”Studio ett” fälls för kränkande fråga om judar

Summary: Israels ambassadör Isaac Bachman fick frågan om judarna hade något ansvar för den ökande antisemitismen i Europa i en intervju i Studio ett i P1. Nu fälls programmet i Granskningsnämnden.

Den 17 februari i år var Israels ambassadör Isaac Bachman inbjuden till Studio Ett. Efter att Israels premiärminister Benjamin Netanyahu till följd av terrorattentaten i Paris och Köpenhamn uppmanat judar i Europa att flytta till Israel var frågeställningen i ”Studio ett” om det är tryggare i Israel. En av programledarens frågor till Bachman var om judarna själva hade något ansvar för en ökande antisemitism – en fråga som ambassadören avvisade. Frågan mötte stark kritik från lyssnare då den ansågs kränkande mot judar. Programmet anmäldes till Granskningsnämnden som i dag meddelade sitt beslut. De anser att frågan som den var formulerad var uppenbart kränkande mot judar och därför strider mot bestämmelsen om radions särskilda genomslagskraft. Såhär formulerar Granskningsnämnden sitt beslut: "Även om syftet med frågan var att få ambassadörens syn på om konflikten i Mellanöstern bidragit till en ökad antisemitism så var formuleringen enligt nämnden uppenbart kränkande." – För oss är det naturligtvis inte alls roligt att bli fällda. Vår dåvarande chef sa att hon var förtvivlad över det som hade hänt när det hände. Det är vi fortfarande och vi ber fortfarande om ursäkt. Vi ska göra allt för att en sådan här fråga inte ställs igen, säger Michael Österlund, tillförordnad chef för Ekot till Sveriges Radios Kulturnytt.


Brittisk bokförsäljning ska stödja flyktingar

Summary: Brittiska bokförlag och kända författare som Caitlin Moran, Salman Rushdie och Philip Pullman går ihop för att samla in en miljon pund till syriska flyktingar – genom bokförsäljning.

En miljon pund hoppas bokhandelsjätten Waterstones samla in genom att gå ihop med författare och förlag i Storbritannien. Förlagen har donerat tusentals exemplar av olika titlar för att säljas under parollen "Buy books for Syria" - och hela vinsten går till Oxfams hjälp till syriska flyktingar, skriver The bookseller. Några av de författare som är med i uppropet är Caitlin Moran, Philip Pullman, David Nicholls, Marian Keyes och Khaled Hosseini. – Jag är stolt över att, som miljoner av andra redan har gjort, säga: Vi ser er, vi hör er, vi kommer inte att låta er lida ensamma. Vi lovar – hjälp kommer, skriver Caitlin Morgan i uppropet på Waterstones hemsida. Philip Pullman skriver: – Ändamålet är så uppenbart gott att allt vi kan göra är värt att göra. Bloomsburys vd James Daunt förklarar uppropet så här i The bookseller. – I desperata tider som dessa känner vi alla en vilja att hjälpa till. Vi gör det vi kan bäst: bokförsäljning, och det känns helt rätt att varje krona från varje bok ska gå direkt till Oxfam, skriver James Daunt. Den första oktober släpps hela listan på titlarna som ingår i uppropet "Buy books for Syria". Men en av dem som offentliggjorts är den engelska översättningen av "Män som hatar kvinnor" av Stieg Larsson. Några av författarna Philip Pullman, Hilary Mantel, David Walliams, Neil Gaiman, David Nicholls, Marian Keyes, Victoria Hislop, Ali Smith, Robert Harris, Lee Child, Salman Rushdie, Caitlin Moran, Julia Donaldson and Jacqueline Wilson.


Vem äger internetkulturen – du eller företaget?

Summary: Videoklippet med råttan och pizzan har gjort viral succé i veckan. Nu växer marknaden för företag som tjänar pengar på populära internetfenomen.

I veckan blev världen ett meme rikare. Videoklippet, som bara är fjorton sekunder långt och egentligen helt utan poäng, visar en råtta som drar en pizzabit ner för en smutsig trappa i New York – en uppdaterad variant av Bengt af Klintbergs ”Råttan i pizza”, skapad för en internetgeneration. Och internet har omfamnat råttan. På bara ett par dagar har klippet fått massiv spridning i sociala medier. Råttan har blivit till gif-animationer, quiz och omtolkats av kreativa Photohop-fantaster. Den har fått en egen hashtag som under måndagen trendade på Twitter med över 400 tweets i minuten. Klippet har genererat en våg av artiklar och analyser och har nått hela vägen till amerikansk CNN. Och självklart har råttan redan blivit en kostym för årets Halloween-maskerader. Pizza rat har kort sagt anslutit sig till skaran av samtidskommenterande internetfenomen som kommer att gå till historien, ihop med lolcats, Gangnam style-dansen, Pharrell-hatten och många andra med dem. Enligt skaparen av klippet, den 35-åriga skådespelaren och komikern Matt Little som upptäckte råttan på en tunnelbanestation och hade mobilkameran redo, är Pizza rat en symbol för livet i New York. – Det är alltid för långt att gå och för mycket att bära. Men livet ger dig precis så mycket som du kan hantera, sa Matt Little i en intervju med Buzzfeed. Upphovsmannen bakom klippet är avgörande för den växande marknad av företag som numera tjänar pengar på virala succéer på internet. I fallet Pizza rat, skriver Washington post, tog det bara drygt två timmar från att Matt Little postade klippet på Youtube till att licensbyrån Jukin media hade hittat honom och skrivit kontrakt på rättigheterna. Junkin medias nisch är att snabbt hitta potentiella succéklipp, komma överens om en deal med upphovsmannen och därefter licensera innehållet. Matt Little vill inte själv uppge hur dealen såg ut, men säger till Wired att han är nöjd. Företagets bildbank består idag av 20.000 klipp och när medier vill använda ett måste de först köpa loss rättigheterna. Om klippet istället är inbäddat från Youtube så tjänar upphovsmannen, och Jukin media, reklam på annonserna. Junkin media har idag en hel rättighetsavdelning som ägnar sig åt att städa bort alla de olagliga kopior som cirkuerar på nätet genom att skicka uppmaningar till användare. Även Facebook kan idag erbjuda vissa kunder ett avancerat system för att identifiera piratkopior på sajten – Jukin media är en av dem som använder tjänsten. I en artikel lyfter Wired frågan om vem som egentligen äger kulturen som sprids på internet. Om vi alla känner samhörighet med Pizza rat, borde vi inte då fritt kunna dela Pizza rat? Eller ska ägaren – och i förlängningen storföretagen – ges möjlighet att kapitalisera på spridningen? För företag som Junkin media är svaret enkelt: – Pizza rat har uppenbarligen slagit an en sträng hos många och fått ett eget liv. Men det förändrar inte det faktum att det finns en ägare som har rätt att dra nytta av videons popularitet och styra dess öde, säger Mike Skogmo vice vd på Junkin media till Wired.


Dani M bryter tystnaden: Jag är inte antisemit

Summary: ”Jag är inte antisemit. Jag är inte rasist”, ”Den här smutskastningen måste sluta”, skriver rapparen Dani M i ett mail till SVT Kultur.

Efter kritikstormen om rapparens medverkan i TV4:s ”Lyckliga gatan” bryter Dani M tystnaden och kommenterar anklagelserna. Dani M har avböjt att medverka i intervjuer, men i ett mail till SVT Kultur skriver han bland annat att han varken är antisemit eller rasist: ”Jag är ödmjuk inför att jag ännu inte lärt mig allting, jag lär mig någonting nytt varje dag. Men det jag vet helt säkert är att jag är för alla människors lika värde”. Och fortsätter: ”Med det sagt kan jag fortfarande stå för att staten Israel är en ockupationsmakt och bör stå till svars för dom människorättsbrott som dom gjort och gör.” Kritiken handlar bland annat om att rapparen 2012 skrivit på sociala medier att Israel kontrollerar världens medier, och att en judisk bankfamilj kontrollerar ”Israel och snart sett hela bankväsendet”. Båda påståenden är vanliga i antisemitiska och högerextrema kretsar, skriver SVT Kultur. Dani M har sedan dess bett om ursäkt för sina uttalanden. Han avslutar sitt mail genom att skriva ”Den här smutskastningskampanjen måste sluta”. DN söker Dani M för en kommentar.


Sven-Eric Liedman: ”Karl Marx

Summary: En biografi”En outsider som tänkte nytt. Sven-Eric Liedman har översatt Karl Marx i femtio år. Malena Rydell läser en ny biografi om Marx som tecknar ett porträtt av en intellektuell som tänker fritt, stort och nytt.

Var finns Marx under all bråte? Utgångspunkten för Sven-Eric Liedmans monumentala Marxbiografi är den enklast tänkbara: Vad står det i hans texter om man läser dem utan att låta ögonen grumlas av uttolkarna och efterföljarna och de stater som rest statyer över honom? Idén är enkel, uppgiften är det förstås inte. Sven-Eric Liedman har läst och översatt Marx i femtio år. Han har följt den doktrinära marxismens sönderfall och de nya Marxläsningarna – Derrida, Heinrich, Balibar, Negri, Spivak – som frodats efter murens fall. Han har sorterat i missuppfattningar, vantolkningar och mytologiserande stoff. När han nu sammanfattar ett långt liv med Marx och Engels är det också som ett vetenskapligt statement – sikten ska inte skymmas av för mycket biografiska detaljer. Innan man kan dra vidlyftiga paralleller till 2000-talets finanskriser och prekära arbetsmarknad måste man förstå vad Marx skrev i sitt 1800-tal. Privatpersonen Marx, med sina omskrivna karbunklar och lynniga korrespondens, får stå tillbaka. Den som vill ha en lättläst bok full av dråpliga detaljer om den kämpande småbarnspappan i Sohos slum kan alltid läsa Francis Wheens underhållande ”Karl Marx” från år 2000. Liedmans Marx är fast i 1800-talet. Han är ingen systembyggare, utan de ofullbordade verkens mästare. Aldrig tillfredsställd med sitt senaste manus, alltid i polemik med sin samtids intellektuella och aktivister, ända fram till den dag då han dog sittande i sin skrivbordsstol. Sven-Eric Liedman skriver fram Marx livsgärning som världshistoriens mest kända work in progress. Men hur kunde ett work in progress bli förtryckarunderlag för determinister och dogmatiker? En uppenbar orsak är förstås ”Kommunistiska manifestet”, med sitt agitatoriska tilltal, och alla läsare som såg den som ett löfte som skulle infrias, liksom av sig självt, ödesbundet. Liedman vill befria Karl Marx från alla som har trott på honom på religiöst vis. I sin biografi ”Friedrich Engels. Kommunist i frack”, gjorde den brittiska historikern Tristram Hunt samma sak med Engels för ett par år sedan. Där försöker han visa hur Engels, som ju överlevde sin tankepartner med två år, ägnade sin sista tid att läxa upp det sena 1800-talets självutnämnda marxister: Läs inte Marx ord som evangelium, förvandla inte våra teorier till en stel dogm. Han ville befria Engels från rollen som skurken, och skrev fram en äventyrlig champagnesocialist. Liedman håller inte med, av delvis språkliga skäl. ”Kapitalets” första uttolkare var ju Engels, och han uttryckte sig inte så subtilt som Marx: han skrev enklare och rakare och, menar många, förgrovande. Engels hemföll åt ett synsätt som fortfarande är vanligt och naivt: att karaktärisera kapitalistiska makthavare som ”giriga”. Men Marx var mer sofistikerad än så, vill Liedman understryka: en kapitalist är alltid tvungen att maximera sin vinst för att överleva, han kan vara lika god eller illasinnad som vem som helst. Liedmans Marx är en rastlös Faustfigur. Jagad mellan Europas huvudstäder av preussiska polisspioner, ofta fattig som en kyrkråtta. En outsider som läste lika mycket skönlitterära författare (just Goethes ”Faust” var en av favoriterna) som nationalekonomer, som fann det lika viktigt att skriva journalistik som samhällsteoretiska verk. Marx trodde på människan, till skillnad från sina samtida nationalekonomer som såg henne som en i grunden lat varelse som måste tvingas till arbete, och han såg människan som en social varelse: Det är bara genom andra som hon kan bli en individ, det är bara genom samhället som hon kan bli en egen och egenartad människa. Det är viktigt, skriver Liedman, att framhålla Marx karakteristiska individualism, så olik den ansiktslösa kollektivism som kännetecknade Kommunistkina och Sovjet. Man föds inte till individ, man blir det – eller kan bli, så skulle man kanske kunna sammanfatta Marx. Men en av hans brister, menar Liedman, var samtidigt att han inte nog beaktade människolivets irrationella sidor. Ironiskt, kan tyckas, eftersom han själv var en passionerad och ombytlig själ. När han talade om den framtid där arbetarrörelsen skulle segra, var det som om han glömde sina insikter. Då trodde han att människor skulle agera utifrån sin klassmässiga position, och inte som allt annat som de också var – tyskar, fransmän, ateister, katoliker, protestanter, nationalister, kvinnor, män, ja, individer. Själv gjorde han inte ett ekonomiskt rationellt livsval. Karl Marx, som föddes i ett borgerligt hem i Tyskland, kunde ha fått ett mer bekymmersfritt – och alienerande – liv om han hade följt i sin pappas fotspår och blivit en välmående småstadsadvokat med ordnad ekonomi. Och Jenny Marx, född von Westphalen, hade kunnat gifta sig med en adlig och framgångsrik karl. Men även om de älskade det goda livet – de få perioder då de hade råd med det – så ville de hellre ha friheten, och här är Marx biografer rätt samstämmiga i en romantisk syn: Det var ett kaotiskt men lyckligt äktenskap, trots ständiga sjukdomar och barn som dog ifrån dem, och de var varandras viktigaste diskussionspartner till det bittra slutet. Sven-Eric Liedman vill återupprätta Karl Marx som intellektuell i ordets mest grundläggande bemärkelse, den som tänker fritt och stort och nytt. Ja, han tecknar rent av ett porträtt av honom som konstnär. ”Verkligt fritt arbete – som att komponera – är på samma gång det mest förbannade allvar, den mest intensiva ansträngning”. Det är en av Marx finaste aforismer, tycker Liedman, som läser den som ett motto för allt konstnärligt, intellektuellt och vetenskapligt arbete, och kanske identifierar han sig med det också.


Bråk om rättigheterna till Ingmar Bergmans klassiker

Summary: Ingmar Bergmans ”Scener ur ett äktenskap” kan få tre nya liv. DN kan i dag avslöja att det finns planer på att filma den prisade tv-serien i en svensk, en rysk och en amerikansk version. Samtidigt har frågan om vem som egentligen äger rätten att sälja Ingmar Bergmans manus för nyfilmatiseringar blivit brännande aktuell.

”Detta opus tog mig tre månader att skriva, men ett rätt långt liv att erfara”, skriver den 54-årige Ingmar Bergman i förordet till sitt manuskript av ”Scener ur ett äktenskap”, som lång klart 1972, och tillägger: ”Jag är inte säker på att det skulle ha blivit bättre om det varit tvärtom, fast det hade verkat finare.” På sjuttiotalet bänkade sig det svenska folket i tv-sofforna för att se Johan och Marianne (Erland Josephson och Liv Ullmann) skilja sig på bästa sändningstid, i sex intensiva entimmesavsnitt. Bokversionen av manuset blev Månadens bok, äktenskapsrådgivarna fick ett uppsving, skilsmässor blev ett hett samtalsämne, filmversionen en internationell succé och Bergman själv blev för första gången riktigt folkkär. Liv Ullmann, som redan var en stor internationell stjärna när serien producerades har tidigare berättat i Filmfredag om hur de ikoniska rollfigurerna påverkade samtiden. Hon mindes till exempel hur Erland Josephson fick en utskällning av en taxichaufför i New York för att han hade behandlat Marianne så illa. Läs mer: Vad kan du om Bergman? Gör DN:s quiz. Att ”Scener ur ett äktenskap” fortfarande har en enorm dragningskraft vittnar inte minst den stora mängd scenuppsättningar av verket som ständigt äger rum runt hela världen. Lagom till 100-årsjubileet av Ingmar Bergmans födelse finns det starka intressen och planer för nya versioner av serien för såväl film som tv. På svensk mark är det Ingmar Bergmans yngste son, Daniel Bergman, som tillsammans med Lars Blomgren, vd för produktionsbolaget Filmlance (”Bron”, ”Mig äger ingen”, ”Beck”) utvecklar en svensk nyinspelning. Lars Blomgren, som är spindeln i nätet för alla de kommande projekten, bekräftar också att det finns ett stort internationellt intresse för nyfilmatiseringar av serien. – Jag älskar ”Scener ur ett äktenskap” – det är det roligaste och mest komplicerade som jag har gett mig på. Serien har en nästan skrämmande aktualitet även i dag och är väl värd att tillgängliggöra igen för såväl en svensk som en internationell publik, säger Lars Blomgren till DN. De som har tv-serien färsk i huvudet minns att parets döttrar är i princip helt frånvarande i Bergmans originalversion, förutom när Johan ondgör sig över dem. ”Jag tycker jäntan är avskyvärd. Det enda som får henne att nådigt formulera sig med både subjekt och predikat och ackusativobjekt är om jag mutar henne med pengar eller bjuder henne på bio... Några faderskänslor är i varje fall inte vid handen”, utbrister han svavelosande om äldsta dottern under ett gräl med ex-hustrun. De ohörda barnen lär få komma bättre till tals i den svenska versionen, som enligt uppgifter, ska lyfta fram barnens perspektiv på familjens sönderfall. Det finns också långt framskridna planer på en amerikansk miniserie för tv baserad på Bergmans manus med internationella skådespelare. Den israeliske manusförfattaren och serieskaparen Hagai Levi är kopplad till det engelskspråkiga projektet. Han är kanske inget helt oväntat namn i sammanhanget. Hagai Levi har sedan länge specialiserat sig på relationsdramatik, och är van vid serier som får nya versioner i olika länder. Han skapade den israeliska serien ”Ti paul” som ligger till grund för den amerikanska serien ”In treatment” med Gabriel Byrne i rollen som hyllad psykoterapeut. Han är dessutom pappa till otrohetsserien ”The affair” med Dominic West och Ruth Wilson som ligger på HBO Nordic. Levi har ett gammalt intresse för Bergmans dramatik. För två år sedan gästade han Bergmanveckan på Fårö och berättade bland annat hur han kom i kontakt med den svenske mästerregissören när han jobbade som filmcensor på en kibbutz i ungdomen. Hagais hemstad Tel Aviv är dessutom en av de städer där pjäsen satts upp flest gånger. Filmfredag kan också berätta att den hyllade ryske mästerregissören Andrej Zvjagintsev (bioaktuell med det Golden globe-prisade ”Leviatan”, som toppar Filmfredags filmlista) enligt DN:s källor under flera år har varit besatt av att få göra sin egen samtida tolkning av Bergmans relationsklassiker. Han har under flera år uppvaktat såväl Stiftelsen Ingmar Bergman som Svensk filmindustri (SF) för att förvärva remakerättigheterna. Det som kan sätta käppar i hjulet för framför allt de högprofilerade internationella projekten är en dramatisk, advokatstinn process som på Bergmanprosa kunde kallas ”Scener ur ett upphovsrättsbråk”. Frågan om vem som egentligen äger rätten att sälja Ingmar Bergmans manus för nyfilmatiseringar har blivit brännande aktuell under året som gått. SF, som äger rättigheterna att distribuera och sälja visningsrättigheterna till de flesta av Ingmar Bergmans filmer, anser att de även äger rättigheterna till regissörens manus. Enligt DN:s uppgifter bestrids detta av Stiftelsen Ingmar Bergman som hänvisar till det gåvobrev som regissören skrev 2002, fem år innan han dog. I detta gåvobrev överlät Ingmar Bergman rättigheterna till alla sina manuskript i olika former till den stiftelse som Bergman själv också tog initiativet till. I stiftelsens stadgar står det klart och tydligt: ”Stiftelsen har till ändamål att förvalta, bevara och förmedla kunskap om Ingmar Bergman och hans samlade konstnärskap samt även att verka för att främja intresset för och kunskapen om Sverige som film- och kulturnation... Stiftelsen skall främja sitt ändamål genom att bidra till att aktivera Ingmar Bergmans verk genom att stimulera till spridningen av desamma i såväl nya som traditionella distributionsformer, bidra till förvaltningen av Ingmar Bergmans verk, där rättigheterna är delade eller inte är klarlagda, kommersiellt upplåta de verk, som stiftelsen förfogar över...” Konflikten kompliceras av att Svensk filmindustri är medgrundare till och har en representant (plus en suppleant) i stiftelsens styrelse, tillsammans med SVT och Dramaten. SF är inte överens med stiftelsen om tolkningen när det gäller upphovsrätten till Bergmans manus. Ännu finns det dock ingen formell rättslig tvist mellan de två parterna. Stiftelsens vd Jan Holmberg har avböjt att kommentera turerna kring ”Scener ur ett äktenskap”. Inte heller styrelseledamoten Ann-Kristin Westerberg, rättighets- och exportchef på SF, vill kommentera dispyten. Effekten av bråket är dock att Andrej Zvjagintsev tills vidare skjuter sina remakeplaner på framtiden. Hans producent Ivan Phillipov meddelar att Zvjagintsev just nu skriver ett originalmanus på en helt annan historia. Filmlances Lars Blomgren önskar hett en fredlig samförståndslösning. – Daniel Bergman har en unik och mycket speciell relation till det här arbetet. Det är ovärderligt för en ny version. Jag önskar verkligen att Stiftelsen Ingmar Bergman och SF ska komma överens om rättigheterna så att vi kan gå vidare så snart som möjligt, säger Blomgren. En stor del av samtidsfilmen är nyinspelningar av gamla verk och upphovsrättsdiskussioner är vardagsmat i filmbranschen. Debatten om vad som en nyinspelning egentligen återskapar är också ständigt aktuell. Är det en gammal film eller en tv-serie? Eller är det den litterära förlagan, om en sådan finns? Vad gjorde David Fincher med ”The girl with the dragon tattoo”, en nytolkning av Stieg Larssons bok ”Män som hatar kvinnor” eller av den svenska filmatiseringen? Många uppmärksammade svenska verk har under senare år fått amerikanska versioner, som till exempel Tomas Alfredsons film ”Låt den rätte komma in” och tv-serien ”Äkta människor”. Andreas Öhmans hyllade film ”I rymden finns inga känslor” är på gång att filmatiseras i USA. Den mer filosofiska frågan som en tittare möjligen kan ställa sig när det gäller en långtidsverkande kvalitetsserie som Bergman skapade är förstås: Behövs det tre nya versioner av ”Scener ur ett äktenskap” som fortfarande känns så modern trots att den har 43 år på nacken? Behövs det ens en? Gjorde inte Ingmar Bergman, Liv Ullmann och Erland Josephson något... perfekt? Man behöver knappast ha lika många skilsmässor i bagaget som Bergman själv för att känna med vilken sylvass precision han punkterar de långa relationernas inbyggda lögner, trygghetsnarkomani och försvarsstrategier. Humor, syran, den konstant böljande maktrelationen mellan rollfigurerna Johan och Marianne förblir beroendeframkallande. Skilsmässor må ha varit ovanligare på sjuttiotalet och sett annorlunda ut, i synnerhet när det gäller synen på vårdnaden av barnen. Men texten, trots små tidstypiska avvikelser, är lika giltig 2015 som den var 1973. Många kända regissörer har genom åren använt serien som en trampolin för egna relationsdramer, från till exempel ”Dallas”-skaparen Larry Jacobs till Woody Allen, Noah Baumbach, Richard Linklater och Judd Apatow. Sedan kan man förstås undra om det inte är risk för kannibalisering om flera olika versioner når världen nästan samtidigt? Lars Blomgren hävdar att de tre önskeprojekten skulle fungera på olika marknader. Han hämtar bland annat erfarenheter från serien ”Bron” vars tredje säsong snart börjar sändas i SVT och som gjorts om i olika versioner i olika länder. – När vi började manusarbetet med ”Scener ur ett äktenskap” blev jag förvånad över hur mycket processen påminner om arbetet med ”Bron”-versionerna: brittisk-franska ”The tunnel” och ”The bridge” som utspelar sig längs den amerikansk-mexikanska gränsen. Vi hamnar hela tiden i samma frågeställningar. Hur behåller man kraften och tonen i ett verk när man flyttar den från en kultur till en annan? – Det är också intressant att fråga sig vem Johan och Marianne är i dag. Det är en fantastiskt rolig utmaning. Lyckas vi bara behålla det som Ingmar kallade brutal uppriktighet i berättandet, kan det bli hur bra som helst, säger han. Slitstark tv-serie med långt liv. ”Scener ur ett äktenskap” hade premiär i SVT 1973. Näst sista avsnittet sågs av 3,5 miljoner svenskar. Filmversionen av serien, där Bergman helst sonika klippte bort 128 min, blev en stor internationell succé och Golden globe-prisades 1975. ”Scener ur ett äktenskap” spelas ständigt på olika scener runt världen. En argentinsk uppsättning, ”Escenas de la vida conyugal” (2013), lockade hundratusentals teaterfans. Just nu spelas ”Scener ur ett äktenskap” på Helsingborgs stadsteater med Maria Kulle och Erik Borgeke. Nästa lördag, den 3 oktober, kan man se pjäsen på lilla Teater Brunnsgatan Fyra i Stockholm i en uppsättning som vänder på könsrollerna. Fakta. Otaliga regissörer har blivit inspirerade av Ingmar Bergmans skilsmässodrama 1986 Premiär för ”Dallas” i svensk tv. Serieskaparen David Jacobs var ett stort fan av den svenska serien och ville gärna försöka återskapa den för amerikansk tv. Hans bolagschefer bad honom att ”try something rich” och Jacobs förlade sitt familjedrama till oljeindustrin. 1991 I Paul Mazurkys ”Scener från en galleria ” spelar Woody Allen och Bette Midler ett par vars 16:e bröllopsdag utlöser otrohetsavslöjanden och en stormande äktenskapskris. 1992 Med ”Fruar och äkta män” gjorde Woody Allen sin egen version av Bergmans drama med sig själv och Mia Farrow i de bärande rollerna, samtidigt som paret i verkligheten höll på att avsluta sin egen relation. 2005 Noah Baumbachs fina New York-baserade ”The squid and the whale” är en ”Scener ur ett äktenskap”-variation som inkluderar skilsmässobarnens perspektiv. 2013 I samband med premiären av ”Before midnight”, den tredje delen i ”Before”-trilogin, berättade regissören Richard Linklater och skådespelaren Ethan Hawke att Bergmans tv-serie varit en stark inspirationskälla. 2012 ”Trainwreck”-regissören Judd Apatow har också listat ”Scener ur ett äktenskap” som en favorit med stor betydelse för hans förra relationskomedi ”This is 40” där hustrun Leslie Mann och hans barn spelar bärande roller.


Huggsexa om Ingmar Bergmans skilsmässoklassiker

Summary: Ingmar Bergmans ”Scener ur ett äktenskap” kan få tre nya liv. Filmfredag kan i dag avslöja att det finns planer på att filma den prisade tv-serien i en svensk, en rysk och en amerikansk version.

”Detta opus tog mig tre månader att skriva, men ett rätt långt liv att erfara”, skriver den 54-årige Ingmar Bergman i förordet till sitt manuskript av ”Scener ur ett äktenskap”, som lång klart 1972, och tillägger: ”Jag är inte säker på att det skulle ha blivit bättre om det varit tvärtom, fast det hade verkat finare.” På sjuttiotalet bänkade sig det svenska folket i tv-sofforna för att se Johan och Marianne (Erland Josephson och Liv Ullmann) skilja sig på bästa sändningstid, i sex intensiva entimmesavsnitt. Bokversionen av manuset blev Månadens bok, äktenskapsrådgivarna fick ett uppsving, skilsmässor blev ett hett samtalsämne, filmversionen en internationell succé och Bergman själv blev för första gången riktigt folkkär. Liv Ullmann, som redan var en stor internationell stjärna när serien producerades har tidigare berättat i Filmfredag om hur de ikoniska rollfigurerna påverkade samtiden. Hon mindes till exempel hur Erland Josephson fick en utskällning av en taxichaufför i New York för att han hade behandlat Marianne så illa. Att ”Scener ur ett äktenskap” fortfarande har en enorm dragningskraft vittnar inte minst den stora mängd scenuppsättningar av verket som ständigt äger rum runt hela världen. Lagom till 100-årsjubileet av Ingmar Bergmans födelse finns det starka intressen och planer för nya versioner av serien för såväl film som tv. På svensk mark är det Ingmar Bergmans yngste son, Daniel Bergman, som tillsammans med Lars Blomgren, vd för produktionsbolaget Filmlance (”Bron”, ”Mig äger ingen”, ”Beck”) utvecklar en svensk nyinspelning. Lars Blomgren, som är spindeln i nätet för alla de kommande projekten, bekräftar också att det finns ett stort internationellt intresse för nyfilmatiseringar av serien. – Jag älskar ”Scener ur ett äktenskap” – det är det roligaste och mest komplicerade som jag har gett mig på. Serien har en nästan skrämmande aktualitet även i dag och är väl värd att tillgängliggöra igen för såväl en svensk som en internationell publik, säger Lars Blomgren till DN. De som har tv-serien färsk i huvudet minns att parets döttrar är i princip helt frånvarande i Bergmans originalversion, förutom när Johan ondgör sig över dem. ”Jag tycker jäntan är avskyvärd. Det enda som får henne att nådigt formulera sig med både subjekt och predikat och ackusativobjekt är om jag mutar henne med pengar eller bjuder henne på bio... Några faderskänslor är i varje fall inte vid handen”, utbrister han svavelosande om äldsta dottern under ett gräl med ex-hustrun. De ohörda barnen lär få komma bättre till tals i den svenska versionen, som enligt uppgifter, ska lyfta fram barnens perspektiv på familjens sönderfall. Det finns också långt framskridna planer på en amerikansk miniserie för tv baserad på Bergmans manus med internationella skådespelare. Den israeliske manusförfattaren och serieskaparen Hagai Levi är kopplad till det engelskspråkiga projektet. Han är kanske inget helt oväntat namn i sammanhanget. Hagai Levi har sedan länge specialiserat sig på relationsdramatik, och är van vid serier som får nya versioner i olika länder. Han skapade den israeliska serien ”Ti paul” som ligger till grund för den amerikanska serien ”In treatment” med Gabriel Byrne i rollen som hyllad psykoterapeut. Han är dessutom pappa till otrohetsserien ”The affair” med Dominic West och Ruth Wilson som ligger på HBO Nordic. Levi har ett gammalt intresse för Bergmans dramatik. För två år sedan gästade han Bergmanveckan på Fårö och berättade bland annat hur han kom i kontakt med den svenske mästerregissören när han jobbade som filmcensor på en kibbutz i ungdomen. Hagais hemstad Tel Aviv är dessutom en av de städer där pjäsen satts upp flest gånger. Filmfredag kan också berätta att den hyllade ryske mästerregissören Andrej Zvjagintsev (bioaktuell med det Golden globe-prisade ”Leviatan”, som toppar Filmfredags filmlista) enligt DN:s källor under flera år har varit besatt av att få göra sin egen samtida tolkning av Bergmans relationsklassiker. Han har under flera år uppvaktat såväl Stiftelsen Ingmar Bergman som Svensk filmindustri (SF) för att förvärva remakerättigheterna. Det som kan sätta käppar i hjulet för framför allt de högprofilerade internationella projekten är en dramatisk, advokatstinn process som på Bergmanprosa kunde kallas ”Scener ur ett upphovsrättsbråk”. Frågan om vem som egentligen äger rätten att sälja Ingmar Bergmans manus för nyfilmatiseringar har blivit brännande aktuell under året som gått. SF, som äger rättigheterna att distribuera och sälja visningsrättigheterna till de flesta av Ingmar Bergmans filmer, anser att de även äger rättigheterna till regissörens manus. Enligt DN:s uppgifter bestrids detta av Stiftelsen Ingmar Bergman som hänvisar till det gåvobrev som regissören skrev 2002, fem år innan han dog. I detta gåvobrev överlät Ingmar Bergman rättigheterna till alla sina manuskript i olika former till den stiftelse som Bergman själv också tog initiativet till. I stiftelsens stadgar står det klart och tydligt: ”Stiftelsen har till ändamål att förvalta, bevara och förmedla kunskap om Ingmar Bergman och hans samlade konstnärskap samt även att verka för att främja intresset för och kunskapen om Sverige som film- och kulturnation... Stiftelsen skall främja sitt ändamål genom att bidra till att aktivera Ingmar Bergmans verk genom att stimulera till spridningen av desamma i såväl nya som traditionella distributionsformer, bidra till förvaltningen av Ingmar Bergmans verk, där rättigheterna är delade eller inte är klarlagda, kommersiellt upplåta de verk, som stiftelsen förfogar över...” Konflikten kompliceras av att Svensk filmindustri är medgrundare till och har en representant (plus en suppleant) i stiftelsens styrelse, tillsammans med SVT och Dramaten. SF är inte överens med stiftelsen om tolkningen när det gäller upphovsrätten till Bergmans manus. Ännu finns det dock ingen formell rättslig tvist mellan de två parterna. Stiftelsens vd Jan Holmberg har avböjt att kommentera turerna kring ”Scener ur ett äktenskap”. Inte heller styrelseledamoten Ann-Kristin Westerberg, rättighets- och exportchef på SF, vill kommentera dispyten. Effekten av bråket är dock att Andrej Zvjagintsev tills vidare skjuter sina remakeplaner på framtiden. Hans producent Ivan Phillipov meddelar att Zvjagintsev just nu skriver ett originalmanus på en helt annan historia. Filmlances Lars Blomgren önskar hett en fredlig samförståndslösning. – Daniel Bergman har en unik och mycket speciell relation till det här arbetet. Det är ovärderligt för en ny version. Jag önskar verkligen att Stiftelsen Ingmar Bergman och SF ska komma överens om rättigheterna så att vi kan gå vidare så snart som möjligt, säger Blomgren. En stor del av samtidsfilmen är nyinspelningar av gamla verk och upphovsrättsdiskussioner är vardagsmat i filmbranschen. Debatten om vad som en nyinspelning egentligen återskapar är också ständigt aktuell. Är det en gammal film eller en tv-serie? Eller är det den litterära förlagan, om en sådan finns? Vad gjorde David Fincher med ”The girl with the dragon tattoo”, en nytolkning av Stieg Larssons bok ”Män som hatar kvinnor” eller av den svenska filmatiseringen? Många uppmärksammade svenska verk har under senare år fått amerikanska versioner, som till exempel Tomas Alfredsons film ”Låt den rätte komma in” och tv-serien ”Äkta människor”. Andreas Öhmans hyllade film ”I rymden finns inga känslor” är på gång att filmatiseras i USA. Den mer filosofiska frågan som en tittare möjligen kan ställa sig när det gäller en långtidsverkande kvalitetsserie som Bergman skapade är förstås: Behövs det tre nya versioner av ”Scener ur ett äktenskap” som fortfarande känns så modern trots att den har 43 år på nacken? Behövs det ens en? Gjorde inte Ingmar Bergman, Liv Ullmann och Erland Josephson något... perfekt? Man behöver knappast ha lika många skilsmässor i bagaget som Bergman själv för att känna med vilken sylvass precision han punkterar de långa relationernas inbyggda lögner, trygghetsnarkomani och försvarsstrategier. Humor, syran, den konstant böljande maktrelationen mellan rollfigurerna Johan och Marianne förblir beroendeframkallande. Skilsmässor må ha varit ovanligare på sjuttiotalet och sett annorlunda ut, i synnerhet när det gäller synen på vårdnaden av barnen. Men texten, trots små tidstypiska avvikelser, är lika giltig 2015 som den var 1973. Många kända regissörer har genom åren använt serien som en trampolin för egna relationsdramer, från till exempel ”Dallas”-skaparen Larry Jacobs till Woody Allen, Noah Baumbach, Richard Linklater och Judd Apatow. Sedan kan man förstås undra om det inte är risk för kannibalisering om flera olika versioner når världen nästan samtidigt? Lars Blomgren hävdar att de tre önskeprojekten skulle fungera på olika marknader. Han hämtar bland annat erfarenheter från serien ”Bron” vars tredje säsong snart börjar sändas i SVT och som gjorts om i olika versioner i olika länder. – När vi började manusarbetet med ”Scener ur ett äktenskap” blev jag förvånad över hur mycket processen påminner om arbetet med ”Bron”-versionerna: brittisk-franska ”The tunnel” och ”The bridge” som utspelar sig längs den amerikansk-mexikanska gränsen. Vi hamnar hela tiden i samma frågeställningar. Hur behåller man kraften och tonen i ett verk när man flyttar den från en kultur till en annan? – Det är också intressant att fråga sig vem Johan och Marianne är i dag. Det är en fantastiskt rolig utmaning. Lyckas vi bara behålla det som Ingmar kallade brutal uppriktighet i berättandet, kan det bli hur bra som helst, säger han. Otaliga regissörer har blivit inspirerade av Ingmar Bergmans skilsmässodrama 1986 Premiär för ”Dallas” i svensk tv. Serieskaparen David Jacobs var ett stort fan av den svenska serien och ville gärna försöka återskapa den för amerikansk tv. Hans bolagschefer bad honom att ”try something rich” och Jacobs förlade sitt familjedrama till oljeindustrin. 1991 I Paul Mazurkys ”Scener från en galleria ” spelar Woody Allen och Bette Midler ett par vars 16:e bröllopsdag utlöser otrohetsavslöjanden och en stormande äktenskapskris. 1992 Med ”Fruar och äkta män” gjorde Woody Allen sin egen version av Bergmans drama med sig själv och Mia Farrow i de bärande rollerna, samtidigt som paret i verkligheten höll på att avsluta sin egen relation. 2005 Noah Baumbachs fina New York-baserade ”The squid and the whale” är en ”Scener ur ett äktenskap”-variation som inkluderar skilsmässobarnens perspektiv. 2013 I samband med premiären av ”Before midnight”, den tredje delen i ”Before”-trilogin, berättade regissören Richard Linklater och skådespelaren Ethan Hawke att Bergmans tv-serie varit en stark inspirationskälla. 2012 ”Trainwreck”-regissören Judd Apatow har också listat ”Scener ur ett äktenskap” som en favorit med stor betydelse för hans förra relationskomedi ”This is 40” där hustrun Leslie Mann och hans barn spelar bärande roller. ”Scener ur ett äktenskap” hade premiär i SVT 1973. Näst sista avsnittet sågs av 3,5 miljoner svenskar. Filmversionen av serien, där Bergman helst sonika klippte bort 128 min, blev en stor internationell succé och Golden globe-prisades 1975. ”Scener ur ett äktenskap” spelas ständigt på olika scener runt världen. En argentinsk uppsättning, ”Escenas de la vida conyugal” (2013), lockade hundratusentals teaterfans. Just nu spelas ”Scener ur ett äktenskap” på Helsingborgs stadsteater med Maria Kulle och Erik Borgeke. Nästa lördag, den 3 oktober, kan man se pjäsen på lilla Teater Brunnsgatan Fyra i Stockholm i en uppsättning som vänder på könsrollerna.


Hårda protester mot Ungern

Summary: Ungern som tema skapade en dramatisk invigningsdag på Bokmässan. Författaren Masha Gessen riktade så stark kritik mot landet i sitt invigningstal att delar av den ungerska delegationen lämnade lokalen. Senare bildades en mänsklig kedja genom mässan i en Ungernprotest.

Redan på invigningen på torsdagsförmiddagen blev spänningarna starka när en av invigningstalarna, den ryska journalisten och människorättsaktivisten Masha Gessen som var på plats för att tala om yttrandefrihet, riktade skarp kritik åt Ungern i sitt tal. Gessen sa bland annat att hon ”är förskräckt över att dela scen med en representant för Ungerns regering”. Uttalandet fick flera personer från Ungerns delegation, bland annat statssekreteraren István Ígyártó och Balassiinstitutets chef Judit Hammerstein, att omedelbart resa sig från sina stolar på främsta raden och lämna lokalen. – Jag var den sista talaren på invigningen och beskrev Ungern som en plats som på många sätt påminner om Ryssland – ett slags maffiastat, där romer och homosexuella lever under belägring. Mina vänner i landet känner en konstant skam över tillståndet, säger Masha Gessen. Varför var det viktigt att säga det? – Min roll var att tala på invigningen av en bokmässa som bland annat har yttrandefriheten som tema. Att litteraturen lever i ett sådant land är ett mirakel, men det kommer inte att vara ett långlivat mirakel. Kort efter invigningen lämnade Masha Gessen scenen för ett annat evenemang, men intrycket är att Bokmässans representanter reagerade positivt på hennes tal. – Det var inte särskilt trevligt att säga det jag gjorde, men det var rätt att göra. Sådana personer bör känna sig obekväma i detta sammanhang. De ska inte behandlas med respekt, säger Gessen till DN. Ungerns ambassadör i Sverige, Lilla Makkay, var en av dem som lämnade sin plats på främsta raden under Masha Gessens tal. Till SVT Kulturnyheterna berättar hon att invigningen inte var rätt forum att kritisera ungerska staten. – Det var en invigningsceremoni och vi är några av huvudgästerna. Det är klart att det inte är så roligt att höra hur dåliga vi är. Hon är fri naturligtvis att säga vad hon vill, och vi är naturligtvis också fria att reagera. Även att resa oss upp och gå. Den ungerska författaren Péter Esterházy var ett av mässans stora dragplåster men lämnade sent återbud på grund av sjukdom. I ett specialskrivet tal som lästes upp under invigningen av hans svenske förläggare Svante Weyler, frågade han sig: ”Vad är det som händer i Europa och i Ungern?”. – I stället för att stilla alla upprörda känslor uppmanar man till hat, hatkampanjer och sökandet efter syndabockar, en urgammal ungersk vana, sade han, genom Weyler. Efter invigningsceremonin samlades ett antal svenska översättare och författare, däribland Sven-Eric Liedman, Lena Gedin, Ami Delblanc och Linda Schenck och demonstrerade när den ungerska montern på invigdes. De visade fram skyltar med texten ”Vi vänder den ungerska flyktingpolitiken ryggen” textat på svenska och engelska. Vid 18.00 bildades en mänsklig kedja mot Ungerns monter i andra änden av mässgolvet i protest mot Ungerns flyktingpolitik. – Vi vill visa att vi tror på litteraturens gränsöverskridande kraft, säger Gunnar Ardelius som är författarförbundets ordförande och den som dragit i gång protesten. Kedjan som fylldes på i snabb takt nådde utan problem till den ungerska montern. 250 människor deltog. Svenska PEN-klubbens ordförande Ola Larsmo läste upp ett upprop under manifestationen. – Vi kräver att Europas nationer skapar gemensamma, humana asyllagar som inte drivs av nationella intressen, utan i stället i en anda av solidaritet och känsla för ansvar. Ansvaret för att ge skydd för utsatta människor måste gälla utan reservation, sade han. – Jag har varit med om många tysta minuter, men det här är ett ovanligt synbart sätt att visa vi tycker, säger författaren Carina Burman, som deltog i kedjan. – Jag har egentligten inte tid men det här är en jätteviktig manifestation för en human flyktingpolitik, säger Maria Westerberg. Protesterna mot Ungerns kultur- och flyktingpolitik lär fortsätta under mässans dagar. Flera manifestationer är inplanerade, bland annat anordnar Svenska kyrkan en manifestation tillsammans med Författarförbundet, PEN och Förläggareföreningen.


En outsider som tänkte nytt

Summary: Sven-Eric Liedman har översatt Karl Marx i femtio år. Malena Rydell läser en ny biografi om Marx som tecknar ett porträtt av en intellektuell som tänker fritt, stort och nytt.

Sven-Eric Liedman ”Karl Marx. En biografi” Albert Bonniers förlag Var finns Marx under all bråte? Utgångspunkten för Sven-Eric Liedmans monumentala Marxbiografi är den enklast tänkbara: Vad står det i hans texter om man läser dem utan att låta ögonen grumlas av uttolkarna och efterföljarna och de stater som rest statyer över honom? Idén är enkel, uppgiften är det förstås inte. Sven-Eric Liedman har läst och översatt Marx i femtio år. Han har följt den doktrinära marxismens sönderfall och de nya Marxläsningarna – Derrida, Heinrich, Balibar, Negri, Spivak – som frodats efter murens fall. Han har sorterat i missuppfattningar, vantolkningar och mytologiserande stoff. När han nu sammanfattar ett långt liv med Marx och Engels är det också som ett vetenskapligt statement – sikten ska inte skymmas av för mycket biografiska detaljer. Innan man kan dra vidlyftiga paralleller till 2000-talets finanskriser och prekära arbetsmarknad måste man förstå vad Marx skrev i sitt 1800-tal. Privatpersonen Marx, med sina omskrivna karbunklar och lynniga korrespondens, får stå tillbaka. Den som vill ha en lättläst bok full av dråpliga detaljer om den kämpande småbarnspappan i Sohos slum kan alltid läsa Francis Wheens underhållande ”Karl Marx” från år 2000. Liedmans Marx är fast i 1800-talet. Han är ingen systembyggare, utan de ofullbordade verkens mästare. Aldrig tillfredsställd med sitt senaste manus, alltid i polemik med sin samtids intellektuella och aktivister, ända fram till den dag då han dog sittande i sin skrivbordsstol. Sven-Eric Liedman skriver fram Marx livsgärning som världshistoriens mest kända work in progress. Men hur kunde ett work in progress bli förtryckarunderlag för determinister och dogmatiker? En uppenbar orsak är förstås ”Kommunistiska manifestet”, med sitt agitatoriska tilltal, och alla läsare som såg den som ett löfte som skulle infrias, liksom av sig självt, ödesbundet. Liedman vill befria Karl Marx från alla som har trott på honom på religiöst vis. I sin biografi ”Friedrich Engels. Kommunist i frack”, gjorde den brittiska historikern Tristram Hunt samma sak med Engels för ett par år sedan. Där försöker han visa hur Engels, som ju överlevde sin tankepartner med två år, ägnade sin sista tid att läxa upp det sena 1800-talets självutnämnda marxister: Läs inte Marx ord som evangelium, förvandla inte våra teorier till en stel dogm. Han ville befria Engels från rollen som skurken, och skrev fram en äventyrlig champagnesocialist. Liedman håller inte med, av delvis språkliga skäl. ”Kapitalets” första uttolkare var ju Engels, och han uttryckte sig inte så subtilt som Marx: han skrev enklare och rakare och, menar många, förgrovande. Engels hemföll åt ett synsätt som fortfarande är vanligt och naivt: att karaktärisera kapitalistiska makthavare som ”giriga”. Men Marx var mer sofistikerad än så, vill Liedman understryka: en kapitalist är alltid tvungen att maximera sin vinst för att överleva, han kan vara lika god eller illasinnad som vem som helst. Liedmans Marx är en rastlös Faustfigur. Jagad mellan Europas huvudstäder av preussiska polisspioner, ofta fattig som en kyrkråtta. En outsider som läste lika mycket skönlitterära författare (just Goethes ”Faust” var en av favoriterna) som nationalekonomer, som fann det lika viktigt att skriva journalistik som samhällsteoretiska verk. Marx trodde på människan, till skillnad från sina samtida nationalekonomer som såg henne som en i grunden lat varelse som måste tvingas till arbete, och han såg människan som en social varelse: Det är bara genom andra som hon kan bli en individ, det är bara genom samhället som hon kan bli en egen och egenartad människa. Det är viktigt, skriver Liedman, att framhålla Marx karakteristiska individualism, så olik den ansiktslösa kollektivism som kännetecknade Kommunistkina och Sovjet. Man föds inte till individ, man blir det – eller kan bli, så skulle man kanske kunna sammanfatta Marx. Men en av hans brister, menar Liedman, var samtidigt att han inte nog beaktade människolivets irrationella sidor. Ironiskt, kan tyckas, eftersom han själv var en passionerad och ombytlig själ. När han talade om den framtid där arbetarrörelsen skulle segra, var det som om han glömde sina insikter. Då trodde han att människor skulle agera utifrån sin klassmässiga position, och inte som allt annat som de också var – tyskar, fransmän, ateister, katoliker, protestanter, nationalister, kvinnor, män, ja, individer. Själv gjorde han inte ett ekonomiskt rationellt livsval. Karl Marx, som föddes i ett borgerligt hem i Tyskland, kunde ha fått ett mer bekymmersfritt – och alienerande – liv om han hade följt i sin pappas fotspår och blivit en välmående småstadsadvokat med ordnad ekonomi. Och Jenny Marx, född von Westphalen, hade kunnat gifta sig med en adlig och framgångsrik karl. Men även om de älskade det goda livet – de få perioder då de hade råd med det – så ville de hellre ha friheten, och här är Marx biografer rätt samstämmiga i en romantisk syn: Det var ett kaotiskt men lyckligt äktenskap, trots ständiga sjukdomar och barn som dog ifrån dem, och de var varandras viktigaste diskussionspartner till det bittra slutet. Sven-Eric Liedman vill återupprätta Karl Marx som intellektuell i ordets mest grundläggande bemärkelse, den som tänker fritt och stort och nytt. Ja, han tecknar rent av ett porträtt av honom som konstnär. ”Verkligt fritt arbete – som att komponera – är på samma gång det mest förbannade allvar, den mest intensiva ansträngning”. Det är en av Marx finaste aforismer, tycker Liedman, som läser den som ett motto för allt konstnärligt, intellektuellt och vetenskapligt arbete, och kanske identifierar han sig med det också.


Ungrare lämnade mässan i protest

Summary: Ungern som tema skapade en dramatisk invigningsdag på Bokmässan. Masha Gessen riktade så stark kritik mot landet i sitt tal att den ungerska delegationen lämnade lokalen. Senare bildades en mänsklig kedja genom mässan i en Ungernprotest.

Redan på invigningen på torsdagsförmiddagen blev spänningarna starka när en av invigningstalarna, den ryska journalisten och människorättsaktivisten Masha Gessen som var på plats för att tala om yttrandefrihet, riktade skarp kritik åt Ungern i sitt tal. Gessen sa bland annat att hon ”är förskräckt över att dela scen med en representant för Ungerns regering”. Uttalandet fick flera personer från Ungerns delegation, bland annat statssekreteraren István Ígyártó och Balassiinstitutets chef Judit Hammerstein, att omedelbart resa sig från sina stolar på främsta raden och lämna lokalen. – Jag var den sista talaren på invigningen och beskrev Ungern som en plats som på många sätt påminner om Ryssland – ett slags maffiastat, där romer och homosexuella lever under belägring. Mina vänner i landet känner en konstant skam över tillståndet, säger Masha Gessen till DN. Varför var det viktigt att säga det? – Min roll var att tala på invigningen av en bokmässa som bland annat har yttrandefriheten som tema. Att litteraturen lever i ett sådant land är ett mirakel, men det kommer inte att vara ett långlivat mirakel. Kort efter invigningen lämnade Masha Gessen scenen för ett annat evenemang, men intrycket är att Bokmässans representanter reagerade positivt på hennes tal. – Det var inte särskilt trevligt att säga det jag gjorde, men det var rätt att göra. Sådana personer bör känna sig obekväma i detta sammanhang. De ska inte behandlas med respekt, säger Gessen. Ungerns ambassadör i Sverige, Lilla Makkay, var en av dem som lämnade sin plats på främsta raden under Masha Gessens tal. Till SVT Kulturnyheterna berättar hon att invigningen inte var rätt forum att kritisera ungerska staten. – Det var en invigningsceremoni och vi är några av huvudgästerna. Det är klart att det inte är så roligt att höra hur dåliga vi är. Hon är fri naturligtvis att säga vad hon vill, och vi är naturligtvis också fria att reagera. Även att resa oss upp och gå. Den ungerska författaren Péter Esterházy var ett av mässans stora dragplåster men lämnade sent återbud på grund av sjukdom. I ett specialskrivet tal som lästes upp under invigningen av hans svenske förläggare Svante Weyler, frågade han sig: ”Vad är det som händer i Europa och i Ungern?”. – I stället för att stilla alla upprörda känslor uppmanar man till hat, hatkampanjer och sökandet efter syndabockar, en urgammal ungersk vana, sade han, genom Svante Weyler. Efter invigningsceremonin samlades ett antal svenska översättare och författare, däribland Sven-Eric Liedman, Lena Gedin, Ami Delblanc och Linda Schenck och demonstrerade när den ungerska montern på invigdes. De visade fram skyltar med texten ”Vi vänder den ungerska flyktingpolitiken ryggen” textat på svenska och engelska. Vid 18.00 bildades en mänsklig kedja mot Ungerns monter i andra änden av mässgolvet i protest mot Ungerns flyktingpolitik. – Vi vill visa att vi tror på litteraturens gränsöverskridande kraft, säger Gunnar Ardelius som är författarförbundets ordförande och den som dragit i gång protesten. Kedjan som fylldes på i snabb takt nådde utan problem till den ungerska montern. 250 människor deltog. Svenska PEN-klubbens ordförande Ola Larsmo läste upp ett upprop under manifestationen. – Vi kräver att Europas nationer skapar gemensamma, humana asyllagar som inte drivs av nationella intressen, utan i stället i en anda av solidaritet och känsla för ansvar. Ansvaret för att ge skydd för utsatta människor måste gälla utan reservation, sade han. – Jag har varit med om många tysta minuter, men det här är ett ovanligt synbart sätt att visa vi tycker, säger författaren Carina Burman, som deltog i kedjan. – Jag har egentligten inte tid men det här är en jätteviktig manifestation för en human flyktingpolitik, säger Maria Westerberg. Protesterna mot Ungerns kultur- och flyktingpolitik lär fortsätta under mässans dagar. Flera manifestationer är inplanerade, bland annat anordnar Svenska kyrkan en manifestation under lördagen tillsammans med Författarförbundet, PEN och Förläggareföreningen.


Netflix vet när vi fastnar i serien

Summary: Ytterst få fastnar för en tv-serie redan under pilotavsnittet. Det visar en global undersökning som gjorts av Netflix - och stödjer strömningsjättens egen ”allt genast”-policy.

Den hyllade knarkserien ”Breaking bad” är också en av de succéserier som ger snabbast beroende. Majoriteten av tittarna fastnade redan i avsnitt två för Bryan Cranstons cancersjuka lärare Walter White som sadlade om för att bli metaamfetamin-kokare i Albuquerque. Att till exempel jämföra med fansen till relationskomedin ”How I met your mother” som i genomsnitt tog hela åtta avsnitt på sig för att bli övertygade om att se färdigt hela den första säsongen. Detta är några av de slutsatser man kan dra av de globala strömningsdata som nu presenteras av Netflix. Den amerikanska strömningsjätten har analyserat tittarbeteende när det gäller 20 populära serier på 16 marknader världen över – däribland ”Mad men”, ”House of cards”, ”Orange is the new black”, ”Grace and Frankie” och ”Blacklist”. Ted Sarandos, innehållschef på Netflix, menar att studien ger Netflix vatten på sin egen kvarn för sin banbrytande strömningsstrategi. Till skillnad från konkurrenterna som jobbar med veckoransoner så lägger Netflix ut en hel säsong på ett bräde. Ordet ”sträcktittande” kommer att förbli Netflix taktik. – Med tanke på hur viktigt prime time-tid på traditionell tv är så kan man argumentera för att pilotavsnittet är det absolut viktigaste för en tv-series liv. Vår undersökning visade emellertid att ingen fastnade för serierna efter pilotavsnittet. Detta tryggar oss i att fortsätta erbjuda alla avsnitt i en tv-serie samtidigt till våra medlemmar. Detta visar sig skapa fans, säger Ted Sarandos, innehållsansvarig på Netflix i ett pressmeddelande. Foto: All over press Frågan är om Netflix big data kommer att påverka konkurrenternas syn på hur man bäst maximerar publiken? Tidigare i år har HBO:s vd, Richard Plepler förklarat att han inte tror på modellen med ”binge watching”, att se allting på en gång. – Det är något mäktigt med att föra ett kulturellt samtal under 10, 12, 13 veckor om vårt innehåll, att ta de sociala medierna i besittning under en sådan lång period skapar intresse för vårt varumärke. Om man lägger ut allt på en gång riskerar man att tömma ut allt för snabbt... jag tror också att tittarna uppskattar nöjet att vänta på nästa avsnitt, sa Plepler under ett seminarium som arrangerades av Washington Post. Netflix definition av att fastna för en tv-serie bygger på data om när mer än 70 procent av de som såg ett specifikt avsnitt också valde att titta klart på hela säsongen. Det går dock inte att fastslå den exakta scenen när tittarna fastnade. Ingenting sägs heller om hur många av tittarna som valde att hoppa av efter att ha sett pilotavsnittet. Foto: All over press Undersökningen, som grundar sig på de Netflixkonton som började strömma den första säsongen av en serie under första delen av 2015, visar att det överlag finns små geografiska skillnader i beteende. I genomsnitt faller holländare för en tv-serie ett avsnitt före resten av världen – medan det omvända gäller för de mer svårflörtade tittarna i Australien och Nya Zeeland. Tillsammans med ”Breaking bad” var ”Bates motel” snabbast med att fånga publikens intresse, tätt följda av ”House of cards” och ”Orange is the new black” som hakade upp tittarna i det tredje avsnittet (se grafik). ”Grace och Frankie” lyckades fånga tittarna i det fjärde avsnittet där Jane Fondas och Lily Tomlins rollfigurer är tvungna att konfrontera sin rädsla, ilska och osäkerhet över att deras män, spelade av Martin Sheen och Sam Waterston, är betuttade i varandra. Seriens manusförfattare Marta Kauffman menar att den här typen av data kan ge serieskaparna värdefull information. – Som skapare var det en snygg vändpunkt för att byta berättandet och fokusera på framtiden i stället för det som redan skett. Att veta att du har tittarens fulla uppmärksamhet och att de låter dessa karaktärer komma in i sina hem, tillåter oss att ge handlingen ett mer naturligt tempo, menar Marta Kauffman. ”Breaking Bad”, ur avsnitt 2: ”Orange is the new black”, ur avsnitt 2: ”Dexter”, ur avsnitt 3: ”Mad men”, ur avsnitt 6:


TV4 svarar på kritiken: ”Ingen dubbelmoral”

Summary: TV4 har fått skarp kritik för att artisten Dani M medverkar i den andra säsongen av underhållningsprogrammet ”Lyckliga gatan”. Han har vid ett flertal gånger uttryckt antisemitism. Nu bemöter TV4 kritiken.

Den andra säsongen av underhållningsprogrammet ”Lyckliga gatan” håller just nu på att spelas in. Artisten Dani M som tidigare gjort sig känd för en rad antisemitiska uttalanden, medverkar i programmet. Något som har väckt stark kritik på flera håll, med tanke på kanalens antirasistiska värdegrund och parollen Nollrasism. Svenska kommittén för antisemitism och Judiska Centralrådet har kritiserat kanalen, uppger News55. Även TV4:s före detta vd Jan Scherman kallar bland annat kanalens agerande för obegripligt och ryggradslöst i en intervju med Kulturnyheterna. – Louise Andersson Bodin åkte ut med fötterna före när hon uttryckte sig rasistiskt, så det snällaste man kan säga är att detta är inkonsekvent, säger Jan Scherman till Kulturnyheterna. Youtube-profilen Louise Andersson Bodin som tidigare uttalat sig rasistiskt, skulle egentligen delta i höstens underhållningsprogram ”Spring”. Men efter Adam Tenstas bojkott i Nyhetsmorgon avbröt kanalen allt samarbete med Bodin. Anna Rastner är programchef på TV4 och håller inte med om att kanalen är inkonsekvent. – Jag ser ingen dubbelmoral. TV4 har ett brett utbud och bredden kräver olika beslut. Det är svåra frågor. Exakt var gränsen går är en svår avvägning men vi gör den hela tiden och från fall till fall. Hur gick resonemanget när man bjöd in Dani M till ”Lyckliga gatan”? – Han är med i programmet för att han är en av Sveriges mest intressanta rappare. ”Lyckliga gatan” är ett program om musikaliska möten över gränserna. Hans uttalanden var uppe på bordet när vi planerade programmet. Men det senaste beskedet från Dani M är att han tagit avstånd från det han har sagt och skrivit. Och det räcker för oss. Varför tog ni så tydlig ställning mot Louise Andersson Bodin men inte i fallet med Dani M? – Fast Louise Andersson Bodin stoppades att medverka i ”Spring” av helt andra skäl. Det handlade aldrig om hennes uttalanden. Givet uppmärksamheten hon fick under sommaren blev det till slut svårt att ha med henne i programmet på grund av säkerhetsrisken. I en intervju med DN i somras sa ni att att det handlade om att underhållningsprogrammet riskerade att få fel fokus...? – Och att hotbilden hade ökat. Det handlade om en säkerhetsrisk. Programmet ”Spring” spelas ju in live ute bland allmänheten. Så det var av den anledningen vi bröt samarbetet med Louise Andersson Bodin. Nu har Dani M medverkande fått lika mycket uppmärksamhet. Kommer ni att ta hänsyn till det? – Vi lyssnar alltid på kritik, men nej, vi kommer inte ändra vårt beslut. DN har sökt Dani M för en kommentar.


Ungerska författare uteblir från Bokmässan

Summary: Tunga författarnamn har tackat nej till att medverka på bokmässan. Anledningen är att man inte stödjer Ungerns kulturpolitik. ”Extra problematiskt med Balassiinstitutet”, menar översättaren Ervin Rosenberg.

Den ungerske författaren och dragplåstret Péter Esterházy uteblir från bokmässan. Anledningen är att han har blivit sjuk. Att det skulle finnas en koppling till kritiken mot det ungerska temat, dementerar Bokmässan. Men bokmässan har drabbats av fler avhopp. Framstående författare som Péter Nádas och László Krasznahorkai har också avbjöjt att medverka på årets mässa. Anledningen är att man inte stödjer Ungerns kulturpolitik. Uppgiften bekräftas av Ervin Rosenberg, översättare med specialinriktning på ungersk litteratur. Rosenerg har bland annat haft nära kontakt med författaren Péter Nádas och kontaktade honom nyligen för att framföra sitt stöd inför beslutet. – Péter Nádas tackade nej redan i våras. Det är alldeles uppenbart att de alla tackar nej på grund av att de inte vill ha något med landets kulturpolitik att göra. Det blir extra problematiskt att Balassiinstitutet står som huvudpartner i årets mässa. Varför då? – Det finns inte en enda oberoende röst idag bland de som utformar ungersk kulturpolitik. Alla ägs av regimen. Balassiinstitutet är inget undantag. Ervin Rosenberg blev själv kontaktad av Balassiinstitutet genom dess representant i Sverige för att hjälpa till arbetet med mässan, på grund av sina kunskaper inom ungersk litteratur. – Jag tackade nej. Jag ville under inga omständigheter ha något med dem att göra. Jag har varit en stark motståndare till den ungerska regeringens politik sedan 2010. Vad tycker du själv om att bokmässan har Balassiinstitutet som huvudpartner? – Jag säger som jag sagt tidigare: Kopplingen mellan Balassiinstitutet och den ungerska regeringen är uppenbara och hundraprocentiga. Jag har inget mer att säga om saken. I en intervju i DN igår uppgav Bokmässans programchef Daniel Levin att de inte har några problem med Balassiinstitutets bakgrund. ”Jag ser ingen motsättning att ta hjälp av Balassiinstitutet för att ta hit ungerska författare. Vi kan inte ta ansvar för alla samarbeten som Balassi har haft tidigare” sa Daniel Levin då. Läs mer: Kritik mot Bokmässans Ungern-tema: ”Schitzofrent”


Charlie Hebdo ges ut på svenska

Summary: På Bokmässan släpps en svensk översättning av Charlie Hebdos sista nummer innan terrorattacken mot tidningen i vintras. ”Det är svårt att prata om en tidning om man inte har läst den”, säger Maja Thrane bakom initiativet till Kulturnytt.

Franska satirtidningen Charlie Hebdo översätts till svenska. Tidningen släpps i helgen på Bokmässan i Göteborg och det är översättaren Maja Thrane som drivit projektet i samarbete med Reportrar utan gränser. - Charlie Hebdo är inte en tidning som slår på muslimer utan det är en satirtidning som slår mot alla håll. Det är ju väldigt svårt att prata om en tidning om man inte har läst den, säger Maja Thrane till Kulturnytt. Aftonbladet har tidigare haft planer på att släppa ett nummer av tidningen på svenska. Men Aftonbladet ändrade sig, delvis för att man tyckte att delar av innehållet var för brutalt. Maja Thrane som var en av översättarna valde då att ta projektet vidare på egen hand. Det nummer som översätts är numret som utkom samma dag som terrorattacken mot tidningens redaktion i Paris den 7 januari då tolv människor dog. Intäkterna går till offren och deras familjer.


Karin Johannisson: ”Den sårade divan. Om psykets estetik”

Summary: Först som galen blev den skrivande kvinnan fri. Varför har kvinnor ansetts ha skörare psyken än män? I ”Den sårade divan” skildrar idéhistorikern Karin Johannisson hur tre kvinnliga konstnärer påverkades av den manliga normen. Agneta Pleijel läser en överdådigt rik studie.

Vad är galenskap? Varför har kvinnor ansetts ha skörare psyken än män? Varför har kvinnlig normbrytande utlevelse tilldragit sig ett så ofantligt intresse? Var finns svaren – hos medicinsk vetenskap, familjestruktur, den manliga blicken? Om det har Karin Johannisson skrivit en överdådigt rik bok: ”Den sårade divan. Om psykets estetik”. Kärnan är tre fallbeskrivningar av tre ungefär jämnåriga kvinnliga konstnärer, författaren Agnes von Krusenstjerna, målaren Sigrid Hjertén och nobelpristagaren i litteratur Nelly Sachs (alla födda i slutet av 1800-talet). De var långa perioder interner på dårhus, olika, men alla tre på Beckomberga. Att kvinnans utrymme för jaget varit snävare än mannens vet vi. Boken undersöker samspelet mellan yttre och inre, mellan psykiatri och kvinnans egen blick: ”psykets estetik”. Johannisson ifrågasätter inte diagnoserna, men ställer en annan fråga: hur kunde dessa kvinnor ta makt över sin situation, mot omvärld och institutioner, och ändå behålla sin kreativitet? För A von K och Nelly S – mindre för Sigrid H – var mentalsjukhuset närmast en förutsättning för den. Alla tre var skarpa själviakttagare. Boken inleds av ett givande idéhistoriskt avsnitt om de roller som låg i beredskap för 20-talets så kallade ”nya kvinna”. Första världskrigets förträngda depressivitet efter en gigantisk förstörelse skapade ett hektisk experimenterande med dekadenta livsformer. En ny kvinnoroll demonstrerades i modemagasin, populärkultur, scenkonst och subkulturer. Hon var bohemen, dagdriverskan, vampen, divan, den androgyna, flappern, garconnen (ungkarlsflickan) och mycket mer. Allt hade med sex att göra. Det var roller med en frihetspotential men också ett högriskprojekt. Särskilt Berlin var platsen för sexuell utlevelse på sammanbrottets gräns (men också för modern sexualforskning tills nazisterna satte stopp). Marlene Dietrich, Greta Garbo och andra med ambivalent könsutstrålning var tidsikoner. Den ”nya kvinnan” finns också hos Virginia Woolf, Vita Sackville-West, Zelda Fitzgerald, Sylvia Plath – gränsöverskridande i spel med identiteter och i högspänning mellan liv och död. Ja, ett spel. Och om inte spel – så vad? Psykiatrin och populärkulturen hade motsvarande klassificeringar: nymfomaner, onanister, boulevardflickor, prostituerade, gatflickor, berglärkor, i oändlighet. På ett tidigare stadium var kvinnlig galenskap en föreställningskonst hos läkaren Charcot på mentalsjukhuset La Salpétrière i Paris: regisserade och tajmade uppvisningar av hysteri inför publik. Det liknade teater där hysterikor spelade upp hysteri. Johannisson har valt termen ”diva” för sina tre fall. Dels för att divan var operakonstens glansroll: den kvinnliga artisten spelar upp psykets alla blottor, gömslen och avgrunder. Men också för att ”diva” har med gudomligt att göra – äkta. Johannisson underminerar gränsen mellan ”spel” och ”äkta”. Varför är spela för att få visa fram mindre äkta, om man inte har rätt till andra språk? Hon understryker att den kvinnliga avvikaren, outsidern, aldrig haft en socialt accepterad roll – inte då och inte nu. Förklädnader är ett sätt att visa fram. (Också Karin Boye var i Berlin och förklädde sig för att få vara äkta). Den nya kvinnan – kortvarig men med stark medial strålglans – var en sorts mannekäng, en påklädningsdocka, för komplexa strömningar i tiden. För både män och kvinnor. Men det var kvinnan som bar upp rollen – ofta ett livsfarligt spel. För en kvinna som avvek från givna normer och bröt ihop erbjöd psykiatrin andra ”roller” och ”masker” – hon blev en diagnosernas mannekäng. Eller kunde göra sig själv till det. Men mellan utifrån och inifrån finns ett glapp. Det är i det glappet som Johannisson tränger in för att fånga det intrikata samspelet mellan kvinna, sociala normkrav, familj, institution och dårhus. Den nya kvinnan som ikon överlevde inte in i 30-talet: då började typen beskrivas negativt. Sjukförklaringarna ökade och mentalsjukhusen svällde. Genirollen var manlig. Kvinnan hade i stället ångest, men före 1900-talets mitt rymdes inte ångest i psykiatrins ”trubbiga klassificeringar”. Den väluppfostrade adelsflickan A von K fick redan i skolan våldsamma skrikutbrott: inre och yttre gick inte ihop. Som mentalpatient debuterar hon när hon är 24 – skildrat i de tre romanerna om flickan ”Tony”. Grundtraumat är den erotiska relationen till /förförelsen av den unge husläkaren. Han tar henne till den första inspärrningen men förnekar det skedda, ett svek. Resten av livet – A von K dör när hon är 49 – tillbringar hon ut och in på mentalsjukhus med diagnosen hysteri. Fallet är det mest utförligt beskrivna – genom journaler, dagböcker, biografier och andras vittnesbörd. A von K var som maken David Sprengel drogmissbrukare. Deras bjudningar i Stockholm har omvittnats: lugubra tillställningar av berusning och sexlekar i orgiastiskt syfte, gärna med unga hembiträden som medspelare/offer. Maken var aktiv, hon voyeuren. Många noterade ensamheten runt dem. A von K gör erotiska räder i storstäderna, blir förnedrad och bestulen. På mentalsjukhusen tas hon oftast tas in på egen begäran och spelar upp hela överklassregistret: avgör vilka avdelningar hon ska vistas på, kör bort oattraktiva sköterskor och kladdar med de attraktiva, föraktar underläkare och blir vän med överläkarna. Journalerna noterar att hon vet vad hon gör. Som en annan Thomas Quick råder hon över sin medicinering. Hon blir specialist på sin egen diagnos. Johannisson är kärv men omutlig: vad uttrycker allt detta? A von K skaffar sig stort manöverutrymme. Hon är samtidigt ett offer, ångestdriven, olycklig. Hon vill vara en liten flicka – kissa i sängen, ligga i långbad och röka cigaretter. Djupt in tycks det handla om en protest mot mamma; modershatet finns i romanerna. För hennes generation var mamma ingen att hämta identitet från. Fallbeskrivningen är outhärdligt kittlande genom A von K:s extensiva gränsöverskridande. Sigrid H – biografin har berättats av Anita Goldman och Anders Wahlgren – blir däremot tidigt moderlös och bortlämnad. Hon är ett stjärnskott inom konsten, gift med målaren Isaac Grünewald. Han når stjärnstatus men hennes stjärna dalar: genom könsbestämd och grym kritik, oförmåga att motsvara makens sexuella aptit och kränkthet över hans otroheter. Utåt är hon lik ”den nya kvinnan”, slank, androgyn, men inåt kroppsförnekande med eviga kroppssmärtor. Hon går in i apati och misstänksamhet mot allt. Maken tar henne till Beckomberga. Diagnosen är schizofreni. Hur skaffar Sigrid H sig det manöverutrymme som Johannisson vill spåra? Genom att vara vasstungad, sarkastisk, föraktfull. I många sjukhusår är hon ömsom utagerande, onanerar öppet, förgriper sig på sköterskor och målar maniskt, och ömsom i stupor och katatoni. I motsats till A von K bryr sig läkarna knappt om henne. Det är hjärtskärande. Hon dör efter en misslyckad lobotomi på Beckomberga, några och 60. Hennes frihetszon är mindre tydlig, utom den vassa tungan som ger integritet. Men det är obestridligt att sjukhusmuren ger henne utrymme för beteenden som är stört omöjliga utanför den. Den tredje fallbeskrivningen är annorlunda. Nelly S föds i Berlin, är hyperkänslig, anorektisk, isolerad. Hon kommer med sin mor som flykting till Sverige 1940. Efter mammans död ökar paranoian; hon tycker sig förföljd av nazister. Hon, judinnan, tar på sig hela det judiska traumat. Lidandet blir hennes diktarsfär; hon kallar det genomsmärtning. Johannisson provoceras lite av de ostentativa skuldkänslorna, ibland stegrade till förmätenhet som då Nelly S menar sig lida mer än de förintade i Auschwitz. Men antisemitismen är en kollektiv erfarenhet. Däremot är diagnosen paranoia obestridlig – symtomen lika enformiga som diktarspråket är mångskiftat, hypnotiskt, suggestivt. Nelly S älskar Beckomberga som ger henne skydd. Hon är en graciös idealpatient som spelar med, inte mot. Hon är i besittning av samma högdragenhet som manliga divor och kollegor som Gunnar Ekelöf, Erik Lindegren, Lars Forssell, men ”utan deras bakrusiga ångest, grandiosa utlevelse och gråtmilda skam”. Sin sexualitet tycks hon ha begravt, fast den syns i journalernas försvar mot imaginära beskyllningar för att vara homosexuell. Hon delar det knappa utrymme som normalitetsgränsen ger kvinnan. ”Medan män jagas av demoner, jagas kvinnor och självhat och skuldkänslor”. Nelly S levde längst av de tre och var över åttio när hon dog. De tre fallen är inte representativa, varnar författaren. ”Men de illustrerar möjligheten att bli aktör också inom sin diagnos”. Med detta kikarsike har Johannisson gjort en djupt drabbande undersökning – om kvinnans obefintliga outsider-roll, om den paradoxala friheten genom diagnosen (bara som galen är hon den hon är), men också om historiens osäkra kvinnoroller och inte minst om svensk mentalvård. Johannissons inlevelse, intelligens, viga språk och vetenskapliga stringens – tillsammans tusen egna iakttagelser – gör det svårt att släppa boken från sig. Läs mer: ”Verklig galenskap står vi inte ut med” – Karin Johannisson intervjuas av Matilda Gustavsson


Film och skola får ökat stöd i årets budget

Summary: Regeringen höjer anslagen till kulturen i årets budget med 359 miljoner kronor. Filmstödet får 25 miljoner kronor i extra anslag nästa år och 235 miljoner under 2017 och 2018.

Efter kulturministerns historiska skrotning av filmavtalet var spänningen extra stor inför måndagens budgetpresentation. Den nya filmpolitiken ska finansieras med en momshöjning på biobiljetter från 6 till 25 procent, och redan förra veckan försökte Alice Bah Kuhnke (MP) lugna biografägarna med nyheten om att 25 miljoner kronor per år nu ska delas ut till biograferna för att trygga deras existens. Dessutom tillför regeringen 235 miljoner kronor årligen för 2017 och 2018. Under 2016-19 vill regeringen göra en särskild satsning för att stärka mindre biografer i glesbygd och på mindre orter. Regeringen ville satsa extra på kulturen i fjolårets budget som man dock inte fick igenom. Nu höjs anslagen med 279 miljoner kronor. Sammantaget höjs kulturbudgeten med 359 miljoner kronor. Av dessa är dock 80 miljoner uppräkning för höjda kostnader. Av dessa pengar går 80 miljoner kronor till fri entré på de statliga museerna, en reform som S gick till val på och som nu slutligen ser ut att kunna genomföras. Regeringen satsar också 100 miljoner kronor på de kommunala kulturskolorna. Tanken är att avgifterna ska sänkas men pengarna ska också kunna användas till andra åtgärder som gör att verksamheten når fler barn. Kulturbudgeten Satsningar: 80 miljoner kronor till fri entré på de statliga museerna. 25 miljoner kronor i biografstöd. 100 miljoner kronor avsätts till den kommunala kulturskolan för att sänkta avgifter men också andra satsningar.


Åttonde gången gillt för Jon Hamm vid Emmygalan

Summary: Jon Hamm i ”Mad men” fick priset för bästa manliga huvudroll i en dramaserie vid Emmygalan i Los Angeles i natt. Viola Davis, som belönades för bästa kvinnliga huvudroll, höll ett känslofyllt tal om brist på mångfald inom tv.

Det är Hamms första Emmy, trots att han varit nominerad sju gånger tidigare för gestaltningen av reklammannen Don Draper, och det här var hans sista chans, eftersom det sista avsnittet av ”Mad men” sändes tidigare i år. Serien hade också chans att vinna den prestigefyllda kategorin bästa dramaserie, som den vunnit fyra gånger tidigare. Men HBO:s fantasyserie ”Game of thrones” knep som tippat kvällens huvudtrofé, för första gången under sina fem år. Emmy för bästa kvinnliga huvudroll i en dramaserie gick till Viola Davis, som blev den första svarta kvinna hittills som erövrat priset. Hon belönades för rollen i ”How to get away with murder”, och hon höll ett tal som belyste brist på mångfald inom tv. – Det enda som skiljer färgade kvinnor från andra är möjligheter. Du kan inte vinna en Emmy för roller som inte finns, sa Viola Davis och dedikerade priset till bland annat manusförfattaren Shonda Rhimes. – Det här är människor som har omdefinierat vad det betyder att vara vacker, sexig, att vara en framstående kvinna och att vara svart, sade Davis i ett mycket känsloladdat tal. I komedikategorierna framstod HBO:s politiska serie Veep som segrare, med bland annat pris för bästa komediserie medan Julia Louis-Dreyfus kammade hem en Emmy för bästa kvinnliga huvudroll i en komediserie. Näthandelsjätten Amazon fick ett genombrott i sitt försök att utmana strömningstjänsten Netflix. Amazons komediserie ”Transparent” om en pappa som byter kön till kvinna belönades med flera utmärkelser när USA:s tv-priser fördelades. Bland annat fick Jeffrey Tambor fick pris för bästa manliga huvudroll i en komediserie. Vinnarna i huvudkategorierna Bästa dramaserie: ”Game of thrones” Bästa komediserie: ”Veep” Bästa manliga huvudroll, drama: Jon Hamm, ”Mad men” Bästa kvinnliga huvudroll, drama: Viola Davis, ”How to get away with murder” Bästa manliga biroll, drama: Peter Dinklage, ”Game of thrones” Bästa kvinnliga biroll, drama: Uzo Aduba, ”Orange is the new black” Bästa manliga huvudroll, komedi: Jeffrey Tambor, ”Transparent” Bästa kvinnliga huvudroll, komedi: Julia Louis-Dreyfus, ”Veep” Bästa manliga biroll, komedi: Tony Hale, ”Veep” Bästa kvinnliga biroll, komedi: Allison Janney, ”Mom” Bästa miniserie: ”Olive Kitteridge” Bästa tv-film: ”Bessie” Bästa manliga huvudroll, miniserie/tv-film: Richard Jenkins, ”Olive Kitteridge” Bästa kvinnliga huvudroll, miniserie/tv-film: Frances McDormand, ”Olive Kitteridge” Bästa manliga biroll, miniserie/tv-film: Bill Murray, ”Olive Kitteridge” Bästa kvinnliga biroll, miniserie/tv-film: Regina King, ”American crime” Bästa dokusåpa/tävling: ”The voice” Bästa programledare, reality/tävling: Jane Lynch, ”Hollywood game night” Bästa talkshow: ”The daily show with Jon Stewart” Bästa humorprogram: ”Inside Amy Schumer”


Miljardär öppnar porten till sin konstskatt

Summary: Los Angeles. Efter kostsamma förseningar slår The Broad upp sina portar i Los Angeles. I en vågad arkitektonisk skapelse rymmer konstmuseet en privat samling samtidskonst på över 2 000 verk.

I den gassande solen är den matta fasaden ändå bländande. Invigningsritualerna för konstmuseet The Broad är påkostade och på pressvisningen plockar internationella konstkritiker och den amerikanska västkustens snofsiga grädda godbitarna ur en nätt utomhusbuffé. Strax berättar Los Angeles borgmästare om hur stolt han är över alla inblandade. Museigrundaren Eli Broad sitter bredvid honom i svart kostym, röd slips och matchande näsduk, hans hustru Edythe har vidbrättad hatt. Till galainvigningen kvällen därpå står Hollywoodkändisar på rad. – I och med öppningen av The Broad har Los Angeles på allvar blivit samtidskonstens världshuvudstad. Här finns nu fler museer än någon annanstans i Amerika, här finns framstående utbildningar – och här bor också många konstnärer, säger Joanne Heyler. Som chef för The Broad talar hon visserligen i egen sak, men det hon säger saknar inte poäng. The Broad, som för första gången släppte in allmänheten i går, är ett helt nytt museum för samtidskonst och helt uppbyggt kring paret Broads privata samling. Eli Broad är (enligt en uppskattning av finanstidningen Bloomberg) god för 7,2 miljarder dollar, filantrop och konstsamlare. Tillsammans med sin fru är han sedan fem decennier lika hängiven Los Angeles som konsten. I dag finns över 2 000 verk i den samling som nu får sin fasta punkt mitt i stan, i en byggnad som rymmer både magasin och utställningsyta. Byggnaden, ja – mycket av uppmärksamheten kring The Broad, som har varit under projektering i fem år, kretsar kring det spektakulära huset, de förseningar och fördyringar som drabbat projektet, men också om dess form och idé. Platsen i downtown Los Angeles konststråk är speciell, med Los Angeles Museum of Contemporary Art i närheten, scenskolan Colburn tvärs över gatan och Walt Disney Concert Hall som omedelbar granne, en anslående byggnad från 2003 signerad Frank Gehry. Att inte drunkna bredvid den, men heller inte ignorera konserthallen har varit en utmaning som arkitekterna har löst genom att försöka samspela, snarare än konkurrera, med Gehry, förklarar den huvudansvariga arkitekten Elizabeth Diller. Så är The Broads ljusa utsida uppluckrad och matt, i kontrast till konserthallens glänsande titan. Elizabeth Diller kisar mot himlen och fortsätter: – Jag har så ofta pratat om det här projektet framför en powerpointpresentation. Det känns märkligt att ha den fysiska byggnaden bakom mig. Men trots den dramatik som alltid följer med projekt i den här dimensionen – vad som har blivit är nästan precis vad vi ursprungligen tänkte oss. Hon riktar ett leende och ett tack till Eli Broad, ”också för att du tog hela notan”. Den matta fasaden, av arkitekterna kallad ”slöjan” påminner om ett vikt, klippt och utvecklat silkespapper, fast i glasfiberförstärkt betong. Tanken är att materialet ska absorbera och fördela dagsljuset; formen finns även i yttertaket, där tårtpapperet har fått dimensioner som släpper in men på samma gång bländar av dagsljuset in i utställningssalarna på det översta planet. Ställbara solskydd finns som komplement. Fasadens uttryck står i skarp kontrast till ”valvet”, byggnadens andra idé. Det består av 13,4 miljoner ton betong som i en böljande, grå formation bär upp den invändigt pelarlösa byggnaden. Böljorna sluter sig om de delar som utgörs av rena magasin och som man kan få en skymt av genom rundade fönster på ett par ställen. Från den avskalade lobbyn på gatuplan tar besökaren en rulltrappa genom upp genom valvet, som in i en grotta (eller möjligen på ett nöjesfält). På den översta våningen visas sedan samlingen i ett urval som med tiden kommer att varieras. Konsten är i hög grad kronologiskt hängd. Utrymme för tillfälliga utställningar finns främst på bottenplanet – programmet för dessa offentliggörs inom de närmaste veckorna, liksom de kringaktiviteter som arrangeras i form av film, musik och föreläsningar. Den första omgången visar runt 200 verk, främst från 1960-talet och framåt med tyngdpunkt på amerikansk konst och popkonst. Det är också i hög grad vad som karaktäriserar The Broads kollektion, som har utökats systematiskt och organiskt. Här finns viktiga verk av konstnärer som Jasper Johns, Robert Rauschenberg, Andy Warhol, Barbara Kruger, Ed Ruscha, Mike Kelly, John Baldessari och Jeff Koons. Här finns centrala och större innehav av arbeten av Cy Twombly, Cindy Sherman, Roy Lichtenstein och Jean-Michel Basquiat, liksom konst signerad exempelvis Joseph Beuys, Anselm Kiefer, Damien Hirst och Andreas Gursky. Men trots många nyare inköp (samlingen växer med i snitt ett verk i veckan) – i salarna syns till exempel Goshka Macuga, Takashi Murakami, Ragnar Kjartansson och Yayoi Kusama – är det främst för sin konstsamling som museet har kritiserats för att vara konventionell och förutsägbar, anonym och utan eget budskap: här finns bara de givna namnen, men inga provokationer, ingen alternativ historieskrivning. Eli Board tjänade ihop till sin förmögenhet inom byggbranschen och med sin hustru Edythe började han köpa konst för mer än ett halvt sekel sedan. När samlingen växte dem ur väggarna bildades 1984 en stiftelse med syfte att låna ut verk till konstinstitutioner världen över, och fram till i dag har över 8 000 verk lånats ut till mer än 500 museer. Utlåningsverksamheten är en grundbult i hans filantropiska gärning, och Eli Board förklarar: – Konst har för mig kommit att bli både en passion och ett beroende. Folk frågar mig ibland varför det är viktigt att samtidskonsten är tillgänglig för alla. För mig är det enkelt: samtidskonsten speglar vår egen tid. Den är en politisk, social och kulturell kommentar. Som exempel nämner han de verk som kommit till under, och blivit en del av, 1960-talets medborgarrättsrörelse, men också kommentarer till dagens våg, i exempelvis Robert Longos kolteckning ”Ferguson Police, August 13, 2014”. The Broad har också under årens lopp skänkt tiotals miljoner dollar till såväl Walt Disney concert hall som till Museum of contemporary art (som han var med och grundade 1979 och sedan räddade från ruin 2008 genom en gåva om 30 miljoner dollar). Utlåningsverksamheten är tänkt att fortsätta, men sannolikt förändras den i och med den egna, fasta utställningsytan. Förändras gör förmodligen även samlingen på sikt, menar Joanne Heyler, som har arbetat för Eli Broad i nära 25 år och ständigt diskuterar inköp och konstnärskap med honom, ränner på gallerier och mässor och besöker ateljéer. – Vi har gjort vissa inköp på sistone som vi sannolikt inte hade gjort utan museet, platskrävande verk som Kusamas ”Infinitely mirrored room”, som är svårt att låna ut eller visa. Broads har alltid köpt konst som de har mött på de platser där de har vistats – här på västkusten, och i New York, och samlingen har växt organiskt under lång tid. Men i dag är det annorlunda, och det är också konsten. Det är oundvikligt så att samlingen gradvis kommer att bli mer internationell. Också den sneda könsfördelningen i samlingen (ungefär en femtedel av konstnärerna är kvinnor) är något man försöker parera med nya inköp. – Det är ett problem vi delar med alla museer och jag ska inte säga att vi är bättre eller sämre än någon annan, men vi är väl medvetna om det, säger Heyler. Eli Broad är trots sina 82 år fortfarande i högsta grad aktiv i detaljer och beslut. På hans eget kontor sitter verk av Ed Ruscha och Jasper Johns, skvallrar den biträdande kuratorn Ed Schad, som visar pressen runt i salarna. Han har jobbat för Broad Foundation i nio år, sett bemanningen öka från åtta till över femtio och arbetsbördan explodera. Liksom sina kolleger har han nu något på samma gång lyckligt, förvirrat och utmattat över sig. 85 000 ivriga besökare har hittills förbokat biljetter till The Broad. Det är fri entré. Konstmuseet The Broad i Los Angeles öppnade för allmänheten i går, den 20 september, efter fem års planering. Byggnaden är ritad av Elizabeth Diller vid den New York-baserade arkitektfirman Diller, Scofidio & Renfro (som bland annat står bakom det upphöjda gångstråket City High Line på Manhattan. Grundare av museet är Eli och Edythe Broad. Samlingen består av ungefär 2 000 samtida verk och utökas med cirka ett verk i veckan. Stiftelsen bakom inköpen har en budget som överstiger många större amerikanska museers. Museichef är Joanne Heyler. Kostnaden för museet beräknas till 140 miljoner dollar, betydligt mer än tänkt (bland annat på grund av en konflikt med tysk underleverantör och en pågående rättstvist med krav på 19,8 miljoner dollar). Museet har en total yta på över 11 000 kvadratmeter, varav 4 600 total utställningsyta. Här finns även restaurang och butik. Öppet sex dagar i veckan (stängt måndagar), med fri entré. Biljetter kan reserveras för särskilda datum på thebroad.org.


Först som galen blev den skrivande kvinnan fri

Summary: Varför har kvinnor ansetts ha skörare psyken än män? I ”Den sårade divan” skildrar idéhistorikern Karin Johannisson hur tre kvinnliga konstnärer påverkades av den manliga normen. Agneta Pleijel läser en överdådigt rik studie.

Karin Johannisson ”Den sårade divan. Om psykets estetik” Albert Bonniers förlag Vad är galenskap? Varför har kvinnor ansetts ha skörare psyken än män? Varför har kvinnlig normbrytande utlevelse tilldragit sig ett så ofantligt intresse? Var finns svaren – hos medicinsk vetenskap, familjestruktur, den manliga blicken? Om det har Karin Johannisson skrivit en överdådigt rik bok: ”Den sårade divan. Om psykets estetik”. Kärnan är tre fallbeskrivningar av tre ungefär jämnåriga kvinnliga konstnärer, författaren Agnes von Krusenstjerna, målaren Sigrid Hjertén och nobelpristagaren i litteratur Nelly Sachs (alla födda i slutet av 1800-talet). De var långa perioder interner på dårhus, olika, men alla tre på Beckomberga. Att kvinnans utrymme för jaget varit snävare än mannens vet vi. Boken undersöker samspelet mellan yttre och inre, mellan psykiatri och kvinnans egen blick: ”psykets estetik”. Johannisson ifrågasätter inte diagnoserna, men ställer en annan fråga: hur kunde dessa kvinnor ta makt över sin situation, mot omvärld och institutioner, och ändå behålla sin kreativitet? För A von K och Nelly S – mindre för Sigrid H – var mentalsjukhuset närmast en förutsättning för den. Alla tre var skarpa själviakttagare. Boken inleds av ett givande idéhistoriskt avsnitt om de roller som låg i beredskap för 20-talets så kallade ”nya kvinna”. Första världskrigets förträngda depressivitet efter en gigantisk förstörelse skapade ett hektisk experimenterande med dekadenta livsformer. En ny kvinnoroll demonstrerades i modemagasin, populärkultur, scenkonst och subkulturer. Hon var bohemen, dagdriverskan, vampen, divan, den androgyna, flappern, garconnen (ungkarlsflickan) och mycket mer. Allt hade med sex att göra. Det var roller med en frihetspotential men också ett högriskprojekt. Särskilt Berlin var platsen för sexuell utlevelse på sammanbrottets gräns (men också för modern sexualforskning tills nazisterna satte stopp). Marlene Dietrich, Greta Garbo och andra med ambivalent könsutstrålning var tidsikoner. Den ”nya kvinnan” finns också hos Virginia Woolf, Vita Sackville-West, Zelda Fitzgerald, Sylvia Plath – gränsöverskridande i spel med identiteter och i högspänning mellan liv och död. Ja, ett spel. Och om inte spel – så vad? Psykiatrin och populärkulturen hade motsvarande klassificeringar: nymfomaner, onanister, boulevardflickor, prostituerade, gatflickor, berglärkor, i oändlighet. På ett tidigare stadium var kvinnlig galenskap en föreställningskonst hos läkaren Charcot på mentalsjukhuset La Salpétrière i Paris: regisserade och tajmade uppvisningar av hysteri inför publik. Det liknade teater där hysterikor spelade upp hysteri. Johannisson har valt termen ”diva” för sina tre fall. Dels för att divan var operakonstens glansroll: den kvinnliga artisten spelar upp psykets alla blottor, gömslen och avgrunder. Men också för att ”diva” har med gudomligt att göra – äkta. Johannisson underminerar gränsen mellan ”spel” och ”äkta”. Varför är spela för att få visa fram mindre äkta, om man inte har rätt till andra språk? Hon understryker att den kvinnliga avvikaren, outsidern, aldrig haft en socialt accepterad roll – inte då och inte nu. Förklädnader är ett sätt att visa fram. (Också Karin Boye var i Berlin och förklädde sig för att få vara äkta). Den nya kvinnan – kortvarig men med stark medial strålglans – var en sorts mannekäng, en påklädningsdocka, för komplexa strömningar i tiden. För både män och kvinnor. Men det var kvinnan som bar upp rollen – ofta ett livsfarligt spel. För en kvinna som avvek från givna normer och bröt ihop erbjöd psykiatrin andra ”roller” och ”masker” – hon blev en diagnosernas mannekäng. Eller kunde göra sig själv till det. Men mellan utifrån och inifrån finns ett glapp. Det är i det glappet som Johannisson tränger in för att fånga det intrikata samspelet mellan kvinna, sociala normkrav, familj, institution och dårhus. Den nya kvinnan som ikon överlevde inte in i 30-talet: då började typen beskrivas negativt. Sjukförklaringarna ökade och mentalsjukhusen svällde. Genirollen var manlig. Kvinnan hade i stället ångest, men före 1900-talets mitt rymdes inte ångest i psykiatrins ”trubbiga klassificeringar”. Den väluppfostrade adelsflickan A von K fick redan i skolan våldsamma skrikutbrott: inre och yttre gick inte ihop. Som mentalpatient debuterar hon när hon är 24 – skildrat i de tre romanerna om flickan ”Tony”. Grundtraumat är den erotiska relationen till /förförelsen av den unge husläkaren. Han tar henne till den första inspärrningen men förnekar det skedda, ett svek. Resten av livet – A von K dör när hon är 49 – tillbringar hon ut och in på mentalsjukhus med diagnosen hysteri. Fallet är det mest utförligt beskrivna – genom journaler, dagböcker, biografier och andras vittnesbörd. A von K var som maken David Sprengel drogmissbrukare. Deras bjudningar i Stockholm har omvittnats: lugubra tillställningar av berusning och sexlekar i orgiastiskt syfte, gärna med unga hembiträden som medspelare/offer. Maken var aktiv, hon voyeuren. Många noterade ensamheten runt dem. A von K gör erotiska räder i storstäderna, blir förnedrad och bestulen. På mentalsjukhusen tas hon oftast tas in på egen begäran och spelar upp hela överklassregistret: avgör vilka avdelningar hon ska vistas på, kör bort oattraktiva sköterskor och kladdar med de attraktiva, föraktar underläkare och blir vän med överläkarna. Journalerna noterar att hon vet vad hon gör. Som en annan Thomas Quick råder hon över sin medicinering. Hon blir specialist på sin egen diagnos. Johannisson är kärv men omutlig: vad uttrycker allt detta? A von K skaffar sig stort manöverutrymme. Hon är samtidigt ett offer, ångestdriven, olycklig. Hon vill vara en liten flicka – kissa i sängen, ligga i långbad och röka cigaretter. Djupt in tycks det handla om en protest mot mamma; modershatet finns i romanerna. För hennes generation var mamma ingen att hämta identitet från. Fallbeskrivningen är outhärdligt kittlande genom A von K:s extensiva gränsöverskridande. Sigrid H – biografin har berättats av Anita Goldman och Anders Wahlgren – blir däremot tidigt moderlös och bortlämnad. Hon är ett stjärnskott inom konsten, gift med målaren Isaac Grünewald. Han når stjärnstatus men hennes stjärna dalar: genom könsbestämd och grym kritik, oförmåga att motsvara makens sexuella aptit och kränkthet över hans otroheter. Utåt är hon lik ”den nya kvinnan”, slank, androgyn, men inåt kroppsförnekande med eviga kroppssmärtor. Hon går in i apati och misstänksamhet mot allt. Maken tar henne till Beckomberga. Diagnosen är schizofreni. Hur skaffar Sigrid H sig det manöverutrymme som Johannisson vill spåra? Genom att vara vasstungad, sarkastisk, föraktfull. I många sjukhusår är hon ömsom utagerande, onanerar öppet, förgriper sig på sköterskor och målar maniskt, och ömsom i stupor och katatoni. I motsats till A von K bryr sig läkarna knappt om henne. Det är hjärtskärande. Hon dör efter en misslyckad lobotomi på Beckomberga, några och 60. Hennes frihetszon är mindre tydlig, utom den vassa tungan som ger integritet. Men det är obestridligt att sjukhusmuren ger henne utrymme för beteenden som är stört omöjliga utanför den. Den tredje fallbeskrivningen är annorlunda. Nelly S föds i Berlin, är hyperkänslig, anorektisk, isolerad. Hon kommer med sin mor som flykting till Sverige 1940. Efter mammans död ökar paranoian; hon tycker sig förföljd av nazister. Hon, judinnan, tar på sig hela det judiska traumat. Lidandet blir hennes diktarsfär; hon kallar det genomsmärtning. Johannisson provoceras lite av de ostentativa skuldkänslorna, ibland stegrade till förmätenhet som då Nelly S menar sig lida mer än de förintade i Auschwitz. Men antisemitismen är en kollektiv erfarenhet. Däremot är diagnosen paranoia obestridlig – symtomen lika enformiga som diktarspråket är mångskiftat, hypnotiskt, suggestivt. Nelly S älskar Beckomberga som ger henne skydd. Hon är en graciös idealpatient som spelar med, inte mot. Hon är i besittning av samma högdragenhet som manliga divor och kollegor som Gunnar Ekelöf, Erik Lindegren, Lars Forssell, men ”utan deras bakrusiga ångest, grandiosa utlevelse och gråtmilda skam”. Sin sexualitet tycks hon ha begravt, fast den syns i journalernas försvar mot imaginära beskyllningar för att vara homosexuell. Hon delar det knappa utrymme som normalitetsgränsen ger kvinnan. ”Medan män jagas av demoner, jagas kvinnor och självhat och skuldkänslor”. Nelly S levde längst av de tre och var över åttio när hon dog. De tre fallen är inte representativa, varnar författaren. ”Men de illustrerar möjligheten att bli aktör också inom sin diagnos”. Med detta kikarsike har Johannisson gjort en djupt drabbande undersökning – om kvinnans obefintliga outsider-roll, om den paradoxala friheten genom diagnosen (bara som galen är hon den hon är), men också om historiens osäkra kvinnoroller och inte minst om svensk mentalvård. Johannissons inlevelse, intelligens, viga språk och vetenskapliga stringens – tillsammans tusen egna iakttagelser – gör det svårt att släppa boken från sig. Karin Johannisson är medarbetare i DN. Hennes bok recenseras därför av författaren Agneta Pleijel.


Internationell filmhelg uppmärksammar Bechdeltestet

Summary: I helgen fyller Bechdeltestet 30 år och firas runt om i världen med en filmhelg. I Stockholm delas priset A-stämpeln ut till tre filmskapare som synliggjort kvinnor på film – i år är pristagarna alla män.

Nu i helgen den 18 till 20 september pågår ”See her now”, en filmfestival för att uppmärksamma kvinnor inom film och 30-års jubileumet av Bechdeltestet – som testar om det finns två namngivna kvinnor som pratar om något annat än män i en film. Festivalen visar bara A-märkt film – stämpeln på de filmer som klarar testet. – Det är ett sätt att sprida kunskap och hylla kvinnor och film rent allmänt. Vi kallar det en förebildsfest för kvinnor inom kultur och film, säger Ellen Telje som är styrelsemedlem i det internationella nätverket WIFT (Women in film and television). Festivalen är ett internationellt evenemang som tolv länder deltar i. Australien, Island och Colombia är några av dem. I Sverige hålls firandet i 20 städer där det kommer visas A-märkt film och hållas seminarier och debatter. ”Min lillasyster” och ”Ta plats” är två filmer som kommer visas med efterföljande samtal. – Det är ett demokratiproblem att filmvärlden är så stereotypisk. Det är till exempel bara tolv procent av alla huvudroller som spelas av kvinnor. Bechdeltestet har varit en ögonöppnare för många regissörer, manusförfattare och skådespelare. Det handlar om att bli medveten och ändra ”så här har vi alltid gjort”-mönstret, säger Ellen Telje. Under helgen kommer priset A-stämplen att delas ut till tre filmskapare som brutit mönstret. I år går priset till Lukas Moodysson, Benny Andersson och Roger Wilson. Varför är det bara män som får pris? – Tidigare har det varit nästan bara kvinnor i fokus och vi har sagt att det är dags att inkludera männen också. För att kunna förändra krävs det att de som har mest makt blir en del av förändringen. Män behöver vara förebilder för andra män. Det råkar vara endast manliga pristagare i Stockholm, men det är olika för varje ort, säger Ellen Telje. I Malmö kommer Gudrun Schyman och skådespelaren och filmaren Andrea Edwards delta i ett A-märkt samtal om hur orättvisa strukturer kan synliggöras och bekämpas. I Lidköping släpps en karta över betydelsefulla kvinnors avtryck på staden. Mer information om helgens aktiviteter går att hitta på a-markt.se. Läs även: ”Kvinnor på film. Därför behöver vi ännu Bechdeltestet”.