Det möjligas spel

Summary: Äntligen finns Italo Calvinos förtrollande bok ”De sammanflätade ödenas slott” i en ny spänstig översättning. Verket från 60-talet inger en känsla av öppenhet, som om den vore laddad med framtid.

Italo Calvino ”De sammanflätade ödenas slott” (Il Castello dei destini incrociati) Övers. Ervin Rosenberg Modernista Se här, ytterligare en blixt från 1960-talet. Från detta årtionde ropar svensk och europeisk kultur numera in det ena numret efter det andra för att vitalisera sig. Italo Calvinos ”De sammanflätade ödenas slott” från 1969 är ett av paradnumren. Berättelsen har inte funnits på svenska förut men föreligger nu i Ervin Rosenbergs spänstiga översättning. Jag vet inte varför vi fått vänta så länge. Boken är lika förtrollande som Calvinos andra mästerverk. Den klargör också något av kärnan i hans estetik. Här syns hans fascination för folksagornas gränslösa töjbarhet. Här märks hans vurm för medeltidens allegoriska gestalter, i synnerhet narren, riddaren och eremiten som återkommer i flera av hans romaner. Och här framtonar hans teoretiska sinne, lika knivskarpt som lekfullt, när det förvandlar den litterära texten till en byggsats bestående av en uppsättning figurer, händelser och miljöer med vilkas hjälp läsaren kan sätta ihop vilken berättelse hon vill. Den som efter läsningen av Calvinos karnevaliska text återvänder till nutiden undgår inte intrycket att dagens litteratur är gammal och grå. Upplever vi en kulturell höst? Saknar dagens litterära klimat kraft att alstra nya berättelser? Klart är att många författare och förläggare slagit på autopiloten: de rullar fram längs deckar- och thrillergenrens uppkörda linjer. Forskningsresor i fiktionens universum av det slag som Calvino erbjuder ter sig i dag otänkbart djärva. Men detta förklarar i sin tur varför mer ambitiösa författare lockas av sextiotalets experimentella estetik. I västerländsk kultur ter sig framtiden numera antingen som en tom upprepning av nuläget, låt vara att det blir alltmer utslitet och skadat, eller också som en katastrof, orsakad av terrorn eller miljöförstöringen. Den som söker framtiden måste paradoxalt nog gå bakåt, till en period då människor hade förmåga att föreställa sig en sådan. Därför ska man inte se intresset för 1960-talets estetiska experiment som nostalgi. Det handlar om en återgång, men en återgång till traditioner som förblev oprövade därför att de sämre alternativen segrade. Calvinos böcker är rika på sådana möjligheter. ”Det är till himmelen du måste fara”, befaller berättaren i ”De sammanflätade ödenas slott” – ”upp till Månens bleka fält, där ett oändligt förrådsrum förvarar i glasflaskor uppställda på rad de historier som människorna inte lever, de tankar som knackar en gång på medvetandets tröskel och går förlorade för alltid, det möjligas partiklar som utmönstrats ur kombinationernas spel, de lösningar som man skulle kunna komma till men aldrig kommer till …” Så kan man också sammanfatta denna bok, ja, kanske hela Calvinos författarskap – som en ivrig inventering av ”det möjligas partiklar”, av glömda alternativ och övervuxna vägar, av viljor och röster som försvunnit när verkligheten lagt sin asfalt på det som en gång varit äng. I ”De sammanflätade ödenas slott” sitter vi till bords i en medeltida borg inne i skogen. Där samlas allsköns vägfarare, höga som låga, som överraskats av natten. När gästerna ätit kvällsvard lägger värden fram en tarotkortlek på bordet. Varje gäst lägger upp en rad med kort och berättar med hjälp av kortens figurer hur livet kom att bli som det blev. En av dem börjar till exempel med att lägga ut Pagen i Svärd följt av Ässet i Mynt: det betyder att han en gång vann ära som soldat, innan han genom ett arv eller en gåva blev stormrik. Tredje kortet är Fyran i Bägare. Han söp alltså upp hela förmögenheten med sina tre kumpaner – eller lurades han av dem? Så följer Åttan i Stavar, tecknad som en skog av raka träd: mannen flydde ut i vildmarken och mötte där en vacker kvinna – ty nästa kort är Drottning i Bägare – som i sin pokal förvarade den eviga ungdomens dryck. Ja, så radas tarotkorten upp i lodräta och vågräta rader. Den enes historia korsar den andres, och den tredje berättar sin historia genom att läsa den förstes kort i omvänd ordning. När till sist hela leken är utlagd har bordet blivit ett korsord i bilder. Beroende på om man läser korten från höger eller vänster, nedifrån eller uppifrån, visar det sig rymma inte bara alla gästernas livshistorier utan också de stora myterna om Faust, Parsifal, Hamlet, Oidipus och den rasande Roland. I Calvinos bok möter vi romanförfattaren som carddealer. Ur tarotlekens sjuttiotvå kort drar han fram hela den europeiska litteraturhistorien. ”Jag insåg att tarotkorten var en maskin för att konstruera berättelser”, skriver han i bokens efterord. ”Jag frestades av den djävulska idén att frambesvärja alla de historier som kunde rymmas i en tarotlek.” I ett utmärkt förord nämner Ulf Eriksson ett par föregångare till Calvinos berättelse, Julio Cortázars roman ”Hoppa hage” och spanjoren Max Aubs ”Juego de cartas”, kortspel. Eriksson tecknar också bakgrundsmiljön. Calvino tillbringade en del av sextiotalet i Paris. Det var surrealismens stad, besatt av tanken på slumpvis uppdykande samband. Det var även strukturalismens stad, där forskare och författare med gemensam kraft sökte efter den grundstruktur eller universella narratologi ur vilken alla myter och berättelser kunde alstras fram som ur tarotlekens sjuttiotvå kort. I dag när datorerna är kapabla att ur en begränsad uppsättning berättelsemoduler alstra väldiga romaner (alla är lika oläsbara) är dessa idéer om berättelsemaskinen nog inte lika lockande. Även Calvinos berättare inser till sist att det ligger något sterilt i företaget. När ”patiensen” gått ut ligger alla mänsklighetens berättelser ordnade i prydliga bildsekvenser. ”Så har jag då satt allting på plats. Åtminstone på papperet. Inom mig själv förblir allt som det var.” Likafullt inger ”De sammanflätade ödenas slott” en förhäxande känsla av öppenhet, som vore boken laddad med framtid. Hur kan det komma sig, när den är fastbunden i kortspelets förutsägbara rutin? Det finns en narr i leken. Varje spelkort, liksom varje avsnitt i en berättelse, är inte bara en länk i berättelsens kedja. Kortet föreställer också sin egen värld, fylld av fängslande detaljer. Varje kort är därför en punkt där alternativa händelseförlopp kan kroka i och ta sin början. Varje kort blir en dörr där narren helt sonika kan tr äda ut ur sin berättelse och på så vis undvika det öde som rullas ut framför honom. I stället träder han in i en annan saga, fast nu i en ny roll – som Magikern eller Måttfullheten eller som Kung i Stavar. Stefan Jonsson stefan.jonsson@dn.se


32 nya spel släpps till Virtual Console

Summary: Nintendo fortsätter att släppa spel till Virtual Console. 32 nya titlar blir nedladdningsbara till Wii under årets första kvartal.

Nintendos onlineportal för nedladdningsbara spel till Wii, Virtual Console, har blivit en succé. Speloteket växer stadigt och eftersom det finns ett stort utbud att utgå ifrån, läggs nya spel hela tiden till. Under årets första kvartal släpps hela 32 nya spel. Mest noterbara bland dem är "Super Mario world" och "Legend of Zelda: Ocarina of time". Det sista har kallats ett av världens genom tiderna bästa spel. Några andra spel som släpps är bland andra "Street fighter II: World warrior", "Super probotector", "Mario kart 64", "Streets of rage", "Bonanza bros, "Comix zone" och "Bio-hazard battle".


Svenskar sände Hitlers radio

Summary: Med radions hjälp kunde Nazityskland föra fram sin propaganda i svenskarnas vardagsrum. Niclas Sennerteg har skildrat Königsbergsradion och svenskarna som lånade ut sina röster till den. BÖCKER

Niclas Sennerteg ” Tyskland talar. Hitlers svenska radiostation” Historiska media Ingen vet hur många svenskar som den 20 november 1939 fick för sig att ställa in sin radio på 291 meter på mellanvågsbandet. Den som till äventyrs gjorde det kunde, för första gången, höra en ljus, ung röst som harklade sig och sade: ”Hallå Norden, här talar Tyskland!” Den som lånade sin stämma till Nazitysklands nystartade propagandasändningar på svenska var den då drygt tjugoårige Thorolf Hillblad, svensk studerande i Berlin, medlem av det svenska nazistpartiet SSS och senare frivillig på östfronten. Sverige hade fått sin egen Lord Haw-Haw, som var öknamnet på den mest kände radioförrädaren under kriget, William Joyce, vars dryga radioröst många engelsmän med äckelfascination lyssnade till kriget ut. Hillblad och hans kolleger nådde dock aldrig samma notoriska status som denne. Själv kom Hillblad ihop sig med radiochefen Eichert och lämnade 1941 radiosändningarna för Waffen-SS. Men han var bara en av många märkliga existenser som passerade revy framför radiomikrofonen innan stationen packade ihop i samband med tyskarnas kapitulation i Norge i maj 1945. Då hade man flyttat sig undan slutstriden och sände från en mobil station utanför Oslo. Om ”Königsbergsradion” , som den också kallades, har Nicklas Sennerteg skrivit en bitvis skrämmande, bitvis nästan galghumoristisk skildring, ”Tyskland talar: Hitlers svenska radiostation” . Sennerteg verkar ha grävt i alla arkiv och talat med alla, inklusive Thorolf Hillblad själv, en av de få från radiostationen som ännu är i livet, nu i sydamerikansk exil. De svenska sändningarna var bara en liten del av den enorma propagandaapparat som huserade i Berlins radiohus, där man sände på över tjugo språk via sändare placerade på olika håll i Europa. Alltsammans sorterade under Goebbels propagandaministerium, ett av många exempel på hur nazipropagandan förstod att använda modern teknik. De svenska sändningarna var i regel en halvtimmes till en timmes ”nyheter” och ”aktualitetsprogram” med inlästa rapporter från fronten eller skildringar av dagligt liv i Tredje riket. Sennerteg fördjupar sig inte så mycket i innehållet, och själva programmen finns inte heller bevarade. Men en del går att rekonstruera, som den antisemitiska propaganda som redan från början var ett huvudnummer. Som många andra historiska reportage av det här slaget blir ”Tyskland talar” ibland väl minutiös. Olika personalomflyttningar och omorganisationer skildras pliktskyldigt. Men det hindrar inte att boken lägger en viktig bit till bilden av Sverige under kriget. Inte minst när det gäller medlöperiets psykologi. Det som intresserat Sennerteg mest är de människor som sökte sig till ”Königsbergsradion” . En del, som skådespelaren Gösta Richert, var rena opportunister som sökte en karriär i ”det nya Tyskland” . Han hade redan hemma i Sverige medverkat i den antisemitiska filmen ”Panik” (1938) och gjort sig omöjlig, och kom att efterträda Hillblad som förste radiopratare. När han efter kriget kom hem till Sverige var karriären mycket riktigt över och han fick hanka sig fram på ströjobb. Ett annat och intressantare namn var Brita Bager, ung societetsdam från Kalmar, som drogs till Berlin av en glödande beundran för Führern och allt tyskt. Bager deltog tydligen med liv och lust i Tredje rikets glansperiod, men runt 1943 började livet i Berlin bli hårt och hon for hem. I likhet med en annan avhoppare, Gösta Block, ville hon rentvå sig genom att berätta vad hon visste. Intressant nog sade hon i en intervju med den brittiska tidningen Britsh Dispatch i september 1943 följande: ”Precis som folk i gemen känner tyskarna nu till sanningen om de ockuperade områdena. De inser också vad som egentligen hänt med judarna. De vet att nazisterna inte ens ansåg att judarna var värda att slösa kulor på, utan istället använde gas för att döda dem.” Den svensk som ville veta kände till detta sedan ett knappt år. Men Bagers uttalande är ännu en spik i kistan för det gamla ”vi visste ingenting” -tjatet. Sennerteg beräknar att som mest kanske så många som tio procent av de svenska radiolyssnarna ibland tog in Königsbergsradion. Och han beskriver träffande ett skikt av svenskar som stod redo att samarbeta med naziregimen, för pengar, av ideologisk övertygelse eller bara för att det var tjusigt. Somliga blev förlåtna, andra blev, som Gösta Richter, i princip svartlistade. Thorolf Hillblad sitter på ett ålderdomshem i Sydamerika och skriver böcker där han framställer sin ungdoms nazikretsar i ett gyllene skimmer. Till skillnad från våra grannländer behövde vi aldrig hantera svåra frågor om quislingar och hur de skulle behandlas. Sennertegs bok är ett stycke radiohistoria ur en svunnen tid, och skildringen av radiomiljöerna har viss nostalgifaktor. Medlöperifrågorna handlar dock om ett avsnitt av svensk historia där det finns mycket kvar att tillägga. Ola Larsmo kulturdebatt@dn.se


Svenskar sände Hitlers radio

Summary: Med radions hjälp kunde Nazityskland föra fram sin propaganda i svenskarnas vardagsrum. Niclas Sennerteg har skildrat Königsbergsradion och svenskarna som lånade ut sina röster till den.

Niclas Sennerteg ”Tyskland talar. Hitlers svenska radiostation” Historiska media Ingen vet hur många svenskar som den 20 november 1939 fick för sig att ställa in sin radio på 291 meter på mellanvågsbandet. Den som till äventyrs gjorde det kunde, för första gången, höra en ljus, ung röst som harklade sig och sade: ”Hallå Norden, här talar Tyskland!” Den som lånade sin stämma till Nazitysklands nystartade propagandasändningar på svenska var den då drygt tjugoårige Thorolf Hillblad, svensk studerande i Berlin, medlem av det svenska nazistpartiet SSS och senare frivillig på östfronten. Sverige hade fått sin egen Lord Haw-Haw, som var öknamnet på den mest kände radioförrädaren under kriget, William Joyce, vars dryga radioröst många engelsmän med äckelfascination lyssnade till kriget ut. Hillblad och hans kolleger nådde dock aldrig samma notoriska status som denne. Själv kom Hillblad ihop sig med radiochefen Eichert och lämnade 1941 radiosändningarna för Waffen-SS. Men han var bara en av många märkliga existenser som passerade revy framför radiomikrofonen innan stationen packade ihop i samband med tyskarnas kapitulation i Norge i maj 1945. Då hade man flyttat sig undan slutstriden och sände från en mobil station utanför Oslo. Om ”Königsbergsradion”, som den också kallades, har Nicklas Sennerteg skrivit en bitvis skrämmande, bitvis nästan galghumoristisk skildring, ”Tyskland talar: Hitlers svenska radiostation”. Sennerteg verkar ha grävt i alla arkiv och talat med alla, inklusive Thorolf Hillblad själv, en av de få från radiostationen som ännu är i livet, nu i sydamerikansk exil. De svenska sändningarna var bara en liten del av den enorma propagandaapparat som huserade i Berlins radiohus, där man sände på över tjugo språk via sändare placerade på olika håll i Europa. Alltsammans sorterade under Goebbels propagandaministerium, ett av många exempel på hur nazipropagandan förstod att använda modern teknik. De svenska sändningarna var i regel en halvtimmes till en timmes ”nyheter” och ”aktualitetsprogram” med inlästa rapporter från fronten eller skildringar av dagligt liv i Tredje riket. Sennerteg fördjupar sig inte så mycket i innehållet, och själva programmen finns inte heller bevarade. Men en del går att rekonstruera, som den antisemitiska propaganda som redan från början var ett huvudnummer. Som många andra historiska reportage av det här slaget blir ”Tyskland talar” ibland väl minutiös. Olika personalomflyttningar och omorganisationer skildras pliktskyldigt. Men det hindrar inte att boken lägger en viktig bit till bilden av Sverige under kriget. Inte minst när det gäller medlöperiets psykologi. Det som intresserat Sennerteg mest är de människor som sökte sig till ”Königsbergsradion”. En del, som skådespelaren Gösta Richert, var rena opportunister som sökte en karriär i ”det nya Tyskland”. Han hade redan hemma i Sverige medverkat i den antisemitiska filmen ”Panik” (1938) och gjort sig omöjlig, och kom att efterträda Hillblad som förste radiopratare. När han efter kriget kom hem till Sverige var karriären mycket riktigt över och han fick hanka sig fram på ströjobb. Ett annat och intressantare namn var Brita Bager, ung societetsdam från Kalmar, som drogs till Berlin av en glödande beundran för Führern och allt tyskt. Bager deltog tydligen med liv och lust i Tredje rikets glansperiod, men runt 1943 började livet i Berlin bli hårt och hon for hem. I likhet med en annan avhoppare, Gösta Block, ville hon rentvå sig genom att berätta vad hon visste. Intressant nog sade hon i en intervju med den brittiska tidningen Britsh Dispatch i september 1943 följande: ”Precis som folk i gemen känner tyskarna nu till sanningen om de ockuperade områdena. De inser också vad som egentligen hänt med judarna. De vet att nazisterna inte ens ansåg att judarna var värda att slösa kulor på, utan istället använde gas för att döda dem.” Den svensk som ville veta kände till detta sedan ett knappt år. Men Bagers uttalande är ännu en spik i kistan för det gamla ”vi visste ingenting”-tjatet. Sennerteg beräknar att som mest kanske så många som tio procent av de svenska radiolyssnarna ibland tog in Königsbergsradion. Och han beskriver träffande ett skikt av svenskar som stod redo att samarbeta med naziregimen, för pengar, av ideologisk övertygelse eller bara för att det var tjusigt. Somliga blev förlåtna, andra blev, som Gösta Richter, i princip svartlistade. Thorolf Hillblad sitter på ett ålderdomshem i Sydamerika och skriver böcker där han framställer sin ungdoms nazikretsar i ett gyllene skimmer. Till skillnad från våra grannländer behövde vi aldrig hantera svåra frågor om quislingar och hur de skulle behandlas. Sennertegs bok är ett stycke radiohistoria ur en svunnen tid, och skildringen av radiomiljöerna har viss nostalgifaktor. Medlöperifrågorna handlar dock om ett avsnitt av svensk historia där det finns mycket kvar att tillägga. Ola Larsmo kulturdebatt@dn.se


Komponist med opera i blodet

Summary: Paula af Malmborg Ward är en musikalisk mångsysslare. Hon sprutar ur sig jazz, opera och filmmusik. "Allt finns samtidigt. Jag har aldrig gjort någon uppdelning", säger hon.

Några spretande deckarackord på piano, ett stråktema och så jazz på slutet. För den uppmärksamma tittaren uppenbarade sig effektiviteten och enkelheten i musiken till konstnären Ernst Billgrens tv-serie "AK3" strax före jul. Tonerna var Paula af Malmborg Wards, och i år går hon vidare till Helsingborgs konserthus där hon är "composer in residence". Innan hon sätter tänderna i sin första komposition för orkestern ska hon spela in världens första ring-in-signal, en sådan som brukar ljuda tre gånger före föreställningar och konserter. Om det verkligen är den första är inte klarlagt, men det är helt säkert den första för piccolaflöjt, trumpet, klarinett, triangel och virveltrumma. Från sin oortodoxa funkisvilla i Göteborg hoppas Paula af Malmborg Ward också under året skapa musik till en opera med arbetsnamnet "Triumf och tragedi". Hon och poeten Daniel Boyacioglu har just har lämnat ett synopsis till Stockholmsoperan. Dessutom skriver denna flitiga tonsättare ett jazzstycke för Bohuslän Big Band och musik till en tv-skräckis - och får tre sånger för sopran uruppförda. Vi sitter i Paula af Malmborgs anspråkslösa kök, dricker kaffe serverat ur glaskanna. Du är en musikalisk mångsysslare. Tar du på dig olika mössor beroende på vilket medium du komponerar för? - Nej, allt finns samtidigt. Jag har aldrig gjort någon uppdelning. Men det klart, med en pappa som var operachef och en mamma som sjöng opera har jag en oerhört stark identitet där. Jag växte upp på operan, säger Paula af Malmborg Ward medan hon gestikulerar entusiastiskt. Varför skriver du helst musikdramatik?- Den är en längtan efter fördjupning. Jag ser ingen konstform som är helare när allt faller på plats - men det är ju inte så ofta. Är inte operakomposition ett övermänskligt svårt hantverk? - I början av varje projekt tror man att man inte ska komma igenom det. När det är färdigt säger man till sig själv "oj, har jag gjort det här". - Men utan planering går det inte, man måste ha koll på storform, frekvens, täthet och mycket annat. I Frölundavillan har Paula af Malmborg Ward en flygel i vardagsrummet, ett kompositionskrypin i källaren och likaså en replokal med bland annat piano och minimarimba - fast där repeterar mest tonårssonens band. Hon tror att folk kan känna igen hennes musik på det lite burleska och rytmiska och "de tvära kasten mellan högt och lågt". Du har åkt ut och föreläst om opera, varför? - För att avdramatisera mötet med publiken. Häromdagen när jag sa att jag var tonsättare fick jag till svar: Sådana finns väl inte? Det finns många som tror att tonsättare var personer i krullperuker på 1700-talet som satt och plitade noter med gåspenna. Var befinner sig musiken i kulturhierarkin? - Dess status urholkas. Folk tar musik för given, den är lätt både att göra och att konsumera. Den tekniska utvecklingen har gjort det möjligt för vem som helst att göra musik. Musik finns överallt, även där man inte valt den. Var befinner sig komponisten i musikhierarkin? - Ganska lågt. Det är bara att se hur ofta nya verk spelas. Varje konserthus borde spela ett nytt verk i veckan - de behöver inte välja antingen Mozart eller samtida verk, de kan ha båda samma kväll. Men institutionerna lever inte i tiden. Varför är institutionerna rädda för nyskrivet? - Det gamla vanliga, man tror att orkestrarna inte gillar att spela sånt, att publiken inte vill höra samtida musik. Jag säger: koppla in marknadsföringen, det är där den behövs. Om tonsättaren Paula af Malmborg Ward själv spelar blir det jazz. Redan som trettonåring spelade hon dixieland-piano tillsammans med trombonisten Christian Lindberg. Helgen före intervjun giggade hon på en fest i grannskapet. Hur vill du beskriva musikklimatet i Sverige? - Jag saknar dialogen, utvärderingen. Ställ krav på oss tonsättare - för en författare är det självklart. Varför ringer aldrig konserthuschefen och säger att de där stråkstämmorna lät inget vidare, de får du skriva om! Kvinna och komponist, vad blir summan av det i Musiksverige? - Det öppnar dörrar. Jag skulle dock önska att jag kunde få slippa gubbiga kommentarer som "en så attraktiv tonsättare var det länge sedan vi hade här". Inom varje konstart finns någon ofarlig genre som kvinnor förväntas syssla med. I bildkonsten är det textilkonsten. Vilken är det inom musiken? - Barnvisor. Gott humör och rak utan krusiduller. Det kan man säga om Paula af Malmborg Ward. Om hennes musik också. Bor: Västra Frölunda, GöteborgÅlder: Bor: Västra Frölunda, Göteborg Ålder: 44 år Blir aktuell med: Världens förmodligen första komponerade ring-in-signal på Helsingborgs konserthus. Bästa året i livet: - Trots att jag varit gynnad med roliga uppdrag kommer jag inte ifrån 1998 då min debut, kammaroperan ’Bombpartyt’ sattes upp. Det var något extra när jag stod på scenen och förstod att det berodde på något jag hade satt igång. En upplevelse i klass med att föda barn. Ser mest fram emot under 2007: - Att få tiden att räcka till. Ska ändra på en del rutiner och hoppas få mer fokuserad arbetstid. Ska skaffa mig ett arbetsrum utanför hemmet. Gör när musiken inte upptar tiden: - Musik ändå. Har jobbet med mig jämt. Dansar afro-karibiskt varje tisdag - då lagar barnen mat. Henne eller honom önskar jag ett riktigt gott år: - Min underbara man. Vill bli ihågkommen för: - För ett visst sväng och för ett personligt uttryck i musiken.


Komponist med opera i blodet

Summary: Paula af Malmborg Ward är en musikalisk mångsysslare. Hon sprutar ur sig jazz, opera och filmmusik. ”Allt finns samtidigt. Jag har aldrig gjort någon uppdelning”, säger hon.

Några spretande deckarackord på piano, ett stråktema och så jazz på slutet. För den uppmärksamma tittaren uppenbarade sig effektiviteten och enkelheten i musiken till konstnären Ernst Billgrens tv-serie ”AK3” strax före jul. Tonerna var Paula af Malmborg Wards, och i år går hon vidare till Helsingborgs konserthus där hon är ”composer in residence”. Innan hon sätter tänderna i sin första komposition för orkestern ska hon spela in världens första ring-in-signal, en sådan som brukar ljuda tre gånger före föreställningar och konserter. Om det verkligen är den första är inte klarlagt, men det är helt säkert den första för piccolaflöjt, trumpet, klarinett, triangel och virveltrumma. Från sin oortodoxa funkisvilla i Göteborg hoppas Paula af Malmborg Ward också under året skapa musik till en opera med arbetsnamnet ”Triumf och tragedi”. Hon och poeten Daniel Boyacioglu har just har lämnat ett synopsis till Stockholmsoperan. Dessutom skriver denna flitiga tonsättare ett jazzstycke för Bohuslän Big Band och musik till en tv-skräckis – och får tre sånger för sopran uruppförda. Vi sitter i Paula af Malmborgs anspråkslösa kök, dricker kaffe serverat ur glaskanna. Du är en musikalisk mångsysslare. Tar du på dig olika mössor beroende på vilket medium du komponerar för? – Nej, allt finns samtidigt. Jag har aldrig gjort någon uppdelning. Men det klart, med en pappa som var operachef och en mamma som sjöng opera har jag en oerhört stark identitet där. Jag växte upp på operan, säger Paula af Malmborg Ward medan hon gestikulerar entusiastiskt. Varför skriver du helst musikdramatik? – Den är en längtan efter fördjupning. Jag ser ingen konstform som är helare när allt faller på plats – men det är ju inte så ofta. Är inte operakomposition ett övermänskligt svårt hantverk? – I början av varje projekt tror man att man inte ska komma igenom det. När det är färdigt säger man till sig själv ”oj, har jag gjort det här”. – Men utan planering går det inte, man måste ha koll på storform, frekvens, täthet och mycket annat. I Frölundavillan har Paula af Malmborg Ward en flygel i vardagsrummet, ett kompositionskrypin i källaren och likaså en replokal med bland annat piano och minimarimba – fast där repeterar mest tonårssonens band. Hon tror att folk kan känna igen hennes musik på det lite burleska och rytmiska och ”de tvära kasten mellan högt och lågt”. Du har åkt ut och föreläst om opera, varför? – För att avdramatisera mötet med publiken. Häromdagen när jag sa att jag var tonsättare fick jag till svar: Sådana finns väl inte? Det finns många som tror att tonsättare var personer i krullperuker på 1700-talet som satt och plitade noter med gåspenna. Var befinner sig musiken i kulturhierarkin? – Dess status urholkas. Folk tar musik för given, den är lätt både att göra och att konsumera. Den tekniska utvecklingen har gjort det möjligt för vem som helst att göra musik. Musik finns överallt, även där man inte valt den. Var befinner sig komponisten i musikhierarkin? – Ganska lågt. Det är bara att se hur ofta nya verk spelas. Varje konserthus borde spela ett nytt verk i veckan – de behöver inte välja antingen Mozart eller samtida verk, de kan ha båda samma kväll. Men institutionerna lever inte i tiden. Varför är institutionerna rädda för nyskrivet? – Det gamla vanliga, man tror att orkestrarna inte gillar att spela sånt, att publiken inte vill höra samtida musik. Jag säger: koppla in marknadsföringen, det är där den behövs. Om tonsättaren Paula af Malmborg Ward själv spelar blir det jazz. Redan som trettonåring spelade hon dixieland-piano tillsammans med trombonisten Christian Lindberg. Helgen före intervjun giggade hon på en fest i grannskapet. Hur vill du beskriva musikklimatet i Sverige? – Jag saknar dialogen, utvärderingen. Ställ krav på oss tonsättare – för en författare är det självklart. Varför ringer aldrig konserthuschefen och säger att de där stråkstämmorna lät inget vidare, de får du skriva om! Kvinna och komponist, vad blir summan av det i Musiksverige? – Det öppnar dörrar. Jag skulle dock önska att jag kunde få slippa gubbiga kommentarer som ”en så attraktiv tonsättare var det länge sedan vi hade här”. Inom varje konstart finns någon ofarlig genre som kvinnor förväntas syssla med. I bildkonsten är det textilkonsten. Vilken är det inom musiken? – Barnvisor. Gott humör och rak utan krusiduller. Det kan man säga om Paula af Malmborg Ward. Om hennes musik också. Fredrik Söderling fredrik.soderling@dn.se 08-738 12 07


Mästare på enkelhet och precision

Summary: I den nyutkomna essäsamlingen ”Bruno Mathsson” tecknas en rik bild av hus- och möbelarkitekten från tidigt 1930-tal till 80-tal. Mathssons mest berömda möbel är stolen ”Pernilla” med den smäckra sittkurvan. Böcker

Dag Widman, Karin Winter, Nina Stritzler-Levine ” Bruno Mathsson” Bokförlaget Arena Bruno Mathssons tunna, glasade enplansvillor har alltid varit arkitekternas favorit. Det är de som vill ha en arkitektur som knappt syns, som är inrättad för att följa kroppen och de enkla vardagsbestyren, som i stort vill tjäna – men inte synas. Nu är Bruno Mathsson (1907–88) återigen aktuell, som en förebild för billig och rationell arkitektur. Det nyutkomna samlingsverket ”Bruno Mathsson” innehåller genomgripande essäer av Waldemarsuddes tidigare chefsintendent Dag Widman, arkitekturhistorikern Karin Winter och den amerikanska design- och konstvetaren Nina Stritzler-Levine. Tillsammans tecknar de en mycket rik bild av Bruno Mathssons utveckling från det tidiga 1930-talets första möbelprototyper till genombrotten i USA med försäljning i stor skala. Här framträder också Mathsson som en hus- och möbelarkitekt som förvandlar prefabrikation och serietillverkning till sinnlig konst. Medlet var precision – och en stor portion envishet. Samtidigt är ”precision” allt annat än ett neutralt ord inom modern arkitektur. Bruno Mathssons sätt att konstruera möbler och byggnader innehåller ett rikt mått av ljus och öppenhet men också ett tydligt styrande drag, snudd på auktoritärt. Hans berömda stol ”Pernilla” är det mest visuella exemplet. Stolen startade som en lite tafatt konstruktion en kort tid efter Stockholmsutställningen 1930 och utvecklades sedan gradvis under mer än trettio år. Tafatt förresten, egentligen var den klar direkt men inte så smäcker som i dag. Grunden är ett bärande benstativ skilt från sittdelen som vilar ovanpå. Just detta var det nya. Men vinkeln var inte klar. Inte heller de övriga detaljerna: armstöden på sidorna, val av material i sitsen och teknik för underredet. Men efter hand blev allt detta löst och i dag betraktas Pernilla som en fulländad ikon som inte går att tänka bort. För egen del ser jag den som ett krävande praktstycke i modernismens anda: för eller emot Naturligtvis finns där också ett mitt emellan. Konstruktionens problem är den exakta och beundrade ”sittkurvan” . Den som också är stolens främsta kvalitet. Naturligtvis genialt ritad men, har det visat sig, alltför styrande och auktoritär i sin ensidiga utformning. Den ger inga sittalternativ. Att sitta vilsamt blir efter en stund krävande. Det är också där en stor del av Bruno Mathssons övriga möbler och byggnader befinner sig. Öppenheten och allt det flexibla är sällan generellt, snarare smalt och återhållet. Problemet ger också en bra bild av Bruno Mathssons plats i den modernistiska formvärlden. Till skillnad från många andra internationella arkitekter, Mies van der Rohe, Marcel Breuers, Ray och Charles Eames, ritade han inte möbler som fria skulpturer utan som rätt och slätt ”sittkurvor” , en exakt linje tänkt att passa alla men som egentligen bara är för några få (och som är ganska svår att komma ur). Å andra sidan, vilken sittkurva. När jag läser bokens essäer om Bruno Mathsson får jag en känsla av att allt han ritat, inte minst 1950-talets villaarkitektur, enbart är konstruerat för att rama in stolen ”Pernilla” och några andra möbelvarianter. Tillsammans utgör de ett komplett program för olika vardagsbehov, för att se ut över naturen, för att hålla en jämn innetemperatur och upprätta ett klimat oberoende av årstider och väderomslag. Och grundidén Som Karin Winter skriver: att vara sysslolös på ett anständigt sätt. Det är nästan för bra för att vara sant, men visst har Winter rätt. Inte en enda pryl i Bruno Mathssons privathus antyder en praktisk syssla (hans kontorsinredningar har samma mål, att skapa vila i arbetet). Till och med matlagningen var tänkt att skötas under mycket små omständigheter och, i hans eget sena sommarhus från 1960, enbart på en rörlig spis med två kokplattor och en liten ugn. Ändå tycks de tre författarna överens om att inte utmåla Bruno Mathsson som en experimentell arkitekt. Han ritade efter egna behov och var samtidigt starkt influerad av amerikansk efterkrigsarkitektur, främst de berömda Case Study Houses på den amerikanska västkusten (ritade av en arkitekturelit för att skapa så billiga och enkla hus som möjligt). Mathsson såg flera av husen under en USA-resa 1946–47 och blev uppenbart förförd. Dag Widman skriver mycket kunnigt om hans möbler och Nina Stritzler-Levine om hans kommersiella genombrott i USA, men det är Karin Winters beskrivning av Mathssons villor från 1950-talet som imponerar mest, en serie skolexempel på enkel och billig byggteknik och samtidigt iscensatta med en makalös känslighet för ljuset. Flera av detaljlösningarna kan bara jämföras med den bästa formgivningen i dag. Få nya byggnader kan till exempel konkurrera med den hårt hållna estetiken i Mathssons trekantiga villa i Kungsör (1954) med korrugerat plasttak och glasade fasader. För att inte tala om Mathssons egna privathus runt och i Värnamo, oslagbara helt enkelt, och minimala i sina funktioner. Peder Alton peder.alton@dn.se


Komponist med opera i blodet

Summary: Paula af Malmborg Ward är en musikalisk mångsysslare. Hon sprutar ur sig jazz, opera och filmmusik. ”Allt finns samtidigt. Jag har aldrig gjort någon uppdelning” , säger hon.

Några spretande deckarackord på piano, ett stråktema och så jazz på slutet. För den uppmärksamma tittaren uppenbarade sig effektiviteten och enkelheten i musiken till konstnären Ernst Billgrens tv-serie ”AK3” strax före jul. Tonerna var Paula af Malmborg Wards, och i år går hon vidare till Helsingborgs konserthus där hon är ”composer in residence” . Innan hon sätter tänderna i sin första komposition för orkestern ska hon spela in världens första ring-in-signal, en sådan som brukar ljuda tre gånger före föreställningar och konserter. Om det verkligen är den första är inte klarlagt, men det är helt säkert den första för piccolaflöjt, trumpet, klarinett, triangel och virveltrumma. Från sin oortodoxa funkisvilla i Göteborg hoppas Paula af Malmborg Ward också under året skapa musik till en opera med arbetsnamnet ”Triumf och tragedi” . Hon och poeten Daniel Boyacioglu har just har lämnat ett synopsis till Stockholmsoperan. Dessutom skriver denna flitiga tonsättare ett jazzstycke för Bohuslän Big Band och musik till en tv-skräckis – och får tre sånger för sopran uruppförda. Vi sitter i Paula af Malmborgs anspråkslösa kök, dricker kaffe serverat ur glaskanna. Du är en musikalisk mångsysslare. Tar du på dig olika mössor beroende på vilket medium du komponerar för – Nej, allt finns samtidigt. Jag har aldrig gjort någon uppdelning. Men det klart, med en pappa som var operachef och en mamma som sjöng opera har jag en oerhört stark identitet där. Jag växte upp på operan, säger Paula af Malmborg Ward medan hon gestikulerar entusiastiskt. Varför skriver du helst musikdramatik – Den är en längtan efter fördjupning. Jag ser ingen konstform som är helare när allt faller på plats – men det är ju inte så ofta. Är inte operakomposition ett övermänskligt svårt hantverk – I början av varje projekt tror man att man inte ska komma igenom det. När det är färdigt säger man till sig själv ”oj, har jag gjort det här” . – Men utan planering går det inte, man måste ha koll på storform, frekvens, täthet och mycket annat. I Frölundavillan har Paula af Malmborg Ward en flygel i vardagsrummet, ett kompositionskrypin i källaren och likaså en replokal med bland annat piano och minimarimba – fast där repeterar mest tonårssonens band. Hon tror att folk kan känna igen hennes musik på det lite burleska och rytmiska och ”de tvära kasten mellan högt och lågt” . Du har åkt ut och föreläst om opera, varför – För att avdramatisera mötet med publiken. Häromdagen när jag sa att jag var tonsättare fick jag till svar: Sådana finns väl inte Det finns många som tror att tonsättare var personer i krullperuker på 1700-talet som satt och plitade noter med gåspenna. Var befinner sig musiken i kulturhierarkin – Dess status urholkas. Folk tar musik för given, den är lätt både att göra och att konsumera. Den tekniska utvecklingen har gjort det möjligt för vem som helst att göra musik. Musik finns överallt, även där man inte valt den. Var befinner sig komponisten i musikhierarkin – Ganska lågt. Det är bara att se hur ofta nya verk spelas. Varje konserthus borde spela ett nytt verk i veckan – de behöver inte välja antingen Mozart eller samtida verk, de kan ha båda samma kväll. Men institutionerna lever inte i tiden. Varför är institutionerna rädda för nyskrivet – Det gamla vanliga, man tror att orkestrarna inte gillar att spela sånt, att publiken inte vill höra samtida musik. Jag säger: koppla in marknadsföringen, det är där den behövs. Om tonsättaren Paula af Malmborg Ward själv spelar blir det jazz. Redan som trettonåring spelade hon dixieland-piano tillsammans med trombonisten Christian Lindberg. Helgen före intervjun giggade hon på en fest i grannskapet. Hur vill du beskriva musikklimatet i Sverige – Jag saknar dialogen, utvärderingen. Ställ krav på oss tonsättare – för en författare är det självklart. Varför ringer aldrig konserthuschefen och säger att de där stråkstämmorna lät inget vidare, de får du skriva om! Kvinna och komponist, vad blir summan av det i Musiksverige – Det öppnar dörrar. Jag skulle dock önska att jag kunde få slippa gubbiga kommentarer som ”en så attraktiv tonsättare var det länge sedan vi hade här” . Inom varje konstart finns någon ofarlig genre som kvinnor förväntas syssla med. I bildkonsten är det textilkonsten. Vilken är det inom musiken – Barnvisor. Gott humör och rak utan krusiduller. Det kan man säga om Paula af Malmborg Ward. Om hennes musik också. Fredrik Söderling fredrik.soderling@dn.se 08-738 12 07


Filmkritikern Nils Petter Sundgren död

Summary: Filmkritikern, journalisten och programledaren Nils Petter Sundgren är död. Det bekräftar familjen för DN. Han blev 90 år. – Han fungerade som lärare och mentor för mig. Han hade stor betydelse och inte bara för mig utan för alla inom filmkritiken, säger filmkritikern och mångårige kollegan Hans Wiklund.

Sundgren var framför allt känd som en av Sveriges mest meriterade filmkrönikörer. Han var programledare för ”Filmkrönikan” i Sveriges Television mellan 1963 och 1991. Sundgren var även filmchef på SVT under nästan två decennier. Parallellt med ”Filmkrönikan” arbetade Nils Petter Sundgren som kulturskribent för bland annat Expressen och Månadsjournalen. Efter att ha lämnat SVT 1991 blev han två år senare anställd på TV4. Tillsammans med Hans Wiklund ledde han där kanalens filmprogram ”Bionytt”. Senare recenserade han också biopremiärer i ”Nyhetsmorgon”. Nils Petter Sundgren slutade som filmkritiker 2006 och blev strax därpå utnämnd till hedersdoktor. Året efter tilldelades han en Hedersguldbagge för sin livsgärning för svensk film. År 2010 släppte Nils Petter Sundgren memoarboken ”Inte bara bio”. – Jag rekryterade honom som skribent till Expressens kultursidor i mitten av 00-talet när någon tidigare uppdragsgivare fått för sig att han var för gammal. Men Nils Petter var aldrig för gammal. Han var levande kulturhistoria, stil, klass och humor i varje detalj. Jag minns honom med glädje, säger Dagens Nyheters kulturchef Björn Wiman. I en intervju med webbtidningen Moviezine 2014 beskrev Sundgren en kritikers viktigaste uppgift som att ”berika människors uppfattning om film. Att väcka uppmärksamhet. Att gå filmens ärende. Inte att förbättra publikens smak. Och att tänka ett steg längre om filmen”. – Han var otroligt viktig som inspirationskälla för alla som tyckte om film, inte bara blivande kritiker utan också regissörer. Han dukade upp ett smörgåsbord av filmklipp i en tid när det bara fanns en kanal – och varken video eller Youtube. Och han gjorde det på ett så lustfyllt sätt, säger DN:s filmkritiker Mårten Blomkvist. Helena Lindblad: Nils Petter Sundgren var en elegant, generös och betydelsefull filmfantast Filmsverige minns en kollega och vän: Filmproducenten och manusförfattaren Bengt Forslund tillhör samma generation som Nils Petter Sundgren: – Som den ledande filmkritiker har var under så många år betydde han enormt mycket. Hans stora styrka var att han var så allround, allmänbildad, konstintresserad och med sina språkkunskaper fick han intervjuer med många stora namn. Han satte så stark prägel på ”Filmkrönikan” att programmet aldrig hämtade sig efter att han slutade, säger Bengt Forslund. Fredrik Sahlin, filmkritiker på SVT:s ”Kulturnyheterna”, säger att Sundgren var en stor förebild för honom. – Som ung följde jag honom på tv och bara att han satt där och pratade om film, som var min stora hobby, kändes helt fantastiskt. Nu är vi så många som håller på med filmkritik men under 60- och 70-talet var han relativt ensam, åtminstone kändes det så. Han var en stor föregångare för oss alla och han kommer länge att bli ihågkommen som den största i mitt skrå, säger han. Filmkritikern Gunnar Rehlin tog över ”Filmkrönikan” efter Nils Petter Sundgren 1994 sedan programmet under en tid varit nedlagt. När DN når honom hade han precis ställt upp Nils Petter Sundgrens självbiografi ”Inte bara bio” från 2010 i bokhyllan: – Nils Petter var trevlig, bitsk och intellektuell och ibland hackade han på mig. Han var väl inte helt förtjust i hur ”Filmkrönikan” blev efter det att han slutade. Men jag gillade honom och vi pratades ofta under festivaler och galor. Han var alltid väldigt kul och charmig – kunnig. Det var tufft att ta över efter Nils Petter och jag kommer att sakna honom. Vad betydde han för folks filmintresse? – Väldigt mycket. Han var en intellektuell med kommersiell smak. Ville lära ut samtidigt som underhålla. Han arbetade under en tid då det var enklare att få prata med regissörer och skådespelare. Då kunde man gå och äta middag med en känd regissör en hel kväll, i dag får man vara glad om man får fem minuter. Producenten och regissören Eva Beling kom att arbeta med Nils Petter Sundgren vid flera tillfällen. Och det var sedan hon gjort dokumentären ”Kvinnorna och Bergman” (2007) som Nils Petter Sundgren föreslog att hon borde gå vidare och även göra ”Männen och Bergman” (2008). – Under det arbetet upptäckte att jag ville fortsätta arbeta med honom och då föddes idén med ”Ett liv med film – Nils Petter Sundgren” som blev en dokumentärserie i två delar, säger hon. – Vi grävde i arkiven och hittade filmrullar som Nils Petter inte tittade på på 40 år och vi skrattade så att vi kiknade. Det blev två gånger 60 minuter. Vi hade flera samarbeten på gång men detta blev ett bra avslut. Vilken var hans främsta styrka? – Hans intellekt, han var som ett levande filmlexikon, han kunde alla skådespelare och alla som regisserat. Han var vår sista intellektuella filmkritiker. Det var fantastiskt att lyssna på alla anekdoter. Han kunde Bergman utan och innan. – När vi träffades var det alltid mycket, mycket skratt, Han hade ett hett temperament men han var alltid snäll och trevlig efteråt. Nils Petter var en stor personlighet. Han var en fantastisk improvisatör, intellektuell och inlyssnande, en sann humanist med stor empati. Han kunde sätta fart både på scen och utanför. Jan Göransson, som började på Filminstitutet som presschef 2001 var vän med Nils Petter Sundgren sedan 1970-talet: – Han var en av orsakerna till att jag ville arbeta med film, han var mitt filmuniversitet. Nils Petter lyckades få filmer från världens alla hörn att samsas på två kanaler. Han var unik med sin fingertoppskänsla. Han var en genuin folkbildare som ville höja människors kunskap och ge dem upplevelser över det som var förväntat. Att läsa dem nya genrer. – Det är en stor förlust för Filmsverige. Hans bana var så lång. Hans insats för att förmedla filmkonst var enorm. Ingrid Edström var vd på Svenska Filminstitutet på 80-talet, och arbetade även med Nils Petter Sundgren på SVT. – Han var oerhört betydelsefull och har stor del i hur synen på film har utvecklats i Sverige. Det var inte bara Harry Schein utan också väldigt mycket Nils Petters förtjänst. Han följde upp allting som gjordes och var väldigt insatt i både det som producerades och det som köptes in, säger Ingrid Hedström.  Filminstitutets nuvarande vd Anna Serner skriver i ett uttalande till DN: ”Nils Petter Sundgren var en självklar ryggrad inom filmjournalistiken. Följaktligen blev han den förste - och hittills den ende filmkritiker - som tilldelats en hedersguldbagge. Filmsverige blev med ens mycket fattigare när denna unika och skarpa röst tystnat.” Filmkritikern Hans Wiklund arbetade nära Nils Petter Sundgren under flera produktioner, första gången 1988 då han blev Sundgrens assistent på Filmkrönikan. Senare arbetade de tillsammans med Bionytt i TV4. Han beskriver Nils-Petter Sundgrens gärning som betydelsefull, inte minst för honom själv. – Han fungerade som lärare och mentor för mig. Han hade stor betydelse och inte bara för mig utan för alla inom filmkritiken, man läste hans krönikor, berättar Hans Wiklund för DN. Hur var han som person? – Jag kunde fascineras över hur nyfiken han var när vi arbetade tillsammans, trots den höga ålder han hade redan då. Han betydde mycket för min egen kunskapstörst. Han var också tydlig i vad han tyckte, det är något man måste respektera. Vad fick honom att sticka ut i mängden? – Han slog igenom i en helt annan tid, då man kunde folkbilda. Han var kunnig inte bara inom film utan om konst, historia och litteratur. Sedan kunde han enkelt förklara komplexa saker, göra det begripligt. – Men så var han också en cool lirare, med kläderna och hatten. En cool person, otypisk för sin tid, säger Hans Wiklund. Cicci Renström-Suurna efterträdde Nils Petter Sundgren som biorecensent i TV4:s Nyhetsmorgon. Även hon lyfter fram den tidigare kollegans betydelse, både för tittare och för branschen. – Han var ju den som var ”mister film”, den mest profilerade recensenten. Det fanns ingen konkurrens, det var det man tittade på om man var intresserad av film, säger hon. Hur var han som person? – En väldigt fin kollega. Han var alltid rolig att lyssna på med sina tusen historier från Cannes och annat, hur han spelat tennis med Jack Nicholson, lunchat med Miloš Forman. Så var han kaxig också, det var han länge. Den access han fick som ung, stilig, charmerande och kaxig, den världen finns inte längre, säger hon. Vari låg hans styrka? – Det var väl hans kunnande, hans förmåga att berätta. Han väckte lust och intresse hos folk. Vi var inte alls alltid eniga om vad vi tyckte, men han hade ett sätt att uttrycka sig på, han kunde fånga och sammanfatta en films själ på ett väldigt intressant sätt, säger hon. Stockholms filmfestivals chef Git Scheynius minns Nils Petter Sundgren som en stor inspirationskälla. – Han var mitt filmuniversum och ”Filmkrönikan” var en helig stund för mig, ett fönster mot filmvärlden. Nils Petter var en stor källa till inspiration för mig när det gäller att se och upptäcka film, han var också en nära vän till festivalen. Han satt 30 år i vår hedersstyrelse och var en flitig gäst på festivalen i alla år utom denna sista då hälsan satte stopp. Jag är så ledsen över denna förlust för Filmsverige. Mina tankar går till Nils Petters stora fina familj, säger hon. Sundgren avled på måndagseftermiddagen. Han hade fyra barn och var i flera decennier gift med Ulla Sundgren.


Både Wallin och Virtanen överklagar förtalsdom

Summary: Både Cissi Wallin och Fredrik Virtanen överklagar förtalsdomen, skriver Expressen. Wallin vill bli frikänd, Virtanen vill ha mer i skadestånd.

I början av december dömdes debattören och skribenten Cissi Wallin för grovt förtal med påföljden villkorlig dom och dagsböter i Stockholms tingsrätt. Hon dömdes även att betala 90.000 kronor i skadestånd till journalisten Fredrik Virtanen. Åtalet gällde de inlägg som Wallin publicerat på Instagram för två år sedan där hon påstod att Virtanen våldtagit henne 2006. Ärendet utreddes då av polis men förundersökningen lades ner. Virtanen har hela tiden förnekat anklagelserna. Wallin har tidigare meddelat att man kommer att överklaga domen, och har nu gjort så, skriver Expressen. Även Virtanen väljer att överklaga domen. Virtanen vill ha mer i skadestånd och hänvisar till flera andra fall som han menar talar för hans sak, enligt tidningen som tagit del av överklagan. Det är ännu inte klart när den nya rättegången i Svea hovrätt kommer att hållas. Läs mer: Cissi Wallin döms för grovt förtal Fredrik Virtanen i tingsrätten: ”Jag bara ser hatet välla mot mig” Cissi Wallin i tingsrätten: ”Jag har brutit en tystnadskultur”


Språkkrönika: Nu flyger Gretaeffekten över världen

Summary: Den så kallade Gretaeffekten märks även i språket. Klimatfrågan gör att nya ord blir ett globalt fenomen, konstaterar Anders Svensson i språkkrönikan.

Aldrig tidigare har vi i Sverige talat lika mycket om klimatet som under 2019. Greta Thunberg blev galjonsfigur för en global rörelse som krävde att politiker skulle ta miljöfrågan på allvar. Hon inspirerade till manifestationer världen över. Och att hon reste över Atlanten med båt i stället för flyg väckte enormt intresse. Det mest uppmärksammade svenska nyordet 2018 var flygskam. Ordet sätter fingret på klimatdebatten. Allt oftare poängteras individens ansvar för allt från köttkonsumtion till flygresor. Ett av orden på Språktidningens och Språkrådets nyordlista för 2019 är Gretaeffekten, att med hennes budskap i åtanke avstå från att boka en flygresa eller från att köpa en onödig plastpåse. Men Gretaeffekten märks också i språket. Med hennes hjälp har både klimatdebatten och ordet flygskam gått på export. På engelska talas det exempelvis om flight shame, på tyska om Flugscham, på nederländska om vliegschaamte och på isländska om flugskömm. Nya ord i språket blir precis som samhällsdebatten alltmer ett globalt fenomen. I stora delar av världen talar vi om ungefär samma saker vid ungefär samma tid. Och vi använder ungefär samma ord. Läs mer: Här är årets nyord: Klimatkrisen sätter spår i språket Klimatfrågan gör nämligen avtryck i en rad andra nyordslistor. I Schweiz utsågs Klimajugend, ’klimatungdom’, till årets ord. I Norge föll valet på klimabrøl, ’klimatvrål’. I Nederländerna fanns klimaatspijbelaar, ’klimatskolkare’, på listan. Samtliga har kopplingar till demonstrationer inspirerade av Greta Thunberg. Det har också climate strike, ’klimatstrejk’, som utnämndes till årets ord av brittiska Collins Dictionary. Climate emergency, ’klimatnödläge’, var med på listan i Australien. I en omröstning på Färöarna var ett av orden veðurlagsbroyting, ’klimatförändring’. På Island fanns loftslagskvíði, ’klimatångest’, och hamfarahlynun, ’katastrofuppvärmning’, bland kandidaterna. Men alla håller inte med om klimatfrågans betydelse. När Dansk folkeparti backade i vårens EU-val hävdade grundaren Pia Kjærsgaard att skälet var att partiet inte tilltalade någon klimatosse, ’klimattok’. Klimatosse blev årets ord i Danmark. Valet gladde Alternativet och Enhedslisten – motståndare till Dansk folkeparti samt stolta och självutnämnda klimattokar. Den där stoltheten är sannolikt även den ett exempel på Gretaeffekten. Anders Svensson är chefredaktör på Språktidningen. anders@spraktidningen.se Gör veckans språktest: Vad betyder orden? 2 frågor om språket Uttråknad är ingen tråkig form Jag vill beskriva ”det att vara uttråkad” som uttråknad. Till exempel: ”Jag ska skriva en essä om uttråknad.” Finns det en korrekt böjning, ett annat ord eller en synonym som kan beskriva detta? Jessica Svar: Du har bildat ett substantiv på känt mönster, men just det här substantivet ”finns” inte, alltså det är inte tillräckligt vedertaget för att hamna i ordlistor. Det betyder inte att det inte är fullt begripligt. Men om man använder ord som inte är etablerade finns alltid en risk att de väcker irritation eller lite munterhet. Det här är en kreativ bildning som är kul (och det är många som skapar liknande ord: mattma av att vara matt och liknande), men den kan uppfattas som vardaglig. Ett etablerat substantiv av det du beskriver finns inte, utan det heter på standardsvenska ”att vara uttråkad”. Du avgör förstås själv om du skriver i ett sammanhang där man bör vara formell, eller om det går bra att lansera en kul, ny, form. Sofia Tingsell Olika sätt att se på ambassader Är det okej att utelämna den samt skriva spanska med litet s i formuleringen personalen på spanska ambassaden? Jenny Svar: Officiellt är namnet nog Spaniens Ambassad i Stockholm (Embajada de España en Estocolmo). Men ambassadbenämningar kan ofta användas både som beskrivande benämningar och som namn, beroende på sammanhang. Man kan alltså även tänka sig Spanska ambassaden som ett namn, till exempel på visitkort och i marknadsföringssammanhang. Bestämd artikel före anger tydligt att det bara är en beskrivande benämning, men det går förstås också att skriva utan artikel i många sammanhang. I till exempel medietexter är perspektivet beskrivande benämning ofta det mest naturliga: ”Socialstyrelsen har varit i kontakt med rumänska utbildningsministern via svenska ambassaden”, ”Ekot har sökt den kinesiska ambassaden för en kommentar”. Ola Karlsson Veckans språkfrågor publiceras i samarbete med Språktidningen och Språkrådet. Du kan få svar på många andra språkfrågor i Språkrådets Frågelådan. Här finns även kontaktinformation till Språkrådet.


Nu ska det bli färre amatörer i svensk film

Summary: Det spelas in film och tv som aldrig förr i Sverige. Men utbildade filmarbetare är det akut brist på. Luckorna fylls av praktikanter och okvalificerad arbetskraft. Nu har flera stora filmaktörer tagit initiativ till en yrkesnämnd för att professionalisera branschen.

På senare år har det rapporterats om mängden oskolade skådespelare framför kameran. Färre har uppmärksammat den växande förekomsten av amatörer bakom kameran. Bristen är stor när det kommer till utbildad arbetskraft på inspelningar, visar en genomgripande studie av den svenska filmindustrin, kallad Production infrastructure and capacity audit (Pica). Framför allt gäller det funktioner som innebär att praktiskt planera och leda en inspelning, som linjeproducenter, produktionsledare och så kallade FAD:s (first assistant directors). Men också kvalificerade assistenter och teknisk personal. – Den absoluta majoriteten på svenska utbildningar är konstnärliga funktioner, så kallade A-funktioner, som regissörer, manusförfattare och fotografer. Vi har för få utbildningar för de andra rollerna. Och som kompensation för det fyller man på med praktikanter, säger Teaterförbundets ordförande Simon Norrthon. Bakgrunden till utvecklingen, säger Norrthon, är att det i dag produceras mer film och tv än någonsin tidigare i Sverige. Strömningstjänsterna tycks aldrig få nog av tv-dramatik och trycket är högt på svenska produktionsbolag som i dag förväntas leverera mer innehåll på kortare tid – till lägre priser. – Det stora problemet är att vi har vant oss vid att betala alldeles för lite för film och tv. Det är precis som med frukt och grönt, eller klädindustrin – vi betalar inte vad det egentligen kostar. Vi är beroende av en ojämlikhet, att någon i produktionsledet arbetar gratis för att få det hela att gå ihop, säger Norrthon. Lösningen på situationen blir att ta in praktikanter och okvalificerad arbetskraft för att täcka upp. Dels för att det är billigare, dels för att det saknas rätt kompetens. – Det positiva med det här är ju att det är relativt enkelt att få in en fot i branschen och lära sig yrket. Problemet är att praktikanterna inte tillåts vara just praktikanter, utan måste gå in och arbeta direkt, säger Norrthon. För att få bukt med situationen har flera stora aktörer – däribland Film & tv-producenterna, Teaterförbundet, Svenska filminstitutet och SVT – gått samman för att starta en yrkesnämnd som ska säkra kompetensen i branschen. I höstas blev förstudien klar och nyligen fick man stöd från en EU-fond för att sjösätta projektet nästa år. – Ryggraden i det arbete vi ser framför oss är att ta fram formella kvalifikationer för olika yrken. Det vill säga definiera och förtydliga vad det innebär att, till exempel, arbeta som B-foto jämfört med C-foto, säger konsulten Charlotte Gimfalk som har skrivit förstudien på uppdrag av Film & tv-producenterna. Dessutom ska nämnden arbeta för att ta fram fler yrkesutbildningar för de mest efterfrågade rollerna. Och även se till att de redan existerande filmutbildningarna ser över sina utbildningar. – Branschen känner av kompetensbristen mer än någonsin. Man upplever att det finns ett glapp mellan utbildning och yrkesliv. Vi behöver sätta en standard som vi kan visa för utbildningarna att det är det här ni måste lära ut för att filmstudenterna ska kunna jobba på fullskalig produktion, säger Charlotte Gimfalk. Är kompetensen lägre hos svenska filmarbetare generellt, jämfört med andra länder? – Nej, svenska filmarbetare är högst kvalificerade men det saknas specialister. Det här handlar mer om att rusta för en ökad filmproduktion i Sverige, och se till så att produktionen är internationellt konkurrenskraftig. Risken är att utländska filmbolag annars vänder Sverige ryggen, säger Charlotte Gimfalk. Nämnden kommer även att arbeta med att öka mångfalden bland de som jobbar på filminspelningar. – I dag är det vitare både bakom och framför kameran än vad man kan försvara. Det görs inga medvetna rekryteringar, man tar helt enkelt den som är närmast eftersom man behöver lösa situationen akut, säger Norrthon. Med inspelningar som bärs upp av praktikanter och okvalificerad arbetskraft är det lätt att börja spekulera i om – och hur – det speglas i slutresultatet. Leder amatöriseringen av branschen helt enkelt till sämre svenska filmer och tv-serier? Nyligen kunde DN berätta om den rapport som Svenska Filminstitutet tagit fram för att analysera publikkrisen, döpt till ”Varför når inte svensk film en större publik?” Simon Norrthon hänvisar till samma rapport på frågan om hur kompetensbristen speglas i det svenska innehållet. – Det är svårt att säga att det skulle vara just praktikanternas fel. Allt jag kan säga är att kvalitet kostar. Den höga produktionstakten i kombination med viljan att få till en succé är ju ofta det som ställer till det för produktionerna i slutledet. Alla drivs till att göra något så billigt som möjligt, men det finns förstås en brytpunkt när sparandet går ut över kvaliteten. Är vi redan där? – Det finns absolut en risk för det, ja. Det är klart att svensk tv och film hade nått en högre kvalitetsnivå om produktionerna hade bemannats med kvalificerad personal. Det är ju därför man har yrkespersoner på yrkesfunktioner – för att de kan hantverket. Men de kostar mer pengar förstås, säger Norrthon. Filmbranschens yrkesnämnd Bakgrunden till projektet är ett gemensamt initiativ av centrala aktörer inom den svenska film- och tv-branschen, däribland Film & tv-producenterna, Teaterförbundet, Svenska filminstitutet och SVT. Liknande yrkesnämnder finns redan i byggbranschen och frisörbranschen. Film & TV-producenterna har tagit fram en förstudie med stöd av Svenska Filminstitutet. I december beviljades stöd från en EU-fond för att sjösätta projektet 2020. Målet med yrkesnämnden är att säkra tillgången till rätt kompetens på kort och lång sikt, bland annat genom att utforma kompetenskrav, etablera samverkansstrukturer mellan bransch och utbildningar samt att verka för att etablera nya utbildningar som matchar efterfrågan.


Emily Berrys dikter har en egen och underbar röst

Summary: I sin andra diktsamling sörjer den brittiska poeten Emily Berry en död mor. DN:s Athena Farrokhzad läser knivskarpa dikter om saknad och livsvillkor.

Poesi Emily Berry ”Picknick, blixt” Övers. Jenny Tunedal Rámus, 70 sidor När jag läser Emily Berrys andra diktsamling ”Picknick, blixt” påminns jag om att orden för hav och mor (la mer och la mère) låter likadant på franska, liksom orden för namn och nej (le nom och le non). Det vill säga: det är något med moderns bortvändhet som hänger samman med havets namn, eller om havet är det som genom sin otillgänglighet åkallar diktens mor. Nu skriver Berry, som är redaktör för Storbritanniens största poesitidskrift Poetry Review, visserligen inte på franska. Hennes polyfona engelska har noggrant forslats över vattnet till en svensk strand, för att använda Ursula Le Guins översättningsmetafor. För arbetet står Jenny Tunedal, en poet som själv i sin diktbok ”Rosor, skador” från 2017 skrev förälder och förlust tätt intill varandra. Berrys referenser till författare som Marguerite Duras och Roland Barthes lägger ändå ett franskt skimmer över dikten, liksom dess upptagenhet vid en psykoanalytisk tradition i Freuds efterföljd, en tänkare som bokens motto också är hämtat ifrån: ”Förlusten av en mor måste vara något mycket märkligt.” Kopplingen mellan modern och havet är kanske samlingens mest centrala bild. Den förälder vi möter här är sedan länge död, vi anar att det är för egen hand. Hennes frånvaro utgör både barnets tragedi, livsnerv och forskningsfråga. Diktjaget fyller en skål med vatten för att åkalla en känsla av dotterlighet, hennes skrivbord flödar över och hon gråter oceaner, längtar efter att tidvattnet ska komma och ta henne: ”Jag skrev: Havet! Havet! som om det skulle kunna vara en lösning.” Oceanen hos Berry strävar oavbrutet efter att bli hel, trots att dess öde är att falla i bitar. Till slut skriker jaget: ”Mamma, varför är du alltid bortvänd? / Hon säger: På grund av havet.” I dikten ”Procession” konstaterar Berry att vi i sorgen ”är dömda att upprepa oss själva” och avslutar sedan: ”En gång såg jag min mor ro / Om natten över vatten / Jag ropade på henne och hon tittade tillbaka / Log så vackert.” Dikterna balanserar mellan vardagens lakoniska konstaterande av vad som finns och fattas och plötsligt knivskarpa utsagor om de mänskliga livspremisserna. Döden är på samma gång en oangenäm trivial detalj och det enda som upptar jagets horisont, modern är lika oåtkomlig för läsaren som för dottern. Dikten talar med många röster, ibland är den hjärtskärande kavat och ibland i kontakt med ett existentiellt bråddjup: ”Jag sa: Inom mig bär jag spåren av ett hot som jag inte kan neutralisera / Jag sa: Jag vill fråga dig saker man inte kan fråga någon som inte existerar / Hon sa: Varför kan du inte fråga dem / Om vi inte kan få allt, vad är den ungefärliga summan av allt vi kan få?” Berrys dikter lånar dråpliga drag från Louise Glücks sörjande familjevariationer i ”Ararat” och för tankarna till den nyktra, antielegiska nedstämdheten i Jacques Roubauds ”Någonting svart”, båda utgivna av Rámus, svensk poesis sorgeförlag. Och samtidigt har de en egen underbar röst, en romantisk ton som är mer gestisk än genuin och blandas med brittisk wit. Dikternas titlar är ofta humoristiska berättelser i sig: ”Nu när alla mina dikter handlar om döden känns det som om jag verkligen lever”, ”Allt dåligt är permanent” och ”Din kropps degenererade anatomiska strukturer.” Liksom Naja Marie Aidts sörjande mor kräver Berry att döden ska återgälda det den tagit. Men här ligger förlusten så långt tillbaka i tiden att den nästan är utom räckhåll och måste åkallas genom terapisessioner. Ändå är dottern i ”Picknick, blixt” ständigt upptagen med att placera avsaknaden i sig själv på ett sätt som gör den levbar. Varje strategi är tillfällig, misslyckad, eftersom jaget ändå varje morgon tvättar sina händer i dödens handfat. ”Det måste finnas ett annat sätt att dö, ett som inte gör så ont. Och när vattnet rann in i din mun / bad jag dig att förlåta mig, / förlåta oss alla, förlåta dig själv / men havet var för högljutt.” Läs fler texter av Athena Farrokhzad


Kontraktsbråk tar Kanye West till domstol

Summary: Kontraktbråket mellan musikförlaget EMI och Kanye West fortsätter. Nu har EMI återigen öppnat en stämningsansökan mot hiphopstjärnan, rapporterar Pitchfork.

Dispyten mellan Kanye West och musikförlaget EMI tar en ny vändning. Företaget har ansvarat för 42-åringens publiceringsrättigheter sedan 2003, men i januari 2019 stämde rapparen EMI. Han hävdade då att de försöker kontrollera hans musik för resten av livet. EMI påstod i sin tur att Kanye West inte kunde bryta sitt kontrakt eftersom han skrivit på flera förlängningar som överlåter ansvaret för hans publiceringsrättigheter. I mars lämnade EMI därför in en genstämning mot Kanye West. I september tycktes det dock som att soppan skulle få ett slut då parterna var nära en överenskommelse – som nu tycks ha fallerat. EMI har bett en domare att återigen öppna stämningsansökan mot hiphopstjärnan. ”Tyvärr har parterna inte kunnat slutföra villkoren i förlikningsavtalet”, skriver EMI:s advokater, rapporterar Pitchfork.


Svenska kronprinsessparet: ”Vi kommer minnas Ari som den varma människa han var”

Summary: Svenska kungahuset sörjer Ari Behn efter beskedet om hans bortgång. ”Vi kommer minnas Ari som den varma, hjärtliga och spirituella människa han var”, skriver kronprinsessparet.

Sent på juldagen kom beskedet att den norske författaren, konstnären och prinsessan Märtha Louises ex-man Ari Behn är död. Han uppges ha tagit sitt eget liv – 47 år gammal. Ari Behn lämnar efter sig tre döttrar. Svenska kungahuset beklagar dödsfallet. Kung Carl Gustaf säger i en skriftlig kommentar att han har tagit emot beskedet om Ari Behns tragiska bortgång. ”Under många år kände vi honom som en del av den norska kungafamiljen, som står oss nära. Våra tankar går till hans närmaste”, skriver han via hovets informationschef Margareta Thorgren i ett sms till DN. Kronprinsessparet, prinsessan Victoria och prins Daniel, skriver att det är med stor sorg de har mottagit beskedet om Ari Behns bortgång. ”Vi kommer minnas Ari som den varma, hjärtliga och spirituella människa han var. Det var en förmån att få lära känna Ari. Våra tankar går till hans döttrar och familj.” Läs mer: Författaren och prinsessan Märtha Louises ex-man Ari Behn är död Jonas Thente: Ari Behn tecknade tidigt millenniets vilsna själar Prinsessan Märtha Louise: Jag hade ingen rätt att må dåligt


Catia Hultquist: Varför måste vissa kroppsliga brister döljas och vissa mediciner tas i skymundan?

Summary: En miljon svenskar äter antidepressiva medel, och depression är en av våra vanligaste folksjukdomar. Ändå är det fortfarande så skämmigt att många smyger med medicinen.

”Hm, jo … jag har tagit det. Men säg det inte till någon.” ”Ja, jag äter det nu. Fast det är inget jag kommer att prata om på julmiddagen direkt.” Nej, vi pratar inte om några ljusskygga typer som tagit knark. Vi pratar om helt vanliga människor som nyttjat ett etablerat botemedel för att de lider av en av våra vanligaste folksjukdomar - depression. Antidepressiva medel, eller selektiva serotoninåterupptagshämmare som används för att häva depressioner, äts numera av cirka en miljon svenskar. Vilket tar oss upp på topplistan över de länder i världen där befolkningen tar mest antidepressiv medicin. Ändå - förvånansvärt många i bekantskapskretsen verkar känna att det måste ske i smyg. Varför då, kan man undra? Varför måste vissa kroppsliga brister döljas och vissa mediciner tas i skymundan? Omgivningens olika reaktioner på sjukdomar spelar förstås in. I takt med att youtube-generationen talar allt mer öppet om psykisk ohälsa tycks det ändå ha blivit aningen mindre skämmigt med depression, ångest och utmattningssyndrom. Det kan möjligen ses som ett tecken i tiden att folksjukdomen depression också hittat in till decenniets sista julkalender i Svt, ”Panik i tomteverkstan”, symboliserad av en låg, ätstörd och utarbetad tomtefar som ”gått in i väggen”. Däremot syns inte ett spår av yngre generationers moderna acceptans. För i tomtefamiljen finns ingen empati för den deppiga och utbrända fadersfiguren - tvärtom. Tomtefars tillstånd misstros, drivs med och häcklas. Tomtemor antyder istället att hennes äkta hälft är lat och borde skärpa till sig. Expressens krönikör Atilla Yoldas rasar över tomtefamiljens oförstående attityd: ”Var är alla grupper på Facebook som kräver ansvar från SVT efter att serien gång på gång förminskar psykisk ohälsa i form av tomtens utbrändhet? Varför möts jag inte av ramaskri på nätet när tomten öppet berättar om sin belastade mentala hälsa men möts av orden 'ryck upp dig'?” Med lite god julvilja skulle man kunna se Svt-serien ”Landet lyckopiller” som ett sorts plåster på såren till Yoldas och alla deppiga svenskar som eventuellt blivit kränkta av kalenderns tolkning av tomten anno 2019. Reportageserien handlar om depressioner, har komikern Nour El Refai som ciceron och den vällovliga ambitionen att inte bara bita huvudet av skammen kring sjukdomen, utan också kring medicinen som fått det aningen missvisande namnet ”lyckopiller”. Nour har själv fått diagnosen kronisk depression och äter antidepp sedan ett tag tillbaka. Bara hennes öppenhet kring detta betyder säkert mycket för deprimerade som skammats av familj, vänner eller arbetsgivare. Och kanske finns också svaret på frågan om skammen kring depression och antidepp i det avsnitt där Nour reser till Italien, ett land som skriver ut jämförelsevis lite antidepressiva. Här finns uppenbarligen en hel kultur, läkarkåren inkluderad, som är beredd att skamma och galenförklara den som äter antidepp. En annan anledning till skam kan ju också vara sjukdomens mer frånstötande sidor, långt från bilden av den egna depressionen som Nour visar upp. Vi får se en artig, fräsch och samlad Nour sjunga i kör, göra akrobatik, pyssla i det perfekt städade hemmet, köra med personlig tränare och göra succé som stå upp-artist. Hon blir ompysslad av sin älskade mamma och vi får veta att hon har vänner och en partner som hon älskar. Jag vet att det kanske är att begära mycket, men det hade onekligen varit intressant att också få en glimt av allt det där som skaver med deprimerade människor. Hur arga, jobbiga, gråtmilda, trötta och irriterande de kan vara. Hur de kan söka gräl, vara otrevliga och göra dumma saker. Lite mer som tomten i årets kalender med andra ord. Jag vet, eftersom jag själv varit den där jobbiga depp-tomten. Läs fler krönikor av Catia Hultquist, till exempel om ”The affair” och det stora dilemmat med metoo


Magister Fredrik Lindströms magnum opus

Summary: Finns det något som berättar en lika intressant historia om hela landet Sverige som våra olika sätt att tala? I boken ”100 svenska dialekter” skriver Fredrik Lindström rikt och brett, ibland djupt, ofta småroligt – och alltid entusiastiskt.

Sakprosa Fredrik Lindström ”100 svenska dialekter” Bonnier Fakta, 320 sidor + ljudmodul Trots all utveckling på alla möjliga områden, exempelvis genusbalansens, och trots alla konkurrerande populärvetenskapliga kanaler och uttryck så tycks många fortfarande ha behov av en gammeldags magister. Den där farbrorn, singular bestämd form, som (helst i public service-tv) kan berätta hur saker ligger till. Han som med glimten i ögat, kanske med en mild sarkasm spelande i mungipan och en lagom excentrisk detalj i stilen, är så trygg och folkkär att han sannolikt skulle bli ny statsminister bara genom att ställa upp. Det är ditåt han är på väg, Fredrik Lindström. Han må ännu inte ha samma folkfaderspondus innanför västen som en Leif GW – eller en Sten Broman, vilket kanske är en mer adekvat jämförelse – men tiden talar för honom. För inte bara är Fredrik Lindström en representant för vår tids malliga egenentreprenörskap – att med stora mått självsäkerhet stövla in överallt och hela tiden – utan det som ständigt stärker hans position i folkdjupen är hans oförtrutna intresse för just folkdjupen. Detta går som en röd tråd genom hans vittomfattande produktion; genom tv-program som ”Världens modernaste land” och ”Värsta språket”, böcker som ”Svitjods undergång och Sveriges födelse”, scenshower som ”Mänskligheten – Föreställningen om oss själva.” Till och med domarrollen i ”På spåret” i tv bär på detta, den populärantropologiska ambitionen att förstå och förklara vilka vi är. Hur vi kom att hamna här och bli så här. Hur det här blev Sverige och vi som bor här svenskarna. Populärhistoriker kallar han sig själv. Men allt han tidigare har gjort bleknar i jämförelse med denna förväxta kaffebordsbok. Mediemångsysslarens magnum opus. Vad kunde vara ett bättre fordon för förståelsen av våra likheter liksom våra egenheter, våra fördomar gentemot varandra och förbund med andra, det gamla rurala landet, urbaniseringen och segregationen, ja hela rikets utveckling, än just våra dialekter? Finns något som berättar en lika rik, intressant Sverige-historia, urgammal eller splitter ny, som hur vi talar? Det är inget litet område att gapa efter och innanför pärmarna ryms ett minst sagt omfattande material, helt unikt i sitt slag. Lindström går grundligt tillväga och berättar om dialekters egentliga funktion (även djurvärlden talar dialekt), hur de kom att uppstå just där, komma just hit, finnas kvar på just den platsen. Dess syskon krono-, socio-, sexo- och teknolekterna, och deras betydelse för våra identiteter gås igenom, liksom satsmelodiernas vandring upp och ner genom den euroasiatiska utväxten som blev dagens Sverige och Finland. Vidhängd finns också en ljudmodul där man kan lyssna på de hundra mer eller mindre slumpvis utvalda dialekterna. Från Östra Göinge till Överkalix. Människor som under ett par minuter vardera berättar en anekdot hemifrån och, liksom av bara farten, ofta får platsens historia att flaxa i hörselgångarna. Ändå är det inte denna multimediala funktion, de skrällande röstproverna från plastmojängen, som är bokens fördel. Det är snarare Lindströms eget berättande. Texten. Han skriver inledningsvis att det är knepigt, för att inte säga omöjligt, att i skrift återge talat språk så att läsaren kan höra det i sitt huvud. Där har han fel, för han lyckas utmärkt och detta utan fonetiska tecken. Det är som om Lindströms livslånga språkintresse (hans aldrig genomförda doktorsavhandlings ämne var ”riksspråksutvecklingen i Mälardalen från Gustav Vasa och framåt”) här äntligen får sin kontrollerade explosion. Boken är därför en säregen blandning av akademiskt läromedel med avsevärt siktdjup och närmast juvenilt klingande ”wow-har ni-hört!”-vetskaper. Här och där bubblar folkbildarivern så pass att talspråk och utropstecknen haglar över sidorna. Lite lustigt i just en bok om språk. Men man förlåter dem snart. Landskap för landskap – samt de största städerna var för sig – presenteras med egna kapitel. Historiens roll är betydande. Hur man just där kom att prata som man gör. Allra mest imponerande är kanske detalj- och informationsrikedomen. Det är en lyx att över fint formgivna och illustrerade sidor få vandra mellan hur skorrandet hamnade i södra Sverige och varför det i det längre isolerade Dalarna lever kvar dialekter som älvdalskan (så obegriplig att en sådan som Albert Engström tyckte att den ”smakar blod och hedendom i munnen”). Liksom att serveras den skarpa gränsen mellan e -och ä-uttal (mellan Eskilstuna och Strängnäs) eller varför det mellan Vingåker och Finspång skiljer blott fem mil men komplett olika dialekter. Eller se den språklinje som förbinder Dalarnas, Stockholms och Gotlands – och svensktalande Finlands – rev (alltså räv). För att välja endast några exempel. Lägg till detta miniparlörer, melodidiagram och väl inbrutna fördjupningskapitel; om sådant som de svenska vokalljudens särställning eller bara kul fakta – som att ordet för att gnida in någons ansikte med snö inte är ett utan trettio olika i lika många landsändar. Och att krokben finns i sjutton, minst, varianter – från stockholmskans pirra till österbottniskans tjicklo. För ja, Österbotten är också med. Liksom Åland, Åbo, Helsingfors och Pernå. Och estniska Ormsö dit öländska kristna kommenderades att slå sig ned på 1200-talet och där en spillra fortfarande pratar svenska. Åt andra hållet tidsmässigt finns här avsnitt om rosengårdsskånska och ortensvenska från Husby, den nya Visby-varianten av gotländska som för en från När eller Fårö kanske låter mjuk och fastländsk, liksom hur det förr så sprättiga Lidingö-iÿ numera används av unga i hela Stockholms län. ”100 svenska dialekter” är rik och bred och enkel, ibland djup, ofta smårolig – och alltid entusiastisk. Det är väl ganska precis vad man vill ha av en magister. Läs fler texter av Niklas Wahllöf och fler av DN:s bokrecensioner


Historiskt när fyra kvinnor intog Akademien

Summary: Fyra nya ledamöter tog samtidigt sitt inträde i Akademien – att alla är kvinnor gjorde högtidssammankomsten historisk. Åsa Wikforss passade också på att hylla den första kvinnliga ständiga sekreteraren, Sara Danius.

Tua Forsström, Anne Swärd, Ellen Mattson och Åsa Wikforss. Under den årliga högtidssammankomsten var det äntligen dags för de nya ledamöterna att träda in i Akademien, och göra könsbalansen något jämnare i den så manliga institutionen. – När nu fyra kvinnor tar inträde är det i en gammal akademi som är i färd med att ompröva sina former, sade den ständige sekreteraren Mats Malm. De nya ledamöterna har varit efterlängtade också av dem som har efterlyst en förändrad institution. Själva ser de mest fram emot arbetet som nu tar vid. – Litteraturen har alltid varit min möjlighet att hålla mig levande. Min tacksamhetsskuld till den är fantastiskt stor och jag tar nu mitt inträde i Svenska Akademien för att börja betala tillbaka, sade Anne Swärd. Förra året ändrade Akademien på det traditionsenliga upplägget där de tillträdande ledamöterna håller tal över sina företrädare. Även i år var talen mer personliga. Åsa Wikforss, som ville stödja en ung designer och kom i en guldfärgad klänning av Behnaz Aram, påminde bland medaljprydda män i frack om vilka som tidigare har suttit på den stol som nu blir hennes. – Det är med bävan jag står inför stol nummer sju. Här satt den första kvinnan i Akademien, Selma Lagerlöf som valdes in 1914. Här satt den första kvinnliga sekreteraren, Sara Danius. Det här skulle inte vara ett sådant tal, inte när en ledamot avgått. Inte när hon levde. Men så inträffade det tragiska, sade Åsa Wikforss och hyllade Danius förmåga att med humor och skärpa uppenbara människan och världen. Även den ständige sekreteraren Mats Malm hyllade Danius. – Som ständig sekreterare framträdde hon med stark lyskraft under en svår tid. I de engagerade talen fanns också politisk udd. Åsa Wikforss betonade upplysningstidens insikt, att kunskapen behöver institutioner där människor kan granska varandras argumentation. Hon pratade om det öppna samhälle som nu utmanas av ”dess fiender”. – Dessa skriver inte bara desinformation för att förvrida vårt tänkande, förvanska vårt kulturarv och få oss att tro att vissa grupper av människor är mer värda än andra. De ger sig också på de institutioner som bär upp kunskapen och demokratin: den fria forskningen, oberoende medier och rättsväsendet, museer och bibliotek. Anne Swärd berörde hur grekiska arbetskraftinvandrare i hennes barndom gav en glimt av fler sammanhang och kulturer, och citerade George Bernard Shaws definition av patriotism: ”patriotism är övertygelsen om att ett visst land är bäst i världen för att man råkar befinna sig just där.” – Jag antar att det är därför jag är en sådan medioker patriot, för jag brister i övertygelse om just mitt lands odisputabla förträfflighet. För att inte tala om vilken usel nationalist jag är. Jag har inget principiellt emot vare sig mig själv, min kultur och den lilla plats jag kommer ifrån. Förutom att alla dessa tre är så outhärdligt kringskurna. Anne Swärd kallade författare för ”enkla observatörer, utsedda av ingen på oklart uppdrag”. Hon lovsjöng litteraturen, liksom Ellen Mattson och Tua Forsström. – När jag läser förmår jag överträda mitt jags vanligtvis trånga gränser i en transcendens som jag funnit i läsningen och ingen annanstans, sade Ellen Mattson. Tua Forsström slog också ett slag för den rent personliga delen av läsandet, vid sidan av den vedertagna litterära kanon, alltså de allmänt erkända verken. – Håller vi oss inte också med en hemlig, personlig kanon som består av text som just vi transporterar genom åren, och som gåtfullt fortsätter att dyka upp i våra medvetanden? Läs mer: Åsa Wikforss: Vi behöver varandra för att rätta till fördomar och misstag


Nobelstiftelsen söker efterträdare till avgående vd:n Lars Heikensten

Summary: Lars Heikensten lämnar nästa år jobbet som vd för Nobelstiftelsen. Sökandet efter hans efterträdare har inletts.

Lars Heikenstens nuvarande kontrakt går ut i slutet av nästa år. Då lämnar han också arbetet som vd för Nobelstiftelsen, paraplyorganisationen som ansvarar för Nobelpriserna. – Lars tycker att det känns lagom. Han fyller 70 år nästa år och har varit vd i närmare tio år, och känner att det är dags att lämna, säger Nobelstiftelsens presschef Mikael Östlund. Nobelstiftelsens styrelseordförande Carl-Henrik Heldin säger att det inte finns något missnöje med hur Lars Heikensten har skött sitt jobb. – Tvärtom. Han har varit, och är, utmärkt som vd. Han har gjort en utmärkt insats på många fronter, säger Carl-Henrik Heldin. Arbetet med att hitta en efterträdare har inletts. En kommitté som ska hålla i arbetet har utsetts. Dessutom tar stiftelsen hjälp av en rekryteringsfirma. En kandidat för vd-jobbet ska vara klar ”i god tid” innan Heikenstens kontrakt går ut, uppger styrelseordföranden. – Vi kommer att arbeta brett och försöka hitta lämpliga kandidater som är dugliga och passar för jobbet, säger Carl-Henrik Heldin. Lars Heikensten tillträdde som vd för Nobelstiftelsen år 2011. Han har tidigare bland annat varit riksbankschef. Läs mer Lars Heikensten: ”Aldrig under min livstid har Nobelprisets grundläggande värderingar varit hotade på det här sättet”


Byggboom för bibliotek enligt ny rapport

Summary: I var femte kommun kommer ett nytt bibliotek att invigas under de närmaste fem åren. Det visar en rapport från Svensk Biblioteksförening döpt till ”Byggboom”.

Vi är vana att höra om neddragningar, minskade öppettider och stängda filialer när det kommer till de svenska folkbiblioteken. Men bilden är mer komplex än så visar en ny undersökning från Svensk Biblioteksförening. Enligt rapporten kommer ett nytt bibliotek att invigas i vart femte kommun under de närmaste fem åren, och i nästan lika många är det möjligt att ett nytt bibliotek invigs under samma period. Dessutom kommer större renoveringar av redan befintliga bibliotek att äga rum i ungefär var fjärde kommun. Samtidigt går många kommuner en tuff ekonomisk framtid till mötes vilket kan leda till ökade klyftor. Det menar Karin Linder, generalsekreterare för Svensk biblioteksförening, till Sveriges radios ”Kulturnytt”. – Vissa kommuner har förstånd och pengar att satsa, andra har inte de resurserna. Det kommer att skapa skillnader över landet, där vi har olika verksamhet för olika kommuner, säger Linder till ”Kulturnytt”. Läs mer: Tusentals böcker har rensats ut på Kungsholmens bibliotek Ilska i Växjö efter kulturbesparingar: ”Man vinner lite men förlorar väldigt mycket” ”Det är ett fruktansvärt slag för kulturlivet i Hässleholm”


Lotta Olsson: Barn ska inte tvångsmatas med fiberrika moraliska värderingar

Summary: Det kommer ut många bra barnböcker i Sverige. Men det finns ännu fler stolpiga berättelser som ska lära barnen genusteori, avslappning, goda matvanor, antirasism, miljöfrågor och yoga. Kan vi tala lite om att det är skillnad på konst och instruktionsböcker?

Den som ska ge bort en bra barnbok i julklapp har det inte lätt. Det finns briljanta, konstnärligt kvalificerade barnböcker, men de syns knappt i den enorma mängd pedagogisk smörja som förklätts till skönlitteratur. Få barnen att somna med en avslappningssaga! Lär dem yoga! Lär dem bra matvanor, genusteori, antimobbningsåtgärder, miljöfrågor, antirasism och psykologi! Viktiga saker, förvisso, om det är läromedel man är ute efter. Men den konstnärliga nivån följer inte automatiskt med bara för att välviljan är stor och värdegrunden låter fin. I mars i år diskuterade SVT:s litteraturprogram Babel barnböcker, och litteraturprofessorn Sven Anders Johansson påpekade att dagens barnböcker tyvärr till stor del är politiskt styrda. Jag och flera andra blev rasande: som om han inte hade läst en enda barnbok sen sjuttiotalet! Fast Sven Anders Johansson fick mig att börja lägga märke till de där böckerna, och allt mer har jag insett att han har rätt. Även om jag själv hellre skulle kalla dagens barnböcker moraliska snarare än politiska: det handlar om uppfostran, och den tycks ofta gå före verkshöjd. Många av dagens barnböcker är bara en stolpig, grällt illustrerad berättelse kring den tes som ska lanseras. De säljs ändå, för att unga föräldrar är så rädda för att råka förmedla gamla fördomar. Som om det vore viktigare att ge barnen en bok som är garanterat fri från fördomar än en litterär upplevelse, som om barnen hellre ska tvångsmatas med fiberrika moraliska värderingar än tänka själva. Ja, det finns många bra barnböcker i Sverige. Framför allt i bilderboksgenren, där den konstnärliga verkshöjden ofta är så hög att man beklagar alla som inte anser sig vara i rätt läsålder. Gå och bläddra i bilderböcker när ni är i bokhandeln nästa gång, så får ni se. Eller i faktaböcker, för den delen, där bildkonstnärerna lyfter ämneskunskapen till nya nivåer. Eller titta i ungdomsböckerna, som så många vuxna redan har upptäckt (jag är inte den enda äldre tant som vet att de bästa läsupplevelserna ofta återfinns bland ungdomsböcker), i äventyrsböcker för slukaråldern och numera till och med i vardagsskildringar för lågstadiebarn. Fast sen finns alla de där andra böckerna, de som bara är nyttiga. De påminner om något jag har sett förut: mammas gamla trettiotalsberättelser, de moraliska små häftena om Vad En Ung Flicka Bör Tänka På. Uppfostringsniten har förstås alltid varit en stor del av barnböckerna: barn ska lära sig att tvätta händerna, sitta på pottan, inte slå huvudet av sina småsyskon och inte sno andras leksaker. Barnböcker handlar ofta om socialisering och kunskapsförmedling. Den konstnärliga kvaliteten har ibland dykt upp som en bisak, för att sockra moralpillret. Men med tiden verkar ju de flesta ha insett att kultur ändå har ett egenvärde. Läser man Ulf Stark, Tove Jansson och Oscar Kroon förstår man att det skrivna språket kan förmedla många av de ogripbara känslorna i livet. Möter barnen bilder av Shaun Tan, Wolf Erlbruch och Anna-Clara Tidholm lär de sig ytterligare ett språk, ett bildspråk som förmedlar det som inte går att formulera i ord. Och ändå ges det ut så många böcker som i stort sett saknar allt utom moral. Det kommer böcker som enbart hamrar in lärdomar, böcker som är så urtråkiga att de mest påminner om riktigt dålig religiös eller politisk propaganda. Det fattas bara en slutbild där barnen hängivet blickar upp mot den rodnande morgonhimlen. Det är svårt att diskutera litterär kvalitet, och extra svårt numera, när man är glad bara barnen lyfter näsan från bildskärmen. Men om vi över huvud taget tycker att det finns en skillnad mellan litteratur och instruktionsböcker måste vi försöka. Läs fler krönikor och andra texter av Lotta Olsson


Jordi Savall hittar en rent oemotståndlig pastoral lyster

Summary: Jordi Savall tolkar Händels ”Messias” med sin genuint musikantiska katalanska kör och orkester, bitvis både underskönt och oemotståndligt – men utan de dramatiska höjderna.

Det som överraskade mig mest vid uruppförandet 2010 av Sven-David Sandströms ”Messiah”, under ledning av Herbert Blomstedt, var den amerikanskt färgade tonen i de pastorala avsnitten. Inte minst i den sanslöst vackra duetten ”He shall feed his flock” för sopran och alt. Just det numret kommer till mig när jag nu hör Händels motsvarande herdetoner i Jordi Savalls inspelning, med sin mjukt svängiga katalanska kör och orkester och den underskönt klingande sopranen Rachel Redmond. Ja, den pastorala lystern är rent oemotståndlig hos denna genuint musikantiska ensemble. Till de dramatiska höjder som Gary Graden nådde 2017, med St Jacobs Kammarkör, Rebaroque och Kerstin Avemo i sopranstämman på etiketten Proprius, har dock Savall en bit kvar. Bästa spår: ”He shall feed his flock”  Läs fler musikrecensioner av Martin Nyström, till exempel om den typiska svenska körklangen hos Svenska Kammarkören och Sofia Vokalensemble.


Tusentals böcker har rensats ut på Kungsholmens bibliotek

Summary: Tusentals böcker rensas ut när Internationella biblioteket flyttas till Kungsholmens bibliotek. Det tidigare folkbiblioteket på Kungsholmen ändrar nu inriktning till att specialiseras på mångspråk och integration.

I september stängde Internationella biblioteket (IB) på Odenplan trots stora protester. Enligt det blågröna styret i Stockholm var beslutet en nödvändig besparingsåtgärd, efter att antalet lån på IB halverats de senaste nio åren. Sedan i måndags har Kungsholmens bibliotek, dit verksamheten flyttas, hållit stängt för att kunna genomföra hopslagningen. För att få plats i lokalen, som till ytan är mindre än IB:s tidigare lokaler i Annexet, har båda biblioteken behövt rensa rejält i sina bokbestånd. Enligt en uppgift till DN rör det sig om 13.000 av Kungsholmens egna titlar som plockats bort från hyllorna, vilket också bekräftas av bibliotekets chef Annika Malmborg. – Det är svårt att svara på exakt antal, men det rör sig om mellan 8.000 och 13.000 titlar, säger Malmborg. Bakgrunden är bibliotekets nya inriktning på ”mångspråk och integration” i och med Internationella bibliotekets inflytt, berättar Malmborg. Framför allt är det utbudet av svenskspråkig skönlitteratur för vuxna som minskar rejält, som DN tidigare rapporterat om. Barnutbudet kommer dock att bestå, med större fokus på mångspråkig litteratur. – Vi kommer fortfarande att ha kvar ett antal böcker på svenska för vuxna så klart, särskilt populära titlar som lånas ofta. Vi räknar med att få plats med 8.000-10.000 svenska titlar i framtiden. Idén var ursprungligen att skänka de utsorterade böckerna till andra bibliotek i Stockholmsområdet – och därefter slänga resten. Men under den månad som biblioteken har erbjudits att hämta upp böcker har knappt någon varit där. – Vi trodde och hoppades att intresset skulle vara betydligt större. Jag är faktiskt lite tagen på sängen när jag i går insåg hur stora volymer vi har lämnats kvar med, säger Malmborg. Dels handlar det om att biblioteken själva inte har plats, dels om att titlarna redan finns som dubbletter, tror Malmborg. Men också att biblioteken inte har haft tid att komma. Kommer alla böcker att slängas nu? – Nej, vi har tagit beslut om att vi inte kan göra oss av med så mycket. Det är så pass omfattande volymer det rör sig om, som också håller en hög kvalitet, så det kan vi inte, om vi ska kunna stå för det här hela vägen. Vi behöver rekapitulera nu och köpa oss mer tid. I stället kommer böckerna att magasineras i ett arkiv i väntan på att bli upplockade av biblioteken. Om det svala intresset håller i sig kan det bli aktuellt att andra verksamheter, som sjukhusbibliotek och skolbibliotek, får ta del av bestånden. Och i sista hand en utförsäljning till låntagarna, berättar Malmborg. Under hela perioden kommer böckerna inte att kunna lånas av allmänheten. – Vi får anstränga oss rejält för att hitta en ny plats för böckerna. Att hyra det här arkivet är nämligen också en kostnad, så det är en tillfällig lösning, säger Malmborg. Enligt Malmborg har många har varit upprörda, både personal och besökare, över bibliotekets nya inriktning. – Först och främst handlar det om frustration över att man nedmonterar ett folkbibliotek. Däri ligger den största sorgen. Många besökare ställer frågor om vad som händer med bokbestånden och bibliotekets framtid. Vi svarar dem att det i stället blir ett nytt bibliotek där vi fortfarande kommer att kunna erbjuda svenska medier och på så vis kunna tillfredställa samtliga stockholmare. Även Internationella bibliotekets bokbestånd har slimmats för att få plats på Kungsholmen, men inga böcker ska i nuläget ha slängts. Av den totala samlingen på 120.000 medier, på 122 olika språk, kommer omkring 44.000 titlar få plats på Kungsholmens hyllor. Resterande titlar fördelas ut på bibliotek runt om i staden. En större del hamnar på en lånecentral i Liljeholmen där böckerna på sikt kommer att bli tillgängliga via fjärrlån mot en reservationsavgift på tio kronor per titel. Det nya biblioteket på Kungsholmen öppnar den 20 januari. Tanken var då att allt skulle vara klart, men på grund av större ombyggnationer kommer biblioteket att renoveras under hela nästa år. Ett exakt slutdatum kan kulturförvaltningen i nuläget inte ge. Läs mer: Mindre vuxenlitteratur på Kungsholmens bibliotek på grund av flytt Politiskt bråk om biblioteksbudget i Stockholm DN Åsikt: ”Flytta Internationella biblioteket till Kulturhuset” Upprop vill rädda IB genom låneaktioner


Mariah Careys julhit toppar Billboardlistan – efter 25 år

Summary: Mariah Careys klassiska jullåt ”All I want for Christmas is you” toppar för första gången amerikanska Billboardlistan – 25 år efter släppet, rapporterar NY Times.

Ingen jul utan Mariah Careys superhit ”All I want for Christmas is you” från 1994. Låten brukar gå varm världen över under julmånaden och får räknas till en av de mest populära julmelodierna. Trots det tog sig låten aldrig upp på Billboardlistans förstaplats efter släppet. Då nådde den som högst en tredjeplats. Men nu, 25 år efter att låten kom ut, toppar ”All I want for Christmas” listan, skriver New York Times. Låten är Mariah Careys första listetta sedan 2008 – och hennes nittonde i ordningen. Med det är hon bara en bakom Beatles som har rekordet. ”All I want for Christmas is you” är också den låt som har tagit längst tid på sig från att den släpptes till förstaplatsen. Det är dessutom den första jullåt som toppar listan sedan ”The chipmunk song” från 1958. New York Times skriver att Mariah Carey har kampanjat intensivt för att få låten att nå toppen av listan. Och det var en nöjd stjärna som på Twitter deklarerade att hon den här gången för första gången lyckades.


Mattias Alkberg släpper manus och känns paradoxalt säker

Summary: Det är en intim föreställning där Mattias Alkberg pratar lika mycket som han sjunger, ändå blir själva sångaren Alkberg tydligare. Inte minst hur mycket han förmår bära på egen hand.

Plötsligt bannar Mattias Alkberg sig själv för att ha tackat för tidigt. Han retar sig på coola rockartister som gör det, nämligen, som när The Hellacopters säger ”tacksomfan” i samma ögonblick som låten tar slut, utan att ge tid för några applåder. – Men tänk om publiken inte gillade den? Det är att ta ut glädjen i förskott. Å andra sidan: glädje uttagen i förskott är den enda sanna glädjen. Se där ett prima exempel på Mattias Alkbergs säregna estradörskonst, som skarvlöst rör sig mellan det nördiga, det tramsiga och det existentiellt svärtade, och som trots sin fladdriga humor nästan ofelbart vill prata om det som är viktigt: om moral, om spelet mellan människor, om pengar (eller att inte ha), om kulturens betydelse. Ja, han beskriver rent av konsten som en religion, en tredje väg mellan kristendom och ateism, som ”tillåter en att prata skit om de två andra utan påföljd”. Jag trodde att det här skulle vara någon sorts tillskruvad julshow, men förutom låten ”Helgen v 51” om hemvändarfyllorna i Sveriges småstäder på juldagen så nämns knappt den stundande högtiden. Och allt börjar med att han tar avstånd från föreställningens namn, berättar hur han har skrotat två färdiga manus och nu kör på impuls – och inte alls tänker prata om känslor. Fast så blir det inte heller. Och ramen är ju satt. Snarare än en regelrätt konsert är detta en intim föreställning med bara Mattias Alkberg och pianisten/körstödet Jonatan Lundberg, där pratorna mellan låtarna och några lästa dikter är lika betydelsebärande som musiken. Samtidigt får man syn på sångaren Alkberg på ett tydligare sätt än när han har ett band bakom sig och mer att studsa ironiska rocksångarmaner emot. Här märks det hur mycket han förmår bära på egen hand, hur stort och fullsatsande han ofta sjunger. Helt orädd inför att ibland svaja till på Håkan Hellström-vis, men med en styrsel i grunden som känns paradoxalt säker. Inte för inte är detta en man som har gett ut tjugoåtta album på tjugosju år, med flera olika band eller solo. Alla diktsamlingar oräknade. Och som givetvis har nästa redan inspelat, det här är ett flöde som nog knappast går att skilja från livet – hur mycket Mattias Alkberg än försöker hävda att just hans produktivitet hindrar honom från att alls ha särskilt mycket av ett liv.  Läs fler musikrecensioner av Nils Hansson, till exempel om det minimalistiska experimentrockbandet 75 Dollar Bill.


Intervju med Weinstein får kritik: ”Jag har inte glömt dig, Harvey”

Summary: En uppmärksammad intervju med filmmogulen Harvey Weinstein har väckt ilska. I ett uttalande skriver 23 kvinnor som anklagat Weinstein för övergrepp: ”Han säger i en ny intervju att han inte vill bli bortglömd. Det kommer han heller inte att bli.”

I en intervju i New York Post berättade filmmogulen att han vill bli ihågkommen för sitt arbete i filmbranschen, och hans fokus på att främja kvinnor – inte för anklagelserna om sexövergrepp. – Jag känner mig bortglömd. Jag gjorde fler filmer av och om kvinnor än någon annan filmskapare, sade Weinstein till tidningen. Intervjun har väckt starka reaktioner. Bland annat har 23 kvinnor som alla stämt filmproducenten för sexuella övergrepp, däribland skådespelarna Ashley Judd, Rosanna Arquette och Rose McGowan, gjort ett gemensamt uttalande. ”Han säger i en ny intervju att han inte vill bli bortglömd. Det kommer han heller inte att bli. Han kommer att bli ihågkommen som en sexuell förövare och en obotlig missbrukare som tog allt och inte förtjänar någonting”, skriver kvinnorna i uttalandet och fortsätter: ”Han kommer att bli ihågkommen av ett kollektiv av otaliga kvinnor som stod upp och sa ifrån”. På Twitter gör Rose Mcgowan ett eget uttalande: ”Jag har inte glömt dig, Harvey. Min kropp har inte glömt dig. Jag önskar att den kunde det. Jag vägrade skriva på ett sekretessavtal efter att det hände, eftersom jag visste att jag skulle komma efter dig. Och det gjorde jag. Det här handlar om att stoppa en profilerad våldtäktsman. Dig.” Rättegången mot Harvey Weinstein inleds i januari. Han står åtalad för två fall av övergrepp, och nekar till brott. Läs mer: Harvey Weinstein: Mitt arbete för att främja kvinnor har blivit bortglömt Läs mer: Sexbrottsanklagade Harvey Weinstein gör upp med 30-tal kvinnor i förlikning