David Lindgren – en sistaminutenlösning som överraskade alla

Summary: För sex år sedan var han okändisen som kastades in i Melodifestivalen som sistaminutenreserv. Nu har han tre finalplatser bakom sig, och på lördag programleder han Sveriges största underhållningsprogram för andra året i rad. DN:s Hanna Fahl har mött David Lindgren.

Det är onsdag, två och en halv vecka innan Melodifestivalen drar i gång, och David Lindgren hänger barfota som en gravitationstrotsande horisontell groda från en stång. – Sen ska jag kunna sjunga samtidigt också, säger han, något ansträngt, från pinnen. – Dit har jag inte kommit än. Läs mer: Hanna Fahl: Glamour, slagdängor och tittarstormar – så föddes Melodifestivalen Vi befinner oss i en poledance-träningslokal på Kungsholmen i Stockholm tillsammans med två poleproffs och två av Melodifestivalens husdansare, som också ska lära sig hantera de silverblänkande stängerna inför öppningsnumret i årets andra deltävling. Dansarna är här för första gången, David Lindgren har redan hunnit med några pole-träningspass. Och manuspass. Och andra pass. Dagarna är fyllda av rep inför de sex direktsända lördagarna där han programleder Sveriges största underhållningsshow för andra gången i livet. I fjol hade han sällskap av Clara Henry och Hasse Andersson, i år gör han det själv. – Att vara ensam är ganska skönt, det blir lättare att hitta min ton i manuset i år. Han svingar sig upp på stången igen, upp och ned med fötterna mot taket, håret rakt ned. Knappt två veckor senare ses vi igen över en kaffe, återigen i en paus i repetitionsschemat. Nu återstår bara dagar till årets Melodifestivalpremiär. Läs mer: Per Gessle tävlar i Norges melodifestival Hur började allt för dig? – Allt det här började när jag valde gymnasium. Jag bodde utanför Skellefteå och spelade hockey, och alla kompisar valde samhällsprogrammet eller barn & fritid. Det var då jag bestämde mig för att gå en annan väg. Det blev teatergymnasiet. Han var enda killen i klassen, nästan den enda på hela utbildningen. – Jag fick många gliringar: ”Vad faaan, ska du gå teater, ska du börja dansa också?” ”Nej nej nej, jag ska bli actionskådis”, svarade jag, haha. Två år senare stod jag där i tajts och körde balett. Var hade du varit i dag om du valt en annan gymnasielinje? – Jag hade nog varit som min storebror. Han har tagit över vårt föräldrahem och är snickare, jag älskar också att snickra. Det är jobbet som fått mig att flytta runt. Vi är sex syskon och alla utom jag och min storasyster bor kvar i Skellefteå, och jag är också väldigt hemmakär egentligen. Innan jag träffade min fru hade jag aldrig rest utomlands, jag är inte uppvuxen med sånt. David Lindgren och hans fru Kristina träffades som tjugoåringar på en musikalutbildning i Göteborg. Nu har de varit tillsammans i 16 år, gifta i 10, har två barn. – Det var när jag började på utbildningen jag kände att jag ville bli musikalartist. Tidigare hade jag drömt om att bli popstjärna, men det kändes så flummigt. Hur då flummigt? – Musikalartist kändes mer som ett jobb. Popartist är något som kan komma och gå. Vad vet du om de senaste 10 årens stora schlagersnackisar? Testa dig själv i DN:s quiz. Du får rätta mig om jag har fel, men jag tänker att du aldrig var bäst i klassen, utan i stället den som konsekvent kämpade på. – Helt rätt. Nästan alla på utbildningen hade gått förberedande linjer, jag visste inte ens vad en ters var. Jag kämpade som fan, undervisade i breakdance på helgerna för att få ihop det ekonomiskt. Många tackade nej till krogshower, det var väldigt dåligt betalt och man jobbade hela tiden och var tvungen att servera samtidigt. Men jag har alltid trott på att jobba. Det var där David Lindgren hamnade när musikaljobben aldrig kom efter avslutad utbildning, som sjungande servitör på Cabaret Lorensberg i Göteborg. Samtidigt fick flickvännen Kristina musikalroll efter musikalroll. – Vi har alltid varit bra på att glädjas med varandra, det är det som är så skönt med att vara två! Även Kristina testade att jobba på Cabaret Lorensberg en kort period. – Jag tror att hon grät varje kväll när vi gick hem. Hon gillade inte att bryta barriären med publiken. Jag har alltid tyckt om mötet med folk, den avslappnade grejen. Finns det en könsskillnad, är det svårare för tjejer att gå runt och servera bland fulla människor? – Verkligen, det vet jag att det är. Det hände många gånger att hon fick handen på rumpan medan hon tog beställningar, det var fruktansvärt på det sättet. Det var väl damer som klämde på oss killar också någon gång, men inte alls lika ofta. Tjejerna fick ofta ha mer utmanande kläder på sig i numren också. Onsdag till söndag jobbade David Lindgren på Lorensberg. Måndag och tisdag reste han ofta till Tyskland för att gå på audition. Till slut fick han en roll i en uppsättning av ”Mamma Mia!”, och arbetade i Tyskland i ett och ett halvt år. Han erbjöds ännu en tysk musikal – men flickvännen hade fått en ny roll i Sverige, och paret bestämde att det inte längre funkade med distansförhållande. David Lindgren flyttade hem och började jobba på Wallmans. Tillbaka till tallrikarna. – Under den perioden fick jag låna hur mycket pengar som helst av Kristina för att få ihop det, hon hade huvudrollen i ”Rent” och en jättefin roll i i ”Footloose”. Men till slut lyfte det. Han fick en roll i ”Hairspray”, och sedan en roll i Tomas Ledins krogshow i Göteborg. Och en dag hösten 2011 ringde telefonen. Det var bara någon dag innan artisterna skulle presenteras till Melodifestivalen 2012. Det sista av de planerade bidragen hade fallit bort, David Lindgren var en sistaminutenlösning: ville han ställa upp? Låten, ”Shout it out”, var en som Danny Saucedo tackat nej till (han valde i stället ”Amazing”). – Jag satte mig på tåget till Stockholm utan att ens veta om jag fick ledigt från Ledinshowen under tävlingshelgen. Klockan nio på kvällen fick jag beskedet att det var okej. Åtta på morgonen nästa dag var det presskonferens. Hur kändes det att gå in på presskonferensen? – Helt overkligt. Jag kände att det här, det är min chans. Jag kände att jag hade det i mig att göra ett riktigt bra nummer, jag valde koreograf och dansare själv, tänkte att vi kunde göra något riktigt bra. Det kan inte ha funnits så stora förväntningar på dig: ”Fort, vi måste fylla upp startfältet, vi ringer killen från Ledinshowen...” – Verkligen! Jag hade inte ens några kläder att ha på mig på presskonferensen så jag lånade med mig en scenkostym från Ledinshowen. Jag hade inte klippt håret, det var lite långt runt om. Nu kan jag tycka att det finns något härligt i det. David Lindgren satsade stenhårt. Han satt på motionscykel och sjöng låten om och om igen för att få upp konditionen, han gav allt. Och sistaminutenreserven överraskade alla – han gick direkt till final och slutade på fjärdeplats. Anspänningen tog ut sin rätt. – Veckan efter Globenfinalen kräktes jag hela helgen, kräktes och grät om vartannat, jag bara låg där på golvet helt utslagen. Det hände igen året därpå när jag tävlat med ”Skyline”, precis samma sak. Jag gav så mycket mentalt, gav av mig själv. Det har inte hänt sedan dess, jag har lärt mig att portionera ut det, känner mig mer avslappnad i mig själv. Men då kände jag att jag var tvungen att bevisa: Det här är vad jag ska göra! Och det var det. Tre gånger har han tävlat i Melodifestivalen totalt, samtliga gånger har han tagit sig till final. När han var en del i programledartrion i fjol gjorde han den mest lyckade av mellanakterna, ett virtuost schlagermedley som slutade i blottad pappakropp till publikens jubel. Efter den succén stoppade man snabbt in fler nummer med David Lindgren i deltävlingarna. – Jag hade bollat en massa andra idéer med redaktionen, men inget av det hade kommit med i programmet. Men efter medleyt var det verkligen som att de släppte in mig och släppte fram mig, de vågade lita på mina idéer och såg att det jag gjorde funkade. I år har han varit mer involverad i manus- och idéarbetet, berättar han. I ett av årets öppningsnummer ska tittarna få lära känna David Lindgren och hans bakgrund mer. – Vi gör ett nummer där jag dansar med mig själv som liten: fattar du att vi står här och får göra allt det vi drömt om! Killen som spelar mig som barn jobbar på Dramaten nu och gör ”Häxorna”, han repar och sen drar han i väg till Dramatenpremiär. Haha, fan, själv kommer jag aldrig att få komma in i den byggnaden! Finns det någon del av dig som saknar att vara med i själva tävlingen? – Jag hade jättegärna representerat Sverige i Eurovision song contest någon gång. Det är en dröm jag har. Men just nu trivs jag bättre på den här sidan, där jag får underhålla och sjunga och slipper hetsen kring att det måste bli en hit. Allt som finns runt omkring att vara popartist har aldrig kommit naturligt för mig. Försökte du vara popstjärna efter ”Shout it out”? – Dagen efter Globenfinalen 2012 var min första signering, i typ Kista köpcentrum. Jag blev inkastad i ett förråd i en bokhandel och plötsligt kom Sean Banan och ropade "Nu är det din tur!" Så kommer jag upp på en scen utan ljus, utan soundcheck, folk bara skriker, och så ska jag sjunga min låt... Jag kommer ihåg det så väl, jag tänkte: är det så här det ska vara? ”Ta mig tillbaka till tallrikarna?” – Haha, ja. Ta mig tillbaka till en trygg teater där folk sitter ner. Melodifestivalen. Årets Melodifestival drar i gång på lördag den 3 februari i Karlstad. I den första deltävlingen slåss Sigrid Bernson, John Lundvik, Renaida, Edward Blom, Kikki Danielsson, Kamferdrops och Benjamin Ingrosso om två finalplatser, och två går vidare till Andra chansen. Kommande lördagar är det deltävlingar i Göteborg, Malmö och Örnsköldsvik, Andra chansen i Kristianstad och final i Friends arena i Solna. Vinnaren representerar Sverige i Eurovision song contest i Portugal i maj.  David Lindgren. Född: 28 april 1982 i Nederkalix i Norrbotten. Uppvuxen: I Skellefteå med föräldrar och fem syskon. Studerade: Gick teaterlinjen på gymnasiet, och därefter en treårig utbildning på Performing arts school i Göteborg. Musikaler: Har bland annat spelat i ”Mamma Mia!” i Tyskland, ”High school musical” i Malmö och Stockholm, och ”Hairspray” i Stockholm. Melodifestivalen: Tävlade första gången 2012 med ”Shout it out”, 2013 med ”Skyline” och 2016 med ”We are your tomorrow”. Har tagit sig till final alla gånger. 2017 var han programledare tillsammans med Clara Henry och Hasse Andersson. I år leder han återigen programmet, denna gång ensam.


Dramaten ställer in samtliga föreställningar av ”De andra”

Summary: Premiären av föreställningen blev först uppskjuten. Nu kommer beskedet att Dramaten ställer in den nyskrivna pjäsen ”De andra”. – Resultatet har inte varit acceptabelt, säger Jan Waldekranz, regissör och skådespelare, till DN.

”De andra” skulle ursprungligen haft premiär den 24 januari, men kort inpå sköts föreställningen upp. Beslutet att nu ställa in samtliga föreställningar har tagits i samråd mellan teaterchef Eirik Stubø och dramatikern och skådespelaren Jan Waldekranz, uppger Dramaten i ett pressmeddelande. – Det är ett undersökande arbete som den här gången inte nått hela vägen fram, därför har jag och Jan Waldekranz kommit överens om att det inte är rättvist vare sig mot uppsättningen eller publiken att gå till premiär, säger Eirik Stubø i pressmeddelandet. Jan Waldekranz säger till DN att det inte föreligger någon konflikt kring beslutet att ställa in pjäsen. – Jag har dragit i nödbromsen. Vi har arbetat på ett annorlunda sätt med experiment och okonventionella metoder. Men när det började dra ihop sig mot premiär blev det tydligt att vi tagit många felbeslut under processen. Vi måste besinna oss innan vi redovisar föreställningen för en publik. Texten ligger ovanför vår produktion just nu, den har gått förlorad i det sätt som vi arbetat på, säger Jan Waldekranz till DN. Han uppger att planerna på att sätta upp ”De andra” inte är helt slopade. Waldekranz och Dramatens målsättning är att utveckla uppsättningen och sikta mot ett omtag med premiärdatum under 2018. – På institutioner som Dramaten måste vi våga spänna bågen högt och experimentera med materialet. Det är olyckligt att vi inte kommer till premiär, men vi ska dra många lärdomar av det här. Om svensk teater ska kunna utvecklas, då måste man ha tilltro till experimentet och försöka se dess värde. Vad är det som har gått fel? – Det är arbetsprocessen. Vi har varit för många kockar i soppan. Vilka har varit ”kockarna”? – Det vill jag inte gå in på. Vi ska tala allmänt om den konstnärliga processen som inte gick på det sätt som vi hoppats på. Vi har inte kommit fram till ett resultat som varit acceptabelt. Kan du konkretisera vad som gått fel? – Vi ska göra en utvärdering för att se över det. Det var många orsaker, där en del varit att vi inte haft någon tydligt utsedd huvudregissör. Hur kommer det sig att pjäsen ställs in först några dagar efter det ursprungliga premiärdatumet? – Vi har en given repetitionstid. Det är klart att man kunnat dra i nödbromsen mycket tidigare, men det var ingen som gjorde det. Vi har varit nyfikna på processen hela vägen och lärt oss väldigt mycket. Jag tycker personligen inte att det var värt att visa den för en publik i det här läget. Uppsättningen av ”De andra” involverade ett samarbete med Karolinska institutet, ett forskningsprojekt som bland annat innebar att publiken och skådespelarnas hjärtaktivitet skulle mätas. Dramaten meddelar att samtliga köpta biljetter bytes eller återlöses.


Språkkrönika: Är det kränkande att säga bög?

Summary: Språkkrönika. Är bög nedsättande eller neutralt? Det är en debatt som just nu pågår på Island. Diskussionen om ordets laddning började efter att Epalhommi (”homosexuell man som har intresse för välgjord design”) röstats fram till 2017 års ord.

I svenskan har attityden till bög och flata ändrats snabbt. Så sent som i den trettonde upplagan av Svenska Akademiens ordlista, som kom 2006, fanns anmärkningar om att bägge orden kunde uppfattas som nedsättande. I den fjortonde upplagan, som kom för tre år sedan, var markeringarna borta. Det var ett tydligt tecken på en framgångsrik kamp för att förändra ordens laddning. Men det är säkert somliga som inte håller med om att orden helt förlorat sin negativa laddning. Många har växt upp i ett samhällsklimat där bög och flata användes nedsättande. QUIZ: Anestetikum och ohemul – Vad betyder orden? I isländskan har hommi (”bög”) gjort nästan samma resa, men där har återerövringen av ordet inte hunnit riktigt lika långt. Vissa anser att hommi i dag är neutralt. Andra tycker att det fortfarande är kränkande. Debatten tog fart efter att Epalhommi röstats fram till det ord som bäst kännetecknade 2017. Epal är en butikskedja som säljer heminredning. Ordet myntades av feministen Hildur Lilliendahl Viggósdóttir. Syftet var att driva med stereotypen om homosexuella mäns intresse för design. Läs fler artiklar om ett språk i förändring Hon hittade på ordet efter att programledaren Sindri Sindrason sagt sig tillhöra flera minoritetsgrupper. Han beskrev sig som en hommi som hade en utländsk partner och som hade adopterat ett barn med annan hudfärg. Hildur Lilliendahl Viggósdóttir höll inte med om att det skulle göra honom till någon representant för marginaliserade grupper. På Facebook ironiserade hon över att han såg sig som en kuvad Epalhommi när han i själva verket var en privilegierad vit man. Reaktionerna på resultatet i omröstningen var starka. Många homosexuella hävdade att Epalhommi var kränkande. Andra ansåg att ordet skämtsamt fångade en del av den egna personligheten. Diskussionen visar att hommi inte har återerövrats helt och hållet. Den visar också att det är klokt att vara försiktig med ord som kan vara nedsättande. Så länge språkbrukarna inte är överens om ett ords laddning finns alltid en risk att det skapar negativa reaktioner.  2 frågor om språket När jag ser i våra texter att det står till exempel alla länets kvinnor brukar jag ändra till länets alla kvinnor, eftersom jag tror att det är mest rätt. Men det kanske är lika rätt med alla länets kvinnor? Nils Båda varianterna är korrekta. Den du brukar ändra till, länets alla kvinnor, följer nominalfrasens grundstruktur med genitivattributet – länets – före kvantitetsattributet – alla. Men det är inte alls ovanligt att man sätter alla före länets. Då kallas det emfatiskt attribut, och betonar totaliteten starkare. /Maria Bylin  Jag har funderat mycket på ordet oskuld. Jag tycker att det helt ska tas bort, då det reproducerar föreställningar om att man efter sin sexdebut har skuld. Vore det inte bättre att använda ordet sexdebut? Hedda Det är många som håller med dig om att oskuld är ett problematiskt ord, och diskussioner förs på olika håll. Det är dock ingen som har makt att ”ta bort” ord ur språket. Sexdebut är så pass etablerat att det finns i Svenska Akademiens ordlista sedan 1998, och i många fall går det bra att ersätta formuleringar med ordet oskuld med formuleringar med ordet sexdebut: I stället för bli av med sin oskuld eller förlora sin oskuld kan man säga göra sexdebut, och i stället för att säga att någon är oskuld kan man till exempel säga att hen ännu inte har gjort sexdebut. Det krävs alltså lite mer omformulering än att bara byta ut ordet oskuld mot sexdebut, eftersom oskuld refererar till något som man har eller är innan man har haft sex, medan sexdebut refererar till själva handlingen att ha sex för första gången. Om du vill verka för att ordet sexdebut i ännu högre grad ska användas i stället för oskuld är det bästa du kan göra att själv använda ordet sexdebut och dessutom försöka påverka andra att göra detsamma. /Lisa Rudebeck


Konsertrecension: Juan de Marcos förmedlar ett svunnet Havanna

Summary: Juan de Marcos var orkesterledaren bakom världssuccén Buena Vista Social Club. I dag rider han vidare på samma våg av kubansk musiknostalgi med ett obönhörligt sväng.

Nog för att amerikanen Ry Cooder och britten Nick Gold producerade och drog uppmärksamhet till den historiska, kubanska ensemblen Buena Vista Social Club i mitten av 90-talet. Men det var den lokale orkesterledaren Juan de Marcos González som satte ihop musikerna och verkligen kunde terrängen. Bandet, döpt efter en legendarisk klubb i Havanna på 40-talet, blev sedermera till en skiva och en film och en världssuccé. Numer är förstås många av de ursprungliga stjärnorna – Ibrahim Ferrer, Rubén González, Compay Segundo med flera – i spansktalande Valhall. Men de Marcos rider vidare på vågen med sitt Afro-Cuban All Stars. Och varför inte? Det är uppenbarligen hans grej, och musiken är onekligen slitstark. Man bör dock ha klart för sig vissa aspekter. För det första rör det sig om så kallad son, som bara är en av flera kubanska musikstilar. För det andra innebar hela projektet en nostalgitripp; det var på sätt och vis själva meningen, att uppmärksamma en kubansk kultur som riskerade att falla i omvärldens glömska. Men det gav inte nödvändigtvis en skjuts åt musik, som vuxit fram på Kuba under senare årtionden och som förmodligen har större relevans för många som lever där idag. Med det sagt återstår inte många invändningar. Juan de Marcos grej är ingenting mindre än vad de flesta konsertbesökare på de flesta håll förväntar sig av ett band från Kuba. Det är musik som på en gång bekräftar den romantiska bilden av ett svunnet Havanna, och tycks berätta tämligen behändigt hur folk uthärdade och bevarade sin livsglädje under Batistas diktatur och Castros kommunism. Samtidigt är det inte musikens primära uppgift att säga någonting särskilt om allt det där. Den är vad är, och den existerar oavsett allt vart än den spelas. De Marcos band är inte det främsta jag hört i genren, men energin som först känns rätt beskedlig tar sig allt eftersom under kvällen på Studion. Om inte annat är det en ren njutning att kila upp på balkongen vid sidan om scenen och se hur de tre slagverkarna samverkar kring det obönhörliga svänget.


Johan Croneman: När en svensk kändis dör tappar vi alla normala proportioner

Summary: Medieexponeringen av döda kända svenskar har blivit extrem. Varför då? Nu är det Ingvar Kamprad. Måste man sätta på kranen bara därför att man kan? Tänk efter lite.

Betyder döden numera något helt nytt för oss? Ställer nytänkandet om döden svåra existentiella frågor till oss som nation? Eller är det bara den massiva medieexplosion som kända döda svenskar numera utlöser som plötsligt nått extrema höjder? En fråga till: Använder vi medierna och sociala medier (rest-in-peacandet på Facebook och Twitter gränsar faktiskt till det osmakliga) för att besvärja vår egen djupa dödsångest, eller missbrukar medierna kollektivt döden in absurdum för att sälja, kränga, klicka? Jag vet, en avliden älskad svensk kändis har alltid sålt – men omfattningen?! Läs mer: Elisabeth Åsbrink: En gåta att Kamprad var lojal med fascistledare och älskade sin judiske vän Det senaste årets fullständiga utbrott när det kommer till döda svenskar har vi nog inte tidigare sett över huvud taget: Hans Alfredson, Michael Nyqvist, Jan ”Loffe” Carlsson, Gösta Ekman, Rikard Wolff. Det är floder av artiklar och bilagor, slippriga direktsändningar, extranyheter, webb-tv. Ingvar Kamprad var en världskändis, hans bortgång förtjänar stor, internationell uppmärksamhet, men ett visst mått av eftertänksamhet borde väl egentligen alltid vara påbjudet vid den här typen av händelser. Måste man försöka kavla ut hela smeten omgående, svara på alla frågor pronto, intervjua varenda svensk som för tillfället råkar vara vaken? Läs mer: Sara Kristoffersson: Kamprad satte Sverige på den globala kartan Man kan kanske möblera om i tablån för något eller några extra speciella och välgjorda program, TV4:s och Felix Herngrens skräpiga och sentimentala Kamprad-”dokumentär” var inte ett sådant. Det är en riktigt dålig film. SVT Play sände direkt under några timmar, väldigt typiskt får det nog anses vara att någon hade glömt fimpa en mick (förmodligen på programledaren Alexander Norén, som annars var ovanligt bra) när han inte visste att han var i sändning. Under ett helt annat inslag hör man honom plötsligt säga (till kontrollrummet?): ”Skall vi försöka ringa upp någon annan? Eller skall vi bara hålla på? Det är väl också bra…?” Exakt så: Vi bara håller på. Läs mer: Niklas Ekdal tecknar bilden av Ingvar Kamprad Och jag har givetvis inget emot att man visar respekt för tittarnas stora nyhetsmässiga intresse, och inte behöver man nödvändigtvis dra upp en massa skit just den här dagen, ett visst hyckleri ingår givetvis i uppgörelsen – men måste man bara sätta på kranen därför att man kan, och därför att man vet att alla andra gör det? Man törs helt enkelt inte avstå, eller vänta, eller planera, eller ännu värre: Tänka efter en smula innan man blir medialt skogstokig. Det var samtidigt en befrielse att redan på söndagskvällen kunna läsa Elisabeth Åsbrinks Ingvar Kamprad-krönika – även om vi sedan länge visste att hon både hade tänkt extra länge, extra mycket, och extra bra på det som för henne är ”gåtan Kamprad”. Och hennes frågor kring den svenska självbilden bör vi sannerligen fundera ett extra varv kring. 99 procent av de tillfrågade vännerna – och de var självklart många – lät förstå att Ingvar Kamprad var helt ointresserad av både ägande och pengar, det var bara en liten tunn röst som lite försiktigt och försynt undrade: ”Han gömde ju undan allting i en stiftelse i Holland för att slippa hundratals, kanske tusentals, miljoner i skatt, helt utan insyn – och själv bosatte han sig i Schweiz. Det visar väl ändå på ett visst intresse för både pengar och smart ägande…” Läs mer: Efter Kamprad - det händer nu med Ikea Den kinesiske premiärministern Zhou Enlai fick i början av 70-talet frågan om vilket inflytande den franska revolutionen (1789) hade på vår tid, och hans svar blev legendariskt: ”Det är ännu lite för tidigt att säga.” Om Ingvar Kamprads liv och gärning visste vi allt tvärsäkert på en kvart.


Greta Thurfjell: En poesidebatt så nära bråkhimlen man kan komma

Summary: En brittisk kritiker hånar tre poeter för att de är kassa – och för tillgängliga. De publicerar nämligen sin poesi på sociala medier.

I skrivande stund pågår något så, åtminstone i samtiden, ovanligt som ett poesibråk. Det var poeten Rebecca Watts som, i den brittiska poesitidskriften PN Review – där PN står för ”Poetry Nation”, ett långt vackrare namn på en poesitidskrift än ”PN Review” – häromveckan skrev en lång essä med titeln ”The cult of the noble amateur”. I den ger hon sig fräsande på framgångsrika moderna poeter som indiskkanadensiska Rupi Kaur, vars diktsamlingsdebut ”Milk and honey” sålt över en miljon exemplar över hela världen, och de brittiska Hollie McNish och Kate Tempest – för att de är för populära. Greta Thurfjell: Den självgoda genren ”lyrical essay” ger mig litterära eksem Om man råkar vara av det slag som uppskattar ett rejält, elitistiskt gräl om estetik är detta så nära bråkhimlen man kan komma. Rebecca Watts anklagar de tre poeterna och deras gelikar för att vara för tillgängliga, eftersom de i varierande grad publicerat sin poesi på sociala medier som Instagram och Youtube. Hon framstår närmast som en parodisk nidbild av en ”klassisk poet”, hånar deras nödrim och vulgära svordomar, undrar hur det kan komma sig att deras dikter alltid passar perfekt i en Instagram-kvadrat och frågar sig om de ens har läst Shakespeare, Plath, Dickinson. I en särskilt minnesvärd rad, om Hollie McNishs senast utgivna diktsamling, skriver hon: ”Om bara Schopenhauer hade kunnat läsa ’Plum!’ skulle den ha distraherat honom från att hata Hegel så.” På ett mycket omständligt sätt – vid ett tillfälle i texten ser hon i deras påstådda poesipopulism paralleller till Donald Trump – uttrycker Watts helt enkelt att hon tycker att Kaur, McNish och Tempest skriver väldigt, väldigt dålig poesi. Även jag råkar tycka att Rupi Kaur är generande usel – en åsikt som å andra sidan knappast gör mig särskilt speciell eftersom den vid det här laget är lika vanlig, och ”populär på internet”, som motsatsen. Här en typisk Rupi Kaur-dikt: ”he isn’t coming back / whispered my head / he has to / sobbed my heart”. Internetfenomenet Rupi Kaur har inte uttalat sig om essän, men Hollie McNish har på sin blogg skrivit ett svar till Rebecca Watts. I all ödmjukhet tackar hon för kritiken men ifrågasätter Watts uppenbara avsky för den mindre poesivana läsekrets som kommit att älska McNish, Kaur och deras ”tillgänglighet”. ”Textförfattaren tycker uppenbarligen att jag är en skitpoet och dessutom dum i huvudet, och att mitt förlag inte borde publicera sådant skräp. Varför inte bara säga det?”, frågar hon sig. Och det kan man ju verkligen. Fråga sig, alltså. Rebecca Watts oroar sig för att poesin som konstform är på väg att urvattnas: ”Till vilken nytta blomstrar poesimarknaden om det vi läser i diktsamlingar gör oss mer förvirrade?”. Kanske är problemet snarare att poesin tillåtits ses som så otillgänglig, så smal, så länge – tänk er ett bråk av motsvarande kaliber om att succéfilmen ”Solsidan” hotar förstöra hela den internationella filmbranschen. Greta Thurfjell: Lotta Lotass ord är det sannaste jag hört om att vara kvinna Utomstående kritiker har ojat sig över att alla inblandade i grälet är kvinnor. Själv tycker jag att det är uppfriskande att följa ett så litterärt bråk som överhuvudtaget inte förhåller sig till män. Kvinnor måste väl få bråka, vi med, vara lika jävliga och använda lika fula debattknep mot varandra som kultursidornas män gjort i alla tider, det kan inte få finnas ett krav på att vi i alla avseenden måste solidarisera oss. Snarare är det välgörande att vi kan få hata varandras konst utan att behöva oroa oss för hur det skadar systerskapet. Och att få läsa en mening som, i Rebecca Watts kritik mot en dikt där Hollie McNish jämför sitt eget nötätande (”direkt ur påsen”) med den övre medelklassens nötätande (”ur en antik askkopp i glas”): ”Vad som hindrar McNish från att hälla sina nötter i en skål är inte uppenbart.”


Skivrecension: Hos Beethoven finns misslyckandet alltid med

Summary: Jean-Efflam Bavouzet spelar Beethovens pianosonater med en så stark rörlighet att det påminner om stumfilmskomik. Quatuor Mosaïques spelar de sista stråkkvartetterna på tidstrogna instrument med avspänd lekfullhet.

Första gången jag hörde Jean-Efflam Bavouzet spela Beethoven var det pianosonaten op 2 nr 2. Ett tidigt verk publicerat 1796 som Bavouzet fick mig att framkalla associationen till en galen romantisk komedi av Buster Keaton. Absurdistisk och surrealistisk, med en dödsföraktande passion som drivkraft som ingen annan pianist jag hört fått fram. Inte ens Alfred Brendel som ju jämfört Beethovens förmåga att byta riktning och ställa allt på ända på minsta möjliga tid med hur stora filmare från Chaplin till Resnais trollat med det visuella. När jag nu hör Bavouzets inspelningar av Beethovens samtliga pianosonater sitter associationen till stumfilmen och 20-talsmodernismen kvar i mig. Jag tror det handlar om hur han får fram rörligheten, de olika hastigheterna och en närmast koreografisk gestik som påverkar en på ett kroppsligt plan. Man står och går, springer och rusar och kraschar rakt in i en vägg eller sprintar över ett fält med sjumilakliv. Men hela tiden med en oviss spänning om vad som skall hända i nästa sekund. Som om musiken vore elektromagnetisk. Här finns oändligt mycket att uppleva i dessa sonater men det går inte att komma ifrån att de tre sista från början av 1820-talet, där tonsättaren troligen hade sin ”odödliga älskade” Antonie Brentano i tankarna, förmedlar något alldeles särskilt vad gäller att ta sats mot passionen och fullkomligt uppfyllas av den ända tills den helt förgör en. I Bavouzets händer blir det den lidelsefullt romantiska komedins absoluta final hos Beethoven. Ett avsked som i den allra sista sonaten op 111 öppnar för en ny dimension i musiken – en stillhet och orörlighet på högsta möjliga energinivå. Att Beethoven ibland plockar ner musiken till ett ingenting, eller tydligt visar hur han överger den för att han inte tror på den, är kanske det som gör honom så fruktansvärt mänsklig. Misslyckandet, det som fattas är alltid med honom. Även när han är som mest suverän. Denna spännvidd är också hela tiden närvarande i hans sista fem stråkkvartetter som nu för första gången, vad jag känner till, finns inspelade med en stråkkvartett på tidstrogna instrument – den världsledande Quatuor Mosaïques som efter trettio års musicerande äntligen nått fram till dessa ikoniska verk. Om det finns en latent modernism i sonaterna så ligger den i öppen dager i dessa kvartetter. En oförskräckt djärvhet med form och klang som förbryllade samtiden och som inte förstods på fullt allvar förrän en bit fram på 1900-talet. Att Beethoven i denna musik ofta jämförs med Béla Bartók är inte alls konstigt (här finns också sådant som liknar jazz och tango!). Det finns många lysande tolkningar på skiva, senast av den mästerliga Takács-kvartetten. Men ibland är det som att dessa verk, med deras unikt nyskapande position, triggar igång lite för mycket i framförandet. Och gör att det blir överladdat och därmed pretentiöst. Det fina med Quatuor Mosaïques tolkningar är att den tidstrogna klangen framhäver det sinnliga framför det intellektuella. Det avspända i det energifyllda. Och det får den förbluffande lekfullheten hos Beethoven att förbli en lek. Bästa spår: Sonata, op 110, String quartet no 14 in C sharp minor, op 131 Beethoven: fem nedslag 1. Pianosonat op 2 nr 2 i A-dur. Sats nr 1. Det sannolikt mest surrealistiska ögonblicket hos den tidige Beethoven inträffar i den här satsens genomföringsdel där tonaliteten blir så anarkistisk att en vändning till E-dur framstår som sensationellt i grundtonarten E-dur. Läs mer i Lennart Halls bok ”Repliker”. 2. Pianosonat op 106 i B-dur. Sats nr 4. Efter den oändligt långa tredje satsen är det som att Beethoven helt har tömt ut sig och tappar fattningen kring hur han skall leda sonaten mot sitt slut. Vi hör ett ingenmansland där han förkastar allt som kommer till honom. 3. Pianosonat op 111 i c-moll. Sats nr 2. Lyssna särskilt på drillkedjorna i den här satsen. Drillen var en ornamenterande figur som Beethoven nu kodar om till att bli en inre energi. Det som tidigare hade betecknat yta blir nu tecken för djup. Och en ny dimension i musiken framkallas. 4. Stråkkvartett op 131 i ciss-moll. Sats nr 4. I Jean-Luc Godards film ”Förnamn: Carmen” interagerar en instudering av de sena stråkkvartetterna med ett bankrån. I den här satsen finns hela denna spännvidd mellan det våldsamma och det mysteriösa. En värld av diverse sprängladdningar. 5. Stråkkvartett op 135 i F-dur. Sats nr 2. Att stråkkvartetten blev den viktigaste formen inom kammarmusiken var Haydns förtjänst när han förstod hur de fyra stämmorna skulle kunna byta roller med varandra under musikens gång. Hör här cellons rollbyten exekverade av den makalöse Christophe Coin.


Marceline Loridan-Ivens: ”Den nya antisemitismen oroar mig”

Summary: I den hyllade boken ”Och du kom inte tillbaka” berättar Marceline Loridan-Ivens om hur hon som 16-åring fördes till Auschwitz tillsammans med sin far. Hon kunde återvända till Frankrike efter kriget – men fadern var död. Erik de la Reguera har träffat den snart 90-åriga författaren i Paris.

Paris. ”Du kommer kanske att komma tillbaka, du är ju ung, jag kommer inte att göra det.” Så sa Marceline Loridan-Ivens far till henne i april 1944, några dagar innan de tvingades ombord på ett godståg i ett läger i Parisförorten Drancy. Fadern hade hört historierna från öster, och som den polska invandrare han var anade han vad som väntade. Han ville förbereda sin 16-åriga, franskfödda dotter för det som kunde möta dem. Och flickan, hon kom att klamra sig fast vid det lilla hopp som orden gav om ett liv bortom katastrofen. Bokrecension av ”Och du kom inte tillbaka”: Enastående om att överleva det allra värsta I Auschwitz skiljdes de åt. Marceline ljög om sin ålder och undkom gaskamrarna. Hon fördes till lägret Birkenau, det andra av Auschwitz läger, tre kilometer från ”Stammlager”, där fadern fanns. På hennes vänstra underarm lät nazisterna tatuera in ett nummer: 78750. 73 år och nio månader senare öppnas en dörr på fjärde våningen i sjätte arrondissementet i Paris. – Du är från Sverige, förstår jag? Marceline Loridan-Ivens fyller nittio i år. Kroppen lyder inte som den en gång gjorde. Men viljestyrkan märks i varje rörelse. Hon visar oss in i vardagsrummet, där hon talar om för mig var jag ska sitta. – Fotograferna brukar vilja ha mig här, förklarar hon och slår sig ned i en vit fåtölj med ryggen mot fönstret. Hennes bok ”Och du kom inte tillbaka” (Et tu n’es pas revenu), skriven tillsammans med journalisten Judith Perrignon, kom ut i Frankrike 2015. Sedan dess har den hyllats av en i stort sett enig kritikerkår. I dagarna ges den ut i Sverige av Natur & Kultur, i översättning av Lotta Riad. Varför blev det brev till din döde far? – Jag hade redan skrivit en annan bok, "Ma vie Balagane", som är mer utförlig. Så när förlaget bad om en bok om deporteringarna från Frankrike ville jag inte upprepa mig. Efter två års betänketid hittade jag formen. Jag insåg att jag behövde tacka min far, en man som varit död länge men som varit så viktig för mig. Jag kände att jag hade något att berätta för honom. Slutligen fick också oron över den ökade antisemitismen i det här landet mig att reagera: jag har sett och erfarit på nära håll vad den kan leda till. Och jag har lärt mig att det enda sättet att bekämpa den är med mod och sanning. Sommaren 1944. Marceline Loridan-Ivens marscherar på en landsväg tillbaka mot Auschwitz-Birkenau när hon plötsligt får hon syn på fadern i ett arbetskommando som möter dem. Instinktivt bryter hon sig ut och kastar sig i hans famn. Hon hinner viska var hon bor innan vakterna slår henne medvetslös. När hon vaknar finns en tomat och en lök i hennes hand, som fadern stuckit till henne. Det var sista gången hon såg honom. I ”Och du kom inte tillbaka” berättar Marceline Loridan-Ivens för sin far om lägret, i korta, raka, skoningslösa meningar. Hon berättar hur hon rev sönder en smutsig herrkalsong i små bitar för att inte behöva torka sig med händerna på toaletten. Om skorstenarna. Om de döda. Om bergen av ägodelar. Om lappen, den som kom senare. Den som fadern hade skrivit och som en medfånge – en elektriker – smugglade över. ”Min kära lilla dotter”, stod det. Och på sista raden, namnteckningen: ”Shloïme”. Något fanns där emellan. Vad vet hon inte i dag. Vid det laget var det som om orden förlorat sin mening. Som om själva språket tömts på sitt innehåll. Det enda som betydde något var att de måste hålla sig vid liv. – Först ställer man så många frågor. Man inser att det finns gaskammare. Man ser lågor från skorstenarna som slår upp mot himlen, hela dagen och natten. Och så känner man lukten av kött som brinner... Marceline Loridan-Ivens för handen till näsan och munnen. – Tills man når man en punkt då orden inte tjänar något till. Du skriver: ”Orden hade lämnat oss. Vi var hungriga. Massakern var i full gång.” –Så var det. Men det har ändå varit en stor sorg för mig att jag inte minns vad som stod på den där lappen. För det var min fars sista ord. Det blev det sista han sa till mig. Efter kriget återvände hon ensam till Frankrike. Men som så många andra överlevande fann Marceline Loridan-Ivens att det var svårt. Sex miljoner judar hade mördats – men i Frankrike var det som om ingen ville prata om det. Inte ens judarna själva. Självmord och depressioner var vanligt bland överlevande. Marceline Loridan-Ivens bestämde sig för ”att fortsätta”, som hon uttrycker det. Hon blev skådespelare, filmare, författare och politisk aktivist. Gick med i kommunistpartiet. Lämnade det några år senare. Men hon fortsatte. – Jag fann mening i att vara mig själv. Att vara fri, ofjättrad. Med åren kom den judiska identiteten att bli allt viktigare, fast hon inte var troende. Hennes främsta drivkraft blev att förmedla det som hänt. Först genom film, senare i bokform. Och hon fick sällskap av andra. Bland dem fanns hennes närmaste vän, politikern Simone Veil, som hon träffade i Auschwitz-Birkenau. – Simones slaf låg bredvid min i baracken. Så vi kom helt naturligt att börja prata. Jag minns att hon var så oerhört vacker. Men det var ändå inte förrän senare som vi blev nära vänner. Du berättar även om en annan flicka, Françoise. – Ja. Men Françoise är ju död. Hon kom inte tillbaka. Hon hjälpte mig att få tag på medicin en gång, när jag hade hög feber. Men det var svårt att ha vänner där. Man visste inte hur länge det skulle vara... Våldet fanns hela tiden, överallt. Omkring 76 000 judar deporterades från Frankrike till tyska koncentrationsläger under kriget. Enbart 3 500 återvände. Fransk polis och franska myndigheter var djupt inblandade i förföljelserna. Men det dröjde till 1995 innan den franska staten formellt bad om ursäkt för sin roll i dem. Länge var den officiella versionen att Frankrike som nation var helt oskyldig; att ockupationsmakten ensam bar skulden för deporteringarna. Den tesen är fortfarande vanlig inom extremhögern. I presidentvalet förra året fick Nationella frontens ledare Marine Le Pen elva miljoner röster, trots att hon i valspurten än en gång sa att Frankrike inte har något som helst att be offren för Förintelsen och deras anhöriga om ursäkt för. Samtidigt har antisemitismen börjat få ett delvis nytt ansikte. I början av januari tände någon eld på en judisk matbutik ned i Créteil, söder om Paris. Den misstänkta mordbranden förde snabbt tankarna till en annan attack mot en judisk matbutik: den som ägde rum 2015, i samband med attentatet mot satirtidningen Charlie Hebdo. Våldsbejakande, radikala islamister blandar allt oftare kritik mot staten Israel med hets mot judar i allmänhet. Knivattacker och annan misshandel har ökat och spritt otrygghet. En del franska judar har lämnat fattiga förorter där radikala islamister fått fäste. Sedan 2015 har också mellan 5000 och 8000 flyttat till Israel, årligen. – Jag blir tyvärr alltmer pessimistisk. Extremhögern har funnits länge, och den är naturligtvis oroande. Men den här nya antisemitismen – som egentligen är mycket gammal – den kommer också att få negativa följder. De allra flesta muslimer tänker inte på det här viset, och jag vet att många av de som anlänt de senaste åren har flytt undan fruktansvärda saker, och också tvingas utstå rasism. Men det finns de som bär med sig fördomar, och som inte förstår vilket land de kommit till. Och det oroar mig, det måste jag erkänna, säger Marceline Loridan-Ivens. Det är mot denna bakgrund som de senaste månadernas franska debatt om nyutgivningen av Louis-Ferdinand Célines pamfletter ska förstås. Céline hålls som en av Frankrikes stora författare, på grund av debutromanen ”Resa till nattens ände”. Men han skrev en rad politiska pamfletter under åren före och under andra världskriget, som innehåller öppna Hitler-hyllningar och grov antisemitism. Historiker menar att dessa texter spelade en viktig roll som inspirationskälla för franska kollaboratörer. När storförlaget Gallimard förklarade att man ville ge ut dem i en samlingsvolym väckte det därför ramaskri. Förlaget hävdade att man med nyutgivningen bara ville visa hur Celines ”antisemitiska hat” präglat våldsamheten i hans skönlitterära författarskap. Men för ett par veckor sedan backade förlagschefen och sa att han skjuter upp publiceringen. Marceline Loridan-Ivens välkomnar beskedet. – Ja, jag tycker det är fullständigt normalt att man stoppar den här utgivningen. Det är för farligt. Det skulle bara ge antisemitismen här mer näring. När det redan nu händer så mycket i Frankrike, då måste man ta med det i beräkningen.  Greps av Gestapo Marceline Loridan-Ivens (född Rozenberg) är en fransk författare och filmare, född den 19 mars 1928 i Épinal i östra Frankrike. Hennes föräldrar var invandrade polska judar, som blev aktiva i motståndsrörelsen under Nazitysklands ockupation av Frankrike. Tillsammans med sin far greps Marceline av Gestapo, för att hon var jude. I april 1944 fördes hon till lägret i Drancy utanför Paris, och därefter vidare till förintelselägret Auschwitz-Birkenau. Hon var då 16 år gammal. Sju månader senare förflyttades hon till Bergen-Belsen, och sedan följde ytterligare två förflyttningar innan hon lyckades göra sig fri i slutskedet av kriget. Fadern återvände aldrig. Han dödförklarades av den franska staten. Marceline Loridan-Ivens har gjort en rad filmer och skrivit fyra böcker, varav de tre senaste handlar om Förintelsen.


Thomas Sjöberg: ”Holmberg är Bergman-kultens väktare”

Summary: ”Jan Holmbergs replik bekräftar min huvudpoäng: att bara en liten krets Bergman-kramare ska få tillgång till arvet efter honom”, skriver författaren Thomas Sjöberg.

”Mota Thomas i grind” är en rolig rubrik. Jag ska alltså stoppas innan jag går för långt. Det skriver inte Jan Holmberg i sin replik (DN 24/1). Det är rubriksättaren som spetsar till det. Lika lite som jag skrev att Stiftelsen Ingmar Bergman endast ”tillåter en skönmålning av Bergman”. Läs mer: Jan Holmberg: Talet om Bergman-skönmålning är dravel Det var rubriksättarens tillspetsning. Det är därför lite rart att Holmberg går igång på något jag inte påstått. Men det är så det ofta fungerar i den värld som Bergman i decennier lyckats trollbinda intill förblindning, och ännu elva år efter sin död fortsätter att göra det. Holmberg personifierar och bekräftar i sin replik min huvudpoäng – att ingen annan än en liten krets likasinnade Bergman-kramare ska få tillgång till arvet efter honom, och därmed inte tillåtas forma en alternativ berättelse. Holmberg är Bergman-kultens främste väktare. I ensamt majestät tronar han på regissörens kvarlåtenskap. Likt en liten gosse kramar han snuttefilten. Som ett ilsket barn springer han iväg med sin boll när de andra inte vill spela på hans villkor. Läs mer: Sjöberg: Stiftelsen tillåter bara skönmålning av Bergman Att Holmberg inte gillar min bok om Bergman är en sak, det är en väldigt öppen dörr att slå in. Men hans raseri blir verkligt obehagligt då han han liknar min vilja att problematisera Bergmans privatliv för metoder inte ens den ”mest repressiva polisstat skulle ägna sig åt” och påstår att jag ”tubbar #metoo-rörelsen” och ”kidnappar kampen för jämlikhet” genom att min ”solidaritet med utsatta kvinnor” inte sträcker sig längre än vad jag tror ”bäst kan gagna” min bokförsäljning. Jag borde väl vara smickrad över att ha retat Holmbergs vrede, det blir liksom en bekräftelse på min tes. Men det är givetvis allvarligare än så. Förminskning och förklenanden hör till Bergman-kultens främsta vapen. Thomas Sjöberg Journalist och författare. 2013 kom hans bok ”Ingmar Bergman. En berättelse om kärlek, sex och svek”.


Elton John: ”Jag försvinner inte”

Summary: Elton John slutar turnera för barnens skull, gör sin allra sista spelning i USA, och hoppas att hans låtar ska leva kvar även om han inte spelar dem live. – Jag kommer att fortsätta göra musik. Jag försvinner inte, säger han.

I en intervju i amerikanska ABC News utvecklar Elton John onsdagens besked att han slutar ge konserter för gott. En 300 konserter, fem kontinenter och tre år lång världsturné ska kröna hans livekarriär. "En storslagen sorti", säger den 70-årige världsstjärnan själv. – Jag är otroligt lycklig över att jag ska få resa runt hela världen och spela och tacka fansen, säger han i intervjun. Elton John till Scandinavium nästa år Beslutet att sluta turnera beror på att John och maken David Furnish vill ägna sin tid åt sina två söner. – Innan barnen trodde jag att jag skulle turnera till jag dör. Men jag vill inte resa mer utan barnen. De behöver mig, och jag behöver dem mycket mer än turnerandet. Det är världens lättaste val, säger John. Han kommer däremot inte lämna musiken helt. – Jag försvinner inte. Jag kommer fortfarande skriva musik, göra skivor och vara involverad i musikprojekt. Det är omöjligt för mig att inte vara det. Elton John är en av världens mest framgångsrika artister och hans karriär sträcker sig över mer än fem decennier. Han har skrivit klassiska låtar som "I'm still standing", "Your song", "Candle in the wind" och "Rocket man", sålt över 300 miljoner skivor och vunnit fem amerikanska Grammys. Och det är just i USA som den brittiske artisten tänker göra sin allra sista spelning. – Det jag vill ska leva kvar efter den sista konserten är att jag gav folk en jäkla massa njutning och att låtarna ska leva vidare. Och det ska ske i Amerika eftersom det var här jag fick min stjärna (på Hollywood Walk of Fame, reds anm). Jag är så fäst vid det här landet och är skyldig det så mycket, så jag vill börja och avsluta här, säger han in intervjun. Avskedsturnén "Farewell Yellow Brick Road", döpt efter skivan "Goodbye Yellow Brick Road" från 1973, drar igång i september i år och når Sverige och Scandinavium den 19 maj 2019.


Oprah Winfrey stänger dörren för presidentkandidatur

Summary: Oprah Winfrey pekades ut som möjlig presidentkandidat i USA inför valet 2020. I en intervju med magasinet InStyle stänger hon dörren till en kandidatur. – Det är inget som intresserar mig, säger Winfrey till magasinet.

Spekulationerna om Oprah Winfrey som presidentkandidat tog ordentlig fart efter hennes hyllade tal på Golden Globe-galan i början av januari, där hon känslosamt protesterade mot sexuella trakasserier och rasism. Kort efter galan rapporterade CNN att Oprah Winfrey funderade på att kandidera och hänvisade till källuppgifter från två nära vänner. Hennes sambo Stedman Graham, uteslöt inte möjligheten när han fick frågan av Los Angeles Times. – Det är upp till folket. Hon skulle absolut kunna göra det, sade Stedman Graham till tidningen. Oprah Winfrey är uttalad demokrat och deltog i kampanjen när Barack Obama vann valet 2008, för att senare ställa sig på Hillary Clintons sida under valkampanjen 2016. En lång rad välkända röster har – i synnerhet under Donald Trumps tid som president – uppmanat Winfrey att själv överväga en politisk karriär. I en lång intervju med det amerikanska magasinet InStyle framkommer dock att Oprah Winfrey inte hyser något intresse för att bli president. Intervjun publicerades på torsdagen men genomfördes tre veckor före Golden Globe-galan, uppger magasinet. – Jag såg faktiskt en mugg häromdagen, säger Oprah Winfrey om den slogan som fått stor spridning, ”Oprah 2020”, och fortsätter: – Jag tycker det var en söt mugg. Allt du behöver är en mugg och lite kampanjlitteratur och en t-shirt. – Jag har alltid känt mig trygg och självsäker att jag vet vad jag kan och inte kan göra. Och det är inget som intresserar mig. Det ligger inte i mitt DNA, säger Oprah Winfrey. Winfrey säger också att en av hennes närmsta vänner, tv-personligheten Gayle King, upprepade gånger hört av sig för berätta om personer som frågat henne om när det är dags för Oprah Winfrey att offentliggöra sin kandidatur. – Gayle skickar mig det här och sen säger hon: ”Jag vet, jag vet, jag vet! Det skulle inte vara bra för dig – det skulle vara bra för alla andra.” Jag träffade någon häromdagen som sade att de skulle hjälpa mig med kampanjen. Det är inget för mig, säger Oprah Winfrey.


Sensationellt välbevarade vrak funna i Stockholms skärgård

Summary: Ett nytt museum intill Vasamuseet kommer att visa några av de tusentals vrak som finns på Östersjöns botten. Två sensationella fynd gjordes nyligen vid dykningar i Stockholms skärgård.

2020 öppnar ett nytt marinarkeologiskt museum på Djurgården som ska erbjuda fördjupning i Östersjöns unika kulturarv. Eftersom skeppsmask och andra kryp med smak för trä inte trivs i bräckt vatten finns i detta innanhav några av världens största maritima skatter. Enkla stockbåtar har hittats bevarade ända från den äldsta stenåldern. – Det finns säkert 10.000 vrak i Östersjön. Jag brukar säga att det finns minst 100 lika välbevarade vrak som skeppet Vasa, säger marinarkeologen och projektledaren Nina Eklöf, väl medveten om att Vasamuseets chef Lisa Månsson står bredvid henne i Båthall 2 där det nya museet ska byggas. Till skillnad från Vasa kommer dock vraken i det nya museet inte att bärgas från havsbotten, utan göras tillgängliga för besökarna med hjälp av föremål, film och digital teknik som AR (”förstärkt verklighet”). Vid dykningar i Stockholms skärgård gjordes nyligen två sensationellt välbevarade vrakfynd från medeltiden respektive Vasatiden. Det medeltida vraket med datering från 1300–1400-tal är en knappt 25 meter lång kogg, ett handelsfartyg som användes av tyska Hansan. Det andra vrakfyndet är ett järnlastskepp som uppskattas vara från 1500-talet och där masten fortfarande är upprätt. Ombord hittades drygt 20 tunnor med osmundjärn, en kammarladdad kanon och köksgeråd. Det var i december som marinarkeologen Jim Hansson tillsammans med marinen och ett dykföretag upptäckte toppen av en mast på 14 meters djup i Stockholms skärgård. De följde masten ner till botten på 30 meter och befann sig plötsligt på ett välbevarat fartyg från 1500-talet, där grytorna fortfarande stod kvar i spisen. – Vi dyker på många indikationer och kommer ofta ner på vrak från 1600-talet och framåt. Men det här var något annat, det insåg vi direkt. Man fick en pirrande känsla av att simma runt på skepp från medeltiden och 1500-talet. Det är nästan så jag fortfarande får puls, säger Jim Hansson. Vad museet ska heta är ännu inte bestämt, men projektnamnet är Östersjöns skatter. Museet ska också gestalta en av alla bevarade boplatser från stenåldern som i dag ligger under havets yta. – Vi tänker att det ska vara som en djupdykning ner i Östersjön. Vi har det här grönskimrande ljuset, trycket som ökar alltmer när vi rör oss ner mot botten. Här får man likt en marinarkeolog upptäcka och dra sina egna slutsatser, säger projektchefen Richard Bauer. Att döma av besökssiffrorna för Vasamuseet, som förra året passerade Skansen som landets mest besökta museum, är intresset för marinarkeologiska upptäckter stort. – Kanske har det att göra med den här mörka, lite dolda världen och spänningen runt det som finns i djupet. Det tar sig uttryck både i ett intresse för ubåtar och för sjunkna skepp. Ofta finns också dramatiska berättelser dolda i de här sjunkna skeppen, berättelser som handlar om människor, krig, fred, svek, kärlek och handel, säger Richard Bauer. Östersjöns vrak Det nya marinarkeologiska museet invigs försommaren 2020 vid Galärvarvet på Djurgårdsvägen 50. Lokalerna i Båthall 2, precis intill Vikingaliv och ett par stenkast från Vasamuseet, börjar byggas om i år. Projektet är en del av Statens maritima museer, där även Vasamuseet ingår. Museet planeras bli 1.500 kvadratmeter, fördelade på två plan.


Ministern: Större risk för sextrakasserier på konstnärliga skolor

Summary: Skolorna där Konstmusikern undervisade är långt ifrån de enda lärosäten som har haft problem med sexuella trakasserier. Enligt ministern för högre utbildning är studenter på konstnärliga högskolor särskilt utsatta.

DN avslöjade igår att en svensk musiker inom den klassiska musiken, som arbetar som lärare på en konstnärlig högskola, anklagas för sexuellt ofredande. Flera studenter menar sig ha blivit utsatta och mannen har tidigare tvingats sluta på en gymnasieskola som en följd av sitt beteende. Mannen nekar till anklagelserna. Utsattheten för studerande på konstnärliga utbildningar har uppmärksammats i samband med metoorörelsen. Drygt tjugotalet av de vittnesmål som ingår i uppropen från konstnärer, skådespelare, sångare och andra artister handlar uttryckligen om händelser som skett på lärosäten. Helene Hellmark Knutsson, minister för högre utbildning och forskning, hade den 12 januari ett möte om sexuella trakasserier med rektorerna för de konstnärliga högskolorna. Hon menar att studenter på konstnärliga högskolor är särskilt utsatta. – I hela högskolesektorn finns starka beroendeställningar, bland annat mellan student och lärare och mellan doktorand och handledare. Men de konstnärliga högskolorna har en extra dimension av riskfaktorer på grund av mycket en-till-en-undervisning, mycket verksamhet på kvällstid och ett omfattande bruk av tillfälliga gästlärare, som ofta inte ingår i skolornas arbete med värdegrund och arbetsmiljöfrågor, säger Helene Hellmark Knutsson till DN. Hon framhåller att risken för trakasserier inom de konstnärliga sektorerna inte försvinner efter examen: – Maktberoendena kvarstår i hög grad när studenterna kommer ut i yrkeslivet eftersom det råder väldigt hög konkurrens i dessa branscher. Det är svårt att få anställningar och ofta är man i beroendeställning även i arbetslivet. Konstfack i Stockholm är en av de konstnärliga högskolor som i dag bedriver ett aktivt arbete för att förebygga sexuella trakasserier. Där ser man bland annat till att studenterna får byta professor flera gånger under sin utbildning och att handledningen hellre sker i grupp än i en-till-en-situationer. Efter genomslaget för metoorörelsen har rektor Maria Lantz också uppmanat till särskild vaksamhet vid nyanställningar av lärare, så att referenspersonerna får specifika frågor om eventuella tidigare trakasserier. – Annars riskerar vi att få in lärare som kanske är skitbra konstnärer men vidriga i rummet så att säga. De omtalade konstnärsgenierna. Vi testar också sökande genom att på provföreläsningar be dem berätta om hur de ser på exempelvis intersektionalitet och normkritik, säger Maria Lantz. Trots att Konstfack sedan länge arbetat utifrån ett feministiskt perspektiv och aktivt diskuterar frågor om härskartekniker har skolan inte varit förskonad från trakasserier. – Det har inte anmälts trakasserier mellan lärare och student under min tid som rektor, men historiskt finns flera vittnesmål som jag har fått höra i samband med metooupprop. Jag var inte så naiv att jag trodde att det inte förekommit, men jag blev faktiskt lite häpen, säger Maria Lantz. DN har varit i kontakt med studentkårerna på flera av de landets största konstnärliga utbildningar. På flera håll pågår i dag ett aktivt arbete för att uppmärksamma och motverka beroendeställningen mellan personal och studenter – men många menar att frågorna måste tas på än djupare allvar. – Frågorna diskuteras överallt just nu, både på institutions- och fakultetsnivå, samt i alla råd och grupper jag sitter i. Brytandet av tystnadskulturen sker nu och förståelsen för att alla måste hjälpas åt att stoppa saker växer, säger Natasja Hildén, ordförande i Konstkåren vid Göteborgs universitet. Veckorna före det breda genomslaget för metoorörelsen avgjordes det första ärende som Diskrimineringsombudsmannen (DO) drivit gällande sexuella trakasserier på svenska högskolor. Ärendet gällde en student på Teaterhögskolan i Malmö (en del av Lunds universitet) som anmält att en lärare utsatt honom för sexuella trakasserier. Läs mer: Alla artiklar om den så kallade Kulturprofilen Universitet gick efter en utdragen process med på att betala de 100.000 kronor som DO begärt. Skuldfrågan prövades dock aldrig i sak, och universitetet nekade till att trakasserierna ägt rum. Anna Rosenmüller Nordlander, processförare på DO, menar att det finns en viss besvikelse att skuldfrågan inte avgjordes i rätten. – I det här fallet fanns det också stödbevisning, men generellt sett hamnar man ofta i en situation där ord står mot ord, säger Anna Rosenmüller Nordlander. Har ni några rekommendationer till den som blivit utsatt? – Kontakta facket, berätta för din chef, anteckna och notera noga vad som hänt. Det är bra att ha som underlag för att komma ihåg. Ofta handlar det inte om en enskild händelse, utan många saker som händer längs vägen. Studenterna inom kåren på Teaterhögskolan har talat mycket om det nämnda ärendet den senaste tiden. Många har haft svårt att förstå varför det avgjordes på det sätt det gjorde, berättar Erik Lennblad, ordförande i elevkåren. – Det är egentligen hemskt att det blev så här. Det är nog ingen som känner att det avlutades helt, säger han. Kåren har inte kännedom om andra händelser på lärosätet, men i samband med metoorörelsen har den startat en ny arbetsgrupp som ska arbeta för att motverka sexuella trakasserier, tystnadskultur och maktstrukturer. Lärare och personal är inbjudna att vara med. – Personligen anser jag att tryggheten är det viktigaste. En svår situation är att vi har många lektioner som individuella. Det är viktiga moment, men om det sker saker där är det svårare att hantera, säger Erik Lennblad. På Musikhögskolan i Malmö startades 2014 Gruppen för jämställdhet och likabehandling och året därefter gjordes en jämställdhetsenkät med alla studenter och all personal. Den visade inte på någon förekomst av sexuella trakasserier, men efter metoo har alla på skolan fått information om vart man kan vända sig anonymt för att anmäla trakasserier. Gruppens ordförande Camilla Jonasson forskar kring genus i ungas musikskapande och tror att det finns ett samband mellan sexuella trakasserier och bristande jämställdhet: – Jag tänker att sexuella trakasserier hänger ihop med hur hela vårt samhälle är strukturerat, att det finns ett kön som hela tiden har varit hierarkiskt starkare, säger hon. Också Sara Arrhenius, rektor på Kungliga Konsthögskolan i Stockholm, tror att sexuella övergrepp måste förstås i relation till ojämlika strukturer. Hon tror att det förutom en ökad medvetenhet kring sexuella trakasserier också behövs en grundläggande kulturförändring: – Vi måste våga diskutera om det finns underliggande värderingar i vår syn på konstnären och konstnärlig utbildning som stödjer vissa beteenden. Till exempel hur synen på konstnären som ett geni som står utanför samhällets regler kan skapa en mer tillåtande och ursäktande attityd till övergrepp, säger hon. Har ni haft problem med sexuella trakasserier på Kungliga Konsthögskolan? – Vi vet att det har funnits och fortfarande finns problem med den psykosociala arbetsmiljön på högskolan. En del av de problemen handlar om bemötande och beteende som upplevts kränkande och detta ser vi väldigt allvarligt på, säger Sara Arrhenius. Regeringen har, uppger Helene Hellmark Knutsson, gett i uppdrag till universitets- och högskolerådet att kartlägga universitet och högskolors arbete med att motverka sexuella trakasserier. I regleringsbrevet till universitet och högskolor ombes lärosätena att redovisa detta arbete. – Jag kommer också i närtid att ha ytterligare ett möte med svenska rektorer för att få en återkoppling på deras arbete. Efter de upprop och berättelser som nu har kommit fram är det viktigt att vi verkligen håller i frågan och ser till att det blir en förändring, säger Helene Hellmark Knutsson.


Stjärnmusiker bad elever om sexuella bilder

Summary: En av Sveriges främsta solister inom klassisk musik, som också arbetar som lärare, anklagas av flera elever för sexuellt ofredande. Han tvingades sluta sitt jobb på en gymnasieskola men undervisar nu på en svensk musikhögskola – trots att arbetsgivaren känner till anklagelserna.

Anna var sexton år gammal när hon hösten 2013 hade sin första lektion i kammarmusik på en svensk gymnasieskola med estetisk inriktning. Efter lektionen hörde läraren av sig till henne via sms. Kontakten fortsatte och snart uppmanade han henne att skicka sexuella bilder, vilket hon säger att hon efter upprepade uppmaningar också gjorde. De hade kontakt till och från under nästan hela hennes gymnasietid och enligt Anna hade de sex två gånger. Den sexuella relationen var frivillig. – Då kände jag det inte som att betygen var invägda. Men i efterhand så har jag förstått att han utnyttjade sin ställning, säger Anna, som egentligen heter något annat. Läs mer: Konstmusikern svarar på anklagelserna: ”Totalt förtal” Läraren är en internationellt erkänd och mångfaldigt prisbelönt konstmusiker. Han är en av landets mest eftertraktade solister, och har spelat flera gånger i Berwaldhallen och med Kungliga filharmonikerna. Han har även spelat med stora internationella orkestrar och hyllats i internationell press. Anna var övertygad om att han hade makten att hjälpa henne framåt i karriären. Hon säger att han bland annat erbjöd henne att lägga in ett gott ord på en musikhögskola efter att hon misslyckats med teoriprovet i samband med en ansökan. Anna är inte den enda eleven på skolan som utsattes för sexuella närmanden av konstmusikern. När skolans dåvarande rektor fick information om Annas fall, samt om två andra kvinnliga elever som fått sexuella inviter av läraren, så polisanmälde hon händelserna, för ett fall av sexuellt utnyttjande av underårig och två fall av sexuellt ofredande. Det var i april 2016 och de tre eleverna gick sin sista termin på skolan. DN har pratat med de andra två eleverna som stod som målsägande i rektorns polisanmälan av mannen. En av dem, här kallad Bella, berättar om konstmusikerns tillvägagångssätt. – Det är väldigt smart upplagt och man kan inte backa ur. Först undrar han om det är jobbigt i skolan, sedan brukar han skriva något om ens utseende, och ett dygn senare att han har haft en dröm, att han vet att det är oetiskt men att han inte kan sluta tänka på det sättet. Beakta att han är en kändis för oss, så man svarar bara ”Lugnt, bara det inte händer igen” – vilket det så klart gör, igen och igen. DN har läst delar av Bellas konversationer med konstmusikern, och vid flera tillfällen skriver hon att hon själv inte vill flirta eller skicka sexuella bilder. Hon skriver också att hon har komplex för sin kropp och därför inte gärna pratar om den. Trots detta uppmuntrar läraren henne vid upprepade tillfällen att skicka sexuella bilder. Efter att ha skickat en bild på sig själv på stranden, skriver han: Jag tänkte ju att jag ska få chans att ge dig komplimanger på din kropp så du slutar att ha dålig känsla över det. (Eller mindre dålig i alla fall:-) Den andra eleven som anklagade honom för sexuellt ofredande, här kallad Cissi, berättar att konstmusikerns beröm av hennes utseende till en början var smickrande. Men enligt Cissi började han snart också be om avklädda bilder, berättade om sexdrömmar om henne, och föreslog träffar utanför skolan. Då tyckte hon att det blev ”sjukt och obehagligt”. Efter händelserna har hon haft tillitsproblem som hon sökt psykologhjälp för att hantera. Förundersökningen mot konstmusikern lades ner i maj 2016. Rektorn berättar att hon blev både förvånad och besviken. – Det är en extrem beroendesituation. Undervisningen är till stor del enskild, och förutom att betygsätta eleverna så är lärarna deras idoler. Dessutom är de referenser i framtida arbete i högre utsträckning än vanliga lärare. Särskilt en sån som han, som är världsvan och har spelat på stora scener. Polisen såg inte det här beroendet, vilket jag tycker är fruktansvärt, säger rektorn. Både eleverna och rektorn tycker att förundersökningen var slarvig. Anna kallades inte till förhör fastän hon ville. Dessutom mejlade polisutredaren henne och bad henne att skicka mejl med bevismaterial igen, då utredaren inte ”får fram dem”. Anna upprättade därför en egen anmälan i november 2016, varpå den ursprungliga förundersökningen återupptogs två månader senare, för att läggas ner igen i april 2017. Enligt ansvarig arbetsledare på polisen lades förundersökningarna ner för att uppsåt till brott inte gått att styrka. I övrigt vill varken arbetsledaren eller den kammaråklagare som fattade nedläggningsbeslutet kommentera dem, utan hänvisar båda till sekretess. Inte heller målsägandens juridiska representant på Advokatbyrån Massi Fritz vill kommentera fallet. Gymnasieskolans dåvarande rektor avslutade samarbetet med musikern omedelbart efter att hon hört talas om hans beteende gentemot elever. Enligt rektorn förnekade han inte uppgifterna och protesterade inte mot beslutet, utan invände bara på en punkt. – Han reagerade på att jag kallar dem för barn, men när jag har ansvar för dem i skolan så är det precis så vi ska se dem. I början av maj förra året, en månad efter att förundersökningen lagts ned en andra gång, kontaktade konstmusikern Anna på Instagram och uppmanade henne att inte sprida rykten, vilket hon tolkade som att hon inte skulle berätta för andra om deras relation. Då påminde han också om bilderna med sexuellt innehåll hon skickat till honom: Jag vill bara att den här ryktesspridningen tar slut. Jag synkade en gammal telefon häromdagen med min dator och hittade alla dina bilder. Jag vill bara ha ett slut på allt. Ändrar du dig och vill prata om bilderna och hur vi kan stoppa vidare problem så finns jag på samma nummer. Jag håller utkik efter om något skrivs om mig och jag är inte tolerant längre. Händelserna på gymnasieskolan var dock inte första gången konstmusikern anklagats för sexuellt ofredande av elever. Innan dess var konstmusikern lärare på en musikhögskola. En tidigare student vid högskolan berättar att konstmusikern sommaren 2012 på en lokal pub ställde sig bakom henne när ingen såg, höll fast henne och tog på hennes kropp under tröjan. Hon tyckte att det var mycket obehagligt, och när hon berättade det för sina kompisar sa de: ”Sån är han.” – Vad är det för miljö att studera i? Man märker snabbt vem som är sådär, som utnyttjar makten de får av att vara beundrad av yngre tjejer. Men jag känner av när någon klär av mig med blicken, så jag håller mig långt undan, säger den tidigare studenten. Flera källor berättar att konstmusikern arrangerade fester för lärare och elever i sin bostad. Enligt en chef i musikskolans verksamhet kände flera personer på högskolan till festerna, samt att konstmusikern hade sexuella relationer med elever. – Han hängde med studenterna och partajade, drog hem någon ibland och skrävlade om det. Sådant som inte funkar och är långt från det vi står för. Det kändes sådär att ha honom på skolan över huvud taget. Vi måste börja säga ifrån, säger chefen. Han säger också att konstmusikern slutade självmant för cirka två år sedan, och att högskolan inte agerade trots att beteendet var känt bland personalen. En meriterad tidigare lärarkollega på högskolan säger sig vara orolig för unga kvinnor som vistas i mannens närhet. – Övergrepp är en sak för dem kan man ju lagföra. Men det här subtila, sms och sådant, där läraren utnyttjar sin makt och där eleven inte vet hur hon ska svara för att inte få karriären förstörd, retar mig nästan ännu mer, säger läraren. Under våren 2017 var konstmusikern aktuell för ett samarbete med en känd svensk orkester, men samarbetet blev aldrig av på grund av ”omständigheter”, enligt orkesterns vd. En källa i orkestern säger till DN att det var på grund av musikerns beteende mot elever. Trots detta anställdes konstmusikern i höstas som lärare på en av Sveriges sex musikhögskolor. Musikhögskolans prefekt känner till uppgifterna om musikern och pratade med läraren senare under hösten i samband med metoouppropet. – Han tyckte att han betett sig olämpligt och att han hade lärt sig av det. Och vi var överens om att det inte får upprepas hos oss. Han är inte heller dömd för någonting. Detta handlar samtidigt om gråzoner, där motiv är svåra att bevisa. Och som högskola kan ni väl göra en egen bedömning om huruvida beteendet är acceptabelt? – Både studenter och lärare är vuxna människor. Men att ha en relation är klart olämpligt, för att man som lärare har den maktpositionen man har. Man sätter betyg och ska vara en förebild. Anna studerar nu vid Kungliga Musikhögskolan, som stängt av två andra lärare för sextrakasserier mot elever. Och enligt henne är problemet vanligt i konstmusikvärlden. – Musik är det enda jag vill jobba med, men jag har funderat på att sluta spela eftersom jag har fått uppfattningen att branschen tillåter en kultur där män får utnyttja sin ställning för att trakassera elever obehindrat. Det här hindrar tjejer från att vilja jobba som musiker. Rättelse: I en tidigare version av denna artikel stod att Kungliga Musikhögskolan ”nyligen” stängt av två lärare för sextrakasserier. Det var dock flera år sedan. Läs artiklar om den så kallade Kulturprofilen Andra fall av trakasserier i den klassiska musikvärlden. P2 har i dokumentären ”Don Juan på musikhögskolan” och i flera artiklar rapporterat om sexuella trakasserier och övergrepp på Kungliga Musikhögskolan. En lärare som har dömts till två års fängelse för våldtäkt på en tidigare student har tillåtits komma tillbaka till högskolan. En annan lärare, en världskänd musikprofil, tvingades säga upp sig efter anklagelser om sexuella trakasserier men fick ändå medverka på en internationell konferens för musikpedagoger på skolan så sent som i augusti förra året. I Ekot riktades i november kraftig kritik mot Kungliga Musikaliska akademien, då två av deras ledamöter anklagats för omfattande sexuella trakasserier men ändå har kvar sina poster. Enligt dokumentären fick undervisningsrummen väggar av glas när en ny skola byggdes för att skapa insyn och därmed försvåra övergrepp.


Konsertrecension: ”Orfeo” med strålande tonkänsla

Summary: Göteborg Baroque, under ledning av Magnus Kjellson, lyckats genomföra detta projekt som, placerar dem i det absoluta toppskiktet av det svenska musiklivet. Deras ”Orfeo” strålar av en musikalitet och stilkänsla, enligt DN:s kritiker Martin Nyström.

I Claudio Monteverdis ”Orfeo” är den första halvtimmen sjudande av glädje och lust. Det är skapelsens lyckorusiga tillstånd innan den första förlusten är ett faktum, då sorgen uppstår och allas ansikten vänds mot döden. Då Orfeo som mist sin Euridice vill fly från solen likt ”en förhatlig fladdermus”. Men rösten vill något annat. I den bor en övervinnelse som gör att han vill gå över gränsen – ned i det djupa mörker där återuppståndelsen är möjlig. Denna vertikala resa får en vidunderlig akustisk och visuell verkan i Göteborg Baroques iscensättning på Röda Sten där takhöjden är över elva meter. Och man påminns igen om frågan varför operakonstens första innovativa era så sällan tar plats på de svenska operahusen – när det för teatern är så viktigt att med jämna mellanrum förnya sig med hjälp av sitt ursprung i det antika dramat? Ett svar är att Monteverdi och hans samtida kräver speciella resurser som man inte har. En annan typ av musiker och sångare men av en numerär som bara en större institution har råd med i dag. Tack vare en mångmiljondonation från Sten A Olssons Stiftelse för Forskning och Kultur har ensemblen Göteborg Baroque, under ledning av Magnus Kjellson, lyckats genomföra detta – med tolv sångsolister och en barockorkester på tjugo medlemmar. Ett projekt som, efter att ha varit professionellt verksamma sedan 2004, placerar dem i det absoluta toppskiktet av det svenska musiklivet. Deras ”Orfeo” strålar av en musikalitet och stilkänsla som jag tidigare bara hört på kontinenten – och då av världsnamn inom tidig musik som René Jacobs. ”Orfeo hålls samman dramaturgiskt av den strängaste och mest raffinerade symmetri. Samtidigt som den ger plats för det nytänkande kring röster och instrumentklanger som präglade operans första fas. Då musiken hämtades från alla genrer, höga som låga, noterade som muntliga, och bröts mot varandra för att skapa en musikteater som var så mångfaldig som möjligt. En värld, inte olik Shakespeares, där var och en får lov att sjunga ”på sitt eget vis”, som en av operans herdar uttrycker det. I Per T. Buhres (regi), Beate Persdotter Lökens (scenografi) och Elin Anderssons (kostym) iscensättning hamnar vi i en igenkännbar, från såväl film som opera, italiensk landsbygdsmiljö. Pastoral men bara skenbart oskuldsfull. Här är den orm som enligt librettot biter Ann-Christine Wesser Ingels ljuvliga Euridice den Messagiera som meddelar dödsbudet. En rival som i Amanda Flodins magnifika vokala och sceniska gestaltning inte bara spelar rollen av den svartsjuka utan också den utstötta. Med nedstigandet i dödsriket moderniseras gestaltningen till nutid då Leif Aruhn-Soléns ypperlige Orfeo hejdas av Steffen Bruun Rörvigs mäktigt klingande Caronte som här är en byråkratiskt kontrollerande gränsvakt till dödsriket där det dekadenta paret Proserpina och Plutone regerar, härligt spelade av Elin Skorup och Paul Max Tipton. Men ”Orfeo” slutar ju inte där utan i högan sky. En ljus klang som Daniel Carlsson håller fint levande i rollen som Speranza och som Jorge Navarro Colorado vässar till utropet: ”Låt oss stiga!” då hans kraftfulle Apollo får sista ordet.


Tom Petty dog av läkemedelsöverdos

Summary: Rockstjärnan Tom Petty dog av en oavsiktlig överdos av läkemedel, skriver hans familj på Facebook.

Familjen skriver att man fått informationen under dagen av rättsläkare, enligt flera amerikanska medier. Den slutgiltiga rapporten visar att Tom Petty gått bort ”till följd av en oavsiktlig överdos efter att ha tagit flera olika läkemedel”. Rättsläkare i Los Angeles bekräftar att Pettys död orsakats av att flera organ sviktat på grund av läkemedelsförgiftning. Bland sju läkemedel som han tagit finns det smärtlindrande och narkotikaklassade fentanyl och antidepressiva citalopram. Läs mer: Så reagerar musikvärlden efter Tom Pettys död Enligt hans familj led Petty av ”många allvarliga sjukdomar”, bland dem emfysem, knäproblem och fraktur i höften. ”Trots denna smärta insisterade han på att hålla sitt löfte till sina fans och han turnerade runt på 53 datum med en fraktur i höften, och när han gjorde det försämrades skadan”, skriver familjen, och lägger till att smärtan ”helt enkelt varit outhärdlig” och att det orsakat ”överanvändning av medicinering”. Den legendariske rockstjärnan avled den 2 oktober. Läs mer: Tom Petty var den raka amerikanska rocken trogen


Grotesco och Josefin Johansson fick komikerpris på Svenska standupgalan

Summary: På Svenska standupgalan delades, under fredagkvällen i Göteborg, pris ut till komiker som Josefin Johansson, Johan Glans och Grotesco.

Svenska standupgalan, i ståuppklubben Oslipats regi, ägde rum under fredagskvällen på Stora teatern i Göteborg. Under kvällen delades pris ut till ett antal svenska komiker. Årets kvinnliga komiker blev Josefin Johansson, aktuell i ”På spåret” och ”Smartare än en femteklassare”, med motiveringen ”något så unikt som en intelligent tramsbyxa”. Årets manliga komiker blev Messiah Hallberg, och årets nykomling Josefin Sonck. Johan Glans fick pris i kategorin årets föreställning för sin ”World tour of the world”. Humorgruppen Grotesco vann i klassen årets media för ”Grotescos sju mästerverk”, som hyllades när det sändes på SVT i höstas. ”Från det burleska till det subtila, från samhällstillvänd satir till snabba sketcher”, lät det i motiveringen. Juryns hederspris 2018 gick till Martin Soneby för radioshowen ”AMK morgon”.


Dylan Farrow i första tv-intervjun: ”Woody Allen ljuger, och har ljugit så länge”

Summary: I sin första tv-intervju talar Dylan Farrow ut om övergreppsanklagelserna mot sin pappa, regissören Woody Allen.

Under torsdagen gjorde Dylan Farrow, adoptivdotter till Mia Farrow och Woody Allen, sitt första tv-framträdande i den amerikanska tv-kanalen CBS News morgonprogram ”This morning”. Framträdandet är en följd av den senaste tidens ökade uppmärksamhet kring de anklagelser om sexuella övergrepp som Dylan Farrow riktade mot sin adoptivfar redan 1992. Flera namnkunniga skådespelare har under de senaste veckorna tagit avstånd från Woody Allen – och i flera fall donerat sina skådespelarintäkter från hans filmer till välgörenhet. Redan på förhand har citat ur intervjun spritts flitigt, bland annat ett där Dylan Farrow frågar sig: ”Varför skulle jag inte vilja sänka honom?”. Inför sändningen twittrade hon också om sitt beslut att tala ut i tv: ”Ni kommer att få se mig såsom min familj och mina vänner känner mig. Jag ville visa mig för er, låta er se mig, inte som en Farrow utan som en kvinna som berättar sanningen för att hedra den lilla flicka som lämnades kvar.” Läs mer: Alec Baldwin försvarar Woody Allen efter övergreppsanklagelser I intervjun, som är förinspelad i Dylan Farrows hem i Connecticut, berättar hon återigen om sina minnen av övergreppet och Woody Allens påstått opassande beteende kring sin dotter. Vid ett tillfälle under intervjun visas ett klipp från nittiotalet där Woody Allen nekar till anklagelserna, något som får Dylan Farrow att gråta. ”Han ljuger och han har ljugit så länge. Det är svårt för mig att se honom och att höra hans röst”, säger hon till programledaren Gayle King. Woody Allen själv har, i ett nytt uttalande till CBS News, upprepat sitt nekande till anklagelserna. Han påminner om att två omfattande utredningar inte lyckades bevisa att övergreppet hade ägt rum, och menar att Mia Farrow under den mycket uppmärksammade vårdnadstvisten under nittiotalet övertalade sin dotter att ljuga om övergreppet. ”Tyvärr är jag övertygad om att Dylan verkligen tror på det hon säger”, säger han i uttalandet, och kallar uppmärksammandet av historien som en del av den så kallade Time’s up-rörelsen för ”cyniskt”. Läs mer: ”Call me by your name”-stjärnan donerar Woody Allen-pengar ”Vad jag inte förstår är hur den här galna historien om att jag skulle vara hjärntvättad är mer trovärdig än det jag säger, att min pappa utnyttjade mig sexuellt”, säger Dylan Farrow i intervjun i CBS. Hon säger att stödet från de Hollywood-kändisar som den senaste tiden ställt sig på hennes sida har varit viktigt, men att hon hoppas att fler ska känna sig manade att omvärdera sin inställning till Allen. ”Det har påverkat alla delar av mitt liv. Under min uppväxt försökte jag övertala mig själv, låtsas, att det inte var något jag behövde ta hänsyn till, men det gick inte att låta bli. Det har påverkat allting”, säger hon i tv-intervjun.


Krisdrabbat UR får ny chef

Summary: I samband med fjolårets kaosartade omorganisering på Utbildningsradion avgick vd Christel Tholse Willers. Hennes efterträdare blir Sofia Wadensjö Karén, tidigare vd och chefredaktör för tidningen Vi. ”Jag börjar på noll”, säger hon till DN.

I november förra året rapporterade DN om den kaosartad omorganisering på Utbildningsradion, efter en granskning i Journalisten som visade på tveksamma upphandlingar, avstannad produktion och en personal i uppror. ”En stor omorganisering görs inte på sju månader. Vi är inte där än, vi är mitt i”, sade UR:s vd Christel Wholse Willers då till DN, strax innan hon avgick från posten. Nu låter UR meddela att ny vd blir Sofia Wadensjö Karén, som närmast kommer från tjänsten som vd och chefredaktör för tidningen Vi. Enligt pressmeddelandet har hon bland annat i uppgift att ”fortsätta UR:s förändringsresa”, vilket hon själv säger handlar om att renodla tjänsten i förhållande till tittarna. – UR:s varumärke måste bli tydligare. Detta för att på bästa sätt nå ut med sitt enorma och fantastiska utbud, säger Sofia Wadensjö Karén. Läs mer: ”Kaos på UR efter omorganisation” Hon beskriver sin ledarstil som rak, tydlig, inkluderande och omtänksam. Anledningen till att hon ville ha jobbet är att det kombinerar journalistiken, som hon kallar sin ”passion i livet”, med folkbildning och kunskapsförmedling. Hon har tagit del av höstens medierapportering och medger att UR haft en ”stökig” höst, men vill ännu inte uttala sig om omorganiseringen. – Jag måste komma på plats och själv skapa mig en bild av situationen, säger hon. Läs mer: ”Efter kritiken: UR-anställda erbjuds nu avgångsvederlag” Delar av personalen har skrivit under upprop och riktat kritik mot UR i medierna. Hur ska du vända den utvecklingen? – Jag har inte satt mig in i förändringsresan i detalj, därför känns det oseriöst att nu försöka gissa exakt hur jag tar mig an organisationen framåt. Alla ledare kommer ju in med sina tankar och på så sätt är det ju att börja om från noll.


Dottern om Woody Allen: ”Varför skulle jag inte vilja sänka honom?”

Summary: Dylan Farrow, adoptivdotter till filmregissören Woody Allen, talar i en intervju med CBS ut om anklagelserna mot hennes far. – Jag är trovärdig, talar sanning och tycker det är viktigt att folk inser att ett offer, en person som anklagar, har betydelse, säger hon i ett utdrag som publicerats på förhand.

Intervjun sänds i sin helhet i CBS morgonprogram på torsdagen, uppger kanalen. Redan på förhand har dock ett utdrag från intervjun publicerats, där Dylan Farrow öppet berättar om de övergrepp hon uppger sig ha utsatts för som barn. – Jag är trovärdig, talar sanning och tycker det är viktigt att folk inser att ett offer, en person som anklagar, har betydelse. Och att det är tillräckligt för att förändra saker, säger Dylan Farrow i intervjun som spelats in i hennes hem. Flera familjemedlemmar, däribland exsambon Mia Farrow och sonen Ronan Farrow, har vittnat om övergreppen, då Woody Allen 1992 uppges ha tagit med sig då sjuåriga Dylan Farrow till en vind och där utnyttjat henne sexuellt. Hon har tidigare berättat om händelserna i ett brev som publicerades i New York Times – men väljer nu för första gången att ställa upp i en tv-intervju. Woody Allen har nekat till anklagelserna alltsedan de först blev kända under 1990-talet, bland annat i anslutning till att han tilldelades ett hederspris på Golden Globe-galan för fyra år sedan. I samband med Metoo-rörelsen har dock ett flertal skådespelare valt att öppet ta avstånd från regissören, däribland Greta Gerwig. DN rapporterade tidigare på onsdagen att skådespelaren Alec Baldwin, som varit i blåsväder för sina kommentarer under Metoo-rörelsen, gick ut till Woody Allens försvar. Han menade att det var ”orättvist” och ”sorgligt” att flera skådespelarekollegor fördömt regissören då han aldrig blivit juridiskt anklagad. Programledaren på CBS, Gayle King, ställer under intervjun med Dylan Farrow flera motfrågor, där hon hänvisar till påståenden om att Farrow bara är ute efter att sänka sin far i anslutning till Metoo-rörelsen. – Varför skulle jag inte vilja sänka honom? Varför skulle jag inte vara arg? Varför skulle jag inte vara sårad? Varför skulle jag inte känna någon form av ilska efter att under alla dessa år blivit ignorerad och ifrågasatt och åsidosatt? säger Dylan Farrow, som sedan svarar på frågan om varför människor skulle tro på hennes historia nu: – Jag antar att det ligger hos dem, men allt jag kan göra är att tala sanning och hoppas att någon kommer tro på mig i stället för att bara lyssna, säger Dylan Farrow.


Alec Baldwin försvarar Woody Allen efter #metoo-anklagelser

Summary: Skådespelaren Alec Baldwin kallar sina kollegors avståndstagande från Woody Allen ”orättvist och sorgligt”.

I sviterna av #metoo-rörelsen har ett flertal skådespelare valt att öppet ta avstånd från regissören Woody Allen, vars adoptivdotter Dylan Farrow anklagat honom för övergrepp. Bland dem finns Greta Gerwig, som spelade i 2012 års ”Förälskad i Rom”, och stjärnskottet Timothée Chalamet som spelar en av huvudrollerna i regissörens kommande film ”A rainy day in New York”. Nu går skådespelaren och komikern Alec Baldwin ut till försvar för Woody Allen på Twitter – närmare bestämt på det Twitterkonto han började twittra från kort efter att han ”tog en paus” från sitt officiella konto. ”Woody Allen utreddes i två stater och blev aldrig juridiskt anklagad för något. Avståndstagandet från honom och hans arbete har, utan tvekan, en anledning. Men jag tycker att det är orättvist och sorgligt. Jag jobbade med Woody Allen tre gånger och det var ett av min karriärs största privilegier”, skriver skådespelaren. Han spelar i Allens filmer ”Blue Jasmine” och ”Förälskad i Rom”. På Twitter retweetade han sedan flera människor som åter lyft Woody Allen och Mia Farrows adoptivson Moses Farrow, som påstår sig ha blivit ”hjärntvättad” av Mia Farrow och menar att det aldrig skedde några övergrepp inom familjen. Alec Baldwin själv har under hösten hamnat i blåsväder på grund av tidigare uttalanden om #metoo – bland annat har han ifrågasatt de offer för Harvey Weinstein som tagit emot pengar för att inte polisanmäla filmmogulen för övergrepp. ”Är det möjligt att stötta offer för pedofili och sexuella övergrepp och samtidigt tro att Woody Allen är oskyldig? Jag tycker det. Jag menar inte att avfärda eller ignorera frågan, men anklagelser om sådana brott måste framföras med stor försiktighet – också för offrens skull”, skriver Baldwin nu på Twitter.


”Call me by your name”-stjärna donerar sina Woody Allen-pengar

Summary: Skådespelaren Timothée Chalamet donerar sina inkomster från Woody Allens kommande film till välgörenhet – efter att anklagelser om regissörens påstådda övergrepp fått ny uppmärksamhet.

Timothée Chalamet är en i raden av skådespelare som tagit avstånd från regissören Woody Allen. Chalamet, som gjort succé i den omtalade ”Call me by your name”, har på senaste tiden fått frågor om sitt samarbete med Woody Allen i kommande filmen ”A rainy day in New York”. Han har duckat frågorna, vilket gjort många fans besvikna – något han nu adresserar i ett inlägg på Instagram. ”Jag kan inte svara direkt på frågan [om arbetet med Woody Allen] på grund av de kontrakt jag skrivit på. Men vad jag kan säga är detta – jag vill inte tjäna pengar på arbetet med filmen”, skriver Chalamet. Skådespelaren uppger att han därför ska donera sina intäkter till välgörenhet, närmare bestämt den nystartade kvinnoorganisationen Time’s up, en hbtq-organisation i New York och RAINN, som arbetar mot våldtäkter, övergrepp och incest i USA. Skådespelaren Mark Wahlberg skänkte även han pengar till Time’s up efter att det framkommit att han tjänat mycket mer än sin kvinnliga motspelare Michelle Williams på omtagningarna av Ridley Scotts ”All the money in the world”. Härom veckan sade även skådespelaren och regissören Greta Gerwig, som spelar en av rollerna i Woody Allens ”Förälskad i Rom” från 2012: ”Om jag hade vetat då vad jag vet nu skulle jag inte ha medverkat i filmen”. Gerwig har även regisserat Timothée Chalamet i sin uppmärksammade regidebut ”Lady Bird”. Läs mer: Greta Gerwig ångrar samarbetet med Woody Allen Den nya uppmärksamheten kring Woody Allen kommer som en följd av höstens #metoo-rörelse, då Allens adoptivdotter Dylan Farrow förnyade sina anklagelser om att han ska ha förgripit sig på henne när hon var liten. Woody Allen själv förnekar det hela. På Instagram skriver Timothée Chalamet att han under det gångna året fått tillfälle att omvärdera hur han ser på sin roll som skådespelare. ”Jag har hittills valt roller utifrån perspektivet hos en ung skådespelare som försöker gå i sina idolers fotspår. Men jag håller på att lära mig att en bra roll inte är det enda kriteriet för att ta en roll – det har blivit tydligt för mig under de senaste månaderna, när jag har fått bevittna en mäktig rörelse födas och kämpa för att krossa orättvisor, ojämlikhet och, främst, tystnad.”


Facebookgruppen Stå upp för Sverige läggs ned

Summary: Facebookgruppen Stå upp för Sverige, som av Expo beskrivs som en mötesplats för rasister, har lagts ned. I ett inlägg på Facebook skriver grundaren att anledningen är allt hat som riktats mot honom.

Det var i februari förra året som gruppen Stå upp för Sverige grundades. Syftet med gruppen var då att stötta Peter Springare, polis i Örebro som uttryckt missnöje med svensk migrationspolitik. Till en början var Peter Springare positiv till gruppen, men tog sedan avstånd från den. ”Jag betackar mig därför från att mitt namn skall stå för en grupp som manifesterar främlingsfientliga, rasistiska och andra nedvärderande uttalanden om invandrare eller andra personer”, skrev han då på Facebook. Kritiken från Peter Springare ledde till att gruppen bytte namn till ”Stå upp för Sverige”. Gruppen sa att man vill ”avslöja politikers flathet mot den allt mer misslyckade integrationen”. Flera medlemmar i gruppen har anmälts för olika hatbrott efter att ha skrivit rasistiska kommentarer och inlägg. Gruppen stod också bakom motdemonstrationen på Medborgarplatsen som en reaktion mot manifestationen som vill stoppa utvisningarna till Afghanistan. Facebookgruppen beskrivs som den största mötesplatsen för rasister och islamofober på sociala medier av tidskriften Expo. Nu har grundaren lagt ned Facebookgruppen, enligt Eskilstuna-Kuriren – som också uppger att nedläggningen skedde i söndags. I ett inlägg på Facebook skriver grundaren: ”Gruppen stängs på obestämd tid på grund av allt hat mot mig personligen.” När gruppen stängdes ned låg antalet medlemmar på över 170.000. Dock ska siffran tas med försiktighet, skriver Expo. Dels för att människor kan vara tillagda i en Facebookgrupp utan deras vetskap och sedan måste göra ett aktivt val för att gå ur. Det andra är att det går att ha fler än ett konto, vilket kan användas för att öka medlemsantalet i olika grupper. DN har sökt grundaren utan resultat. Läs mer: Näthatet flyttade ut på Medborgarplatsen


Rickard Olsson byter kanal – tar över ”Bingolotto”

Summary: Rickard Olsson blir programledare för ”Bingolotto” – igen. Till hösten är han tillbaka i programmet efter tio år. – Det känns som att komma hem, säger han till TT.

Rickard Olsson ledde TV4:s "Bingolotto" mellan 2005 och 2008, och han är glad över att komma tillbaka till programmet. – Jag blev så glad när jag blev kontaktad och vi fick till det här. Arbetslusten kom tillbaka. "Bingolotto" är mycket mer kreativt att jobba med än vad många tror, faktiskt. Man kan göra ganska mycket inom den ramen, som man inte kan göra inom många andra formatprogram. Så det känns skitkul, säger han. Läs mer: Ingvar Oldsberg tvingas lämna ”Bingolotto” efter utredning Efter att han slutade som programledare för "Bingolotto" 2008 har han haft löpande kontakt med Folkspel, som ligger bakom programmet. – Jag känner dem och vet vilka jag kommer jobba med, säger Rickard Olsson. Läs mer: Klarar du de svåraste orden i DN:s språktester? Rickard Olsson säger att han har mått dåligt under hösten, och att han tappade arbetslusten efter att flera av hans program i SVT lades ner eller gjordes om. I december slutade han som programledare för "Vem vet mest" efter att ha lett programmet sedan 2008, och han har tidigare uttryckt sitt missnöje med att programmet framöver enbart kommer att sändas en dag i veckan. Läs mer: Bingolottos uppesittarkväll gav miljonklirr I vår är det Agneta Sjödin och Lotta Engberg som växelvis leder "Bingolotto". Tidigare var det Ingvar Oldsberg som axlade programledarskapet, men han fick i december lämna programmet efter att en internutredning hos produktionsbolaget visat på "allvarliga arbetsmiljöproblem” inom produktionen. Rickard Olsson tar över till hösten. Han kommer inte att göra så mycket annorlunda denna gång i "Bingolotto" jämfört med för tio år sedan. – Jag är väl samma typ av kille, men jag tycker att vi ska försöka överraska mer i varje program, att inte varje program blir statiskt och likadant. Med olika spel eller olika tävlingar, säger Rickard Olsson.


Catherine Deneuve ber om ursäkt för #metoo-kritik

Summary: Den franska filmstjärnan Catherine Deneuve vill be kvinnliga offer för sexuella övergrepp om ursäkt. Nyligen undertecknade hon ett öppet brev i Le Monde som problematiserade #metoo-rörelsen, och som sedan dess fått ett eget liv.

Ett hundratal franska kvinnor skrev häromveckan under ett öppet brev i tidningen Le Monde, som syftade till att problematisera höstens så kallade #metoo-rörelse. En av de som skrev under var filmstjärnan Catherine Deneuve. ”Våldtäkt är ett brott, men att försöka förföra någon, även ihärdigt eller klumpigt, är inte det”, stod det bland annat i brevet. I Frankrike har #metoo gått under namnet #balancetonporc – ”peka ut din gris”. Läs mer: Catherine Deneuve i protest mot #metoo-rörelsen Texten och kvinnorna som satt sina namn under den har fått mycket kritik – också för att flera av dem själva har utvecklat sina ståndpunkter i andra sammanhang. Bland annat sade en fransk radioprofil vid namn Brigitte Lahaie i en tv-debatt att kvinnor var kapabla att ”få orgasm under våldtäkt”. Detta uttalande går nu Catherine Deneuve själv ut och kritiserar i ett eget brev i tidningen Libération. Utan att nämna Lahaie vid namn menar hon att uttalandet är ”värre än att spotta de som utsätts för detta brott i ansiktet”. Deneuve vidhåller att hon tycker illa om den ”medialynchning” hon tycker sig ha sett av män anklagade för sexuella trakasserier, men betackar sig för de ”konservativa, rasister och traditionalister av alla de slag” som stöttat henne. Läs mer: Catherine Deneuve får kritik efter #metoo-protest ”Jag går inte på det. De får inte min tacksamhet eller min vänskap – tvärtom. Jag är och förblir en fri kvinna. I systerskap vill jag visa min medkänsla med de kvinnliga offer för motbjudande handlingar som har känt sig sårade av brevet i Le Monde. Det är till dem, och bara till dem, som jag ber om ursäkt”, skriver hon i texten.