Niklas Wahllöf: Vännen och konkurrenten Mona Sahlin gör porträttet av Anna Lindh rikare

Summary: SVT och TV 4 sänder var sin dokumentär om Anna Lindh. Men tillvägagångssättet är olika: Tom Alandh försöker förstå vem Anna Lindh var och Christina Olofson fokuserar på politikermordet.

Att SVT och TV 4 sänder var sin dokumentärfilm om Anna Lindh i höjd med tioårsdagen för mordet på henne torde vara årets mest självklara programplacering. Tom Alandhs SVT-film "Anna Lindh 1957–2003" och Christina Olofsons "Anna Lindh – människan, ministern, mordet" i TV 4 behandlar båda, givetvis, en enda människa och en enda fasansfull gärning. Men tillvägagångssätten kunde inte vara mer olika. Christina Olofsons film sändes dagen före, i tisdags, och är blott hälften så lång som gårdagskvällens Alandh-dokumentär. Hennes fokuserar mer på mordet på politikern – och de kritiska timmarna då riket höll andan för att sedan brista ut i offentlig sorgemanifestation – medan hans i högre utsträckning försöker förstå vem den levande Anna Lindh var. Båda är mycket bra. Dokumentärgenren är i sig inte ovanlig. Kanske tvärtom, den vanligaste. Titt som tätt sänds biografifilmer om framlidna berömdheter, betydande människor inom främst konsterna, modeindustrin eller medierna, och där vittnesbörden genomgående är av mytologiska dimensioner – hon/han var fantastisk på alla sätt, såg alla, gjorde alla lyckliga, förändrade världen. Devota postuma hyllningar. Att så gott som inget av detta finns i varken Alandhs eller Olofsons filmer om en politiker av Anna Lindhs snitt är både sorgligt och glädjande. Sorgligt för att detta kanske hade blivit 2000-talets viktigaste skandinaviska politiker – inte osannolikt Sveriges statsminister efter valet 2006 och med uppenbar betydelse inom världspolitiken – och liksom värd alla hyllande efterord. Desto mer glädjande att här saknas folk som sitter och bölar bredvid en stearinljuskandelaber och tecknar en smetig, sockrad, i förekommande fall till och med osann, bild. Här finns ingen sådan sentimentalitet, ingen gråt. Men tusenfalt mer kraft. Det är en lång rad människor som passerar förbi Olofsons och Alandhs kameror, kanske lite för lång. Även här finns dock olikheter. I Olofsons TV 4-film pratar exempelvis både Colin Powell och Madeleine Albright, medan pappan i Dalastugan, han som överlevt såväl sitt barn som sin hustru, tar stor del i Alandhs. Han ställer ideligen närgångna, intelligenta frågor (är Tom Alandh själv lika förtjust i sin baryton som vi andra är det?) medan hon aldrig hörs. Han riktar in sig mer på maktspelet: "Palme fick ju fiender, varför fick inte Anna det?" och "Du ler nu, men vad kände du då?" (till Pierre Schori efter att Anna Lindh och inte han överraskande utnämndes till utrikesminister), medan hon jobbar mer med dramatiken, och tar hjälp av musiken: Mario Adamsons vemodiga jazz som ständigt återkommande tema är fint, snyggt, effektivt. Men det finns en likhet: Mona Sahlin. Kollegan, konkurrenten, vännen. Hon säger bäst saker, konsekvent. Hon tecknar det komplexa, fullfjädrade porträtt av Anna Lindh som vi saknade, berättar om både Lindhs ångest inför det försakande av familjen som en politisk karriär innebär, och om sin egen kritik: "Anna såg så många andra förtryck, men vägrade se kvinnoförtryck. Det dröjde väldigt länge innan Anna såg det där och det irriterade mig." Både om politikern Lindh och människan Anna. Det finns en stringens i Sahlins uttalanden – i såväl Alandhs som Olofsons filmer – som kanske lockats fram på journalistisk väg, kanske bara finns där, men när hon säger att Lindh "inte bara var, utan något som skulle bli" är det som om kraften i, och betydelsen av, det som hände på NK för tio år sedan når en först nu. Det blir ett stort litet ögonblick i dokumentärfilmshistorien.


Fredrik Strage: Gud, om det är tomt i kyrkbänkarna på söndag behöver det inte bero på Watain

Summary: Jag kan inte släppa tanken på att årets bästa svenska album kommer att driva oss i fördärvet. Men det finns ett par saker du bör tänka på, Gud, innan du bestraffar svenska folket.

Är du där Gud? Det är jag, Fredrik. De senaste veckorna har jag oroat mig över att du är arg på svenskar. Det sägs ibland att du har svårt för oss. Församlingen Westboro Baptist Church drog för några år sedan i gång kampanjen ”God hates Sweden” som påstod att tsunamin 2004 var ditt straff för att vi haft så mycket gaysex. Den sortens teorier har jag alltid tagit lätt på. Däremot kan jag tänka mig att du ibland stör dig på vår präktighet. Den brittiske matskribenten A A Gill sa en gång apropå svenskar: ”Ni skänker så många miljarder till svältande nationer att till och med Gud har tröttnat och släcker solen för er åtta månader om året.” Annars har jag sällan trott att du bryr dig särskilt mycket om vad vi människor pysslar med. Teodicéproblemet – ditt paradoxala sätt att kombinera godhet och allsmäktighet med en något blasé attityd till världens ondska – brukar jag förklara med att du är buddist. Häromveckan blev jag dock rädd för hur du skulle reagera när Watain plötsligt låg etta på den svenska albumlistan. De kommer från Uppsala och spelar black metal, en brutal musikstil som hyllar Satan och dissar dig. På nya skivan ”The wild hunt” går de hårt åt din son och sjunger om att strö ”the salt of Satan in the wounds of Christ”. Att köpa den skivan, eller ens lyssna på den på Spotify, borde vara tillräckligt för att drabbas av din heliga vrede. Särskilt om du är på gammaltestamentligt dåligt humör och kräver dödsstraff även för mindre förseelser som att arbeta på söndagar eller bära kläder gjorda av mer än ett slags tyg. Det finns dock ett par saker du bör tänka på innan du bestraffar svenska folket. Till att börja med krävs inte längre särskilt många sålda skivor för att toppa albumlistan. Watain behövde bara kränga ett par tusen exemplar för att knuffa ner Lasse Stefanz från förstaplatsen. Om du tycker att det är tomt i kyrkbänkarna på söndag behöver det alltså inte bero på Watain. Jag såg bandets turnépremiär i Uppsala för ett par veckor sedan. Herregud, så bra det var. En vägg av eld flammade upp i första låten ”De profundis”, gitarrerna lät som rostiga sågklingor, alla gjorde djävulstecken och frontfiguren Erik Danielsson gastade om helvetets portar. Samma låt varnade för ”the return of angry, angry, angry gods”. Han syftade kanske på forntida demoner men jag tänkte på dig. Före spelningen drack jag öl med en ung Watainsupporter, som sa att han älskade musiken men hade svårt för det andliga budskapet: ”Jag gillar inte religion över huvud taget.” När jag påminde honom om att han hade en stor bild av Satan tatuerad på bröstet log han och sa: ”Äsch, det är bara en tatuering.” Med andra ord kan inte ens de som valt att märka sin hud med din fiende ses som förtappade själar. Jag skriver det här för deras skull. Allt är ju lugnt mellan oss två, eller hur? Som du säkert minns dj:ade jag på Technomässan (gudstjänst med klubbmusik) i Allhelgonakyrkan förra hösten. Prästen sa att de inte kunde erbjuda något gage och jag frågade om han i så fall kunde garantera att mina skriverier om black metal inte skulle ligga mig till last i livet efter detta. Han gav mig sin välsignelse. Därför har jag lyssnat besinningslöst mycket på Watain. Men jag kan inte släppa tanken på att årets bästa svenska album kommer att driva svenskarna i fördärvet. Ta det lugnt, Gud. Du kan i alla fall trösta dig med att listan som Watain erövrade snart kommer att toppas av något frommare: Lars Winnerbäcks nya album ”Hosianna”.


Historisk aperitif om Japans skuld

Summary: General MacArthur kom som ockupationsmaktens oinskränkte härskare för att leda det besegrade Japan efter andra världskriget. ”The emperor” väcker på nytt frågan om skulden för de japanska krigsförbrytelserna.

Kejsar Hirohitos ansvar, och skuld, för Japans samlade krigsförbrytelser under andra världskriget är fortfarande omdebatterad. Britten Peter Webbers film löser inte upp några historiska knutar, har inga svar, förenklar ibland på gränsen till det acceptabla – men tar sig åtminstone en funderare, väcker lite nytt intresse, och manar på att fortsätta diskussionen. I Japan har man i stort sett aldrig medgett någon som helst skuld, de amerikanska atombomberna i Hiroshima och Nagaski i augusti 1945 gjorde dem närmast själva till krigets allra största offer. Fram till 1990-talet omnämndes inte, eller än mindre erkändes, några som helst japanska krigsbrott i de japans- ka skolböckerna. Under senare år har man till och med kunnat se en viss nationell glorifiering av högt uppsatta japanska militärer från kriget; askan från flera avrättade efter Tokyorättegångarna (deras Nürnberg) har numera placerats i ett monument för nationella hjältar. Rejält pinsamt för Efterkrigs-Japan, och en skymf mot miljoner krigsoffer; 300 000 slaktade kineser i Nanking 1937, de fem tusen kineser man grymt experimenterade med på Enhet 731, också i Kina. Listan kan göras mycket lång. Och grym. Peter Webbers film tar avstamp i general MacArthurs första steg på japansk mark, han kommer som ockupationsmaktens oinskränkte härskare över det besegrade och förnedrade Japan. Han skall leda, administrera, styra och bygga upp landet igen. Tommy Lee Jones gör honom med kongenial kraft och karaktär. MacArthur skall också ta itu med Japans ledare, politiker, militärer, och den kanske mest delikata frågan av dem alla: Vilken skuld för förödelsen kunde man lämpligen lägga på kejsar Hirohito? Hur viktigt var det att han rannsakades och dömdes – hur viktigt var det att han hölls utanför rättegångarna och skyddades från bödlarna? Mac- Arthur delegerar ansvaret för utredningen om Hirohito till en annan av sina generaler, general Bonner Fellers (Matthew Fox). Han ger sig ut på politiskt minerad mark skall det visa sig, snart vet han knappt själv vems ärenden han går, hur självständig han får vara, hur mycket integritet som utredningen tål. Den biten av filmen är spännande, hyggligt saklig och rätt uppriktig. Peter Webber får dock för sig att vi behöver en flört också. I sin ungdom, på college i USA, skall general Bonner Fellers ha förälskat sig i en japansk flicka – parallellt med Hirohitoutredningen letar han i ruinerna efter sin försvunna ungdom. Varning för rikligt med smetiga tillbakablickar, och privata händelser, som ibland riskerar att ta musten ur historien. Se det som en historisk aperitif – här finns mycket intressant att lära sig och läsa vidare om.


”Äta sova dö” på jakt efter en Oscar

Summary: Den hyllade filmen ”Äta sova dö” har utsetts till Sveriges Oscarsbidrag 2013. ”Det var väldigt oväntat”, säger regissören Gabriela Pichler som redan har en ny film i sikte.

Gabriela Pichlers film ”Äta sova dö” ska försöka rida på framgångsvågen hela vägen över Atlanten. Bara några dagar efter att filmen nominerats till Nordiska rådets filmpris utsågs den till Sveriges Oscarsbidrag av den svenska Oscarskommittén. "Ett ovanligt enigt beslut", sade Filminstitutets vd Anna Serner på en pressträff på torsdagen – men för regissören Gabriela Pichler kom det som en överraskning. – Det var väldigt oväntat, jag vänjer mig inte utan tycker att det är skitkonstigt varje gång filmen uppmärksammas, säger hon. Filmen har har varit kritikernas favorit i Sverige, där den bland annat vann fyra av de tyngsta priserna under vårens Guldbaggegala, och Pichler hoppas att den även ska falla den amerikanska publiken i smaken. – Jag har alltid sett den som en svensk version av "Rocky", och den gick ju asbra på Oscarsgalan så den amerikanska publiken kanske kan identifiera sig. "Äta sova dö" är Gabriela Pichlers debutfilm. Sedan den vann publikpriset på Kritikerveckan under Venedigs filmfestival för ett år sedan har filmen ständigt varit i blickfånget. För Gabriela Pichler har det inneburit mer jobb än hon någonsin kunnat drömma om. – Det är ett helvete, haha! Jag vill bara sitta hemma och skriva och käka en pizza till lunch. Men det är så klart även jättekul. Det är en tid i ens liv som går över och sen måste man kämpa stenhårt igen, så man får passa på att njuta när det är göttigt, säger Pichler, som redan har en ny film på gång. – Men jag vill inte låsa mig genom att säga något som sedan inte blir av, säger hon. Den 16 januari kommer beslutet om "Äta sova dö" är en av de fem filmer som Oscarsjuryn nominerar i kategorin bästa icke engelskspråkiga film. Förra året representerades Sverige av Lasse Hallströms "Hypnotisören", som dock inte blev nominerad. Det blev däremot danska "A royal affair" med Alicia Vikander i en av rollerna samt norska "Kon-Tiki" med Gustaf Skarsgård. Vann gjorde Michael Hanekes "Amour". Nästa Oscarsgala blir den 86 i ordningen och äger rum den 2 mars 2014. Sveriges Oscarsfilmer. De senaste tio årens svenska Oscarsbidrag 2013: "Äta sova dö" (Regi: Gabriella Pichler) 2012: "Hypnotisören" (Lasse Hallström) 2011: "Svinalängorna" (Pernilla August) 2010: "I rymden finns inga känslor" (Andreas Öhman) 2009: "De ofrivilliga" (Ruben Östlund) 2008: "Maria Larssons eviga ögonblick" (Jan Troell) 2007: "Du levande" (Roy Andersson) 2006: "Farväl Falkenberg" (Jesper Ganslandt) 2005: "Zozo" (Josef Fares) 2004: "Så som i himmelen" (Kay Pollak; blev Oscarsnominerad) Svenska Oscarsnominerade. 15 svenska filmer har blivit nominerade till en Oscar för bästa icke engelskspråkiga film. Fyra har vunnit. Här är hela listan: "Jungfrukällan" (regi: Ingmar Bergman, 1960; vinnare) "Såsom i en spegel" (Ingmar Bergman, 1961, vinnare) "Kvarteret Korpen" (Bo Widerberg, 1964) "Käre John" (Lars-Magnus Lindgren, 1965) "Ådalen '31" (Bo Widerberg, 1969) "Utvandrarna" (Jan Troell, 1971) "Nybyggarna" (Jan Troell, 1972) "Ingenjör Andrées luftfärd" (Jan Troell, 1982) "Fanny & Alexander" (Ingmar Bergman, 1983, vinnare) "Pelle erövraren" (svensk/dansk, Bille August, 1988, vinnare) "Oxen" (Sven Nykvist, 1991) "Lust och fägring stor" (Bo Widerberg, 1995) "Under solen" (Colin Nutley, 1999) "Ondskan" (Mikael Håfström, 2003) "Så som i himmelen" (Kay Pollak, 2004)


Ny dansmusikfestival i Stockholm

Summary: Summerburst får en systerfestival i vinter. Den 30 november arrangeras Lights i nybyggda Tele 2 Arena i Stockholm. ”Vi har väldigt höga ambitioner”, säger festivalgeneralen Anders Boström.

Dansmusikfestivalen Summerburst har sedan starten på Stockholms stadion 2011 varit en stor succé. Världsartister som David Guetta, Deadmau5, Avicii, Axwell och Sebastian Ingresso har genom åren spelat på festivalen som numera arrangeras i både Stockholm och Göteborg. Nu vill SPG Live, som står bakom Summerburst, också värma upp vinterhalvåret. Gigantiskt dansgolv TT kan berätta att arrangörerna drar igång Lights - en tio timmars inomhusfestival för dansmusik som ska arrangeras i Tele 2 Arena i Stockholm den 30 november. – Vi har väldigt stora förhoppningar. Vi vill göra samma resa med Lights som vi gjort med Summerburst, säger festivalgeneralen Anders Boström. Arenan kommer under Lights att förvandlas till ett 5 000 kvadratmeter stort dansgolv med plats för drygt 15 000 personer. – Vi ska bygga ett område som är väldigt bekvämt att vara i med olika aktiviteter runtomkring. Vi vill ta festivalnostalgin från sommaren in till vintern, säger Anders Boström. Någon avmattning i det enorma intresset för dansmusik ser han inte. – Snarare så fortsätter det att eskalera. Summerburst har blivit större för varje år och Axwells spelning i Stockholm förra helgen var hans största soloshow någonsin i världen, säger Anders Boström. Artisterna som spelar på Lights kommer att släppas under september.


Malin Ullgren: Med den omsorgsfulla selfien är vi på jakt efter vårt vackraste jag

Summary: Dessa smickrande självporträtt, tagna med mobilkamera, är något vi gärna sprider i sociala medier. I helgen gjorde till och med påven en selfie.

I förra veckan meddelade Oxford Dictionnary att ordet "selfie" skulle tas in i ordlistan. Selfie är ju ett sådant där självporträtt som tas med mobilkamera; eventuellt vill man lägga till att selfie också betyder att man delar bilden digitalt. Mer selfieaktuellt: påven Franciskus tog en selfie i helgen, i sällskap av några ungdomar. Men om påven såg avslappnad och inte uppenbart poserande ut, är det inte typiskt för den estetiska tendensen hos samtidens digitala självporträtt. Snarare inkapslar de drömmen om en viss sorts skönhet. I The Observer sammanfattade Elizabeth Day selfiens feminina grundpose (14/7) : "Rådjursblick och slarvigt uppsatt hår ska betyda naturlig skönhet, som om du just vaknat och inte kan hjälpa att du ser ut så här. Sexighet antyds genom insugna kinder, plutande mun, en nonchalant knyck på huvudet och en skymt av bar hud under nyckelbenet. Klick!" Dessutom: det mest smickrande perspektivet kan vara att hålla telefonen lutad i 45 grader precis ovanför ögonen, och gärna med en mjuk ljuskälla som lyser upp bakom dig; kanske ett förlåtande filter läggs på efteråt. Självklart kan man säga att alla dessa smickrande självporträtt är ett symtom på den narcissism som uppmuntras i samtiden; det omsorgsfullt gestaltade och redigerade jaget som människor sprider i små och stora upplagor i sociala medier. Men också före den senaste samtiden, till exempel under 1990- och 2000-talen, hade ju människor föreställningar om sina vackraste jag. Nyligen talade jag med två fotografer om vad det innebär att ta porträttbilder när bilderna skär sig mot objektens självbilder. Vi kallade den där falska självbilden för "spegelminen". Sällskapet blev större, och fler delade med sig av sina spegelminer. Det var en fascinerande och djupt komisk syn. En kvinna drog försiktigt men precist upp överläppen precis vid mungiporna, övertygad om att det lade något särskilt attraktivt till hennes utseende. En annan skrynklade ihop hela ansiktet för ett "gulligt" leende; en tredje ville till varje pris se så liten och oskyldig ut som möjligt, för att kompensera ett skarpt intellekt. Själv tror jag att min spegelmin kommer från Kieslowskifilmerna jag såg som tonåring på 1990-talet: det jag framför allt minns från dem är närbilder på kvinnor med halvöppna munnar och darrande underläppar. Gemensamt för oss alla var att vi såg löjliga ut i varandras ögon. Det var roligt, men också lite, lite smärtsamt att förstå att den fina spegelminen aldrig kan återskapas utanför den egna blicken. "Sluta hålla på med munnen", brukade min fotografvän säga när hon fotade mig för sina projekt på 1990-talet och jag tänkte att det var någon fuldokumentärsjuka hon fått på sin konstskola som gjorde att hon inte kunde uppskatta min vackra Kieslowski-min. "Ansiktet är i princip jaget ikoniserat", skrev Karl Ove Knausgård i samband med Louisianautställningen "Självporträtt" (DN, 21/10-12). Och det är nog där konflikten mellan fotografen och objektet oftast uppstår; i en djup besvikelse över att spegelminen inte fastnade på bild. Hur är det möjligt? Jag har ju själv sett den/mig. I spegeln. Det är en kontrollförlust av existentiella mått att bli fotograferad: ansiktet som fångas är inte mitt. En skickligare fotograf skulle ha fått fatt i mitt spegeljag. Väl? När Iphone 4 kom 2010 hade den en vändbar kamera, perfekt för självporträtt, och selfie-trenden exploderade. Ändå är det inte troligt att ens den vändbara kameran kan samla in det underbara, gäckande spegeljaget.


Amerikansk film – om svenskarna själva får välja

Summary: Amerikansk film fortsätter att dominera i Sverige. Under förra året såg 60 procent av de svenska biobesökarna på amerikanska filmer. Och det trots ett varierat utbud.

Amerikansk film har sedan länge haft en maktställning på svenska biografer och herraväldet fortsätter. DN har tittat på de siffror från Svenska filminstitutet, SFI, som redovisar från vilka länder filmer kommer men också vilka geografiska regioner publiken föredrar. År efter år har USA varit det land som haft flest antal filmer på repertoaren. Amerikansk film har också lockat lejonparten av biobesökarna. 2012 inträffade ett skifte. Av de 218 filmer som hade premiär var 41 procent amerikanska. Det är den lägsta siffran under hela 2000-talet. Det anmärkningsvärda är att trots att antalet titlar var färre så lockade dessa filmer alltjämt 60 procent av biobesökarna. – Publiken vill se mer amerikansk film. Och det tycker jag är tråkigt för det betyder att man inte har förstått att det finns en massa annan film som är bra, säger Anna Serner, som är vd på SFI. Att amerikansk film befäster sin position på marknaden tror Serner beror på att efterfrågan på förströelse ökar, något amerikanerna är branschledande på. – När kraven i samhället ökar på individerna så orkar man inte ta till sig filmer som ställer krav. Men det är inte bara bioutbudet som speglar den här utvecklingen. Det allmänna medieutbudet präglas av en underhållningsfixering. Finns det en växelverkan här? Påverkar även bioutbudet individen? – Absolut. Vi vet att många använder film för sitt eget identitetsskapande. Summan av alla filmers bilder av samtiden befästs med tiden som sanningar. Det påverkar både samhället och medborgarna. I en tid av ökad globalisering, segregering och urbanisering behöver vi få motbilder till stereotyperna. Underhållningsfilmer bygger alltid på stereotyper eftersom det är det vi snabbast känner igen. Därför är det oerhört viktigt att värna en mångfald av berättelser. Vad kan SFI göra åt det här? – Det enda vi kan göra är att äska mer kulturpengar till marknadsföring av de icke amerikanska och icke stereotypa filmer som distributörerna trots allt tar in. Det är filmer som behöver hjälp för att hitta sin publik. Vad är det för fel på att ge folk vad de vill ha? – Då tar man inte ansvar för samhället och samtiden. Det är det som är meningen med kulturpolitik. På nya marknader, som exempelvis den ryska, är det publika intresset för amerikansk film ännu mer påtagligt än i Sverige. Det är inget som förvånar Anna Serner. – Underhållningsfilmer är eskapism och stora delar av Ryssland och andra delar av världen behöver ibland fly verkligheten en stund. Här finns också ett nyvaknat intresse för att efterlikna västvärlden, vilken är stereotypen för ett bra samhälle. I många europeiska länder är den amerikanska dominansen kraftfull. Men det finns ett undantag – Frankrike, vars filmindustri är en av de största i världen. Det beror bland annat på mycket kraftfullt statligt filmstöd samt vissa regleringar, framför allt på tv-området när det gäller investeringar och visningar. Sydkorea är ett annat exempel. Där infördes under en period på 90-talet kvotering av inhemsk film på biograferna, vilket bidrog till produktion av inhemska blockbusters och ett ökat publikintresse för landets egen film. Sture Johansson är programdirektör på SF Bio, landets överlägset största biografägare med en marknadsandel på över 66 procent. Han framhåller att det är viktigt att nyansera begreppet amerikansk film. – Det är så mycket mer än bara Hollywood. Independentmarknaden i USA är enorm i dag och den levererar helt fantastiska filmer. Under 2012 visade vi närmare 30 independentfilmer från USA. Dessutom kompliceras den geografiska frågan av att några av de mest framgångsrika filmerna på senare år, som James Bond- och Harry Potter-filmerna, räknas som brittiska, samtidigt som de distribueras av bolag i Hollywood. – Med detta sagt är det omöjligt för oss att förbise Hollywoods storfilmer eftersom folk vill se dem. Vi vill ha ett brett utbud, men det är inte helt lätt. Ser man till Europa så har den danska vågen ebbat ut. Norska filmer har av tradition svårt att hitta en publik. Det finns massor av bra tysk film, men det är ingen intresserad av. Och franska filmer är oerhört ojämna, säger Sture Johansson. Är det amerikansk films marknadsföringsmuskler som ligger till grund för dominansen? – Marknadsföring är viktigt. Men ett gott rykte kan få en liten film att växa, det är "Searching for Sugar Man" ett fint exempel på. Samtidigt finns det också enorma marknadsföringskampanjer som misslyckas, som när det gäller "Lone ranger" – folk begrep inte vad det var för en film. Hur ser SF på dominansen för amerikansk film? – Vi kan inte göra så mycket åt det. I slutändan måste vi få verksamheten att gå ihop. Och faktiskt, många av de amerikanska filmerna är väldigt bra. De fem mest sedda amerikanska filmerna i Sverige 2012. 1  "Hobbit. En oväntad resa" ("The hobbit. An unexpected journey"). 834 455 besökare 2012 (totalt 1 098 583 besökare). 2  "The dark knight rises" ("The dark knight rises"). 717 958 besökare 2012 (totalt 717 958). 3  "Ice age 4. Jorden skakar loss" ("Ice age. Continental drift"). 596 442 besökare 2012 (totalt 597 048). 4 "Breaking dawn – del 2" ("The twilight saga. Breaking dawn. Part 2"). 522 139 besökare 2012 (totalt 529 729). 5 "Hunger games" ("The hunger games"). 492 185 besökare 2012 (totalt 492 185). De fem mest sedda svenska filmerna i Sverige 2012 1  "Hamilton – i nationens intresse". 512 661 besök 2012 (totalt 512 661). 2  "En gång i Phuket". 395 264 besök 2012 (totalt 401 088). 3  "Snabba cash II". 323 475 besök 2012 (323 478 totalt). 4 "Cockpit". 272 632 besök 2012 (272 865 totalt). 5 "Hypnotisören". 266 087 besök 2012 (266 986 totalt). Källa: SFI


R S Thomas kämpade ständigt med sin Gud

Summary: Han var en omtänksam och ödmjuk själasörjare som levde ett asketiskt liv. I år är det hundra år sedan poeten och prästen R S Thomas föddes. Hans diktargärning är en livslång jakobskamp med en tigande och osynlig Gud.

Det finns ett kort tv-inslag, producerat för det brittiska litteraturprogrammet Bookmark, där den annars medieskygga walesiska poeten R S Thomas (1913–2000), i all ödmjukhet, berättar hur han skulle vilja bli ihågkommen av eftervärlden. Året är 1995, Thomas är 82 år gammal och har just blivit nominerad till det kommande årets Nobelpris i litteratur (det som sedermera skulle komma att tilldelas den nyss avlidne Seamus Heaney). Med en blåsbälg framför några nästan utbrunna små kolbitar och med anletsdrag lika bistert vindpinade som hans dikter säger Thomas i tv-inslaget att han önskar bli ihågkommen som en man som gillade att vara ute i friska luften, som älskade jorden och som hade en ovanlig gåva att verkligen se och höra den. Nog för att naturen och i synnerhet det karga walesiska landskapet spelar en avgörande roll i Thomas diktning, men som romantisk naturskildrare, med en särskild förmåga att förmedla kärleken till jorden, är det svårt att läsa honom. Snarare framstår naturen i hans dikter inte sällan, om än långt ifrån alltid, som skoningslös och likgiltig. Det finns alltså vid en första anblick en stor diskrepans mellan uttalandet i det där tv-inslaget och dikternas kärva naturskildringar. Men läser man Thomas noggrant upptäcker man snart naturälskarens kärleksfulla och uppmärksamma blick (Thomas var för övrigt en hängiven fågelskådare). Ibland när jag läser Thomas går mina tankar till en så till synes väsensskild författare som Nikanor Teratologen, där den bottenlösa brutaliteten plötsligt kan ersättas av klarsynta och isande vackra naturbetraktelser. Ungefär likadant är det hos Thomas; en brutal värld genomsyrad av bitter skönhet. I år är det hundra år sedan den anglikanske prästen och poeten R S Thomas föddes i Cardiff. Hans hem skulle dock större delen av hans liv komma att bli den walesiska landsbygden, där såväl landskapet som den lokala bondebefolkningen inspirerade hans diktning. Församlingsmedlemmar har vittnat om en omtänksam och ödmjuk själasörjare som själv levde ett närmast asketiskt enkelt liv. I hemmet, som efter att han pensionerats från prästyrket bestod av en ouppvärmd liten stuga, var alla moderniteter, även de enklaste hushållsmaskiner, strikt förbjudna. Thomas son, Gwydion, har berättat hur fadern i sina predikningar utdraget kunde förkunna tvättmaskinens, tv-apparatens och kylskåpets förkastlighet. Även i diktningen är modernitetshataren Thomas tydlig. Maskinen och den snabba tekniska utvecklingen, vars oundvikliga slutstation enligt Thomas var atombomben, finns som ett ständigt hot och antites mot naturens egen fulländning. Thomas diktargärning beskrivs annars bäst som en enda lång jakobskamp med en osynlig och tigande Gud. En ständigt återkommande bild är den av en människa på knä i en kyrka, framför ett stumt kors och ett tyst altare. Guds tystnad, som hos Thomas kan upplevas som såväl provocerande frånvaro som intensiv närvaro, är ett av författarskapets mest centrala teman. När jag läser Thomas bär diktjaget inte i första hand poetens stränga anletsdrag, utan liknar mest av allt Gunnar Björnstrands tvivlande präst i Ingmar Bergmans ”Nattvardsgästerna”. Han som också förtärs av tystnaden och precis som poeten bär tvivlarens namn. Bergmans Tomas och poeten Thomas har mer än namnet gemensamt. Thomas poesi befinner sig ofta någonstans i spänningsfältet mellan upprorsmannens förtvivlan och mystikerns förtröstan. Hos den förra, den förtvivlande Thomas, kan närmast en gnostisk syn på skapelsen och den fysiska världen skönjas. En syn som egentligen borde vara prästen Thomas främmande. Gnosticismen har ju ända sedan kyrkans barndom varit en av dess värsta fiender. Här får Gud, som i exempelvis dikten ”The island”, stundtals drag av demiurg – den lägre skapargud som gnostikerna menade designat denna onda värld full av lidande och elände. En Gud som Thomas i dikten ”At it”, likt Job, går till storms emot. I dikten ”Burgos” skildras Gud som en skugglös och bloddrickande varelse, en skapare fullständigt befriad från medlidande med sin skapelse. Nästan lika hård och skoningslös kan Thomas själv vara mot de egna församlingsmedlemmarna. Det talas ofta om hur ömsint och respektfullt Thomas betraktade den walesiska landsortsbefolkningen, vilket i många fall stämmer. Men nästan lika ofta finns det en hårdhet i skildringarna som gränsar till förakt. Walesarna är, som det heter i Lars Nyströms översättning, ”ett vanmäktigt folk, sjukt av inavel, gnagande på kadavret efter en gammal sång”. Om det var denna Gud som stundtals förföljde Thomas och om det var på detta sätt han ibland inte kunde låta bli att se på sin församling, är det kanske inte så underligt att han i vissa av dikterna också skarpt ifrågasatte det egna yrkesvalet. I dikten ”The calling”, som publicerades i samlingen ”Laboratories of the spirit” (1975) tre år före pensioneringen, ger Thomas uttryck för vad som närmast måste beskrivas som ett hat inför prästkallet. Dikten inleds med att poeten frågar sig om det är en gud eller djävul som kallat honom till denna ”fattiga församling”, vad som egentligen är meningen med att vada omkring i ”den röda dyngan från detta folk” samt att ”dela deras förtvivlade glädje då deras tröga barn föds” (Bo Gustavssons översättning). Livsledan, hopplösheten och människoföraktet var med andra ord teman som Thomas aldrig väjde för. När man läser Thomas kan man ibland få känslan av att hans poesi djupast gestaltar ett slags religiös neuros, präglad av ett alltför psykologiserat gudsförhållande samt en kamp för att med sitt intellekt kunna greppa en Gud som i själva verket, som det heter i en av dikterna, ”är större än jag kan fatta”. Här har vi alltså en människa vars Gud är ”väsensskild från det mänskliga” men där poeten ändå gång på gång, i dikt efter dikt, försöker fånga denna Guds väsen i språk och tanke. När Thomas i sina dikter ändå landar i någon sorts försoning så är det inte sällan en gudsbild helt bortom alla mänskliga tankemönster som lyfts fram. När Thomas med ett eko från Nietzsche i slutet av redan nämnda ”At it” talar om Guds ”dunkla geometri som i all evighet springer fram ur tystnaden bortom gott och ont” anar man frustrationen över tankens begränsning och språkets otillräcklighet. Mycket av laddningen i Thomas poesi springer ur den tröstlösa strävan att försöka formulera det oformulerbara, utsäga det outsägbara. Thomas skulle nog hålla med Tranströmer om att det finns ”för mycket som varken kan skrivas eller förtigas”. Samtidigt är det den mystiska gudsupplevelsens språklöshet som Thomas i sina bästa dikter gestaltar. Här är Guds tystnad inte, som för Bergmans Tomas, en ekande tomhet av obesvarade frågor, utan tystnaden är Guds ”utvalda medium för kommunikation”. Det handlar i bokstavlig mening om en talande tystnad. ”Vems tystnad är så vältalig som hans?”, som diktjaget frågar sig i ”Nuclear”. Denna tystnad tar hos Thomas ofta gestalten av en sorts närvarande frånvaro. I ”The absence” talar poeten om ”saknaden som uppfyller hela min varelse”. Den kanske allra centralaste av Thomas dikter, ”Via negativa”, är formad som en frånvarons trosbekännelse. Här blir den negativa mystik som präglar många av Thomas dikter tydlig, tanken att det inte går att säga något om vad Gud är, endast om vad han inte är. Här förkunnar Thomas, i Ingemar och Mikaela Leckius översättning, ett negationens credo: ”Nej, jag har förvisso aldrig trott annat än att Gud är den stora frånvaron i vårt liv, den öde tystnaden i det inre, platsen dit vi beger oss för att söka, utan hopp om att nå fram eller finna.” Men jämsides med denna negativa hållning finns det också ögonblick då Gud på ett alldeles tydligt sätt uppenbarar sig. Dessa epifanier är hos Thomas ofta kopplade till starka naturupplevelser. Och då är det självfallet inte den ondsinte demiurgen som uppenbarar sig, utan en Gud som i allra högsta grad är närvarande i och kärleksfullt talar genom sin skapelse. I ”The moor” förvandlas det walesiska hedlandskapet till en kyrka, en helig plats som diktjaget med stor vördnad och ”med mössa i handen” träder in i, en plats där ”Guds väsen lät sig förnimmas”. Den brinnande busken, Bibelns tydligaste bild för Guds närvaro i världen, är också återkommande hos Thomas. Men även djuren, och i synnerhet de av Thomas så djupt vördade fåglarna, kan bli Guds språkrör. Dikten ”The message” inleds i Ingemar och Mikaela Leckius översättning med följande rader: ”Ett budskap från Gud, framfört av en fågel på fönsterbläcket, erbjuder vänskap. Lyssna. Vilket språk! Vem påstod att Gud inte kan tala?” Och nu i dessa sensommartider, när vi än en gång sett naturen blomma, är det inte svårt att förstå Thomas syn på skapelsen som Guds fulländning.: ”Det var fulländat […] Vattnet var klart som hans eget öga. Gräset var hans andedräkt. Den mörka jordens mysterium var samma skeende som i hans eget inre.” Så kanske ska vi trots allt minnas Thomas så som han själv önskade i det där tv-inslaget, som en människa som på ett ovanligt djupt sätt älskade jorden. Ty, för att citera en annan klassisk Bergmankaraktär, ”kärlekens språk kan vara ganska kärvt”. På engelska finns ett antal utgåvor av R S Thomas samlade dikter. ”Collected poems, 1945–1990” (Phoenix Giants) täcker större delen av författarskapet, men kan kompletteras med ”Collected later poems, 1988–2000” (Bloodaxe Books). ? På svenska finns ”Mässa för hårda tider” (Ellerström), dikter i urval och översättning av Bo Gustavsson och Lars Nyström, samt ”Minnen av eld” (Artos), dikter i urval och översättning av Ingemar och Mikaela Leckius.


Kristallen svarar på kritik för nomineringar

Summary: Kritik har riktats mot Kristallen-galan för orättvis nominering. Erik Haag, som tillsammans med Lotta Lundgren leder ”Historieätarna”, är nämligen nominerad i kategorin ”Årets manliga programledare”. Lotta Lundgren är däremot inte aktuell för något pris. Nu svarar Kristallen på kritiken.

I tv-programmet ”Historieätarna” testar sig Erik Haag och Lotta Lundgren genom svensk historias kulinariska utbud. När nomineringarna till tv-priset Kristallen presenterades stod det klart att Historieätarna gått hem hos tittarna. Programmet är nominerat till både ”Årets livsstilsprogram”, ”Årets program”, och så Erik Haag i kategorin ”Årets manliga programledare”. I kategorin ”Årets manliga programledare” är andra nominerade i programledarpar: ”Filip & Fredrik” och ”Erik & Mackan”. Lotta Lundgren är däremot inte nominerad till något kristallen-pris. Det upprör bland andra Margaret Atladottir, redaktör för Aftonbladets opinionssajt Politism. I ett öppet brev till Kristallen skriver hon: Ni har valt att nominera Erik Haag till årets bästa manliga programledare. Problemet är bara att Erik Haag ingår i en programledarduo tillsammans Lotta Lundgren. Andra nominerade i samma kategori är nämligen nominerade i sin duo. Filip och Fredrik. Erik och Mackan. Min fråga är: Varför har ni enbart nominerat Erik Haag, och inte Lotta Lundgren? Nu har Svante Stockselius, Kristallens styrelseordförande, svarat på kritiken. Till Dagens media säger han att Lotta Lundgren absolut hade möjlighet att nomineras i kategorin "Årets kvinnliga programledare", men att hon inte fick tillräckligt med tittarröster. Stockselius understryker även att det inte är Kristallen själva som nominerar, utan respektive kanal. Han menar dock att han samtidigt förstår kritiken, eftersom det känns naturligt att nominera programledarpar tillsammans, men att det inte går med en tvåkönad duo. – Det är riktigt att den här komplikationen inte riktigt har funnits förut. Vi får titta på det, säger han till Dagens Media. I år sänds Kristallen-galan i Svt 1 fredagen den 30 augusti.


Liberaces kärlekssaga tar stryptag

Summary: Den ene har pengar och makt, den andre har ungdom, skönhet och ingen som helst självkänsla. Michael Douglas är enastående i rollen som showpianisten Liberace som tar sig an barnhemsbarnet Scott.

Liberaces blick på Scott när han inser att den stilige unge fattiglappen har lärt sig namnet på hans älskade blinda pudel, Baby Boy, kunde inte vara mer laddad av motsägelser. En räknemaskin rasslar i gång bakom de stora, klotrunda hypnosögonen. Stora transaktioner av känslomässig valuta måste hanteras. Favörer man kan få, favörer man kan ge. En oändlig ömhetstörst hos den store artisten som sällan känner sig älskad för sin egen skull, och ett minst lika stort behov av kärlek och lyx hos barnhemsbarnet Scott. Den ene har pengar, makt och ett granit-ego, den andre har ungdom, skönhet och ingen som helst självkänsla. Michael Douglas är precis så enastående fin i rollen som den flamboyante showpianisten som ryktet säger. Det är som om hela Douglas liv, hans filmstjärnebarndom i Hollywood och Palm Springs, hans åttiotalsgenombrott med fluffig permanent, de sliskiga men strålande sexroller han har blivit berömd för, hans nuvarande löpsedelspersona med ung manodepressiv fru och övervunnen cancer får plats i Liberaces paljettbeströdda kostymer och åldrande kropp. Och det utan att Douglas spelar över en sekund. Tvärtom har han aldrig varit lugnare. Den perfekt imiterade, roade och nasala rösten som hela tiden vill bringa glädje, kärlek och underhållning till alla runt omkring sig går sällan upp i volym. Hans avspända chosefrihet i en värld där allt är yta är intagande. Den värme med vilken han begår de mest vidriga, integritetskränkande handlingar är fascinerande. "Jag vill vara din far, din bror, din älskare, din bästa vän", låter väldigt kärleksfullt när Liberace säger det för att få Scott att stanna. Men när en advokat långt senare ställer frågor om deras relation, om adoptionspappren som aldrig skrevs på och om de hade tänkt sluta ha en sexuell relation när Liberace blev hans far, så låter allting plötsligt mindre vackert. Först känns det som en mindre begåvad upprepning av "Boogie nights", som var ett briljant koncept för sexton år sedan. Man ser sig mätt på kläderna och avnjuter skådespeleriet en stund, men sedan börjar man reta sig på att manuset är rätt trist och att många scener inte leder någon vidare vart utom mot ett extremt förutsägbart drama om fördömd kärlek. När jag lämnade biografen var jag fortfarande besviken. Bilderna som har varit i omlopp ett tag lovade så mycket mer. Men ett dygn senare svävar fortfarande Michael Douglas Liberace-ansikte omkring i rummet som ett jobbigt spöke. Den spetsiga hakan. De mörka ögonen. Den kastanjebruna hyn där det vita leendet spricker fram som apelsinskalständer. Överträdelserna som man får bevittna sitter kvar som ett stryptag om halsen. Kanske var jag så inställd på en biopic och ett kärleksdrama att jag missade att det är en skräckfilm som handlar om låg självkänsla och dess konsekvenser. Det finns en gräns som Scott går över, för att göra Liberace glad, som är så obehaglig att det är tur att han inte spelas av en sextonårig skådespelare utan av den fullmogne Matt Damon. (Det är över huvud taget ett briljant drag som bara kan göras av en mycket skicklig regissör; att ge en fyrtioåring rollen som pojke och få det att fungera, till och med bli mer intressant.) Jag vet fortfarande inte om den här skräckfilmen är avsiktlig eller om Soderbergh hade tänkt sig att vi skulle få några varma känslor för Liberace eller åttiotalets kaliforniska gayscen efter filmen. För mig påminner den om gamla otäcka men undersköna engelska sånger (med tvivelaktig politisk agenda) där barn lockas in i slott, får sitta på guldstolar och äta med guldskedar och sedan blir slaktade och uppätna. Möjligen med en liten Frödingförståelse för monstrets kärlek till det oskyldiga offret. "Jag ville klappa å kyss'na, vagga å vyssna och säga 'tulu lilla sötsnut'." Liberace. Han föddes 1919 som Wladziu Valentino Liberace i Wisconsin, USA och hade en lång karriär som storslagen estradör och pianist. Han är känd för sina överdådiga scenkläder, kärlek till ädla stenar och sina kandelabrar på pianot, men hade också ett eget populärt tv-program på 50-talet. Han filmdebuterade mot Shelley Winters i "South sea sinners" 1950 och var även med i "Sincerely yours" 1955. Liberace var aldrig öppen med sin sexuella läggning. Han avled i sviterna av aids 1987 i Palm Springs.


Ken Ring ber om ursäkt

Summary: Efter sin hårda attack mot rapkollegan Petter backar nu Ken Ring från sina antisemitiska uttalanden och ber om ursäkt - men inte till Petter.

I ett Instagram-inlägg gick rapparen Ken Ring under tisdagen till hårt angrepp mot kollegan Petter. Bland annat använde han ett antisemitiskt uttryck för att beskriva Petter, eftersom han tycker att rapparen är snål. Bråkets upprinnelse var Petters jubileumsfest på Tyrol i Stockholm i måndags där han ville uppmärksamma att det var 15 år sedan debutplattan "Mitt sjätte sinne" släpptes. På plats fanns bland andra artisten Stor, som sades ersätta hiphop-veteranen Ken Ring, en beskrivning som Ring inte skriver under på. "Det är lögn. Petter kontaktade mig. Och jag sa då att det finns mycket jag tycker vi har att reda ut innan vi ställer oss på scen tillsammans", skrev Ken Ring och avslutade sitt inlägg med att beskriva Petter med ett antisemitiskt uttryck. I ett mejl till TT Spektra ångrar nu Ken Ring sitt ordval. "Ibland när jag lackar säger och skriver jag grejer som jag inte menar. Detta var bara riktat till Petter, om nån annan tar illa upp över nåt jag skrivit så sorry för det. Jag är såklart inte rasist". Ken Ring skriver vidare att han själv fått smaka på rasismen hela sitt liv, men där han kommer ifrån uttrycker man sig ibland på ett sätt som kan vara hårt. "Jag tänker inte alltid på det, för mig är det bara ord. Men jag vet att det inte är så för alla, jag försöker bättra mig och om någon blivit kränkt vill jag be om ursäkt för det med", skriver han i mejlet. Rapkollegan Petter får dock ingen ursäkt. "Petter och jag har inte varit vänner på många år. Det var länge sen jag fattade att han utnyttjar andra rappare för att göra sin egen grej spännande. Utan att ge nåt tillbaka. Men det jag hörde om hans gig var bara för mycket. Det står jag för". Petter ville under måndagen inte göra ett längre uttalande om påhoppet. I ett sms till TT Spektra skriver han: "Jag tänker inte gå in på att kommentera vad Ken skriver gällande mig. Däremot kan jag vara extremt tydlig med att jag fördömer alla typer av rasistiska och antisemitiska uttalanden".


Karén tar över på SvD

Summary: Svenska Dagbladets omställning mot digital utgivning står i fokus för tidningens nya chefredaktör Fredric Karén. Han efterträder Lena K Samuelsson.

Svenska Dagbladet får en ny chefredaktör. Fredric Karén heter han, och han hämtas närmast från tidningens webbupplaga, där han varit chef. På chefredaktörsstolen efterträder han Lena K Samuelsson, som efter 12 år på tidningen får ett nytt toppjobb i den norska ägarkoncernen Schibsted. Hon ska ta över ansvaret för strategisk kommunikation och visionsarbete inom Schibsted. Fredric Karén är 45 år och ser sin nya uppgift som ”gigantisk” mot en omställning till digitalutgivning. Han gillar nyheter och vill att tidningen ska fortsätta utveckla nya digitala produkter och tjänster. – Jag tvekade aldrig att ta jobbet. Jag träffade hela redaktionen i dag och det finns en positiv energi bland medarbetarna att ta SvD genom den strukturomvandling som alla tidningar är mitt uppe i, säger Fredric Karén. Utmaningen för tidningar är att kombinera fallande annonsintäkter i pappersupplagan med hittills ganska små intäkter på den digitala sidan. SvD:s pappersupplaga har tappat runt 15 procent det senaste året. Hur ska omvandlingen till digital utgivning gå till? – Till att börja med ska vi skapa en onlinekultur på redaktionen. Det är fortfarande så på många stora tidningar att den stora majoriteten är styrda mot papperstidning. Det kommer att krävas många tuffa beslut för papperstidningen framöver, men varken jag eller någon annan kan förutspå hur organisationen ser ut om fem år.


En familj som har Raoul Wallenberg att tacka för allt

Summary: När Judith Kopstein från Budapest var 14 år fick hon ett skyddspass av Raoul Wallenberg. Men klarade hon sig undan nazisternas deportationer? Ingrid Carlberg spårar upp den okända flickan på det nya frimärket.

Skyddspasset hängde på väggen i hallen. Jag brukade snegla på det när jag besökte Nina Lagergren under arbetet med boken om hennes halvbror, Raoul Wallenberg. Det var en bra färgkopia i enkel ram. Passet hade tillhört en fjortonårig judisk flicka från Budapest vid namn Judith Kopstein. Född: 30 januari 1930. Längd: 171 cm. Hårfärg: Blond. Ögonfärg: Blå. Jag hade själv en blåögd fjortonåring hemma, född den 30 januari. Judith Kopsteins passfoto drabbade mig som ett slag. Leendet så spänt, i blicken den samlade tyngden hos någon betydligt äldre. Passet var stämplat och undertecknat den 20 augusti 1944. Den söndagen hade Raoul Wallenberg varit på plats i Budapest i drygt en månad. Han hade anlänt i början av juli, bara dagarna efter att den ungerske regenten Miklós Horthy lyckats tvinga fram ett tillfälligt stopp i deportationerna av ungerska judar. Men ingen hade råd att slappna av, allra minst Budapests judar. Försommaren hade varit en fasa. På mindre än två månader hade Adolf Eichmanns nazistiska specialkommando deporterat 437 000 ungerska judar, de allra flesta till gaskamrarna i Auschwitz. När Raoul Wallenberg satte sin signatur på Judith Kopsteins skyddspass vilade ett nytt deportationshot över Budapests judar. Ett datum var satt: Fredagen den 25 augusti. Den där blicken. Bara fjorton år. Jag tänkte, men Judith, vad hände sen? Jag minns att jag gjorde några försök. Nina Lagergren grävde i sitt nittioåriga minne. Jag letade i listor med överlevande på nätet, kontaktade researchers vid Holocaust Survivors and Victims Resource Center. Men ingenting om Judith Kopsteins öde. Motvilligt fick jag lägga fjortonåringen åt sidan. Judith Kopstein var trots allt bara en bifigur i det sisyfosartade bokprojektet Raoul Wallenberg. Men varje gång jag såg hennes skyddspass skavde det inombords. Hade hon klarat sig eller var hon försvunnen för alltid? Så kom 2012, året då Raoul Wallenbergs 100-årsdag skulle högtidlighållas. Posten ville ta fram ett jubileumsfrimärke och formgivaren Gustav Mårtensson kontaktade Raoul Wallenbergs familj. Tillsammans bestämde de att frimärket skulle innehålla flera motiv, däribland ett skyddspass. Nina Lagergren hade ju en fin kopia hemma på väggen. Så kom det sig att fjortonåriga Judith Kopstein hamnade på tiotusentals svenska jubileumsfrimärken, sedermera framröstade som årets populäraste 2012. Men i Sverige var det ingen som kände igen vare sig namnet eller blicken. Nu är Raoul Wallenberg hedersmedborgare i många länder, däribland Kanada. Canada Post följde det svenska exemplet. I januari 2013 lanserades det nya kanadensiska Raoul Wallenberg-frimärket, med samma skyddspass som på det svenska. Geologen Ann Weiszmann i Toronto har en livslång fascination för Raoul Wallenberg. Som dotter till en överlevande har hon honom att tacka för allt. När hon fick nys om det kanadensiska frimärket köpte hon omedelbart några häften. Först senare tittade hon närmare på dem. Det ansiktet, den blicken. Hon var nära att svimma. – Det ser ut som mamma ... nej, det ÄR mammas skyddspass! Åttiotreåriga Judith Weiszmann, född Kopstein, bor kvar i familjens vita villa i den kanadensiska staden Winnipeg. Hon blev inte mindre chockad. "Jag kunde bara inte tro att det var sant", som hon sa när kanadensiska journalister plockade upp historien. Snart landade en länk till en kanadensisk tidning i min e-post. En kollega som läst min bok hade gjort en färsk sökning på namnet Judith Kopstein – och fått en fullträff. Hjärtat slog ett extraslag. Jag hittade dottern på Facebook, men svarsmailet kom från Judith. "Dear mrs Carlberg ... I would be pleased to be interviewed by you." Judith Kopstein. Livs levande. Hon föreslog Skype och samma kväll dök Judith upp på min skärm, i en bildruta stor som passfotot. Samma blick, nu under gråvitt hår: "J Weiszmann ringing ..." Så vad hände? Judith Weiszmann var och är enda barnet till den judiske trävaruhandlaren Andor Kopstein. Före dramat 1944 bodde familjen i en paradvåning i centrala Budapest, med familjeföretaget i samma hus. Pappan importerade och exporterade byggmaterial, bland annat till Sverige. Men tyska ockupationen i mars 1944 förändrade allt. – Varje dag var det något nytt. Först kom den gula stjärnan och de stängde min skola. Sen konfiskerade de vår radioapparat, därefter våra matkuponger, våra smycken, våra bankkonton, vårt företag och till sist också vår lägenhet, berättar Judith Weiszmann över Skype. Judith minns att fadern hade nära affärskontakt med en svensk direktör "Björkman", som lämnade Ungern när tyskarna kom. Denne Björkman skrev till svenska legationen i Budapest och intygade att familjen Kopstein hade täta affärsförbindelser med Sverige och därmed rätt till skyddspass. – Jag kommer ihåg att vi skickades för att ta foton och jag kommer ihåg den långa kön utanför svenska legationen, när vi skulle lämna in våra handlingar. Men Raoul Wallenberg hörde jag inte talas om förrän senare, berättar Judith Weiszmann. Skyddspasset med de gula fälten var Raoul Wallenbergs kreativa design. I slutet av juli hade nazisterna tröttnat på de neutrala ländernas låtsashandlingar och krävt riktiga pass för ungerska judar som skulle skyddas. Raouls svar var ett nytt fejkat pass som passerade för ett riktigt. – Det dokumentet räddade våra liv. I oktober arresterades mamma och jag, men vi fick gå när vi visade våra svenska skyddspass. Familjen flyttade in i svenskhusen i internationella gettot och Wallenberg värvade den språkkunnige pappan till sin säkerhetsavdelning. Judith minns att hon blev presenterad för Raoul Wallenberg i december och att han log mot henne. Men hon kan inte erinra sig vad han sa. I januari 1945, när ryssarna hade kommit, förlorade Raoul Wallenberg sin frihet. Familjen Kopstein återvann sin, åtminstone hjälpligt. Under kommunismen väntade en förföljelse i annan skepnad. Men Judith kunde avsluta skolan och läsa till byggnadsingenjör. Hon gifte sig med civilingenjören Erwin Weiszmann och fick två barn. Till Kanada och Winnipeg kom de 1956, när Sovjetunionen hade krossat de ungerska frihetsdrömmarna. Snart hade de startat ett eget familjeföretag. Judith Weiszmann är fortfarande omtumlad av frimärkshistorien. Men hon tror att hon har hittat en förklaring. Som hon minns det gav hon en kopia av sitt skyddspass till Raoul Wallenbergs familj någon gång på åttiotalet, vid invigningen av ett kanadensiskt monument. Så var det fjortonåringens blick. Jag glömmer att ställa frågan, men Judith har ändå gett mig ett svar. – Vi tvingades växa upp väldigt snabbt, vi som var tonåringar under andra världskriget. Judith Kopstein. Ännu en berättelse att lägga till alla andra. Varför var det så viktigt? I somras återvände jag till Yad Vashem med min familj, det vackra monumentet och museet om Förintelsen i Jerusalem. Yad Vashem är platsen där berättelserna aldrig tar slut. Enskilda öden och händelser i svindlande konkretion. Föremålen. Bilderna. Sveken. I den avslutande Hall of Names finns fakta om hittills två och en halv miljoner mördade i svarta arkivboxar. Målet är att samla dem alla. Yad Vashem är museet vars kraft vilar på summan av det specifika, inte på det allmänna, högstämda. Någon har sagt att det tar en vecka bara att gå genom museidelen om man vill följa Förintelseskildringen på alla plan. Det är på precisionen i detaljer, inte med jubileumsfrimärken och högtidstal, som man bygger ett bärkraftigt kollektivt minne. Och det är med kollektiva minnen som med demokratin, de måste återvinnas för varje generation. Yad Vashem. Min fjortonåring har hunnit fylla sjutton år. Hon ville aldrig gå därifrån. Det kollektiva minnet av Raoul Wallenbergs gärning är summan av detaljerna i Judith Kopsteins och tusentals andra överlevandes berättelser. De behövs varenda en. Med den grunden lagd kan jubileer och minnesdagar bli viktiga som ett slags fyrar i mörkret; regelbundna och livsavgörande påminnelser om alla de miljontals enskildheter som gör att vi inte glömmer. Ingrid Carlberg är journalist och författare. Hennes senaste bok är "Det står ett rum här och väntar på dig" om Raoul Wallenberg, för vilken hon fick Augustpriset 2012.


Publiken chockas med en ballad

Summary: Watain har tagit steget från extrem metal mot mer lyssnarvänlig rock. Med smäktande solon i stället för det bestialiska gurgel vi hört tidigare. Men gitarrerna är fortfarande skabbiga, konstaterar Fredrik Strage.

Den första konsert Erik Danielsson såg var Metallica på Stadion 1993. De nyblivna hårdrocksgiganterna hade turnerat i två år efter att ha fått sitt definitiva genombrott med sin femte, självbetitlade skiva. Tjugo år senare släpper Erik Danielssons black metal-band Watain sitt femte album. ”The wild hunt” är, likt Metallica, ett steg från extrem metal mot mer lyssnarvänlig rock. Den chockar också lyssnarna med en ballad à la ”Nothing else matters”: ”They rode on”, en gotisk tryckare med smäktande solon och skönsång i stället för det bestialiska gurgel vi hört på de tidigare skivorna. Erik Danielsson har gått hos en sångpedagog. Han har också anlitat en kvinnlig körsångerska, vilket är kontroversiellt i den ytterst maskulina black metal-genren. I senaste numret av Sweden Rock Magazine säger han att den harmoniska ”They rode on” kommer att leda till att tyska black metal-talibaner ”knackar på mammas dörr och frågar om de får låna en sprätt så att de kan ta bort Wataintygmärkena från jeansvästen”. Det är inte första gången ett black metal-band flörtar med en bredare publik. Till skillnad från exempelvis Dimmu Borgir undviker Watain dock de syntar och symfoniorkestrar som lätt förstör genrens smutsiga egenart. Här finns en dyster elegans men gitarrerna är fortfarande skabbiga. ”The wild hunt” har potential att både tillfredsställa de redan hängivna och locka fler till den mörka sidan. Andra spåret ”De profundis” utplånar alla farhågor om att den Grammisvinnande Uppsalatrion skulle ha blivit mesig. Att lyssna på den är som att ramla ner i en massgrav där jord och maskar skyfflas i skrikande munnar. Den nihilistiska orgien inleds och avslutas med en atombombsexplosion. De flesta låtarna rymmer ett betydligt mer nyanserat mangel. ”Sleepless evil” är vansinnigt hård och punkig men glider över i ett ödesmättat pianoparti. ”Outlaw” inleds och avslutas med dova voodookörer och det sakrala titelspåret smyckas med arabiskt klingande gitarrer. Watain färdas fortfarande mot mörkrets hjärta men genom vener där inga black metal-band varit förut. Texterna kombinerar satanismen från de tidigare skivorna med en frihetslängtan som för tankarna till laglösa motorcykelgäng. Att Erik Danielsson aldrig verkar sjunga något för att det ska låta otäckt, utan bara beskriver det inferno som hans ockulta tro betraktar som heligt, skapar som vanligt en autentisk atmosfär. Watain ägnar sig åt religion, inte skräck, och därför känns de mer genuina (och obehagligare) än andra hårdrockare som använder samma symboler. Den gastkramande singeln ”All that may bleed” är exempelvis inte menad som någon sorts splatterunderhållning utan, som Erik Danielsson uttrycker det i Sweden Rock Magazine, en låt om att ”alla människor är lika mycket värda”. Det är i så fall en av de mest groteska lovsånger till tolerans som skrivits. Inför döden är vi alla lik, slår Watain fast. Även om man inte bekänner sig till bandets mörka lära är det omöjligt att värja sig mot kraften som den skänker musiken. Upplevelsen påminner om att golvas av Staple Singers, Mahalia Jackson eller någon annan djupt kristen artist trots att man själv tvivlar mer än tror. Kanske är det inte så konstigt att Frälsingsarméns motto ”blod och eld” lika gärna skulle kunna användas av Watain. Eller att titeln på den tjusiga instrumentalen ”Ignem veni mittere” (jag har kommit för att tända en eld) är ett citat av den i black metal-kretsar inte särskilt populäre Jesus. Bästa spår: ”Sleepless evil”, ”Outlaw”.


Linnéa Källström är Disneys trygga röst i Sverige

Summary: Tv är Disneys nya guldgruva. När den globala succén ”Violetta” kommer till Sverige är det 17-åriga Linnéa Källström som blir seriens svenska stjärna. DN är med när hon sjunger in ledmotivet.

I de länder där tv-serien ”Violetta” lanserats har ledmotivet intagit topplistorna. När den svenska versionen ska spelas in är stämningen hög. 17-åriga Linnéa Källström från Norrköping sitter i ett surr av uppassande press- och skivbolagspersoner. Mineralvatten serveras. Det har gått fort sedan hennes musiklärare i juni berättade att Disney Channel sökte en ny stjärna och hon mejlade dem några låtar. Svaret kom direkt. – Jag hade sovmorgon och låg i sängen. Jag minns exakt vad de skrev: ”Jag ska gå rakt på sak. Jag tycker att det är jättebra.” Och så skulle jag skicka fler grejer, en video och något poppigare. När de ringde igen och sa att jag var utvald började jag hoppa. Ringde runt till alla jag kände, säger Linnéa Källström. Hennes röstcoach heter Birgitta Larsson. Hon sjöng ledmotivet till ”Törnrosa” på den tiden då Disneys trumfkort var en tecknad filmpremiär på juldagen. Hon sjunger en snutt, ”Du och jag, vi träffades en gång i en dröm”, och i rummet förs flera händer mot hjärtat. – Det är alltid lika märkligt att människor har en barndomsrelation till min röst. Men det går inte att jämföra med det genomslag Linnéa kommer att få, säger Birgitta Larsson. Att Disneys senaste långsfilmssatsning, ”The lone ranger”, floppade är knappast något hot mot företaget. I deras nuvarande ekonomi, som omfattar alltifrån nöjesparker till onlinespel, är tv det viktigaste området. Sedan Disney Channel startade i Sverige för tio år sedan har en ny kommersiell marknad drivits fram. Barnkanaler har avancerat från att uppta 13 till 58 procent av sin målgrupps tv-tid. – Det var vi som lade grunden för alla stora tweenserier, säger Casper Bjørner, som varit Disney Channels nordiska vd sedan starten, när han pratar om målgruppen som är mellan åtta och tolv år. – Det är inte hjärnkirurgi att rikta sig till dem, men ingen hade på allvar satt sig in i vad den gruppen ville ha. Vi arbetar hårt för att hålla koll, med allt från undersökningar till djupintervjuer. Linnéa Källström växte upp med Disneys första stora tweenserie ”Hanna Montana” med Miley Cyrus i huvudrollen. Den följdes av ”High school musical” och ”Camp rock”. Serier och filmer om att vara en i mängden och plötsligt slå igenom som popstjärna. I USA är de, tillsammans med ”Idol”, åldersgruppens mest populära program. Linnéa Källström följde serierna dagligen, uppträdde med deras låtar och drömde om att slå igenom. Hur känns det att du själv är på väg att bli en Disneystjärna? – Knäppt. I den åldern blev man helt besatt. Jag har tänkt på att mina småsyskons kompisar kommer att tycka att det är coolt och kanske titta in hemma hos oss lite extra. Det hade jag ju själv gjort, säger hon med ett leende. Gruppen tweens beskrivs ofta som homogen i sin smak och lyckade tv-produktioner sprids snabbt; särskilt i en global medelklass. ”Violetta” är ett tydligt tecken på Disneys inflytande. Serien utspelar sig i Buenos Aires och lanserades först i Latinamerika, för att sedan exporteras till länder i Mellanöstern och Afrika där lokala sångerskor sjungit in ledmotivet och blivit stjärnor. I Storbritannien dubbas den just nu från spanska till engelska. Linnéa Källström kliver in i studion för att sätta den svenska versionen. Hon instrueras av röstcoachen. – Kom ihåg att du är glad, stark och full i sjutton. En stolt mamma, som varit frilansande artist hela livet, tar bilder. – Linnéa är väldigt förberedd. Hon har varit med mig på och bakom olika scener under hela sin uppväxt . Burit runt på förstärkare. Hon vet att det också är mycket slit, säger Lotta Källström. Musiken är elektronisk och sången kristallklar. Texten handlar om att vara på gång, på gång, på gång. Även ”Violetta” handlar om att hitta sig själv i en dans- och musikgrupp. Casper Bjørner säger att historierna ska vara familjevänliga. – Vi vill stå för sunda värderingar. Vi söker genuint livsglada och grundade människor. Fräscha. Några som publiken kan se upp till, säger han om urvalsprocesserna. Är det inte ganska få unga som kan spegla sig i den bilden? – Vi skildrar deras problem också, men har ett budskap som i grunden är positivt. Det goda vinner över det onda, säger Casper Bjørner. I USA har Disneybarnens präktiga image skapat en laddad övergång till vuxenvärlden. Tabloiderna vakar. När ska de flippa? Men det är ett steg som stjärnorna och deras pr-sfär allt skickligare regisserar själva. I en talande scen i Harmony Korines film ”Spring breakers” super de 20-åriga Disneystjärnorna Vanessa Hudgens och Selena Gomez i Florida. Med spritflaskan som mikrofon sjunger de ”Baby one more time” av Disneykollegan Britney Spears, som var 00-talets symbol för alla jagade före detta barnstjärnor. Men till skillnad från sina äldre föregångare har Hudgens och Gomez möjlighet att vara sina egna paparazzi-fotografer: de flippar i en hyllad film. Den jämnåriga Miley Cyrus klipper håret, juckdansar och omskapar sig i alla sociala medier-kanaler som finns. I den svenska Disneyfamiljen har uppbrotten däremot inte varit i närheten av den amerikanska dramatiken. – Vi väljer personer som är trygga, sunda och har stöd hemifrån. Och så får våra talanger inte pausa skolan, säger den pr-ansvariga Elisabeth Elhazza. Linnéa Källström siktar på Melodifestivalen och på att bli en av Sveriges stora framtida artister. Bland Disneynamnen som banat väg för henne finns Eric Saade, Ola Svensson, Robin Stjernberg – och Molly Sandén, som Linnéa Källström nyss sprang på i studion. – Det var riktigt stort, jag har ju själv uppträtt med många av hennes låtar. Men det var bara att hålla masken. Och ta ett foto med oss tillsammans. Ordet tween är en sammansmältning av engelskans teenager (tonåring) och between (mellan) och åsyftar en person som varken är ett barn eller en tonåring och som är mellan åtta och 12 år. Inom underhållningsindustrin avser begreppet flickor som är ”too old for toys, too young for boys” (för gamla för leksaker, för unga för pojkar). Tweenkulturen har en nära relation till internet. En säsong av ”Violetta” består av 80 avsnitt som visas dagligen på tv och nätet. Visionen är att vara ett pågående live-samtal i sociala medier, en följis. Det säger Elisabeth Elhazza, marknadsansvarig för serien. Hennes viktigaste pr-partners är alla de fanbloggar som kretsar kring tweenserierna. Även inuti tweenserierna tar ny teknik mycket plats. – I just den här åldersgruppen är det extremt viktigt att huvudpersonerna lever i samma värld som publiken. De håller kontakt via Facebook, fotograferar sig själva och sina vänner, lyssnar på ny musik, säger Casper Björner, vd för nordiska Disney Channel. Februari 2003 Disney Channel Sverige lanseras. Första satsningen är ”Djungelboken”. Oktober 2006 Premiär för succéserien ”Hannah Montana”, om en tjej som lever ett dubbelliv. Hon är skolflicka om dagarna och popstjärna på natten. Serien följs snabbt av den första ”High school musical”-filmen. September 2009 Utmärkande för tweenkulturen är att flickorna dominerar, åtminstone som konsumenter. Nu lanseras äventyrs- och humorkanalen Disney XD som vänder sig till pojkar i åldersgruppen 6–14 år. September 2011 Expansionen fortsätter. Kanalen Disney Junior startar. Här ligger fokus på de allra yngsta tittarna. 2012 I ett samarbete mellan Disney Channel i Latinamerika, Europa, Mellanöstern och Afrika produceras den romantiska komediserien ”Violetta”. Februari 2013 Disney Channel firar 10-årsjubileum och sänder dagligen i Sverige mellan klockan sex på morgonen och tio på kvällen. Augusti 2013 Skivbolaget Universal och Disney Channel i Sverige låter Linnea Källström axla uppdraget att sjunga ledmotivet till ”Violetta”. September 2013 ”Violetta” har Sverigepremiär.


”Rolv var skittrevlig”

Summary: ”Rolv Wesenlund var skittrevlig. Han var ju musiker i botten, så han hade förmågan till improvisation”, säger skådespelaren Thomas von Brömssen.

– Det var jätteroligt att få jobba med Rolv. Han var skittrevlig. Det säger skådespelaren Thomas von Brömssen, som för tio år sedan arbetade ihop med Rolv Wesenlund i en tv-produktion. Det var ett jubileumsavsnitt av ”Fleksnes” 30 år efter det att succéserien startade. von Brömssen spelade den okände sonen Gustav, som Fleksnes mor fått med en slaktare från Strömstad och som plötsligt dyker upp, till Marve Fleksnes förtret . – Jag hade beundrat honom på håll. Han var ju musiker i botten, så han hade tajmning och förmågan till improvisation. Sådant tycker jag själv är roligt. Thomas von Brömssen arbetade mycket i Norge på 1980- och 1990-talen, bland annat med en egen revy. – Rolv skrev en väldigt fin text till mig när jag gjorde revy där, säger von Brömssen.


Ny dansfestival i Stockholm

Summary: Festivalen Dans <3 Stockholm arrangeras i december. på programmet står scenföreställningar, film och samtal på tio olika scener. ambitionen är att festivalen ska bli årlig.

December inleds i dansens tecken i Stockholm. Mellan den 4:e och den 8:e december arrangeras för första gången festivalen "Dans <3 Stockholm". – Det är en samtida dansfestival som ska rymma föreställningar, film, samtal och fester. Det kommer att vara annorlunda, överraskande och utmanande, säger Eva Broberg som är festivalens konstnärliga ledare. Initiativtagare till evenemanget är Dansens hus, som också finansierar festivalen tillsammans med EU-projektet "Modul dance", Stockholms stad och Kulturrådet. Just nu håller programmet på att sättas samman, men redan nu är det klart att föreställningar kommer att framföras på tio olika scener runt om i Stockholm. Förutom verksamheter som normalt visar dans kommer även scener som Bonniers konsthall och Dramaten att stå värd för några av programpunkterna. – Förhoppningen med att vara i rum där man sällan möter samtida dans är att den på det sättet kan bli mer lättillgänglig för den kulturintresserade stockholmaren, som kanske missar den annars. Kanske för att den uppfattas som svår och krånglig, säger Eva Broberg. Arrangörerna befinner sig fortfarande i planeringsstadiet. I dagsläget har varken biljettpriser eller program spikats. – Det kommer både att vara ett internationellt och ett nationellt program. Dansgruppen La Veronal från Barcelona kommer till festivalen för att framföra sin föreställning "Siena", säger Eva Broberg. En festival i december hör inte till vanligheterna, men det finns en tanke bakom att evenemanget är förlagt så sent på året. – I den kommersiella stressen med julhandel och julfixande så kan det nog vara skönt med en kulturell paus och lite andrum, säger Eva Broberg. I ett tidigt planeringsskede uppskattades att festivalen skulle locka omkring 3 000 besökare. Men sedan dess har fler scener tillkommit och nu tror arrangörerna på en ännu större publik. Målet är att "Dans <3 Stockholm" ska bli ett årligt inslag i danskalendern. – Det är en ambitiös festival och förhoppningen är att den ska växa med åren och bli lite längre än den är nu, säger Eva Broberg. Planerna för årets festival sträcker sig tillbaka till 2010 då Dansens hus arrangerade den ambulerande nordiska dansfestivalen "Ice hot". – Då märkte vi hur mycket vi kunde vinna på att samarbeta med olika institutioner för att lyfta upp dansen i staden. Stockholm och Sverige behöver en samtida dansfestival, säger Virve Sutinen, chef för Dansens hus. Hon tror att festivalen kan skapa möten mellan konstnärer och deras publik på ett annat sätt än den vanliga verksamheten. – På Dansens hus har vi vår säsong och den har sina egna regler. På en festival kan vi vara mycket mer direkta och involvera publiken väldigt intensivt i fyra–fem dagar, säger Virve Sutinen. Teckenkombinationen <3 i namnet på festivalen betecknar ett hjärta. namnet på festivalen uttalas följaktligen dans hjärta Stockholm. Dans i december Dans <3 Stockholm är en ny dansfestival i Stockholm. Den första hålls 4–8 december i år. Bakom satsningen står Dansens hus, med stöd av Kulturrådet, Stockholms stad och EU-projektet "Modul dance". Festivalen kommer att hållas på tio olika scener runt om i Stockholm: Arkitektur- och designcentrum, Bonniers Konsthall, Danscentrum, Dansens hus, Dansmuseet, Dramaten, Kulturhuset Stadsteatern, MDT, SITE och Weld.


Norsk regissör tar över Stadsteatern

Summary: DN kan i dag avslöja att Eirik Stubø blir ny chef för Stockholms stadsteater. Norrmannen är den tyngsta rekryteringen när Kulturhuset utser nya chefer. Stubø ersätter Benny Fredriksson.

En över tre månader utdragen sök- och rekryteringsprocess är klar. På torsdag ska de sex konstnärliga cheferna i det sammanslagna Kulturhuset och Stadsteatern i Stockholm presenteras. Huset får en helt ny organisationsmodell. En chef för varje konstart – musik, dans, teater, konst och litteratur – samt en chef för ett kommande debattforum. Personer som kommer att få en maktposition i Stockholms och Sveriges kulturliv. Den i särklass tyngsta rekryteringen är regissören och teaterchefen Eirik Stubø, som blir chef för Stadsteatern och därmed tar över efter Benny Fredriksson. Varför tackade du jag till chefsjobbet? – Stadsteatern är en teater jag känner bra till efter fem egna produktioner där, och jag har i flera år haft en god relation till Benny Fredriksson. Han har gjort ett imponerande jobb och lyft teatern till Nordens mest intressanta med enorm produktivitet. Som chef kommer jag att fortsätta regissera, nästa vår sätter jag upp pjäsen ”Ingenting av mig” av den norska dramatikern Arne Lygre, säger Eirik Stubø till DN. Eirik Stubø är en av de ledande regissörerna i Norden och har en diger meritlista bakom sig. Den inkluderar ett åtta år långt chefskap för Nationaltheatret i Oslo, Norges motsvarighet till Dramaten. På grannlandets nationalscen satsade han på ny norsk dramatik. Eirik Stubø har gjort sig känd för sina avskalade uppsättningar av Jon Fosses och Henrik Ibsens dramatik. I Sverige har Eirik Stubø arbetat på bland annat Stockholms stadsteater, Dramaten och Riksteatern. 2009 satte han upp August Strindbergs ”Påsk” på Stadsteatern och har sedan blivit en regelbundet återkommande regissör där. Anton Tjechovs ”Körsbärsträdgården” regisserade han i våras. Han har också ett större internationellt perspektiv än många nordiska regissörer. Han har exempelvis arbetat i Aten och i New York. – Det är inte otroligt att det i framtiden blir flera gästspel och flera utländska regissörer på Stadsteatern och därmed en större andel internationell teater, säger Eirik Stubø. Blir det färre musikaler under din ledning? – Jag har inget emot musikaler, men det är för tidigt att säga hur det blir med den saken. När Eirik Stubø övertar Benny Fredrikssons roll som teaterchef är det med ett något mindre revir. Parkteatern kopplas loss från Stadsteatern och blir en självständig enhet liksom filialen i Skärholmen. Inräknat de allra minsta scenerna i huset på Sergels torg ärver Stubø ett tiotal scener i ett hus där 50 pjäser produceras varje år. Eirik Stubø blir alltså en av sex nya chefer i Kulturhusets kanske största organisationsförändring hittills. Redan arkitekten Peter Celsing tänkte sig ett allkonsthus när har ritade Kulturhuset, som öppnade 1974, och nu ska den tanken bli verklighet. Hur de nya genrecheferna under vd Benny Fredriksson ska arbeta är inte helt klart, men Benny Fredriksson har tidigare sagt att det måste vara personer som kan samarbeta med andra. Ett annat krav har varit att alla i den nya ledningsgruppen ska kunna titulera sig utövande konstnärer. Inte helt lättförenliga krav har det visat sig, och därför har rekryteringsprocessen tidvis haltat betänkligt. På Fredrikssons önskelista står konstproduktion som överskrider gränser, och han är fast besluten att säkerställa både kontinuitet och förändring. Hur stockholmarna kommer att märka skiftet återstår att se. Tanken är att litteratur, scenkonst, bildkonst och de andra konstarterna ska ges möjligheter att förhålla sig friare i formerna. 48-årige Eirik Stubø är redan ett känt ansikte på Stockholms stadsteater och har under de senaste åren varit inblandad i en handfull pjäser. Bland annat stod han som regissör för uppsättningar av Tjechovs ”Körsbärsträdgården” i våras och ”Onkel Vanja” 2012. Stubø har en lång karriär bakom sig som både regissör och teaterchef. Han regidebuterade 1995 och anställdes 1997 som teaterchef på Rogaland teater i Stavanger. Mellan 2000 och 2008 var han chef för högt ansedda Nationaltheatret i Oslo. Nu senast kommer han från ett regiuppdrag med en uppsättning av ”Faust” som har premiär i oktober på Det norske teatret i den norska huvudstaden. Mest känd är Stubø för sina tolkningar av Henrik Ibsens verk. 2009 vann han Heddaprisen, Norges mest prestigefyllda teaterpris, för sin regi av ”Rosmersholm” på Nationaltheatret. Han har även spridit landsmannen Ibsen över världen och gjort uppsättningar av ”Vildanden” i New York och ”Frun från havet” i Atén. Lars-Levi Læstadius 1960–1965 Teaterns förs-ta chef hämtades från Malmö stadsteater. Startade under premiärhösten med parallella uppsättningar av ”Fårakällan” och ”Fröken Julie”. Stod bland annat för regi av ”Mary Lou” 1962 och skrev själv ”Sedan vi gått” som hade premiär 1966. Frank Sundström 1965–1969 Tog över chefsposten efter en lång skådespelarkarriär både i Sverige och utomlands. Regisserade åtta pjäsuppsättningar, bland andra ”Dagen lovar att bli vacker”, ”Hamlet” och ”Lulu”. Vivica Bandler 1969–1979 En kreativ och framgångsrik period inleds. ”Den goda människan i Sezuan” har premiär på Stora scenen och spelas 179 gånger med Lena Granhagen, Gösta Ekman och Per Myrberg i rollistan. Lars Edström 1979–1992 Under perioden får bland annat Lars Norén (”En fruktansvärd lycka”) och Philip Zandén (”Amadeus”) sina genombrott. Har en lång historia på Stadsteatern och gjorde sin första roll redan 1961. Peter Wahlqvist 1992–2002 Wahlqvist, med rötter i Nationalteatern, regisserade bland annat uppsättningar av ”Vita nätter” 1993 och ”Impressarion från Smyrna” 1996. Under hans ledning startas även utbytesprojekt som leder till gästspel i Sydafrika. Benny Fredriksson 2002–2013 Tidigare har han agerat både skådespelare och regissör i ett flertal uppsättningar. Under hans ledning har det sålts fler biljetter än någonsin, samtidigt som han fått kritik för att använda sig av hårda arbetsmetoder.


Norsk regissör tar över Stadsteatern

Summary: DN kan avslöja att Eirik Stubø blir ny chef för Stockholms stadsteater. Norrmannen är den tyngsta rekryteringen när Kulturhuset utser nya chefer. Stubø ersätter Benny Fredriksson.

En över tre månader utdragen sök- och rekryteringsprocess är klar. På torsdag ska de sex konstnärliga cheferna i det sammanslagna Kulturhuset och Stadsteatern i Stockholm presenteras. Huset får en helt ny organisationsmodell. En chef för varje konstart – musik, dans, teater, konst och litteratur – samt en chef för ett kommande debattforum. Personer som kommer att få en maktposition i Stockholms och Sveriges kulturliv. Den i särklass tyngsta rekryteringen är regissören och teaterchefen Eirik Stubø, som blir chef för Stadsteatern och därmed tar över efter Benny Fredriksson. Varför tackade du jag till chefsjobbet? – Stadsteatern är en teater jag känner bra till efter fem egna produktioner där, och jag har i flera år haft en god relation till Benny Fredriksson. Han har gjort ett imponerande jobb och lyft teatern till Nordens mest intressanta med enorm produktivitet. Som chef kommer jag att fortsätta regissera, nästa vår sätter jag upp pjäsen ”Ingenting av mig” av den norska dramatikern Arne Lygre, säger Eirik Stubø till DN. Eirik Stubø är en av de ledande regissörerna i Norden och har en diger meritlista bakom sig. Den inkluderar ett åtta år långt chefskap för Nationaltheatret i Oslo, Norges motsvarighet till Dramaten. På grannlandets nationalscen satsade han på ny norsk dramatik. Eirik Stubø har gjort sig känd för sina avskalade uppsättningar av Jon Fosses och Henrik Ibsens dramatik. I Sverige har Eirik Stubø arbetat på bland annat Stockholms stadsteater, Dramaten och Riksteatern. 2009 satte han upp August Strindbergs ”Påsk” på Stadsteatern och har sedan blivit en regelbundet återkommande regissör där. Anton Tjechovs ”Körsbärsträdgården” regisserade han i våras. Han har också ett större internationellt perspektiv än många nordiska regissörer. Han har exempelvis arbetat i Aten och i New York. – Det är inte otroligt att det i framtiden blir flera gästspel och flera utländska regissörer på Stadsteatern och därmed en större andel internationell teater, säger Eirik Stubø. Blir det färre musikaler under din ledning? – Jag har inget emot musikaler, men det är för tidigt att säga hur det blir med den saken. När Eirik Stubø övertar Benny Fredrikssons roll som teaterchef är det med ett något mindre revir. Parkteatern kopplas loss från Stadsteatern och blir en självständig enhet liksom filialen i Skärholmen. Inräknat de allra minsta scenerna i huset på Sergels torg ärver Stubø ett tiotal scener i ett hus där 50 pjäser produceras varje år. Eirik Stubø blir alltså en av sex nya chefer i Kulturhusets kanske största organisationsförändring hittills. Redan arkitekten Peter Celsing tänkte sig ett allkonsthus när har ritade Kulturhuset, som öppnade 1974, och nu ska den tanken bli verklighet. Hur de nya genrecheferna under vd Benny Fredriksson ska arbeta är inte helt klart, men Benny Fredriksson har tidigare sagt att det måste vara personer som kan samarbeta med andra. Ett annat krav har varit att alla i den nya ledningsgruppen ska kunna titulera sig utövande konstnärer. Inte helt lättförenliga krav har det visat sig, och därför har rekryteringsprocessen tidvis haltat betänkligt. På Fredrikssons önskelista står konstproduktion som överskrider gränser, och han är fast besluten att säkerställa både kontinuitet och förändring. Hur stockholmarna kommer att märka skiftet återstår att se. Tanken är att litteratur, scenkonst, bildkonst och de andra konstarterna ska ges möjligheter att förhålla sig friare i formerna. Eirik Stubø • 48-årige Eirik Stubø är redan ett känt ansikte på Stockholms stadsteater och har under de senaste åren varit inblandad i en handfull pjäser. Bland annat stod han som regissör för uppsättningar av Tjechovs ”Körsbärsträdgården” i våras och ”Onkel Vanja” 2012. • Stubø har en lång karriär bakom sig som både regissör och teaterchef. Han regidebuterade 1995 och anställdes 1997 som teaterchef på Rogaland teater i Stavanger. Mellan 2000 och 2008 var han chef för högt ansedda Nationaltheatret i Oslo. Nu senast kommer han från ett regiuppdrag till en uppsättning av ”Faust” som har premiär i oktober på Det norske teatret i den norska huvudstaden. • Mest känd är Stubø för sina tolkningar av Henrik Ibsens verk. 2009 vann han Heddaprisen, Norges mest prestigefyllda teaterpris, för sin regi i av ”Rosmersholm” på Nationaltheatret. Han har även spridit landsmannen Ibsen över världen och gjort uppsättningar av ”Vildanden” i New York och ”Frun från havet” i Atén.


Kultband tvingade Gröna Lund att stänga porten

Summary: Kultbandet Tenacious D har fått Gröna Lund att stänga entrén. Polisen är på plats för att hjälpa till att hålla ordning på de tusentals fans som samlas utanför grindarna.

Publiktrycket inför kultbandet Tenacious D:s spelning på Gröna Lund tvingade tivolit att stänga entrén flera timmar före konserten. Polisen tillkallades till platsen för att hålla ordningen när tusentals människor nekades att se sina idoler uppträda. – Folk har försökt klättra och simma in, säger polisen Eva Nilsson till DN. – De har stängt av Djurgårdsbron. Det står helt still i trafiken. Polisen här säger att det är helt proppat, att det är kaos och ingen kommer in, säger Thomas Karlsson, DN:s fotograf på plats. Redan tre timmar innan Tenacious D intog scenen på Gröna Lund tvingades tivolit att stänga entrén. Då hade bandet, bestående av skådespelaren Jack Black och hans vapendragare Kyle Gass, redan fyllt nöjesparken till brädden. – Vi har en maxgräns på 17 000 personer. När vi närmar oss den måste vi pausa insläppet. Är det många som går kan vi börja släppa in igen, säger Gröna Lunds informationschef Annika Troselius. Utanför grindarna samlades det en stor mängd människor som hoppades på att komma in till spelningen. Tenacious D är en kultduo med humoristiska rocktexter som har en mycket trogen skara fans. – Det är många som hört av sig redan innan och velat köpa biljetter trots att det inte går. Vi förstod att det här skulle bli stort och har maxat all typ av säkerhetspersonal, säger Annika Troselius. På båtar, spårvagnar och bussar på väg till Djurgården informerades resenärer om att det var fullt på spelningen. Det förhindrade inte att många ändå tog sig dit. Polisen var därför på plats för att hjälpa till att hålla ordningen.


Malin Ullgren: Det är bättre att läsa bra svenska översättningar än engelska original

Summary: Vi läser allt fler engelska romaner på originalspråk. Men frågan är om man verkligen alltid lyckas uppfatta orden och stämningarna korrekt.

Man är bra på engelska, så man läser romaner på originalspråk. Så brukar jag tänka, och så skulle jag tro att många tänker. Säkert en föredömlig inställning, och enkel att leva upp till nu när böcker snabbt kan beställas hem. Ändå är jag osäker på om originalspråksläsningen alltid är den överlägsna läsningen. För även om man förstår vad orden och meningarna betyder – innebär det att man också lyckas översätta stämningen, känslan, korrekt? Är inte risken ganska stor att ett avstånd uppstår; att det blir ett hörande av intressanta språkljud, snarare än ett lyssnande som följer orden hela vägen? Förlåt en rad ledande frågor, men utifrån min egen erfarenhet tenderar jag att läsa engelska romaner med en njutning som inte alltid följer texten: engelskan är ju så fin. Ett av mina töntigare ögonblick som litteraturstudent var när jag lyckades hävda att det inte fanns något våldsamt i D H Lawrences roman "Söner och älskare", eftersom boken var på engelska. Under ett seminarium med en Lawrencekännare på ett brittiskt universitet pladdrade jag på om att det fanns en sån tyngdlöshet i romanen. "Men han dödar ju sin mamma. Är inte det ganska tungt och våldsamt?" försökte professorn, för att leda in mig på rätt analysspår. "Mm, jo, men det är ju på engelska. Allt blir så fint på engelska", blev mitt Pollyanna-svar. Vi släppte diskussionen om huruvida det fanns underströmmar av våld i "Söner och älskare" efter det. D H Lawrences roman fyller för övrigt hundra år i år och kanske borde jag fira jubileet med en omläsning, för att kontrollera om jag fortfarande uppfattar modermord (om än i dödshjälpssyfte) som "fint" bara för att det är skildrat på engelska. Även om min invändning den gången var i vimsigaste laget, finns det naturligtvis en tröskel mellan det språk man bara behärskar och det språk man är en del av, språket man tänker och drömmer på. Ibland tycker jag om det extra lilla avståndet. Glappet mellan mig och det främmande språket blir en dimension i läsningen. Inte författarens avsikt; men ett skimmer av overklighet som lägger något till läsningen. När avståndet redan är stort, när till exempel romanen utspelar sig i grundligt flydda tider, får man akta sig för att lägga ytterligare lager av främlingskap mellan sig själv och berättelsen. I lördagens DN Kultur berättade min kritikerkollega Jesper Högström om sitt arbete med att översätta Hilary Mantels roman "Wolf Hall" (Weyler förlag), som handlar om Henrik VIII:s regenttid och särskilt om hans minister Thomas Cromwell. Såvitt jag kan se har Högström gjort ett ypperligt arbete med texten, komplicerad av de termer och uttryck som lever likt gestalterna i 1500-talets London. Som Högström konstaterar är Mantels språk ingen 1500-talsparafras. Mantel skriver för att synliggöra människor på en viss plats, i en viss tid; inte i syfte att åstadkomma en bok som kan lanseras som "100 % gammeldags!!!" Hilary Mantel skrev själv om "Wolf Hall" i The Guardian förra året att "det jag ville skapa är en berättelse som reflekterar utan att repetera, en känsla av hur historien lyssnar till och talar med sig själv". Det har hon lyckats med. "Wolf Hall" är en oerhört bra roman, dov, skumt belyst, men icke desto mindre full av människoliv. Så också i översättning. Hade jag till exempel på engelska läst om Tudortidens straff för högförräderi, med dess obeskrivligt vidriga urtagning av inälvor på levande människor, hade jag kanske hört orden i huvudet som om de deklamerades skönt i en Shakespeare-föreställning.


Lill-Babs tillbaka på allsångsscenen

Summary: Lill-Babs gästar "Allsång på Skansen" – för åttonde gången. I programmet återförenas artistveteranen med "Så mycket bättre"-kompisarna Petra Marklund och Petter. – Det ska bli underbart, säger hon.

Barbro Lill-Babs Svensson har varit verksam som artist i 60 år. Det är med andra ord inte särskilt konstigt att hon har hunnit med en hel del under sin karriär - som att gästa "Allsång på Skansen" sju gånger. – Jag har ingen aning om när jag var med första gången, allvarligt alltså. Men antagligen var det när Bosse Larsson var programledare, vi har ju hållit på så länge både han och jag, säger Lill-Babs. Programmet ligger henne varmt om hjärtat efter alla år. – Vi i Sverige älskar att sjunga och det märks i "Allsång på Skansen". Det är ett bra sätt att umgås och även om man sitter i en liten stuga långt in i skogen kan man sjunga med och få vara med i gemenskapen, säger Lill-Babs. På tisdag medverkar hon i programmet för åttonde gången. Det blir också första gången hon sjunger allsång under Måns Zelmerlöws ledning – något hon ser fram emot. – Han är fantastisk, bra på att intervjua, bra på att sjunga och han har bra kontakt med publiken. Han är som klippt och skuren för jobbet, säger Lill-Babs. Hon kommer också att få återse två av sina kamrater från "Så mycket bättre"-säsongen 2010. Rapparen Petter och sångerskan Petra Marklund gästar nämligen också veckans program. Lill-Babs säger sig dock inte ha någon aning om huruvida de ska göra något tillsammans på Sollidenscenen. – Inte en aning, de som gör programmet är så hemliga. Men det ska bli underbart att träffa Petra och Petter, vi hinner ju aldrig ses annars, säger hon. Efter "Allsång på Skansen" fortsätter hon att jobba på - turnéplanen är redan fulltecknad en bra bit in på nästa år. – Jag har hela tiden sagt att jag ska dra ner på takten men det är det enda jag har varit dålig på. Det är så roligt att möta publiken, jag har ju världens bästa jobb, säger Lill-Babs. "Allsång på Skansen" sänds tisdagar 20.00 i SVT 1. Fakta/Artisterna på Skansen 6/8: Petter, Petra Marklund, Lill-Babs, Ravaillacz, Sofia Jannok. 13/8: Mando Diao, Edda Magnason, Kim Cesarion, Flying Bach, Ola Salo.


Omar Souleyman bjuds in till Way Out West

Summary: Syriske artisten Omar Souleyman, som nekades visum till Sverige för att spela på Stockholm Music & Arts, bjuds nu in till musikfestivalen Way Out West istället.

Som DN tidigare skrivit så nekades Omar Souleyman och hans band visum till Sverige för att uppträda på helgens Music & Arts-festival i Stockholm – eftersom myndigheterna inte släpper in syriska medborgare för tillfället, då man anser att det finns en risk att dessa kan stanna kvar i landet. Nu är han istället inbjuden till Way Out West-festivalen i Göteborg, som sätter igång den 8 augusti och pågår i tre dagar. På festivalens hemsida hoppas arrangörerna att artisten kommer få visum, och där skriver man: ”Omar Souleyman har en plats på Way Out West i Slottsskogen nästa vecka. Omar har redan sagt att han givetvis kommer om han blir insläppt. Vi säger – välkommen Omar! Och till svenska myndigheter säger vi, varsågoda, en andra chans”. Det är första gången Omar Souleyman och hans band nekas visum någonstans i världen och svenska UD har inte kunnat svara på frågor i ärendet. Svaret från konsulatet i Damaskus, som arrangörerna till Stockholm Music & Arts tidigare har tagit del av, lät: ”Vikten av besöket överstiger inte risken för att du skulle kunna begära uppehållstillstånd efter att ha kommit till Sverige. Din ansökan avslås”.


Ny ordförande för Oscarsakademien

Summary: Cheryl Boone Isaacs blir Oscarsakademiens första afroamerikanska ordförande, rapporterar BBC.

Isaacs har länge arbetat med pr inom den amerikanska filmindustrin och har även varit akademiens vicepresident. Oscarsakademien, som årligen delar ut de åtråvärda Oscarsstatyetterna, har länge kritiserats för att bestå av vita män. SVT:s "Kulturnyheterna" rapporterar att 94 procent av Oscarsväljarna förra året var vita och att 77 procent av dem var män. I bägge fallen innebär valet av Cheryl Boone Isaacs ett trendbrott, då hon även är den första kvinnan på 30 år att bli akademiens ordförande.


Norlie & KKV lämnar smärtan bakom sig

Summary: Tiden som skulle ha varit deras bästa förstördes av en smärtsam sjukdom. Med debutplattan "Snart" sätter Sonny Fahlberg och Kim Vadenhag i duon Norlie & KKV punkt för ett tufft år.

För fem år sedan satt Sonny "Norlie" Fahlberg och Kim "KKV" Vadenhag i varsitt pojkrum i olika delar av Stockholm. Båda två gjorde låtar som de delade med sig av på ett internetforum för hiphopare. – Norlie stack ut på forumet. Han var en duktig rappare som många hade respekt för. Han hade sett mig där så vi visste vem den andre var, berättar Kim Vadenhag i pop- och rapduon Norlie & KKV. När de 2009 sprang in i varandra på en pub bestämde de sig för att göra en låt tillsammans. Debutsingel "När jag går ner" som kom för två år sedan förändrade allt. – När den kom sade det bara pang. Med "Tröjan du hatar" så kunde jag sluta på jobbet, säger Kim Vadenhag som tidigare arbetade med att städa tåg på Centralstationen i Stockholm. Med ett gäng hitsinglar i bagaget gav sig Sonny Fahlberg och Kim Vadenhag förra sommaren ut på en lång turné. Men tiden som skulle ha varit deras allra bästa blev på många sätt den värsta. Sonny Falhberg hade i april förra året opererats för sina gallstensbesvär. Operationen skulle ta en månad att återhämta sig från men han fick allt ondare. Trots det fortsatte duon att turnera. – Det är svårt att hålla humöret uppe när någon lider. Jag såg min bästa vän ligga i baksätet på turnébilen och gråta efter varje gig för att han har så ont, säger Kim Vadenhag och Sonny Fahlberg fortsätter: – Vi hade tusen olika anledningar att vara lyckliga, alla mål som vi hade satt upp slog vi gång på gång på gång, men samtidigt blev allt jobbigare och jobbigare. Efter att ha gått i nästan ett år med svåra smärtor fick Sonny Fahlberg äntligen en förklaring – han hade fått magsår av operationen. Gallsyra hade sipprat upp i magsäcken och frätt sönder den. Diagnosen blev en enorm lättnad och sparkade igång arbetet med debutplattan. – Så fort vi fick reda på vad det var och han fick rätt medicin hoppade vi in i studion, säger Kim Vadenhag. På två månader gjorde de klart skivan, och med "Snart" sätter de äntligen punkt för arbetet som har pågått i mer än ett år. – Vi gjorde det till slut, säger Sonny Fahlberg. Fakta/Norlie & KKV • Medlemmar: Sonny "Norlie" Fahlberg och Kim "KKV" Vadenhag, båda 23 år från Stockholm. Namnet Norlie är inspirerat av Sonnys mammas efternamn, Norelius. KKV står för Kims fullständiga namn, Kent Kim Vadenhag. • Bakgrund: Träffades på ett internetforum för fem år sedan. 2011 kom debutsingeln "När jag går ner". Därefter har släppt hitlåtar som "Tröjan du hatar" och "Där jag hänger min hatt". På P3 Guld-galan i januari tilldelades de priset som Årets nykomling. • Aktuella: Släpper den 14 augusti debutplattan "Snart". Turnéplan 1/8 Arvika 3/8 Tidan 9/8 Halmstad 10/8 Stockholm (Sommarkrysset) 30/8 Eksjö 31/8 Gislaved 7/9 Falun 25/9 Örebro


Utvandrarna som drog österut

Summary: Svenskar som på 1930-talet emigrerade från fattigdom i Sverige till en ännu värre misär i Sovjet ligger till grund för Tove Alsterdals "I tystnaden begravd", en spännande deckare om dåtidens Sovjet och dagens Ryssland.

Det är en spännande, välskriven deckare, men i botten ligger ett svårbearbetat stycke svensk historia. "I tystnaden begravd" utspelar sig till stor del i byn Kivikangas i Tornedalen. Dit kommer journalisten Katrine, vars mamma har blivit dement och inte längre kan förklara varför hon har behållit barndomshemmet i alla år. Än mindre kan mamman förklara varför någon nu vill köpa huset till uppenbart överpris. Katrine börjar naturligtvis snoka, och hittar snart kopplingar till 1930-talet och Sovjetunionen. Svenskar som emigrerade till Sovjet? Vad hände med dem? Det fanns goda skäl att lämna Sverige då, efter en lång period av fattigdom, arbetslöshet och tilltagande motsättningar. Fem arbetare blev skjutna av militär i Lunde i Ådalen 1931, under en fredlig demonstration. "Brottet var hunger. Glöm honom aldrig" är slutorden i Erik Blombergs berömda dikt som står på graven i Lunde, där fyra av de fem ligger. En annan historia? Nej, de hänger ihop. Svenska arbetare hade få eller inga rättigheter. Den svenska arbetarrörelsen växte fram i raseri över orättvisorna, över svälten och över dem som ägde makten och gjorde så lite för att förbättra folkets förhållanden. Ytterst på den politiska skalan stod kommunisterna, de som drömde om att ta makten med våld, på samma sätt som bolsjevikerna gjorde i Ryssland 1917. För en del var Sovjetunionen drömmen om arbetarstaten, hoppet om en bättre värld. Och några emigrerade dit, inte bara kommunister utan även andra som bara försökte fly från armodet i Sverige. Eller ännu längre bortifrån; det kom svenska och finska emigranter som först prövat sin lycka i Amerika eller annorstädes. De trodde att livet skulle bli bättre i Sovjet, men hade ingen aning om vad de gav sig in på. Emigranterna reste till den Karelska autonoma socialistiska Sovjetrepubliken, till Petrozavodsk, och vidare till Uhtua där väg 89 skulle byggas. Den första chocken var kackerlackorna i bostadsbarackerna, där ett rum på nio kvadratmeter skulle räcka för en familj. Smutsen. Stanken. Så småningom blev de små pappkistorna allt vanligare, många spädbarn överlevde inte. Svenskarna hade det ändå bättre än de infödda ryssarna, då i början, när deras yrkeskunskap värderades så högt att de fick lite privilegier. Men privilegierna skärpte också de etniska motsättningarna och när Stalins utrensningar började fanns det många, framför allt ryssar, som vittnade mot svenskarna. Journalisten Kaa Eneberg skrev om detta i Dagens Nyheter hösten 1999, vilket senare blev böckerna "Tvingade till tystnad" (Hjalmarson & Högberg, 2000) och "Förnekelsens barn" (Hjalmarson & Högberg, 2003), med vittnesmål och berättelser från de Kirunasvenskar som lyckades ta sig tillbaka till Sverige. Det är oklart hur många svenskar som arkebuserades eller dog av andra skäl i Stalins arbetsläger, och oklart hur många som överlevde och levde vidare i Sovjetunionen. Med detta som grund har Tove Alsterdal skrivit en deckare som lyckas berätta om Tornedalens historia, om Sovjetunionen och om dagens Ryssland. Missa den inte. Alsterdals andra deckare: "I tystnaden begravd" är Tove Alsterdals andra kriminalroman. Den gavs ut av Lind & Co 2012 och vann silvermedalj när Svenska Deckarakademin utsåg förra årets bästa kriminalromaner. Tove Alsterdal är född 1960 och arbetar bland annat som journalist och dramatiker. Hon debuterade som romanförfattare 2009. Tidigare e-böcker: "Det eviga folket är aldrig rädda" av Shani Boianjiu, "Mörk jord" av Belinda Bauer och "Frihet" av Jonathan Franzen.