Cirkus Stones på italienska

Summary: Mick Jagger sjunger ”As tears go by” på italienska och Italiens finalmål visas på storbildsskärm när Rolling Stones turnépremiär äntligen rullar i gång. Insmickrande är bara förnamnet. MUSIK

The Rolling Stones Scen: San Siro-stadion, Milano Visst har Mick Jagger publikfriat förr. På Cirkus i Stockholm för tre år sen yttrade han till exempel flera hela meningar på svenska, till publikens oförställda jubel. Ändå gissar jag att han satte ett nytt personligt rekord i denna gren, när The Rolling Stones till slut begick sin försenade Europapremiär två dagar efter att Italien vann VM i fotboll. Till exempel märktes det knappt att gruppen lämnade scenen, efter ett ordinarie set på strax under två timmar. Eftersom de passade på att visa VM-finalens samtliga italienska mål på storbild samtidigt, med ett allt starkare jubel för varje straff som gick in. Efter det sista extranumret kom dessutom ett par av VM-vinnarna in på scen och manade publiken att sjunga vinnarramsor. Vilket fick aftonens huvudunderhållare att te sig lite som en bisak i sammanhanget. Man undrar om det verkligen var tanken. Då hade Mick Jagger redan hunnit dra större delen av kvällens prat mellan låtarna på italienska. Dessutom sjöng han hela ”As tears go by” på italienska. Insmickrande är bara förnamnet. Kanske ska man ta det som en indikation på hur stor nervositeten har hunnit bli i Rolling Stones-lägret. Keith Richards själv må tona ner sin olycka, och hävda att efter hans utskrivning från sjukhuset så har det framför allt handlat om att övertyga alla andra om att han är bra igen. Att förskjuta ett turnémaskineri som The Rolling Stones med en och en halv månad är ändå inget man gör lättvindigt, det är stora pengar inblandade, och gruppens ovilja att ens bekräfta några planer för nästa år stryker under allvaret ytterligare. Det här kan verkligen vara sista gången de rör på sig. Och då vill man ju att det ska bli bra. Att det ska gå hem med den ”bigger bang” som de har döpt både skiva och turné till. Att smällarna inte enbart ska inskränka sig till de ganska förutsägbara fyrverkerikrevader som inleder och avslutar showen. Men riktigt så blir det inte. Snarare känns det lite ringrostigt. I synnerhet vad gäller Keith Richards själv – och man påminns än en gång om hur viktig han är för gruppens inre kemi. Det hjälper liksom inte att de är sammanlagt tolv andra musikanter som hjälper till att dra lasset. Om inte själva hjärtat slår som det ska så blir helheten haltande. Förvisso löper han ystert ut mot scenens ytterkant. Men det blir inte mycket spelat samtidigt, trots att man hör hur det lämnas plats i musiken för just det. Och inte har han väl spelat sittande så ofta tidigare Stundtals blir det rent av så att man sitter och detaljgranskar just Keith Richards rörelser. Kollar vilka av gitarrinpassen som de facto är hans. Jämför med Ronnie Woods del. Rynkar pannan inför obalansen. Förlorar sig i knappologiskt detaljmäteri, som borde vara ovidkommande när det är legendarisk arenarock på gång. I gengäld sjunger Keith Richards sina obligatoriska två låtar i mitten med en kraftfullare stämma än jag någonsin hört tidigare. Så det vore fel att räkna ut honom. Kanske hade han bara en dålig gitarrdag. Man ska heller inte överdriva skavankeriet. Det finns ju anledningar till att The Rolling Stones har kallats världens största rockband i snart fyrtio år, de har en låtkatalog som ingen kan överträffa och jag vill nog påstå att Mick Jagger saknar övermän i att nå ut till en hel megastadion på en gång. Sen kan man tycka att några av hans maner är lite väl yviga, men det ingår så att säga i arbetsbeskrivningen. Han ska vara omöjlig att undgå, även om man sitter och halvsover en halv kilometer bort. Det är viktigare än att varje nyans blir vårdad. Däremot är det svårt att inte fundera över de extradyra vip-platser som har ställts i ordning i scenbygget ovanför bandet, där det verkar vara en ganska stor skillnad på de bästa och sämsta platserna. Extra ironiskt ter det sig när showens stora kulmen innebär att bandet far i väg på en åktur till andra sidan av arenan. Varvid de dyra lyxläktarna inte har någon särskilt avundsvärd utsikt alls. Dessutom syns inte storbildsskärmen därifrån. Jag misstänker att en och annan som stod där kan ha känt sig lite lurad. Nils Hansson nils.hansson@dn.se


Ingen skatt i Depps kista

Summary: Johnny Depp bleknar i den nya piratfilmen bredvid Bill Nighys onda kapten. Det är en hisnande vacker film med fantastiska stunts och effekter – men saknar handling. Film

Pirates of the caribbean: Död mans Kista Regi: Gore Verbinski I rollerna: Johnny Depp, Orlando Bloom, Keira Knightley, Bill Nighy, Jonathan Pryce, Stellan Skarsgård, Geoffrey Rush, Naomie Harris m fl Davy Jones (Bill Nighy) är kapten på spökskeppet ”Den flygande holländaren”. Han är ond. Han är sjöman. Han har hundra år framför masten. Med hummerklo till högerhand och en bläckfisk invuxen i ansiktet förstår man att han varit till havs för länge. Bredvid Davy Jones bleknar allt i ”Pirates of the caribbean: Död mans kista”. Även glittrande Jack Sparrow (Johnny Depp). I förra, den första ”Pirates of the caribbean”-filmen, var Sparrow en överraskning i varje ruta. Sminkad, snurrig, feminin, full. En manlig Patsy från ”Absolutely fabulous” – därtill med båt. Sparrow håller visserligen utan överraskningsmomentet. Han har ny sminkning, mycket snygg, och nya smycken men känslan av att ha hittat en skatt uteblir – trots att det är detta man söker filmen igenom. Tror jag. I ”Död mans kista” letar alla efter en nyckel som Sparrow har på bild. Den hör till en kista. Ingen vet var denna kista finns. Vad som finns i kistan är okänt men många vill åt nyckeln som bara finns på bild men som hör till kistan. Flera som jagar nyckeln var med i förra filmen och måste presenteras på nytt. Will Turner (Orlando Bloom) och Elizabeth Swann (Keira Knightly) gör entré med ett klumpigt ”detta hände sist”. Då snackades det mycket om Bootstrap Bill (Stellan Skarsgård), nu när han dyker upp på riktigt upprepar vi alltihop. Med en kort synops här och en klumpig förklaring där blir det ett saligt hoppande fram och tillbaka. Men mellan hoppen – fantastiska stunts. Will Turner högst upp i masten sätter kniven i seglet och glider ner till däck. En svärdsduell korsar en hel ö, klättrar upp på ruiner, kliver över till ett enormt vattenhjul som lossnar och rullar i väg med dunder och brak och fäktare och allt. Fångas piraterna i en klotbur gjord av människoben så lösgör de sig naturligtvis och rullar omkring i livsfarlig terräng bland blodtörstiga vildar. Jack Sparrow flyr kannibaler fastsurrad på ett jättegrillspett. Bökigt Inte. Spettet blir en katapult för tropiska frukter, en stav att klara kilometerdjupa avgrunder med, bromsen vid handlösa fall. Grillverktyg kan vara bra till mycket. Det kan vara bra att lägga band på sig också. Oavbrutet hisnande vackert är det hela tiden. Tröttnar man på allt som händer kan man luta sig tillbaka i mörka träsk och vacker djungel. Kostymerna är fantastiska. Effekterna likaså. Här finns ett havsvidunder som käkar storskepp i ett nafs med sitt könlika gap. Här finns havsorcher med hammarhajhuvuden och Stellan Skarsgård som en hänförande musselbank. Ändå är filmen bara en lite sämre kopia. En avfilmad version ”Död mans kista” ligger ute på pirate bay sedan i måndags. Kommentarer från fildelare som sett filmen är mycket sakliga: Kvaliteten är dålig, filmen är mörk och bör inte ses på helskärm, ljudet är dock i synk med bild.” Död mans kista” har egentligen ingen handling. Berg och dal-banan av bilder och effekter gömmer bristen rätt väl. Men att se en avfilmad, mörk och kornig ”Död mans kista” på halvskärm vittnar om en besatthet bland fildelare – de kan utstå vad som helst. Eller så drivs de av ett avancerat ordvitseri: Jag såg en piratkopia. Jane Magnusson jane.magnusson@dn.se


Islams och västvärldens hopp?

Summary: USA hotar Iran. Europa blir allt kallsinnigare inför Turkiet. Ändå är det kanske just de två ländernas sekulära traditioner som representerar en möjlig framtid för islam, bortom den religiösa dogmatiken..

Väst famlar efter en islamstrategi. Hur skall islamismen motas? "Befrielsen" av Irak blev inte inledningen till den frihetliga omvandling i Mellanöstern som aktivistiska liberaler och konservativa i USA och Europa hade sett framför sig. Det underblåser en pessimism om förutsättningarna för islams reformation. Det är ett tecken i tiden när den liberala tidskriften Neo frågar sig hur representativa moderata muslimer egentligen är för muslimerna. I detta klimat blir Europa alltmer kallsinnigt till Turkiet, och USA hotar Iran. Men det är Iran och Turkiet som representerar hoppet för islam, "mänsklighetens lidande hjärta". Det menar Alexandre Adler, historiker och ledarskribent med geopolitik som specialitet på franska Le Figaro. I essän "Rendez-vous avec l'Islam" söker han receptet för islams tillfrisknande från islamismen hos den frigörelse från religiös dogmatik som är oförtäckt hos Turkiets kemalism och inneboende hos Irans shiism. Historiskt är de persiska och turkiska identiteterna sammanflätade. Iran har sedan 1500-talet haft flera turkiska dynastier. Azeriska turkar utgör fyrtio procent av Irans befolkning. Landets högste ledare, ayatolla Ali Khamenei är turk, men kulturellt är den turkiska identiteten undertryckt. Uppmuntrad av USA har en separatistisk rörelse börjat vinna terräng bland Irans turkar. Scenariot är klassiskt imperialistiskt. Det är ett angeläget budskap, att väst i stället skall hjälpa Iran och Turkiet att förverkliga sina potentialer. Men det är samtidigt ett för de flesta extremt svårt budskap att ta till sig. Mullor och generaler skymmer sikten: hur kan en shiism som lett till religiös diktatur och en kemalism som varit ett instrument för militär maktutövning över huvud taget vara några hopp? Och medan Adler föreställer sig Iran och Turkiet förenade i spetsen för islams förnyelse, tänker sig varken ayatollor eller turkiska sekularister att shiism och kemalism skulle kunna ha någon gemensam mission. Men som en dansande dervisch virvlar Alexandre Adler runt i den islamiska idéhistorien för att mana fram en synkretistisk vision, där rationalismen förenar kemalismen och shiismen, och där inspirationen är delvis judisk. Han skriver om den abbasidiske kalifen al-Mamun som i början av 800-talet "likt en medeltida Atatürk" gjorde en radikal rationalism till statsideologi, och som sökte förening med shiismen. Människorna skulle medverka till att förverkliga Guds intentioner genom att fritt tillämpa sitt förnuft. Denna rationalism kom sedan att överleva i den shiitiska doktrinen, i form av ett icke-ortodoxt förhållningssätt till de religiösa dogmerna. Shiismen är unik inom islam genom sin öppenhet för ijtihad, religiös nytolkning. Det beror i sin tur på dess messianism. Väntan på messias, mahdis, återkomst, då Guds plan avslöjas, frigör under tiden de troende från bokstavstrohet till de religiösa texterna. Och Adler blickar in i "den turkiska syntesens allra hemligaste rum", kemalismens judiska ursprung, hos den kryptojudiska dönmesekten. Detta ursprung är inget som extrema turkiska nationalister, vilka tror sig förvalta Kemal Atatürks arv genom etnisk chauvinism, tycker om att höra talas om. Det är i hög grad deras förvanskade bild av kemalismen - som en ideologi om turkisk etnisk renhet - som numera även blivit den etablerade i väst. Det finns emellertid ett annat, och riktigare sätt att se på kemalismen. Atatürk skapade en nationalstat, men det nationella bygget var inget slutmål för honom, utan medlet för att uppnå det högre stadium som den moderna civilisationen, med dess sekularism och rationalism, utgjorde. Men denna upplysta modernism har alltid varit trängd från två håll, angripen av den religiösa traditionalismen, men också utmanad av en inskränkt nationalism som gjort anspråk på att definiera kemalismens innehåll, med destruktiva konsekvenser. Såtillvida är kemalismen ett trots allt ofullgånget reformprojekt. Shiismen är i ännu högre grad oförlöst som reformkraft. Ahmadinejads tillträde som president är ett bakslag för den reformprocess som startade med valet av Khatami till president 1997. Men Adler är likväl optimitisk och tror att reformkrafterna på sikt åter kommer att göra sig gällande. Det kan framstå som önsketänkande, men bakom slöjorna är Irans politiska liv sjudande rikt, med konkurrerande politisk-teologiska skolor. Det är en rikedom som härrör ur traditionen av ijtihad. Mullor från skilda teologiska skolor har utvecklat radikalt antagonistiska visioner om Irans framtid. Några är pläderingar för parlamentarism och för ett åtskiljande av stat och religion. Men alltjämt dominerar föreställningen om den liberala demokratins oförenlighet med islam, då Gud exkluderas från den offentliga sfären. Sekularismen betraktas som ett distinkt västerländskt koncept. Perspektivet är detsamma som hos Samuel Huntington, vars huvudtes just är att det universella i själva verket är partikulärt västerländskt, och därför inte går att exportera utan att det orsakar konflikter med andra kulturer. Reformismen gör på det hela taget halt vid den avgörande frågan om religionens plats i samhället. De allra flesta iranska reformister liknar därmed den siste Sovjetledaren Michail Gorbatjov. Syftet med deras perestrojka är att göra islam mer funktionsdugligt som samhällssystem, inte att förändra dess överordnade roll. Den "islamiska demokratin" måste försona "folkets tillfredsställelse med Guds godkännande", som filosofen Abdolkarim Soroush formulerat det. En verklig demokratisering - utan förbehåll som i praktiken upphäver friheten - förutsätter sekularism, att religionens plats, inte bara dess innehåll, radikalt förändras. Därför har Adler rätt när han skriver att den iranska shiismen behöver knyta an till den turkiska sekularismen. Men västvärlden har de senaste åren i stället satt sitt hopp till en, vad man uppfattat som moderat, turkisk islamism. Liberaler och andra progressiva i väst har kommit att se Atatürk med konservative Huntingtons ögon, som en ledare som gjorde våld på sitt folks kulturella och religiösa särart. Upplysta européer som själva inte skulle vilja leva i en "kristen demokrati", där kristendomens trossatser och moral sätter ramarna, har tilltalats av tanken på en "muslimsk demokrati" för turkarna. Det beror i och för sig främst på att försvaret av sekularismen tolkats som ett rättfärdigande av militär intervention och statlig repression, medan de "moderata" islamisterna ansetts stå för liberalisering och europeisering. Här finns dock även en nedlåtande undertext, att demokrati utan förstavelse bara är till för oss i väst. Fiktionen om islamisternas moderation blir emellertid allt svårare att upprätthålla. När Europadomstolen i ett utslag förra året konstaterade att förbudet mot slöja på statliga institutioner och universitet inte strider mot de mänskliga rättigheterna löd premiärminister Erdogans ilskna, men avslöjande reaktion att det är upp till ulema, de religiösa skriftlärda, att avgöra sådana saker. Nyligen har Erdogan krävt att internationella konventioner skall begränsa yttrandefriheten "så att det inte blir tillåtet att förnärma personer med annan trosinriktning". Det försätter de européer som vill bygga en bro till islam genom Turkiet i en obekväm sits: Vem skall man stödja när islamisterna inte visar sig vara så moderata som man hade trott, och då alternativet är en, som man ser det, auktoritär kemalism? Den europeiska besvikelsen över att den turkiska islamismen inte levt upp till förväntningarna om upplyst europeiskhet riskerar att ytterligare underblåsa misstron att det går att bygga broar mellan väst och islam. Vägen ut ur dilemmat är att sluta stirra sig blind på generalsstjärnorna, att i stället varsebli kemalismens civila dimension och progressiva djup. Den konventionella föreställningen om militären som förvaltare av Atatürks arv är delvis ohistorisk, om detta arv främst definieras som sekularism, vilket det bör göra. Vid flera avgörande tillfällen tidigare har generalerna spelat en reaktionär roll. Efter högerkuppen 1971 rensades kemalistiska officerare ut. Det öppnade för en era av extrem högerpolitik, då islamisterna för första gången fick tillträde till regeringsmakten. Efter den ännu brutalare högerkuppen 1980 upplöste generalerna Atatürks parti, socialdemokraterna, och underblåste islamismen som ett alternativ till vänstern. Adler skriver tankeväckande att kemalismens djupaste sanning uttryckts från vänster, av den store socialistiske poeten Nazim Hikmet. Det ligger en tragisk symbolik i att Hikmet författade sitt livsverk om den kemalistiska revolutionen under sina fängelseår, och att han sedan drevs i landsflykt. Det är just förtrycket av vänstern som berett vägen för islamisterna. Möjligheten att bjuda effektivt, progressivt motstånd mot islamismen förstördes när militären krossade vänsterns politiska strukturer under 1980-talet. Men samtidigt är sekularismen internaliserad av huvuddelen av det civila samhället; åttio procent motsätter sig en islamisering. Kemalismens livskraft vederlägger Huntingtons essentialism: att det skulle vara omöjligt för Turkiet att bli sekulariserat eftersom landets "rätta" identitet är islamisk. Men ett skevt valsystem har givit islamisterna absolut parlamentarisk majoritet, varför de snart också kommer att kunna ta Atatürks forna residens i besittning. Parlamentets val av president nästa år blir en avgörande brytpunkt i det turkiska dramat om sekularismen. En islamistisk president öppnar för en avsekularisering av rättsväsendet och undervisningssystemet. Adler förutspår dock att den islamistiska vågen i Mellanöstern kommer att brytas mot den klippa som det moderna Turkiet utgör. Det är ingen tillfällighet att den andra symbol, efter tornen på Manhattan, som Usama bin Ladin ville se försvinna från sin värld var minnet av Atatürk. Tre år före 11 september planerade bin Ladin ett liknande dåd mot Atatürks mausoleum i Ankara. Adler uppmanar oss att reflektera över innebörden av detta och att dra de rätta slutsatserna därav.


Islams och västvärldens hopp

Summary: USA hotar Iran. Europa blir allt kallsinnigare inför Turkiet. Ändå är det kanske just de två ländernas sekulära traditioner som representerar en möjlig framtid för islam, bortom den religiösa dogmatiken.

Väst famlar efter en islamstrategi. Hur skall islamismen motas ”Befrielsen” av Irak blev inte inledningen till den frihetliga omvandling i Mellanöstern som aktivistiska liberaler och konservativa i USA och Europa hade sett framför sig. Det underblåser en pessimism om förutsättningarna för islams reformation. Det är ett tecken i tiden när den liberala tidskriften Neo frågar sig hur representativa moderata muslimer egentligen är för muslimerna. I detta klimat blir Europa alltmer kallsinnigt till Turkiet, och USA hotar Iran. Men det är Iran och Turkiet som representerar hoppet för islam, ”mänsklighetens lidande hjärta”. Det menar Alexandre Adler, historiker och ledarskribent med geopolitik som specialitet på franska Le Figaro. I essän ”Rendez-vous avec l’Islam” söker han receptet för islams tillfrisknande från islamismen hos den frigörelse från religiös dogmatik som är oförtäckt hos Turkiets kemalism och inneboende hos Irans shiism. Historiskt är de persiska och turkiska identiteterna sammanflätade. Iran har sedan 1500-talet haft flera turkiska dynastier. Azeriska turkar utgör fyrtio procent av Irans befolkning. Landets högste ledare, ayatolla Ali Khamenei är turk, men kulturellt är den turkiska identiteten undertryckt. Uppmuntrad av USA har en separatistisk rörelse börjat vinna terräng bland Irans turkar. Scenariot är klassiskt imperialistiskt. Det är ett angeläget budskap, att väst i stället skall hjälpa Iran och Turkiet att förverkliga sina potentialer. Men det är samtidigt ett för de flesta extremt svårt budskap att ta till sig. Mullor och generaler skymmer sikten: hur kan en shiism som lett till religiös diktatur och en kemalism som varit ett instrument för militär maktutövning över huvud taget vara några hopp Och medan Adler föreställer sig Iran och Turkiet förenade i spetsen för islams förnyelse, tänker sig varken ayatollor eller turkiska sekularister att shiism och kemalism skulle kunna ha någon gemensam mission. Men som en dansande dervisch virvlar Alexandre Adler runt i den islamiska idéhistorien för att mana fram en synkretistisk vision, där rationalismen förenar kemalismen och shiismen, och där inspirationen är delvis judisk. Han skriver om den abbasidiske kalifen al-Mamun som i början av 800-talet ”likt en medeltida Atatürk” gjorde en radikal rationalism till statsideologi, och som sökte förening med shiismen. Människorna skulle medverka till att förverkliga Guds intentioner genom att fritt tillämpa sitt förnuft. Denna rationalism kom sedan att överleva i den shiitiska doktrinen, i form av ett icke-ortodoxt förhållningssätt till de religiösa dogmerna. Shiismen är unik inom islam genom sin öppenhet för ijtihad, religiös nytolkning. Det beror i sin tur på dess messianism. Väntan på messias, mahdis, återkomst, då Guds plan avslöjas, frigör under tiden de troende från bokstavstrohet till de religiösa texterna. Och Adler blickar in i ”den turkiska syntesens allra hemligaste rum”, kemalismens judiska ursprung, hos den kryptojudiska dönmesekten. Detta ursprung är inget som extrema turkiska nationalister, vilka tror sig förvalta Kemal Atatürks arv genom etnisk chauvinism, tycker om att höra talas om. Det är i hög grad deras förvanskade bild av kemalismen – som en ideologi om turkisk etnisk renhet – som numera även blivit den etablerade i väst. Det finns emellertid ett annat, och riktigare sätt att se på kemalismen. Atatürk skapade en nationalstat, men det nationella bygget var inget slutmål för honom, utan medlet för att uppnå det högre stadium som den moderna civilisationen, med dess sekularism och rationalism, utgjorde. Men denna upplysta modernism har alltid varit trängd från två håll, angripen av den religiösa traditionalismen, men också utmanad av en inskränkt nationalism som gjort anspråk på att definiera kemalismens innehåll, med destruktiva konsekvenser. Såtillvida är kemalismen ett trots allt ofullgånget reformprojekt. Shiismen är i ännu högre grad oförlöst som reformkraft. Ahmadinejads tillträde som president är ett bakslag för den reformprocess som startade med valet av Khatami till president 1997. Men Adler är likväl optimitisk och tror att reformkrafterna på sikt åter kommer att göra sig gällande. Det kan framstå som önsketänkande, men bakom slöjorna är Irans politiska liv sjudande rikt, med konkurrerande politisk-teologiska skolor. Det är en rikedom som härrör ur traditionen av ijtihad. Mullor från skilda teologiska skolor har utvecklat radikalt antagonistiska visioner om Irans framtid. Några är pläderingar för parlamentarism och för ett åtskiljande av stat och religion. Men alltjämt dominerar föreställningen om den liberala demokratins oförenlighet med islam, då Gud exkluderas från den offentliga sfären. Sekularismen betraktas som ett distinkt västerländskt koncept. Perspektivet är detsamma som hos Samuel Huntington, vars huvudtes just är att det universella i själva verket är partikulärt västerländskt, och därför inte går att exportera utan att det orsakar konflikter med andra kulturer. Reformismen gör på det hela taget halt vid den avgörande frågan om religionens plats i samhället. De allra flesta iranska reformister liknar därmed den siste Sovjetledaren Michail Gorbatjov. Syftet med deras perestrojka är att göra islam mer funktionsdugligt som samhällssystem, inte att förändra dess överordnade roll. Den ”islamiska demokratin” måste försona ”folkets tillfredsställelse med Guds godkännande”, som filosofen Abdolkarim Soroush formulerat det. En verklig demokratisering – utan förbehåll som i praktiken upphäver friheten – förutsätter sekularism, att religionens plats, inte bara dess innehåll, radikalt förändras. Därför har Adler rätt när han skriver att den iranska shiismen behöver knyta an till den turkiska sekularismen. Men västvärlden har de senaste åren i stället satt sitt hopp till en, vad man uppfattat som moderat, turkisk islamism. Liberaler och andra progressiva i väst har kommit att se Atatürk med konservative Huntingtons ögon, som en ledare som gjorde våld på sitt folks kulturella och religiösa särart. Upplysta européer som själva inte skulle vilja leva i en ”kristen demokrati”, där kristendomens trossatser och moral sätter ramarna, har tilltalats av tanken på en ”muslimsk demokrati” för turkarna. Det beror i och för sig främst på att försvaret av sekularismen tolkats som ett rättfärdigande av militär intervention och statlig repression, medan de ”moderata” islamisterna ansetts stå för liberalisering och europeisering. Här finns dock även en nedlåtande undertext, att demokrati utan förstavelse bara är till för oss i väst. Fiktionen om islamisternas moderation blir emellertid allt svårare att upprätthålla. När Europadomstolen i ett utslag förra året konstaterade att förbudet mot slöja på statliga institutioner och universitet inte strider mot de mänskliga rättigheterna löd premiärminister Erdogans ilskna, men avslöjande reaktion att det är upp till ulema, de religiösa skriftlärda, att avgöra sådana saker. Nyligen har Erdogan krävt att internationella konventioner skall begränsa yttrandefriheten ”så att det inte blir tillåtet att förnärma personer med annan trosinriktning”. Det försätter de européer som vill bygga en bro till islam genom Turkiet i en obekväm sits: Vem skall man stödja när islamisterna inte visar sig vara så moderata som man hade trott, och då alternativet är en, som man ser det, auktoritär kemalism Den europeiska besvikelsen över att den turkiska islamismen inte levt upp till förväntningarna om upplyst europeiskhet riskerar att ytterligare underblåsa misstron att det går att bygga broar mellan väst och islam. Vägen ut ur dilemmat är att sluta stirra sig blind på generalsstjärnorna, att i stället varsebli kemalismens civila dimension och progressiva djup. Den konventionella föreställningen om militären som förvaltare av Atatürks arv är delvis ohistorisk, om detta arv främst definieras som sekularism, vilket det bör göra. Vid flera avgörande tillfällen tidigare har generalerna spelat en reaktionär roll. Efter högerkuppen 1971 rensades kemalistiska officerare ut. Det öppnade för en era av extrem högerpolitik, då islamisterna för första gången fick tillträde till regeringsmakten. Efter den ännu brutalare högerkuppen 1980 upplöste generalerna Atatürks parti, socialdemokraterna, och underblåste islamismen som ett alternativ till vänstern. Adler skriver tankeväckande att kemalismens djupaste sanning uttryckts från vänster, av den store socialistiske poeten Nazim Hikmet. Det ligger en tragisk symbolik i att Hikmet författade sitt livsverk om den kemalistiska revolutionen under sina fängelseår, och att han sedan drevs i landsflykt. Det är just förtrycket av vänstern som berett vägen för islamisterna. Möjligheten att bjuda effektivt, progressivt motstånd mot islamismen förstördes när militären krossade vänsterns politiska strukturer under 1980-talet. Men samtidigt är sekularismen internaliserad av huvuddelen av det civila samhället; åttio procent motsätter sig en islamisering. Kemalismens livskraft vederlägger Huntingtons essentialism: att det skulle vara omöjligt för Turkiet att bli sekulariserat eftersom landets ”rätta” identitet är islamisk. Men ett skevt valsystem har givit islamisterna absolut parlamentarisk majoritet, varför de snart också kommer att kunna ta Atatürks forna residens i besittning. Parlamentets val av president nästa år blir en avgörande brytpunkt i det turkiska dramat om sekularismen. En islamistisk president öppnar för en avsekularisering av rättsväsendet och undervisningssystemet. Adler förutspår dock att den islamistiska vågen i Mellanöstern kommer att brytas mot den klippa som det moderna Turkiet utgör. Det är ingen tillfällighet att den andra symbol, efter tornen på Manhattan, som Usama bin Ladin ville se försvinna från sin värld var minnet av Atatürk. Tre år före 11 september planerade bin Ladin ett liknande dåd mot Atatürks mausoleum i Ankara. Adler uppmanar oss att reflektera över innebörden av detta och att dra de rätta slutsatserna därav. magnus karaveli essa@dn.se Magnus Karaveli är ledarskribent på Östgöta Correspondenten. Alexandre Adler ”Rendez-vous avec l´Islam”


Sista varvet, Sven-Ingvars

Summary: Sven-Ingvars har blivit en betydlig del av det svenska folkhemmet. Nu när de påstår sig turnera för sista gången proppar de säcken full med sina odödliga låtar. MUSIK

Sven-Ingvars Scen: Arvika Folkets Park ”Guitar boogie” fanns med redan på Sven-Ingvars allra första ep-skiva 1960. Jag vågar knappt tänka på hur många gånger de måste ha spelat den. Men Ingvar Karlsson ger sig på den som om den vore ny. Det är hans stund i rampljuset, Sven-Erik Magnusson är ute och byter om, och sällan ser man en gladare kombination av publikfrieri och anspråkslöshet. De båda har varit vapendragare i femtio år nu. Första spelningen var i juni 1956, då var de en trio med Sven-Erik på klarinett och Ingvar på dragspel. Sen blev de ett rockband som blev ett popband som blev ett dansband som började ”föryngra” sig genom att låna från gubbrockare av ungefär samma generation som de själva. Status Quo i synnerhet. I dag är Sven-Ingvars åtta man på scenen, varav fyra spelar gitarr. Rockifieringen har gått så långt att de kan kasta in ett citat från Deep Purples ”Black night” , utan att det bryter mot någonting. Ändå är ljudet så lågt att man får gå rätt nära scenen för att inte publiken ska överrösta bandet. Hårdrock är det absolut inte, buggtakterna är aldrig långt borta. Dessutom är Sven-Erik Magnusson en så enastående mild och vänlig sångare att alla försök till vassa kanter omedelbart neutraliseras. Nu är det sista varvet. Säger de. Men för säkerhets skull sitter det ett frågetecken efter orden ”sista sommaren” på både affisch och turnéprogram. En avskedsturné behöver inte vara definitiv, det finns det många exempel på. Och det finns inget tröttkört eller ansträngt över det band som begick sin sista turnépremiär i Arvika Folkets park ”för att sätta ribban för Arvikafestivalen” , som Sven-Erik Magnusson uttrycker det. Däremot handlar det mycket om att proppa säcken full. Sven-Ingvars har ju så många låtar som har blivit odödliga, och de vill ogärna lämna en enda ospelad (det skulle vara ”Skolfröken Nilsson” då). Därför blir det många starkt förkortade versioner redan i början, för att lätta på trycket. Inte mig emot. En del av låtarna är rent av bättre så. Dessutom gör det något med stämningen. Igenkänningsfaktorn ökar ju radikalt, och därmed publiktemperaturen. Samtidigt som man måste bli imponerad av ett band som har så många hitrefränger att de kan kasta ut dem i klasar, utan att förrådet sinar. Det finns en ny skiva också. En karriärsamling, som så många av bandets utgivningar på senare år. Men där finns också en ny låt, ”Det liv du lever nu” , och Sven-Erik Magnusson presenterar den med obetalbar självironi: – Nu kommer en helt nyskriven låt. Det är inte varje år man säger det. Den kommentaren säger också en hel del om ambitionsnivån. Sven-Ingvars är inte bara ett band, de är en institution, en inte obetydlig del av det svenska folkhemmet. Att de har haft framgångar i modern tid, med nya låtar och att de faktiskt spelar en del av dem, det väger lätt i jämförelse med det kulturarv de bär med sig från början och mitten av 60-talet. När rocken var ung och visor på dialekt kunde få ett genomslag som Svenne Rubins eller Östen me Resten bara kan drömma om. Att de nu säger hejdå innebär också att det land vi en gång trodde att vi levde i blir ännu något mer avlägset. Nils Hansson nils.hansson@dn.se


Sista varvet, Sven-Ingvars?

Summary: Sven-Ingvars har blivit en betydlig del av det svenska folkhemmet. Nu när de påstår sig turnera för sista gången proppar de säcken full med sina odödliga låtar.

Sven-Ingvars Scen: Arvika Folkets Park ”Guitar boogie” fanns med redan på Sven-Ingvars allra första ep-skiva 1960. Jag vågar knappt tänka på hur många gånger de måste ha spelat den. Men Ingvar Karlsson ger sig på den som om den vore ny. Det är hans stund i rampljuset, Sven-Erik Magnusson är ute och byter om, och sällan ser man en gladare kombination av publikfrieri och anspråkslöshet. De båda har varit vapendragare i femtio år nu. Första spelningen var i juni 1956, då var de en trio med Sven-Erik på klarinett och Ingvar på dragspel. Sen blev de ett rockband som blev ett popband som blev ett dansband som började ”föryngra” sig genom att låna från gubbrockare av ungefär samma generation som de själva. Status Quo i synnerhet. I dag är Sven-Ingvars åtta man på scenen, varav fyra spelar gitarr. Rockifieringen har gått så långt att de kan kasta in ett citat från Deep Purples ”Black night”, utan att det bryter mot någonting. Ändå är ljudet så lågt att man får gå rätt nära scenen för att inte publiken ska överrösta bandet. Hårdrock är det absolut inte, buggtakterna är aldrig långt borta. Dessutom är Sven-Erik Magnusson en så enastående mild och vänlig sångare att alla försök till vassa kanter omedelbart neutraliseras. Nu är det sista varvet. Säger de. Men för säkerhets skull sitter det ett frågetecken efter orden ”sista sommaren” på både affisch och turnéprogram. En avskedsturné behöver inte vara definitiv, det finns det många exempel på. Och det finns inget tröttkört eller ansträngt över det band som begick sin sista turnépremiär i Arvika Folkets park ”för att sätta ribban för Arvikafestivalen”, som Sven-Erik Magnusson uttrycker det. Däremot handlar det mycket om att proppa säcken full. Sven-Ingvars har ju så många låtar som har blivit odödliga, och de vill ogärna lämna en enda ospelad (det skulle vara ”Skolfröken Nilsson” då). Därför blir det många starkt förkortade versioner redan i början, för att lätta på trycket. Inte mig emot. En del av låtarna är rent av bättre så. Dessutom gör det något med stämningen. Igenkänningsfaktorn ökar ju radikalt, och därmed publiktemperaturen. Samtidigt som man måste bli imponerad av ett band som har så många hitrefränger att de kan kasta ut dem i klasar, utan att förrådet sinar. Det finns en ny skiva också. En karriärsamling, som så många av bandets utgivningar på senare år. Men där finns också en ny låt, ”Det liv du lever nu”, och Sven-Erik Magnusson presenterar den med obetalbar självironi: – Nu kommer en helt nyskriven låt. Det är inte varje år man säger det. Den kommentaren säger också en hel del om ambitionsnivån. Sven-Ingvars är inte bara ett band, de är en institution, en inte obetydlig del av det svenska folkhemmet. Att de har haft framgångar i modern tid, med nya låtar och att de faktiskt spelar en del av dem, det väger lätt i jämförelse med det kulturarv de bär med sig från början och mitten av 60-talet. När rocken var ung och visor på dialekt kunde få ett genomslag som Svenne Rubins eller Östen me Resten bara kan drömma om. Att de nu säger hejdå innebär också att det land vi en gång trodde att vi levde i blir ännu något mer avlägset. Nils Hansson nils.hansson@dn.se


Popmagi som står sig

Summary: När Depeche Mode för första gången står på en utomhusscen i Sverige är nostalgin inte långt borta. Dave Gahans punggrepp, höftvickande och helikoptersnurr finns förstås med.

Depeche Mode Scen: Stadion, Stockholm Den 112:e konserten på Depeche Modes världsturné är deras första utomhusgig i Sverige någonsin. Det är märkligt att ett av världens största arenaband aldrig tidigare uppträtt på Ullevi eller Stadion. Fansen är förväntansfulla. Särskilt jag som inbillat mig att ett Depeche-gig under öppen himmel kommer att kännas lite grann som den 101:a konserten på turnén 1988; den gigantiska arenaspelningen i Pasadena, Los Angeles, som förevigades i D A Pennebakers dokumentärfilm ”101”. Konserten förvandlade Depeche Mode från syntnördar till superstjärnor. Jag har bekanta som vrålat ”good evening Pasadena” när de gjort entré med demoband på fritidsgårdar i Linköping. Jag har andra bekanta som vallfärdat till Pasadena bara för att nudda Rose Bowl-arenan. Depeche Mode blir inte nödvändigtvis bättre utomhus. Men den popmagi som deras konserter i bästa fall skapar – en sorts messiansk, Leni Riefenstahl-pampig technoeufori – passar vidsträckta, olympiska skådeplatser. När Dave Gahan vrålar ”good evening Stockholm”, med exakt samma tonfall som i ”101”, är det svårt att tygla nostalgin. Bandets senaste album ”Playing the angel” är visserligen tillräckligt bra för att gruppen ska kännas relevant just nu (folk sjunger de nya refrängerna lika glatt som de gamla). Men det råder ingen tvekan om att Depeche Mode 2006 också handlar om att återskapa det förflutna. I souvenirståndet säljs tröjor med gamla turnétryck – ungefär som på Iron Maidens konserter. Från scentaket hänger ett stort metallklot där orden ”pain”, ”sex”, ”vice” och ”love” blinkar. Suddiga bilder av medlemmarna projiceras på sex skärmar. Det är suggestivt på nära håll men ser futtigt ut en bit bort (särskilt en ljus sommarkväll). Depeche Mode borde ha råd med lika massiva scenbyggen som U2. Konserten är något kortare än de som bandet gav i Sverige tidigare i år, nitton i stället för tjugoen låtar. Annars är det mesta sig likt. Martin Gore har på sig samma svartluddiga änglautstyrsel och Dave Gahan exponerar sin tatuerade och vaxade torso redan i andra låten. Hans kropp är den enda delen av Depeche Mode som inte åldras. Det känns tryggt. När alla de tjugosextusen besökarna på Stadion är döda kommer Dave Gahans lekamen – nedsänkt i en konserverande kryotank – fortfarande att utföra de klassiska poserna: punggreppet i ”World in my eyes”, höftvicket i ”Behind the wheel”, helikoptersnurren i ”A question of time”. Hans röst är inte lika stryktålig. Strupkatarren som nyligen tvingade honom att ställa in spelningar märks inte, men han klarar inte av att träffa de ljusa tonerna i ”Precious”. Däremot låter han makalöst bra i ”Nothing’s impossible”, ett av de mörkaste spåren på ”Playing the angel”. När det blir dags för Martin Gores akustiska solonummer mässar fansen längst fram melodin ur ”Leave in silence”, som spelades sist de var i Sverige. Gore gör i stället en torftig gitarrtolkning av ”It doesn’t matter two”. Den allsångsvänliga pianoversionen av ”Shake the disease” fungerar bättre. Kvällens roligaste överraskning är dock att Depeche ersätter sönderspelade ”Just can’t get enough” med ”Photographic”, den första låt de gav ut på skiva, dessutom framförd i sin snabba originalmix. I finalen ”Never let me down again” förvandlas Stadion till ett inferno av viftande armar. Dave Gahan står i mitten och dirigerar massan. Han gjorde det första gången i Pasadena och det känns som om han kommer att göra det i all evighet. Fredrik Strage musik@dn.se


Popmagi som står sig

Summary: När Depeche Mode för första gången står på en utomhusscen i Sverige är nostalgin inte långt borta. Dave Gahans punggrepp, höftvickande och helikoptersnurr finns förstås med. Musik


Hovrätten mildrade dom mot DI-student

Summary: Svea hovrätt lindrade på onsdagen domen mot den student vid Dramatiska institutet i Stockholm som läste två porrsagor för sexåringar.

Hovrätten mildrar domen för den student vid Dramatiska institutet i Stockholm som läste pornografiska sagor för sexåringar. Domen ändras från "sexuellt ofredande" till "ofredande" och antalet dagsböter sänks från 80 till 50, vilket i reda pengar innebär en minskning från 2.400 kronor till 1.500 kronor. Det var i januari år 2005 som den i dag 32-årige studenten vid Dramatiska institutet läste två sagor med tydligt sexuellt innehåll för en grupp sexåringar. Svea hovrätt menar att eftersom studenten inte har haft något eget sexuellt uppsåt kan han inte dömas för sexuellt ofredande. En nämndeman var dock av avvikande mening och ville fastställa tingsrättens dom. Den dömdes advokat, Bengt Hesselberg, hade hoppats på en frikännande dom. - Jag har inte talat med min klient ännu, så jag vet inte om han vill att vi ska försöka driva ärendet vidare till Högsta domstolen, säger Hesselberg. DN har utan framgång sökt vice åklagare Birgitta Tholander Werne för en kommentar.


Kafka utan buller och bång

Summary: Översättaren Hans Blomqvist är lika hemma i Franz Kafkas universum som i sin egen bakficka. Sara Danius läser en utmärkt guide till ett av 1900-talets märkligaste författarskap.

Hans Blomqvist ” Den oerhörda värld jag har i mitt huvud. En bok om Franz Kafkas skrivande” Bakhåll Hur blir man en stor författare Hur blir man en diktare som läses över hela världen och ständigt upptäcks av nya läsare, som hade man en gång för alla lyckats fånga den moderna tillvarons absurditet i en serie tvingande bilder Kort sagt: hur blir man en Kafka Gud vet, men i grund och botten verkar det förfärligt banalt. Ta vilken journalanteckning som helst hos vilken psykoterapeut som helst, och man träffar omedelbart på klichéerna. Dysfunktionell familj, med dominant far samt oförstående mor. Krävande men meningslösa dagar på ett tråkigt kontor. Flickvänner som ställer ohemula krav, typ giftermål och barnavel. Rädslan att sugas upp av medelklassideologi. En känsla av att vara en främling i det egna språket. Gödsla det hela med en stickande känsla av allmän livsoduglighet och en dos skuld, och man har herr doktor försäkringstjänstemannen Franz Kafkas liv som i ett nötskal. Frågan är om man ens kan kalla det ett liv. Lägg så till ett förtvivlat tvång att skriva, rör om ordentligt, och man har ett av 1900-talets märkligaste författarskap i sin hand. Kafka stod väl egentligen bara Flaubert efter när det gäller skrivångest. För såväl Kafka som Flaubert var orden klunsiga varelser, föga lämpade att uttrycka något alls, i alla fall inget som kunde göra anspråk på att vara sant. Ändå vigde de sitt liv åt att hitta de rätta orden. ”Vigde” ska uppfattas bokstavligt: bägge framhärdade i ungkarlskap med envisheten hos en åsna. Men skrivångest räcker ju inte. Det har vi lite till mans. Den stora frågan om hur Franz blev till Kafka återstår. Hur gick det till Det är där teorin om geniet brukar komma in i bilden. Bara geniteorin kan förklara det oförklarliga. Men för dem som inte nöjer sig med svaren från ovan utan vill ha mer handfasta skildringar av Kafkas liv och verk finns Reiner Stachs stora biografi från 2002, ”Kafka. Die Jahre der Entscheidungen” (Kafka. De avgörande åren), en epokgörande historia på 670 sidor (se DN Kultur 25/1). Besynnerligt nog är det den första egentliga biografin över Kafka på tyska. Den handlar om fem år i hans liv, de avgörande åren mellan 1910 och 1915, och gjorde sensation när den kom. Två år senare kom en svensk bok om Kafkas författarskap, Torsten Ekboms gedigna och ytterst kunniga undersökning ”Den osynliga domstolen” . Också där tecknas en mer jordnära och därför helgjuten bild av Kafka, på behörigt avstånd från skönandarnas eteriska föreställningar, och dessutom står texterna alltid i centrum. Som om inte detta vore nog, finns nu ytterligare en svensk originalbok om Kafka, Hans Blomqvists ”Den oerhörda värld jag har i mitt huvud. En bok om Franz Kafkas skrivande” . Hans Blomqvist och hans kollega Erik Ågren är i färd med att översätta Kafkas samlade verk till svenska för förlaget Bakhålls räkning. Det är en kulturgärning av mått, och den sker i det tysta. Inget väsen, inget buller och bång. Bara detta enda: med jämna mellanrum utkommer en ny volym med texter av Kafka, snyggt och enkelt formgiven med åskvädersgrått omslag och sydda ark. En översättare får en unik inblick i författarens hantverk. Under årens lopp har Blomqvist umgåtts så nära med Kafkas texter som över huvud taget är möjligt och hunnit samla på sig värdefulla insikter. Han är lika hemma i Kafkas universum som i sin egen bakficka. Kafkas värld är hans värld. Men han gör ogärna utflykter. Där Torsten Ekbom är bred, är Hans Blomqvist snäv. Boken handlar om Kafkas skrivande och inget annat. Ingen kulturhistoria, heller ingen litteraturhistoria, minimalt med samtidshistoria. Kafka härskar ensam och oinskränkt i sin stora lilla värld, en lysande solitär i en rabatt av maskrosor, ett majestätiskt skepp på ett öde hav. Blomqvist har nu samlat sitt vetande i en bok som har ett enkelt och tydligt ärende: att ge en konkret, underbyggd och ändå analytisk bild av Kafkas skrivande. Blomqvist skildrar hur, när och varför Kafka skrev. Begynnelsen var allt, liksom bilden – bilden skulle vara stark och rik nog att bära en hel berättelse igenom. Tänk bara på Gregor skalbaggen. Och helst skulle berättelsen komma till som ett inspirerat flöde, i ett samlat och sant svep, så strängt var Kafkas äkthetsideal. Blomqvist är särskilt bra när han utreder den egendomliga mix av nykter realism och absurd fantastik som är så typisk för Kafka och som fått så många litteraturkännare att slå knut på sig själva. Dessutom uppehåller sig Blomqvist vid texterna – särskilt novellerna ”Domen” och ”Förvandlingen” och romanerna ”Slottet” och ”Processen” . Han riktar in sig på att visa hur dessa berättelser refererar till sig själva, både språkligt och tematiskt, och ansluter sig därigenom till en etablerad tradition inom Kafka-litteraturen. Det är snyggt gjort, och ofta spännande läsning, men i längden blir det enahanda. Det är som om Kafkas författarskap uteslutande har sig självt som referens, och i förlängningen bara handlar om Kafkas biografi (den oidipala konflikten med fadern, skrivsvårigheterna, de uppslagna förlovningarna, skräcken för det borgerliga livet och så vidare och så vidare). Hur ska man då förklara att en hel värld har tagit till sig Kafka Till detta kommer ytterligare en ambition. Blomqvist förklarar utan vidare omsvep att ingen Kafkaforskare på ett systematiskt sätt har undersökt Kafkas estetik – och här sätter sig läsaren rakt upp i stolen och frågar sig förbluffad om det verkligen kan stämma. Och inte nog med det: Blomqvist menar sig ge självständiga bidrag till förståelsen av denna sida av Kafkas författarskap. Det är lovvärt, ja, imponerande – man kunde önska att fler litteraturvetare av detta fack skulle låta sig smittas av sådana ambitioner. Men det är svårt att säga om Blomqvist lyckas, eftersom han egentligen aldrig talar om vad han menar med ”Kafkas estetik” . Och när blir för övrigt den estetiska analysen ”systematisk” Och dessutom är polemikern Blomqvist, när han någon gång sticker fram hakan, mycket lokal. När han grälar med andra Kafkakännare, mestadels tyska och amerikanska auktoriteter, tvivlar ingen på att han vet vad han pratar om. Men det handlar om detaljer, inte om systematiska estetiska analyser. Å andra sidan spelar det ingen större roll. Även om den egna analysen inte är så väl genomförd som man kunde önska, lyckas Hans Blomqvists bok ställa sig på egna ben. Det är en utmärkt introduktion till Kafka. Boken gör vad den lovar att den ska göra – guida oss i Franz Kafkas skrivande – och den gör det slösande bra. Den ställer inga andra krav på läsaren än ett sant intresse. Ändå förmår den förmedla djupa kunskaper och en stor förtrogenhet med litteraturen om Kafka (fast nog är det synd att Blomqvist struntat i sidhänvisningar och andra referenser). Och någon gång glimtar Blomqvists tvingande passion för Kafka till, en passion som annars döljs av hans torra, nyktra och – ska man säga försäkringstjänstemannaaktiga – prosa. SARA DANIUS litteratur@dn.se


Liten men tung

Summary: Accelerator the Big One är inte den största festivalen utan mer som en säsongs klubbspelningar samlade under en kväll. I morgon kommer den till Stockholm. Musik

Accelerator the Big One The Raconteurs, Vashti Bunyan, King Creosote, Islands, Regina Spektor, Jenny Lewis with the Watson Twins, Death Cab for Cutie Scen: Folkets Park Malmö Brendan Benson är glad, lite småfull och frågar publiken hur många som var på Roskildefestivalen dagen före. Fullt av händer i luften. Han är genomtrevligheten själv och undrar om det var skönt att få komma hem och duscha. Då bryter Jack White in och frågar hur många som var på påvens begravning. Till noll respons, varvid han säger ”bra, då fortsätter vi showen” . Det har sina sidor att ha två frontfigurer. The Raconteurs är huvudattraktion på årets uppsättning av turnéfestivalen Accelerator the Big One, men det räcker med att Jack White står bredvid när Brendan Benson sjunger för att blickarna ska dras till honom. Så mycket större är hans utstrålning, så mycket nervigare hans energi. Ja, hela han verkar ett nummer större. Det är också han som bryter showen halvvägs och får en förvirrad publik att klappa efter extranummer just när det borde vara festivalkulmen. Men det är också hans kutryggiga vresighet som laddar musiken med elektricitet, som kastar den än hit, än dit. Och som så ofta han kan drar mot den punkt i historien när garagerocken började förvandlas till hårdrock. Ändå blir det aldrig enbart riff-fest, och en stor del i det har Brendan Bensons trivselmelodiska inflytande. Som är lätt att underskatta, men gör så mycket för balansen. De flesta andra festivaler är större, har mer publik och toppar med åtminstone något band som är bekant även utanför målgruppen. Accelerator the Big One är mer som om man tar en säsongs klubbspelningar och föser ihop till en enda kväll. Fjorton band där de flesta vore självklara för ett Debaser eller KB, och bara ett par är stora nog för ett Cirkus. Ändå är det svårt att hitta en enda onödig bokning. Här kan man tala om ackumulerad tyngd. Snarare är problemet att en del hamnar i skymundan. Som på alla festivaler där mer än en sak pågår samtidigt. I Malmö Folkets park finns två stora scener som alternerar, när det slutar på den ena sätter det i gång på den andra. Vilket lämnar den lilla inomhusscenen i skuggan. Men där spelar några av de mest speciella artisterna. Som Vashti Bunyan, den engelska folksångarveteranen som har gjort en av de senaste årens mest anmärkningsvärda comebacker. Nu satt hon där med det mest diskreta av kompband och viskade visor i den sköraste falsett. En glad tant i sextioårsåldern mellan låtarna, men fortfarande ett surrealistiskt skogsväsen så fort hon började sjunga. Och alldeles naturlig i ett tonläge där nästan alla andra skulle låta svårt manierade. På samma scen stod King Creosote några timmar senare, som sakta utvecklats från ensam vid-sidan-om-indie-kuf till ett rent formfulländat folkrockband. Med låt efter låt som låter som en klassiker, med breda, öppna harmonier och en värme som torde stå emot även de svåraste skotska vintrar. Men plötsligt började folk gå därifrån och det sista jag hörde på min väg ut var hur han sjöng raden ”oh, the Raconteurs must have started...” Och så var Islands där, festivalens mest blandade band. Sju personer av diverse kön och raser som mixade genrer och bytte instrument så att allt kunde ha blivit en enda stor musikhögskoleploj. Men som i stället framstod som det mest lovande bandet från Kanada sen fjolårets Kanadahajp, med den klaraste popådra gömd någonstans mitt inne i snart sagt varenda låt. Oavsett om den sen lät country, karibisk eller maniskt glamrockig. För bara något år sen skulle även Regina Spektor ha hamnat på denna undanskymda scen, men nu är hon på gång och har storbolagskontrakt. Ensam utan band framstår hon ändå som en genuin alternativartist. Inte minst när hon i ”Music box” sjunger fram den inneboende musiken i att stå vid diskbaljan och bli lite crazy. En höjdpunkt på stora scenen var Jenny Lewis med de körande tvillingsystrarna Watson, alla tre i gröna paljettklänningar och med en countrypop så ren och rak att det mesta annat på festivalen plötsligt kändes tillkrånglat. Sen bjöd hon upp Ben Gibbard att sjunga Roy Orbisons stämma i Traveling Wilburys ”Handle with care” och allt kändes som att det var lite extra fint just i dag. Några timmar senare var Ben Gibbard tillbaks med Death Cab for Cutie, festivalens andra huvudattraktion. De är stora nu, men gör fortfarande genuin nördmusik. Finmejslad, djupt sorgsen och med en av indievärldens vänaste sångröster. Sen kan Ben Gibbard svettas som en fontän och banka på syntpads hur mycket han vill, det mest typiska ögonblicket var ändå när han stod ensam med akustisk gitarr och sjöng om döden i ”I will follow you in the dark” . Nils Hansson nils.hansson@dn.se ) Ikväll blir det Accelerator på Trädgår’ n i Göteborg, i morgon på Münchenbryggeriet i Stockholm.


Mästarmöte vidFårös raukar

Summary: Ang Lee fick se stranden där hans favoritfilm spelades in. När orken tröt tog den 88-årige Ingmar Bergman emot honom i sitt hem.

Kanske hade den berömde regissören Ang Lee och hans manusförfattare James Schamus väntat sig lyx och svarta limousiner när de gästade Bergmanfestivalen på Fårö. I stället bjöds de på utedass, kalsongbad vid raukarna och ett oförglömligt möte med vår världsberömde filmskapare i hans enstöriga hus på udden. Ang Lee berättade om sin film ”The ice storm”, som visades på en gammaldags biograf i Fårösund, och bjöds nästa dag på sightseeing i Bergmanland, där hedarna nu är översållade av violett backtimjan och solig gulmåra. Bergmans ”Persona” är Lees favorit, och nu fick han se stranden där filmen spelades in. Därefter blev det lunchpicknick vid Digurhuvud, på en lysande vit stenstrand mellan mäktiga raukar. Snart strippade både Lee och Schamus och simmade ut i bara kalsongerna i det för dagen gröna havet. På kvällen visades ”Smultronstället” i Sudersandsbion, en röd lada där det alltid är kaffepaus när maskinisten byter rullar. Ang Lee berättade på sitt lågmälda vis om vad den filmen betytt för honom. Men då tröt orken för snart 88-årige Bergman, som i stället i sitt hem tog emot arbetshästarna som tillsammans gjort bland annat ”Brokeback mountains” och ”Crouching tiger, hidden dragon”. Huvudpersonen dök annars upp flitigt under hela Bergmanveckan, han som knappt synts till under tidigare år. Redan vid invigningen gick ett förvånat sus genom Fårös fullsatta kyrka: Bergman kommer! Gammal och böjd ville han lyssna till den store ”Körkarlen” Erik Eriksson, som ansvarade för musiken i filmen ”Trollflöjten”. Herrarna omfamnade varandra nedanför predikstolen, och Bergman berättade spontant om varför han oväntat valde en kördirigent till sin Maestro. Och när filmprofessorn Maaret Koskinen senare ställde frågan: ”Vem är kvinnofiguren som finns med i alla Bergmans filmer sedan 1950-talet?” gav regissören ett svar som fick många att gissa på Ingrid Bergman, hans hustru under många år sent i livet och den tidiga ungdomskärlek han fick sitt första barn med. Men det lär vara fel och mysteriet kvarstår. Unga filmregissörer berättade om hur det är att arbeta i Bergmans skugga. Josef Fares (”Jalla, jalla” och ”Zozo”) sa på sitt slängiga vis att han inte sett så många Bergmanfilmer, men förstått att ”han är en av de Stora som fortfarande lever” och gärna ville träffa honom. Och vips satt Fares hemma hos Bergman under två timmars samtal. När amerikanerna till sist fick möta Bergman ute på udden, sa Ang Lees assistent David Lee belåtet: –I Kina har vi talesättet: ”Den unge Mästaren ska besöka den gamle, inte tvärtom.” ANNA-MARIA HAGERFORS kultur@dn.se 08-738 11 33


På vallfärd till Bergmans Fårö

Summary: Tillsammans med regissören Ang Lee har han skapat hyllade filmer som ”Brokeback Mountain” och ”The ice storm”. I helgen besökte James Schamus Bergmanveckan på Fårö.– Vår mest Bergman-inspirerade film är ”Hulken”, säger han.

Producent, manusförfattare, filmbolagsdirektör, filosofie doktor. James Schamus har en lång rad titlar på sitt visitkort. Men mest känd är han för sitt långvariga samarbete med regissören Ang Lee. Schamus skrev manus till filmer som ”The ice storm” och ”Crouching tiger, hidden dragon”, och var en av producenterna bakom succén med ”Brokeback Mountain”. I helgen besökte de båda Bergmanveckan på Fårö, utan tvivel i hopp om att få växla några ord med legenden. – Vi har en zenbuddistisk inställning, säger han. Antingen får vi träffa Bergman, och det vore fantastiskt, eller också inte. Det är okej, vi har i alla fall gjort vår pilgrimsfärd. James Schamus sitter i kvällssolen bakom biograf Roy i Fårösund, sommarklädd och – som alltid – med en prydlig liten fluga runt halsen. Det är kanske första gången han är på Fårö, men det är inte första gången han besöker Skandinavien. För 30 år sedan bodde en ung Schamus i Trondheim som utbytesstudent, i vuxen ålder flyttade han under en period till Köpenhamn för att arbeta med sin avhandling om den danska filmregissören Carl Dreyer. Snart släpper han en bok om Dreyers filmatisering av Hjalmar Söderbergs ”Gertrud”. – Det är ett slags ”Desperate Housewives” med ångest, säger han och skrattar. Genom Ang Lee har jag lärt mig mycket om den kinesiska kulturen, men utan språket är man alltid utanför. Jag kan läsa böcker på de skandinaviska språken, vilket ger en större närhet. Hur har han själv och Ang Lee påverkats av Bergman? På lördagskvällens visning av ”The ice storm” skrattade publiken åt Schamus påstående att deras mest Bergman-lika film är monsterfilmen ”Hulken”. – Jag menade det, säger han med ett busigt leende. Hulken dödar sin pappa, precis som i en Bergman-film. Gör man ett deprimerande familjedrama, som ”The ice storm”, säger folk alltid att det är ”som Bergman”. Det har blivit ett begrepp. Men hans filmer handlar inte bara om olyckliga människor, det finns alltid något mer. Vilken är din favorit ur Bergmans repertoar? – Det går i vågor. En film som ”Skammen” ansågs inte som så viktig när den kom, i dag får den mycket mer uppmärksamhet – särskilt i USA, eftersom den handlar om kriget. Varje år visar jag ”Persona” för mina studenter på Columbia University, den är en perfekt kombination mellan psykologi och allegori och håller fortfarande. ”Smultronstället” har jag också sett många gånger. Som grundare av bolaget Good Machine blev James Schamus under 90-talet känd som den amerikanska independentfilmens gudfader. För fyra år sedan grundade han Focus Features, som förutom Ang Lees ”Brokeback Mountain” har gett ut filmer som Sofia Coppolas ”Lost in translation”, och nyligen startade han systerföretaget Rogue Pictures, som ska producera bred action och underhållning. Är det ett sätt att driva in pengar till de mer konstnärliga filmerna? – Njae, filmer som ”Brokeback Mountain” och ”The constant gardener” har ju gått väldigt bra. Det är snarare ett sätt att ha lite kul, att odla en popkänsla i filmer för en yngre publik. Vi kommer snart att släppa en film som heter ”Balls of Fury” som handlar om underjordisk extrempingis. Christopher Walken gör en roll där som han borde få en Oscar för, du kommer att förstå när du ser den. Blev du överraskad över framgångarna för ”Brokeback Mountain”? – Nej. Jag blir aldrig överraskad. Vi planerar så att varje film ska bära sina kostnader. Allt annat är en bonus. Men marknadsföringen för ”Brokeback Mountain” var ett konstverk i sig själv, det var något jag tänkte på varje dag i två år. Vad arbetar du och Ang Lee med nu? – Vi förbereder inspelningen av ”Lust, caution”. Den bygger på en novell av författaren Eileen Chang från 1944 och handlar om en ung kvinna under den japanska invasionen i Kina. Den kommer att bli väldigt intensiv, folk kommer att bli omtumlade. Bo Madestrand kultur@dn.se 08-738 11 33


På vallfärd till Bergmans Fårö

Summary: Tillsammans med regissören Ang Lee har ( han skapat hyllade filmer som ”Brokeback Mountain” och ”The ice storm” . I helgen besökte James Schamus Bergmanveckan på Fårö. – Vår mest Bergman-inspirerade film är ” Hulken” , säger han.

Producent, manusförfattare, filmbolagsdirektör, filosofie doktor. James Schamus har en lång rad titlar på sitt visitkort. Men mest känd är han för sitt långvariga samarbete med regissören Ang Lee. Schamus skrev manus till filmer som ”The ice storm” och ”Crouching tiger, hidden dragon” , och var en av producenterna bakom succén med ”Brokeback Mountain” . I helgen besökte de båda Bergmanveckan på Fårö, utan tvivel i hopp om att få växla några ord med legenden. – Vi har en zenbuddistisk inställning, säger han. Antingen får vi träffa Bergman, och det vore fantastiskt, eller också inte. Det är okej, vi har i alla fall gjort vår pilgrimsfärd. James Schamus sitter i kvällssolen bakom biograf Roy i Fårösund, sommarklädd och – som alltid – med en prydlig liten fluga runt halsen. Det är kanske första gången han är på Fårö, men det är inte första gången han besöker Skandinavien. För 30 år sedan bodde en ung Schamus i Trondheim som utbytesstudent, i vuxen ålder flyttade han under en period till Köpenhamn för att arbeta med sin avhandling om den danska filmregissören Carl Dreyer. Snart släpper han en bok om Dreyers filmatisering av Hjalmar Söderbergs ”Gertrud” . – Det är ett slags ”Desperate Housewives” med ångest, säger han och skrattar. Genom Ang Lee har jag lärt mig mycket om den kinesiska kulturen, men utan språket är man alltid utanför. Jag kan läsa böcker på de skandinaviska språken, vilket ger en större närhet. Hur har han själv och Ang Lee påverkats av Bergman På lördagskvällens visning av ”The ice storm” skrattade publiken åt Schamus påstående att deras mest Bergman-lika film är monsterfilmen ”Hulken” . – Jag menade det, säger han med ett busigt leende. Hulken dödar sin pappa, precis som i en Bergman-film. Gör man ett deprimerande familjedrama, som ”The ice storm” , säger folk alltid att det är ”som Bergman” . Det har blivit ett begrepp. Men hans filmer handlar inte bara om olyckliga människor, det finns alltid något mer. Vilken är din favorit ur Bergmans repertoar – Det går i vågor. En film som ”Skammen” ansågs inte som så viktig när den kom, i dag får den mycket mer uppmärksamhet – särskilt i USA, eftersom den handlar om kriget. Varje år visar jag ”Persona” för mina studenter på Columbia University, den är en perfekt kombination mellan psykologi och allegori och håller fortfarande. ”Smultronstället” har jag också sett många gånger. Som grundare av bolaget Good Machine blev James Schamus under 90-talet känd som den amerikanska independentfilmens gudfader. För fyra år sedan grundade han Focus Features, som förutom Ang Lees ”Brokeback Mountain” har gett ut filmer som Sofia Coppolas ”Lost in translation” , och nyligen startade han systerföretaget Rogue Pictures, som ska producera bred action och underhållning. Är det ett sätt att driva in pengar till de mer konstnärliga filmerna – Njae, filmer som ”Brokeback Mountain” och ”The constant gardener” har ju gått väldigt bra. Det är snarare ett sätt att ha lite kul, att odla en popkänsla i filmer för en yngre publik. Vi kommer snart att släppa en film som heter ”Balls of Fury” som handlar om underjordisk extrempingis. Christopher Walken gör en roll där som han borde få en Oscar för, du kommer att förstå när du ser den. Blev du överraskad över framgångarna för ”Brokeback Mountain” – Nej. Jag blir aldrig överraskad. Vi planerar så att varje film ska bära sina kostnader. Allt annat är en bonus. Men marknadsföringen för ”Brokeback Mountain” var ett konstverk i sig själv, det var något jag tänkte på varje dag i två år. Vad arbetar du och Ang Lee med nu – Vi förbereder inspelningen av ”Lust, caution” . Den bygger på en novell av författaren Eileen Chang från 1944 och handlar om en ung kvinna under den japanska invasionen i Kina. Den kommer att bli väldigt intensiv, folk kommer att bli omtumlade. Bo Madestrand kultur@dn.se 08-738 11 33


Enastående artisteri

Summary: Båstads kammarmusikfestival – Sveriges mest betydande – är sig lik trots att man fått en ny konstnärlig ledare, klarinettisten Karin Dornbusch.

Scener: Apelrydsalen, Västra Karups kyrka och Märta Måås- Fjetterströms-väveri. En avlägsen klarinetton sveper som en mjuk vind in i Apelrydsalen, den vackra gamla äppleladan som tjänar som konserthus för Båstad kammarmusikfestival. Ljudet kommer utifrån och har öppnat dörrarna till en stunds genomgripande förvandling och förflyttning. Stycket som inleder konserten är Sven-David Sandströms ” ...there is a bluer sky, a wall with roses” och är inspirerat av Gunnar Ekelöfs ”En Mölna-elegi”. Diktsamlingen där poeten ”stämt möte med det förgångna” och där allt är möjligt eller bundet av att vara som det alltid har varit. Karin Dornbusch spelar rent förtrollande och med en oemotståndlig intensitet, som ville hon övertyga oss alla, men kanske särskilt Mölna-elegins buttra Äpple, det som bara upprepar sitt envisa: ”Dansar dovt dumt, ligger stumt”, att ingenting är omöjligt. Lite av den inställningen måste klarinettisten Karin Dornbusch ha när hon nu tar över efter oboisten Helen Jahren som konstnärlig ledare för Båstad kammarmusikfestival, som sedan flera år är Sveriges i särklass ymnigaste, rikaste och mest betydande. Och årets festival är sig lik, förutom att det är en klarinett som anger tonen i stället för en oboe. Dornbusch är, precis som Jahren alltid varit, flitigt aktiv som medverkande musiker under de sex dagarna. Efter en flyende stråkduo av Mozart, en något tung ”Fantasie i d-moll” av samme tonsättare, Arvo Pärts ljuvliga ”Mozart-Adagio” för pianotrio och ytterligare ett stycke av Sven-David Sandström – ”Pieces” – avlutade Dornbusch med klarinettstämman i den smått extrema sången ”Der Hirt auf dem Felsen”. En alpfantasi som förflyttade ladan vid havet till en hydda nästan ovan molnen. Största nymodigheten var dock när Apelrydsalen förvandlades till en veritabel djungel av surr, kvack och kluck från insekter och groddjur. Eller till en katalog av bekännelser av ett helt livs älskare. Dornbuschs överraskande val av årets tonsättarprofil var den irländska röstperformance-artisten Jennifer Walshe. En inte helt färdig konstnär, men ett kul och provocerande inslag i en kammarmusikfestival som vill vara öppen mot framtiden. Om man talar om nutida musik i dag så är väl ingenting så samtida som när den sägs ske i form av en performance. Ett par timmar innan detta ägde rum hade Loa Falkman tagit Västra Karups kyrka i besittning för att, tillsammans med pianisten Bengt-Åke Lundin, framföra hela Schuberts sångcykel ”Winterreise”. En ”performance” av mer traditionellt slag, men där Falkman övertygade om sitt enastående artisteri. En sommarkväll på Bjärehalvön är väl inte den mest självklara inramningen för detta becksvarta och frostiga verk, men Falkman gav sig fullkomligt den ensamme lidande Schubert i våld. Han röt, kved, trånade och gav upp. Otröstbar, vansinnesplågad och jagad av kråkor – men ändå som du och jag. När natten kom var det dags för lutenisten Jakob Lindberg att spela på sin unika renässansluta på loftet till Märta Måås-Fjetterströms väveri i centrala Båstad. Ett instrument som i sin mjukta samtalston är direkt beroendeframkallande. Hur kan man leva utan luta? Martin Nyström martin.nystrom@dn.se Följ Loa Falkman under en dag i Sommarsöndag i morgondagens tidning.


Enastående artisteri

Summary: Båstads kammarmusikfestival – Sveriges mest betydande – är sig lik trots att man fått en ny konstnärlig ledare, klarinettisten Karin Dornbusch. Båstad Kammarmusikfestival Scener: Apelrydsalen, Västra Karups kyrka och Märta Måås- Fjetterströms-väveri.

En avlägsen klarinetton sveper som en mjuk vind in i Apelrydsalen, den vackra gamla äppleladan som tjänar som konserthus för Båstad kammarmusikfestival. Ljudet kommer utifrån och har öppnat dörrarna till en stunds genomgripande förvandling och förflyttning. Stycket som inleder konserten är Sven-David Sandströms ” ...there is a bluer sky, a wall with roses” och är inspirerat av Gunnar Ekelöfs ”En Mölna-elegi”. Diktsamlingen där poeten ”stämt möte med det förgångna” och där allt är möjligt eller bundet av att vara som det alltid har varit. Karin Dornbusch spelar rent förtrollande och med en oemotståndlig intensitet, som ville hon övertyga oss alla, men kanske särskilt Mölna-elegins buttra Äpple, det som bara upprepar sitt envisa: ”Dansar dovt dumt, ligger stumt”, att ingenting är omöjligt. Lite av den inställningen måste klarinettisten Karin Dornbusch ha när hon nu tar över efter oboisten Helen Jahren som konstnärlig ledare för Båstad kammarmusikfestival, som sedan flera år är Sveriges i särklass ymnigaste, rikaste och mest betydande. Och årets festival är sig lik, förutom att det är en klarinett som anger tonen i stället för en oboe. Dornbusch är, precis som Jahren alltid varit, flitigt aktiv som medverkande musiker under de sex dagarna. Efter en flyende stråkduo av Mozart, en något tung ”Fantasie i d-moll” av samme tonsättare, Arvo Pärts ljuvliga ”Mozart-Adagio” för pianotrio och ytterligare ett stycke av Sven-David Sandström – ”Pieces” – avlutade Dornbusch med klarinettstämman i den smått extrema sången ”Der Hirt auf dem Felsen”. En alpfantasi som förflyttade ladan vid havet till en hydda nästan ovan molnen. Största nymodigheten var dock när Apelrydsalen förvandlades till en veritabel djungel av surr, kvack och kluck från insekter och groddjur. Eller till en katalog av bekännelser av ett helt livs älskare. Dornbuschs överraskande val av årets tonsättarprofil var den irländska röstperformance-artisten Jennifer Walshe. En inte helt färdig konstnär, men ett kul och provocerande inslag i en kammarmusikfestival som vill vara öppen mot framtiden. Om man talar om nutida musik i dag så är väl ingenting så samtida som när den sägs ske i form av en performance. Ett par timmar innan detta ägde rum hade Loa Falkman tagit Västra Karups kyrka i besittning för att, tillsammans med pianisten Bengt-Åke Lundin, framföra hela Schuberts sångcykel ”Winterreise”. En ”performance” av mer traditionellt slag, men där Falkman övertygade om sitt enastående artisteri. En sommarkväll på Bjärehalvön är väl inte den mest självklara inramningen för detta becksvarta och frostiga verk, men Falkman gav sig fullkomligt den ensamme lidande Schubert i våld. Han röt, kved, trånade och gav upp. Otröstbar, vansinnesplågad och jagad av kråkor – men ändå som du och jag. När natten kom var det dags för lutenisten Jakob Lindberg att spela på sin unika renässansluta på loftet till Märta Måås-Fjetterströms väveri i centrala Båstad. Ett instrument som i sin mjukta samtalston är direkt beroendeframkallande. Hur kan man leva utan luta Martin Nyström martin.nystrom@dn.se Följ Loa Falkman under en dag i Sommarsöndag i morgondagens tidning.


Realism för medelklassen

Summary: När Månadens bok lanserades 1973 spreds den berättande realismen. I dag kränger bokklubben sämre titlar, hävdar Ann Steiner i sin kartläggning av svensk bokmarknad och dess läsare. Pontus Dahlman har läst.

Ann Steiner ”I litteraturens mittfåra. Månadens bok och svensk bokmarknad under 1970-talet” Makadam förlag Januari 1973. Bergman sätter upp Strindbergs ”Spöksonaten” på Dramaten. Fredsfördraget i Vietnam skrivs under. Kristdemokraterna väljer Alf Svensson till ny partiordförande. Och Elvis hyllas när han anländer till Hawaii. Det råder denna vintermånad kort sagt den speciella stämning av undergång och eufori som skulle bli decenniets kännemärke. Men det som skakar om landets författare är nyheten om Bonniers lansering av Månadens bok. P C Jersild och flera med honom ropar på bojkott av bokklubben. I Författarförbundets tidskrift publiceras teckningar där medlemmarna kläms ihjäl mellan sidorna i en gigantisk tegelstensroman med SOS-flaggor i nävarna. Nu kommer Bok-Sverige, där de förut fasta bokpriserna nyss släppts lösa, att förvandlas till ett postorderdistribuerat, personkultsbaserat bästsäljarland, där slafsigt skrivna populärtitlar tränger undan all övrig skrift. Men farhågorna besannades aldrig, i varje fall inte då, visar litteraturforskaren Ann Steiner i sin doktorsavhandling och bok ”I litteraturens mittfåra. Månadens bok och svensk bokmarknad under 1970-talet”. Den våldsamma debatten om bokklubben var i själva verket ett utslag av en kulturell panik. Ungefär som när Jan Myrdal senare skulle rasa över att klirret från konjakskarafferna på Southfork Farm trängde ut i miljoner svenska hem via teven. Jersild skulle senare ta tillbaka sin kritik. För det var just realistiskt strävande författare som han som nådde den storpublik de längtade efter i Månadens bok. En djupt socialkritisk roman som Jersilds ”Babels hus” kunde verkligen få ett genomslag i debatten. Eftersom den lästes av så många: bara i bokklubben sålde den i 135 000 exemplar. Bonniers och delägarna som bestod av bland annat Norstedts, lyckades göra guld av ett marknadssegment som tidigare inte funnits, men nu expanderade i en allt hastigare takt. Detta och mycket annat ringar Steiner in i sin kulturhistoriskt högintressanta bok. Dessutom ger hon sig på att närläsa åttionio av de svenska romaner som valdes ut till månadsbok under denna period. Hon vill nämligen också veta vad det var för sorts idéer och estetik som pumpades ut via postverket när det begav sig. ”Fredagskväll hos Henning Svensson, 53, Snickarebacken 7 i Skärholmen. I hans vardagsrum, liksom överallt i huset och i alla andra hus, kastar teven ut sina blåskimrande bilder. Rasande biljakter, terror och mord, medan det sakta men säkert sjunker i grogglaset. Fredagskväll i Sverige. Allt tycks vara under kontroll.” Citatet är hämtat ur Jan Gudmundssons ”Löfteslandet”, som var en av månadsböckerna våren 1976. Denna dovt stämda, samhällskritiska strömning fanns i flera av de utvalda månadsböckerna, slår Steiner fast. Klubbens kännemärke blev den berättande realismen, även om där också fanns inslag av bland annat dokumentarism och ”magisk realism”. Att bokklubben satsade just på den realistiska prosan var kanske inte så konstigt i sig. Genren var stadigt etablerad på den svenska bokmarknaden, och hade visat sig kommersiellt gångbar också före det att klubben startade. Men Månadens bok gjorde mer än att rida på en våg. ”Den realistiska romanen utvecklades parallellt med Månadens bok och jag anser att de i stor utsträckning stärkte varandras position”, skriver Steiner. Det är ett ganska uppseendeväckande påstående. Hur kunde en bokklubb vrida en hel epoks skönlitteratur åt ett visst håll?. Redan 1967 hade förlagscheferna Per I Gedin och Adam Helms lagt fram förslaget för ledningen på Bonniers: låt oss ta efter amerikanernas ”Book of the Month Club”, där en redaktion noggrant väljer ut titlar av tillräckligt djup, och tillräcklig bredd, för en växande och kulturhungrande publik. Sex år senare sände Månadens bok och dess redaktion ut sina första utvalda titlar. En tajmning som skulle visa sig vara perfekt. Sverige var en bokmarknad i upplösning vid denna tid. Ett land som gått från ett i det närmaste Systembolagsaktigt försäljningssystem till en marknad där själva lanseringen av böckerna plötsligt spelade en avgörande roll. Förläggandet hade, om man skall hårdra Steiners noggranna genomgång, på grund av en allmän förlagskris och en allt desperatare överutgivning, i kombination med de nyligen avskaffade fasta bokpriserna, förvandlats från en ”gentlemannahobby” till en affärsverksamhet bland andra. Nu kunde förlagen distribuera sina produkter hur de ville, till vilka priser de ville och i hur stora portioner de ville. I detta klimat kunde bokklubbarna göra stora vinster. Steiner prövar flera litteratursociologiska raster att lägga över Månadens bok, och väljer Johan Svedjedals modell över den moderna bokbranschens funktioner: det är bara den som är heltäckande nog för hennes studieobjekt. Bland egenskaperna hon prickar in hos klubben finns konsekration och kanonisering: två avgörande funktioner när det gäller formandet av en epoks litteratur. Konsekration betyder ”värdering av ett verk på kort sikt” och hos klubben hade den sitt ursprung i själva valet av månadsbok. Etiketten innebar inte bara en garanterat stor försäljning till medlemmarna i klubben, den gav också ett viktigt genomslag i tidningar och etermedier. Utmärkelsen var så åtråvärd att bokklubben ofta fick titlarna redan i manusform från förlagen, med förhoppningen om att de skulle kunna räkna hem sina investeringar direkt. Klubbens redaktör sade sig visserligen genast kunna genomskåda om någon försökt ”skriva en månadens bok”, berättar Steiner. Men ändå: kringtexterna i klubbtidningen, de stora författarporträtten på de utvalda, framgångsrika realistiska författarna. Det säger sig självt att denna upphöjelsearsenal inbjöd till ett stilistiskt och tematiskt sneglande. Även om det förstås är svårt att leda i bevis. När det gäller klubbens kanoniseringsfunktion reserverar sig Steiner med att den ”måste diskuteras ytterligare”. Men facit finns ju i dag, när bokklubbstitlar som Lars Gustafssons ”En biodlares död” ställs fram som milstenar inom svensk romankonst. Den stora spridningen, i kombination med ett gott kritikermottagande, har sannolikt spelat en viktig roll här. Men vilka var då dessa böckers läsare? Avregleringen av bokmarknaden och turbulensen där var inte någon isolerad företeelse under sjuttiotalet, visar Steiner. Också samhället i övrigt genomgick stora omvälvningar. Bland annat började medelklassen växa till oanade proportioner när antalet högskoleplatser ökade. Men detta var, påpekar hon, inte någon garanti för ett ökat ekonomiskt välstånd. ”Det är i efterhand tydligt att det fanns en medelklass med begränsade sociala, kulturella och ekonomiska resurser, som samtidigt önskade en litteratur som maximerade deras kulturella kapital”, skriver hon. Och voilà var Månadens bok där med grejerna som behövdes. På ett annat ställe skriver hon: ”Genom läsningen kunde, och kan, läsaren skapa och förstärka sin sociala position.” Och det är här jag har min egentligen enda invändning mot hennes annars på många sätt oumbärliga avhandling. Steiner underkänner förstås inte några andra motiv till att medlemmarna valde att läsa Ekman om kvällarna på sjuttiotalet. Som att de kanske ville växa som människor, också utanför det sociala spelet. Men hon lutar sig så tungt mot Bourdieus teorier om de kulturella fälten och det kulturella kapitalet att jag mot slutet av boken blir alltmer irriterad. Också jag tror på strävan hos människan att skilja sig ur mängden genom att konsumera en viss sorts kultur. Men den automatik som Bourdieus kulturanalys ofta används med i dag börjar bli tröttande. Hans raster börjar kännas som ett alltmer reducerande galler. Det som borde hållas fram som en av flera drivkrafter i människors kulturkonsumtion, detta att bli någon i andras ögon, har blivit en avfärdande och i längden nedlåtande huvudsak: se där sitter någon och läser Camus. En sådan kulturkapitalistisk streber! Hur som helst är inte Månadens bokklubb densamma i dag. Eller så är den just det. Ann Steiner berättar om ett av klubbens senare utskick. Där finns visserligen romaner men också, i kontrast till sjuttiotalets uppstramade utbud, ett antal lättare livsstilstitlar. Det här kan man, skulle jag vilja säga, se på två sätt. Antingen har krafterna bakom klubben gett upp hela sin ”gentlemannamässighet”, och bestämt sig för att kränga vadhelst som går åt på marknaden. Eller så har Månadens bok bara följt sin egen, inre bestämmelse, och fortsatt att förse den nu ännu större medelklassen med den litteratur den i dagsläget är i allra störst behov av. Det vill säga något lämpligt nervlugnande, efter att det visat sig att det där tillästa, kulturella kapitalet ändå aldrig går att växla in i något annat än ett sönderstressat och banklånsintecknat liv. Så det är väl bara att välja det som känns som bäst att vaggas in till: Dr Phils ”Livsstrategier”, eller ”Feng shui för svenska hem”. Pontus Dahlman litteratur@dn.se 08-738 10 00


Realism för medelklassen

Summary: När Månadens bok lanserades 1973 spreds den berättande realismen. I dag kränger bokklubben sämre titlar, hävdar Ann Steiner i sin kartläggning av svensk bokmarknad och dess läsare. Pontus Dahlman har läst. Böcker

Ann Steiner ”I litteraturens mittfåra. Månadens bok och svensk bokmarknad under 1970-talet” Makadam förlag Januari 1973. Bergman sätter upp Strindbergs ”Spöksonaten” på Dramaten. Fredsfördraget i Vietnam skrivs under. Kristdemokraterna väljer Alf Svensson till ny partiordförande. Och Elvis hyllas när han anländer till Hawaii. Det råder denna vintermånad kort sagt den speciella stämning av undergång och eufori som skulle bli decenniets kännemärke. Men det som skakar om landets författare är nyheten om Bonniers lansering av Månadens bok. P C Jersild och flera med honom ropar på bojkott av bokklubben. I Författarförbundets tidskrift publiceras teckningar där medlemmarna kläms ihjäl mellan sidorna i en gigantisk tegelstensroman med SOS-flaggor i nävarna. Nu kommer Bok-Sverige, där de förut fasta bokpriserna nyss släppts lösa, att förvandlas till ett postorderdistribuerat, personkultsbaserat bästsäljarland, där slafsigt skrivna populärtitlar tränger undan all övrig skrift. Men farhågorna besannades aldrig, i varje fall inte då, visar litteraturforskaren Ann Steiner i sin doktorsavhandling och bok ”I litteraturens mittfåra. Månadens bok och svensk bokmarknad under 1970-talet”. Den våldsamma debatten om bokklubben var i själva verket ett utslag av en kulturell panik. Ungefär som när Jan Myrdal senare skulle rasa över att klirret från konjakskarafferna på Southfork Farm trängde ut i miljoner svenska hem via teven. Jersild skulle senare ta tillbaka sin kritik. För det var just realistiskt strävande författare som han som nådde den storpublik de längtade efter i Månadens bok. En djupt socialkritisk roman som Jersilds ”Babels hus” kunde verkligen få ett genomslag i debatten. Eftersom den lästes av så många: bara i bokklubben sålde den i 135 000 exemplar. Bonniers och delägarna som bestod av bland annat Norstedts, lyckades göra guld av ett marknadssegment som tidigare inte funnits, men nu expanderade i en allt hastigare takt. Detta och mycket annat ringar Steiner in i sin kulturhistoriskt högintressanta bok. Dessutom ger hon sig på att närläsa åttionio av de svenska romaner som valdes ut till månadsbok under denna period. Hon vill nämligen också veta vad det var för sorts idéer och estetik som pumpades ut via postverket när det begav sig. ”Fredagskväll hos Henning Svensson, 53, Snickarebacken 7 i Skärholmen. I hans vardagsrum, liksom överallt i huset och i alla andra hus, kastar teven ut sina blåskimrande bilder. Rasande biljakter, terror och mord, medan det sakta men säkert sjunker i grogglaset. Fredagskväll i Sverige. Allt tycks vara under kontroll.” Citatet är hämtat ur Jan Gudmundssons ”Löfteslandet”, som var en av månadsböckerna våren 1976. Denna dovt stämda, samhällskritiska strömning fanns i flera av de utvalda månadsböckerna, slår Steiner fast. Klubbens kännemärke blev den berättande realismen, även om där också fanns inslag av bland annat dokumentarism och ”magisk realism”. Att bokklubben satsade just på den realistiska prosan var kanske inte så konstigt i sig. Genren var stadigt etablerad på den svenska bokmarknaden, och hade visat sig kommersiellt gångbar också före det att klubben startade. Men Månadens bok gjorde mer än att rida på en våg. ”Den realistiska romanen utvecklades parallellt med Månadens bok och jag anser att de i stor utsträckning stärkte varandras position”, skriver Steiner. Det är ett ganska uppseendeväckande påstående. Hur kunde en bokklubb vrida en hel epoks skönlitteratur åt ett visst håll . Redan 1967 hade förlagscheferna Per I Gedin och Adam Helms lagt fram förslaget för ledningen på Bonniers: låt oss ta efter amerikanernas ”Book of the Month Club”, där en redaktion noggrant väljer ut titlar av tillräckligt djup, och tillräcklig bredd, för en växande och kulturhungrande publik. Sex år senare sände Månadens bok och dess redaktion ut sina första utvalda titlar. En tajmning som skulle visa sig vara perfekt. Sverige var en bokmarknad i upplösning vid denna tid. Ett land som gått från ett i det närmaste Systembolagsaktigt försäljningssystem till en marknad där själva lanseringen av böckerna plötsligt spelade en avgörande roll. Förläggandet hade, om man skall hårdra Steiners noggranna genomgång, på grund av en allmän förlagskris och en allt desperatare överutgivning, i kombination med de nyligen avskaffade fasta bokpriserna, förvandlats från en ”gentlemannahobby” till en affärsverksamhet bland andra. Nu kunde förlagen distribuera sina produkter hur de ville, till vilka priser de ville och i hur stora portioner de ville. I detta klimat kunde bokklubbarna göra stora vinster. Steiner prövar flera litteratursociologiska raster att lägga över Månadens bok, och väljer Johan Svedjedals modell över den moderna bokbranschens funktioner: det är bara den som är heltäckande nog för hennes studieobjekt. Bland egenskaperna hon prickar in hos klubben finns konsekration och kanonisering: två avgörande funktioner när det gäller formandet av en epoks litteratur. Konsekration betyder ”värdering av ett verk på kort sikt” och hos klubben hade den sitt ursprung i själva valet av månadsbok. Etiketten innebar inte bara en garanterat stor försäljning till medlemmarna i klubben, den gav också ett viktigt genomslag i tidningar och etermedier. Utmärkelsen var så åtråvärd att bokklubben ofta fick titlarna redan i manusform från förlagen, med förhoppningen om att de skulle kunna räkna hem sina investeringar direkt. Klubbens redaktör sade sig visserligen genast kunna genomskåda om någon försökt ”skriva en månadens bok”, berättar Steiner. Men ändå: kringtexterna i klubbtidningen, de stora författarporträtten på de utvalda, framgångsrika realistiska författarna. Det säger sig självt att denna upphöjelsearsenal inbjöd till ett stilistiskt och tematiskt sneglande. Även om det förstås är svårt att leda i bevis. När det gäller klubbens kanoniseringsfunktion reserverar sig Steiner med att den ”måste diskuteras ytterligare”. Men facit finns ju i dag, när bokklubbstitlar som Lars Gustafssons ”En biodlares död” ställs fram som milstenar inom svensk romankonst. Den stora spridningen, i kombination med ett gott kritikermottagande, har sannolikt spelat en viktig roll här. Men vilka var då dessa böckers läsare Avregleringen av bokmarknaden och turbulensen där var inte någon isolerad företeelse under sjuttiotalet, visar Steiner. Också samhället i övrigt genomgick stora omvälvningar. Bland annat började medelklassen växa till oanade proportioner när antalet högskoleplatser ökade. Men detta var, påpekar hon, inte någon garanti för ett ökat ekonomiskt välstånd. ”Det är i efterhand tydligt att det fanns en medelklass med begränsade sociala, kulturella och ekonomiska resurser, som samtidigt önskade en litteratur som maximerade deras kulturella kapital”, skriver hon. Och voilà var Månadens bok där med grejerna som behövdes. På ett annat ställe skriver hon: ”Genom läsningen kunde, och kan, läsaren skapa och förstärka sin sociala position.” Och det är här jag har min egentligen enda invändning mot hennes annars på många sätt oumbärliga avhandling. Steiner underkänner förstås inte några andra motiv till att medlemmarna valde att läsa Ekman om kvällarna på sjuttiotalet. Som att de kanske ville växa som människor, också utanför det sociala spelet. Men hon lutar sig så tungt mot Bourdieus teorier om de kulturella fälten och det kulturella kapitalet att jag mot slutet av boken blir alltmer irriterad. Också jag tror på strävan hos människan att skilja sig ur mängden genom att konsumera en viss sorts kultur. Men den automatik som Bourdieus kulturanalys ofta används med i dag börjar bli tröttande. Hans raster börjar kännas som ett alltmer reducerande galler. Det som borde hållas fram som en av flera drivkrafter i människors kulturkonsumtion, detta att bli någon i andras ögon, har blivit en avfärdande och i längden nedlåtande huvudsak: se där sitter någon och läser Camus. En sådan kulturkapitalistisk streber! Hur som helst är inte Månadens bokklubb densamma i dag. Eller så är den just det. Ann Steiner berättar om ett av klubbens senare utskick. Där finns visserligen romaner men också, i kontrast till sjuttiotalets uppstramade utbud, ett antal lättare livsstilstitlar. Det här kan man, skulle jag vilja säga, se på två sätt. Antingen har krafterna bakom klubben gett upp hela sin ”gentlemannamässighet”, och bestämt sig för att kränga vadhelst som går åt på marknaden. Eller så har Månadens bok bara följt sin egen, inre bestämmelse, och fortsatt att förse den nu ännu större medelklassen med den litteratur den i dagsläget är i allra störst behov av. Det vill säga något lämpligt nervlugnande, efter att det visat sig att det där tillästa, kulturella kapitalet ändå aldrig går att växla in i något annat än ett sönderstressat och banklånsintecknat liv. Så det är väl bara att välja det som känns som bäst att vaggas in till: Dr Phils ”Livsstrategier”, eller ”Feng shui för svenska hem”. Pontus Dahlman litteratur@dn.se 08-738 10 00


Tjuvkik på "Tekken Dark Resurrection"

Summary: En av världens mest prestigefyllda fightingserier är på väg till bärbart för första gången. Det är Tekken som ska dyka upp till PSP under hösten och vi fick en tidig version av spelet att känna lite på för att få ett hum om vad vi kan förvänta oss.

Det är den senaste arkadupplagan i serien, "Tekken 5 Dark Resurrection" som portats över till den bärbara plattformen och av allt att döma kommer resultatet att göra de flesta Tekkenvänner nöjda. På den lilla disken ryms förvånansvärt mycket. Allt från arkadspelet har fått följa med, det är över 30 karaktärer, 19 banor, nätverksspelande, storymode, snabbmatcher, minispel och såklart arkadmatcher. Det bara var det sistnämnda Arcade Battle och nätverksspel som var spelbart på den tidiga versionen som vi lagt våra rabarber på, men det känns direkt att det är ett Tekken vi har i våra händer. Överföringen har plockat med sig alla ingredienser som kännetecknar en av världens bästa fightingserier. Vad som förutom den klockrena känslan av ett genuint Tekken fick hakan att droppa till marken var hur otroligt läckert spelet ser ut. Utan tvekan något av det snyggaste vi kommer att se på PSP i höst låter "Tekken Dark Ressurection" inte ögonen gråta. Inte ens den tidiga versionen låter någon frame hamna på efterkälken och det är makalöst vacker. Att PSP kan spotta ur sig grafik av denna klass känns otroligt, varifrån kraften att leverera snabb fighting samtidigt som man levererar snygg fighting kommer förstår jag inte. Men jag är glad att den finns där. När man portar ett fightingspel till ny plattform är kontrollen ett kritiskt moment. Lyckas man inte placera kontrollen på sin spets så kan man lika gärna tacka för sig och kasta in handduken. Nog känns kontrollen spontant som den matchar resten av vad som erbjuds, den är tajt och enkel. Men den är inte lika nybörjarvänlig som PS2-paddan, valet mellan styrkors och styrspak tar ett tag att göra vilket kan ge lite bekymmer i startgropen. Någonstans lurar känslan av lite lång responstid som ett mörkt moln på skapelsen. Något som förhoppningsvis kommer vara som bortblåst i det färdiga spelet. "Dark Resurrection" var en rejäl uppdatering av "Tekken 5", mest på den spelmekaniska sida men även vad gäller banor och karaktärer. Att istället för att porta arkaduppdateringen till PS2 så väljer alltså Namco att försöka överföra spelupplevelsen till bärbart, vilket ställer höga krav. Det ser ut som om man är på väg att lyckas. Om resten av spelet blir lika tajt som det spelbara på förtittskoden är det bara att lyfta av hatten för Namco och konstatera att Tekken har gjort sig hemmastatt även på PSP.


Mystik kring arvstvist

Summary: BBC har nu filmat Charles Dickens 1800-talsroman ”Bleak House” för tredje gången, och kammat hem flera priser.

Vi befinner oss i 1800-talets England. De föräldralösa ungdomarna Ada och Richard kallas till förmyndarrätten i samband med en ökänd arvsprocess. Där sammanförs de med en annan föräldralös flicka, Esther Summerson. Här väntar de på att deras rättigheter utreds i arvstvisten ”Jarndyce versus Jarndyce” . Till sist tilldelas John Jarndyce förmyndarskapet och tar med sig de tre ungdomarna till sitt hem Bleak House. Men – vad har denne Jarndyce för intresse av att ta sig an tre föräldralösa ungdomar Vem är den mystiske Nemo Vad är det för hemlighet som Lady Dedlock gör allt i sin makt för att dölja Och vem blir arvtagare till den enorma Jarndyce-förmögenheten Charles Dickens drama ”Bleak House” har nu spelats in för tredje gången av BBC, och kammat hem flera priser. I den stjärnspäckade rollbesättningen ser vi bland andra Nathaniel Parker (” Kommissarie Lynley” ), Gillian Anderson (” X-files” ) och Denis Lawson (” Stjärnornas krig” ). Regissörer är Justin Chadwick och Susanna White. Den självklart mycket välspelade serien sänds i SVT i sexton halvtimmeslånga avsnitt. Som många av Dickens romaner publicerades ”Bleak House” månatligen och såldes för en shilling stycket. Det är också denna struktur avsnitten i serien bygger på.” Bleak House” , Dickens nionde roman, skrev han för att påvisa den stora ineffektiviteten i det brittiska rättsväsendet. Kritiken var svidande. Den byggde på den frustration han själv upplevde under sin tid på advokatbyrå:” tjogtals av ledamöter vara här och famla i dimman kring ett av de tiotusen stadierna i ett rättsfall, försöka få varandra att halka på glatta precedensfall, trevande vada knädjupt fram genom formaliteter, köra sina peruktäckta huvuden mot väggar av ord och med pokeransikten skapa skenrättvisa.” I Dickens senare arbete som reporter förstärktes den bilden. I vissa avseenden förebådar ”Bleak House” Kafkas skräckversion av det moderna industrisamhället i ”Processen” . ”Bleak House” anses vara ett av Dickens bästa, om än inte mest populära verk. Charles John Huffam Dickens föddes i Portsmouth i England 1812. Den största delen av sitt liv levde han i och i närheten av London. Dickens gick ett fåtal år i skolan. Han var alltså i stor utsträckning självlärd. När Charles var 12 år gammal sattes hans far i fängelse på grund av obetalda skulder. Själv togs han då ur skolan. Han skickades att arbeta i fabrik för att hjälpa till med familjens försörjning. Denna händelse satte djupa spår hos den intelligente och känslige pojken. Traumat kom i mycket hög grad att färga hela hans produktion, om än inte direkt återberättad. Dickens var starkt engagerad i samhällsdebatten och brann för litteraturen och journalistiken som medel för förändring. Han kände starkt för samhällets olycksbarn och avslöjade deras motpoler – maktmissbrukarna, profitörerna, hycklarna. Till Dickens mest kända verk hör ”Oliver Twist” , ”David Copperfield” , ”Nicholas Nickleby” , ”Lysande utsikter” och ”A Christmas Carol” . CHARLOTTE CELSING tv@dn.se 08-738 10 00 Seriestart: Bleak house SVT 2 19.30


Karolina Ramqvist:

Summary: Många tycker att de hårda dancehallartisterna är pinsamma när de kör sina mammalåtar. (För att inte tala om låtar som handlar om Mamma Afrika.)

I våras skrev svenska Elle att barntrenden är över. Vi kommer snart att slippa alla självtillräckliga dokufamiljer och ”hippa” bebisar. Blöjor på catwalken och i Guccireklamen kommer att vara ett minne blott. En plats som barnet som attribut och statussymbol däremot aldrig kommer att försvinna från är reggae. Där har morsor, barn och graviditeter alltid varit the shit. Mamman på piedestal och biologin upphöjd till lag. Alla etablerade reggaeartister måste förr eller senare göra låtar om sina mammor. Capletons ”Love mama” , Sizzlas ”Thank you mama” , Lady Saws ”Dedicated to mama” , Bounty Killers ”Mama’ s love” , Buju Bantons ”Mama rule” , Beenie Mans och Elephant Mans ”Mama” och Garnett Silks klassiska ”Mama” , som i en postum version inleddes med en radiouppläsning av nyheten om Garnetts död: han hade blivit innebränd tillsammans med sin mamma i deras hus i Mandeville och när kropparna hittades låg de sammantvinnade i askan. Morsanreggae handlar om att ge credit where credit is due och upphöja den goda modern till martyr. Singelmamman som slitit som ett djur och stått ut med all möjlig skit och att gå och oroa sig och försöka få ihop till försörjningen och tvingas bo i en sönderskjuten pizzakartong i betongen med alla sina barn. Det kvalar så klart inte riktigt in i vad som anses vara god europeisk musiksmak. Många tycker att de hårda dancehallartisterna är pinsamma när de kör sina mammalåtar. (För att inte tala om låtar som handlar om Mamma Afrika. Något som är djupt allvarligt i en del av världen kan ju som bekant mycket väl uppfattas som banalt i en annan. Den slitande morsan kommer att fortsätta vara en central del i modern reggae, i alla fall så länge som hennes liv i allmänhet är lite mer komplicerat än typ att undra varför ett dygn bara har 24 timmar. Det finaste nya exemplet på förvaltande av tack-till-mamma-tradition är Gyptian, en 22-årig sångare som spelar på Uppsala reggaefestival den 11 augusti och som under det senaste året har dominerat de jamaicanska topplistorna. Gyptian har både gjort en ”Mama Africa” och en ”Mama don’ t cry” och gett ut flera bra singlar utöver det, jag tänker framför allt på ”If you really love me” som i sig är ett skäl att köpa en tändare och gå på den där konserten. Alla kallar hela tiden Gyptian för den nya Beres Hammond, men hans främsta inspiratör är enligt honom själv Celine Dion. Och det som händer när man hör Gyptian sjunga till sin mamma är att hon upphör att vara en schablon och börjar bli verklig. Man fattar varför de här låtarna görs hela tiden. Karolina Ramqvist noje@dn.se