegångarna i Frankfurt mellan 1963 och 1968 (de delades upp i tre olika processer) väckte mycket olika reaktioner. Stora delar av den tyska befolkningen visade sitt relativa ointresse, när de inte var rent fientligt inställda – ”ska vi verkligen börja rota i allt det där igen?” På SVT/Play UR visar man nu den utmärkta fransk-brittiska dokumentären ”Auschwitzrättegången i Frankfurt”. Hårt arbetande och dedikerade åklagare jobbade stenhårt i åratal, inte sällan stötte de på aktivt motstånd från det nya tyska etablissemanget (som till viss del bestod av det gamla nazityska etablissemanget). Delar av förvaltningen, rättsväsendet och polisväsendet kom snabbt att i det nya Västtyskland bestå av före detta partianslutna nazister, som hade bytt fot i farten. Och fått nya jobb: ”Vi såg inga direkta mord på några judar och oliktänkande, och lydde ju i alla fall bara order…” Börja med spelfilmen ”En labyrint av lögner” (finns på SF Anytime), sedan ser du ”Auschwitzrättegången i Frankfurt”. Vill du sedan se det bästa som gjorts i genren så ge dig i kast med Netflixserien ”Einsatzgruppen: The nazi death squads”. Fransmannen Michael Prazans serie är den mest ambitiösa, mest kallhamrade genomgång av det tyska utrotningskrig som fälttåget mot Ryssland faktiskt var. Filmaren Prazan lämnar ingen sten orörd, han berättar om alla de fyra olika dödspatrullerna. De nazistiska höjdarna Himmler och Heydrich hade ofta satsat på att ge akademiker och humanister de mest råbrutala uppgifterna. Man ville ha folk som förstod svårigheterna – och soldaterna. De rekryterades med hjälp av extrapengar, extra ledighet och stora mängder tilldelning av alkohol. Att ägna dagarna åt att sitta vid en kulspruta och meja ner judar, kommunister, motståndsmän, sabotörer, krigsfångar krävde mycket starka psyken. Sammanbrotten var många. Orkade man inte, pallade man inte dödandet, så slapp man. Många frivilliga gjorde jobbet i åratal, och de gjorde det effektivt och mycket förtjänstfullt. Alla högre befäl förstod vilket helvete det var, detta massmördande, men det var nödvändigt, och efterföljande generationer skulle tacka dem, det var deras absoluta övertygelse. Väldigt många av dessa, kanske världshistoriens värsta förbrytare och massmördare, kom aldrig att ställas inför rätta. De åkte hem, byggde upp sitt land med benäget stöd – och bestämde sig för att glömma. Michael Prazans Netflixfilm i fyra delar är en sådan käftsmäll att man inte vet hur man någonsin ska kunna resa sig igen. Det är ingen studie i ondska, det är ondskan i dess renaste form. Särskilt överjävligt blir det när den tyska Einsatzgruppe A anländer till de baltiska staterna, Estland, Lettland och Litauen, och upptäcker att jobbet redan har skötts alldeles utmärkt av lokalbefolkningen. De släpar ut sina judiska grannar på gatan och klubbar helt sonika ihjäl dem, de dammsuger judiska och kommunistiska kvarter, hela stadsdelar, hela byar, och pryglar dem oftast till döds. Tyskarna står hänförda, förvånade och tittar på. Det är dessutom väldokumenterat på bild eftersom så många tyska soldater filmar händelserna. Ester och letter och litauer har oerhörda mängder blod på sina händer från den här tiden – deras kollektiva minne är förmodligen ett av världens sämsta alla kategorier. Jag tillhör dem som med isblå skräck ser mycket obehagliga tendenser till att vi ännu än gång närmar oss civilisationens avgrunder. Historien kan vara det enda som kan rädda oss. Ge den en chans i jul. Den också. Läs fler texter av Johan Croneman, till exempel om SVT:s serie om uteliggare.


Nisse: På spaning efter de spel som flytt

Summary: Kåseri. Om Stockholm trots allt skulle få ett nytt OS kunde jag nog vara lite vagt för det.

Man behöver kanske inte gå längre än till sig själv och jag har faktiskt – trots mitt minimala idrottsintresse – varit OS-turist. Med egna ögon har jag sett OS-byn i München och häpnat över att det var här det hände. En del av bostadshusen var dessutom rätt fina. Inte för att jag åkte dit för att titta på just det. Jag hälsade på en kompis som bodde i staden och han skulle gå på konsert, så jag hängde på. Det var U2:s ”Zoo TV”-turné 1992, två veckor innan den nådde Sverige, och det gick att köpa biljett utanför utan att bli skinnad. Och visst var den en upplevelse, men mer minns jag förbandet Fatima Mansions som jag hade pratat upp inför min kompis och som sen inte levererade vad jag hade lovat. Den taggen fäste hårdare. Allra mest fastnade dock OS-byn, som vi passerade på vår väg till Olympiahallen där konserten ägde rum, varvid min värd pekade och berättade så att jag kände historiens vingar flaxa. Sen var jag där några år senare och såg en turnépremiär med The Rolling Stones. Det var innan Keith Richards trillade ur ett träd, när han fortfarande var motorn i bandet. När jag har hört dem på senare år är det ofta den spelningen jag har jämfört med. Den gången passade jag på att åka ut till området lite tidigare, så att jag kunde knata omkring och OS-turista på riktigt. I kanske en halvtimme, längre tog det inte. Och utan att lägga ut några pengar på något. Om Stockholm trots allt skulle få ett nytt OS kunde jag nog vara lite vagt för det, av just denna anledning. Det är lite coolt att ha haft det, roligt att ha anläggningar kvar att visa upp. Och Stockholms stadion är ju en OS-arena, byggd till Stockholmsspelen 1912, den skäms få stockholmare för i dag. Argumentet att evenemanget sätter staden på kartan känns mer kortsiktigt, om inte rent förljuget. OS-turismen till gamla sportorter lär ändå vara rätt liten och till skillnad från, säg Lillehammer, är det knappast en prestigevinst för en stad av Stockholms kaliber om det första en slumpvis vald världsmedborgare en gång i framtiden skulle förknippa Sveriges huvudstad med vore ett gammalt OS. Vad som däremot krävs för att sätta en ort på kartan är väl åtminstone att evenemanget äger rum där. Ett vinter-OS i Stockholm som de facto går i Dalarna, Jämtland och Lettland riskerar att bli mer skrattretande än imponerande.


Birgitta Rubin: Rädda Marina Abramovic – och det livsviktiga vattnet

Summary: I söndags gästade Marina Abramovic Stockholm och Nobel week dialogue, med en performance kopplad till klimatkrisen. Konststjärnan har skapat en ny app, där deltagarnas miljöengagemang avgör ödet för hennes avatar.

”Andas in, andas ut. Andas in, andas ut... Låt nu tungan fuktas och ta en liten klunk vatten. Försiktigt. Medvetet.” Konststjärnan Marina Abramovics uppenbarelse på Nobel week dialogue i Stockholm och seminariet ”Water matters” i söndags, påminde om en väckelsepräst i en yogagurus skepnad. Men ingen vettig människa kan längre bortse från klimatkrisens hot om översvämningar och i förlängningen av det livsnödvändiga dricksvattnet. På jätteskärmar bakom Abramovic kalvade glaciärer och smältande snömassor vräkte ner i polarhaven. Just höjda vattennivåer som en följd av den globala uppvärmningen är ämnet för hennes nya gratisapp ”Rising” (i regi av Acute art), som mäter deltagarnas dagliga ansträngningar att spara på naturresurser och värna miljön. Slarvar du så riskerar Abramovics naturtrogna avatar... att dö. Drunkna i en vattentank. Andas in, andas ut och ta nu en medveten klunk vatten. Läs mer: Marina Abramovic lär svenskarna dricka vatten Performance och ny app Konstnären Marina Abramovic deltog i ”Water matters” på Nobel week dialogue den 9 december i Stockholm, tillsammans med en rad Nobelpristagare och vattenexperter. Länk här Acute art, med säte i London, samarbetar med konstnärer som Abramovic, Olafur Eliasson och Jeff Koons med att tillgängliggöra deras arbeten digitalt, i appar och VR-verk. Här blir Moderna museets avgående överintendent Daniel Birnbaum chef efter årsskiftet. Info på acuteart.com Appen Rising är gratis och finns på App store och Google play. Länk här


Belgien vill åter göra upp med sitt koloniala förflutna

Summary: Bryssel. I Belgien är den brutala koloniala historien fortfarande kontroversiell. När landets Afrikamuseum – som en gång startade som ett mänskligt zoo – nyöppnar uteblir kungen från invigningen.

En liten vit pojke klappar ett litet svart barn på kinden. Bilden är från världsutställningen i Bryssel 1958. Kongos naturrikedomar var en viktig del av utställningen, men där fanns också en ”tropisk trädgård” där kongolesiska män, kvinnor och barn kunde beskådas bakom bambustängsel. Vissa besökare kastade in bananer åt dem, noterade en journalist på plats. Belgiens ståtliga Afrikamuseum, i Tervuren strax utanför Bryssel, började också som ett mänskligt zoo. Sommaren 1897 importerade kung Leopold II 267 kongoleser som ställdes ut vid hans palats. Över en miljon belgare kom dit. Det stora intresset ledde till att kungen omvandlade sitt slott till en museibyggnad som senare byggdes ut för att visa upp Kongos natur, kultur och rikedomar. Generationer av belgare har bekantat sig med Kongo och andra delar av Centralafrika genom museet. De har fått lära sig att Belgien utvecklade Kongo och förde med sig civilisationen. Leopold II, som dog 1909 och vars styre mördade miljoner kongoleser, övervakade länge utställningen från sin piedestal i brons i museets vackra rotunda. Genom åren har man försökt uppmärksamma de mörka delarna av landets koloniala förflutna. Men det är först nu, nästan 120 år senare och efter en fem år lång renovering, som museiledningen helt försökt skifta perspektiv. – Våra ordinarie samlingar, som var från 1950-talet och före Kongos frigörelse, hade inte förändrats, konstaterar Guido Gryseels, chef för Afrikamuseet. Han framhåller att man tar en tydlig ställning mot kolonialism. – Kolonialism är ett auktoritärt styrelseskick som bygger på militär ockupation, rasism och exploatering av ett land, säger han. Kung Leopolds staty står sedan länge i källaren. Och de föremål som visar svarta som vildar, har flyttats till sidorum och fått förklarande texter. I stället ska Centralafrikas frigörelse och moderna historia uppmärksammas mer i interaktiva utställningar som ständigt uppdateras. Allt detta har dock inte hunnit bli klart till invigningen. Men det finns belgare som anser att landets koloniala historia svartmålas för mycket i denna nyordning. – Attityderna håller på att förändras, men de borde gå fortare. Som museum är vi bara ett instrument. Viktigaste instrumentet är utbildning. Vi försöker påverka att kolonialhistoria åter införs som ämne i skola så att barn förstår vår inblandning i Kongo, säger Guido Gryseels. Andra vill gå mer konkret fram. De är emot att massmördaren Leopold II fortfarande hyllas offentligt genom statyer och namn på gator överallt i Belgien. Tanken från början var att nuvarande kung Philippe skulle inviga museet, men det har lett till protester. I stället kommer premiärminister Charles Michel att göra det. Fransk-kongolesiska kulturjournalisten Ayoka Mensah har varit rådgivare till museet under omgörningen. Hon har förståelse för att kungen inte kommer. – Det finns flera förklaringar, men främst är det nog att aktivister hotat med protester. Jag vet inte heller om kungahuset är redo för museets nya inriktning, säger hon. Hon tycker ändå att det är bättre att kung Philippe dyker upp senare, när utställningen är helt klar. Ayoka Mensah är kritisk till att museet genom namnvalet Afrika utger sig för att vara något mer än vad det är: Belgiens relation med en del av kontinenten. – Men viktigast är att ansatsen finns där. Det är bra med en progressiv chef, för det finns belgare som inte alls vill ha den här förändringen. Många är konservativa och har sina fördomar, säger hon. Att ändra dessa medborgares syn på Belgiens kollektiva historia ser hon som en process av olika möten. – Museet är en del av den processen, säger hon. Intressant är att Afrikamuseets nyöppning kommer i samma veva som Bryssels första borgmästare med kongolesiska rötter, Pierre Kompany, valts. Dessutom fick frihetskämpen Patrice Lumumba i somras en plats i Bryssel uppkallad efter sig. Patrice Lumumba, det fria Kongos första ledare, mördades 35 år gammal och belgiska staten var medskyldig. – Att allt detta händer nu är ett utslag av att civilsamhället och afrikanska aktivister mobiliserat sig. Senaste sju åtta åren har de arbetat mer målmedvetet och väljs nu in i lokala församlingar. De hörs mer än tidigare och mångfalden syns mer i Belgien, säger Ayoka Mensah. Philip Buyck som driver Lumumba library, en bokhandel specialiserad på Kongo, arbetar för ett Patrice Lumumba-torg i Kongopräglade stadsdelen Metongé. Han är tveksam till om Afrikamuseet kan bryta med sitt eget förflutna. – Det ägs ju av belgiska staten, konstaterar han. Likt många andra vita belgare har Philip Buyck släktingar som arbetat i Kongo. I hans fall en farfarsfar som tog upp skatt på gummi. – Det är rikedomarna från Kongo som ligger bakom många av de storslagna byggnader som finns i Bryssel och som bidragit till att staden i dag blivit ett europeiskt centrum, säger han. Läs mer: Mordhoten tvingar Denis Mukwege att bo på sjukhuset Läs mer: Läckta FN-dokument visar att säkerhetstjänsten i Kongo-Kinshasa ligger bakom mordet på Zaida Catalán  Afrikamuseet Ligger i Tervuren, cirka tio kilometer öster om Bryssel. Nyöppningen sker på söndag den 9 december. Renoveringen har kostat 66,5 miljoner euro (cirka 680 miljoner kronor) till största delen finansierat med offentliga medel. Är numera 11.000 kvadratmeter stort. Museet är även centrum för forskare runt om i världen specialiserade på Centralafrika.  Leopold II (1835–1909) och Kongo Kung Leopold hade fristaten Kongo som sin personliga egendom fram till sin död, då den donerades till belgiska staten. Landet har enorma naturrikedomar, som mineraler och gummi, som bland annat finansierade Leopolds storslagna byggprojekt i Belgien. Hans styre var extremt hänsynslöst. Miljoner dog av tvångsarbete, svält eller blev avrättade. 1960 blev landet självständigt. Första premiärministern Patrice Lumumba mördades i januari 1961 av politiska motståndare med stöd av Belgien. Belgien bad 2002 officiellt om ursäkt för sin inblandning i mordet. I det som numera heter Kongo-Kinshasa (Demokratiska republiken Kongo) har invånarna både under kolonialtiden och efter självständigheten plågats av fattigdom under korrumperade härskare och brutala miliser. Landet har cirka 81 miljoner invånare. President Joseph Kabila styr sedan 2001. Den 23 december i år är det val.


Stämning mot Fleetwood Mac har nått lösning

Summary: I höstas lämnade Lindsey Buckingham in en stämningsansökan mot sitt tidigare band Fleetwood Mac. Nu har parterna nått en överenskommelse.

Det har stormat kring Fleetwood Mac under året. Den tidigare gitarristen Lindsey Buckingham, som med vissa uppehåll har varit med i bandet sedan 70-talet, tvingades plötsligt hoppa av gruppen. I höstas lämnade han därför in en stämningsansökan mot Fleetwood Mac, där han hävdade att han på grund av en utebliven turné beräknades förlora miljonbelopp i inkomst. Läs mer: Lindsey Buckingham lämnar Fleetwood Mac Nu verkar historien har fått en lösning. I en intervju med CBS News tar 69-årige Buckingham bladet från munnen och berättar att han och bandet har nått en överenskommelse. – Jag är tillräckligt nöjd med den. Jag gör inte det här för att vrida om kniven på något sätt, säger han, utan att återge några detaljer. Enligt egna uppgifter berodde gitarristens sorti från bandet på en komplicerad relation med sångerskan – tillika hans tidigare flickvän och duopartner – Stevie Nicks. Trots att Buckingham tvingades bort från bandet stänger han fortfarande inte några dörrar till en återförening, även om han själv gissar han att tiden med Fleetwood Mac är över. I stället planerar han att turnera med sitt solomaterial. – Jag är inte någon som nödvändigtvis tycker om att se bakåt. Jag tycker om att se framåt.


Ludwig Göransson och Ghost blir Grammy-nominerade

Först en Golden Globe-nominering – nu flera vinstchanser på den amerikanska Grammygalan. Den svenske låtskrivaren Ludwig Göransson har en riktigt bra vecka. När Grammynomineringarna presenterades under fredagseftermiddagen stod det klart att Göransson kan vinna fyra priser. Han är nominerad i kategorin årets skiva för Childish Gambinos ”This is America” – som också är nominerad i kategorin årets låt. Childish Gambino, eller Donald Glover som han egentligen heter, och Ludwig Göransson har samarbetat i tio år. Vi har jobbat på länge och det är kul att uppnå det här tillsammans, har Ludwig Göransson tidigare sagt till TT. Göransson kan också komma att prisas för ytterligare en Childish Gambino-låt, ”Feels like summer”, som är nominerad i kategorin bästa r'n'b-låt. Dessutom kan han kamma hem priset för bästa filmmusik för sitt arbete med musiken till superhjältefilmen ”Black Panther”. Jag blir bara glad och stolt över att projektet får sådan här typ av uppskattning. Den här filmen har haft en sådant otroligt inflytande inte bara i USA utan även i Europa och Asien, sade Göransson till TT om filmmusiken häromdagen när det stod klart att han Golden Globe-nominerats. Ludwig Göransson har tidigare nominerats till flera Grammys, men har då fått lämna galan lottlös. Även det svenska hårdrocksbandet Ghost nomineras i två kategorier – deras ”Prequelle” har chans att utses till årets rockalbum. Dessutom är låten "Rats" nominerad i kategorin årets rocklåt. Bandet har tidigare prisats på Grammygalan, 2016 utsågs deras ”Cirice” till årets metallåt. Grammygalan arrangeras i Los Angeles den 10 februari. Kendrick Lamar har flest vinstchanser, åtta stycken, tätt följd av Drake, som har sju nomineringar. Läs mer: Golden Globe-nominering till svenske Ludwig Göransson


Fredrik Strage: ”South park”-demonen fick mig att skämmas över hur jag skämtade bort klimathotet

Summary: I många år tog jag inte klimatfrågan på allvar. Jag skrattade gott åt ”South Park” 2006 när Al Gore dök upp i ett avsnitt och varnade för den påhittade figuren Manbearpig. Bestens comeback fick mig att skämmas.

I augusti 2004 hoppades DN:s osignerade spalt Åsiktsmaskinen att den globala uppvärmningen skulle göra vädret bättre: ”Vad som behövs är en folkrörelse för speedad växthuseffekt. Om alla i Stockholmsområdet tomgångskör sina bilar, bussar och motorgräsklippare nonstop i ett par veckor, och använder väldigt mycket ozondödande deodorant och hårsprej, kanske vi kan fixa skapligt väder inför kräftskivorna.” Det var nästan lika ansvarslöst av DN att publicera den texten som det var av mig att skriva den. I många år tog jag inte klimatfrågan på allvar. Jag skrattade gott åt ”South Park”-avsnittet från 2006 där Al Gore dyker upp och varnar för Manbearpig, en varelse som är ”hälften man, hälften björn, hälften gris” (och har hittats på av den före detta presidentkandidaten för att han ska framstå som en hjälte). Ibland hånade jag bekanta som engagerade sig för miljön. En gång när min vän Metal-Christoffer visade sin källsortering kallade jag honom ”hippie”. ”Det är viktigt att sortera sopor”, sa Metal-Christoffer. ”Plast som slängs direkt i soporna bränns och ger upphov till växthusgaser som...” ”VÄNTA!” utbrast jag med disneyprinsessig röst och höjde ett hyssjande finger. ”Jag tror att jag hör något. OH, JA! Det är blomsterbarnen! The flower children! De vill att vi ska lyssna på dem. De är här för att lära oss att ta hand om planeten!” 2006 skrev jag en idiotisk krönika där jag varnade för att ”det hysteriska tonläget i årets miljörörelse kommer att leda till en backlash”. I somras insåg jag, med skammens rodnad (eller rättare sagt dess svett) på kinderna, att tonläget inte ens varit i närheten av tillräckligt hysteriskt. Jag bestämde mig för att göra något, vad som helst för att döva mitt dåliga samvete, så jag började sent omsider att plocka bort plasten ur soporna. ”Jag går ut med plasten”, säger jag numera ett par gånger i veckan till min familj – ungefär som andra säger att de går ut med hunden. Sedan går jag till återvinningsstationen med min påse och när jag tömmer den tänker jag att just den här återvunna mjölkkapsylen, tandkrämstuben eller tuschpennan förmodligen har ringa betydelse för mänsklighetens fortlevnad. Men jag ger inte upp. Inte ens när en vän skickar en bild från en nätbokhandel där min krönikesamling ”242” plötsligt hamnat intill new age-författaren Paulo Coelhos ”Hippie”. Jag är inte ensam om att skämmas över min tidigare skepsis. Manbearpig gjorde nyligen comeback i ”South Park” och den här gången är monstret inget fantasifoster utan en best som tuggar i sig halva stan. Trots att blodet sprutar i kaskader tvivlar många på Manbearpigs existens. ”Alla har en agenda. Alla utnyttjar rädslan för Manbearpig för sina egna syften”, säger en man till sin hustru. ”Du måste tänka själv, älskling. Och om Manbearpig existerar... vad ska vi göra åt det? Kineserna kommer bara att fortsätta AAARGHH (han blir uppäten)”. I stället för att stoppa monstret arrangerar man ett ”När ska jag börja oroa mig?”-seminarium där en deltagare slår fast att de inte ”ska slösa någon mer tid på att underskatta betydelsen av att börja fundera på att bry oss”. Det visar sig att Manbearpig är en demon som den äldre generationen slutit ett faustiskt avtal med i utbyte mot sportbilar och glass. Konsumtionssamhällets arvsynd har sällan illustrerats bättre. Nu gör jag bot genom att gå ut med plasten. Och jag försöker undvika att shoppa något annat än begagnade böcker och vinyler. Det bästa med att vara miljömedveten är att jag inte behöver ha dåligt samvete om jag bränner flera tusen på en skivbörs. Läs fler krönikor av Fredrik Strage, till exempel om att känna igen sig i sin mormors tårar.


Akademien bryter tystnaden efter domen mot Kulturprofilen

Summary: Efter domen mot Kulturprofilen bryter Svenska Akademiens ständige sekreterare Anders Olsson tystnaden och säger att Akademien har ett ansvar. – Ett ansvar också för hur vi har skött den här relationen till Forum och Jean-Claude Arnault genom åren, säger han till SVT.

I måndags skärpte hovrätten domen mot Jean-Claude Arnault och då kom också pressen på att Svenska Akademien skulle komma med ett uttalande. Nu bryter Svenska Akademiens ständige sekreterare Anders Olsson tystnaden i en intervju med SVT. Olsson säger att Akademien har ett ansvar för den maktställning som Arnault byggde upp genom åren. – Vi måste tänka på brottsoffret och målsäganden, den situation som offret har försatts i och på den roll som Svenska Akademien har haft för att bygga upp Jean-Claude Arnaults position och hans legitimitet på Forum, säger Anders Olsson till SVT. Han säger också att Akademien inte har varit tillräckliga vaksamma och uppmärksamma på hur Arnault utnyttjat sin makt. Ett annat ämne som togs upp under intervjun var ledamoten Horace Engdahl, som beskrivit vittnesmålen mot Arnault som byskvaller och sagt man inte skulle lyssna på de 18 kvinnornas vittnesmål i Dagens Nyheter. – Det anser jag vara att gå alldeles för långt – vi måste lyssna på dem. De bildar också ett mönster som är väldigt tydligt och övertygande, så det kan vi inte ifrågasätta. Jag tycker att det är en skyldighet att känna med offren så långt vi kan, säger Anders Olsson till nyhetskanalen. Läs mer: Hela historien om året som skakade Svenska Akademien 18 kvinnor: Kulturprofil har utsatt oss för övergrepp Horace Engdahl försvarar sin vän igen: Brottet är mycket egendomligt


Golden Globe-nominering till svenske Ludwig Göransson

Summary: Svenska musikproducenten Ludwig Göransson är nominerad till en Golden Globe för musiken till ”Black Panther”. Och Glenn Close nomineras för huvudrollen i Björn Runges film ”The wife”.

Ludwig Göransson är en av Sveriges mest framgångsrika musikproducenter – men trots det lite av en doldis. Han har bland annat skrivit musik till Donald Glovers projekt Childish Gambino – som superhitten ”This is America” – och Grammynominerats flera gånger. Nu är han också Golden Globe-nominerad för musiken till storfilmen ”Black Panther”. Läs mer: Svensken som ligger bakom Childish Gambinos monsterhit En annan nominering med svenskkoppling går till Glenn Close, som spelar huvudrollen i svenska Björn Runges film ”The wife”. Runge säger till TT att han är mycket glad över Glenn Close nominering, och hyllar henne som skådespelare: – Hon har en sådan erfarenhet och har varit med väldigt länge, samtidigt är hon väldigt generös. Vi hade en inspelning som var oerhört fokuserad och konstruktiv, säger han till TT. Filmrecension: ”The wife” gestaltar ett könskrig i Nobelprisets skugga Ingen svensk film lyckades ta sig in bland nomineringarna till bästa icke-engelskspråkiga film. Flest nomineringar – sex stycken – gick till filmen ”Vice” om Dick Cheneys tid som vicepresident i USA. Fem nomineringar fick ”The favourite”, ”Green book” och ”A star is born”. Golden Globe-galan är en av de stora amerikanska filmprisgalorna och prisutdelningen äger rum den 6 januari 2019 med Sandra Oh och Andy Samberg som programledare. Golden Globe-nomineringarna i urval Bästa dramafilm: ”A star is born”, ”Black Panther”, ”BlacKkKlansman”, ”Bohemian rhapsody”, ”If Beal Street could talk” Bästa musikal eller komedi: ”Crazy rich Asians”, ”The favourite”‚ Green book”, ”Mary Poppins returns”, ”Vice” Bästa filmregissör: Adam McKay – “Vice”, Alfonso Cuarón – “Roma”, Bradley Cooper – “A star is born”, Peter Farrelly – “Green book”, Spike Lee, “BlacKkKlansman” Bästa kvinnliga skådespelare i dramafilm: Glenn Close – ”The wife”, Lady Gaga – ”A star is born”, Melissa McCarthy – ”Can you ever forgive me?”, Nicole Kidman – ”Destroyer”, Rosamund Pike – “A private war” Bästa kvinnliga skådespelare i musikal eller komedi: Constance Wu – ”Crazy rich asians”, Charlize Theron – ”Tully”, Elsie Fisher – ”Eighth grade”, Emily Blunt – ”Mary Poppins returns”, Olivia Colman – ”The favourite” Bästa manliga skådespelare i dramafilm: Bradley Cooper – ”A star is born”, John David Washington – “BlacKkKlansman”, Lucas Hedges – ”Boy erased”, Rami Malek – ”Bohemian rhapsody”, Willem Dafoe – ”At eternity’s gate” Bästa manliga skådespelare i musikal eller komedi: Christian Bale – ”Vice”, John C Reilly – ”Stan & Ollie”, Lin-Manuel Miranda – ”Mary Poppins returns”, Robert Redford – ”The old man & the gun”, Viggo Mortensen – ”Green book” Bästa filmmusik: Alexandre Desplat – ”Isle of dogs”, Ludwig Göransson – ”Black panther”, Marco Beltrami – “A quiet place”, Justin Hurwitz – ”First man”, Marc Shaiman – ”Mary Poppins returns”


Helsingfors nya bibliotek är ett ode för det öppna samhället

Summary: HELSINGFORS. På många håll i världen nedrustas biblioteken. Men finländarna älskar sina bibliotek och går åt motsatt håll. I Helsingfors öppnar på onsdag ett storslaget nybyggt huvudbibliotek.

Det doftar av rengöringsmedel och furu i den enorma entréhallen till Helsingfors nya centrumbibliotek Ode (på finska Oodi). Nu återstår fortfarande att fästa en del av träpanelen på de böljande ytterväggarna och fylla klart bokhyllorna. På onsdag öppnar biblioteket för allmänheten, lagom till Finlands självständighetsdag den 6 december. Längs golvet på biblioteket rör sig små vagnar som ser ut ungefär som gräsklipparrobotar. De kryssar smidigt förbi gruppen av italienska och brittiska journalister som är här för att skriva om bygget. Brittiska The Guardian publicerade redan i våras en stor artikel om Finlands kärlek till bibliotek, och nu är designmagasinet Wallpaper här. Robotarna ska föra böcker från lagret upp till övre våningen. Personalen lastar på böckerna men robotarna själva opererar hissen. När en bekant till mig såg bilderna från biblioteket jämförde hon interiören med dödsstjärnan i ”Stjärnornas krig”. Det ligger kanske något i det – men arkitekturen är också mycket finländsk. Den vågformade exteriören tycks flörta med Alvar Aaltos Finlandiahus mitt emot. Tölöviken är ett av stans viktigaste grönområden och speciellt på sommaren kommer området att synas från alla håll inne i biblioteket. – Här finns mycket öppet utrymme som är flexibelt och kan formas efter behov. Den första våningen är ett slags öppet torg, medan den andra våningen innehåller verkstäder och arbetsbord, och den tredje är en mötesplats som nästan är som ett picknickställe, säger Antti Nousjoki, en av arkitekterna bakom biblioteket. Sammanlagt 544 förslag deltog i den internationella tävlingen som utlystes för sex år sedan. Sex anonyma bidrag valdes till finalen, men att vinnaren var en finländsk byrå är en ren slump, menar Helsingfors stads kulturchef Tommi Laitio. – Arkitekterna hade förstått uppdraget så bra att det inte ens valdes någon tvåa, säger han. Andra nymodigheter är laserprintrar för allmänheten, ett kök där besökare kan värma mat, biograf, studioutrymmen för musiker och datorer för klippning av film, och två spelrum. Själva bokbeståndet består av 100.000 böcker. Dessutom finns det symaskiner som vem som helst får använda. – När demokratiska värden är hotade från alla håll är det speciellt viktigt att visa att det finns ställen som är till för alla. Varje person, oavsett om det är ett barn eller en nyanländ flykting, kan få ett bibliotekskort, säger Tommi Laitio. Enligt honom är bibliotek särskilt uppskattade i Helsingfors. Centrumbiblioteket har mött så gott som noll motstånd i offentligheten. – Idén bakom bibliotek är ju väldigt radikal och enkel. Alla ska ha fri tillgång till kunskap, till kultur och till en vacker, anständig miljö. Vi älskar bibliotek i Finland. Näst efter vatten är biblioteket den offentliga tjänst som Helsingforsbor uppskattar mest, säger han. Staden betonar gärna att det nya biblioteket är ett demokratiprojekt. Från bibliotekets övre våning syns riksdagshuset på andra sidan Mannerheimvägen, och framför biblioteket växer ett öppet torg fram, planerat för framtida manifestationer eller stadsjippon. Stadens biträdande borgmästare Nasima Razmyar säger att det är unikt att Helsingfors nu satsar så stort på ett bibliotek. – På många håll i världen händer det motsatta. Jag var nyligen på en konferens i San Francisco där många beklagade att det skars ner på biblioteken i deras hemstäder. Samtidigt förändras bibliotekens funktion också. Det kommer ny teknik. Biblioteken är inte längre ställen där man endast inhämtar kunskap, de är också ställen där man kan skapa själv, säger hon. Razmyar kom till Finland som åttaåring, som flykting från Afghanistan, och har ett väldigt personligt förhållande till bibliotek. – Det var mycket jag inte förstod när jag var åtta år och kom till Finland, så närbiblioteket i stadsdelen Kottby blev oerhört viktigt för mig. Jag hade inga egna cd-skivor, och jag förstod nästan inte att det var möjligt att jag fick låna hem dem. När jag fick mitt första bibliotekskort var det som att äga halva världen, säger hon. I Helsingfors blir biblioteken allt viktigare för den växande andelen utlandsfödda. – Man kan läsa tidningar på 80 språk på biblioteken. Det finns inget ställe i världen som är så öppet, med en så låg tröskel, för en så stor del av befolkningen, säger hon. Helsingfors centrumbibliotek i siffror Biblioteket har kostat 100 miljoner euro, drygt en miljard kronor. Av det står Helsingfors stad för 70 procent, medan staten står för 30 procent. Biblioteket är 10.000 kvadratmeter stort. Här finns 100.000 böcker. Man räknar med 10.000 besökare per dag. Finländare lånar upp till 68 miljoner böcker per år på bibliotek. Små robotar på hjul forslar böcker mellan våningarna i Helsingfors nya stadsbibliotek Ode. På tisdagen öppnar miljardsatsningen som ska bli ett vardagsrum för 10.000 personer per dag.


Bokrecension: En ny generation röster från förorten

Summary: Diktarkollektivet Revolution Poetry ger ut sin första diktsamling, och ståuppkomikern Melody Farshin sin första ungdomsbok. Det är verk som inte nöjer sig med att ta förorten till finrummen.

UNGDOMSBOK OCH DIKTSAMLING Melody Farshin: ”Mizeria” Bonnier Carlsen Revolution Poetry: ”Revolution Poetry” Illustration: Maria Fröhlich och Steffi Aluoch Bonnier Carlsen ”Låt inte mina ord bli minnen/Jag ber dig/Låt dom bli minor/Som exploderar uppåt/Som barn/Glada och höga.” Orden är från dikten ”Tanken” av S.T.I.C.S. POETS och sammanfattar tankarna bakom kollektivet Revolution Poetrys första tryckta diktsamling med samma namn. Revolution Poetry är en plattform för spoken word-lyrik skapad av Nachla ”Libre” Vargas Alaed, Aladin Bewar Zakholi och ”Lilla” Namo Marouf i Husby 2009. Sedan dess har diktarkollektivet verkligen exploderat uppåt. Målet att få ta plats med sin konst i de rum där man marginaliserats eller hållits utanför har uppnåtts. De har uppträtt på parkteatrar, Unga Klara och Dramaten, ett etablerat förlag har gett ut samlingen. 29 poeter medverkar i antologin. Många av dikterna stannar kvar, särskilt dem jag hört live tidigare: Rojda Sekersöz ”Fiskbensfläta”, Max Milicianos ”Betongstäder”, Meron Mangashas ”Mellan rum”, Nefatli Milfuegos ”Dom som vet dom vet”, Imam Talabanis ”Tillfälligt”, jag skulle kunna nämna fler. Varje dikt är ackompanjerad av ett författarporträtt av Maria Fröhlich eller Steffi Aluoch. Serieskaparen Fröhlich porträttlika blyertsteckningar är tyvärr lite tråkiga, traditionella och utan nerv, särskilt med tanke på vad hon gjort tidigare. Konstnären Aluochs graffitifärgglada porträtt är däremot fantastiska, vissa lyckas till och med tillföra en extra dimension åt dikten. Melody Farshin har, likt medlemmarna i Revolution Poetry, en stark kärlek till estradpoesi och har varit konferencier på den populära tävlingen ”Ortens bästa poet” två år i rad. Hon har varit verksam som ståuppkomiker sedan 2008 och debuterar nu som ungdomsboksförfattare med ”Mizeria”. Också hon vill skriva om och för miljonprogrammets marginaliserade ungdomar. Romanen handlar om tvillingarna Aicha och Ali, om kärlekssorg, dödsskjutningar och relationen till föräldrarna. Den är fylld av förortsslang och består av korta dialogdrivna kapitel, berättade från olika gestalters perspektiv; Aichas eller Alis, bästa vännens, mammans och pappans. Det är ett snyggt och smart grepp. Farshin undviker skickligt de klichéer hon annars hade kunnat fastna i. Berättelsen är ömsom hysteriskt rolig, ömsom gripande och sorglig. Tillsammans står ”Mizeria” och ”Revolution Poetry” för en ny generation förortsskildringar. Båda verken lyckas undvika det stereotypa genom att använda sig av ett kollektivt uttryck. Miljonprogrammets höghusförorter har varit en vanlig miljö i svensk ungdomslitteratur sedan 1970-talet. Då skrev man om arbetarklassungdom som hängde utanför tunnelbanestationen, drack mellanöl, slog pensionärer på käften och sniffade thinner. Böckerna framstår i dag som exempel på det som Revolution Poetry och Farshin kritiserar. De som ges rätten att berätta om orten är inte desamma som bor där. Sedan dess har miljonprogrammet rasifierats och bilden av orten nyanserats. I skönlitteratur från millennieskiftet 2000 och framåt går det att spåra en tydlig trend av verk som ifrågasätter massmediernas klichébilder. ”Revolution Poetry” och ”Mizeria” är två läsvärda bidrag till en genre som inte nöjer sig med att ta förorten till finrummen. De slänger in minor. Minor som frågar: Vad är fint? Vad är förort? Vad är kultur? Läs mer: DN gratulerar Melody Farshin


Språkkrönika: Black Friday får många att se rött

Summary: SPRÅKKRÖNIKA. Långt ifrån alla är förtjusta i reklam på engelska. Hela 45 procent av svenskarna uppger att de är negativa till engelskspråkig reklam i svenska medier.

Många svenskar passade förra fredagen på att fynda under Black Friday. Och åtskilliga fortsatte köpfesten i måndags under Cyber Monday. De senaste åren har dessa shoppinghögtider slagit igenom i Sverige. Att de så snabbt etablerat sig som startskott för julhandeln säger inte bara något om förkärleken för att importera amerikanska traditioner. Med dessa traditioner kommer också en hel del engelska. Inom handeln är det många som använder engelska i sin marknadsföring. Det rör sig om allt från butiken på hörnet som annonserar om mid-season sale till företag som Oatly, den svenska tillverkaren av havreprodukter som även på hemmaplan använder enbart engelska i sin reklam. På tetrorna med havredryck skriver företaget ironiskt att produkten är ett resultat av the terrible Swedish weather. Uppenbarligen finns det något i marknadsföringen som fungerar. Oatly väntas i år omsätta över 1 miljard kronor. I samband med att företagets produkter nyligen lanserats i USA och Storbritannien är det många som lovordat reklamens fyndighet. Men i Sverige finns det åtminstone vissa som stör sig på Oatlys val av engelska. Att det finns en viss irritation är ingen överraskning. Långt ifrån alla är förtjusta i reklam på engelska. Tvärtom. Hela 45 procent av svenskarna uppger att de är negativa till engelskspråkig reklam i svenska medier. Bara 11 procent gör tummen upp för reklam på engelska. Övriga svarar att de varken är positivt eller negativt inställda till engelska som reklamspråk. Mest positiva är unga vuxna som bor i Stockholmsområdet. Det framgår i en undersökning utförd av Novus på uppdrag av intresseorganisationen Sveriges annonsörer. Men frågan är om de negativa attityderna påverkar köpbesluten. Det brukar sägas att konsumenter röstar med plånboken. Och med tanke på engelskans utbredning i reklamen verkar annonsörerna inte ha uppfattningen att språkvalet skulle hämma försäljningen. Kanske är det helt enkelt lättare att svälja irritationen över sale och Black Friday bara känslan av att ha gjort en bra affär finns där. Anders Svensson är chefredaktör på Språktidningen. anders@spraktidningen.se 1 fråga om språket Sladdbarn syftar på den som är sist Jag har flera frågor om sladdbarn. Som jag har förstått det finns olika åsikter om hur mycket yngre än övriga syskon ett barn ska vara för att räknas som ett sladdbarn. Minst sex, sju år yngre än det yngsta storasyskonet verkar vara en vanlig uppfattning. Men hur är det i de här tre fallen? Säger man sladdbarn även när barnen inte har båda föräldrarna gemensamt? Till exempel om en man får två barn med två års mellanrum när han är 27 respektive 29, men får ett tredje barn med en ny partner när han är 40. Säger man sladdbarn när det är lika stor åldersskillnad mellan det yngsta och det mellersta barnet som mellan det äldsta och det mellersta? Är i så fall både barn två och tre sladdbarn, eller finns det inget sladdbarn alls, eftersom inget av syskonen är betydligt yngre? Säger man sladdbarn även när familjen bara har två barn? Marina Svar: Det finns ingen allmänt överenskommen och exakt definition av sladdbarn och hur lång tid det måste gå mellan syskon för att det yngre ska kallas för sladdbarn. Detta är ju ingen term utan en vardaglig benämning. Ordet är känt i skriven svenska sedan 1938, och i Svensk ordbok utgiven av Svenska Akademien definieras sladdbarn som ”barn som fötts långt efter sina äldre syskon”. I första hand rör det sig alltså om ett barn som har flera äldre syskon. Detta tycks alltså gälla oavsett vilka föräldrarna är, men bör rimligen betraktas utifrån syskonens och deras föräldrars perspektiv. I ditt exempel skulle alltså det nyfödda barnet vara ett sladdbarn för pappan, men inte för den nya partnern (som jag förutsätter inte hade barn sedan tidigare). Om det är många år mellan flera barn i en familj kan alla betraktas som sladdbarn. Ett barn som föds till exempel åtta år efter de första barnen är ett sladdbarn, och ett barn som föds ytterligare till exempel åtta år därpå är också ett sladdbarn. Jag vet dock inte om det äldre sladdbarnet fortfarande brukar benämnas som sladdbarn efter att ha fått ett yngre syskon. Ordet syftar ursprungligen på det barn som kommer sist, ”på sladden”, vilket talar emot detta, men det hindrar inte att ordets användning förskjuts i bruket. Gabriella Sandström Veckans språkfrågor publiceras i samarbete med Språktidningen och Språkrådet. Vill du också ha svar på en språkfråga? Ring: Språkrådet 0200-295555, måndag, onsdag, fredag 10–12. Eller mejla: sprakfragor@sprakradet.se


Hovrätten dömer Kulturprofilen till två och ett halvt års fängelse

Summary: Hovrätten dömer kulturprofilen Jean-Claude Arnault till två och ett halvt års fängelse för två våldtäkter. Rätten är enig. – I dag har rättvisa segrat, säger målsägandebiträdet Elisabeth Massi Fritz i ett uttalande. ”Det är bra att domen har kommit i dag och att offret för övergreppen har fått upprättelse”, skriver Svenska Akademiens ständige sekreterare till TT.

Jean-Claude Arnault dömdes i september i tingsrätten till två års fängelse för våldtäkt, begången mot en kvinna i Stockholm för sju år sedan. Han, som hela tiden nekat till anklagelserna, överklagade och menade att domen skulle hävas. Domen överklagades också av åklagare och den målsägande kvinnan. De ansåg att Arnault skulle dömas på ytterligare en åtalspunkt, en annan våldtäkt mot samma kvinna. Det övergreppet ägde rum i december 2011 och han åtalades för att ha våldtagit kvinnan när hon sov. Hovrätten dömer nu Arnault också på den åtalspunkten. Påföljden blir därmed längre: två och ett halvt års fängelse, samtidigt som skadeståndet till kvinnan höjs till 215.000 kronor. Rätten anser att det är ställt utom rimligt tvivel att Arnault gjort sig skyldig till våldtäkt även vid det andra tillfället. Anklagelserna mot Arnault framkom först i en granskning av DN:s Matilda Gustavsson, publicerad förra året. Mannen har länge haft nära band till Svenska Akademien och granskningen blev starten på de händelser som skapade en djup kris inom institutionen. Men den ständige sekreteraren Anders Olsson menar att brotten inte har någon koppling till deras verksamhet. ”Svenska Akademien tar naturligtvis avstånd från alla typer av sexuella övergrepp, även om de brott som ligger till grund för hovrättens dom inte har någon koppling till vår verksamhet”, skriver han i ett uttalande på måndagskvällen. ”Men det är bra att domen har kommit i dag och att offret för övergreppen har fått upprättelse. Det visar sig att det lönar sig att anmäla brott av detta slag. Vi har fullt förtroende för det svenska rättsväsendet.” Lars Dirke, hovrättslagman och rättens ordförande i målet, säger till DN: – Det avgörande är målsägandens berättelse. Det är själva grunden. Den räcker inte ensam för fällande dom, det måste finnas stödbevisning också, men om det finns tillräckligt bra stödbevisning kan man lägga målsägandens berättelse till grund för dom. Vad har ni gjort för att undvika att påverkas av medierapporteringen i den här frågan? – Vi har försökt att hantera det här precis som vilket annat våldtäktsmål som helst. Vi tar del av hela utredningen i målet, och det finns mycket i berättelsen som inte framkommer i media. Vi bedömer vad som har hänt natten mellan 5 och 6 oktober 2011 och natten mellan 2 och 3 december 2011. Vi vill veta i detalj vad som har hänt då, inte allt runt omkring, säger Lars Dirke. Efter att domen fallit tog kvinnans målsägandebiträde Elisabeth Massi Fritz emot medierna på sitt kontor. – I dag har rättvisan segrat. Min klient är oerhört tacksam och väldigt lättad. Den här domen är viktig, inte bara för min klient – jag är övertygad om att det är många kvinnor som fajtas för mänskliga rättigheter som i dag känner upprättelse. På frågan om vad domen betyder för liknande fall svarar Elisabeth Massi Fritz: – Att kvinnor ska sluta känna skuld och skam. Tystnadskulturen måste bort, fokus ska ligga på förövaren och inte offret. Det behöver inte vara för sent för en fällande dom, även om brottet är gammalt. Och offer ska inte vara rädda för att förövaren är en offentlig person – alla behandlas faktiskt lika inför lagen, och det tycker jag att den här domen visar. Målet har varit mycket uppmärksammat i media, men Elisabeth Massi Fritz tror inte att det påverkat rättens bedömning. – Polisen, tingsrätten och hovrätten behandlar förstås bevisningen. De kan inte hålla på och påverkas av media eller någon metoorörelse. Till förhandlingarna i hovrätten, som ägde rum mellan den 12 och 14 november, kallades två nya vittnen för att vittna till Arnaults försvar, däribland hans hustru akademiledamoten Katarina Frostenson. Förutom de nya vittnena åberopade försvaret också bevisuppgifter i form av bland annat utdrag från en skönlitterär bok och information om tunnelbanetrafiken. Syftet var att så tvivel om trovärdigheten i kvinnans berättelse. Jean-Claude Arnault har befunnit sig i häkte sedan förhandlingarna i tingsrätten avslutades i slutet av september. Enligt hovrätten ska han förbli häktad fram till dess att domen vinner laga kraft. DN har sökt försvarsadvokaten Björn Hurtig. Han uppger för SVT Nyheter att domen ska överklagas till Högsta domstolen. – Min klient är bestört på allvar. Han är förvånad, uppriven och ledsen. Han hävdar fortsatt sin oskuld. Efter att ha deltagit i den här processen är jag beredd att tro honom faktiskt, säger Hurtig. Hans förhoppning är att högsta domstolen ska skicka tillbaka målet till hovrätten om ny bevisning framkommit. – Vad som har hänt under det här arbetet är att jag har pratat med en massa människor som säger att de har en annan syn på saken, men att de vågar inte träda fram för att det är ett sådant extremt tryck på det här målet. Nu ska jag försöka få de här människorna att träda fram, säger Hurtig till SVT Nyheter. Kammaråklagare Christina Voigt, som har lett utredningen överraskas inte över beskedet att domen ska överklagas. – De har varit på hugget men Högsta domstolen tar bara upp prejudicerande fall, sådana fall där Högsta domstolens bedömning har betydelse i framtiden, och jag ser inte att det skulle vara aktuellt i det här ärendet, säger hon till DN. Varför? – Min uppfattning är att det inte finns några sådana rättsfrågor som har någon betydelse för rättspraxis. Vad gäller rena bevisfrågor så tar Högsta domstolen nästintill aldrig upp det. Stefan Lisinski: Försvaret vill så tvivel om kvinnans trovärdighet Läs mer: 18 kvinnor anklagar Kulturprofilen för sexuella trakasserier och övergrepp Läs mer: Kulturprofilen förblir häktad efter hovrättsförhandlingar Målet Jean-Claude Arnault har anklagats för två våldtäkter mot en kvinna i Stockholm år 2011. Han dömdes i tingsrätten på den första åtalspunkten, för att med våld ha tvingat kvinnan att utföra oralsex. Han friades för en del under samma åtalspunkt, där han anklagats för en vaginal våldtäkt. Han friades också på åtalspunkt två, där han åtalats för att vid ett senare tillfälle ha våldtagit kvinnan när hon sov. Hovrätten ändrade dock bedömningen och menade mannen också ska dömas på den andra åtalspunkten. Åklagaren yrkade på tre års fängelse. Hovrätten dömer Arnault till två och ett halvt års fängelse.