Komiskt och oroande när män spelar kvinnor

Summary: Som Josephine och Daphne i musikalen ”Sugar” på Oscarsteatern i Stockholm får Jonas Malmsjö och Henrik Dorsin publiken att vrida sig av skratt. Hur påverkas de av att varje kväll sätta på sig klänning och högklackat Och är det fortfarande roligt när män uppträder i kvinnokläder

Ännu ett par timmar ligger scenen på Oscarsteatern i mörker. Skådespelarna Henrik Dorsin och Jonas Malmsjö är redan på plats för att ladda upp inför kvällens föreställning av ”Sugar – i hetaste laget” . Men också för att berätta om hur det känns att uppträda i kvinnokläder och varför många tycker det är så komiskt när män sätter på sig högklackade skor. – Jag har egentligen varit en ganska blyg person och är en sådan där som inte gärna ger mig ut på dansgolvet under en fest. När jag en bit in i föreställningen får sätta på mig en häftig aftonklänning för att dansa hela natten med en uppvaktande miljonär känner jag mig verkligen vacker – även på ett personligt plan, säger Henrik. Han drömmer inte alls om att gå omkring i kvinnokläder privat, men har ändå märkt att klänning, högklackat och läppstift åstadkommer något inuti honom. – Jag vill inte skruva det för långt, men i scenen vi just talat om får jag liksom kasta mig ut. Jag dansar och virvlar runt, känner mig stilig. Jag tror inte det är bara kvinnor som vill känna sig så, det intressanta är att kvinnorollen verkligen tar fram de sidorna inom mig, fortsätter Henrik. Han får medhåll av Jonas som omedelbart kände sig hemma i sina kvinnokläder på scenen. Klänningen var helt naturlig för honom. – Inuti Kanske inte något dramatiskt. Jag vet inte heller hur kvinnor är – på riktigt. Men på något sätt lyfter klänningen fram det mjuka hos mig, det som jag tror alla har inom sig. Det är svårt att sätta ord på exakt vad det handlar om. En del pekar på att kvinnor är underordnade männen och att när män uppträder som kvinnor blir det roligt därför att de sänker sig en nivå i hierarkin: ”Titta, så dum är inte jag som han som fjantar runt i kjol och strumpbyxor.” – Det där håller jag inte med om, svarar Jonas direkt. Jag har sett stjärnor spela kvinnoroller och gjort bort sig eftersom manuset varit så dåligt. I stället vill jag lyfta fram en film som ”Tootsie” . Där spelar Dustin Hoffman huvudrollen som Michael, en arbetslös skådis som spelar kvinna för att få ett jobb. Det blir hans ekonomiska men också mänskliga räddning. – Som ”Tootsie” hittar Michael sig själv och kan fullt ut älska en kvinna genom att bejaka en mer mjuk och innerlig sida inom sig. Jag ser det som något grundläggande mänskligt, och inte bara kvinnligt. I musikalen ”Sugar” råkar de arbetslösa musikerna Jerry och Joe bli vittnen till en gangsteravrättning. För att inte bli dödade flyr de och lyckas få jobb i en orkester – där alla utom managern är kvinnor. De kallar sig Josephine och Daphne. Under hösten spelas den på svenska på Oscars i Stockholm. Många skrattar högt och länge när Henrik och Jonas kommer in i klänningar, högklackade skor, peruker och handväskor. Är det roligt när män uppträder i kvinnokläder – Peruker och klänningar är inte lustigt i sig, svarar Henrik. För mig är det viktiga att karaktären känns äkta. Den amerikanske komikern Dame Edna är kvinna i sina shower, Rolf Lassgård är kvinna i musikalen ”Hairspray” och Sisela Kyhle är man när hon spelar man i storstövlar. Henrik tror att vissa män blir provocerade när de ser en annan man i kvinnokläder. De upplever en rädsla för att kanske själva vara transvestiter eller homosexuella. – Bögnoja handlar för en del om att till varje pris sopa undan minsta tvivel om sin sexuella läggning, menar han. Jonas tycker inte att det är särskilt roande när män uppträder i kvinnokläder. – Människor jag möter i det verkliga livet eller rollkaraktärer på scenen är det som intresserar mig, inte om de är män eller kvinnor. Oavsett om det är komiska eller tragiska roller jag försöker gestalta på scenen vill jag utforska det genuint mänskliga. Men jag märker att många tycker att män i peruk är något verkligt komiskt. I ”Sugar” spelar Henrik basisten Jerry, som Daphne blir han förälskad i miljonären Osgood. – Det här en komisk musikal, men den som vill kan läsa in ett queer-tema i handlingen, säger han. Henrik och Jonas är vänskapligt ironiska mot varandra både på scenen och under vårt samtal. – När pjäsen slutar vet ingen hur det kommer att bli med Daphne och Osgood säger Jonas. – De lever i en homosexuell relation, föreslår Henrik. – Jerry är kär i Osgood, men jag tror inte de inleder en sexuell relation. Jerry är inte homosexuell, det finns inget som tyder på det i föreställningen. – Men han kan vara bisexuell…säger Henrik. – De kommer att ha en platonisk relation och leva tillsammans i stor kärlek, avslutar Jonas. Plötsligt säger Henrik: – Vet du, Jonas. Du ser ut som Laila Bagge på scenen, fast med svart hår. – Vem vet, jag kanske är hon – i svart peruk ..., säger Jonas och skrattar. Så nämner han ”After Dark” som på 70-talet väckte uppmärksamhet med sina dragshower i Stockholm. Christer Lindarw, Lars Flinkman och de övriga i gruppen provocerade med vulgära, vackra och sexiga kvinnoroller. – Nu kan de uppträda i Melodifestivalen och ingen reagerar, säger Jonas. På scenen finns inte längre många tabun att bryta mot när det gäller kläder, naket och så vidare. Men innehållet, åsikter som kommer fram i en pjäs, kan provocera och uppröra. Thomas Lerner thomas.lerner@dn.se 08-738 12 34


Tenorens kärleksbrev återfunna

Summary: 1928 var ett dramatiskt år i den då 17-årige Jussi Björlings liv. I en samling nyupptäckta brev skriver sångaren som nybliven pappa till sin käraste.

Jussi Björling skulle bli en av vår tids största tenorer. Men då han var 17 år gammal hade hans liv trasslat till sig. Saker hände slag i slag. Men trassligast av allt var att han skulle bli far. I år är det 50 år sedan den store världstenoren dog. Nästa år är det 100 år sedan han föddes. Nu kommer en jubileumsbok som sammanställts av fotografen Jacob Forsell. Boken var redan klar för tryckning i slutet av augusti då den sensationella brevsamlingen dök upp. – En person som bor utanför Stockholm ringde och berättade att han hittat 130 brev i en låda. Jag for genast ut till honom och höll på att falla baklänges, säger Jacob Forsell. Mannen som hittade breven vill vara anonym. I samlingen fanns en omfattande brevväxling mellan Jussi Björling och hans första stora kärlek, den sångintresserade Linnea Hellström. 26 brev är skrivna av Jussi Björling och 27 av henne, alla skrivna under ett år från den 20 juli 1928. I brevgömman fanns också 77 andra brev skrivna mellan Linnea och hennes föräldrar hennes föräldrar, men även från Jussis bröder till både honom och Linnea. Breven har precis övertagits av Jussi Björling-museet i Borlänge, mästersångarens födelsestad. – Vi har bara hunnit katalogisera och skriva ut de sju första breven, säger museets chef Jan-Olof Damberg. Det fina är att det handlar om ungdomsbrev, en tid som är ganska okänd i hans liv. I all hast har också Jubileumsboken, som ska presenteras på Operan i Stockholm i veckan, gjorts om så man i sista stund fått med lite ur kärleksbreven. Den unge man som skrev breven hade redan flera dramatiska händelser i sitt liv bakom sig. Redan som barn hade Jussi Björling rest runt i Sverige och Nordamerika med sin far och sina bröder och sjungit under namnet Björlingkvartetten. År 1926 – Jussi Björling var 15 år – dog fadern plötsligt. Hans mor dog redan då han var sex år. I Skåne började Jussi jobba i en belysningsaffär. En musikälskande apotekare i närheten hörde honom sjunga. Han kände dåvarande chefen vid Stockholmsoperan, den legendariske John Forsell, och denne blev lyrisk då han hörde den unge Jussi sjunga och han antogs på Kungliga musikaliska akademien med Forsell som lärare. I början av 1928 hade Jussi Björling fått ett rum i droskägaren Hellströms lägenhet på Upplandsgatan 85 i Stockholm och tjänade extra genom att på nätterna tvätta hans droskbilar. Det var här som förhållandet tog fart med Linnea, dottern i huset. Hon var född 1907 och äldre än Jussi. Alla kvinnor han hade barn med var äldre än han. Linnea Hellström stod honom mycket nära under den första vilsna tiden i Stockholm och att hon var med barn var inget man dolde, trots att de två inte var gifta. På juldagen år 1928 föddes deras son Rolf. I ett av breven skriver Jussi ”Tänk du lilla mamma om det också blir en tenor”. Och visst blev Rolf senare uppskattad tenor på Stockholmsoperan! Eftersom barnet föddes utom äktenskapet ansågs det mer passande att födseln ägde rum på annat håll. Det blev Jönköping. Men Jussi stannade i Stockholm. Giftermål var det heller inte tal om, eftersom Linnea Hellströms pappa ansåg dem för unga för äktenskap. Så småningom gled de två också isär. Och även om Jussi Björling i sinom tid hittar en ny hustru i Anna-Lisa Berg, och dessutom två månader efter giftermålet gör en annan kvinna gravid, hade han alltid ett gott öga till Linnea. Flera personer har vittnat om att han då och då besökte dem i smyg efter föreställningar på Operan och även hjälpte dem ekonomiskt. Linnea Hellström gifte så småningom om sig med en flygplanstekniker från Göteborg, men Jussi Björling behöll kontakten med henne och då hon 1953 låg på dödsbädden i en obotlig sjukdom besökte han henne en sista gång i Östergötland. På Jussi Björling-museet blir breven en ny attraktion. – Breven som hittills hunnit undersökas ger en ny bild av den unge Jussi och visar hur allvarligt han ändå tar på situationen och den mognad han visar, trots sin ungdom, säger Jan-Olof Damberg. I ett pressat läge är det bland de första riktiga brev han blir tvungen att skriva i livet. – Jussi Björling var bristfälligt utbildad på grund av alla sångarturnéer i sin ungdom och därmed dålig på att skriva. Men här ser man hur han utvecklas språkligt med varje brev. Ibland är det lite svårt att förstå vad han vill och det verkar Linnea också tycka, säger Jan-Olof Damberg. För att vara skrivet av en 17-åring är alla felstavningar intressanta därför att de utan undantag är musikaliskt och fonetiska korrekta. I morse stavas i mårse, som blir såm till exempel. – Det är mystiskt hur alla de här breven har hamnat i samma låda. Vi tror att det kan ha varit så att när det var slut mellan Linnea och Jussi så kan hon ha bett om att få tillbaka breven. Jussi kan då ha plockat ihop alltsammans han hade från den tiden och gett henne. Hur det än var, ett år efter sista brevet till Linnea i den här samlingen, den 20 augusti 1930, sjunger Jussi Björling som 19-åring sin första stora roll på Operan i Mozarts ”Don Juan”. En världskarriär hade tagit sin början. Marcus Boldemann marcus.boldemann@dn.se 08-738 20 59


Musikerna triumferar med Plant i centrum

Summary: Låtarna från nya Band of Joy-skivan får konserten med Robert Plant att svänga på ett fantastiskt sätt. Plant njuter av att hålla sig i bakgrunden men är tveklöst en stjärna, skriver Po Tidholm. Musik Robert Plant Scen: Annexet, Stockholm.

Det har nästan blivit en mall vid det här laget; den skitiga, rootsiga och skeva americana-inramningen man ger åldrade artister. Daniel Lanois drog upp riktlinjerna med sin Emmylou Harris-makeover på nittiotalet. Det funkar nästan varje gång, dels för att artister med rutin i regel kan hantera country och folkmusik (Plant jämför det med skådisar som vill spela Shakepeare), men också för att det är en musik som faktiskt drar folk. Den är trygg och samtidigt komplex och den kräver mycket av musikerna för att lyfta och få liv. De stora stjärnorna attraherar de bästa musikerna. Förra turnén gjorde Robert Plant med superproducenten T-Bone Burnett, nu kommer han med Buddy Miller – en gitarrist som växte från anonym musiker till konstnär under flera världsturnéer med Emmylou. Jag känner igen den här publiken. De är övervägande män, över femtio och har genom åren bestämt sig för att hålla fast vid just denna ådra i sin musiksmak. Robert Plant trivs uppenbarligen fantastiskt bra i den här inramningen. Han har nu i princip helt övergivit sitt gamla idiom. Han har lagt ned rösten och sjunger lågt och nyanserat, mer med subtil känsla än med utlevelse. Men han dansar fortfarande, och vore han inte just Robert Plant så skulle det se ganska roligt ut. Robert Plant har en så naturlig stjärnstatus att han inte behöver bry sig. I sitt nya band ställer han sig dessutom rätt ofta i bakgrunden och släpper fram sina musiker. Medan Patty Griffin eller Buddy Miller gör solonummer spelar han tamburin eller munspel i skuggan bredvid trumsetet. Han verkar njuta stort av det. 2007 års album med Alison Krauss och årets Band of Joy har befriat Robert Plant från sitt gamla jag, vilket tycks vara en enorm lättnad för honom. Samtidigt ger den nya inramningen hans gamla musik en ny tyngd. Under konserten förvandlar bandet flera Led Zeppelin-låtar till renodlade country- och rockabillynummer. När man hör ”Tangerine” är det svårt att föreställa sig att den varit något annat än en countrystandard. ”Rock and roll” låter som en originalsingel från något obskyrt rockabillyband 1956. ”Misty mountain hop” låter mer 30-tal än 70-tal. För att inte tala om ”Gallows pole” – en i detta sammanhang renodlad depressionsgospel. Det är det fantastiska bandets förtjänst givetvis, men säger också en del om rockens gemensamma rötter i svart blues. Den typen av återkopplingar uppskattas även av en åldrande rockpublik vars lyssnande blivit mer intellektuellt med åren. Låtarna från nya Band of Joy-skivan växer under konserten från snygga studiokonstruktioner till skevt svängiga och fantastiskt suggestiva nummer. Det är musikernas triumf, men Robert Plant står – trots sin nya nedtonade stil – ändå i centrum. Som det anstår en stjärna. Po Tidholm musik@dn.se


”Tv-serien gör att vi längtar till engelskan”

Summary: Den populära tv-serien ”Glee” ligger till grund för undervisningen i engelska i klass 9B i Djurö skola. Serien är ironisk och sarkastisk – men det ligger så mycket mer under ytan, menar eleverna Amanda Bladh och Alexander Larsson.

Våra nya kompisar – om tv-serier i box) Del 3) ”Lost” , ”Mad men” , ”Solsidan” , ”Sopranos” ... listan över populära tv-serier kan göras lång. Men vad är det som lockar På Djurö skola på Värmdö utanför Stockholm använder läraren Jennifer Österman sig av den amerikanska tv-serien ”Glee” i undervisningen. Med serien som utgångspunkt täcker hon in allt det som ingår i läroplanen för engelska i årskurs nio.” Glee” är en blandning av drama, musikal och komedi och har starka inslag av satir. Den är omåttligt populär både i Sverige och USA och likt många serier av den här typen har den engagerade fans, tusentals sidor på nätet och mängder av så kallad kringkultur. Amanda Bladh och Alexander Larsson går i klass 9B. Ingen av dem hade tittat på ”Glee” innan de fick se den på engelskan, men nu är båda ”sålda” på serien. Vad är det som är så bra med ”Glee” – Det är väldigt mycket sarkasm och det gillar jag, säger Amanda som köpt hela första säsongen på dvd. Alexander skrattar åt de överdrivna karaktärerna. – Om någon ska föreställa en tönt är han jättetöntig och de coola är också överdrivna så att det blir komiskt. Vad lär man sig av att titta på en amerikansk tv-serie – I läroplanen står det att man ska lära sig om kulturer i engelsktalande länder, och det är lite därför vi får se på ”Glee” . Man fattar ju att det inte är exakt så här på riktigt, men en liten del av det kanske skulle kunna hända, tror Alexander. – Slang, säger Amanda. Det är ju jättebra att ha när man reser. Dessutom är det är kul att lära sig en mer ungdomlig engelska. Läraren Jennifer visar hur hon arbetat fram ett schema för projektet ”Glee” . Varannan lektion tittar eleverna på ett avsnitt. Till lektionen efter har Jennifer förberett diskussionsunderlag och övningar. – Eleverna är indelande i grupper. För ”speaking exercises” har jag förberett frågor som handlar om det som händer i avsnittet eller hur de olika karaktärerna beter sig. I olika ”quiz” får eleverna visa att de förstår innebörden av glosorna. Det är ett mycket bättre sätt att träna ordförståelse på, än att lära in saker utantill, säger Jennifer Österman. Eftersom klassen diskuterar kring varje avsnitt, får eleverna inte bara träna glosor och förståelse. De får också möjlighet att reflektera över etiska dilemman, psykologi eller relationer. Vad får ni ut av ”Glee” , förutom att det är ett roligt sätt att lära sig på – Nu längtar man till lektionerna. Och när vi pratar om avsnittet börjar man ofta tänka efter. Det är ironi på ytan, men när vi pratar om det i klassen förstår man att det ofta ligger något bakom humorn, svarar Alexander. Kännetecknande för många av samtidens kulturyttringar är att de glider över i varandra. De som följer ”Glee” kallas lite skämtsamt för ”gleeks” . På nätet finns otaliga Glee-sidor som drivs av seriens fans. Amanda och Alexander tillhör dock inte den skaran som söker gleek-gemenskap via internet och sociala medier. Vad engagerar Amanda och Alexander – Jag gillar ”Twilight” som hand-lar om kärleken mellan Bella och vampyren Edward, berättar Amanda. Det är ju inte en tv-serie, utan böcker och filmer. Jag föredrar böckerna eftersom de är mer detaljerade och man får veta hur personerna tänker. Jag fascineras av hur man kan älska någon som Edward älskar Bella och av hela vampyr-grejen, säger hon. Nu har Amandas intresse lagt sig lite, men när det var som störst klädde hon sig gärna i kläder refererade till ”Twilight” . – Ett tag ville jag gärna vara som huvudpersonerna. Jag var nästan avundsjuk på Bella och hade tröjor där det stod ”I love vampires” och sånt. Alexander är involverad i en lajv-förening som hämtar inspiration från Tolkiens ”Sagan om ringen” . – När vi inte chattar via vår sajt så träffas vi på sykvällar och tillverkar medeltidskläder eller tränar på svartiska, det språk som vättar talar. Att låta elevernas intressen styra delar av undervisningen är både ett sätt att närma sig deras egen värld och att göra dem intresserade av undervisningen. Det som från början skulle röra sig kring fyra avsnitt av ”Glee” har nu, efter elevernas önskemål, blivit ett betydligt längre projekt. Exakt vad det ska utmynna i har man inte bestämt än. – Kanske får de skriva en egen episod, säger Jennifer Österman. Senare under terminen ska klassen arbeta kring en annan serie. David Attenboroughs naturserie ”Life” kommer att ligga till grund för engelskaundervisningen. – Jag märker ju att eleverna tycker att det här är ett roligare sätt att lära sig på. De är otroligt entusiastiska. Själv tycker jag att det är helt underbart, jag blir själv inspirerad av att jobba på det här viset. Har man som jag varit lärare i tolv år måste man hitta på nya saker. Lotten Wiklund lotten.wiklund@dn.se 08-738 10 00


Påhittad Knausgård-text kritiseras

Summary: Aftenposten får kritik sedan den norska tidningen tryckt en påhittad intervju med författaren Karl Ove Knausgård.

– Det är dålig journalistik, säger författaren Gert Nygårdshaug till VG Nett. På torsdagen publicerades Aftenpostens "intervju" med Karl Ove Knausgård, författaren som fått enormt mycket uppmärksamhet för sin självbiografiska bokserie "Min kamp" i hemlandet. Tidningen har dock inte träffat honom utan hittat på citaten. Kulturredaktören Knut Olav Åmås försvarar greppet. – Det är ett försök att utvidga debatten om en skönlitterär författares etiska ansvar för sin omgivning och sitt faktiska material, säger han till VG Nett. Per Edgar Kokkvold, generalsekreterare i Norsk Presseforbund, säger att Aftenpostens grepp pressetiskt är "fullständigt oproblematiskt" eftersom det tydligt framgick av texten att det inte var fråga om en riktig intervju. Läs mer: Påhittad Knausgård-text kritiseras Karl Ove Knausgård: ”Fullständigt chockerande med all uppmärksamhet kring min bok.” Knausgård får oss att läsa om döden Karl Ove Knausgård: ”Min kamp 1” Norska Bragepriset till Karl Ove Knausgård


När inget är omöjligt

Summary: I slutet av 1990-talet lyckades två svenska datanördar hacka sig in hos Nasa. I kväll visar SVT 2 dokumentären ”Att hacka en stormakt” .

Feta rubriker vid slutet av 1990-talet: ”Svenska ungdomar knäckte koderna. Tog sig in i Nasas och amerikanska militärens datasystem.” Stor upphetsning, framför allt i USA, men snart nog också bland svenska myndigheter: i augusti 1999 åtalades två unga män vid Södertälje tingsrätt misstänkta för dataintrång hos Nasa och USA:s flygvapen. I kväll, söndag, visar SVT en dokumentär med titeln ”Att hacka en stormakt” . Joel Söderberg, en av de då 20-åriga datanördarna, träder fram under eget namn i filmen -- och här i DN. Söderberg är mycket mån om sin integritet, och lämnar inte ut vare sig sitt telefonnummer eller berättar var han arbetar i dag. Intervjun nedan gjordes per e-post till en tillfällig e-postadress. Fanns det inte folk som var imponerade av att ni klarade att ta er in hos Nasa Blev ni rent av idoler i hacker-kretsar – Jaa, visst krävdes en del kunskap för att hacka Nasa, men mäter man med dagens mått var det inte något avancerat hack. Jag gissar att de flesta inom ”hackerkretsarna” tycker att det är en intressant historia. Men någon idol har jag däremot aldrig blivit, så vitt jag vet. Informationen ni fick fram hos Nasa och amerikanska flygvapnet, använde ni den på något sätt – Nej, ingen av oss hade något direkt intresse av rymdfärder, flygplan eller militärer så självklart fanns det mängder av troligtvis hemligstämplad information som vi tyckte var ytterst tråkig. Däremot var deras nätverk och servrar intressanta – det enda som räknades var vad vi kunde göra med maskinerna. Snabba uppkopplingar, mycket processorkraft! Var ni förvånade över att det gick så lätt att ta sig in hos Nasa – Ja, hela poängen med att ta sig in på Nasa var att det skulle vara en utmaning, och först var vi helt säkra på att det skulle vara i stort sett omöjligt. Men omöjligt var det verkligen inte Konstaterar Joel Söderberg, som efter åtalet och domen haft anställning som datasäkerhetsansvarig vid ett flertal företag, både i Sverige och utomlands. Ni fick båda villkorliga domar. Hur stränga straff handlade det om – Till saken hör att förundersökningen tog tre år, och att jag satt häktad med fulla restriktioner, det vill säga absolut ingen kommunikation med omvärlden. Jag fick inte läsa tidningar, lyssna på radio eller se på tv, dessutom fick jag inte tala med någon, förutom min advokat. – Tanken var naturligtvis att jag skulle bryta ihop och erkänna, men efter två veckors isolering hade jag faktiskt ännu mindre lust att ”samarbeta” . Poliserna förstod då att deras taktik inte fungerade och jag fick åka hem. När domen sedan föll blev straffet lågt, till stor del på grund av att rätten tog hänsyn till dessa tre år av ovisshet och frihetsberövande. BERTIL MOLLBERGER tv@dn.se ! ”Att hacka en stormakt” SVT 2 20.00


Sveriges roligaste man blottar sitt vemod

Summary: Robert Gustafsson firar ett kvartssekel som komiker och ger ut en självbiografi. Den är oväntat personlig och vemodig. Jens Liljestrand undrar vilken väg han nu ska ta.

böcker Robert Gustafsson ”Från vaggan till deadline” Albert Bonniers förlag Den ödesdigra februarikvällen 1986 var Robert Gustafsson på Grand och såg ”Bröderna Mozart”. Det finns en bisarr symbolik i att den 22-åriga skådespelare som snart skulle koras till ”Sveriges roligaste man”, också blev en av de sista att se Palme i livet. När den blivande rikspajasen – som under roliga timmen på 70-talet gjort succé med imitationer av just Palme – såg att inga Säpovakter syntes till, smög han bort till statsministern utanför biosalongen och petade honom skämtsamt i ryggen. Han firar i år ett kvartssekel som artist och sätter därför upp en jubileumsrevy, bekänner sina synder i kvällspressen, talar ut i TV4 och – just det – ger ut en bok. För att tajma premiären på revyn var recensionsexemplaren av självbiografin, helt i strid med kutymen inom bokbranschen, spärrade fram tills veckan före releasedatum. Robert Gustafsson är en industri, ett noga kontrollerat varumärke som hanteras av fem olika bolag. Vad är det då som gör honom så stor? Akademiskt uttryckt förkroppsligar han det postpostmoderna paradigmet genom att överbrygga de skräp- och finkulturella kretsloppen. Han figurerar i allt från reklamfilm och spring-i-dörrar-buskis till Dramatens stora scen och framträdanden vid nationella högtidstillfällen. Hans dvd:er fyller bensinmackarnas realådor, hans röst dubbar mina barns tecknade filmer, hans klipp drar miljontals klick på nätet. Gustafsson är inte bara bondkomikern som erövrat finsalongerna, utan också den Guldbaggevinnande länken mellan den klassiska svenska tv-humorn (Gösta Ekman, Sune Mangs, Hans Alfredson) och vår tids fragmentiserade Youtubekultur. ”Från vaggan till deadline” är ingen litterär självbiografi. Det märks att Gustafsson – som förvisso skriver det mesta av sitt material själv – denna gång är ovan vid formatet; han blandar högt och lågt, skojsiga ordsvängningar med djupt personliga bekännelser (otrohet, missbruk av sömnmedel) och uppräkningar av shower och medarbetare. Men i kapitlet om Palmemordet framstår Gustafsson plötsligt som en förbluffande allvarsam person, som med saknad och vemod ser sitt Sverige som gått förlorat. Han sörjer sina fluortanter och studiecirklar. Han klagar över bristen på resurser i dagens samhälle, över den slitna och muggiga simhallen i Åkeshov, över att ungdomarna hemma i Skövde inte längre talar dialekt. ”I det nya Sverige drog min karriär igång på allvar”, står det på ett ställe. Han har blivit framgångsrik och förmögen i en kommersialiserad nöjesvärld där komiker är lika mycket företagare som artister, samtidigt som privatpersonen har bleknat: ”Jag kom att bli oerhört mycket mer framgångsrik än vad det varit möjligt att drömma om, men samtidigt gick en stor del av mig förlorad på vägen.” Till skillnad från Killingkollegerna Henrik Schyffert och Andres Lokko har Robert Gustafsson aldrig räknats till den ironiska generationen. Hans vurm för det förflutna är möjligen konservativ, men genuin, och uppfriskande pretentiös. Plötsligt förstår jag varför nästan alla hans imitationer bygger på en kusligt exakt härmning av olika idiom, förstår varför hans främsta bidrag till humorn är skruvade regionala arketyper: en arbetarkommunist från Göteborg, en djurkremerare i Bjärred; ömsinta kopior av ett gulnat original, ett ohippt och garanterat oironiskt Sverige långt från Stureplan. När han inte går raka vägen till våra nationella ikoner, gör Ingmar Bergman eller Ernst-Hugo Järegård till karikatyrer som bekräftar deras odödlighet. Det mest intressanta är ändå skildringen av komikerns uppväxt, som präglas av den svårt hjärtsjuka äldre brodern. Föräldrarnas omsorger om brodern gör att Robert växer upp som den friska, han som alltid klarar sig. I vuxenvärlden yttrar det sig i ett starkt självförtroende parat med ett lika starkt kontrollbehov, särskilt som hans blivande fru visar sig ha samma medfödda hjärtfel som brodern. Han är Duracellkaninen, arbetsnarkomanen som trettio minuter efter sonens förlossning sitter i sminket på väg in till nästa fyllesketch, pedanten som hatar improvisationer, sluggern som, när han förlorar åtta miljoner kronor i IT-kraschen, mest blir ”peppad” att tjäna tillbaka dem. Men också en person som har svårt att uttrycka känslor och se andras svagheter, som inte kan ”förhålla sig” till vännen Jonas Indes depression och självmordsförsök utan mest hoppas att han ”kanske ska bli som förr igen”. Och går vidare till nästa platta anekdot. I en passage skriver Gustafsson om hur han en dag blev rädd för sig själv i badrumsspegeln: ”Herregud – det där är ju en ond människa.” Gång på gång återkommer ett melankoliskt, mörkt stråk i denna komikerbiografi, på samma sätt som Gustafssons humor nästan alltid balanserar på gränsen till det tragiska. Minns den alkoholiserade mannen som super sig redlös med endast en uppstoppad iller som sällskap, dansbandstönten som skrapar bort handdukskroken med ”Hennes” från badrumskaklet. Min favoritscen är dock en liten monolog i ”Drömmen på Herrön” på Dramaten, där han under Reine Brynolfssons ”regi” successivt tog av sig lösnäsan, ticsen och den fåniga Motaladialekten. Allt eftersom publikskratten dog blottades personen under attiraljerna, en hålögd fyrtiofemåring som entonigt, gång på gång ställde frågan ”Duger jag?”. Det är klart han gör. Men vad tänker vår roligaste man göra av allt detta vemod, detta otrygga bruna skratt, i ett land där folkhems- och femtiotalsnostalgin breder ut sig och tar plats i parlament och samhällsdebatt? Fortsätta betrakta oss och härma oss i 25 år till, dratta på ändan och komma på fötter och gå vidare som om ingenting har hänt? Jag går in på Youtube och ser om alla klipp, fnissar hjälplöst åt scener jag sett så många gånger förr, letar efter ”Herrön”-scenen men hittar den ingenstans. Läser att Gustafsson – förstås – har en egen sajt med allting samlat och går dit. Sajten heter ”Kungariket”. Den bygger om. Jens Liljestrand litteratur@dn.se


En berättare som kan försätta berg

Summary: Vi föds med en nyfikenhet som skulle räcka för hundra liv, men vi får bara ett enda. För Mario Vargas Llosa finns dock en tröst: litteraturen. Ingen levande författare kan tävla med hans originalitet och gestaltningsförmåga, skriver Nathan Shachar.

Den spontana reaktionen på prisbulletinen är lättnad. Mario Vargas Llosas utmärkelse kunde inte skjutits upp mycket längre utan men för Nobelprisets anseende. Ingen levande romanförfattare, och bara en handfull av de icke-levande, kan tävla med honom i fråga om skapargåvor, originalitet och en gestaltningsförmåga som får påhittade figurer att stå upp och leva sina liv inför våra ögon. Vargas Llosa är inte lastgammal, men det är snart femtio år sedan han började producera storverk av förbluffande mognad – han öppnade med tre fullödiga romaner på sju år. Dessa böcker bevisar att en stor berättare är långt mer än summan av sina erfarenheter – hur skulle någon annars vara mäktig kompositioner av sådan halt, bredd och människokunskap efter bara några år i de vuxnas värld Med en flit och en humor som aldrig tycks behöva göra paus för att invänta lust och ingivelse har han skapat nya och åter nya världar som tillsammans bildar ett universum av typer och scener, brokigt och oförutsägbart som Dickens eller Balzacs. Samtidigt, ovanför dukarnas bråda myller och sällsamma förvecklingar, välver sig en mer svårtolkad himmel av stormar och halvdagrar. Däruppe dånar och brusar det av den högre ordningens spörsmål, de som inte lämnar människorna någon ro: kärleken och dess frånvaro, vår korta levnads bann, våra paradoxala behov av både frihet, trygghet och rättvisa. Vargas Llosa driver sin läsare att stava på de stora gåtorna bortom litteraturen; att häpen och skräckslagen se vårt öde i vitögat. Om det i botten av alla stora konstnärskap molar en viss stämning så är Vargas Llosas grundstämning denna: Vi har fått en aptit och en nyfikenhet som gott skulle räcka för hundra liv, men vi har bara ett ynka försök på oss. Predikamentet är hopplöst, inga botemedel existerar, men en stor tröst: litteraturen. Utan att ge oss riktiga vingar förmår den ändå lyfta oss över vårt lilla bås i tillvaron och sätta oss i förbindelse med människor, tider, platser och tankar bortom vår egen synrand. Det finns hos Vargas Llosa en pojkaktig, 1800-talsbetonad, för-cinematografisk kärlek och tilltro till Litteraturen som primär mänsklig resurs – Boken som en H C Andersens flygande koffert, ständigt resklar mot Äventyret. Fredrik Böök hänvisade till Orientens sagoberättare al-Hakawati för att sätta ett annat mästerskap i relief: ”Skickade man de europeiska författarna till basarerna i Kairo, Damaskus eller Bokhara för att tjäna sitt bröd skulle de flesta av dem göra en slät figur. Men man kan vara viss om att Hjalmar Bergman snart skulle sitta på sin matta omgiven av en tät ring kameldrivare och köpmän, och att mer än en vattenpipa skulle slockna.” Det är ord man med varm hand överflyttar på Vargas Llosa. Ingen behöver färre rader för att snärja läsaren i sitt garn. Han har själv grubblat över hur detta går till och i flera böcker inventerat författarens verktygslåda. På Vargas Llosa-arkivet i Princeton kan man studera hur han går till väga. Hans romaner är veritabla ingenjörsprojekt, där mycket litet lämnas åt stundens infall. Men i essän ”La verdad de las mentiras” , (en ordlek: antingen Sanningen om lögnerna eller Lögnernas sanning) kommer han Bööks omdöme nära: I sista hand måste romaner värderas inte utifrån sin styva teknik, inte utifrån djupsinnet i reflexionerna, utan efter sin suggestions- och övertalningsförmåga. Analysen måste sträcka vapen inför det trolleri som får oss att uppfatta det där kaféet med dess stamkunder och dess cigarrettrök med våra sinnen, fast vi aldrig besökt det. Vargas Llosa uppnår ofta detta mål genom att upphöja läsaren till medarbetare, genom att överlåta åt henne att fylla i små tomrum på egen hand. I hans senaste storverk, ”La fiesta del Chivo” , möter vi den dominikanske diktatorn Trujillo sedan han misslyckats med defloreringen av dagens människooffer, flickan Urania Cabral. Scenen är så subtilt utförd att läsaren på eget bevåg tecknar lakanens skrynklor och det matta, osunda ljuset över tyrannens odugliga lem, den enda i riket som inte reser sig på hans kommando – trots att dessa detaljer bara antyds i själva skildringen. När sådana illusionsnummer fungerar tvärs igenom ett författarskap kan de försätta berg och forma inte bara vår inlevelse i miljöer, utan också vår bedömning av hela tidevarv. Vargas Llosa ger själv ett fint exempel när han säger att James Joyce lyckades med något som verkligheten knappt tilllåter: att förläna borgarklassen ett heroiskt skimmer. Vargas Llosas opus har givit röst och värdighet åt Sydamerikas icke-litterära skikt – åt den lägre medelklassen, ständigt balanserande på fattigdomens brant, och åt de fattiga. Det han gjort med dem är det svåraste av allt: att ge dem klassisk storhet utan att nobilisera dem, utan att pensla guldfärg över deras skröpligheter. Chilenskan Isabel Allende är kommen ur samma borgarklass som Vargas Llosa, och befolkar också sina romaner med existenser av ödmjukt ursprung, men slav som hon är under sin borgerliga vurm för Folket kan hon inte låta bli att göra dem ädla, samhällstillvända, feministiska och förträffliga – tills de stelnar i poser och attityder. Vargas Llosa äger gåvan att intressera sig för en människa utan förbehåll. Hans självbiografi ”El pez en el agua” (Fisken i vattnet, 1993), vimlar av skarpa, inträngande karaktäristiker av personer han stött på i förbifarten. Ofta är bifigurerna i hans verk ännu mer tagna på kornet än dem han placerat mitt på scenen, så skarpt markerade att man får känslan av att det är flera diktare, av olika temperament, som blåst liv i dem. I sitt hemland är Vargas Llosa lika mycket en politisk som en litterär figur. Det stora icke-litterära dramat i Vargas Llosas liv är förhållandet till marxismen, som han tidigt anammade, först helhjärtat men med växande förbehåll. Som presidentkandidat 1990 pläderade han för marknadsekonomiska reformer. Han förlorade valet men hans program genomfördes sedan av hans överman Alberto Fujimori. Peru är i dag en ekonomisk succé – och ett politiskt fiasko. De politiska partierna har förtvinat och kokainpengar köper domare, poliser och myndigheter. En fri ekonomi, har Vargas Llosa betonat, är ett nödvändigt men långt ifrån tillräckligt villkor för demokratisk utveckling: ”Verkligt framsteg återspeglas aldrig av statistik om tillväxt. Utan utbildning och rättvisa kan inget varaktigt välstånd skapas.” Vargas Llosas konstnärliga genialitet har kompletterats av ett outtröttligt frihetspatos och politiskt kurage. Senast i veckan, då han avgick från sin post som ordförande för den ”sanningskommission” som utreder det tolvåriga inbördeskrigets illdåd, tvingade han Perus regering att dra tillbaka ett förslag om att benåda krigsårens dödsskvadroner. Det är ett tag sedan Alfred Nobels lite fransk-klassiska föreskrifter om såväl litterär som ’ idealisk’ storhet förenats i en diktare som haft ett så gynnsamt inflytande på sin tid. Nathan Shachar litteratur@dn.se


Vargas Llosa slår ett slag för spanskan

Summary: Mario Vargas Llosa tar emot årets nobelpris i litteratur, inte bara för sitt eget författarskap utan även som ett erkännande för det spanska språket. Han säger att priset visar att världen fått upp ögonen för den spansktalande världen.

Iklädd elegant mörkgrå kostym med matchande slips kliver den silverhårige Mario Vargas Llosa ur en helt vanlig gul taxi på centrala Manhattan. Han omges omedelbart av ett stort medieuppbåd. De flesta ställer frågor på spanska och är uppenbart entusiastiska. Årets nobelpris är en stor sak i den spansktalande världen. Vargas Llosa är trots allt den första latinamerikanen som fått litteraturpriset sedan Gabriel Marcia Marquez 1982. Det är därmed heller ingen överraskning att Vargas Llosa väljer att hålla sin presskonferens på Instituto Cervantes på 39:e gatan i New York. Han är styrelseledamot i det av Spanien sponsrade kulturcentret som framförallt har till uppgift att värna om det spanska språket och dess globala spridning. – Spanskan är ett energiskt språk, ett kreativt och modernt språk som fungerar som gemensam nämnare för en 500 miljoner människor, förklarar han inne på den mycket välbesöka presskonferensen där engelskspråkiga journalister för en ojämn kamp mot de betydligt fler och mer dominerande spansktalande kollegorna. Vargas Llosa säger att beskedet om priset kom som en fullständig överraskning. Det församlade pressuppbådet, som bara med nöd och näppe ryms i lokalen, ger en fingervisning om att hans tillvaro nu kan bli mer kaotisk en tid framöver. Men han lovar att det inte kommer att förändra hans skrivande. – Och skriva kommer jag att göra till den sista dagen i mitt liv, försäkrar han. Vargas Llosa ser priset som ett bevis för att Latinamerika och den spansktalande världen nu accepterats för ett globalt kulturellt medborgarskap. Han minns att det brukade finnas så många stereotypa uppfattningar, i Europa och på andra håll, om diktatorer, revolutioner och katastrofer. – Nu har vi visar att Latinamerika kan producera tänkare, konstnärer, musiker och författare, konstaterade han och möttes med applåder från de spansktalande journalisterna. Mario Vargas Llosa är inte i hemlandet Peru utan tillbringar denna höst – som han hade räknat med skulle bli stillsam – vid Princeton, elituniversitetet i New Jersey, där han är gästprofessor i programmet för latinamerikanska studier. Studenterna undervisas på spanska och ges en inblick i Vargas Llosas berättarfilosofi och den kreativa processen bakom hans romansskrivande. De får veta att författarskap inte minst kräver disciplin och envishet. I en tidigare intervju på universitets webbsajt har han förklarat att han ser sig själv som en författare, inte en lärare, men att han gärna vill tala med studenterna om ”god litteratur” som han definierar som både ”fantastisk underhållning” och något som ger en bättre förståelse av världen. I höstterminens första Princetonföreläsning fokuserade Vargas Llosa på vad som motiverar människor att berätta historier. Ruben Gallo, den professor som leder universitets program för Latinamerikastudier säger att nobelpriset är mycket välförtjänt och beskriver Vargas Llosa som ”den i dag utan tvekan mest betydelsefulle latinamerikanske författaren”. Vid sidan om att undervisa om sin egen romankonst förelöser Vargas Llosa även om den argentinske författaren Jorge Luis Borges.


En skör, underbar fågel

Summary: Särlingen Antony Hegarty har gjort det igen – nya skivan ”Swanlights” är lika unik som musikalisk och besynnerlig.

Pop Antony & The Johnsons ”Swanlights” (Rough Trade/Border) 4= Man kan känna sig dyster över valresultat, väderhändelser eller hur människor beter sig i kommentarsfält på internet. Men man kan också glädja sig över att en så hudlös och hyperpretentiös särling som Antony Hegarty har blivit så universellt omfamnad av hela artistvärlden och tycks ha kommit åtminstone halvvägs mot folklighetsstatus i ett Sverige som så ofta påstås föredra det normala. Han är annars inte så enkel att hantera. Om han nu är en han. I lyxversionen av nya albumet skriver han att han varje enskild dag tackar jorden för att han fick bli transsexuell, eftersom det gör honom mer lik ett djur och fjärmar honom från de kristna och de patriarkala. Jag tror nog att det går att invända mot delar av resonemanget där, men det hör knappast till saken. Gillar man Antony måste man gilla hans sätt att definiera sig själv, det är trots allt hans eget privilegium. För honom liksom för oss alla. Eller, för att tala med Håkan Hellström: ”Det är så jag säger det.” Inte för att de alls liknar varann, men båda har på ett liknande sätt varit tvungna att plöja sin egen artistiska fåra, eftersom den som behövdes råkade saknas på det befintliga artistfältet. Båda har också en publik som är beredd att gå rätt långt för att skydda sin favorit inför en oförstående omvärld. Att Antony uppträder som medlem i en grupp har hur som helst alltid varit en smula konstigt. På fjärde albumet ”Swanlights” ter det sig lika tydligt som någonsin att det här handlar om en ensam gestalt som sitter vid ett piano och vibrerar i takt med en alldeles egen vision. Oavsett om någon låt sedan är baserad på gitarr, någon annan drivs av soulblås eller om en hel orkester gång på gång står redo att fylla ut soundet. I centrum finns hela tiden den djupt introverte Antony, hans högstämda tonläge och hans ofta rätt vagt skissade kompositioner. Men så, plötsligt, är Björk där vid hans sida och tar huvudrollen i ”Flétta”, en duett på isländska där de båda framstår som formliga tvillingsjälar. De senaste åren har Antony gjort så många gästinhopp att det nästan har blivit ett skämt, men här stämmer allt. Varför just den låten saknas i den dyrare lyxutgåvan är svårt att begripa. För den seriöst intresserade borde annars den utgåvan vara det givna valet. Formgiven som en sober konstbok med teckningar, kollage och kluddiga textfragment av Antony, där själva albumet finns med som en sorts litet appendix på slutet. Sällan har ett cd-album varit mer självklart som soffbordsbok. Men, som sagt, en av de allra starkaste låtarna saknas – och när jag bläddrar bland bilderna medan musiken spelar märker jag hur de båda uttrycken ibland tar ut varandra. Ganska snart inser man också att oavsett formgivning så är ändå detta bonusmaterial. Den unika röst som är Antonys, den är just musikalisk, och då i all synnerhet hans besynnerliga sångröst. Som dallrar likt en skör och oskyddad fågel, och har den märkliga förmågan att få nästan varje låt att låta exakt likadant. Men det är en underbar låt. Jag hoppas att han fortsätter sjunga den länge än. NILS HANSSON nils.hansson@dn.se Bästa spår: ”Thank you for your love”, ”Flétta”


Plummer klar för Millennium-filmen

Summary: Christopher Plummer, mest känd som ”von Trapp” i ”Sound of music” får rollen som Henrik Vanger i den amerikanska filmatiseringen av ”Män som hatar kvinnor”.

Christopher Plummer är klar för rollen som patriarken Henrik Vanger i den amerikanska versionen av "Män som hatar kvinnor", uppger nyhetsbyrån Reuters. Tidigare har det pratats om att Max von Sydow var den som skulle spela rollen, men det blir alltså i stället Hollywood-veteranen Plummer. I den svenska versionen av "Män som hatar kvinnor" spelades rollen som Henrik Vanger av Sven-Bertil Taube. Christopher Plummer har medverkat i en lång rad stora filmer och pjäser sedan 1950-talet, men hans mest kända roll är kanske den som sjubarnsfadern Georg von Trapp i musikalfilmen "Sound of music" 1965. Han fick sin första Oscarsnominering för sin roll i "Last station" förra året. Filmen, som regisseras av Oscarsnominerade David Fincher, får det engelska namnet "The girl with the dragon tattoo". Huvudrollerna spelas av Rooney Mara, Daniel Craig och Robin Wright.


”John gav världen lite sanning”

Summary: – John Lennon var ett missförstått geni. Och det kommer att framgå när hans musik släpps igen, säger Lennons änka Yoko Ono som har arbetat med projektet.

London. Projeketet är tänkt att visa John Lennons solokarriär och presentera olika delar av den. Alla hans soloalbum släpps i remastrat skick. Dessutom kommer två boxar, en med fyra skivor, en med elva. Dessutom släpps en ny samlingsskiva. Arbetet har varit emotionellt utmattande för Yoko Ono. – Det var mycket utmanande att göra det här. Jag blir så känslosam när jag tänker på hans låtar. Jag vet inte varför – jag är ju professionell, säger hon till DN när vi träffas på ett hotell i London. Även om hon har lyssnat på Lennons musik i decennier var det egentligen först under projektets gång som hon förstod hur briljant det var. – Det är annorlunda rock. Det är avantgarde, men subtilt, menar hon. – Okej, han var ett geni – det visste jag. Men det var när jag lyssnade på sångerna nu som det riktigt slog mig hur stor han faktiskt var, tilllägger hon. Yoko Ono tillbakavisar bilden av Lennon som en popmusiker. Det var ”klassisk rock” han skapade. – Och hans diktion – det var rena Shakespeare, säger hon. För Yoko Ono är också budskapen i Lennons låtar högst aktuella även i dag. Krigen i Irak och Afghanistan – och maktens lögner kring dessa krig – allt passar som hand i handske med de låtar som en ny generation ska få lyssna på. – Ta en låt som ”Gimme some truth” – den är mycket stark. Och du tror att folk vill höra sådant i dag? – Jag tror att folk hungrar efter att höra sådant. John var en otroligt ärlig människa – något de flesta av oss inte är. Förvånande nog för dem av oss som är gamla nog att minnas Beatles och åren därefter, menar Yoko Ono att John Lennons storhet aldrig riktigt uppskattades under eran direkt efter Beatles. – Ingen kunde ha gjort vad han gjorde. Det gör mig sorgsen att ingen såg den storheten då, säger hon. – När han blev en individ (efter Beatles) stoppade han in saker i sina sånger som han ville stoppa in. Till och med hans röst förändrades, tillägger hon. Yoko Ono återkommer också flera gånger till hur personligt arbetet blev. Det blev tydligt när de under arbetets gång tonade ned instrumenten och lyfte fram Lennons röst. – Det har varit svårt för mig att lyssna på hans röst. Det är som att höra honom sjunga i samma rum. Det märks framför allt i den remixade ”Double fantasy”; ändå var Lennon inte övertygad om att han hade en bra röst. – John hade inte så stort självförtroende när det gällde rösten. Det var inte så att han trodde att han hade en dålig röst – bara att han inte hade en stor röst. Vad hoppas du att det här projektet ska leda till? – Att hans musik och budskap ska ge folk styrka. Alla är vi lite rädda i dag, men John säger att det finns sidor av livet vi inte behöver vara rädda för. – Johns stora framgång var att han gav världen lite sanning. Och sanning är som ett vaccin. Skivorna släpps den 6 oktober. John Lennons födelsedag var den 9 oktober. Han mördades i december 1980. Dan Lucas DN:s korrespondent dan.lucas@dn.se


Märta Tikkanen: ”Emma & Uno. Visst var det kärlek”

Summary: ”Har inte tid med privattjafs före midsommar”, skrev folkbildaren Uno Stadius hem till sin hustru som ensam försörjde sex barn i Finland. Ulrika Milles läser Märta Tikkanens roman om sina morföräldrar och undrar över kvinnors dröm om kärlek.

När det talas om ”euro-orphans”, de barn som lämnas kvar i bland annat Baltikum och Polen när föräldrarna åker utomlands för att försörja dem, blir det starka reaktioner. Lika dem som Lukas Moodyssons film ”Mammut” väckte häromåret i sin skildring av den filippinska mamman som flyttade till USA och tog hand om ett amerikanskt barn för att få råd med skola åt sina egna. Kvinnor som beter sig som fäder gjort i alla tider, en kolonialism under nya former, gästarbetaren som mobil världsmedborgare? Ska man se denna migration som en frihet eller ett tvång? Jag tänker på den sortens föräldralöshet, den som är praktisk men inte formell (och bygger på att andra kvinnor rycker in), när jag läser Märta Tikkanens nya roman ”Emma & Uno” som handlar om hennes morföräldrar. Det är närmast en biografi över världsförbättraren och folkbildaren, den brinnande anden Uno Stadius, en av grundarna till Brunnsviks folkhögskola bland mycket annat och hans hustru Emma, en eldsjäl också hon. Men vad betyder undertiteln till Tikkanens bok? ”Visst var det kärlek.” Den besvärjande och samtidigt osäkra frågan visar hur viktig den romantiska kärleken är i våra liv. Då döljer man sorgen över att någon man räknar med sviker. Uno Stadius var folkbildare, fritänkare, författare och rektor vid många folkhögskolor i Sverige där han också gjorde bejublade föreläsningsturnéer som provocerade kyrkan och troligen bidrog till att han aldrig fick svenskt medborgarskap. Därför fick Märta Tikkanens mormor Emma i början av förra seklet stå ensam med sex barn i Finland och försörja dem på egen hand i åratal. Det var en styrande livsbesvikelse och en farlig situation för en kvinna i början av 1900-talet. Uno Stadius förklarade sig aldrig, det fanns inga skäl förutom de sedvanligt manliga fast i extrem form: han hade viktiga ting att styra med, världen behövde hans dristighet mest. ”Har inte tid med privattjafs före midsommar”, står det i ett brev. År gick mellan besöken, löften bröts och resor mellan Sverige och Finland ställdes in. Det gjorde att hoppet om att leva som en familj aldrig dog för Emma och barnen, fast relationen när man läser om den, filtrerad genom Tikkanens berättelse fylld av brevcitat och repliker ur en stor och minnesgod släkt, ser så nedfrusen ut. Kanske liknade relationen snarare den där halvförstörda känslan som väcks av mat man slängt ner överst i frysen: ingenting som lockar, men heller inte ruttnar och kan slängas. Tikkanen skriver om en tragisk kärkekshistoria, men lika mycket ser man tiden: dessa finska ödesår med revolution, världskrig, inflation, inbördeskrig och självständighet och införandet av allmän rösträtt, också kvinnlig så tidigt som 1906. Emma är en igenkännlig Tikkanenkvinna: duktig arbetshäst, en fyr för sina barn. Hon får alla barn att överleva, den äldsta dottern blir Märta Tikkanens mor och i flera böcker, som ”Nu i morron” och barndomsskildringen ”Rödluvan” ser man Emma gå igen. Stark men ensam. Ödesdigert bunden till en man som inte tål kärlek eller ansvar, som är en självömkande idealist som inte ser människor, bara mänskligheten. Hon har skrivit om de deprimerade männen som äter syret omkring sig, som får sina familjer att bädda mjukt, visa hänsyn, hålla käften och vara söta. Ånyo upprepas det gamla mönstret att kvinnors liv är en strid mellan möjliga offer: barnen eller den egna livsuppgiften. Just den här generationen hade inte stora möjligheter att bryta mönster. Emma hade ett litet modersarv som Uno slösar bort och sedan får hon leva ur hand i mun, han matas av tidens konstnärliga elit i Sverige, hamnar i konflikter, bränner broar och bygger nya. Skriver hem om Carl Larssons ord om att det bästa han gjort var att hålla Karin borta från konsten, men aldrig ett ord om kärlek. Till Märta Tikkanens tidigare skildringar av familjen som ett fängelse strax innan kvinnor på 60- och 70-talet börjar bryta sig ut med hjälp av politiska reformer och feminism, fogas nu en om tiden långt före det stora skredet i samhällsordningen. Det är en rik dokumentärroman och en biografi över en man och hans tid som kommer att användas länge, full av storsvensk främlingsfientlighet och en modernitet som långsamt vaknar. Emma skilde sig 1913, man förstår inte hur det går till, men det är stortartat, tragiskt, en skandal. Den där gåtan om hur det tog slut – ett avgörande svek, klarsyn, självbevarelsedrift? – är central i Tikkanens författarskap. Utopin kvinnor aldrig slutar att tala om, ”att stå i bredd” och dela bördorna med sin älskade. Men det är i stället beroendets former hon återkommer till: den explosiva kärnan i alla diskussioner om vad vi gör med livet. Det plågsamma beroendet som förr kallades ”plikter” som vi fortfarande försöker springa ifrån. Som gör att barn i den pågående debatten om frivillig barnlöshet framställs inte som behövande utan som kravmaskiner. Visst var det kärlek? Men kärlek är ju handling, det har Märta Tikkanen alltid hävdat. (”Behåll dina rosor/ljug lite mindre”) Så vad handlar den där besvärjelsen om? Vrede över att den radikala hållningen hos föregångarmän som Stadius inte gällde kvinnor? Eller livslögnen kvinnor ärver när de behandlas illa, att det är av kärlek? Säkert, men kanske är kärleksdrömmen bara ett vapen mot den beska sanning som hinner i kapp så många Emmor genom åren: det som liknade ett rationellt val hade ett pris. Priset var för högt.


Idel succé för Monty Python-musikal

Summary: Monty Pythonstjärnan Eric Idle väckte de fåniga riddarna av runda bordet till liv igen och gjorde Pythons långfilm från 1975 till en musikalsuccé på världens scener. Nu får ”Spamalot” skandinavisk premiär i Malmö.

Kaffe eller te? Eric Idle, en av de sex medlemmarna i den legendariska humorgruppen Monty Python, bor numera i Los Angeles. Men är man en av dem som satt fingret på det brittiska kynnet och som själv kommit att utgöra definitionen av brittisk humor är valet ändå självklart. – Jag rör inte vid kaffe. Det får mig att skaka som ett löv, säger han. Eric Idle är i Sverige för att överse repetitionerna av musikalen "Spamalot", som på fredag har premiär på Nöjesteatern i Malmö med bland annat Hipp hipp-duon Anders Jansson och Johan Wester på scen. "Spamalot" är baserad på den klassiska Monty Python-komedin "Monty Pythons galna värld" från 1975, och blev något oväntat en succé när Idle tillsammans med kollegan John Du Prez plockade upp den igen och omarbetade den till musikal. – Scenerna är Monty Python, karaktärerna är Monty Python. Vi har behållit hela den anda som präglade filmen. Men det finns egenskaper som filmen saknar, vilket var avgörande för att den skulle fungera som en pjäs. "Spamalot" är mer logisk och handlingsdriven, säger Eric Idle. Humor är sällan tidlöst. Att en 35 år gammal lågbudgetkomedi blir en framgångsrik scenshow är lika oväntat som att öppna ett utgånget mjölkpaket och hitta fullt ätbar filmjölk. – Bush var president, folk var deprimerade, trötta, alla hade åkt till Irak. Det var en katastrof. Och så kommer här några som ska leta efter den heliga Graal. Jag tror den en fångar en särskild tidsanda. När "Monty Pythons galna värld" kom blev den en stor framgång i USA, och det var ju under Vietnamkriget, spekulerar Eric Idle och tillägger: – Men så är det också något av det bästa som Monty Python har gjort. Den gör folk glada. Hur mycket har det att göra med att pricka tidsandan? – Undermedvetet handlar det väldigt mycket om det. Ta Beatles, deras framgång handlade väldigt mycket om att de kom i ett efterkrigsdeprimerat England. Du vet, deras "tralalala". Vi var motsvarigheten till dem. Vi kapslade in detta efterkrigstillstånd med ett slags galen optimism. Det tror jag är något som Beatles och Monty Python har gemensamt. Att Monty Python fortfarande hittar nya fans, trots humors generellt korta bäst före-datum, och trots att gruppen faktiskt upphörde 1983, förvånar Eric Idle. Kanske är det för att det "fortfarande är så jävla dumt". – Men det borde verkligen vara dött och begravet redan för många år sedan, säger Eric Idle. Tycker du? – Nej, jag tycker inte det. Men normalt sett håller inte humor så här länge. När vi är döda kommer folk fortfarande uppskatta oss. Känner du dig tursam? – Nej, jag känner mig otursam, för jag kommer inte att kunna spendera de pengar som jag ännu inte tjänat. Fakta/"Spamalot" Musikal av Eric Idle och John Du Prez, baserad på Monty Pythons film "Monty Pythons galna värld" ("Monty Python and the Holy Grail") från 1975, som driver med legenden om Kung Arthur och riddarna av runda bordet. Urpremiär: Chicago 2004. Gjorde därefter succé på Broadway i New York där den 2005 utnämndes till årets musikal. Har sedan dess spelat på flera scener runt om i världen. Skandinavisk premiär: 24 september på Nöjesteatern i Malmö, med bland annat Johan Wester, Anders Jansson, Adde Malmberg och Johan Glans i rollerna. Spam: Konserverat burkkött. Var vanlig i Storbritannien under och efter andra världskriget då Spam var en av få produkter som inte omfattades av köttransonen, något som ligger till grund till en av Monty Pythons berömda sketcher. Fakta/Eric Idle Ålder: 67 Bor: Los Angeles Känd för: En av medlemmarna i den brittiska humorgruppen Monty Python (1969-1983). Var den som skrev gruppens kanske mest kända låt "Always look on the bright side of life" från filmen "Ett herrans liv" ("Life of Brian"). Har efter det att Monty Python upphört bland annat givit ut två romaner och skrivit musikaler tillsammans med kollegan John Du Prez. Fakta/Stjärnorna om... Regissören Anders Albien om "Spamalots" framgångar: "Man blir väldigt varm i själen av musiken och historien. Det är emotionellt men inte sentimentalt. Man fikar inte efter skratt. Det är ärligt på ett konstigt sätt." Anders Jansson, som spelar Sir Bedevere: "Monty Python är själva grunden till allt man håller på med. Det är de största förebilderna i mitt liv." Johan Wester, som spelar Kung Arthur, om gruppens inflytande på Hipp hipp-duon: "När vi började umgås på högstadiet och upptäckte att det var humor vi ville hålla på med var Monty Python det viktigaste inslaget. Den höjden som de har är oerhört inspirerande, även om man inte köper allt."


Klassiska ”Tracks” läggs ner

Summary: Det klassiska musikprogrammet ”Tracks” i Sveriges radio läggs ner. Programmet sänds året ut men finns inte med i P3:s tablå för 2011.

Det klassiska musikprogrammet "Tracks" i Sveriges radio läggs ner. Programmet sänds året ut men finns inte med i P3:s tablå för 2011. Programledaren Kaj Kindvall kommer dock att vara inblandad i andra musiksatsningar i kanalen nästa år. – Kaj vill satsa på andra saker och det har jag full respekt för. Efter Kajs besked så har vi tillsammans kommit fram till att det är dags att lägga ner "Tracks", säger Tomas Granryd, kanalansvarig för P3. "Tracks sändes första gången den 8 september 1984 och blev från början en maktfaktor i svenskt musikliv och en radioinstitution. Låtarna på Trackslistan har under alla år röstats fram av lyssnarna. Kaj Kindvall har varit producent och programledare för programmet sedan starten. Det sista "Tracks" sänds den 8 januari 2011. 60-årige Kaj Kindvall började på Sveriges Radio 1970 som programledare för "Tio i topp". 1974 fortsatte han med "Poporama" och "Discorama" tills han startade "Tracks" 1984.


Joaquin Phoenix-dokumentären var fejkad

Summary: Nu är det bekräftat. Joaquin Phoenix-dokumentären I’m still here var fejkad. ”Det är en sagolik föreställning, det är hans livs skådespeleri” säger filmens regissör Casey Affleck till New York Times.

Förvirringen var total när dokumentären om Joaquin Phoenix hade premiär vid filmfestivalen i Venedig förra veckan. Många hade trott att filmen skulle räta ut åtminstone ett par av alla de frågetecken som omgärdat skådespelaren de senaste åren. Istället blev det precis tvärtom. Ingen förstod någonting och den största frågan – Har Joaquin Phoenix verkligen blivit galen? – förblev obesvarad. I’m still here visar upp Joaquin Phoenix från hans mest osmickrande sida. ”Kameran väjer inte för några förnedringsscener; droger, sex, spyor, nakenhet, misslyckade scenshower, you name it” skrev DN:s filmskribent Helena Lindblad efter premiären. Nu avslöjar Casey Affleck, filmens regissör, sanningen. Hela I’m still here är fejkad. Phoenix galenskap är ett skådespel av sällan skådat slag. – Det är en sagolik föreställning, det är hans livs prestation, säger Casey Affleck till New York times. Det är svårt att säga emot honom. Joaquin Phoenix har gått in i rollen som nerknarkad föredetting på ett minst sagt övertygande sätt. Resan mot botten började för två år sedan. Det var då Joaquin Phoenix meddelade att han skulle lägga skådespelarkarriären på hyllan och istället satsa på en karriär som hiphopartist. Ett överraskande beslut med tanke på att Phoenix just då stod på toppen av sin karriär och endast två år tidigare hade Oscarsnominerats för sin Johnny Cash-tolkning i ”Walk the line”. Därefter gick det snabbt utför. Joaquin Phoenix lät skägget växa till oanade proportioner. Han gick upp i vikt. Hans framtoning blev allt mer förvirrad. Förvandlingen från firad filmstjärna till utskrattad rappare gick i rekordfart. Phoenix osammanhängande intervju hos David Letterman 2009 blev snabbt en youtube-klassiker. Skvallerpressen vältrade sig i hans dekadenta livsstil. Musikframträdandena var så usla att folk inte visste om de skulle skatta eller gråta. Vid ett av dem ramlade Phoenix till och med av scenen. Vid Joaquins Phoenix sida fanns hela tiden kompisen och skådespelarkollegan Casey Affleck med kameran i högsta hugg, redo att föreviga varje snedsteg och varenda pinsamhet. Slutresultat blev I’m still here, en närgången skildring av en människa på ruinens brant. Det var i alla fall vad många trodde. – Jag hade aldrig avsikten att lura någon. Tanken på en bluff slog mig aldrig, säger Casey Affleck till New York Times. Men faktum var att de flesta blev lurade. Och trots att sanningen nu har uppdagats är det förmodligen många som fortfarande ställer sig frågan: Är Joaquin Phoenix galen?


Mer chef än människa

Summary: En fascinerande men krampaktig exposé över 40 år av svensk medieutveckling. Christina Jutterström berättar om sin karriär.

Jag har en distinkt minnesbild av Christina Jutterström. Det är när hon som SVT-chef varje år sände sina nyårslöften till svenska tv-tittare ihop med dåvarande programdirektören Leif Jakobsson. Bland de gravallvarliga glädjebudskapen fanns, minns jag, ett löfte om ”roligare tv”, och det hör till den moderna mediehistoriens ironier att det var just ”Juttan”, med julgran i bakgrunden, som såg tittarna djupt i ögonen och utlovade ”ett garv om dagen”. Det var kanske inte den största stunden i Christina Jutterströms karriär men definitivt en av de mer talande. Här fanns berättelsen om henne i kondensat: förmågan att driva en idé och ignorera både skrattare och skeptiker på vägen, men också medvetenheten om att vara ”i tiden”, som i detta fall den flåshurtiga programförklaringen om drag under galoscherna också i public service-tv. Likaså hör det till hennes öde att det är just denna typ av pinsamheter man minns tydligast, inte allt det andra som SVT:s dådkraftiga vd lovade och faktiskt också genomförde. De tv-sända jultalen om ”roligare tv” finns av någon anledning heller inte med i den memoarbok som utkommer i dag och där Jutterström avlägger rapport över sina 40 år i toppen av den svenska medievärldens plastgran. Få stjärnor har nog vajat mer. Eller – i kraft av sitt kön – fått fler öknamn. ”Majorskan” kallades hon redan i en nidskrift av en missnöjd DN-journalist. ”Den lär ha varit mycket kritisk”, konstaterar Jutterström i kapitlet om sin tid i ”Stormarnas hus”. Den riktiga julnatten inträffade dock senare, när den stränga frun på Marieberg tog befälet över branschens verkliga kavaljersflygel, Expressen. Där drevs hon från bruket redan efter ett och ett halvt år som chefredaktör. ”Mitt och andras misslyckande” heter det kapitlet, men många av de visioner hon hade då finns förverkligade i dagens Expressen, femton år senare. Hennes bok är en fascinerande, om än något krampaktigt skriven, exposé över de senaste 40 åren i svensk medieutveckling. Från det att hon som Rapportreporter spelar in Olof Palmes berömda Hanoital julen 1972 i hans radhuskök i Vällingby, över de ständiga förtroendeomröstningarna på DN – en av dem till och med uppmärksammad i Aktuellt – till att hon genomförde den nödvändiga rationaliseringen inom SVT och lade grunden för dagens temakanaler och webbsatsning. I dag ”gillar” Christina Jutterström även Facebook. Hennes bana är exemplarisk för den generation av duktiga flickor (och pojkar) som växte upp i arbetarklassen under efterkrigsåren: ordning och reda, löning på fredag. Duktighetsyndromet” kallar hon det själv. Yrket står i centrum för berättelsen; hon framställer sig som mer chef än människa. Den starkt präglande relationen till fadern, hustrumisshandlare av statarsläkt, liksom senare turbulens i familjelivet hålls i bakgrunden. En smärtsam abort redogörs för i stramt stilläge; ibland lyser glimtar av genuin desperation igenom. ”Jag var ofta stark utåt, men ganska eländig inombords.” I sin egensinniga saklighet framträder hon som en karaktär i en forntida saga. Bland sina största teaterupplevelser nämner hon Staffan Valdemar Holms totalsågade uppsättning av Harry Martinsons erkänt ospelbara pjäs ”Tre knivar från Wei”. Den ”sitter djupt i mig”, skriver Jutterström, till synes helt omedveten om formuleringens inneboende ordvits. Över huvud taget är hennes bok som mest intressant i de blinda fläckarna. Till exempel uppfattar jag titeln – ”Uppfostrad av män” – som närmast bisarr. Men kanske just därför talande. Inte ens en 70-årig kvinna som fått Sveriges största medieföretag att dansa efter sin egen visselpipa vågar erkänna att hon gjort det av egen förmåga. Jutterström skriver också ogenerat om sin benägenhet att ”bli sträng”. Nuvarande radiochefen Mats Svegfors har vittnat om sin rädsla för henne: hon påminde om hans småskollärare. Jutterström tar fasta på det i skildringen av sina möten med enhetscheferna på SVT: ”Jag tog i hand varje morgon, tittade barnen i ögonen och hälsade var och en välkommen till en ny skoldag.” Det finns givetvis en ofrivillig komik också i denna bild. Men insatsen på de svenska mediernas stökiga skolgård under fyra årtionden kan ingen ta ifrån Christina Jutterström. Den är – mycket riktigt – magistral. Läs intervju med Jutterström: ”Många tål inte starka kvinnor”


Henning Mankell i bråk med Stadsteatern

Summary: Stockholms stadsteater köpte förra året in en pjäs om Olof Palme av författaren och dramatikern Henning Mankell. Men efter en dispyt med teaterchefen Benny Fredriksson har Mankell köpt tillbaka rättigheterna.

För ett och ett halvt år sedan skickade Henning Mankell in ”Politik”, en pjäs om politikens villkor med Olof Palme i en av rollerna, till Stockholms stadsteater. Teaterchefen Benny Fredriksson hörde snabbt av sig och köpte rättigheterna till pjäsen. Enligt Mankell kom man under ett möte överens om att ha en diskussion om vem som skulle regissera pjäsen. – Så plötsligt får jag ett besked från min agent Berit Gullberg att Benny Fredriksson utsett en regissör på egen hand och då gick jag i taket, säger Henning Mankell till DN. Han uppger att Benny Fredriksson i en mejlväxling hänvisade till att det inte stod något om beslutsrätt av regissör i kontraktet. – Men det här handlar inte om beslutsrätt utan om samrådsrätt. Då blev jag så förbannad att jag köpte tillbaka pjäsen pang bom, säger Hening Mankell. Han understryker att ingen skugga ska falla över regissören, som han inte vill namnge. Däremot är han starkt kritisk till att Benny Fredriksson inte följer det Mankell menar är kutym i sådana här sammanhang. – Benny Fredriksson har väldigt stor makt på sin teater och är inte van vid att någon går emot honom. Jag är privilegierad nog att ha två urpremiärer i höst, en i Frankrike och en på Dramaten, och behöver inte stå på knä varken för Benny Fredriksson eller Stadsteatern, säger Henning Mankell. Stockholms stadsteater har i stället beställt en pjäs om Olof Palme av dramatikern Lucas Svensson. Henning Mankell berättar att Dramatikerförbundet informerat Svensson om turerna kring hans pjäs. – Jag respekterar Lucas Svenssons beslut att ändå skriva pjäsen. Men i anständighetens namn måste jag säga att hade det varit ombytta roller hade jag fan inte skrivit en pjäs för Stockholms stadsteater. DN har sökt Lucas Svensson och Benny Fredriksson och båda har avböjt att kommentera frågan. Henning Mankell minns inte själv vad han fick i arvode utan hänvisar till Berit Gullberg som säger att summan för en sådan här pjäs vanligtvis är runt 180 000 kronor.


Lesbisk kärlek utan pekpinnar

Summary: I ”The kids are all right” spelar Annette Bening och Julianne Moore ett lesbiskt gift par vars barn vill leta upp sin biologiske far. Men regissören Lisa Cholodenko vill inte att filmen ska få för stort gayfokus.

– Den här familjens problem är allmängiltiga, säger hon. Nic och Jules är ett medelålders gift par som lever ett stillsamt men inte helt okomplicerat liv med sina två tonårsbarn. När dottern Joni fyller 18 övertalar hennes lillebror Laser henne att de ska leta upp sin biologiske far – han som givit syskonen liv genom en spermadonation till deras mammor. Mötet med pappan blir en omtumlande upplevelse för samtliga familjemedlemmar. – Jag hade kämpat med ett filmmanus i flera år, men fick inte till det. Jag och min flickvän Wendy försökte skaffa barn och jakten efter en lämplig spermadonator tog all vår kraft. Det var först när jag insåg att jag borde skriva om mina tankar kring det som manusarbetet lossnade, säger Lisa Cholodenko. När det även kom fram att Stuart Blumberg, som skrivit manus tillsammans med Cholodenko, donerat sperma när han var ung började inspirationen att glöda. Men Cholodenko understryker att filmen inte är självbiografisk. – Vi har fantiserat rätt rejält. Jag skulle till exempel, till skillnad från Nic och Jules i filmen, ha uppmuntrat min son att kontakta sin biologiske far om det var det han ville, säger hon. I USA har "The kids are all right" fallit offer för censuren. Bland annat har sexscener klippts bort och en scen där familjens tonårsson råkar hitta föräldrarnas porrfilm har kortats ner och gjorts oskyldigare. Lisa Cholodenko säger att filmen inte är tänkt som ett politiskt ställningstagande och hon vill inte att biobesökarna ska se den som en gayfilm. – Jag har gjort en film som tar upp olika problem som uppstår i en familj, de är inte specifika för en gayfamilj. Jules och Nic har varit gifta i många, många år, deras problem beror inte på att de är homosexuella, det stadiet har de redan gått igenom. I stället brottas de med samma relationsstrul som alla andra, säger hon. Finns det någon skillnad i hur filmen har tagits emot i USA och i Europa? – Filmen har faktiskt tagits emot väldigt bra här, men kanske främst av folk som är utbildade och som bor i städerna. De som inte är så upplysta har nog svårare att relatera till den, eller är de helt enkelt bara inte intresserade. Om jag ska vara ärlig så tycker jag att det är trist att prata om, jag känner att det är onödigt att ge det så mycket uppmärksamhet. Fakta/The kids are all right • Vad: Film med Annette Bening, Julianne Moore, Mark Ruffalo, Mia Wasikowska och Josh Hutcherson i huvudrollerna. • Regisserad av: Lisa Cholodenko. • Manus: Lisa Cholodenko och Stuart Blumberg. • Premiär på bio: Fredag 17 september. Fakta/Lisa Cholodenko • Ålder: 46 år. • Bor: I Los Angeles. • Familj: Är tillsammans med Wendy Melvoin (medlem i bandet Wendy and Lisa som hade sin storhetstid under 80-talet. Duon var tidigare med i Prince kompband The Revolution). Cholodenko och Melvoin har sonen Calder tillsammans. • Bakgrund: Regissör och manusförfattare. Har bland annat regisserat och skrivit manus till filmen "Laurel Canyon" med Christian Bale och Kate Beckinsale, har även regisserat ett avsnitt av tv-serien "L word" och ett av "Six feet under".


Ypperligt elegant.

Summary: Två nya koreografier av Örjan Andersson.DANS”Personal space for two dancers” och ”Solo for Asher Lev”Koreografi: Örjan Andersson. Dansare: Aleksandra Sende, Daniel Staaf, Asher Lev. Scen: Moderna dansteatern, Stockholm.

Så har danshösten dragit i gång på allvar och det måste konstateras: en ovanligt stark och bred svensk säsong. Flertalet av de tongivande koreografer som etablerade sig på 90-talet presenterar nya verk: Virpi Pahkinen, Kenneth Kvarnström, Helena Franzén och Cristina Caprioli, vars ”Cut-outs & trees” hade premiär förra veckan (recenserad i DN 11/9). Och i söndags presenterade Örjan Andersson inte ett utan två nya verk på Moderna dansteatern. En duett, ett solo. Inledande ”Personal space for two dancers” är just vad titeln anger. Styckets två dansare Aleksandra Sende och Daniel Staaf inleder med att berätta var sitt minne. Om ett bad i en fjälltjärn, om ett hus som skulle byggas på Filippinerna. Gradvis får minnesbilderna fysisk gestalt, samtidigt som fyra musiker på scenen intimt kommenterar och tolkar händelserna. Liksom i fjolårets ”Pile it on” tycks Örjan Andersson, efter att länge ha utforskat den rena rörelsen i den rena musikens landskap – framför allt Sjostakovitjs stråkkvartetter – söka nya utmaningar och experimentera på scenen. Tonfallet i ”Personal space for two dancers” är lågmält och vardagligt, prövande och sökande. Som om publiken bevittnar en repetition. Men den liksom improviserade, nyckfulla och verbala inledningen är, givetvis, en illusion. Säkert drivs koreografin mot en stramare, mer förtätad och musikalisk duett. Det intressantaste är övergången mellan det verbala och det fysiska när Aleksandra Sende först berättar om hur hon börjat träna kampsport och sedan utför vad publiken tror är en kampsportsdans medan Hans Appelqvist sjunger, vad man tror är en kinesisk visa. Men, förklarar Aleksandra Sende strax: hennes dans hade inget med kampsport att göra. Minnena ljuger. Frågan är: Kan kroppen ljuga? Kan dansen? Kvällens andra verk ”Solo for Asher Lev” är mer välkant Örjan Andersson-territorium. Ren dans. Israelamerikanen Asher Lev har dansat med Örjan Andersson i flera år. Och det märks. Han är virtuos, har stark karisma och han kan stå helt stilla – och få rummet att vibrera. Enligt programbladet är solot en parafras på barockmålaren George de la Tour (1593–1652) ”vars speciella realism förenade chiaroscuro med strikt geometri”. Det räcker med att ha sett en av dessa mörka, riktigt ljusdunkla målningar – det finns bara ett knappt tjugotal bevarade – för att se kopplingen. Och förstå Örjan Anderssons gestaltning. Det är kort, oerhört stramt, andäktigt vackert solo i undergångsstämning som på scen faktiskt fångar mycket av den suggestiva mystiken hos George de la Tour. Och tillför kropp, kontrasten mellan rörelse och stillhet. Det är ett ypperligt elegant solo för finsmakare. Där finns rent av stunder när jag tycker mig uppleva vad T S Eliot kallade ”ljuset vid den roterande världens stilla punkt”. Örjan Abrahamsson dans@dn.se


Perspektiv på politiken

Summary: Om en vecka är det val i Sverige. Hur vet vi vilka vi ska rösta på? Nästan all information om politik och politiker kommer via medierna. DN:s Niklas Wahllöf bjöd inBarbro Hedvall, Martin Gelin och Torbjörn Nilsson förett samtal om politiken i den politiska journalistiken.

Om en vecka ska uppemot fem och en halv miljoner svenskar rösta i riksdagsvalet. Många av dessa kan förmodas ha gjort sitt politiska ställningstagande efter att ha tagit del av mediernas rapportering – tv, radio, dagstidningar, magasin, nätsajter och bloggar. Det vi kallar politisk journalistik. Men hur mår den svenska politiska journalistiken? Är den saklig och pedagogisk eller hård och smutsig, eller kanske rent av snäll och slö? Drunknar ideologierna i händelse- och person-fixering? Och hur påverkar det föränderliga medielandskapet den politiska journalistikens framtid? Vi bjöd in Barbro Hedvall, mångårig ledarskribent på Expressen och Dagens Nyheter, Torbjörn Nilsson, politisk redaktör på nyhetsmagasinet Fokus samt Martin Gelin, USA-skribent i bland annat Svenska Dagbladet och nu samordnare för sociala medier åt de rödgröna. Vi sätter oss runt ett bord, jag slår på bandspelaren och frågar: För några år sedan hävdades det att ”den nya hybridjournalisitiken” – där samma person är nyhetsreporter, kommentator och analytiker – riskerar att göra nyhetsjournalistiken till åsiktsmaterialets gisslan och minska det politiska intresset? Martin Gelin:Jag känner igen det där, men jag tror inte alls att det leder till minskat intresse. Möjligen att det missriktas: att man kan bli mer intresserad av konflikten i politiken än av frågorna. Men jag tror att vi går mot en mer ideologiskt transparent journalistik, och det är en positiv utveckling. Barbro Hedvall:Allmänt sett har den politiska journalistiken utvecklats mot personliga avsändare. Jag som har sysslat med anonyma ledartexter vet att läsarna mer uppskattar ett namn under texten. Torbjörn Nilsson:Jag ägnar mig inte åt åsiktsjournalistik. Samtidigt tycker jag att objektivitet är ett svårt ord i sammanhanget. Jag tror hederlighet eller opartiskhet är mer passande. Det intressanta är att åsiktstrenden är både ny och gammal. Den fanns redan före journalistikens professionalisering på 1960- och 70-talen, då tidningar var antingen blå eller röda – men till exempel på Expressen i dag har man en ”blå röst” och en ”röd röst” vid sidan om nyhetsartiklarna. Risken är att den åsiktsdrivna politiska journalistiken blir tråkig och förutsägbar, vilket också i viss mån är ledarjournalistikens dilemma – man vet var de kommer att landa. Så varifrån kommer kravet på en mer personlig avsändare, från de digitala medierna? MG:Jag tror att de kan ha stärkt behovet av en röst, men inte nödvändigtvis en ideologiskt färgad röst. TN:De sociala medierna har höjt kraven på politisk journalistik generellt; där finns oerhört kunniga och pålästa människor, ofta inom särskilda områden. Historier eller vinklar som förut ingen hade skrivit på tre dagar bränns efter tre timmar, och då måste man komma på något ytterligare fördjupande. Det är inte omöjligt att trycket från de digitala medierna gör att intresset för politisk bevakning ökar och leder till att fler tar del av den även i ”gamla” medieformer. Den politiska journalistiken framstår i dag som mer händelse- och persondriven än ideologisk. Är det journalistiken eller politiken som har förändrats? MG:Främst journalistiken, tror jag. Se på hur ändelsen ”gate” har etablerats, efter Watergatemodell. Allt kan bli en ”gate”, Littorinaffären och vad som helst. Det är lättare i dag att göra journalistik om personer än om idéer och lagförslag. Sedan beror personfokuset i den här valrörelsen även på att folk har starkare känslor för Mona Sahlin än för, säg, Bo Lundgren. BH:Går man igenom löpsedlar från början av 80-talet ser man att det i mycket högre utsträckning handlade om politiska nyheter och inte om personer. Till exempel var avtalsrörelsen stort nyhetsstoff. TN:Jag tror i grunden att personifieringen för något gott med sig, och att journalistik som beskriver personerna, spelet eller processerna bakom politiska beslut är något väldigt viktigt. Personifiering är ett bra sätt att få människor att ta till sig ett tungt eller till och med tråkigt material. Problemet ligger i när personjournalistiken inte relaterar till det politiska innehållet. När den uppehåller sig vid läppfärg eller felsägningar i tv. TN:Och det tycker jag delvis är vad som har hänt Mona Sahlin. Hon har vandrat hela sitt liv i partiapparaten. Den normala kritiska vinkeln hade ju varit ”Har den här människan någon koll på hur världen ser ut för oss vanliga människor?” Nu har den i stället blivit: ”Hon klarar inte av det där.” Mona Sahlin, ja. Flera medier har beskyllts för att driva en ”mosa Mona-kampanj” … BH:Mona Sahlin hade ett överläge. Det har man nämligen som kvinna på en traditionellt manlig post. Hon hade också positiva vibbar i presskåren, var allmänt omtyckt. Så potentiellt hade hon kunnat få en stor och till stora delar positiv bevakning under valkampanjen. Det som har hänt henne är till största delen en frukt av politiska felbedömningar, nämligen samarbetet med kommunisten Lars Ohly. Där någonstans började journalistkåren ana blod, och därför har man fortsatt att borra där, och Ohly har hjälpt till genom att ideligen skutta fram och säga: ”Vi är inte så överens”, så hennes misslyckande blir något som självspelar i medierna. Men hade inte den borgerliga alliansen samma ursprungligen samarbetssvårigheter ? BH:Visst, men det hade de fått höra jämt – den borgerliga splittringen. Så de tränade och tränade och sade inget alls om eventuella sprickor sinsemellan. Och längst fram stod två trygga män. Så jag hävdar, visst det kan finnas vissa övertoner av kvinnoförakt och sådant i Mona Sahlin-rapporteringen, men i grunden är det ett politisk problem. Utan det hade det kunnat stå ”Mona-triumf!” på löpsedlarna varje dag. MG:Det visar om inte annat att den politiska journalistiken i stor utsträckning drivs av drevbeteende. Det är en mobbningsmentalitet: man bildar hög på den som folk vill se falla, och det handlar till vissa delar om att Sahlin är kvinna. Medierna har en tendens att lyfta och sedan brutalt sänka kvinnliga politiker. Här har vi politik som teater, alltså? TN:Ja, politik är teater. Det är personer på en scen med ett budskap, skillnaden är att manuset är oerhört viktigt för en väldigt stor del av befolkningen. MG:Jag tycker att det finns för lite, eller i alla fall för yrvaken, journalistik om det strategiska spelet i politiken. I stället för vettiga analyser av det strategiska ringer man en retorikexpert som får ”recensera” politikerna. Men det viktiga är ju att den här horse race-journalistiken inte bara handlar om slaget, utan också om vad det faktiskt slåss om. BH:Jag måste säga att det mest upplysande jag tagit del av under den här valrörelsen var när kulturradion i P 1 bad partiföreträdare läsa Ekelöf. Det gav mig mer än alla helsidesporträtt jag läst. TN:Det finns samtidigt en väldigt trygg konstant i den politiska nyhetsjournalistiken; den hyfsat lilla grupp reportrar som på heltid bevakar politiken och där vet jag inte om så mycket har förändrats förutom att det stressas ännu mer nu för tiden. Vad missar den politiska journalistiken, hur mår den allmänna samhällsjournalistiken? BH:Det finns nog ett lite för stort släktskap mellan politisk journalistik och sportjournalistik. Nämligen att man förutsätter att läsaren/lyssnaren/tittaren har en väldig massa förkunskaper. Att den terminologi som politiker och vi arbetar med får folk att stänga av. Ord som jobbskatteavdrag ... eller marginalskatt ... vad är det egentligen? Det är ju som offside, hur många kvinnor har inte grubblat över det ordet genom åren? TN:Eller män! Nej, men jag tycker att det stora felet är att det är ett för snävt nyhetsbegrepp som får styra för mycket. I politik är mycket av det centrala beständigt och man missar en massa av det politiska arbetet när man kräver att det ska gå att sätta en stark nyhetsrubrik på det. I stället för att skildra de beständiga ideologiska skillnaderna blir det: ”Så här mycket tjänar just du på det här förslaget.” BH:Eller förlorar. Borde den politiska journalistiken bli mer pedagogisk? MG:Jag har bott i USA i tio år och jag måste säga att i Sverige är vi framför allt pedagogiska och folkbildande. Det har spritt sig långt utanför public service, och det tycker jag är väldigt fint. Men det måste gå att skriva om samhället utan att använda politikernas ord. Att göra ett reportage om vad som är fel med skolan, utan att bolla Folkpartiets och Miljöpartiets visioner mot varandra. TN:Jag håller med. Men reportaget om skolans problem finns nog, liksom det om partipolitikens syn på saken. Problemet är att dessa två kopplas ihop alltför sällan. Där har vi inte kommit tillräckligt långt. Mellan valen 1982 och 2002 skilde det 10 procentenheter i antal röstande. Är det ett mått på den politiska journalistikens misslyckande? MG:Jag tror att det ser ungefär likadant ut i hela västvärlden, förtroendet för politiska institutioner och för medier minskar stadigt, och där ligger nog förklaringen. TN:Det här är ju två grupper på botten av förtroendeträsket numera: politiker och journalister. Som skyller på varandra. Men en spännande utveckling är att kvällstidningarna i dag gör mycket mer ”seriös” journalistik om politik. Där finns en motrörelse mot det många tror, att seriös politisk journalistik bara kommer att finnas i någon sorts framtida elittidningar. Är den svenska politiska journalistiken tillräckligt hård och ifrågasättande? MG:Jag tycker att bra hårdhet är att göra sin research ordentligt, vilket är väldigt okontroversiellt att säga. Man måste kunna ämnet lite bättre. Man ska inte generalisera om USA, där finns hela skalan, men i högre utsträckning göra journalistik som verkligen går till botten med frågorna. BH:I Sverige finns också en tradition att dölja sina frågor för kollegerna. Är du på en presskonferens sitter alla tillsammans och ställer snälla frågor för att inte ”ge” något till en konkurrerande tidning. När man sedan får en egen stund öga mot öga med statsministern är det utan kollegernas stöd och då kanske man blir ännu snällare. Var man bättre påläst och struntade i det märkliga konkurrenttänkandet skulle det kanske bli större tryck. TN:Eller om alla gjorde sin egen hårdprioritering och satsade på den, då finns inte samma konkurrens och de kan göra hårdare, mer fördjupande material. Den svenska politiska journalistiken saknar mod. Vad kan vi vänta oss av den politiska journalistiken i framtiden? BH:Vi får successivt andra vägar för opinionsbildning, där var och en är en ensam väljare och själv efterfrågar sin information, och inte sköljs över av allmänmedierna. Är man inte en politisk nörd så riskerar politik att bli något som inträffar bara vart fjärde år. TN:Men samtidigt har det ju hänt saker under mandatperioden som skulle kunna liknas vid kvalmatcher till fotbolls-VM: a-kassan, FRA och en massa annat. MG:Det som slog mig i Almedalen i somras var att många av dem som bäst använde ny teknologi för rapporteringen var pr-byråerna. Men också nättidningen Makthavare, och den är i stort baserad på ideellt arbete. Det kan jag ibland sakna i den svenska politiska journalistiken, att man drivs av passion, älskar ämnet, och verkligen tror på politiken. TN:Jag återkommer till det. Kanske saknar man i nyhetsredaktionernas arbete modet och passionen att prioritera mycket hårdare: ”Nu skiter vi de här fyra sakerna och satsar i stället fyra sidor på den här grejen.” Men måste det inte medföra att mediekonsumenten i större utsträckning missar saker när hon helt efter eget intresse designar sin informationsinhämtning – säg endast sport och punkrock – och aldrig överraskas av det man inte visste att man ville veta? MG:Jag är optimist. Jag tror att ny teknik gör det lättare att ramla över saker. Det mest övertygande argumentet för det är en undersökning i USA bland dem som konsumerar nyheter på nätet, de läser både vänster- och högeråsikter, både Wall Street Journal och New York Times. Om journalister gör sitt jobb och serverar kvalitet i nya kanaler så kommer det att fungera. TN:Och det är hoppingivande om kvällstidningarna, våra mest ekonomiskt fingertoppskänsliga medier, ser en poäng i längre och djupare texter om politik i år, 2010. Och många av de politiska reportrarna som finns ute på fältet har ett enormt kunnande, och en enorm respekt bland politiker. Frågan är hur väl deras redaktioner inser det. BH:Många kanske inte ser sig som politiskt intresserade, för att intresset ser annorlunda ut. Miljö- och klimatdiskussionen kanske man inte direkt relaterar till politik, i alla fall inte partipolitik. Men det är kanske den mest brännande frågan hos de allra flesta i dag. Hela livsstilsdiskussionen bär på politiska ställningstaganden. Anställ ytterligare några riktiga stjärnreportrar, människor som enbart har politisk journalistik som profession och passion, så kommer det att bli bra, säger jag. Niklas Wahllöf niklas.wahllof@dn.se


”Romanen är en lekplats”

Summary: Danske Peter Høeg är tillbaka med en ny roman. ”Elefantskötarnas barn” handlar om två unga syskons fantastiska äventyr. "En del av mitt projekt som vuxen författare är att vara trogen mot barnets läsglädje”, säger han.

Peter Høeg sitter i en röd soffa på fjärde våningen hos Rosinante, hans bokförlag. Eftermiddagssolen lyser in genom vindsfönstren och gör rummet alldeles för varmt. Om några dagar kommer hans sjunde roman ”Elefantskötarnas barn” ut och han är lite nervös för hur den ska tas emot. Hans förra bok ”Den tysta flickan” fick mycket blandade recensioner när den gavs ut för fyra år sedan. Peter Høeg var själv mycket nöjd med boken. – Men den fick ett öde som förvånade mig. Jag trodde den skulle vara till glädje för fler människor. Jag ska inte klaga, för en miljon har läst den i 24 olika länder. Men ändå. – Det var något med kommunikationen som inte lyckades. Jag vet inte varför, men jag har en kvardröjande sorg över det. Och undran. Därför känner jag en lätt anspänning inför recensionerna av min nya bok. ”Elefantskötarnas barn” är fylld av lika fantastiska, fantasifulla historier som Peter Høegs tidigare böcker. Berättaren är en 14-årig pojke som av en händelse heter ”Peter”, men hjälten är hans 16-åriga syster ”Tilte”. – Jag har fått höra att Tilte påminner mycket om Georgina i Femböckerna, säger Peter Høeg och ler förtjust. Det var inget jag tänkte på när jag skrev, men visst läste jag Femböckerna när jag var liten. – Både Georgina och Tilte är arketyper. Liksom Pippi Långstrump. Peter Høeg kallar sig hellre historieberättare än författare och berättade historier för sin familj och sina vänner innan han kunde skriva. – Då ritade jag bilder och sedan berättade jag vad historien handlade om. En del av mitt projekt som vuxen författare är att vara trogen mot barnets läsglädje. Det är inget stort avstånd mellan den 53-årige Peter Høeg som nu ger ut sin sjunde roman och den femårige Peter Høeg som då bara tecknade och berättade sina historier. Sedan han växt ifrån Femböckerna och Tarzan har han läst ”massivt”, som han själv uttrycker saken. – Jag hade flera tusen böcker hemma. Det var för mycket, de kändes som en börda på ryggen. En dag för 15 år sedan ringde jag tolv vänner och bad dem komma och hämta böckerna nästa dag. Det var en lättnad. Nu har jag aldrig mer än 100 böcker. Varje gång jag skaffar en ny bok åker en gammal ut. När Peter Høeg satt i bokförlagets röda soffa sist, då ”Den tysta flickan” gavs ut, hånades han i de danska tidningarna för att han såg ut som en luffare. Nu är han klädd i ett par löst sittande gröna byxor, som han hävdar är skräddarsydda, och en elegant t-tröja som får honom att se ut som den seglare han en gång var. Det taniga intrycket från tidigare fotografier är borta. Han verkar välbyggd och välmående. Kanske beror det på att hans ”kæresta” sedan fem år är en mästerkock och att han själv älskar att simma. Han är så kortklippt att håret inte borde kunna bli rufsigt, men det kan det. Han har intensiva grönmelerade ögon bakom läsglasögonen som han lägger ifrån sig på det lilla soffbordet. I ”Elefantskötarnas barn” är ”dörren till friheten” ett återkommande tema och Peter Høeg uppmanar sina läsare att ständigt vara på utsikt efter den. – Jag såg den själv för första gången för snart 30 år sedan, säger han. Jag seglade rika människor på stora segelbåtar över Atlanten och när vi kom till Azorerna gick de andra i besättningen på krogen för att fira, men jag gick upp på en höjd över den gamla staden. Vi hade inte sett land på två veckor. När jag satt där upplevde jag plötsligt ett tillstånd av förhöjd vakenhet, medvetenhet och en samhörighet med andra människor som jag aldrig tidigare känt. Några år senare fick han samma upplevelse på en strand i Afrika. Peter Høeg skjuter snabbt in att han är uppvuxen i en kulturradikal familj. Att han alltid sett med milt förakt på allt som haft med religion, meditation och yoga att göra. – Men så fick jag händerna på boken ”Högre medvetande” och där beskrevs just de upplevelser jag haft. De följande sju åren följde han råden i boken och mediterade på egen hand. – Sedan kom jag inte längre utan sökte upp författaren. Sedan dess har vi haft en djup kontakt med varandra. Författaren heter Jes Bertelsen, en känd psykolog från Århus som blev en new age-guru i Danmark i början på 1980-talet. Innan Peter Høeg ens har fått frågan förnekar han att Bertelsen driver en sekt, att hans läror är new age eller att han var en person som på något sätt försökte förföra Peter Høeg. – Bertelsen var en fackman som visste vad mina upplevelser handlade om. Peter Høeg talar om Bertelsen som om han vore en sällsynt skicklig bilmekaniker som kan locka fram den dubbla effekten ur en gammal bilmotor. Det har gått fyra år sedan Peter Høegs förra bok och ytterligare tio sedan den förrförra. Mellan bokutgivningarna håller han sig undan. Han deltar aldrig i den offentliga debatten. – Jag älskar mångtydigheten. En roman är en lekplats där allt är tillåtet. Jag kan låta personer ha åsikter som jag inte alls delar, men ändå visa förståelse för varför de har dem. Som samhällsdebattör måste man ta ställning på ett mycket tydligt sätt som inte passar ihop med mitt författarskap. Har Danmark förändrats sedan du gav ut din första bok 1988? Peter Høeg tänker länge innan han svarar. – Hela världen har förändrats och Danmark är bara en liten prick i den världen. För 22 år sedan var det fullständigt otänkbart att Danmark skulle delta i ett angreppskrig utan FN-mandat. Fullständigt otänkbart! Att vi gick med i kriget mot Irak är en mörk sida i Danmark. – Till den ljusa sidan hör att vi har ett fantastiskt välstånd i Skandinavien och en nästan obegripligt stor frihet. Jag har levt en stor del av mitt liv på Kuba, i Brasilien och i Afrika. Där ser det fullständigt annorlunda ut. – Jag känner sorg över att ord som medkänsla och solidaritet sällan hörs i den offentliga debatten i Danmark. I den nya boken finns en liten sidohistoria som utspelar sig för hundra år sedan om en fattig tolvbarnsfar som dog. De manliga släktingarna träffades för att dela upp barnen. När en av männen kom hem till sin fru och sina sju barn sade han: – Jag tog alla tolv. Så nu har vi 19 barn. – Det var bra, så frun. Då behöver syskonen inte skingras. Är den historien en hälsning till dansk utlänningspolitik? Peter Høeg undviker att direkt svara på frågan. – Det är en konkret, sann historia som har hänt. Jag tycker inte att vi behandlar våra invandrare bra i Danmark. Det fyller mig med sorg.