Xbox360-ägare köper många spel

Summary: Xbox360-ägare har i genomsnitt köpt sju spel till sin spelkonsol. Enligt Microsoft är det rekordmånga.

I en intervju med den amerikanska nyhetsbyrån CNBC berättar Chris Liddell, ekonomiansvarig på Microsoft, att köparna av företagets senaste spelkonsol köper rekordmånga spel. - Just nu säljer vi i genomsnitt sju spel till varje såld spelkonsol, det är bättre än någon annan spelkonsol i världshistorien. Idag spenderar köparna mer pengar på spel och tillbehör än vad de gör på själva konsolen, vilket innebär att den affärsmodell vi valt för Xbox360 nu börjar löna sig, säger Lidell till nyhetsbyrån. För ett år sedan var motsvarande siffra 5,3 spel per såld spelkonsol.


Amerikanska spelare kompenseras för sexscen i spel

Summary: En sexscen i ett gömt minispel i "Grand theft auto: San Andreas" orsakade moralpanik i USA. Nu erbjuds upprörda spelare i landet ekonomisk kompensation av utgivaren.

Rockstars "Grand theft auto: San Andreas" innehöll det gömda minispelet "Hot coffee", med sexuellt innehåll. När amerikanska medier fick upp ögonen för detta utbröt moralpanik i landet. Nu erbjuder spelets utgivare kompensation till alla som blev "upprörda och stötta" på grund av spelets kontroversiella innehåll. En ny version av spelet utan nakenscener, samt upp till motsvarande 200 kronor i ersättning utlovas till de som skickar sin skiva samt inköpsbevis till företaget. Erbjudandet om ekonomisk kompensation gäller dock bara spelare i USA.


Danska havshjältar

Summary: Den danske författaren Carsten Jensen har skrivit en fascinerande sjöroman om det danska fiskarsamhället Marstal, där han växte upp. – Jag ville skildra vår historia som krigar- och sjöfartsnation, säger han till Boklördags Ulrika Kärnborg. Jag har skrivit en gammaldags roman, fast på ett nytt sätt.

Som en burlesk sjörövarroman på danska, komplett med kapten James Cook som talande skrumphuvud och vilda infödingar? Som en korsning mellan "Moby Dick" och "Pirates of the Caribbean", minus Johnny Depp? Nej, jag vet inte riktigt hur jag ska beskriva Carsten Jensens nya roman, men den är lång, över 700 sidor. Och väldigt fascinerande; faktiskt så spännande att jag varje dag på jobbet längtar hem för få läsa vidare om det lilla fiskarsamhället Marstal med den stora flottan och invånarnas öden under hundra år, från 1848 till andra världskrigets slut. Efter några år i karantän som "folkfiende" och "invandrarvän" har journalisten och kulturkritikern Carsten Jensen (för övrigt mångårig medarbetare här i DN) försonats med sina landsmän. "Vi, de drunknade" har sålt i över 100 000 exemplar i hemlandet och nästan utnämnts till nationalepos av entusiastiska läsare. Har du gått och blivit snäll på gamla dagar? - Nej, nej, säger Carsten Jensen och vinkar avvärjande. Jag är fortfarande kritisk till många av de politiska strömningarna i Danmark, och det vet folk. Jag tänker inte hålla tyst bara för att jag har blivit en skönlitterär författare. Vi sitter i ett pampigt kontorsrum på Albert Bonniers förlag. Jensens blick far mellan familjeporträtten som pryder väggarna. Han ser trött och glad ut. De sista dagarna har varit hektiska, middagar och intervjuer avlöser varandra i en strid ström. Du måste ha gått och burit på den här romanen i många år. För att vara din egentliga debut är den verkligen fantastisk. Hur kom du på idén att skriva om din egen hemstad? - Att jag någon gång skulle skriva om Marstal har jag vetat länge, jag visste bara inte i vilken form jag skulle göra det. Jag visste att det fanns otroliga arkiv som ingen hade brytt sig om, och jag kände att jag ville berätta om ett annat Danmark än det som folk nu för tiden identifierar sig med. Jag ville berätta om Danmark som krigar- och sjöfararnation, fast på ett jordnära och inte heroiserande sätt. Har det fungerat? - Ja, men alla kanske inte har haft klart för sig att jag har haft ett syfte med den, nämligen att visa att Danmark inte alltid har varit en liten, självtillräcklig bondenation, med folk djupt begravda i den feta myllan. Utan i stället ...? - ...ett land som genom sjöfarten ständigt stått i förbindelse med resten av världen, inte alltid på ett trevligt vis, det medges, men i alla fall. Det är inte alla danskar som gillar att höra talas om det. Jag har aldrig läst någon som lyckas beskriva våldet på riktigt samma sätt som du gör det. Det är faktiskt något kvinnligt över det. Blodet och kroppsvätskorna sprutar, liken ruttnar, skeppspojkarna pryglas, men du verkar inte njuta ett dugg av det. Det är inte precis någon pojkbok du har skrivit? - Nej, jag fascineras inte av våld. Men när jag läste om hur sjömännen i Marstal hade det, med sadismen i den tidens folkskola och den stenhårda disciplinen ombord på skeppen tänkte jag att jag ville visa hur våldet formade de här människorna. Eller kanske snarare deformerade dem. För att inte tala om deras kroppar. Och kvinnorna då? Carsten Jensen ser plötsligt lite avvaktande ut. - Som du säkert har märkt så spelar kvinnorna ingen stor roll i den första hälften av romanen. Det "vi" som berättar och håller samman bokens olika delar är förstås stadens invånare, men nästan bara den manliga delen. Män och kvinnors liv var så olika, de träffade knappt varandra. Männen var ute på sjön hela tiden. Men senare i romanen tar ju kvinnorna mer plats. Det träder långsamt fram några starka individer som motvikt till alla de sönderpiskade sjömännen. - Det känns också korrekt. Under 1900-talet stiger kvinnorna liksom fram ur historiens skuggor. Carsten Jensen berättar att han träffat en dansk konteramiral som i full uniform bjöd på kaffe och öste lovord över de "adekvata" beskrivningarna av livet till sjöss. Konteramiralen berättade att han hade köpt in "Vi, de drunknade" som julklapp till alla som tjänstgjorde runt Grönland, även de fjorton stackars soldaterna som på öns ena sida har till uppgift att skydda Danmark mot norsk invasion. - Eller något sådant, säger Carsten Jensen och blinkar knipslugt. De skulle ha signerade exemplar. Och efteråt fick jag veta att även soldaterna i Afghanistan satt och läste boken. Jag har danska armén att tacka för mycket! Men folket i Marstal, då. Är de glada över "Vi, de drunknade"? - Ja. Överlyckliga. När boken skulle komma ut hade vi "smygpremiär" i Marstals enda bokhandel och jag hälsades välkommen med flaggor, blomster och mässingsorkester, nästan som om jag vore bygdens förlorade son. - När jag drog i gång researcharbetet tillbringade jag mycket tid i staden, både för att forska i sjöfartsarkivet och för att tala med folk. Vi ordnade samtalsaftnar där alla var välkomna. Jag berättade om bokprojektet och frågade om det var någon där som visste något. Det var det alltid. Och jag kände att det brådskade. De sista ögonvittnena, till exempel från andra världskriget, dör nu. Det gäller att lyssna medan man kan. Carsten Jensen är ett stort namn i Danmark, och han har en lång produktion av böcker bakom sig, bland annat litterära reseskildringar och essäböcker. Jag gissar att övergången till fiktion ändå måste ha varit svår, och frågar hur han tacklar skaparkriserna när han kör fast. - Det svåraste var att hitta språket och lära sig att använda fantasi i stället för fakta. Jag satt och tog mig igenom alla de gamla äventyrsförfattarna: Mark Twain, Jack London, Herman Melville och så vidare. Både för prosans skull och för att se hur de beskrev Söderhavet. Jag ville åstadkomma en gammaldags roman, fast på ett nytt sätt. Det är trist nu för tiden att prosan har fallit sönder i massa subgenrer. Finns det en intrig, ja, då är det en deckare, finns det filosofiska utläggningar, ja, då är det inte en roman över huvud taget. Och finns det fantastiska inslag, då är det magisk realism. Jag ville skriva något som innehåller alla de där beståndsdelarna, men som ändå är en roman. Ett allkonstverk, alltså. - Kanske det. Nej, förresten. Bara en roman. Jag läste en intervju med Umberto Eco där han berättade att han började läsa skönlitteratur på ett helt annat sätt när han höll på med "Rosens namn". Mer för att kolla upp hur andra författare skriver. Gäller det även för dig? - Jag säger som min gode vän och författarkollega Jens-Martin Eriksen: Jag läser bara sådant jag kan stjäla. Nej, skämt åsido, men det ligger något i det. Man blir faktiskt en annan läsare när man skriver själv. Sedan berättar han att det inte är Jack London eller Herman Melville som framför allt inspirerat honom under arbetet med romanen om Marstal. Spåren går långt tillbaka i tiden, men inte så långt. Han nämner den marxistiske Martin Andersen Nexø och Hans Kirk, den sistnämnde dansk socialrealist och författare av kollektivromaner. Hans Kirk var också ämnet för Carsten Jensens doktorsavhandling i litteraturvetenskap, som kom i bokform 1981. Men du är ju ingen socialrealist? - Nej, tiderna förändras ju. Och jag ska berätta en hemlighet för dig. Jag lutar mig förväntansfullt fram. - Medan jag satt där i Marstal och skrev, läste jag en hel massa romaner av Knut Hamsun, speciellt från den senare delen av hans författarskap, Jag vet inte riktigt varför. Jag menar, jag skriver inte alls som Hamsun. Det gör ingen, hans stil är unik, oefterhärmlig. Men det var något där, nej, jag kan inte säga vad det var & Och nu då, när du har haft sådana väldiga framgångar, måste vi för alltid säga adjö till journalisten Carsten Jensen? Carsten Jensen tvekar, men sedan tittar han mig rakt i ögonen. - Jag har ingen aning men jag har lärt mig en hel massa om mig själv som författare genom att ha skrivit "Vi, de drunknade". Nu vill jag använda de kunskaperna. Vem vet hur många produktiva år jag har kvar. Tjugo? Tjugofem? Det gäller att ta vara på tiden. Född i Marstal på Ærø, söder om Född i Marstal på Ærø, söder om Fyn, där hans roman ”Vi, de drunknade” utspelar sig, 1952. Kulturjournalist och essäist, debuterade 1981 med en bok om författaren Hans Kirk, som också var ämnet för hans avhandling i litteraturvetenskap. Sedan dess har han skrivit en lång rad böcker, framför allt fantastiska reseskildringar. I Danmark betraktas han som kulturradikal samhällsdebattör, med tidningen Politiken som husorgan. Själv gillar han inte ordet kulturradikal. ”Äsch, det är bara en etikett som danskar gillar att sätta på alla som deltar i någon form av kulturdebatt. Och radikal, tja, det är det väl knappt någon som är längre. I alla fall inte i Danmark.” Med sin exfru har Jensen dottern Laura, 11 år. Sedan några år tillbaka dejtar han den brittiska författaren Liz Jensen. ”Det är underbart, vi har samma efternamn, fastän hon är britt. Och hon lärde sig danska för att kunna läsa min roman. Är inte det äkta kärlek?”


Gandhis tankar lever än

Summary: På onsdag är det 60 år sedan Mahatma Gandhi gick ur tiden. Ordfront ger ut en biografi av Zac O’Yeah. Mikael Löfgren läser en kul och rik bok om en av historiens mest citerade gestalter. Plus en läsvärd historisk reseguide till Indien.

ZAC O’YEAH ”MAHATMA! Eller konsten att vända världen upp och ner” Ordfront PER J ANDERSSON (TEXT) HÅKAN ELOFSSON (FOTO) ”INDIEN. Elefanten som började dansa” Bilda 1931 är Gandhi för sista gången i London. Av en ivrig journalist får han frågan vad han anser om den västerländska civilisationen: – Det låter som en bra idé. Replikskiftet är ett av många guldkorn i Zac O’Yeahs nya Indienbok, uppföljaren till den originella och mycket läsvärda ”Guru” (2004). Sin nya bok har den svenske författaren, sedan flera år bosatt i Bangalore, helt och hållet ägnat Gandhi, vars hederstitel Mahatma har fått ge namn åt verket. Indien är hetare än på länge. Landet fascinerar både IT-entreprenörer och andliga sökare, både politiska och helt vanliga turister, både globaliseringsförespråkare och -kritiker. Samtliga kan ha glädje av Per J Anderssons och Håkan Elofssons ”Indien. Elefanten som började dansa”. Jämförelsen med Sydöstasiens tigrar saknar inte fog. Och dagens ekonomiska boom kan bara jämföras med den kinesiska. Men Indien är mer än tillväxt och modernitet. Begrepp som tradition och mångfald fylls med omtumlande innebörd vid mötet med indisk vardag, oavsett om det är Bombays finansvalpar, Keralas kommunister eller Varanasis troende. Elofssons mycket mänskliga bilder ackompanjerar Anderssons artiklar om historia och modernitet, stad och landsbygd, mat och religion, natur och politik. Boken är ett utmärkt komplement till engelskspråkiga reseguider. Fortfarande är Indien mest känt för sin fattigdom, gissar Andersson. Det är Gandhis fel. Dennes magra uppenbarelse i en fattigbondes klädsel sitter på många västerlänningars näthinna, och hindrar dem från att se att elefanten har börjat dansa. Zac O’Yeah redovisar en annan erfarenhet av dansande elefanter. Delvis beroende på att han faktiskt satt på en som shejkade loss under en ritt på Bihars landsbygd. Efter att ha svalt en flaska med hårolja löpte elefanten amok. Författaren trodde att hans sista stund var kommen. Scenen är inte bara kul. Den berättar något grundläggande om hur Zac O’Yeah har gått till väga när han kartlagt det liv som mer än de flesta präglat mänsklighetens förhoppning om sig själv. Vill man skriva om Mohandas Karamchand Gandhi bör man inte vara rädd för att rida elefant. Ett liv som började 1869, samma år som Suezkanalen invigdes, och ändades 1948 av en mördares kula, ett år efter att Indien delats och blivit självständigt – ett sådant liv har en utsträckning i tid och rum som är större än den största elefant. Uppgiften blir inte mer hanterlig av att det på onsdag är sextio år sedan Gandhi gick ur tiden och en annan tid tog vid. Det är Zac O’Yeahs bestämda uppfattning att Gandhi lever, sin död till trots. Ja, i dag kanske mer än någonsin, med klimatångest och ständiga nederlag för väpnade sätt att lösa konflikter. För att inte tala om den hos allt fler smygande insikten att vår lilla blå planet och dess resurser är ändliga, trots den nuvarande världsordningens illusioner om motsatsen. Men hur gå till väga i biograferandet av en av historiens mest omskrivna och citerade gestalter? Det är ju som att skriva om Jesus. Eller Heliga Birgitta. Zac O’Yeahs metod är relokalisering. Så gott det nu går återför han legenden till de geografiska och historiska miljöer som en gång såg honom passera och gjorde honom till den han blev. Tala om elefantritt. Författaren följer sin huvudperson i de ibland igenblåsta spåren: från föräldrahem till skola, från giftermål (som tolvåring!) till faderskap (som sjuttonåring!), från juridikstudier i England till advokatpraktik och politisk aktivism i Sydafrika, från samliv till avhållsamhet, från wannabe-engelsman till imperiets fredligaste och farligaste motståndare. Författaren motiverar sitt skrivsätt med att Gandhi också är en berättelse om världen. Det är sannare än så. Genom att återföra legenden till världen gör han Gandhis tänkande fattbart. Boken är strikt kronologisk. Dess fyra delar har fått motton ur hinduisk livsfilosofi. Huruvida detta ska ses som en trosförklaring av författaren framgår inte. Han är annars inte buskablyg, utan högst närvarande som berättarjag. Han tvekar aldrig att delge läsaren sina reflexioner eller jämförelser mellan då och nu, Indien och Sverige, Gandhi och sig själv. Ibland excellerar han i värdelöst vetande, som när han berättar att den arge kolonialtjänstemannen i Ahmadabad var bror till skådespelaren Boris Karloff (Frankensteins monster). En sådan upplysning kastar så att säga ljus både på filmen och på verkligheten. Ibland kan det bli lite katalogaria över framställningen. Många personer kommer i Gandhis väg, många namn blir det att hålla reda på. Den kronologiska uppläggningen medför svårigheter att skifta distans till materialet. Instoppade intervjuer bidrar till utkavlingen av texten. Sagesmännen är alla välinformerade, men den hjälps inte. Annars är det just i den lediga, associativa stilen Zac O’Yeah har sin egenart och styrka. Utvikningen är hos honom inte avvikelse, utan själva huvudspåret. Han är ingen tesdrivande författare som redovisar läsefrukter, utan en ständigt associerande läsare som skriver. Mahatman verkar ha varit en rätt taskig äkta man och en direkt fördärvlig pappa, om det kan trösta någon som inte står ut med godhet. Ett framträdande drag är annars förmågan att spotta ur sig one-liners, som kanske (liksom i fallet med Jesus och Heliga Birgitta) har förbättrats av traditionen, men vad gör det? Många handlar om Gandhis uppriktighet och vägran att låta sig imponeras. Som när han på Mussolinis fråga vad han tyckte om fascismen svarade: ”Korthus”, eller när Chaplin ville ha audiens: ”Vem är det?” Däremot lär han ha skrattat gott när han i sitt höftkläde stavade fram i den gråkalla morgondimman på Londons gator, och buspojkarna ropade: ”Hörru Gandhi, var har’u brallorna?” Mikael Löfgren litteratur@dn.se


Danska havshjältar

Summary: Den danske författaren Carsten Jensen har skrivit en fascinerande sjöroman om det danska fiskarsamhället Marstal, där han växte upp.     – Jag ville skildra vår historia som krigar- och sjöfartsnation, säger han till Boklördags Ulrika Kärnborg. Jag har skrivit en gammaldags roman, fast på ett nytt sätt.

Som en burlesk sjörövarroman på danska, komplett med kapten James Cook som talande skrumphuvud och vilda infödingar? Som en korsning mellan ”Moby Dick” och ”Pirates of the Caribbean”, minus Johnny Depp? Nej, jag vet inte riktigt hur jag ska beskriva Carsten Jensens nya roman, men den är lång, över 700 sidor. Och väldigt fascinerande; faktiskt så spännande att jag varje dag på jobbet längtar hem för få läsa vidare om det lilla fiskarsamhället Marstal med den stora flottan och invånarnas öden under hundra år, från 1848 till andra världskrigets slut. Efter några år i karantän som ”folkfiende” och ”invandrarvän” har journalisten och kulturkritikern Carsten Jensen (för övrigt mångårig medarbetare här i DN) försonats med sina landsmän. ”Vi, de drunknade” har sålt i över 100 000 exemplar i hemlandet och nästan utnämnts till nationalepos av entusiastiska läsare. Har du gått och blivit snäll på gamla dagar? – Nej, nej, säger Carsten Jensen och vinkar avvärjande. Jag är fortfarande kritisk till många av de politiska strömningarna i Danmark, och det vet folk. Jag tänker inte hålla tyst bara för att jag har blivit en skönlitterär författare. Vi sitter i ett pampigt kontorsrum på Albert Bonniers förlag. Jensens blick far mellan familjeporträtten som pryder väggarna. Han ser trött och glad ut. De sista dagarna har varit hektiska, middagar och intervjuer avlöser varandra i en strid ström. Du måste ha gått och burit på den här romanen i många år. För att vara din egentliga debut är den verkligen fantastisk. Hur kom du på idén att skriva om din egen hemstad? – Att jag någon gång skulle skriva om Marstal har jag vetat länge, jag visste bara inte i vilken form jag skulle göra det. Jag visste att det fanns otroliga arkiv som ingen hade brytt sig om, och jag kände att jag ville berätta om ett annat Danmark än det som folk nu för tiden identifierar sig med. Jag ville berätta om Danmark som krigar- och sjöfararnation, fast på ett jordnära och inte heroiserande sätt. Har det fungerat? – Ja, men alla kanske inte har haft klart för sig att jag har haft ett syfte med den, nämligen att visa att Danmark inte alltid har varit en liten, självtillräcklig bondenation, med folk djupt begravda i den feta myllan. Utan i stället …? – … ett land som genom sjöfarten ständigt stått i förbindelse med resten av världen, inte alltid på ett trevligt vis, det medges, men i alla fall. Det är inte alla danskar som gillar att höra talas om det. Jag har aldrig läst någon som lyckas beskriva våldet på riktigt samma sätt som du gör det. Det är faktiskt något kvinnligt över det. Blodet och kroppsvätskorna sprutar, liken ruttnar, skeppspojkarna pryglas, men du verkar inte njuta ett dugg av det. Det är inte precis någon pojkbok du har skrivit? – Nej, jag fascineras inte av våld. Men när jag läste om hur sjömännen i Marstal hade det, med sadismen i den tidens folkskola och den stenhårda disciplinen ombord på skeppen tänkte jag att jag ville visa hur våldet formade de här människorna. Eller kanske snarare deformerade dem. För att inte tala om deras kroppar. Och kvinnorna då? Carsten Jensen ser plötsligt lite avvaktande ut. – Som du säkert har märkt så spelar kvinnorna ingen stor roll i den första hälften av romanen. Det ”vi” som berättar och håller samman bokens olika delar är förstås stadens invånare, men nästan bara den manliga delen. Män och kvinnors liv var så olika, de träffade knappt varandra. Männen var ute på sjön hela tiden. Men senare i romanen tar ju kvinnorna mer plats. Det träder långsamt fram några starka individer som motvikt till alla de sönderpiskade sjömännen. – Det känns också korrekt. Under 1900-talet stiger kvinnorna liksom fram ur historiens skuggor. Carsten Jensen berättar att han träffat en dansk konteramiral som i full uniform bjöd på kaffe och öste lovord över de ”adekvata” beskrivningarna av livet till sjöss. Konteramiralen berättade att han hade köpt in ”Vi, de drunknade” som julklapp till alla som tjänstgjorde runt Grönland, även de fjorton stackars soldaterna som på öns ena sida har till uppgift att skydda Danmark mot norsk invasion. – Eller något sådant, säger Carsten Jensen och blinkar knipslugt. De skulle ha signerade exemplar. Och efteråt fick jag veta att även soldaterna i Afghanistan satt och läste boken. Jag har danska armén att tacka för mycket! Men folket i Marstal, då. Är de glada över ”Vi, de drunknade”? – Ja. Överlyckliga. När boken skulle komma ut hade vi ”smygpremiär” i Marstals enda bokhandel och jag hälsades välkommen med flaggor, blomster och mässingsorkester, nästan som om jag vore bygdens förlorade son. – När jag drog i gång researcharbetet tillbringade jag mycket tid i staden, både för att forska i sjöfartsarkivet och för att tala med folk. Vi ordnade samtalsaftnar där alla var välkomna. Jag berättade om bokprojektet och frågade om det var någon där som visste något. Det var det alltid. Och jag kände att det brådskade. De sista ögonvittnena, till exempel från andra världskriget, dör nu. Det gäller att lyssna medan man kan. Carsten Jensen är ett stort namn i Danmark, och han har en lång produktion av böcker bakom sig, bland annat litterära reseskildringar och essäböcker. Jag gissar att övergången till fiktion ändå måste ha varit svår, och frågar hur han tacklar skaparkriserna när han kör fast. – Det svåraste var att hitta språket och lära sig att använda fantasi i stället för fakta. Jag satt och tog mig igenom alla de gamla äventyrsförfattarna: Mark Twain, Jack London, Herman Melville och så vidare. Både för prosans skull och för att se hur de beskrev Söderhavet. Jag ville åstadkomma en gammaldags roman, fast på ett nytt sätt. Det är trist nu för tiden att prosan har fallit sönder i massa subgenrer. Finns det en intrig, ja, då är det en deckare, finns det filosofiska utläggningar, ja, då är det inte en roman över huvud taget. Och finns det fantastiska inslag, då är det magisk realism. Jag ville skriva något som innehåller alla de där beståndsdelarna, men som ändå är en roman. Ett allkonstverk, alltså. – Kanske det. Nej, förresten. Bara en roman. Jag läste en intervju med Umberto Eco där han berättade att han började läsa skönlitteratur på ett helt annat sätt när han höll på med ”Rosens namn”. Mer för att kolla upp hur andra författare skriver. Gäller det även för dig? – Jag säger som min gode vän och författarkollega Jens-Martin Eriksen: Jag läser bara sådant jag kan stjäla. Nej, skämt åsido, men det ligger något i det. Man blir faktiskt en annan läsare när man skriver själv. Sedan berättar han att det inte är Jack London eller Herman Melville som framför allt inspirerat honom under arbetet med romanen om Marstal. Spåren går långt tillbaka i tiden, men inte så långt. Han nämner den marxistiske Martin Andersen Nexø och Hans Kirk, den sistnämnde dansk socialrealist och författare av kollektivromaner. Hans Kirk var också ämnet för Carsten Jensens doktorsavhandling i litteraturvetenskap, som kom i bokform 1981. Men du är ju ingen socialrealist? – Nej, tiderna förändras ju. Och jag ska berätta en hemlighet för dig. Jag lutar mig förväntansfullt fram. – Medan jag satt där i Marstal och skrev, läste jag en hel massa romaner av Knut Hamsun, speciellt från den senare delen av hans författarskap, Jag vet inte riktigt varför. Jag menar, jag skriver inte alls som Hamsun. Det gör ingen, hans stil är unik, oefterhärmlig. Men det var något där, nej, jag kan inte säga vad det var … Och nu då, när du har haft sådana väldiga framgångar, måste vi för alltid säga adjö till journalisten Carsten Jensen? Carsten Jensen tvekar, men sedan tittar han mig rakt i ögonen. – Jag har ingen aning men jag har lärt mig en hel massa om mig själv som författare genom att ha skrivit ”Vi, de drunknade”. Nu vill jag använda de kunskaperna. Vem vet hur många produktiva år jag har kvar. Tjugo? Tjugofem? Det gäller att ta vara på tiden. Ulrika Kärnborg ulrika.karnborg@dn.se


Stadsskildrare med klass

Summary: Heidi von Born har satt Vasastan på den litterära kartan. ”Ett bländande ljus” avslutar romanserien om överklassfamiljen von Morian.– Det är en historisk skildring men staden har stora likheter med dagens Stockholm.

Med över trettio romaner i bagaget, en rad översättningar och mängder av essäer och kritik bakom sig är Heidi von Born en institution i Stockholms litterära liv och rankas som en av våra allra främsta Stockholmsskildrare. Den nya boken, ”Ett bländande ljus”, avslutar hennes delvis självbiografiska romanserie om överklassfamiljen von Morian. I fjärde och sista delen återvänder hon till släktens huvudman Ansel på Apelbergsgatan i Vasastan och stadsatmosfärerna är lika pregnanta som någonsin. Men varför väljer hon att sluta här? Varför inte skriva sig fram till i dag? – De här skildringarna bygger på släkthistorier och en del är ganska sorgliga öden. Då är det lite speciellt, för jag är släkt med Olof Palme och jag vill inte att folk ska tro att jag skriver om dem. I och för sig har jag nog ändå tagit mer från den finska sidan av min familj, den här instängda världen där man läser adelskalendern och slår upp. Samtidigt som man inte tilltalar tjänstefolket med namn. Hela det här föraktfulla beteendet tyckte jag var så intressant. Så blev det en sedeskildring om ett samhälle och en tid och en anda som gudskelov är på väg bort, säger Heidi von Born. Den första boken i serien, ”Änglarnas stad”, utspelar sig 1926 då Stockholm fortfarande var en småstad. Men den hade stora likheter med dagens Stockholm, konstaterar Heidi von Born. – Jag köpte två årgångar av gamla Vecko-Journalen och läste på. Då som nu var Stockholm lite storögt och lättpåverkat. Amerika började bli en hemlig dröm. Och folk var hysteriska med sina kroppar. På tjugotalet fanns det reklam för alla möjliga piller, mot sömnlöshet, halsbränna och problem med utseendet. Jag tyckte det var roligt. Det är ju lyx, det där pysslandet med kroppen. När man använder staden litterärt och inte bara privat – hur är det att röra sig i den? – Jo, jag jobbade hårt på att komma in i porten på Apelbergsgatan där Ansel von Morian, släktens huvudman, bor. Jag stod utanför i timmar och de gick aldrig ut de där människorna som var där. Så till slut gick jag en promenad och råkade på en bekant från universitetet. Jag berättade att jag skrev om Apelbergsgatan och då blev han plötsligt ivrig: Vilken del av gatan skriver du om? Vilken port? Det visade sig att hans släkt ägde huset. Så jag fick komma in i varenda lägenhet och titta i gamla familjealbum. Vad ser du när du tittar på staden i dag? – Åhh, jag uppskattar protesten mot gallerian på Odenplan väldigt mycket. Jag gick och beundrade de där röda fanorna som hängde från alla husen och fick lust att ropa hurra. För en äldre Vasastandam som är lite prydlig, för henne är det ett jättesteg att hänga ut en röd flagga. Hon kan tycka att rött är lite vänsteraktigt. Men det var väldigt många röda skynken. Det var underbart. Vilket ansvar har man när man skildrar en stad? – Ja, skriver man om förorten är det ju väldigt farligt att döma ut den och dem som bor där. Jag tycker att man har ansvar för att städa undan fördomarna och inte slå fast att det sitter kortspelande gäng i vartannat vindsutrymme. Men sedan är det skojigt att skriva om underliga människor, det tycker ju jag också. – När man som jag skriver om överklassen tycker jag att man har ett ansvar att visa att det här sättet att leva är ytligt och förljuget. Tänk på alla de här fallskärmstyperna som reparerat sina 160-kvadratmetersvåningar i det oändliga för företagens pengar. Man behöver inte frossa i det, men man måste skriva om den mentalitet som får människor att stoppa undan miljoner och tro att de ska klara sig. Är det något speciellt med stockholmarna? – Ja, att de är så trogna sin stad. På mina kurser om Stockholm i litteraturen brukar det vara upp till tjugo äldre damer och ibland någon man. Och de följer med noga, njuter, tar reda på alla gratisnöjen. De spejar så bra, säger ”vet du det där” och ”nu har de rivit” och ”här ska det sättas upp ett dagis”. Och så männen, som studerar förändringarna och är ledsna och skriver anteckningar och undersöker om det inte går att rädda Slussen. Jag tror att de verkligen är glada åt att bo i Stockholm. Annika Persson litteratur@dn.se


59 miljoner onlinespelare i Kina

Summary: Att spela onlinespel blir allt populärare i Kina. Enligt officiella siffror är antalet människor som spelar online snart 59 miljoner.

Onlinespel blir allt populärare i Kina, rapporterar gamesindustry.biz. Enligt officiell statistik passerar antalet onlinespelare 59 miljoner inom kort. En ökning med 20 procent på bara ett år. Kineserna ogillar dock att betala för sitt spelande, omkring 80 procent av vad som spelas online är spel fria från månadsavgifter eller andra löpande kostnader.


Kosmisk religiositet

Summary: Albert Einsteins namn återkommer ofta i debatten om tro och vetande. Han vägrade kalla sig ateist och talade gärna om vördnad inför skapelsen. Men vad menade han egentligen - och var han religiös?.

Sedan en tid pågår i våra västerländska medier en livlig religionsdebatt. Och det verkar oundvikligt att Albert Einstein finns med när religion debatteras. Ett aktuellt exempel är Richard Dawkins, som inleder sin bok "Illusionen om Gud" med att förklara varför Einstein enligt hans mening inte bör betecknas som en religiös person. Det är inte heller svårt att i Einsteins tänkande finna stöd för en religionskritisk ståndpunkt. "En gud, som belönar och bestraffar sina egna skapelser, som har en vilja, liknande den, som vi erfara hos oss själva, kan jag ej föreställa mig. Ej heller en individualitet, som sträcker sig bortom döden, kan jag tänka mig; må svaga själar, fyllda av ångest eller löjlig egoism, nära dylika tankar." Men trots detta och andra uttalanden i samma riktning är det inte ovanligt att Einstein beskrivs som en djupt religiös person. Han har till och med setts som skaparen av en ny religion. Framför allt är det begreppet kosmisk religiositet som bidragit till bilden av Einstein som en religiös sökare. Den hittills mest utförliga genomgången av Einsteins religiösa tänkande utgörs av Max Jammers "Einstein and Religion" (1999). Från senare år finns också Gerhard Sonnerts studie "Einstein and Culture" (2005), i vilken religionsfrågan utgör ett viktigt inslag. Det mesta av det som Einstein sagt i religiösa frågor finns för övrigt samlat i de till svenska översatta "Min världsbild" (1934) och "Problem och perspektiv" (1952). Så vad innebär Einsteins kosmiska religiositet och hur ser han på relationen mellan religion och vetenskap? Det var hösten 1930 som Einstein första gången använde begreppet kosmisk religiositet. New York Times hade inbjudit honom att skriva en essä om relationen mellan religion och vetenskap. Einstein ger i artikeln en systematisk framställning av religionens uppkomst. Han skiljer på tre sorters religion, men betonar att de alla har uppstått ur mänskliga känslobehov. För att besvärja fruktan skapar människorna på ett primitivt stadium fiktiva, mer eller mindre människolika väsen. På ett något högre stadium uppstår religionen ur sociala känslor, ur familje- och samhällsbildning. Historiskt kan vi hos kulturfolken se en utveckling från "skrämselreligion till moralreligion". Bibelns gamla och nya testamente är exempel på det. Gemensamt för dessa religionstyper är "gudsidéns antropomorfa karaktär". Över dessa stadier, men också insprängt i de tidigare, finns så ett tredje högre stadium vars religiösa form Einstein kallar "kosmisk religiositet". Detta stadium utesluter varje "människoartat gudsbegrepp", varje dogm och varje kyrka. Utgångspunkten är den meningslöshet som människan kan känna samtidigt med upplevelsen av "den upphöjda och underbara ordning, som uppenbarar sig i naturens och tankens världar. Han förnimmer sin individuella tillvaro som ett fängelse och vill uppleva varandets totalitet som något enhetligt och meningsfyllt". Detta slags religiositet har enligt Einstein alltid varit utmärkande för de religiösa snillen och stora personligheter som av samtiden ofta betecknats som ateister. Någon motsättning mellan denna religiositet och vetenskapen föreligger inte, eftersom utgångspunkten för denna religiositet är förekomsten av en kausalt lagbunden världsordning. Den kosmiska religiositeten är tvärtom "den vetenskapliga forskningens starkaste och ädlaste drivfjäder". Övertygelsen om en förnuftigt uppbyggd och lagbunden världsordning utgör det fundament som Einsteins tänkande vilar på och som han aldrig överger. Den kosmiska religiositeten är den känsla som kan utlösas av betraktandet av denna världsordning, den "förundran över naturlagarnas harmoni, som uppenbarar ett så överlägset förnuft". Denna känsla har ingenting gemensamt med den oskuldsfullhet och naiva religiositet som inom kristendomen brukar kallas barnatro. Den är tvärtom något ganska exklusivt. Einstein talar om denna känsla som något hemlighetsfullt (Geheimnisvolle). "Vetskapen om att det existerar något för oss ogenomträngligt, uttryck för det djupaste förnuft och den mest lysande skönhet, som äro tillgängliga för vårt förnuft endast i dess mest primitiva former, denna insikt och denna känsla utgöra den sanna religiositeten. I denna mening och blott i den hör jag till de djupt religiösa människorna." Detta hemlighetsfulla innebär dock ingen som helst eftergift åt ett traditionellt religiöst tänkande eller någon form av mysticism eller övernaturlighet. Hemligheten eller mysteriet består helt enkelt i den kunskap om lagbundenheten i vår värld, som ännu är förborgad för oss människor och som kanske i hela sitt djup kommer att förbli det, men som det ändå är vetenskapsmannens uppgift att på rationell väg söka erövra. Det uttalande som ständigt återkommer när relation mellan religion och vetenskap ska beskrivas är det som Einstein gjorde för en konferens om vetenskap och religion i New York 1941. Bildligt, säger Einstein, skulle förhållandet kunna uttryckas: "vetenskap utan religion är lam, religion utan vetenskap är blind." Religion och vetenskap förutsätter varandra, vilket inte innebär någon som helst eftergift för religiöst tänkande och religiösa metoder inom vetenskapen. Några sådana finns helt enkelt inte enligt Einstein. Däremot är den första delen av satsen återigen ett sätt att beskriva den känsla och den förundran inför naturens underbara ordning som driver vetenskapsmannen. Den andra delen innebär en synnerligen kraftig markering av nödvändigheten av ett vetenskapligt tänkande även inom religionen. Konflikten mellan religion och vetenskap har uppenbarligen bekymrat Einstein och den kosmiska religiositeten kan ses som ett försök att överbrygga den. Religionen och vetenskapen verkar helt enkelt på olika områden och med olika metoder. Således kan den vetenskapliga metoden ge oss kunskaper om hur verkligheten ser ut och hur dess olika delar förhåller sig till varandra. "Men det är lika klart, att kunskapen om vad som är inte omedelbart visar vägen till kunskapen om vad som bör vara." Det är här som religionen enligt Einstein har en av sina viktigaste uppgifter, nämligen att klargöra "grundläggande mål och värderingar och att förankra dem i var människas känsloliv". Dessa mål och värderingar i form av altruism och broderlig kärlek kan vi framför allt finna i den judisk-kristna traditionen. En religiös människa är för Einstein en människa som "frigjort sig från sin själviskhets bojor". Detta Einsteinska religiösa tänkande är inte på något sätt originellt, utan anknyter tvärtom till strömningar som var vanliga i 1800-talets Europa. Idéhistorikern Gunnar Aspelin har talat om "konfessionslös religiositet". Ett exempel utgörs av den mot kristendomen konkurrerande mänsklighetsreligion som på 1850-talet skapades av positivisten Auguste Comte, ett annat av den naturliga religion på monistisk grund som utvecklades av biologen och darwinisten Ernst Haeckel. "Den med häpnad blandade beundran med vilken vi se upp till den stjärnströdda himlen och betrakta det mikroskopiska livet i en vattendroppe, den vördnad, med vilken vi vörda den alltomfattande substanslagens giltighet i universum - de äro alla beståndsdelar i vårt själsliv, som ordnas under den 'naturliga religionens' begrepp." Likheten med Einsteins kosmiska religion är slående. Men är det rimligt att kalla detta för en religion och Einstein för en religiös person? Det kommer förstås an på vilken betydelse vi lägger in i orden. Religionen, som Einstein definierar den, innehåller två centrala element: dels en känsla av vördnad och förundran inför skönheten i naturens lagbundna ordning, dels en altruistisk moral. Däremot kan den omöjligen förenas med tro på gudar, ett liv efter döden eller annan övernaturlighet. Detta sätt att definiera religion skiljer sig onekligen från det som vi är vana vid och som väl är de flesta religiösa bekännares. Tillfrågad har dock Einstein förnekat att han skulle vara ateist eller fritänkare. Delvis kan detta antagligen förklaras av den speciella historiska situationen. Einstein som var en engagerad fredsvän såg det som viktigt att alla goda krafter kunde förenas i kampen mot nazism och krig. En uttalat ateistisk ståndpunkt skulle ha försvårat och försvagat hans position som en av de ledande krafterna i kampen mot kriget. Att Einstein har blivit missförstådd är mot den bakgrunden inte förvånande. Men uppenbart är också att det funnits ett intresse i religiösa kretsar att använda sig av Einsteins vetenskapliga auktoritet för att legitimera den egna tron. Frågan måste onekligen ställas varför Einstein över huvud taget väljer att klä sitt tänkande i en religiös dräkt. I ett brevsvar till sin franske översättare Maurice Solovine säger Einstein att han förstår dennes aversion mot användningen av ordet religion när det som avses är en känslomässig eller psykologisk attityd, som tydligast finns hos Spinoza: "Jag har inte kunnat finna något bättre uttryck än 'religiös' för övertygelsen om verklighetens rationella natur sådan den är åtkomlig för vårt mänskliga förnuft. Saknas denna känsla degenererar vetenskapen till oinspirerad empirism." Einsteins användning av religiösa ord och begrepp är metaforiskt. Det gäller inte minst gudsbegreppet. Utgår vi slutligen från ordboksdefinitioner ligger det betydligt närmare att beteckna Einstein som ateist eller agnostiker än som en troende eller religiös person. En strikt tillämpning av begreppet kosmisk religiositet får i själva verket den märkliga konsekvensen att alla aktiva anhängare av de teistiska religionerna utesluts medan de vetenskapsmän som betraktar sig själva som ateister inkluderas. Vad Einstein förespråkar eller värnar är som jag ser det i grunden humanistiska värden. En benhård tro på en rationell och vetenskaplig världsbild kompletterad med en övertygelse om människors existentiella/metafysiska behov och etiska strävanden. Max Jammer"Einstein and Religion"Princeton, Max Jammer "Einstein and Religion" Princeton, 1999 Gerhard Sonnert "Einstein and Culture" New York, 2005 Per Sundgren är f d kulturborgarråd i Stockholm och disputerade 2007 med avhandlingen "Kulturen och arbetarrörelsen".


Kosmisk religiositet.

Summary: Albert Einsteins namn återkommer ofta i debatten om tro och vetande. Han vägrade kalla sig ateist och talade gärna om vördnad inför skapelsen. Men vad menade han egentligen – och var han religiös?

Sedan en tid pågår i våra västerländska medier en livlig religionsdebatt. Och det verkar oundvikligt att Albert Einstein finns med när religion debatteras. Ett aktuellt exempel är Richard Dawkins, som inleder sin bok ”Illusionen om Gud” med att förklara varför Einstein enligt hans mening inte bör betecknas som en religiös person. Det är inte heller svårt att i Einsteins tänkande finna stöd för en religionskritisk ståndpunkt. ”En gud, som belönar och bestraffar sina egna skapelser, som har en vilja, liknande den, som vi erfara hos oss själva, kan jag ej föreställa mig. Ej heller en individualitet, som sträcker sig bortom döden, kan jag tänka mig; må svaga själar, fyllda av ångest eller löjlig egoism, nära dylika tankar.” Men trots detta och andra uttalanden i samma riktning är det inte ovanligt att Einstein beskrivs som en djupt religiös person. Han har till och med setts som skaparen av en ny religion. Framför allt är det begreppet kosmisk religiositet som bidragit till bilden av Einstein som en religiös sökare. Den hittills mest utförliga genomgången av Einsteins religiösa tänkande utgörs av Max Jammers ”Einstein and Religion” (1999). Från senare år finns också Gerhard Sonnerts studie ”Einstein and Culture” (2005), i vilken religionsfrågan utgör ett viktigt inslag. Det mesta av det som Einstein sagt i religiösa frågor finns för övrigt samlat i de till svenska översatta ”Min världsbild” (1934) och ”Problem och perspektiv” (1952). Så vad innebär Einsteins kosmiska religiositet och hur ser han på relationen mellan religion och vetenskap? Det var hösten 1930 som Einstein första gången använde begreppet kosmisk religiositet. New York Times hade inbjudit honom att skriva en essä om relationen mellan religion och vetenskap. Einstein ger i artikeln en systematisk framställning av religionens uppkomst. Han skiljer på tre sorters religion, men betonar att de alla har uppstått ur mänskliga känslobehov. För att besvärja fruktan skapar människorna på ett primitivt stadium fiktiva, mer eller mindre människolika väsen. På ett något högre stadium uppstår religionen ur sociala känslor, ur familje- och samhällsbildning. Historiskt kan vi hos kulturfolken se en utveckling från ”skrämselreligion till moralreligion”. Bibelns gamla och nya testamente är exempel på det. Gemensamt för dessa religionstyper är ”gudsidéns antropomorfa karaktär”. Över dessa stadier, men också insprängt i de tidigare, finns så ett tredje högre stadium vars religiösa form Einstein kallar ”kosmisk religiositet”. Detta stadium utesluter varje ”människoartat gudsbegrepp”, varje dogm och varje kyrka. Utgångspunkten är den meningslöshet som människan kan känna samtidigt med upplevelsen av ”den upphöjda och underbara ordning, som uppenbarar sig i naturens och tankens världar. Han förnimmer sin individuella tillvaro som ett fängelse och vill uppleva varandets totalitet som något enhetligt och meningsfyllt”. Detta slags religiositet har enligt Einstein alltid varit utmärkande för de religiösa snillen och stora personligheter som av samtiden ofta betecknats som ateister. Någon motsättning mellan denna religiositet och vetenskapen föreligger inte, eftersom utgångspunkten för denna religiositet är förekomsten av en kausalt lagbunden världsordning. Den kosmiska religiositeten är tvärtom ”den vetenskapliga forskningens starkaste och ädlaste drivfjäder”. Övertygelsen om en förnuftigt uppbyggd och lagbunden världsordning utgör det fundament som Einsteins tänkande vilar på och som han aldrig överger. Den kosmiska religiositeten är den känsla som kan utlösas av betraktandet av denna världsordning, den ”förundran över naturlagarnas harmoni, som uppenbarar ett så överlägset förnuft”. Denna känsla har ingenting gemensamt med den oskuldsfullhet och naiva religiositet som inom kristendomen brukar kallas barnatro. Den är tvärtom något ganska exklusivt. Einstein talar om denna känsla som något hemlighetsfullt (Geheimnisvolle). ”Vetskapen om att det existerar något för oss ogenomträngligt, uttryck för det djupaste förnuft och den mest lysande skönhet, som äro tillgängliga för vårt förnuft endast i dess mest primitiva former, denna insikt och denna känsla utgöra den sanna religiositeten. I denna mening och blott i den hör jag till de djupt religiösa människorna.” Detta hemlighetsfulla innebär dock ingen som helst eftergift åt ett traditionellt religiöst tänkande eller någon form av mysticism eller övernaturlighet. Hemligheten eller mysteriet består helt enkelt i den kunskap om lagbundenheten i vår värld, som ännu är förborgad för oss människor och som kanske i hela sitt djup kommer att förbli det, men som det ändå är vetenskapsmannens uppgift att på rationell väg söka erövra. Det uttalande som ständigt återkommer när relation mellan religion och vetenskap ska beskrivas är det som Einstein gjorde för en konferens om vetenskap och religion i New York 1941. Bildligt, säger Einstein, skulle förhållandet kunna uttryckas: ”vetenskap utan religion är lam, religion utan vetenskap är blind.” Religion och vetenskap förutsätter varandra, vilket inte innebär någon som helst eftergift för religiöst tänkande och religiösa metoder inom vetenskapen. Några sådana finns helt enkelt inte enligt Einstein. Däremot är den första delen av satsen återigen ett sätt att beskriva den känsla och den förundran inför naturens underbara ordning som driver vetenskapsmannen. Den andra delen innebär en synnerligen kraftig markering av nödvändigheten av ett vetenskapligt tänkande även inom religionen. Konflikten mellan religion och vetenskap har uppenbarligen bekymrat Einstein och den kosmiska religiositeten kan ses som ett försök att överbrygga den. Religionen och vetenskapen verkar helt enkelt på olika områden och med olika metoder. Således kan den vetenskapliga metoden ge oss kunskaper om hur verkligheten ser ut och hur dess olika delar förhåller sig till varandra. ”Men det är lika klart, att kunskapen om vad som är inte omedelbart visar vägen till kunskapen om vad som bör vara.” Det är här som religionen enligt Einstein har en av sina viktigaste uppgifter, nämligen att klargöra ”grundläggande mål och värderingar och att förankra dem i var människas känsloliv”. Dessa mål och värderingar i form av altruism och broderlig kärlek kan vi framför allt finna i den judisk-kristna traditionen. En religiös människa är för Einstein en människa som ”frigjort sig från sin själviskhets bojor”. Detta Einsteinska religiösa tänkande är inte på något sätt originellt, utan anknyter tvärtom till strömningar som var vanliga i 1800-talets Europa. Idéhistorikern Gunnar Aspelin har talat om ”konfessionslös religiositet”. Ett exempel utgörs av den mot kristendomen konkurrerande mänsklighetsreligion som på 1850-talet skapades av positivisten Auguste Comte, ett annat av den naturliga religion på monistisk grund som utvecklades av biologen och darwinisten Ernst Haeckel. ”Den med häpnad blandade beundran med vilken vi se upp till den stjärnströdda himlen och betrakta det mikroskopiska livet i en vattendroppe, den vördnad, med vilken vi vörda den alltomfattande substanslagens giltighet i universum – de äro alla beståndsdelar i vårt själsliv, som ordnas under den ’naturliga religionens’ begrepp.” Likheten med Einsteins kosmiska religion är slående. Men är det rimligt att kalla detta för en religion och Einstein för en religiös person? Det kommer förstås an på vilken betydelse vi lägger in i orden. Religionen, som Einstein definierar den, innehåller två centrala element: dels en känsla av vördnad och förundran inför skönheten i naturens lagbundna ordning, dels en altruistisk moral. Däremot kan den omöjligen förenas med tro på gudar, ett liv efter döden eller annan övernaturlighet. Detta sätt att definiera religion skiljer sig onekligen från det som vi är vana vid och som väl är de flesta religiösa bekännares. Tillfrågad har dock Einstein förnekat att han skulle vara ateist eller fritänkare. Delvis kan detta antagligen förklaras av den speciella historiska situationen. Einstein som var en engagerad fredsvän såg det som viktigt att alla goda krafter kunde förenas i kampen mot nazism och krig. En uttalat ateistisk ståndpunkt skulle ha försvårat och försvagat hans position som en av de ledande krafterna i kampen mot kriget. Att Einstein har blivit missförstådd är mot den bakgrunden inte förvånande. Men uppenbart är också att det funnits ett intresse i religiösa kretsar att använda sig av Einsteins vetenskapliga auktoritet för att legitimera den egna tron. Frågan måste onekligen ställas varför Einstein över huvud taget väljer att klä sitt tänkande i en religiös dräkt. I ett brevsvar till sin franske översättare Maurice Solovine säger Einstein att han förstår dennes aversion mot användningen av ordet religion när det som avses är en känslomässig eller psykologisk attityd, som tydligast finns hos Spinoza: ”Jag har inte kunnat finna något bättre uttryck än ’religiös’ för övertygelsen om verklighetens rationella natur sådan den är åtkomlig för vårt mänskliga förnuft. Saknas denna känsla degenererar vetenskapen till oinspirerad empirism.” Einsteins användning av religiösa ord och begrepp är metaforiskt. Det gäller inte minst gudsbegreppet. Utgår vi slutligen från ordboksdefinitioner ligger det betydligt närmare att beteckna Einstein som ateist eller agnostiker än som en troende eller religiös person. En strikt tillämpning av begreppet kosmisk religiositet får i själva verket den märkliga konsekvensen att alla aktiva anhängare av de teistiska religionerna utesluts medan de vetenskapsmän som betraktar sig själva som ateister inkluderas. Vad Einstein förespråkar eller värnar är som jag ser det i grunden humanistiska värden. En benhård tro på en rationell och vetenskaplig världsbild kompletterad med en övertygelse om människors existentiella/metafysiska behov och etiska strävanden. Per Sundgren essa@dn.se


Plats för barnens bästa bilder

Summary: Hur står sig de svenska bilderboksskaparna gentemot sina nordiska kolleger? Det diskuterades under den rika, fantastiska utställningen "Bilden, barnet och berättelsen" på Nordiska akvarellmuseet på Tjörn.

När bilderbokskonstnären Gunna Grähs ska illustrera en text vill hon veta mer om personerna i texten än vad som egentligen står där. Mycket mer! - Som Johansson i "Johanssons garage", där Thomas Halling har skrivit texten. Innan jag kan börja gestalta Johansson vill jag veta vad han har för klassbakgrund, vad han har för tjänstepension, hur han har det i sängkammaren med sin fru - jag vill veta allt! Precis allt! Sedan gör hon illustrationerna och får in en massa som inte alls fanns i texten ("det visade sig vara Johanssons fru som ville att han skulle köpa en såndär SUV"), men som dök upp längs vägen, för att hon skulle få svar på alla sina frågor. Vet inte författaren svaret får hon hitta på själv. - Gunna är bilderbokskonstens Stanislavskij, säger bilderboksvetaren och DN-recensenten Ulla Rhedin förklarande till publiken som fnissar. Publiken har kommit till Nordiska akvarellmuseet i Skärhamn för en seminariedag om bilderboken i Norden, ledd av Ulla Rhedin. Just den här fredagseftermiddagen blåser det upp till farlig storm över västkusten, men inne i museets åhörarsal virvlar i stället stormiga tankar, jämförelser och funderingar. Är svenska bilderboksskapare mesigare än sina nordiska kolleger? Berättar danskarna för mycket i sina bilderböcker? Är norrmännen mer dramatiskt lagda? Är finländarna vemodiga eller groteska? Utgångspunkten för seminariet är den pågående utställningen "Bilden, barnet och berättelsen - den samtida bilderboken, som pågår fram till den 9 mars i år. Där har Nordiska akvarellmuseets chef Bera Nordal och curatorn Lena Eriksson valt verk av tjugo barnbokskonstnärer och tillsammans med konstnären Joachim Carlsson och mediaproducenten Petra Johansson skapat utställningen. Femton av konstnärerna är nordiska, fem hör hemma utanför Norden. - Vi utgick från tre kriterier: verken skulle vara samtida, de skulle förhålla sig till akvarellens material - pigment och papper och böckerna skulle vara väldigt starka bildberättelser, berättar Lena Eriksson. Nu är det ju det där med bilderböcker: det är inte enbart bilden som är upplevelsen, det är bilden och texten tillsammans. Det är då det blir 1+1=3, som norske bilderbokskonstnären Stian Hole formulerar magin under sin föreläsning. Bilderboksoriginal på en vägg, hur kul är det? Och för vem? Barn eller vuxna? För alla förstås, svarade Nordiska akvarellmuseet på den frågan och hängde originalen på väggarna, inte nödvändigtvis i rätt kronologisk läsordning men på lagom höjd för både barn och vuxna. Sen läste man in sju av böckerna. Den som vill kan lyssna och se de bildsatta berättelserna på skärmar bredvid originalen. Nere vid golvet finns låneexemplar av bilderböckerna, i en del fall på olika språk, och det finns soffor där man kan slå sig ner och läsa. Att gå in i utställningens tre rum är att dras längre och längre in i bilderböckernas vildvuxna värld, från det relativt lättillgängliga och poetiska in i det mer lekfulla och slutligen till dramatiken och de svåra frågornas rum. "Bilden, barnet och berättelsen" har valt ut tjugo extremt begåvade konstnärer, vars verk spänner mellan det genialt tecknade, det ödesmättat dramatiska och det hisnande vackra koloristiska. Blandningen i sig väcker tankar om nordiska säregenheter. - I det poetiska rummet är de flesta svenska, funderar Lena Eriksson, och i det dramatiska är det flest norrmän. I det första, poetiska rummet stannar man länge och betraktar bland andra Anna Bengtssons andlöst vackra bok "Vildvinter" (med text av Anna-Karin Palm), Anna Höglunds mångbottnade collage i "Gogos vita barn" (med text av Barbro Lindgren), Anna-Clara Tidholms "Knacka på!" i klara färger, Eva Lindströms femtiotalskoloristiska akvareller i "Jag rymmer" och Ryôji Arais hisnande sköna "This Day". Och märkligt nog syns plötsligt essensen i varje konstnärskap tydligare, när originalen hänger tillsammans på stora ytor. I det lekfulla rummet går man närmare inpå varje verk, när texten blir ännu mer betydelsebärande. Här finns bland andra Gunna Grähs, Jockum Nordström och danska Cato Thau-Jensens bok "Farmanden" (med text av Kim Fupz Aakeson). Den senare är en dråplig historia där de som läser hela boken snart hörs gapskratta över hur bokens mamma och son beger sig till affären "Farmanden" för att skaffa en ny pappa, för att sedan hamna på far-farmen där papporna föds upp. De åker på båttur för att fiska i "alla tiders farvatn", men det är tidigt på våren och papporna är små, ja de är faktiskt bara små yngel med hatt och pipa och tidning. I detta rum finns också ett rum-i-rummet, en treväggarskonstruktion med magnetbilder, där man kan flytta om olika figurer från utställningens böcker och göra om dem till helt nya historier. Anna Höglunds Mina kan plötsligt få blå tassavtryck efter sig, och norske Svein Nyhus skrikande flicka från boken "Snill" skrämmer vettet ur Fam Ekmans rysliga svarta katt från "Fredagen den trettende", eller är det tvärtom? Längst in i utställningen är det allvar: här finns böckerna som provocerar. Själv hamnar jag i en lång diskussion med en förskollärare om hur sjutton man hanterar dem. Ska barn höra en bok som Wolf Erlbruchs "Die Menschenfresserin" (med text av Valerie Dayre), om en kvinna som äter upp sitt eget barn? Och vem blir mest rädd och berörd, den vuxne eller barnet? Vi hittar inget svar och utställningen ger inte heller något direkt, men "Die Menschenfresserin" hänger bredvid Fam Ekmans "Fredagen den trettende" som lånar sitt mordiska tema från bröderna Grimms saga "Hans och Greta". Kanske har vi alltid berättat rysliga historier för våra barn. På en annan vägg målar israelisk-amerikanska Maira Kalman tvillingtornen i New York med de anfallande flygplanen, och i ett hörn hänger Svein Nyhus "Sinna Mann" (med text av Gro Dahle), om pappan som slår med stora tunga nävar. Är det skrämmande eller tvärtom bra för barnen att få möjlighet att tala om svåra ämnen? Efteråt går man ut med långt fler frågor än man kom in med. Utställningen "Bilden, barnet och Utställningen "Bilden, barnet och berättelsen" öppnade på Nordiska akvarellmuseet i Skärhamn den 2 december 2007 och pågår till den 9 mars i år. På utställningen finns följande bilderbokskonstnärer representerade: svenska Anna Bengtsson, Gunna Grähs, Fibben Hald, Anna Höglund, Eva Lindström, Jockum Nordström och Anna-Clara Tidholm, norska Akin Düzakin, Fam Ekman och Svein Nyhus, danska Lilian Brøgger, Dorte Karrebæk och Cato Thau-Jensen, finländska Kristiina Louhi och Taruliisa Warsta samt Ryôji Arai (Japan), Carll Cneut (Belgien), Wolf Erlbruch (Tyskland), argentinska Isol (som egentligen heter Marisol Misenta) samt israeliska Maira Kalman som bor i New York. I samband med utställningen ordnas en rad föreläsningar, seminarier och workshopar för illustratörer, lärare, bibliotekarier och andra bilderboksintresserade. Fredagen den 18 januari föreläste bland annat den norske illustratören Stian Hole, illustrationshistorikern Maria Laukka från Finland, den danska illustratören Lilian Brögger, och bilderboksskaparen Isol från Argentina. Nu i veckan leder norska Svein Nyhus och svensknorska Fam Ekman workshopar. Mer information finns på www.akvarellmuseet.org


Plats för barnens bästa bilder

Summary: Hur står sig de svenska bilderboksskaparna gentemot sina nordiska kolleger? Det diskuterades under den rika, fantastiska utställningen ”Bilden, barnet och berättelsen” på Nordiska akvarellmuseet på Tjörn.

När bilderbokskonstnären Gunna Grähs ska illustrera en text vill hon veta mer om personerna i texten än vad som egentligen står där. Mycket mer! – Som Johansson i ”Johanssons garage”, där Thomas Halling har skrivit texten. Innan jag kan börja gestalta Johansson vill jag veta vad han har för klassbakgrund, vad han har för tjänstepension, hur han har det i sängkammaren med sin fru – jag vill veta allt! Precis allt! Sedan gör hon illustrationerna och får in en massa som inte alls fanns i texten (”det visade sig vara Johanssons fru som ville att han skulle köpa en såndär SUV”), men som dök upp längs vägen, för att hon skulle få svar på alla sina frågor. Vet inte författaren svaret får hon hitta på själv. – Gunna är bilderbokskonstens Stanislavskij, säger bilderboksvetaren och DN-recensenten Ulla Rhedin förklarande till publiken som fnissar. Publiken har kommit till Nordiska akvarellmuseet i Skärhamn för en seminariedag om bilderboken i Norden, ledd av Ulla Rhedin. Just den här fredagseftermiddagen blåser det upp till farlig storm över västkusten, men inne i museets åhörarsal virvlar i stället stormiga tankar, jämförelser och funderingar. Är svenska bilderboksskapare mesigare än sina nordiska kolleger? Berättar danskarna för mycket i sina bilderböcker? Är norrmännen mer dramatiskt lagda? Är finländarna vemodiga eller groteska? Utgångspunkten för seminariet är den pågående utställningen ”Bilden, barnet och berättelsen – den samtida bilderboken, som pågår fram till den 9 mars i år. Där har Nordiska akvarellmuseets chef Bera Nordal och curatorn Lena Eriksson valt verk av tjugo barnbokskonstnärer och tillsammans med konstnären Joachim Carlsson och mediaproducenten Petra Johansson skapat utställningen. Femton av konstnärerna är nordiska, fem hör hemma utanför Norden. – Vi utgick från tre kriterier: verken skulle vara samtida, de skulle förhålla sig till akvarellens material – pigment och papper och böckerna skulle vara väldigt starka bildberättelser, berättar Lena Eriksson. Nu är det ju det där med bilderböcker: det är inte enbart bilden som är upplevelsen, det är bilden och texten tillsammans. Det är då det blir 1+1=3, som norske bilderbokskonstnären Stian Hole formulerar magin under sin föreläsning. Bilderboksoriginal på en vägg, hur kul är det? Och för vem? Barn eller vuxna? För alla förstås, svarade Nordiska akvarellmuseet på den frågan och hängde originalen på väggarna, inte nödvändigtvis i rätt kronologisk läsordning men på lagom höjd för både barn och vuxna. Sen läste man in sju av böckerna. Den som vill kan lyssna och se de bildsatta berättelserna på skärmar bredvid originalen. Nere vid golvet finns låneexemplar av bilderböckerna, i en del fall på olika språk, och det finns soffor där man kan slå sig ner och läsa. Att gå in i utställningens tre rum är att dras längre och längre in i bilderböckernas vildvuxna värld, från det relativt lättillgängliga och poetiska in i det mer lekfulla och slutligen till dramatiken och de svåra frågornas rum. ”Bilden, barnet och berättelsen” har valt ut tjugo extremt begåvade konstnärer, vars verk spänner mellan det genialt tecknade, det ödesmättat dramatiska och det hisnande vackra koloristiska. Blandningen i sig väcker tankar om nordiska säregenheter. – I det poetiska rummet är de flesta svenska, funderar Lena Eriksson, och i det dramatiska är det flest norrmän. I det första, poetiska rummet stannar man länge och betraktar bland andra Anna Bengtssons andlöst vackra bok ”Vildvinter” (med text av Anna-Karin Palm), Anna Höglunds mångbottnade collage i ”Gogos vita barn” (med text av Barbro Lindgren), Anna-Clara Tidholms ”Knacka på!” i klara färger, Eva Lindströms femtiotalskoloristiska akvareller i ”Jag rymmer” och Ryôji Arais hisnande sköna ”This Day”. Och märkligt nog syns plötsligt essensen i varje konstnärskap tydligare, när originalen hänger tillsammans på stora ytor. I det lekfulla rummet går man närmare inpå varje verk, när texten blir ännu mer betydelsebärande. Här finns bland andra Gunna Grähs, Jockum Nordström och danska Cato Thau-Jensens bok ”Farmanden” (med text av Kim Fupz Aakeson). Den senare är en dråplig historia där de som läser hela boken snart hörs gapskratta över hur bokens mamma och son beger sig till affären ”Farmanden” för att skaffa en ny pappa, för att sedan hamna på far-farmen där papporna föds upp. De åker på båttur för att fiska i ”alla tiders farvatn”, men det är tidigt på våren och papporna är små, ja de är faktiskt bara små yngel med hatt och pipa och tidning. I detta rum finns också ett rum-i-rummet, en treväggarskonstruktion med magnetbilder, där man kan flytta om olika figurer från utställningens böcker och göra om dem till helt nya historier. Anna Höglunds Mina kan plötsligt få blå tassavtryck efter sig, och norske Svein Nyhus skrikande flicka från boken ”Snill” skrämmer vettet ur Fam Ekmans rysliga svarta katt från ”Fredagen den trettende”, eller är det tvärtom? Längst in i utställningen är det allvar: här finns böckerna som provocerar. Själv hamnar jag i en lång diskussion med en förskollärare om hur sjutton man hanterar dem. Ska barn höra en bok som Wolf Erlbruchs ”Die Menschenfresserin” (med text av Valerie Dayre), om en kvinna som äter upp sitt eget barn? Och vem blir mest rädd och berörd, den vuxne eller barnet? Vi hittar inget svar och utställningen ger inte heller något direkt, men ”Die Menschenfresserin” hänger bredvid Fam Ekmans ”Fredagen den trettende” som lånar sitt mordiska tema från bröderna Grimms saga ”Hans och Greta”. Kanske har vi alltid berättat rysliga historier för våra barn. På en annan vägg målar israelisk-amerikanska Maira Kalman tvillingtornen i New York med de anfallande flygplanen, och i ett hörn hänger Svein Nyhus ”Sinna Mann” (med text av Gro Dahle), om pappan som slår med stora tunga nävar. Är det skrämmande eller tvärtom bra för barnen att få möjlighet att tala om svåra ämnen? Efteråt går man ut med långt fler frågor än man kom in med. Lotta Olsson lotta.olsson@dn.se 08-738 22 11


Arkitektur med lätthet, lyx och rumslig dramatik

Summary: Gert Wingårdh är Sveriges ledande arkitekt. Nu sammanfattas hans 30-åriga karriär med två böcker och en utställning på Röhsska museet. Peder Alton överraskas av en arkitektur där även enkla rum förvandlas till ett äventyr.UTSTÄLLNING OCH BOKRECENSION

“ÅTTA HUS” Röhsska museet, Göteborg Gert Wingårdh red. Mikael Nanfeldt Birkhaüser & Röhsska museet Crucial Words Conditions for Contemporary Architecture Red. Gert Wingårdh & Rasmus Waern Birkhaüser Gert Wingårdh blev tidigt en av Sveriges mest uppmärksammade arkitekter. När han vann tävlingen om Astra Hässles nya laboratorier i Mölndal 1989 hade han påbörjat en arkitektonisk karriär med hippa butiksinredningar i Stockholm och Göteborg, och inte minst med Öijareds golfklubb som snabbt blev kultförklarad. Sedan dess har han ständigt blivit citerad och använd i offentliga sammanhang. Han blev symbolen för den nya 1990-talsarkitekturen, den som utvecklades i kölvattnet på postmodernismen och gjorde upp med det svenska folkhemmets rationalism. I stället gällde individuella lösningar på alla uppdrag – dessutom pepprade med referenser till de stora arkitekturheroerna. Gert Wingårdhs ställning i Sverige är fortfarande ohotad och han har på senare år även fått en rad uppdrag internationellt. På Röhsska visas nu en liten behändig utställning med de senaste projekten av Wingårdh. Samtidigt ger han med hjälp av två redaktörer, Rasmus Waern och Mikael Nanfeldt, ut en mycket ambitiös katalog i två delar med omfattande biografiska artiklar och en samling kortessäer runt dominerande nyckelord. En ojämnare och mer splittrad katalog får man nog leta efter. Den biografiska delen är den lättaste. Så lätt att jag läser den på rekordtid och egentligen bara kan minnas Mark Isitts beundrande odyssé genom hans tidiga professionella år och en elegant liten biografisk essä av Johan Linton som utreder just Wingårdhs genombrott som arkitekt (och butiksinredare) under 1980-talet. Här finns de trassliga förbindelserna med andra arkitekter, hans tidiga beroende av Palladio och Carlo Scarpa och det geniala tävlingsförslaget till ett Vasamuseum som han ritade 1981 tillsammans med Anders Wilhelmsson. Den andra katalogdelen är minst lika splittrad och liknar mest en utvidgad ordbok runt några centrala arkitektoniska modeord. Starkast intryck gör den holländske redaktören och arkitekturhistorikern Hans Ibelings som utan att skämmas markerar Europa som världens absoluta nav som all intressant arkitektur utgått och utgår ifrån. En mer hårdför och entydig eurocentrism har jag sällan mött. Samtidigt har jag svårt att hitta motargument – även om de naturligtvis finns. Utvecklingen från antiken till i dag är ett makalöst arkitektoniskt, konstnärligt och naturligtvis även politiskt propagandanummer som inte för ett ögonblick förlorat i intensitet. Jag kan tänka mig att Gert Wingårdh gärna vill bli inskriven i den traditionen. Så vad innehåller utställningen? Av de åtta projekten finns flera utomlands och två är ännu inte uppförda. Och för att understryka sitt arkitektoniska synsätt kopplar Wingårdh dem till var sitt arkitektoniskt ord, som också återkommer i katalogen. Under ”Vardag” visar han Kajplats 01 i Västra hamnen i Malmö från 2001. Utskälld av många när det var nytt men i dag ett av Sveriges främsta bostadskomplex, alla kategorier. Här finns mycket av det typiskt Wingårdhska: lättheten i tilltalet, ett stänk av extravagans och lyx, den splittrade, men också strama grafiska formen, referenserna till andra arkitekter, de utmanande och tidskänsliga lägenhetsplanerna. Mer osvenskt och orationellt än så här kan det inte gärna bli. Också de övriga sju projekten på utställningen utgör tydliga avsteg från en svensk norm. Det senaste och för mig överraskande är ett musik- och teaterhus i Jönköping (ännu inte byggt) som ritas som en fritt löpande spiral med två scenrum och kontorsutrymmen i mitten. Fasaden, om nu det är rätta ordet, är misstänkt lik Alvar Aaltos berömda norrsken i en interiör i världsutställningen i New York 1939. Inte heller ett skulpturmuseum i Marl i Tyskland är ännu byggt men lovar gott för framtiden. Här är det ett långt tubliknande rum som bildar den dominerande axeln i huset som också skjuter ut över en sjö intill. Som alltid går tiden och en rad förebilder att avläsa i hans hus. De är, som det brukar heta, ”daterade” även om detta också gäller de flesta andra arkitekters projekt. Skillnaden är att Gert Wingårdh inte för ett ögonblick försöker dölja detta. Från de första genombrottsprojekten, främst Öijareds golfklubb från 1988, till de hus han nu visar på utställningen löper ett öppet samtal om svensk och internationell arkitektur som hör till det friskaste i Sverige. Gert Wingårdh använder historien som en självklar samtida kunskap och visar att detta inte på något sätt motsäger moderna, utmanande lösningar. Just därför är jag kritisk inför upplägget på utställningen. Det senaste i all ära, men Gert Wingårdh visar att den bästa arkitekturen inte gör någon åtskillnad mellan historia och samtid och därför har allt att vinna på att utsättas för nya kritiska analyser och tolkningar. För mig är Öijareds golfklubb lika aktuell i dag som någonsin Wingårdhs senaste projekt. Egentligen intressantare genom sitt tydliga ekologiska perspektiv, där själva husvolymen tycks instucken rätt ner i marken med taket gestaltat som en obruten förlängning av naturen runt omkring. Här finns också den karaktäristiska slitsen, mellanrummet, som sedan dess återkommit som ett stående tema i hans verk, på utställningen tydligt exemplifierad i Citadellbadet i Landskrona från 2006. Också i VillAnn från året innan i den bohuslänska skärgården där en trappa skär rätt genom huskroppen som en kniv genom en limpa. Där finns en rumslig dramatik som binder ihop en stor del av Wingårdhs arkitektur och som får också de enklaste rummen att förvandlas till ett äventyr. Just VillAnn är en pärla i Wingårdhs villaproduktion. Byggnadens rumsvolymer liknar i mina ögon mest något slags överblivet, slumpmässigt restutrymme som kopplats ihop med en ålderdomlig barockträdgård, naturligtvis i ny tolkning och med en pool som flyter ihop med horisonten och havet utanför. Hur det än är med den saken, Gert Wingårdhs arkitektur är aldrig förutsägbar – förutom en excentrisk yvighet i en minimalistisk form, hur nu det går ihop. Just nu skulle jag vilja se en samlad utställning med hans höghusförslag, varav flera kan bli aktuella i Stockholm. Men av sådant syns inget i utställningen. Synd. Där återstår allt att säga. Peder Alton peder.alton@dn.se


Birgit Cullberg dubbelhyllas

Summary: Med jubileumsföreställningen ”Birgit Cullberg 100 år” firas dansens främsta av Kungliga Operan med två verk: ”Fröken Julie” med Kungliga Baletten och ”Som om” med Cullbergbaletten.

BIRGIT CULLBERG 100 ÅR ”FRÖKEN JULIE” Kungliga Baletten Koreografi: Birgit Cullberg ”Som om” Cullbergbaletten Koreografi: Johan Inger Scen: Kungliga Operan, Stockholm Kasten blir tvära och frågorna akuta när Kungliga Operan hyllar den svenska dansens främsta ikon med jubileumsföreställningen ”Birgit Cullberg 100 år”. Å ena sidan dansar Kungliga Baletten nationalsmycket, koreografin ”Fröken Julie”, Cullbergs första, ojämförligt största succé från 1950 i en tät, traditionssäkert bevarad version. Å andra sidan dansar jubileumsinbjudna Cullbergbaletten – det kompani som Birgit Cullberg grundade 1967 – ett, ska vi säga, mer modernare verk. Inte av Birgit Cullberg, inte av arvtagaren Mats Ek. Utan av Johan Inger, Cullbergbalettens nuvarande konstnärlige ledare. Koreografin ”Som om”, från 2005. I det inte alltför tysta har det mullrat: Vilken förolämpning! Och salt i såren! Förra årets danskavalkad, när Cullbergbaletten firade 40-årsjubileum, innehöll minimalt dansmaterial signerat Birgit Cullberg. Mycket tandagnisslan, milt sagt. Det tycks dock snarast ha blivit en vitamininjektion för Cullbergbaletten. På scen tretton dansare och en Ingertypiskt rörlig kuliss. Ensemblen är heltänd, dansar första hälften med nerv, fart, lust, skärpa. Sedan tappar, inte dansarna, men väl koreografin fart, blir osäker, vacklande. ”Som om” är ingen klockren koreografi, men talande för Inger. Och en god värdemätare på var Cullbergbaletten står i dag. Fysiskt och psykiskt, rent av själsligt. Och det är, visar det sig efter paus, långtifrån Kungliga Baletten. Och långtifrån det slags berättande dansdrama som gjorde Birgit Cullberg världsberömd, mycket tack vare just ”Fröken Julie”, ett av världens mest dansande verk över huvud taget. På Operan har Cullberglegendaren Lena Wennergren-Juras – som efter föreställningen tilldelas stipendiet från Gunilla Roempkes dansstiftelse – sett till att ”Fröken Julie” dansas enligt traditionen. I huvudrollerna Nadja Sellrup (fröken Julie) och Dragos Mihalcea (Jean). Ett oväntat parval. Oväntat bra. Mihalcea gör en riktigt snygg och riktigt obehaglig Jean. Sellrups förvandling från snorkig ridpiskegrevinna till bruten, skamfylld kvinna är stark och gripande. Bra och bastant jordnära är också Jeanette Diaz-Barboza (som Kristin, en roll som Birgit Cullberg själv dansade). Över huvud taget levererar Kungliga Baletten en säker, värdig ”Fröken Julie” på födelsedagen. Likväl väcker kvällen framför allt andra, mer övergripande frågor. Vad håller Cullbergbaletten på med? Och Kungliga Baletten? Vad ska dessa medborgarnas danskompanier syssla med? Arkeologi eller samtidforskning? På Operan tycks den rådande ordningen inte ifrågasättas. För Cullbergbaletten är frågan mer akut. Jag kan inte annat än beundra Johan Ingers mod i ett Dans-Sverige där så många har absolut bestämda åsikter om vad Cullbergbaletten ska göra. Om det är något som ”Birgit Cullberg 100 år” visar så är det hur närmast omöjligt det är att både förvalta det anrika arvet och utforska dansens samtid. Johan Inger slutar vid Cullbergbaletten till sommaren. Rimligen måste hans efterträdare få klarare direktiv. Rent av moraliskt stöd. Örjan Abrahamsson dans@dn.se


"Jag tycker att folk ska leva i trianglar"

Summary: Birgitta Stenberg har lusten kvar men skildrar erotikhistorien med kritisk och humoristisk blick i en ny novellsamling. - Jag vill också berätta om kvinnors sexuella drömmar", säger hon om sin nya bok.

Finns det frigörelse i erotiken? Ja, det tror jag, säger Birgitta Stenberg. Om man splittrar upp den och inte tror för mycket på tvåsamheten. Birgitta Stenbergs "Erotiska noveller" vrider med både humor och allvar på makt och sex. Här samsas masochistiska fantasier och jämställda kvinnoknull med pedofila flämtningar och uppgörelser med erotikhistorien. Birgitta Stenberg vill visa alla aspekter av vår lust. - Erotiken har varit väldigt viktig, både i min litteratur och i mitt liv. Jag tycker att alla mina böcker är sexiga på sitt sätt. Birgitta Stenberg tillhör den erotiska litteraturens förgrundsfigurer i Sverige. Hon har varit redaktör för flera erotiska antologier och hennes romaner har tagit skildringen av den kvinnliga sexualiteten en bra bit framåt, mot friheten. I den nya boken samlar hon nu nio nyare noveller, några av dem publicerade förut. Vad är det hon vill berätta? - Jag vill täcka hela fältet. Och ta med det förbjudna, även det med all rätt förbjudna sexet, som pedofili. I mina antologier brukade jag vänta att skriva tills jag sett vad som fattades. I novellen "Oas" blir en kvinna drogad och våldtagen av sin man, en rad främlingar och en liten pojke. I "Chez madame" får en man följa med en kvinna till en sexklubb där hon ber honom binda henne till allmän användning. Hur kritiskt ska man läsa din erotika? - Tja, det finns nog mycket att opponera sig mot i boken om man ser det ur en feministisk synvinkel. Men jag vill skildra kvinnors sexuella drömmar. Många kvinnor har ju masochistiska fantasier och jag tror att det handlar om att ta kontroll över faran. I kvinnolivet ingår faran att bli våldtagen, skadad och dödad av män. Det var därför jag skrev novellen "Chez madame". När hennes älskare oroar sig för att hon binds fast bland en massa män på klubben säger hon att "det här är den säkraste sängen i stan". För en kvinna är det mycket farligare hemma. "Lilla Marie förvärvar insikt" heter en av de längre texterna i boken. En fantastiskt rolig och knäpp Don Quijote-vandring på jakt efter befrielse och jämställdhet. Lilla Marie måste ta sig igenom de erotiska klassikernas universum, först genom slottet i Roissy, där "Berättelsen om O" utspelade sig, vidare på Markis de Sades Justines vädjande färder på landsbygden, via Henry Millers hus, och slutligen till Scumkvinnorna kring Valerie Solanas som begett sig på marsch för att straffa de sadistiska männen med två hundra timmars föreläsningar om kvinnors förträfflighet och mäns uselhet. - Ja. Ha ha. Hon går igenom alla de här berättelserna. Hon möter Madame O som sitter där som om hon hade legat i ett våffeljärn. Erotikans fetisch nummer ett beskrivs som en Gollum, använd och förstörd. Och nästa ikon blir Voltaires Candides älskade Kunigunda. - Hon säger ungefär vad jag skulle säga om kärleken och om förförelsen. "Hur man undviker förförelse? Ingenting är lättare, min tös! Man går igenom allt som kan gås igenom tills man blir lika ful som jag och då förför man ingen och blir heller aldrig förförd." Lilla Marie känns som ett ljus i könsstereotypernas mörker. Hon vågar drömma om en erotik och lust utan maktspel. Varför är det så svårt? - Det patriarkala samhället plågar kvinnor och män men det håller oss i schack. Vi får fundera över vad vi vill ha. Vill vi ha den starka segrande mannen som lägrar oss? Som kan komma med gåvor sådär som fåglarna gör? Om hon då har lika lön så är det inte lika spännande att bli bjuden på en drink. Den där skillnaden har patriarkatet verkligen odlat. Det är som Gudrun Schyman fick höra, att man inte kan genomföra lika lön för det skulle bli en sådan omvälvning i samhället. Men finns det inget hopp? Ingen frigörelse i erotiken? - Jo, det tror jag. Om man splittrar upp den och inte bara har den här tvåsamheten. Jag slåss ju ganska förgäves för att jag tycker folk ska leva i trianglar. För i en triangel har man alltid en tredje persons ögon på sig, eller är själv den tredje personen. Om folk vågade leva så skulle en del av de där hemska tvåsamhetsgrejerna försvinna, underliga maktrelationer, eller att han slår henne. Hur lever du själv? - Jo, tack. Jag har ett förhållande med ett gift par. Det tycker jag är en väldigt lycklig kombination. Men jag bor inte med dem, för att vara författare går inte att kombinera med att leva tillsammans. Namn: Birgitta Stenberg.Ålder: Namn: Birgitta Stenberg. Ålder: 75 år. Yrke: Författare, konstnär, fiskare m m. Bor: På ön Åstol utanför Göteborg. Aktuell: Med "Erotiska noveller", nio publicerade och opublicerade noveller. Tidigare utgivet (i urval): "Chans" 1961, "Kärlek i Europa" 1981, "Apelsinmannen" 1983 (blev uppmärksammad tv-serie 1990), "Glatta livet" 1984, "Spanska trappan" 1987, "Alla vilda" 2004. Birgitta Stenberg har också skrivit barnböckerna om Billy, krönikor, teve- och filmmanus, översatt och redigerat böcker. Gör just nu: skriver på sista delen i sin självbiografiska romansvit som började med "Kärlek i Europa". Det har hon hållit på med i åtta år.


Pågen vässar humorn

Summary: ROBINS (1:8) SVT 1 21.00. Tredje gången gillt för Robin Paulsson. Dags för en ny omgång av "Robins", med Jan Malmsjö som premiärgäst.

- Nej tyvärr, Robin har ingen möjlighet att ställa upp på intervju. Jag vill inte släppa honom från repetitionerna av vårens första program. - Vi kör för fullt här, från morgon till kväll, först en massa rep och direkt därpå inspelning. Så lät det i DN:s redaktionstelefon i onsdags, och den som inte ville släppa taget om ståupp-stjärnan och pratshowledaren Robin Paulsson var Malmö-tv:s lika framgångsrike som hyperambitiöse underhållningsnestor och producent Ingvar Ernblad. Ernblad är mannen bakom tittarvänliga program som "Djursjukhuset", "Bumerang" och succén "Helt apropå", som på sin tid vann den åtråvärda Guldrosen vid tv-festivalen i Montreux. Ernblads senaste tittarsuccé är "Robins", med naturbegåvningen Robin Paulsson, 24 år, i centrum, en yngling som för bara två år sedan var helt okänd utanför Malmös kommungräns. I dag är det betydligt fler som känner till honom - förra omgången av hans serie "Robins" fick såväl lysande kritik som goda tittarsiffror, närmare bestämt omkring 500 000 tittare per program. Nu har programmet fått ny sändningstid - fredagar 21.00 - vilket både Robin och producent Ernblad tror ska leda till än större publik. - Jag tycker att vi har hittat en form, en bra blandning av sketcher och gäster, sa Robin nyligen till nyhetsbyrån TT Spektra. Premiärgäst är Jan Malmsjö, hyperaktuell genom "Stjärnorna på slottet". Han förkroppsligar begreppet "att bjuda på sig själv", menar Robin. För övrigt fortsätter Robin, som i de två tidigare omgångarna, att "skämta om nyheter". Och han strävar efter att bli vassare: - Jag blev lugnare och lugnare för varje program förra omgången, och fick bättre intervjuteknik. Jag lärde mig att ibland släppa frågorna och bara vara i stunden. I vårens omgång av "Robin" blir det två gäster i varje program, och intervjuerna kommer att få lite mer tid än tidigare. Dock är det humor och sketcher som överväger också i fortsättningen. Zlatan och Filippa Bark (spelad av Sissela Benn) är inte med i denna den tredje vändan av "Robins", däremot träffar vi Emma Hansson, som spelar Filippa Barks kompis Monika i humorserien "Centralskolan". Vårsäsongen av "Robins" omfattar åtta program. Förutom Malmsjö ser vi i kväll komikern Petra Mede, utnämnd till Bästa nykomling på svenska Stand up-galan 2007. Bland gästerna i kommande program finns Renée Nyberg, Kristian Luuk, Thomas Järvheden, Ulf Larsson, Anne Lundberg, Henrik Dorsin och Felix Herngren. Programmet spelas in inför publik i Båghallarna (Skånes Dansteater) i Västra Hamnen i Malmö.


"Pro evolution soccer" släpps till Wii

Summary: "Pro evolution soccer" är på väg till Wii. Spelet beräknas släppas i mars.

Det kommande spelet kontrolleras till stor del med hjälp av rörelser som utförs med en Wiimote, rapporterar Eurogamer. Genom att peka och dra med kontrollen utförs dribblingar, och genom att peka på spelare väljer man bland annat mottagaren för passningar. Det blir även möjligt att låsa upp nya spelare samt att förbättra de redan befintliga genom ett achievements-liknande system. Spelet får även stöd för egenskapade Miis som spelare. "Pro evolution soccer" till Wii beräknas släppas i mars.


Friskolor sparar in på skolbibliotek

Summary: Sveriges friskolor saknar ofta skolbibliotek. Kontrollen är dålig, men i Stockholm satsar bara var fjärde friskola på bibliotek. Situationen i Göteborg är än värre.

Få friskolor satsar på eget bibliotek. I Stockholm och Göteborg informeras alla skolor, både kommunala och fristående, om möjligheten att få statliga bidrag för inköp av böcker. Förra året fick 33 av 129 friskolor statligt litteraturstöd i Stockholm. I Göteborg ansökte sex av stadens 61 friskolor om bidrag till sina bibliotek. Bara tre fick pengar. - Skillnaden mellan friskolor och kommunala skolor är som natt och dag. Friskolorna har mycket sämre bibliotek. Det är bara väldigt få friskolor som över huvud taget satsar på skolbibliotek, säger Adam Nilsson, som arbetar på Skolbibliotekscentralen i Göteborg. Situationen i Stockholm ser ut att vara bättre, men är långtifrån bra. Hans Fernström är chef för Medioteket som ansvarar för att distribuera det statliga litteraturstödet till Stockholms skolor. Han understryker att det kan finnas ett mörkertal av friskolor som har bibliotek, men som av olika anledningar inte ansöker om bidrag. Samtidigt är han medveten om att många friskolor helt saknar skolbibliotek. - Om jag får gissa är det inte fler än 50 friskolor i Stockholm som har en rimlig satsning på skolbiblioteket och som håller en bra nivå på inköp av böcker, säger han. Situationen är värst i de stora städerna där det också finns många friskolor. I Malmö fördelar man inte det statliga litteraturstödet till enskilda skolor, utan använder pengarna centralt på ett sätt som kommer alla skolor till del. Första skolbibliotekarie på Pedagogiska centralen i Malmö är Helle Barrett. Hon säger att situationen där liknar den i Stockholm och Göteborg och menar att endast ett fåtal av stadens 35 fristående grund- och gymnasieskolor har egna bibliotek. Bristen på skolbibliotek får konsekvenser för folkbiblioteken. I avsaknad av egen undervisningslitteratur utnyttjar friskolorna de kommunala biblioteken. Det tar tid från bibliotekariernas ordinarie verksamhet och betyder att all litteratur inom ett visst ämnesområde plötsligt kan försvinna. - Det räcker att man har ett par friskolor i sitt område som sysslar med samma tema så försvinner alla böcker. När jag arbetar ute i verksamheterna upplever jag att friskolorna kommer ofta och att de tömmer biblioteken, säger barn- och ungdomsbibliotekarien Marie Johansen, som också är utvecklingsledare för barnverksamheten på Stockholms stadsbibliotek. Adam Nilsson i Göteborg ser samma problem. - Friskolorna tömmer biblioteken. Jag vet att många barnbibliotekarier säger ifrån, men det är en känslig fråga, för alla har ju rätt att låna böcker på folkbiblioteken, säger han. Carl-Gustaf Stawström är kanslichef Carl-Gustaf Stawström är kanslichef på Friskolornas riksförbund. Varför har så få friskolor egna bibliotek? - Man behöver inte ha ett eget bibliotek. Det viktiga är inte formen, utan att man hittar en lösning som garanterar kvaliteten på undervisningen. Hur ser de lösningarna ut?- Jag vill inte säga något generellt om det, eftersom det är upp till varje skola. I vissa städer kan man ha sådan tur att det lokala biblioteket ligger på andra sidan torget. Det förekommer att man hittar sådana överenskommelser. Är det ett problem att friskolorna ligger offentliga bibliotek till last? - Nej, det blir ett motsatsförhållande om man talar om att ligga biblioteken till last. Det är deras uppgift att vara till lags. Jag förstår att det inte är jättekul om jag har ansvar för ett folkbibliotek och all litteratur av en viss typ tar slut. Men det är snarast en fråga om vilka prioriteringar jag gör på biblioteket. När du säger "jag" är det kommunerna du menar då?- Ja, i första hand. Så länge biblioteket är tillgängligt och man som friskoleelev kan utnyttja det, och det får vissa konsekvenser, så menar jag att det i första hand är ett problem för det lokala biblioteket eller kommunen. Carl Cato Stockholm har 73 fristående grundskolor Stockholm har 73 fristående grundskolor och 56 fristående gymnasier. Av dessa sökte och fick 20 grundskolor och 13 gymnasier statligt litteraturstöd 2007. I Göteborg finns 36 fristående grundskolor och 25 fristående gymnasier. Sex av dessa sökte litteraturstöd förra året. Bara tre ansågs berättigade till stödet. Malmö har 18 fristående grundskolor och 17 gymnasier. Ett fåtal har egna bibliotek. Källa: Utbildningsförvaltningarna i Stockholm, Göteborg och Malmö.


Reglerna skärps för läsning i fängelset

Summary: Reportageboken "Svensk maffia" kunde vara uppmaning till brott och förbjöds på fängelset i Ystad. Fången som ville läsa boken JO-anmälde och kriminalvården ändrade sig. Nästa vecka väntas riksdagen skärpa lagen och göra det lättare att förbjuda anstaltsläsning.

- Jag har aldrig förbjudit honom att läsa boken, förklarar kriminalvårdsinspektör Richard Boström i Ystad. Det var han som i slutet av november avslog en interns ansökan att inneha boken om de kriminella gängens Sverige. Innehavet avslogs alltså, inte själva läsningen. - Fast jag kan förstå att man drar den slutsatsen, tillägger han. Varför tilläts då inte innehavet av "Svensk maffia"? Det gick inte att utesluta att innehållet i DN-journalisten Lasse Wierup och Matti Larssons bok kunde "uppfattas som uppmaning till brottslig verksamhet". Där kunde det ha slutat, men internen JO-anmälde och anmälan uppmärksammades i pressen. Kriminalvårdsinspektör Richard Boström fick bassning av chefer högre upp i organisationen och ändrade sitt beslut. - Det är tveksamt om det fanns ett lagstöd för det där beslutet, konstaterar Richard Boström nu i efterhand. Det är alltid ute på anstalterna som man avgör vilka böcker som tillåts. Det kan vara anstaltsledningar eller, som i Ystadsfallet, enskilda tjänstemän. Någon central olämplighetslista över icke önskvärd litteratur finns inte inom kriminalvården. För att en bok eller tidning ska förbjudas krävs i regel att den explicit äventyrar ordningen och säkerheten på anstalten. En instruktionsbok som anger hur man bygger en molotovcocktail kan till exempel förbjudas, förklarar en sakkunnig på justitiedepartementet. För böcker, tidskrifter och tidningar som kommer ut på fängelserna genom biblioteken är nålsögat något trängre. Rasistiskt, pornografiskt eller grovt diskriminerande innehåll sorteras bort. Inte heller skrifter som direkt uppmanar till brott får köpas in eller lånas ut. Från den första april väntar en skärpning av lagen som reglerar anstaltslitteraturen. Riksdagen tar ställning till lagförslaget i nästa vecka, och allt tyder på att det går igenom. Det nya lagen ger möjlighet att förbjuda trycksaker som motverkar en intagens behandling. En sexualbrottsling i ett behandlingsprogram kan till exempel bli av med sina porrtidningar. - Jag tycker det är viktigt att en intagen inte ska få inneha till exempel sådana tidningar som kan antas motverka den behandling som den intagna genomgår, förklarade justitieminister Beatrice Ask i ett pressmeddelande när propositionen presenterades i höstas. I den nya lagen finns också strängare skrivningar när det gäller böcker, tidskrifter och tidningar som kan äventyra ordningen eller säkerheten. Milan Bobic leder kriminalvårdens arbete med att ta fram nya föreskrifter för hur myndigheten ska arbeta efter en lagändring. - Det blir större möjligheter att inskränka innehav av böcker. Det är inskränkningar i våra fri- och rättigheter. Vi försöker balansera det hela så att det inte går över styr, så att man inte godtyckligt ute på anstalterna beslutar vad som får och inte får läsas. Justitieutskottets ordförande, socialdemokraten Thomas Bodström, menar att de föreslagna lagändringarna kan strida mot grundlagen. Han menar att man måste utreda hur informationsfriheten påverkas innan man ändrar lagen. - Det här begränsar kraftigt möjligheten för de intagna att välja sina egna böcker, säger Thomas Bodström som menar lagförslaget ger utrymme för vida tolkningar när myndighetsbesluten ska fattas. - Vad är nästa sak? Om man läser en bok som "Snabba cash" så kan man få idéer till brott. Var går gränsen? Det är det som måste utredas först innan man ändrar lagen, säger Thomas Bodström. Kriminalvårdsinspektören som först förbjöd innehavet av "Svensk maffia" på anstalten i Ystad suckar i telefonen. En människa med kriminella värderingar kan uppfatta ett budskap på ett annat sätt, förklarar han. Det som för den ena är en reportagebok om organiserad brottslighet är för den andra en uppmaning att begå brott. - Med facit i hand Min ambition har ju inte varit att bryta mot någon lagstiftning. Men man kan inte utesluta att människor påverkas. Fast de påverkas på många andra sätt också. Genom medierna och så, säger Richard Boström. Bokutdrag ur "Svensk maffia" "Svensk maffia"


Kenneth Branagh blir Kurt Wallander

Summary: Nu får Kurt Wallander sitt engelskspråkiga genombrott. Kenneth Branagh ska spela den svenske polisen i BBC:s filmatiseringar av Henning Mankells böcker. Tre filmer spelas in i Ystad i sommar.

– Det är han själv som vill spela Wallander, det var han som kontaktade oss. För oss är det väldigt lyckosamt. Vi har fått en mycket mer meriterad och känd Wallander än vi någonsin kunde tro, säger Mikael Wallén, vd för det svenska produktionsbolaget Yellow Bird som äger rättigheterna. De svenska tittarna har vant sig vid att se först Rolf Lassgård och sedan Krister Henriksson i rollen som den tungsinte kriminalkommissarien och operaälskaren Kurt Wallander. Nu, när BBC i samarbete med svenska Zodiak Television gör en miniserie i tre delar med utgångspunkt i Henning Mankells böcker, blir det en hyllad Hollywoodstjärna som gestaltar romanfiguren. Den 47-årige Branagh har gjort sig känd som en begåvad mångsysslare som också har skrivit egna manus och regisserat och producerat filmer. Han har Oscarsnominerats fyra gånger och är känd för att vara ytterst noga med i vilket sammanhang han medverkar. Närmast är han aktuell i filmen ”Valkyrie”, där han spelar mot Tom Cruise. – Wallander är en underbart komplex och fängslande karaktär, jag är förtjust över att få spela den här fascinerande kantstötta men djupt mänskliga polisen, säger Kenneth Branagh själv i en intervju med Broadcast magazine. Yellow Bird, som delvis ägs av Henning Mankell, har jobbat i tre års tid för att försöka få till stånd en engelskspråkig filmatisering av böckerna. I februari förra året köptes bolaget av Zodiak Television och i somras påbörjades förhandlingarna med BBC. Den totala budgeten för filmatiseringen beräknas till 80 miljoner kronor. En jättesumma för en svensk produktion, men en ganska normal satsning med brittiska mått mätt. I brittiska medier spekuleras det redan om att Wallander kan bli en ny folkkär deckare i klass med Morse och Frost när filmerna börjar sändas 2009. – Branagh tycker att böckerna är fantastiskt bra. I och med det tror han också att det ska bli en succé. Hans bolag är med som samproducent också, berättar Mikael Wallén. I december kunde Ystads Allehanda rapportera om att Kenneth Branagh synts i trakten för att ”leta inspelningsplatser”. Det var i själva verket en rekognoscering inför inspelningen av Wallanderserien som självklart sker i Wallanders egen stad Ystad. – De ska spelas in i sommar, de börjar på försommaren och spelar in alla tre filmerna. Hittills har Ystad fått många tyska turister i och med att filmerna har gått så bra i Tyskland. Nu finns det en möjlighet att det kommer turister från en massa andra länder som vill komma och se hur Kurt Wallander bor, säger Mikael Wallén. Oscarsbelönade Andy Harries ska producera filmerna, men ännu är inga andra skådespelare klara. Mikael Wallén vill heller inte säga något om vem som ska regissera BBC-filmerna men säger att man har förhandlat med ”ett känt namn”. – Det krävs att det är någon som Branagh godkänner. Sara Ullberg sara.ullberg@dn.se 08-738 10 00


Sponsorpengar går till dem som har

Summary: Det är Dramaten, Göteborgsoperan och andra stora kulturinstitutioner som vinner på sponsring. Det fria kulturlivet är inte lika intressant för sponsorer att satsa på.

Förlorarna i ett Sverige där kultursponsring görs avdragsgill för företagen är det fria kulturlivet. Statliga museer, stadsteatrar, konserthus - de kulturbevarande institutionerna är vinnarna. I England går 75 procent av sponsorernas pengar till 3 procent av kulturen. Det finns ingen anledning att tro att skillnaden skulle bli så stor i Sverige. Teater Pero är en fri barnteatergrupp i Stockholm som har funnits sedan 1983. De har aldrig haft ett sponsringsavtal. Inte för att de inte vill, men för att det inte finns något intresse från näringslivet. Inte heller den lika långlivade fria gruppen Teater Galeasen har fått sponsorpengar, men av en annan anledning. - Det är dumheter att näringslivet ska gå in i kulturlivet. Jag förstår inte vad det har där att göra. Vi går ju inte in i näringslivet, säger Sophia Artin, chef på Teater Galeasen. Hon tror inte att företagens villighet att sponsra mindre institutioner skulle öka om företagen - som den politiska alliansen förespråkar - får full avdragsrätt på sina satsade pengar. - Nej, först måste samhället visa att kultur är viktigt, det är det enda som kan förändra attityden. I dag är synen att kulturen ska stödjas för att den är fattig. En liten teatergrupps premiär är en alltför osäker investering. Sponsorn vill ju i någon form ha tillbaka vad denne har satsat. Sponsrings-fienderna är oroade för ett likriktat, utarmat kulturutbud när sponsringen ökar och statens bidrag minskar. Karolina Bertorp, chef för sponsringen på Kulturhuset 2005-2007, tror att oron är överdriven. Hon förutsätter att sponsring förblir ett komplement till de offentliga bidragen. - Om fler privata finansiärer skjuter till pengar kan en större del av den offentliga kakan bli över till den fria kulturen. Varför är det väsentligt att värna om en offentlig kulturfinansiering? - Om man inte har en bas i det offentliga stödet blir man prisgiven åt sina sponsorer. Man kanske tänker två gånger innan man tar upp ett kontroversiellt ämne, säger Magdalena Malm på konstproducenten Mobile Art Production som forskat om samarbetet mellan kultur och näringsliv. Bidragsstinna Dramaten behöver inte anpassa sig. - Vi är en så stor institution med en så varierad repertoar, så vi har alltid något att erbjuda våra sponsorer. Om man är en mindre institution är risken större att man måste anpassa sig efter sponsorernas vilja, säger Staffan Rydén, vice vd och sponsringsansvarig på Dramaten. Nackdelen för den lilla dans- eller teatergruppen är också att den har varken kompetens eller resurser avsatta för sponsring. Det har man inte råd till, och enligt Staffan Rydén kan det gälla även de stora institutionerna. - Om vi skulle göra som till exempel Göteborgsoperan som har fler sponsorer skulle vi också behöva anställa personal som sköter enbart sponsringen och då måste man först och främst dra in de pengar som den organisationen kostar. Praktexempel på hur sponsring kan fungera hittar man i de penningstarka institutionerna. Åhléns varuhus rustade 2004 upp Kulturhusets bibliotek Rum för barn för 3,2 miljoner kronor. Samarbetet har fallit så väl ut för båda parter att Åhléns nu är villigt att skriva ett nytt sponsoravtal. Man brukar i sponsorsammanhang tala om att "varumärke söker varumärke". Finansbolaget Investors sponsring av "Zon Moderna" på Moderna museet i Stockholm ger tillbaka gratisbiljetter för Investors anställda och möjlighet att hålla konferenser i museets lokaler. Men viktigare är förstås den varumärkesbyggnad som sponsringen betyder. Investor ser sig gärna i samma "samtida" och "nytänkande" ljus som Moderna museet. Kultursponsringen i Sverige är i sin linda. Politiker är inte särskilt bevandrade i hur kultursponsring fungerar. Deras frågor är fler än svaren. - Det är irriterande med den nuvarande regeringen som tror att entreprenörskap och sponsring ska lösa frågan om kulturens vara eller icke vara. Det är plakatpolitik, verkligheten är inte så enkel. Politikerna måste skaffa sig djupare kunskap om hur systemen i dag fungerar, menar Mikael Scherdin som i tio år drev en konst-tv-station.