De papperslösa är Amerikas nya ödesfråga

Summary: Immigrationsdebatten är glödhet i USA. I veckan demonstrerade miljontals latinos över hela landet i protest mot den politiska alarmismen. Budskapet: ge de illegala arbetarna medborgarskap. Magnus Linton ser en ny medborgarrättsrörelse ta form i Los Angeles.

Hollywoods nattliv har tystnat när morgonens daglönare samlas på parkeringen och Clemente, en av dem, sammanfattar vad han sa i gårdagens samtal hem till Mexiko. - Allt möjligt, men inget som är sant. Han är 26 år och en av de elva miljoner ekonomiska flyktingar USA både älskar och hatar och som nu - efter att administration och kongress blundat i decennier - fått den politiska laddning alla begrep att de till slut skulle få. När George Bush för en tid sedan sa att "av USA:s alla relationer är den med Mexiko den viktigaste" skakade många på huvudet men slutade snart; i måndags marscherade miljoner människor över hela USA i protest mot nyvaknad xenofobi och de senaste åren har rapporterna duggat tätt om hur beroende den amerikanska ekonomin är av de illegala. Var fjärde jobb i jordbruket görs i dag av papperslösa, nästan alla från Latinamerika, och i andra branscher ser det snart likadant ut; var sjätte städjobb, var åttonde byggjobb och var tjugonde av alla jobb i USA utförs i dag av den underjordiska arbetskraft som växer med en halv miljon om året. Kalifornien, de flestas destination, genomlever just nu ett migrationsfenomen unikt i modern historia - den största demografiska omvandlingen på 150 år - och Los Angeles är i dag vad New York var för mer än ett sekel sedan: ingången till USA, staden där en ny värld tar form. Södra Kalifornien, som andra delar av USA, har förvandlats till en samling urbana amöbor i snabb rörelse och det produktiva tempot sprider en bokstavlig doft av dollar. USA:s finslipade tvåtredjedelssamhälle må vara brutalt, men det är aktivt; här finns över 8 miljoner arbetsgivare och när Clemente kom för två år sedan och ställde sig på en trottoar i Hollywood trodde han att han hamnat i paradiset. - Jag fick jobb samma dag jag kom. Tio dollar i timmen för att hantlanga på ett bygge. Jag jobbade hela veckan och på fredagen tänkte jag bara: "Herregud - har jag hamnat i paradiset?" Jag mådde skitbra då. Clementes historia ser ut som mångas, men saknar den amerikanska drömmens lyckliga slut; efter att ha gripits en gång vid gränsen försökte han igen och lyckades, tog sedan buss till Los Angeles, sökte upp en bror som redan var här, fick lite hjälp, tog in på ett härbärge, började jobba, ringde hem till fru och barn och sa att allt gick fint och att han snart skulle komma hem - bara han jobbat ihop pengar att betala smugglaren som tagit honom över gränsen och sparat tillräckligt för det som var äventyrets syfte: ett hus åt familjen. - Min fru ville inte att jag skulle åka. Hon tyckte att vi hade allt vi behövde, men jag ville ha något mer. Något bra. Jag var trött på att sitta i ett pappskjul och skämmas inför mina barn. Men det samhälle som de första veckorna visade sig från sin bästa sida bytte snart skepnad. En period kom då utbudet av arbetskraft med råge översteg efterfrågan och Los Angeles trottoarer började digna av mexikanskt trasproletariat. Clemente hade ingen buffert, och när botten är nådd har den laglöse lite att förlora på laglöshet; han började sälja crack, stötte på fel grabbar, blev svårt misshandlad. - Får man inte jobb bryts man ner. Jag hade aldrig rånat någon, aldrig tagit droger, aldrig sålt knark innan jag kom hit. Jag har bara varit här i två år och nu har jag gjort allt det där. Ibland har det hänt att jag stannat upp och tittat på mig själv utifrån och sagt: Herregud Clemente - vad är det som hänt dig? Ingenstans står den rika och fattiga världen och glor varandra i vitögat så konkret som vid de karga markerna mellan El Paso och Tijuana; hela städer har poppat upp för att svara mot den efterfrågan människoflödet genererar och det geografiska och juridiska gränslandet har blivit en postkolonial cirkus som alltmer tär på politikers samveten. Med 11/9 och det xenofoba klimat som följde tilltog militariseringen av gränsen - det senaste förslaget är en 130 mil lång mur - utan att på minsta sätt minska inflödet. Enda konsekvensen, menar Peter Laufer, författare till boken "Wetback Nation", är att priset på smugglarnas tjänster skjutit i höjden och flyktingarnas tid i livegenskap förlängts; för tio år sedan kunde man ta sig över för 500 dollar, i dag kostar det åtskilliga tusen, de fattiga tvingas till allt större risker och dödsfallen i öknen - nu runt 400 om året - har mångdubblats, stora karteller har bildats som efter modell från droghandeln tagit över den kommers gränsregionen skapat och The U.S. Border Patrol har nu vuxit till en hel armé. För latinamerikanerna är det paradoxala att de kommer illegalt - men alltid är välkomna. Överallt står arbetsgivare med öppna armar och både regering och opposition vet att klappjakten vid gränsen mest är ett spel för galleriet: amerikansk ekonomi skulle kollapsa utan de papperslösa. Därför var det framför allt näringslivet som jublade när ett omdebatterat lagförslag som skulle ha reglerat situationen kollapsade i senaten i förra veckan. Initiativet, en kompromiss mellan båda partierna, hade blivit ett historiskt genombrott som skulle gjort en stor del av USA:s papperslösa lagliga och därmed givit mänskliga rättigheter till flera miljoner som i dag jobbar i konstant skräck för att upptäckas. Nu är det oklart när frågan lyfts igen, och till dess är läget som förr: amerikanska företagare har fri tillgång till elva miljoner rättslösa, för att stilla en rasistisk opinion avsätts mer pengar till militariseringen av Södern - och så länge fattiga har det ännu värre i Mexiko fortsätter strömmen. Den stora nyheten i USA - och skälet till att Los Angeles, nu allmänt känd som "the immigration capital of the world", lagt sig i debattens centrum - är högerpopulismens hastiga avancemang. När republikanen Bob Beauprez, försvarare av massdeportering, nyligen sa att om invandrarna inte hårt och tydligt avvisas är USA snart "världens största magnet, en gigantisk gonggong som meddelar kom en, kom alla!" var han inte ensam. En rad böcker har kommit som stämmer in och varierar temat om hur nationens dörr ställts på vid gavel för terrorister och etniska element som stjäl arbete från vita och på sikt degenererar hela USA. "Whatever It Takes", en bok av republikanen JD Hayworth, driver tesen att problemet med att legalisera den nya rörliga underklassen framför allt är att den då också skulle få en kollektiv politisk identitet och i kraft av sin storlek inte bara kräva mer lön utan förr eller senare också ett nytt samhälle: "Den kommer revoltera, som i Frankrike!" Länge var alarmismen isolerad men det som nu oroar ett liberalt USA är hur snabbt den vuxit till sig och vilken roll den saken får i höstens kongressval. Om allmänheten hittills haft sin egen historia i färskt minne och mest sett invandrare som ett positivt samhällsinslag i form av billig servicearbetskraft så har en klar glidning skett på sistone; när The Pew Hispanic Center presenterade sin senaste rapport hade mer än hälften svarat att de nu ser papperslösa som en börda för landet, hela 27 procent tyckte att de skulle skickas hem och allt fler tycks hålla med republikanen Dana Rohrabacher som tagit till orda mot näringslivets "brist på kreativitet" i att hitta arbetskraft: "Låt fångarna plocka frukt, vi behöver inte ta hit miljontals främlingar för det." Det var i detta klimat Los Angeles vaknade. Metropolen som på några decennier gått från att vara USA:s vitaste till minst vita stad är just nu inte bara nav i en exploderande serviceindustri utan också i en ny medborgarrättsrörelse. Den megamarsch som härom lördagen - den 25 mars - blev världsnyhet genom att samla en halv miljon människor i protest mot mur och deportering spred sig snabbt över landet och i måndags präglades hela USA av de manifestationer med krav på amnesti som genomfördes i över 100 städer. Flera miljoner protesterade under parollen "We are America" och i maj planeras kampanjen "A day without an immigrant", en dag då papperslösa ska lägga ner arbetet så medelamerikanen ges chans att ta ställning till ett USA med och ett utan dem. Det ser alltså ut som om den kollektiva identitet JD Hayworth oroar sig för redan håller på att etablera sig - helt oberoende av lagstiftning. - Repris. Maria Elena Durazo, chicana, mexikan uppvuxen i USA, behöver inte leta länge efter ordet när hon ska beskriva vad det är som sker. Hon var till nyligen ordförande i Los Angeles avdelning av hotell- och restaurangfacket HERE, den organisation som tillsammans med servicefacket SEIU betytt mest för politiseringen av de papperslösa. I tajt skjorta sitter hon på sitt kontor mittemellan Beverly Hills och South Central och de plakat, affischer, banderoller och skyltar som kantar trappuppgången är, som det mesta i det nya Los Angeles, på spanska. - Allt vi erfar nu på 2000-talet är en repris på varje fas som medborgarrättsrörelsen gick igenom för femtio år sedan. Och när folk inser hur mycket det finns att lära av historien skapas en ny kraft. Det är en stor del av förklaringen till varför just Los Angeles har blivit det nya uppvaknandets centrum. Här finns en väldigt tydlig svart erfarenhet av förtryck. Och det finns, numera, en väldigt tydlig latinsk. När globaliseringen kickade in på allvar flyttade de flesta av USA:s traditionella fabriksjobb till skattebefriade industrizoner i syd, och vad som nu återstår är de orörliga servicebranscherna; kontorsstädare och hotellpersonal hör till de yrkesgrupper som vuxit snabbast - hälften av Los Angeles totala kontorsyta är byggd efter 1980 - och i dag utförs dessa okvalificerade jobb nästan uteslutande av latinos. Skiftet från tillverkningsindustri till serviceindustri ställde krav på fackligt nytänkande, men många valde att i stället låsa sig i en gammal tradition av främlingsfientlighet. Undantaget var Los Angeles, och under 1990-talet genomfördes en mycket framgångsrik organisering av framför allt städare; för femton år sedan var 10 procent av Los Angeles städare med i facket - i dag är siffran 70 procent. Maria Elena Durazo var med då och hör till en ny generation i amerikansk arbetarrörelse som menar att om inte facken vänder sig också till den underjordiska arbetskraften kommer de snabbt förlora sin roll. Senaste 25 åren har invandrare tredubblat sin andel av Kaliforniens arbetsföra befolkning; över 80 procent av HERE:s medlemmar i Los Angeles är i dag latino, och av dem är 25 procent papperslösa. Det låter paradoxalt att vara utan papper men ändå organiserad men på USA:s kaotiska och decentraliserade arbetsmarknad är det inte bara möjligt - även om rättshjälpen som kan erbjudas är embryonal - utan också en förutsättning för politiseringen. Av alla grupper - akademiker, kyrkor, radikala fack, mr-organisationer - som tillsammans med de papperslösa nu bygger upp reaktionen mot högerpopulismen har facken varit viktigast och i den disparata fusionen mellan fack- och immigrantrörelse finns allt från dem som kräver amnesti för alla elva miljoner till dem som stöder det gästarbetarprogram George Bush, starkt påverkad av näringslivslobbyn, föreslagit. Konsensus råder emellertid om kravet på demilitarisering av gränsen och att någon sorts legal grund, på sikt medborgarskap, ska skapas - för så många som möjligt. Men trots polariseringen - den högra sidan med hjärta hos Washingtons republikaner och den vänstra med centrum i Los Angeles sociala rörelser - är det ett faktum att Amerikas nya dilemma bara marginellt kan påverkas av politiker eller massmobiliseringar. En mycket starkare rörelse är migrationen själv, eller som en luttrad flykting uttrycker det: "You learn real quick. Spanish is not the language here. Money is." En mil söderut - i South Central - öppnar Rosa Ojeda dörren och säger att hon knappast ångrar de helveten hon gått igenom för att bli amerikansk medborgare. Som de flesta av sina grannar smugglades hon över gränsen för många år sedan, började städa hus i Beverly Hills, fick sedan fast jobb, till slut papper och har nu villa och man och fyra barn födda här varav en just börjat på universitetet. I dag är hon fackligt förtroendevald, sedan länge aktiv i migrantrörelsen och nu stolt för att folkrörelsearbetet gjort Los Angeles till vad hon kallar en symbol för "det progressiva Amerika". Hon är ingen fan av Bush, men säger att även med en konservativ regering är det här landet något mycket bättre än det hon lämnade. - USA är hårt, men också ett system av möjligheter. Den som vågar sätta saker på spel kan vinna. Jag tycker jag har gjort det. Hade jag stannat i El Salvador hade jag säkert haft sju åtta barn i dag och levt i extrem misär. Jag är tacksam mot det här landet. Faktiskt. Jag trodde aldrig jag skulle säga det, men det är jag. Och glad för att jag vågade. Rosa, en gång revolutionär, är det lyckade exemplet; en person som via sin existens håller liv i de drömmar som bara fortsätter att spridas i det södra Amerika. Stängsel, poliser, lagar, fängelse, deportering - hittills har inget bitit på de krafter som driver tusentals över gränsen under samma tid senaten äter lunch och det beror på ett enkelt faktum: betydligt fler slutar som Rosa än som Clemente. Detta - att fler lyckas än misslyckas - är ordningens kärna och även i ett större perspektiv är Rosa Ojeda symbolisk; rörlighet, nomadism, cirkulation - den allt intensivare migrationen från syd till nord är ett resultat av såväl materiella som kulturella realiteter och det är, menar filosofen Toni Negri, viktigt att se att arbetarnas rörlighetsbegär inte bara har en negativ utan också en starkt positiv orsak. Migration drivs i första hand av människors vilja att fly från negativa förhållanden som våld och misär, men också av ett positivt begär efter välstånd och frihet. Att, om det är möjligt, på en och samma gång desertera från exploatering och nationell identitet för att söka befrielse på annat håll är i mångas backspegel ett progressivt äventyr, ett sätt att förändra inte bara sig själv utan världen, en mycket medveten handling - även om den inte har någon klar politisk färg. Hon stänger av teven. En vän med mindre tur har ringt och när samtalet är över suckar hon och säger att klimatet förvisso hårdnat avsevärt för dem som kommit de senaste åren och att det snart kan bli än värre. Själv har hon kravlat över gränsen många gånger, lämnat bort en nyfödd son i flera år, varit hemlös, helt utblottad och, som hon säger, "gråtit mycket". Ändå svarar hon att hennes råd till en fattig latinamerikan med migrationsdubier skulle bli kort: - Åk.


Filmarna tog hem segern

Summary: Vilgot Sjömans och Claes Erikssons upphovsrätt kränktes när TV 4 avbröt deras filmer för reklam. Det slog hovrätten fast på onsdagen.

Ett spontant jubel utbröt i Svea hovrätts lokaler när beskedet mottogs på onsdagen. Ett femtiotal sympatisörer hade samlats för att visa sitt stöd för filmarna Claes Eriksson och den nyligen bortgångne Vilgot Sjöman. Hovrättens dom betyder att en kommersiell kanal måste ha upphovsmannens tillstånd för att få göra reklamavbrott i en film. Målet är så betydelsefullt att flera europeiska upphovsrättsorganisationer följer det med stort intresse. Filmaren Claes Eriksson var glad och lättad efter beskedet: – Det känns oerhört styrkande och inspirerande att det blev det här utslaget, att ekonomiskt svaga intressen som vi kan vinna en sådan här strid. – Visst har det varit en frustrerande och prövande tid. Vi har nästan blivit hånade som bakåtsträvare och jag började bli orolig för att tiden gick emot oss. Vi går ju mot en alltmer kommersialiserad mediesituation. Claes Eriksson har drivit det civilrättsliga målet under flera år tillsammans med Vilgot Sjöman, som avled i söndags. Vilgot Sjömans ”Alfred” gjordes 1995 när TV 4 inte fick sända rena reklamavbrott mitt i filmerna och Claes Erikssons ”Hajen som visste för mycket” gjordes när reklamavbrott inte fanns på tv. När TV 4 bröt deras filmer ansåg de alltså att deras ideella rätt kränkts. Hovrätten, som enhälligt fastställde tingsrättens dom från 2004, skriver att ”de aktuella reklamavbrotten inte bara har brutit kontinuiteten och dramaturgin i filmerna utan också fogat in miljöer som är främmande och omotiverade. I något fall har avbrotten vidare inneburit att den eftersträvade dramatiska effekten av växlingen mellan två scener suddats ut.” – Det här betyder att varje filmare nu ska få bestämma själv om deras filmer får brytas. Även om de flesta är så ekonomiskt beroende att de ändå inte kan säga nej, säger Claes Eriksson, som beklagar att han inte kunde dela onsdagens glädjebesked med Vilgot Sjöman: – Det är min enda sorg i det här. Vi blev mycket nära vänner under den här processen. Vilgot Sjöman var verkligen en stark inspiration. Det var på onsdagen oklart om TV 4, som dömts att betala filmarnas rättegångskostnader, överklagar till Högsta domstolen. – Det var ett förvånande utslag. Vi tyckte att det fanns en tydlig hållning i tingsrätten, där chefsrådmannen resonerade att ett avbrott i sig inte är ett intrång i ett verk. Vi trodde att hovrätten skulle gå på en liknande linje. Nu ska vi göra en ordentlig juridisk genomgång och analysera domen. Sedan får vi se om vi går vidare, säger TV 4:s informationschef Göran Ellung. Peter Curman, ordförande för Klys (Konstnärliga och litterära yrkesutövares samarbetsnämnd), menar att det slutliga avgörandet, oavsett om det blir i hovrätten eller Högsta domstolen, får stor betydelse för alla konstnärliga upphovsmän. – På samma sätt som en Mozartkonsert inte får avbrytas, av något inslag som ska sälja babypuder, så får man inte behandla en film hur som helst. Den har komponerats på ett visst sätt och det måste respekteras, säger han. Göran Ellung beklagar att regissörerna känner sig kränkta och hävdar att TV 4 skärpt rutinerna och i dag säkerställt att distributörerna, i det här fallet SF och Sandrews, alltid har ett godkännande från upphovsmännen om reklam ska sändas. Peter Letmark peter.letmark@dn.se 08-738 16 68


Filmarna tog hem segern

Ett spontant jubel utbröt i Svea hovrätts lokaler när beskedet mottogs på onsdagen. Ett femtiotal sympatisörer hade samlats för att visa sitt stöd för filmarna Claes Eriksson och den nyligen bortgångne Vilgot Sjöman. Hovrättens dom betyder att en kommersiell kanal måste ha upphovsmannens tillstånd för att få göra reklamavbrott i en film. Målet är så betydelsefullt att flera europeiska upphovsrättsorganisationer följer det med stort intresse. Filmaren Claes Eriksson var glad och lättad efter beskedet: –Det känns oerhört styrkande och inspirerande att det blev det här utslaget, att ekonomiskt svaga intressen som vi kan vinna en sådan här strid. –Visst har det varit en frustrerande och prövande tid. Vi har nästan blivit hånade som bakåtsträvare och jag började bli orolig för att tiden gick emot oss. Vi går ju mot en alltmer kommersialiserad mediesituation. Claes Eriksson har drivit det civilrättsliga målet under flera år tillsammans med Vilgot Sjöman, som avled i söndags. Vilgot Sjömans ”Alfred” gjordes 1995 när TV 4 inte fick sända rena reklamavbrott mitt i filmerna och Claes Erikssons ”Hajen som visste för mycket” gjordes när reklamavbrott inte fanns på tv. När TV 4 bröt deras filmer ansåg de alltså att deras ideella rätt kränkts. Hovrätten, som enhälligt fastställde tingsrättens dom från 2004, skriver att ”de aktuella reklamavbrotten inte bara har brutit kontinuiteten och dramaturgin i filmerna utan också fogat in miljöer som är främmande och omotiverade. I något fall har avbrotten vidare inneburit att den eftersträvade dramatiska effekten av växlingen mellan två scener suddats ut.” –Det här betyder att varje filmare nu ska få bestämma själv om deras filmer får brytas. Även om de flesta är så ekonomiskt beroende att de ändå inte kan säga nej, säger Claes Eriksson, som beklagar att han inte kunde dela onsdagens glädjebesked med Vilgot Sjöman: –Det är min enda sorg i det här. Vi blev mycket nära vänner under den här processen. Vilgot Sjöman var verkligen en stark inspiration. Det var på onsdagen oklart om TV 4, som dömts att betala filmarnas rättegångskostnader, överklagar till Högsta domstolen. –Det var ett förvånande utslag. Vi tyckte att det fanns en tydlig hållning i tingsrätten, där chefsrådmannen resonerade att ett avbrott i sig inte är ett intrång i ett verk. Vi trodde att hovrätten skulle gå på en liknande linje. Nu ska vi göra en ordentlig juridisk genomgång och analysera domen. Sedan får vi se om vi går vidare, säger TV 4:s informationschef Göran Ellung. Peter Curman, ordförande för Klys (Konstnärliga och litterära yrkesutövares samarbetsnämnd), menar att det slutliga avgörandet, oavsett om det blir i hovrätten eller Högsta domstolen, får stor betydelse för alla konstnärliga upphovsmän. –På samma sätt som en Mozartkonsert inte får avbrytas, av något inslag som ska sälja babypuder, så får man inte behandla en film hur som helst. Den har komponerats på ett visst sätt och det måste respekteras, säger han. Göran Ellung beklagar att regissörerna känner sig kränkta och hävdar att TV 4 skärpt rutinerna och i dag säkerställt att distributörerna, i det här fallet SF och Sandrews, alltid har ett godkännande från upphovsmännen om reklam ska sändas. Peter Letmark peter.letmark@dn.se 08-738 16 68


TV4:s reklampauser bröt mot upphovsrätten

Summary: Hovrätten ger filmarna Claes Eriksson och Vilgot Sjöman rätt.. Vilgot Sjömans och Claes Erikssons upphovsrätt kränktes när TV 4 avbröt deras filmer för reklam. Det slog hovrätten fast på onsdagen.

Ett spontant jubel utbröt i Svea Hovrätts lokaler när de mottog beskedet på onsdagen. Ett femtiotal sympatisörer hade samlats för att visa sitt stöd för filmarna Claes Eriksson och den nyligen bortgångne Vilgot Sjöman. Hovrättens dom betyder att en kanal som sänder från Sverige måste ha upphovsmannens godkännande för att få göra rekalmavbrott mitt i filmen. Målet är så betydelsefullt att flera europeiska upphovsrättsorganisationer följer det med stort intresse. Filmaren Claes Eriksson var glad och lättad. - Det känns oerhört styrkande och inspirerande att det blev det här utslaget, att ekonomiskt svaga intressen som vi, kan vinna en sådan här strid. - Visst har det varit en frustrerande och prövande tid. Vi har nästan blivit hånade som bakåtsträvare och jag började bli orolig för att tiden gick emot oss. Vi går ju mot en allt mer kommersialiserad mediasituation, säger Claes Eriksson. Han har drivit det civilrättsliga målet under flera år tillsammans med Vilgot Sjöman, som avled i söndags. Vilgot Sjömans "Alfred" gjordes 1995 när TV 4 inte fick sända rena reklamavbrott mitt i filmerna och Claes Erikssons "Hajen som visste för mycket" gjordes när reklamavbrott inte fanns alls på tv. När TV 4 bröt deras filmer ansåg de alltså att deras ideella rätt kränkts. Hovrätten, som på onsdagen fastställde tingsrättens dom från 2004, skriver att "de aktuella reklamabrotten inte bara har brutit kontinuiteten och dramaturgin i filmerna utan också fogat in miljöer som är främmande och omotiverade. I något fall har avbrotten vidare inneburit att den eftersträvade dramatiska effekten av växlingen mellan två scener suddats ut". - Det här betyder att varje filmare nu ska få bestämma själv om deras filmer får brytas. Även om de flesta är så ekonomiskt beroende att de ändå inte kan säga nej, säger Claes Eriksson, som beklagar att han inte kunde dela onsdagens glädjebesked med Vilgot Sjöman. - Det är min enda sorg i det här. Vi blev mycket nära vänner under den här processen. Vilgot var verkligen en stark inspiration, säger han. Det var på onsdagen oklart om TV 4, som dömts att betala filmarnas rättegångskostnader, kommer att överklaga till Högsta domstolen. - Det var ett förvånande utslag. Vi tyckte att det var en tydlig hållning i tingsrätten, där chefsrådmannen resonerade att ett avbrott i sig inte är ett intrång i ett verk. Vi trodde att hovrätten skulle gå på en liknande linje. Nu ska vi göra en ordentlig juridisk genomgång och analysera domen. Sedan får vi se om vi går vidare, säger TV 4:s informationschef Göran Ellung. Peter Curman, ordförande för Klys (konstnärliga och litterära yrkesutövares samarbetsnämnd), menar att det slutliga avgörandet, oavsett om det blir i hovrätten eller Högsta domstolen, får stor betydelse för filmare. - På samma sätt som en Mozartkonsert inte får avbrytas, av något inslag som ska sälja babypuder, så får man inte behandla en film hur som helst. Den har komponerats på ett visst sätt och det måste respekteras, säger han. Göran Ellung beklagar att regissörerna känner sig kränkta och hävdar att TV 4 skärpt rutinerna och säkerställt att distributörerna, i det här fallet SF och Sandrews, alltid har ett godkännande från regissörerna.


Gravskrift över arbetarförfattarna

Summary: Det är klart att det alltid kommer att komma litteratur från de förtryckta, men den kommer aldrig mer att kunna kallas ”arbetarlitteratur”. Det är en term som är fast förankrad i nittonhundratalet, skriver författaren Jan Arnald om handboken ”Svensk arbetarlitteratur”.

Lars Furuland och Johan Svedjedal ”Svensk arbetarlitteratur” Bokförlaget Atlas Det är i dag svårt att förhålla sig annat än historiskt till begreppet ”arbetarlitteratur”. Även om man accepterar att det fortfarande finns tydliga klassklyftor, kanske tydligare än på nästan ett sekel, vilar det något förflutet över själva termen. Till och med om man köper att det finns en ny, aktiv författargeneration som gör klassgränserna till ett huvudtema i skrivandet (men hit är jag inte riktigt säker på att jag kan sträcka mig) känns ordet ”arbetarlitteratur” överståndet. Är det så enkelt som att den gamla arbetarklassen har blivit medelklass? Kanske – underklassen är mer heterogen numera, den sociala utslagningen sker ofta på andra premisser, normalarbetaren har inlemmats i den lägre borgarklassen. Men jag tror ändå inte att det är skälet. Jag tror att det har med den nostalgiska faktorn att göra. Ända sedan socialdemokraterna började dominera det svenska politiska livet har man varit ”klassförrädare”. Man har haft dåligt samvete för att man har lämnat sin klass. Arbetarklassen har genom decennierna haft en osviklig förmåga att hålla de sina på mattan. Alltså har det uppstått en nostalgi – den gamle hederlige, plikttrogne arbetaren (fadern/modern) kom att framträda i ett förklarat ljus, en lite bättre människa än alla andra. Det är den ikonen som spökar i termen ”arbetarlitteratur”. Som Doktor Kosmos sjunger: ”Kan vi inte en gång för alla göra upp med den socialistiska adelskalendern? Den som säger: Det är finare att jobba på stålverk än att ha en fil kand.” Det är klart att det alltid kommer att komma litteratur från de förtryckta, men den kommer aldrig mer att kunna kallas ”arbetarlitteratur”. Det är en term som är fast förankrad i nittonhundratalet. Det verkar alltså helt logiskt att i det här läget utge en tämligen heltäckande historieskrivning. Man kan se Lars Furulands och Johan Svedjedals ”Svensk arbetarlitteratur” som en gravskrift över arbetarlitteraturen. Den har också vissa definitiva anspråk – enligt förlaget är det fråga om ”den länge saknade handboken om svenska arbetardiktare och vänsterförlag”. Man kan fråga sig vad en ”handbok” över huvud taget är. Nationalencyklopedin säger: ”Bok som ofta används; vanligtvis en kortfattad men någorlunda fullständig översikt eller vägledning inom ett ämnesområde. Benämningen handbok används även ofta för uppslagsbok, större lärobok eller kompendium.” Och det är väl noga taget vad det handlar om – möjligen med en viss osäkerhet kring ”bok som ofta används”. Fast med tanke på att boken ingår i ett forskningsprogram initierat av LO om svensk fackföreningsrörelse efter andra världskriget (SFEAV), är en årsbok för Arbetarnas kulturhistoriska sällskap, är en jubileumsskrift för Brunnsviks folkhögskola, ingår i en skriftserie utgiven av avdelningen för litteratursociologi vid litteraturvetenskapliga institutionen i Uppsala samt utges i det socialdemokratiska förlaget Atlas serie ”Svensk arbetarlitteratur” torde åtminstone en viss läsekrets vara säkrad. ”Svensk arbetarlitteratur” sönderfaller i två delar. Den största, huvuddelen, är författad av Lars Furuland och handlar om arbetarlitteraturen i Sverige. Den lite mer sekundära är betitlad ”Till vänster på böckernas marknad” och signerad Johan Svedjedal. Furuland är den svenska litteratursociologins grand old man. Redan 1965 grundade han avdelningen för litteratursociologi vid Uppsala universitet, och det är femton år sedan han gick i pension. Det är med andra ord många års intensiv läsning av arbetarlitteratur som grundlägger hans mäktiga historieskrivning. För den är verkligen mäktig. I fyrtio digra kapitel lägger han perspektiv till perspektiv på arbetardiktningens födelse och blomstring. Och det handlar inte alls bara om historieskrivning – ett kapitel tar till exempel upp läsvanornas skiftande utseende genom åren, ett annat borrar sig ner i folkhögskolornas betydelse, ett tredje diskuterar hela relationen mellan ”magfrågan” och ”kulturfrågan”, det vill säga jordisk kontra andlig spis inom arbetarrörelsen. Men grunden är ändå en riktigt gedigen historieskrivning. Efter ett inledande, synnerligen belysande kapitel om själva begreppet ”arbetarlitteratur” och dess relation till det internationella fältet tar historien sin början. Och den börjar förstås med Strindberg. Strindbergs roll som arbetarrörelsens litterära portalgestalt har alltid varit spännande. Den har gett den svenska arbetarlitteraturen rätt tveeggade rötter. Jag ser framför mig hans förvirring när han, inte så lite aristokratisk, klev ut på balkongen till lägenheten i Blå tornet på Drottninggatan på sin sextiotredje födelsedag i januari 1912, ett par månader före sin död, för att motta folkets hyllningar i form av ett femtontusen människor stort fackeltåg. Någon riktig arbetarhjälte var han aldrig, den saken är klar. Men han blev det. Postumt. Man kan nog säga att han annekterades av den framväxande socialdemokratin när Hjalmar Branting skrev sin dödsruna över honom och kallade honom den store folkförfattaren. Och också den mer radikala vänster som samlades kring tidskrifter som Stormklockan behövde Strindbergs eld. För nu flammade arbetarlitteraturen upp på allvar. Tiotal, tjugotal. Sveriges snabba förvandling tecknas ingenstans med så säker och initierad hand som hos Martin Koch, Gustav Hedenvind-Eriksson, Ivar Lo-Johansson, Moa Martinson, Jan Fridegård. Dessa portalgestalter – som följde efter den tidiga arbetarprosan hos Alfred Kämpe, Maria Sandel, Karl Östman – får naturligtvis var sitt rejält kapitel hos Furuland. Därtill de i sammanhanget mer tveksamma karaktärerna Eyvind Johnson, Harry Martinson – och inte minst Artur Lundkvist, som efter sin tidiga radikalism alltid ryggade för begrepp som ”arbetarlitteratur”. I ett lite lustigt kapitel upprättar Lars Furuland faktiskt en parnass dit de ”främsta” arbetarförfattarna upphöjs. Han skriver: ”För att gå kronologiskt fram så bör den högsta våningen på arbetarparnassen bestå av Martin Koch, Hedenvind, Ivar Lo, Moa Martinson, Eyvind Johnson (som Olof-romanernas författare) och även en något yngre författare, nämligen lyrikern Stig Sjödin.” Eyvind Johnson godkänns alltså egentligen bara för sin flerbandiga självbiografi om Olof – och lyrikern Stig Sjödin överraskar. Harry Martinsons barndomsskildringar duger tydligen inte, och Rudolf Värnlund och Jan Fridegård platsar inte. Det är tydligt att en viss rättrogenhet ingår i parnassbildningen. I övrigt måste man säga att Lars Furulands långa historieskrivning är exemplarisk. Det är maffig läsning, utan större analytiskt djup men med en beläsenhet och urskillningsförmåga som imponerar storligen. Nästan som ett appendix följer så Johan Svedjedals litteratursociologiska kapitel om vänstern på bokmarknaden, med underrubriken ”Arbetarförlagen från 1880-talet till 1940-talet”. Det är en ytterst detaljerad genomgång av den tveeggade verksamheten att sprida vänsteridéer via kapitalismen. Jag har aldrig sett en så sammanhållen och heltäckande genomgång av en oerhört viktig verksamhet i den svenska folkbildningens historia. Som helhet tror jag med andra ord att ”Svensk arbetarlitteratur” fungerar alldeles utomordentligt som ”den länge saknade handboken om svenska arbetardiktare och vänsterförlag”. Den är precis så gedigen och översiktlig, precis så rättrogen och sorgfällig som man har rätt att kräva av en handbok över en internationellt unik fas i den svenska litteraturhistorien. Kanske kommer den till och med att ”användas ofta”. Fast det är klart att någon liten överraskning hade känts ännu roligare. Jan Arnald Författare och kritiker


Gravskrift över arbetarförfattarna

Summary: Det är klart att det alltid kommer att komma litteratur från de förtryckta, men den kommer aldrig mer att kunna kallas ”arbetarlitteratur”. Det är en term som är fast förankrad i nittonhundratalet, skriver författaren Jan Arnald om handboken ”Svensk arbetarlitteratur”. Böcker

Lars Furuland och Johan Svedjedal ”Svensk arbetarlitteratur” Bokförlaget Atlas Det är i dag svårt att förhålla sig annat än historiskt till begreppet ”arbetarlitteratur”. Även om man accepterar att det fortfarande finns tydliga klassklyftor, kanske tydligare än på nästan ett sekel, vilar det något förflutet över själva termen. Till och med om man köper att det finns en ny, aktiv författargeneration som gör klassgränserna till ett huvudtema i skrivandet (men hit är jag inte riktigt säker på att jag kan sträcka mig) känns ordet ”arbetarlitteratur” överståndet. Är det så enkelt som att den gamla arbetarklassen har blivit medelklass Kanske – underklassen är mer heterogen numera, den sociala utslagningen sker ofta på andra premisser, normalarbetaren har inlemmats i den lägre borgarklassen. Men jag tror ändå inte att det är skälet. Jag tror att det har med den nostalgiska faktorn att göra. Ända sedan socialdemokraterna började dominera det svenska politiska livet har man varit ”klassförrädare”. Man har haft dåligt samvete för att man har lämnat sin klass. Arbetarklassen har genom decennierna haft en osviklig förmåga att hålla de sina på mattan. Alltså har det uppstått en nostalgi – den gamle hederlige, plikttrogne arbetaren (fadern/modern) kom att framträda i ett förklarat ljus, en lite bättre människa än alla andra. Det är den ikonen som spökar i termen ”arbetarlitteratur”. Som Doktor Kosmos sjunger: ”Kan vi inte en gång för alla göra upp med den socialistiska adelskalendern Den som säger: Det är finare att jobba på stålverk än att ha en fil kand.” Det är klart att det alltid kommer att komma litteratur från de förtryckta, men den kommer aldrig mer att kunna kallas ”arbetarlitteratur”. Det är en term som är fast förankrad i nittonhundratalet. Det verkar alltså helt logiskt att i det här läget utge en tämligen heltäckande historieskrivning. Man kan se Lars Furulands och Johan Svedjedals ”Svensk arbetarlitteratur” som en gravskrift över arbetarlitteraturen. Den har också vissa definitiva anspråk – enligt förlaget är det fråga om ”den länge saknade handboken om svenska arbetardiktare och vänsterförlag”. Man kan fråga sig vad en ”handbok” över huvud taget är. Nationalencyklopedin säger: ”Bok som ofta används; vanligtvis en kortfattad men någorlunda fullständig översikt eller vägledning inom ett ämnesområde. Benämningen handbok används även ofta för uppslagsbok, större lärobok eller kompendium.” Och det är väl noga taget vad det handlar om – möjligen med en viss osäkerhet kring ”bok som ofta används”. Fast med tanke på att boken ingår i ett forskningsprogram initierat av LO om svensk fackföreningsrörelse efter andra världskriget (SFEAV), är en årsbok för Arbetarnas kulturhistoriska sällskap, är en jubileumsskrift för Brunnsviks folkhögskola, ingår i en skriftserie utgiven av avdelningen för litteratursociologi vid litteraturvetenskapliga institutionen i Uppsala samt utges i det socialdemokratiska förlaget Atlas serie ”Svensk arbetarlitteratur” torde åtminstone en viss läsekrets vara säkrad.” Svensk arbetarlitteratur” sönderfaller i två delar. Den största, huvuddelen, är författad av Lars Furuland och handlar om arbetarlitteraturen i Sverige. Den lite mer sekundära är betitlad ”Till vänster på böckernas marknad” och signerad Johan Svedjedal. Furuland är den svenska litteratursociologins grand old man. Redan 1965 grundade han avdelningen för litteratursociologi vid Uppsala universitet, och det är femton år sedan han gick i pension. Det är med andra ord många års intensiv läsning av arbetarlitteratur som grundlägger hans mäktiga historieskrivning. För den är verkligen mäktig. I fyrtio digra kapitel lägger han perspektiv till perspektiv på arbetardiktningens födelse och blomstring. Och det handlar inte alls bara om historieskrivning – ett kapitel tar till exempel upp läsvanornas skiftande utseende genom åren, ett annat borrar sig ner i folkhögskolornas betydelse, ett tredje diskuterar hela relationen mellan ”magfrågan” och ”kulturfrågan”, det vill säga jordisk kontra andlig spis inom arbetarrörelsen. Men grunden är ändå en riktigt gedigen historieskrivning. Efter ett inledande, synnerligen belysande kapitel om själva begreppet ”arbetarlitteratur” och dess relation till det internationella fältet tar historien sin början. Och den börjar förstås med Strindberg. Strindbergs roll som arbetarrörelsens litterära portalgestalt har alltid varit spännande. Den har gett den svenska arbetarlitteraturen rätt tveeggade rötter. Jag ser framför mig hans förvirring när han, inte så lite aristokratisk, klev ut på balkongen till lägenheten i Blå tornet på Drottninggatan på sin sextiotredje födelsedag i januari 1912, ett par månader före sin död, för att motta folkets hyllningar i form av ett femtontusen människor stort fackeltåg. Någon riktig arbetarhjälte var han aldrig, den saken är klar. Men han blev det. Postumt. Man kan nog säga att han annekterades av den framväxande socialdemokratin när Hjalmar Branting skrev sin dödsruna över honom och kallade honom den store folkförfattaren. Och också den mer radikala vänster som samlades kring tidskrifter som Stormklockan behövde Strindbergs eld. För nu flammade arbetarlitteraturen upp på allvar. Tiotal, tjugotal. Sveriges snabba förvandling tecknas ingenstans med så säker och initierad hand som hos Martin Koch, Gustav Hedenvind-Eriksson, Ivar Lo-Johansson, Moa Martinson, Jan Fridegård. Dessa portalgestalter – som följde efter den tidiga arbetarprosan hos Alfred Kämpe, Maria Sandel, Karl Östman – får naturligtvis var sitt rejält kapitel hos Furuland. Därtill de i sammanhanget mer tveksamma karaktärerna Eyvind Johnson, Harry Martinson – och inte minst Artur Lundkvist, som efter sin tidiga radikalism alltid ryggade för begrepp som ”arbetarlitteratur”. I ett lite lustigt kapitel upprättar Lars Furuland faktiskt en parnass dit de ”främsta” arbetarförfattarna upphöjs. Han skriver: ”För att gå kronologiskt fram så bör den högsta våningen på arbetarparnassen bestå av Martin Koch, Hedenvind, Ivar Lo, Moa Martinson, Eyvind Johnson (som Olof-romanernas författare) och även en något yngre författare, nämligen lyrikern Stig Sjödin.” Eyvind Johnson godkänns alltså egentligen bara för sin flerbandiga självbiografi om Olof – och lyrikern Stig Sjödin överraskar. Harry Martinsons barndomsskildringar duger tydligen inte, och Rudolf Värnlund och Jan Fridegård platsar inte. Det är tydligt att en viss rättrogenhet ingår i parnassbildningen. I övrigt måste man säga att Lars Furulands långa historieskrivning är exemplarisk. Det är maffig läsning, utan större analytiskt djup men med en beläsenhet och urskillningsförmåga som imponerar storligen. Nästan som ett appendix följer så Johan Svedjedals litteratursociologiska kapitel om vänstern på bokmarknaden, med underrubriken ”Arbetarförlagen från 1880-talet till 1940-talet”. Det är en ytterst detaljerad genomgång av den tveeggade verksamheten att sprida vänsteridéer via kapitalismen. Jag har aldrig sett en så sammanhållen och heltäckande genomgång av en oerhört viktig verksamhet i den svenska folkbildningens historia. Som helhet tror jag med andra ord att ”Svensk arbetarlitteratur” fungerar alldeles utomordentligt som ”den länge saknade handboken om svenska arbetardiktare och vänsterförlag”. Den är precis så gedigen och översiktlig, precis så rättrogen och sorgfällig som man har rätt att kräva av en handbok över en internationellt unik fas i den svenska litteraturhistorien. Kanske kommer den till och med att ”användas ofta”. Fast det är klart att någon liten överraskning hade känts ännu roligare. Jan Arnald Författare och kritiker


Banderas dansar med socialt samvete

Summary: En dansinstruktör med socialt patos i stegen - så ser Antonio Banderas senaste roll ut i filmen ”Take the lead” som hade USA-premiär i dagarna.

"Take the lead" bygger på den sanna berättelsen om Pierre Dulaine, en dansinstruktör på Manhattan som jobbade hårt för att sprida sin passion för dansen till high school-elever i New York City. Spanske skådespelaren Antonio Banderas säger sig vara stolt över att få göra rollen som Dulaine in filmen där också bland andra Ray Liotta medverkar, uppger CBS News. -En gång fanns en spansk poet som sade att bara för att folk säger "det där är en god man" så kan man lockas att tro att mannen bara är naiv, säger Banderas till CBS News. -Men nej, Dulaine har ett stort hjärta. Han gjorde vad han gjorde utan att förvänta sig något i gengäld. Det är väldigt sällsynt i våra dagar. Danstemat till trots ser Antonio Banderas "Take the lead" som i första hand en berättelse med socialt patos. -Filmen försöker uttrycka att det finns många sätt att hantera situationer som den i utsatta offentliga skolor. Pierre Dulaine gav ett exempel på det, säger Banderas.


Hårt arbete har gett guld

Summary: Med rak, traditionell rock’ n’ roll och uppåt 250 spelningar per år har The Refreshments från Gävle blivit ett av Sveriges absolut största band. Kanske är pubrocken den nya svenska folkmusiken

Vad kan vara svenskare än en amerikansk raggarbil utanför entrén till en folkpark Det skulle i så fall vara en fullsatt dansrestaurang i mellansvensk stad där par buggar till Chuck Berry. Båda miljöerna är typiska för The Refreshments. I Vilhelm Mobergs ”Sista brevet till Sverige” lyder katekesen: ”Du skall älska Amerika som Din unga brud och Sverige som Din gamla mor.” Vad The Refreshments gör är att plocka upp Mobergs brev bland räkningarna på hallgolvet och sedan skicka ett vykort tillbaka. Vad är egentligen svensk folkmusik Är det något oföränderligt eller står det för den musik som svenska folket lyssnar på När Joakim Arnell, sångare och låtskrivare i Gävlebandet The Refreshments, berättar om den musik han är uppväxt med beskriver han den som ”otidsenlig musik som inte spelas på radio men lever bland folk på landsbygden” . Det råkar också vara en perfekt beskrivning av folkmusik. I kväll spelar The Refreshments på Oléo i Växjö, en dansrestaurang med fullständiga rättigheter. I annonserna har Oléo skrivit: ”Kom i tid. Kön blir lång” . The Refreshments är inte ett dansband, men har råkat bli ett band som dansbandspubliken tycker om att dansa till. Billy Bremner från legendariska Rockpile var så imponerad av svenskarnas sväng att han under fem år jobbade och spelade med bandet. – Billy Bremner blev alltid sur när folk började dansa under våra spelningar, säger Joakim Arnell. Han sade: ”Titta, de tycker vi är skit. De lyssnar ju inte, de dansar” . Är det bra musik står man och lyssnar. Är det skit dansar man. Så såg han på det hela. Billy Bremner kommer från engelsk pubrock. En tradition där man står med en skummande pint Double Diamond i handen och lyssnar på riktig rock. Det är denna tradition som är The Refreshments egentliga rötter. Som tonåringar i Gävle grävde de fram skivor med engelska artister som Dr Feelgood, Mickey Jupp och inte minst Rockpile. The Refreshments har till och med gjort ett livalbum med Dave Edmunds som heter ”A pile of rock” . Men vad som hänt under resans gång är att bandet blivit så tajt, så svängigt, så svenskamerikanskt att de tagit musiken hela vägen tillbaka till Amerika där allt en gång började. I Texas står man inte bara och lyssnar till musik som har rötterna i blues, rock’ n’ roll och country. Där använder man den som bruksmusik. En dancehall i Texas påminner mer om en svensk dansrestaurang än en rockklubb. Och det är på en svensk dancehall, Oléo i Växjö, som The Refreshments befinner sig i dag. – Det brukar bli två olika läger när vi spelar, säger Joakim. Det är männen som står längst fram eller längst bak, beroende på om de är blyga eller högljudda. Och i mitten finns alla som dansar. Hur har den svenska dansbandspubliken upptäckt ett band som spelar en typ av musik som mestadels gamla rockkritiker brukar gilla Allt har att göra med en låt som bandet gav ut 1999 kallad ”Miss you Miss Belinda” . Joakim godkände en översättning av låten, nu med refrängen ”Jag saknar dig Belinda” , som var tänkt för Arvingarna. Men innan Arvingarna hunnit ge ut sin version fick Bert Karlsson vittring och gav blixtsnabbt ut en version med Barbados.” Belinda” med Barbados blev en landsplåga. Och sedan dess har de svenska dansbanden använt The Refreshments-katalogen som skattkista. Lasse-Stefanz har förvandlat ”A guy like that” till ”En man som man” . Scotts har översatt ”One dance, one kiss, one rose” till ”En blick, en dans, en kyss” . – Jag tror det har att göra med att de behöver bugglåtar, säger Joakim. Ballader finns det gott om, men snabbare låtar som funkar att dansa till är svårare. Men nu har ryktet spridit sig. ”The Refreshments, där kan vi hitta bugglåtar.” Dansband betalar royalties även för levande musik. På de Stimrapporter som huvudlåtskrivaren Joakim Arnell får hemskickade kan han se att det just nu är närmare 40 svenska dansband som spelar The Refreshments-låtar. – Det kan bli lite bisarrt ibland när vi sommartid spelar utomhus i kombination med dansband, säger trummisen Mats Forsberg. När det till slut är vår tur att gå på scenen kan vi upptäcka, shit, de har bränt halva vår repertoar. The Refreshments bildades 1989 och har spelat professionellt sedan 1991. Att kunna leva på musiken var till en början mer en teori än något som fungerade rent praktiskt. De första åren fick bandet runt 3 000 kronor per spelning. För att kunna överleva på musiken gjorde bandet de första åren runt 250 spelningar om året, en siffra som inget annat svenskt rockband är i närheten av. Där finns förklaringen till det unika såhärtajta sväng som blivit The Refreshments signum. Men att spela fem kvällar i veckan, inte sällan med resor på 30–40 mil i stöten, höll också på att knäcka dem. Trummisen Mats Forsberg hoppade 1997 av för att under ett par år i stället jobba i återvinningsbranschen. – Det var frustrerande i början, säger Mats. Inga visste vilka vi var. Det kändes som om vi fick börja om varje dag. Det var ett evigt harvande och inte lätt att kombinera med småbarn. När jag därför fick erbjudande om ett så kallat vanligt jobb så tog jag det. Innan Mats Forsberg, 38, blev medlem i The Refreshments jobbade han i en massafabrik. ”Jag var egentligen utbildad till maskiningenjör, men tog det första jobb jag fick.” Pianisten Johan Blohm, 43, som i fjol gav ut en rosad soloskiva, var reparatör på ABV. ”Jag lagade alla möjliga sorters konstiga maskiner.” Saxofonisten Mikael Finell, 38, var lastbilsmekaniker. Gitarristen Robin Olsson, 33, var lärarassistent. Sångaren och basisten Joakim Arnell, 38, var utbildad mellanstadielärare, men undervisade i fysik och matte på högstadiet. Att The Refreshments börjat spela den musik de gör är egentligen helt ologiskt. Kärntrion i bandet, födda 1967, var bara åtta år när pubrocken var som störst i mitten av 1970-talet. När The Refreshments 1991 beslutade sig för att försöka leva på pubrock dominerades musikscenen i övrigt av Metallica, Nirvana och Niggers With Attitude. Hur kunde de ens komma på tanken att spela låtar av Mickey Jupp Ingen av dem kan riktigt förklara det. ”Jo. Nä. Vi tycker om stilen.” Mikael Finell, som i dag organiserar Skandinavienturnéer med sina gamla hjältar som Steve Gibbons och Dr Feelgood, tycker ändå att de möttes med viss förståelse även under de tunga åren. – Det var en del skribenter som gillade oss, säger Mikael. Det var Mats Olsson och ja, det var väl han. I dag har omvärlden förstått det som The Refreshments förstod redan 1991. I onsdags sålde The Refreshments återigen guld (på gamla guldgränsen 40 000 exemplar) men inte med nya skivan, utan med albumet ”Musical fun for everyone” som gavs ut för sex år sedan. I takt med att The Refreshments fortsätter turnera kors och tvärs genom Sverige upptäcker publiken deras gamla album. The Refreshments kan nu ståta med hela sju guldalbum och en platinaskiva (julskivan ”Rock’ n’ Roll X-Mas” ). Nya albumet ”24–7” , som gick in på tredje plats på försäljningslistan, är på god väg att bli bandets åttonde guldskiva. För den som undrar finns det också The Refreshments-badrockar kvar att köpa. För att dryga ut intäkterna ansvarar Mikael Finell för turnéförsäljning av kreativa The Refreshments-souvenirer. Det är inte bara t-tröjor och kepsar, utan armband, vindjackor och – badrockar. – Det har gått riktigt bra, säger Mikael. Vi gjorde 50 badrockar och har sålt 30. jan gradvall noje@dn.se


Göteborg – attac och adjö

Summary: Jörgen Gassilewskis roman om EU-toppmötet i Göteborg är ett återupprättande av en absolut modern svensk litteratur. Det är en lekfull, plågsam, spännande och tänkande roman, skriver Thomas Götselius. Böcker Jörgen Gassilewski ”Göteborgshändelserna” Albert Bonniers förlag

Vårens litterära händelse kommer från Göteborg. Vad den handlar om ”Göteborgshändelserna” är en roman skriven av Jörgen Gassilewski och utgiven av Albert Bonniers förlag och den handlar om omständigheterna kring EU-toppmötet i Göteborg 2001 och huvudperson är T-Gul och biperson är Drakdödaren Buskage Mindre och andra huvudperson är (J) och T-Gul moonar mot Drakdödaren Buskage Mindre på Drottningtorget och går till Hvidfeldtska gymnasiet som är inringat och tar sig in på skolan och tar sig ut från skolan igen och lyssnar på ett seminarium om skuldfrågan i tredje världen under kravallerna på Avenyn och är med på Reclaim the city-festen vid Vasaplatsen och hör men ser inte skotten mot Hannes Westberg och blir inringad på Järntorget och jagad av polisen på Restaurang Gillestugan och befinner sig eller befinner sig inte på Schillerska gymnasiet när det blir föremål för Nationella insatsstyrkan ...” Så kan man också inleda en roman. ”Göteborgshändelserna” är alltså den första litterära responsen på det som med ett inte nödvändigtvis neutralt uttryck brukar kallas ”Göteborgskravallerna” . Det är en roman om en politisk händelse och kanske också en politisk roman. ”Göteborgshändelserna” är även poeten Jörgen Gassilewskis debut som romanförfattare. Det betyder att den kanske måste klassas som en experimentell politisk roman. Eller vad ska man kalla en text där George Bush jr går under namnet ”Drakdödaren Buskage Mindre” och den ökände polischefen Håkan Jaldung kallas ”(J)” , medan den inte lika lätt identifierbara huvudpersonen bär samma namn som den kommersiella produkten tändvätska, ”T-Gul” Det är knäppt, det är konstigt och det är kul. Eller är det kanske löjligt eller rent av oseriöst Är det så här litteraturen ska hantera den demokratiska kollapsen i Sverige de där junidagarna Gärna för mig. Den politiska konsten har alltid haft mer problem med konsten än med politiken. Antingen behärskar man inte de konstnärliga verkningsmedlen och avsikten lyser igenom. Läsaren blir, som Adorno sade, förstämd. Eller så behärskar man dem bara alltför väl och då får man problem med avsikten. Hade verkligen Brecht behövt uppfinna sin ”främmandegörning” om han varit en mindre skicklig illusionsskapare ” Göteborgshändelserna” gör ingen förstämd, även om avsikten till sist blir nog så uppenbar. Gassilewski moonar framgångsrikt mot den politiska romanens normalprosa och gör en omvänd Brecht. I en bok där stoffet tycks tvinga fram en bara alltför förutsägbar berättelse neutraliserar figurerna med de groteska namnen både den politiska didaktiken och den lurande upprorsromantiken. Men det betyder inte att Gassilew-ski förvandlar kravallen till frustande karneval. Alltmedan T-Gul och hans ”autonoma” vänner Rudi och Wölfi, Fia Fia och Hassan förflyttar sig runt runt mellan Hvitfeldtska, Schillerska och Vasaplatsen tilltar overklighetskänslan. Deras samtal handlar om ickevåld, direktdemokrati och Agambens undantagstillstånd, men motståndslöst accepterar de samtidigt att Göteborg förvandlas till ett enda våldsamt kaos där all demokrati sätts ur spel och där undantagstillstånd råder. De är av kött och blod men samtidigt brickor i ett spel. Det glappet skapar ett sällsamt sug i texten som leder tankarna till Thomas Pynchons på en gång serietidningsplatta och hypnotiskt skrämmande romanvärldar. Men ”Göteborgshändelserna” har mer att bjuda på än så. Illusionsbrott till exempel:” Vem säger det här Vem uttalar de här sakerna och varifrån Vem påstår dylikt hela tiden och annat i ungefär samma stil Vem tar de här orden i sin mun Ur vem kommer detta ordagrant, ord för ord vid just det nämnda tillfället ” Sådana plötsliga inpass gör texten mindre lämpad för agitprop. Samtidigt utgör dessa frågor ”Göteborgshändelsernas” epicentrum. De pekar på representationens problem i texten – hur återge verkligheten – men också på den representativa demokratins problem att återge den verklighet som var demonstrationerna. Snabbt infann sig den offentliga bilden av händelserna som ett överlagt angrepp på den svenska demokratin. Men vem stod bakom sådana utsagor frågar man då med romanens hjälp. Vilka uttalade dem och varifrån Vem påstod dylikt hela tiden och annat i ungefär samma stil Det är en tänkande text Gassilewski skapat. I själva verket sammanfaller dess estetiska problematik med demokratins problematik såsom den framträder i ljuset av Göteborghändelserna: det är rätten eller möjligheten att tala som står på spel. Därför är det logiskt att ”Göteborgshändelserna” till formen är vad som kunde kallas en arkivroman. Sammanklippta med T-Guls historia finner man otaliga röster ur utredningar, domar, insändarspalter, polisrapporter, nyhetsspalter och rapportböcker om kravallerna, alla insamlade av den flitige arkivarien Gassilewski. Dessa vittnesmål skänker förstås romanen det självupplevdas auktoritet. Men samtidigt ifrågasätter Gassilewski den dokumentära drömmen om en oförmedlad erfarenhet genom att framhålla dokumenten, genom att klippa i dem, manipulera dem. Och så påvisar arkivromanen dokumentets betydelse för vad som låter sig sägas eller visas. Det är ”Göteborghändelserna” : den första politiska cut up-prosan. Men ändå är det inte främst som ett sensationellt återupprättande av en absolut modern litteratur på svenska jag läser ”Göteborgshändelserna” (även om den är det också), utan som en roman i egen rätt: oren, lekfull, malande, plågsamt verklig. Men också otippat spännande och till sist direkt ödesmättad. Ty ”Göteborgshändelserna” slutar med ett självmord. Och det är svårt att inte se symboliken. Före Göteborg var den alternativa vänstern på väg att förvandlas till folkrörelse. Efter Göteborg kom förvandlingen av sig. Attac och adjö. Fall på eget grepp. Visst, men romanen vet också något annat, nämligen att polischefen (J) och Drakdödaren Buskage Mindre står i direktkontakt med varandra. Pynchon hade gillat det. Thomas Götselius litteratur@dn.se 08-738 10 00


Uppköp stärker Microsofts spelprofil

Summary: Köper Lionhead av Peter Molyneux - Guden av Gud-spelens skapare.. En av de mest tongivande spelskaparna genom tiderna, Peter Molyneux och hans företag Lionhead, blir en del av den stora familj som kallas Microsoft. Det avslöjar Richard Teversham, marknadsansvarig för Xbox i Europa, i en exklusiv DN-intervju.

Peter Molyneux, den legendariska spelskaparen som har fått en hel generation pc-spelare att kalla honom för Guden av Gud-spelen. Spelen där spelaren får ta över rollen som Gud för att styra och ställa hade nog inte funnits om Peter Molyneux valt att bli busschaffis eller isprinsessa istället för att göra spel. Nu gör han gubevars spel, han och hans företag Lionhead har levererat lir som "Black and White", "Fable" och senast "The Movies". Men, det började långt innan Lionhead för Peter Molyneux. Han vann pc-spelarnas hjärtan bland annat genom spel som "Populous" och "Syndicate Wars". Båda utvecklade av Molyneuxs dåvarande studio Bullfrog Productions. När han i augusti 1997 lämnade Bullfrog för att skapa Lionhead påstår rykten att han gjorde det för att Electronic Arts som publicerade Bullfrogs spel börjat lägga sig i produktionen på ett sätt hans integritet inte ville tillåta. Huruvida det stämmer eller ej har varje fanboy sin egen åsikt om, men Electronic Arts har fortfarande ett finger med i spelet och förlägger vissa av Lionheads titlar. Detta alltså tills helt nyligen, då Microsoft valde att köpa Lionhead för att göra studion till en del av Microsofts spelfamilj. När jag frågar Richard Teversham, marknadsansvarig för Xbox i Europa över en brusig telefonlina om varför Microsoft valde att köpa upp just Lionhead blir svaret nästan synonymt med ett namn, Peter Molyneux. Richard säger att Lionhead var drömköpet för Microsoft som sökt ytterligare spelutvecklare till sin familj, förutom "Rare" och "Bungie", för att säkra bra spel till sin hårdvara. Med den kompetens, de visioner och skaparglädje som finns i Lionhead kommer deras kommande spel hjälpa Microsoft stanna kvar i den framkant de ligger i både på konsol och på pc-sidan enligt Teversham, som försäkrar att Peter och hans team ska få behålla all sin frihet och sina galna visioner som gör dem till just Lionhead. Kanske kom Microsoft som en riddare i skinande rustning, då Lionheads popularitet dalat de senaste åren. Peter Molyneux dåliga ovana att ständigt lyfta sina spel till löjliga höjder innan de var klara för att sedan göra en smärre avbön när alla våra rättmätiga förväntningar inte infriades tärde på kärleken från hans fans. Att Lionhead i början på året låtit en femtedel av styrkan lämna skeppet vittnar om problem, även om Molyneux avfärdade påståenden om bekymmer. Kanske ser Lionhead sin nya mamma som en väg tillbaka till dom kräsna pc-spelarnas svalnande hjärtan. Vad frukten av uppköpet blir i spelväg ville Richard Teversham inte berätta utan hänvisade glatt till den stundande E3-mässan i Los Angeles i maj, där världens spelföretag samlas och skryter sig blåa om vad som komma skall. Det han kunde säga var att Lionheads framtida projekt kommer att erbjuda vad som signifikant saknats hos deras tidigare spel - möjlighet att spela online. Online är något av Microsofts ledord, då storsatsningen Xbox Live går bättre än någonsin och folk i allt större utsträckning kopplar upp sig för att spela. Deras hållning tycks gå stick i stäv med Lionheads som alltså inte har haft något större fokus på den typen av spelande, vilket gör det extra spännande att se hur de väljer att utnyttja den för dem ännu ganska främmande sfären. När jag frågar Richard om vilken studio Microsoft nu fäst sina plirande ögon på skrattar han lite, för att sen bekräfta att detta köpet säkerligen inte var det sista i raden. Men, han vill inte ge sken av att de redan har någon speciell studio utvald, utan pratar istället brett om att Microsoft väljer studios som de känner kan stärka deras rykte och som kan erbjuda någon sorts försäkring om att producera spel som kommer att tilltala den spelande publiken under lång tid framöver.


Den totala Shakespearesatsningen

Summary: I Stratford-upon-Avon smygstartar i dag den största Shakespearesatsningen någonsin. Under ett år ska alla pjäser spelas.

I dag, torsdag, inleds den största och sannolikt djärvaste William Shakespeare-satsningen någonsin. Samtliga av mästerdramatikerns pjäser, sonetter och dikter ska uppföras under en årslång festival i hans hemstad Stratford-upon-Avon. När familjen Capulets betjänter Simson och Gregorio äntrar scenen i Nancy Mecklers uppsättning av "Romeo och Julia" på The Royal Shakespeare Theatre i dag är det början på något som kommer att locka tiotusentals besökare och involvera hundratals skådespelare från hela världen. Alla William Shakespeares 37 dramer och allt annat han skrivit ska framföras i festivalen "Complete works" mellan april 2006 och april 2007, på samma plats men på olika teatrar i lilla Stratford-upon-Avon. - Det är djärvt och ambitiöst, vi är medvetna om det. Ett vanligt år har vi ungefär 15 produktioner, i år blir det över 50, säger Jo Hammond från The Royal Shakespeare Company. Sällskapet står självt för majoriteten av uppsättningarna, ytterligare ett tiotal sätts upp av andra brittiska teatrar medan 17 utländska teatergrupper från bland annat Japan, Sydafrika, USA, Tyskland, Brasilien och Italien kommer på gästspel. Allt började som en galen och orealistisk idé när Michael Boyd tog över som konstnärlig ledare för ett sargat Shakespearesällskap 2003. Då var ekonomin körd i botten och rubrikerna om Storbritanniens mest berömda teatersällskap svarta. Men på bara två år lyckades Michael Boyd få ordning på ekonomin och han står nu inför förverkligandet av sin livsdröm, exakt 400 år efter att William Shakespeare färdigställde mästerverket "Macbeth". Finns det inte en risk för att kvantiteten går ut över kvaliteten? - Vi tror inte det. Alla teatrar som medverkar är noga utvalda för att de delar samma passion och hängivenhet för Shakespeare, säger Jo Hammond. Flera av de mest kända brittiska skådespelarna medverkar under festivalen, som Judi Dench i en musikaluppsättning av "De muntra fruarna i Windsor" och Patrick Stewart i "Stormen" samt i "Antonius och Cleopatra". Variationen i uppsättningarna är stor, där vissa är traditionella och andra moderna nytolkningar. Till exempel har ett antal kompositörer fått fria händer att tonsätta Shakespeares sonetter. Det krävs åtta olika teatrar och en rad andra alternativa spelplatser i Stratford-upon-Avon för att kunna genomföra den enorma satsningen. - Flera av uppsättningarna löper parallellt, men för de riktigt frälsta går det att ta del av allt som uppförs. Men då måste man vara en god planerare, säger Jo Hammond. Festivalens grand finale i april nästa år blir "Kung Lear", där Ian McKellen, kanske mest känd för rollen som Gandalf i "Sagan om ringen"-filmerna, gör huvudrollen. Shakespearefestival Festivalen "Complete works" smygstartar torsdagen den 6 april med "Romeo och Julia", men invigs officiellt på William Shakespeares födelsedag den 23 april. De huvudsakliga spelplatserna ligger alla i Stratford-upon-Avon: The Royal Shakespeare Theatre, The Swan, The Courtyard Theatre, The Dell, Holy Trinity Church, The Shakespeare Centre, Cox’s Yard och The Cube. Parallellt med uppsättningarna sker mängder av workshopar, filmvisningar, musikaliska framträdanden och akademiska debatter med Shakespearetema. Mer information finns på hemsidan www.rsccompleteworks.co.uk


En liten ängel i New York

Summary: Angelo Rizzuto testamenterade 60 000 fotografier från sitt liv i New York till Library of Congress. Där förpassades de till källaren. Nu har den glömda skatten blivit en bok. Böcker

Michael Lesy ” Angel’ s World. The New York photographs of Angelo Rizzuto” Norton Det är frestande att placera nutidsmänniskan i New York. Däri ligger kanske stadens dragningskraft. Om man försöker tänka sig en enskild människa som kan representera den västerländska delen av mänskligheten och dess position i tid och rum – då måste det bli en New York-bo. För mycket av Europa för att respekteras av USA, för mycket av den nya världen för att anammas av den gamla. På samma gång utstött och världens centrum. Så som hon tecknas i litteraturen är denna människa ofta ensam, i själ och rent fysiskt. Paul Auster är den som mest suggestivt och konsekvent har gestaltat henne, men det finns många andra som har fyllt avenyer och bakgator med ensamma gestalter som grubblar sig fram i dimman om nätterna. Eller som vankar av och an i tysta hyresrum fulla av bråte och damm. Ofta är de immigranter, ofta är de judar – som om även 1900-talets mest emblematiska brott måste rymmas i denne gestalts personliga historia. Som en sådan fiktiv figur framtonar den helt biografiske enstöringen Angelo Rizzuto. Han kallade sig Little Angel och dog i New York 1967. Till Library of Congress testamenterade han 60 000 fotografier och 50 000 dollar. Förutsättningarna för donationen var att biblioteket skulle publicera en bok med fotografierna. Han hade själv försökt färdigställa ett sådant projekt, utan att lyckas. Kongressbiblioteket tog tacksamt emot pengarna, rafsade ihop en enkelt häftad trycksak, och använde därefter medlen till att köpa in fotografier från de stora amerikanska fotograferna. Angels bilder fraktades till ett annex, placerades i källaren och glömdes bort. Och så, för några år sedan, stod Michael Lesy i Kongressbibliotekets avdelning för fotografi och frågade efter bilder från 50-talet. Bibliotekarien gick för att leta, och återvände med en vagn full av mappar. Det var enstöringen Angelo Rizzutos livsverk. Michael Lesy är professor i journalistik och är mest känd för sin bok ”Wisconsin Death trip” , som också är filmatiserad. Vad han gör är att titta på gamla bilder på ett nytt sätt; gräva i dokument och tidningslägg för att finna den berättelse som vi kallar sanningen. Nu fascinerades Lesy av det han såg när han öppnade mapparna: noggrant daterade kontaktkopior med motiv från New York. Den första var daterad maj 1952, den sista juli 1966. Åtskilliga av bilderna var självporträtt, resten var gatubilder, människor, scener, hus. Det var som om Little Angel hade velat fotografera hela staden. Allt. Rubbet. Så Lesy började gräva och fann en man som bodde och dog i ett trångt hyresrum på ett sjaskigt hotell, diagnosticerat paranoid och invecklad i en trasslig arvstvist med sina bröder. Allt tyder på att Little Angel var galen. Men de metodiskt tagna och ordnade fotografierna säger Lesy något annat. Vem var egentligen Rizzuto Vad var det han ville åstadkomma I boken ”Angel’ s World” redogör Lesy för sin undersökning, men allra störst utrymme får förstås Little Angels bilder. Ibland klassiskt konstfotografiska, ibland nästan slumpmässiga. Aldrig med temperament, humor eller andra känslor utan bara rätt på konstaterande: så här är det nu en gång. Så som en allmängiltig nutidsmänniska betraktar världen. Men självporträtten är av ett annat slag: en skev, tyngd, jagad man över vars ansikte skuggor jagar fram. JONAS THENTE jonas.thente@dn.se


En liten ängel i New York

Summary: Angelo Rizzuto testamenterade 60 000 fotografier från sitt liv i New York till Library of Congress. Där förpassades de till källaren. Nu har den glömda skatten blivit en bok.

Michael Lesy ”Angel’s World. The New York photographs of Angelo Rizzuto” Norton Det är frestande att placera nutidsmänniskan i New York. Däri ligger kanske stadens dragningskraft. Om man försöker tänka sig en enskild människa som kan representera den västerländska delen av mänskligheten och dess position i tid och rum – då måste det bli en New York-bo. För mycket av Europa för att respekteras av USA, för mycket av den nya världen för att anammas av den gamla. På samma gång utstött och världens centrum. Så som hon tecknas i litteraturen är denna människa ofta ensam, i själ och rent fysiskt. Paul Auster är den som mest suggestivt och konsekvent har gestaltat henne, men det finns många andra som har fyllt avenyer och bakgator med ensamma gestalter som grubblar sig fram i dimman om nätterna. Eller som vankar av och an i tysta hyresrum fulla av bråte och damm. Ofta är de immigranter, ofta är de judar – som om även 1900-talets mest emblematiska brott måste rymmas i denne gestalts personliga historia. Som en sådan fiktiv figur framtonar den helt biografiske enstöringen Angelo Rizzuto. Han kallade sig Little Angel och dog i New York 1967. Till Library of Congress testamenterade han 60 000 fotografier och 50 000 dollar. Förutsättningarna för donationen var att biblioteket skulle publicera en bok med fotografierna. Han hade själv försökt färdigställa ett sådant projekt, utan att lyckas. Kongressbiblioteket tog tacksamt emot pengarna, rafsade ihop en enkelt häftad trycksak, och använde därefter medlen till att köpa in fotografier från de stora amerikanska fotograferna. Angels bilder fraktades till ett annex, placerades i källaren och glömdes bort. Och så, för några år sedan, stod Michael Lesy i Kongressbibliotekets avdelning för fotografi och frågade efter bilder från 50-talet. Bibliotekarien gick för att leta, och återvände med en vagn full av mappar. Det var enstöringen Angelo Rizzutos livsverk. Michael Lesy är professor i journalistik och är mest känd för sin bok ”Wisconsin Death trip”, som också är filmatiserad. Vad han gör är att titta på gamla bilder på ett nytt sätt; gräva i dokument och tidningslägg för att finna den berättelse som vi kallar sanningen. Nu fascinerades Lesy av det han såg när han öppnade mapparna: noggrant daterade kontaktkopior med motiv från New York. Den första var daterad maj 1952, den sista juli 1966. Åtskilliga av bilderna var självporträtt, resten var gatubilder, människor, scener, hus. Det var som om Little Angel hade velat fotografera hela staden. Allt. Rubbet. Så Lesy började gräva och fann en man som bodde och dog i ett trångt hyresrum på ett sjaskigt hotell, diagnosticerat paranoid och invecklad i en trasslig arvstvist med sina bröder. Allt tyder på att Little Angel var galen. Men de metodiskt tagna och ordnade fotografierna säger Lesy något annat. Vem var egentligen Rizzuto? Vad var det han ville åstadkomma? I boken ”Angel’s World” redogör Lesy för sin undersökning, men allra störst utrymme får förstås Little Angels bilder. Ibland klassiskt konstfotografiska, ibland nästan slumpmässiga. Aldrig med temperament, humor eller andra känslor utan bara rätt på konstaterande: så här är det nu en gång. Så som en allmängiltig nutidsmänniska betraktar världen. Men självporträtten är av ett annat slag: en skev, tyngd, jagad man över vars ansikte skuggor jagar fram. JONAS THENTE jonas.thente@dn.se


Nytt liv utan karlslok

Summary: Nyskilda Maggie Mee börjar ett nytt liv i SVT:s nya dramakomedi. Hon har högst egna lösningar på problemen.

Före detta sekreteraren Maggie Thornhill Mee fyller snart 40. Hon är sedan länge gift med sin Phil, har två barn – en James och en Rebecka – och är på det hela taget rätt nöjd med tillvaron. Jovisst, tonårsbarnen kan vara rätt jobbiga, och maken Phil är med förlov sagt inte längre särskilt passionerad, utan sitter mest försjunken i sina egna tankar. Men särskilt missnöjd med livet är hon inte, ej heller det minsta förberedd på chocken som komma skall. Just när familjen ska påbörja en efterlängtad semester hos sina vänner på bonnvischan i Suffolk, nordost om London, avslöjar maken Phil att han vill skiljas. Han är, för att uttrycka det försiktigt, urless på familjeliv, vardagsrutiner och struliga tonåringar. Med osviklig känsla för usel tajming lättar han sitt hjärta precis före middagen med vännerna … Sådan är inledningen till SVT:s nya dramakomediserie ”Maggies nya liv”, som börjar i kväll. I original heter serien ”Life begins” och är författad av en man vid namn Mike Bullen, möjligen bekant för TV 4-publiken efter sin komediserie ”Kalla fötter” (visad i Fyran år 2001). Maggie Mee spelas av Caroline Quentin (som är mäkta populär hemma i England, inte bara genom denna serie från 2004), hennes man Phil av Alexander Armstrong. Phil flyttar hem till en kompis och bosätter sig på dennes soffa; i rödaste rappet blir Maggie ensam med barn, husamorteringar och en snokande granne att försöka hålla på avstånd. Det sistnämnda gäller också Maggies osympatiska, respektlösa mor. Dock får hon god hjälp i sitt nya liv av väninnan Clare exempelvis när det gäller att röja i huset och kasta ut den svekfulle karlslokens alla prylar. Omsider går Maggie åstad till arbetsförmedlingen på grund av sin svajande ekonomi därtill nödd och tvungen. Men det är knappast någon som gör vågen när hon väl kommer dit, särskilt som hon inte yrkesarbetat på tolv år och har ytterst bristfälliga kunskaper om nutida kontorsarbete: – Jag är inte säker, men jag tror att jag har hört talas om Excel, svarar hon när arbetsförmedlaren efterfrågar hennes datorkunskaper. Maggie låter sig dock inte nedslås av rynkade pannor och hopsnörpta munnar, ty hon är en stark och envis kvinna. Som, visar det sig, har sina högst egna lösningar på problemen: sålunda skaffar hon sig ett jobb redan i kvällens inledande avsnitt. Hur hon bär sig åt ska inte avslöjas här … Bertil Mollberger bertil.mollberger@dn.se 08-738 16 59 MAGGIES NYA LIV (1:12) SVT 1 22.15


Playstation 3 kommer i november

Summary: Sony Playstations försenade nya spelkonsol kommer dyka upp världen över i november i år.

Generationsskiftet på spelkonsolsmarknaden är i full gång, Microsoft släppte sin Xbox 360 i november förra året och nästan ett år senare kommer konkurrenten Sony att lansera sin nya spelkonsol. Sony kommer följa Microsofts exempel och lansera konsolen samtidigt över hela världen, vilket kräver mängder av enheter för att klara efterfrågan. Genom att producera runt en miljon Playstation 3 varje månad fram till lanseringen hoppas man på Sony att man kommer ha tillräckligt många för att inte behöva låta någon gå tomhänt från butiken. Den nya konsolen kommer vara försedd med Blu-ray-läsare. Blu-ray är ett nytt format med stor lagringskapacitet som, om Sony får som man vill, i framtiden kommer att konkurrera ut dagens dvd. PS3 kommer vara kompatibel med vanliga tv-apparater såväl som hdtv, och vara förberedd för bredband så att du lätt kan spela online.


På promenad till sirenens lockrop

Summary: Den kanadensiska konstnären Janet Cardiffs vandringar – hypnotiska ljudkonstverk – tar publiken med på en snitslad bana. Att promenera med Janet Cardiff är att våga gå rakt in i ett dolt konstverk, skriver Ingela Lind.

Thyssen Bornemisza Art Contemporary, Wien, i samarbete med Public Art Fund, New York Detta är den formellt mest innovativa bok jag läst på mycket länge. Och då menar jag att formen på ett unikt sätt hjälper till att bära fram innehållet. "The walk book" (Thyssen Bornemisza) är den första boken om en blygsam superstjärna. Den handlar om den kanadensiska konstnären Janet Cardiffs "walks", alltså hennes hypnotiska ljudkonstverk i stadscentrer, bibliotek, ödehus och parker i Europa, Kanada och USA. Dessa "walks" kräver att publiken ger sig ut på en snitslad bana, men boken om dem är som en trädgård där besökaren kan ta vilka stigar han vill. Huvudtexten är en hypertext, skriven av den tyska filosofen Mirjam Schaub. Och den är bara en av flera entréer till verket, som fungerar som en labyrint av rund- och irrgångar, oaser, skräckeffekter, manus, diagram och lager på lager av tolkningar - konstnärliga eller akademiska - sida vid sida. Det låter rörigt men öppnar Janet Cardiffs sätt att arbeta. Hon gör extremt platsspecifika audio- och videopromenader, där åskådarens samspel med hennes egeninspelade, överlagrade ljudeffekter står i centrum. Jag har följt denna konst sedan 90-talet, och i början var den lite släkt med Fylkingenverk från 70-talet eller med experimentell radioteater. Men Cardiff har alltid haft en smått magisk egenart, och numera är promenaderna också finslipade med mycket avancerad teknik (ibland arton spår) för att ge en full 3-D effekt. Deras särart ligger definitivt inte i det primitiva. Som publik befinner vi oss alltid mitt i verket. Oftast kräver det att vi sätter på oss hörlurar och trycker på play och via cd-spelaren ger oss i lag med konstnären - in i en intim och suggestiv värld där våra steg och sinnesintryck blandas med hennes röst, verkliga händelser och inspelade fiktioner. Promenaderna kan ta femton till femtio minuter, bygger på viskningar och rop och är otäcka och förledande i en poetisk blandning. Man stegar runt med Cardiff som en siren och klättrar till hennes lockrop i lurarna, luktar, lystrar, känner, öppnar slutna dörrar och upplever platsen i långt flera dimensioner än tidigare. Samtidigt blir man intensivt medveten om sin egen kropp och dess kontaktytor mot omvärlden. Tillsammans med George Bures Miller har Janet Cardiff skapat mer än trettio sådana "walks". Alla finns med i "The Walk Book", både på den medföljande cd-n och i form av textutdrag. Visuellt löper Cardiffs egen röst som en blå tråd genom textmassan, medan Mirjam Schaubs analyser är svarta och andra kommentatorers gula. Läsaren får till och med hjälp med understrykningar och associationer - och detta utan att boken någon gång blir förnumstig. I stället ger den mig en rad ahaupplevelser. Jag förstår varför Janet Cardiffs konst kan slå an så känsliga strängar att folk gråter eller ler saligt efter att ha gått runt på hennes "walks". Mirjam Schaub pekar på språkets enkelhet och på konstnärens röst, som har något sibyllinskt och androgynt över sig, som om den kom från en annan värld. Och så söker hon inringa gåendets egenart. För gåendet, skriver hon, är grundförutsättningen för alla Cardiffs verk och en "relik från människans nomadstadium". Den analysen blir en passage för filosofer som gått - Aristoteles, Kant, Rousseau, Nietzsche, Thoreau, Chatwin. Alla har de betraktat gåendets rytm som synonym med en särskild sorts avspänt tänkande. Och där känner jag igen mig. I att en ny idé när man går kan upplevas som en självklar del av landskapet, som om den alltid funnits där. Man kan också gå av sig problem, vilket förespråkades redan under antiken. Därför kommer vandrandet alltid tillbaks. Men att gå med Janet Cardiff är ändå ingen vanlig klättring. Det är att våga gå rakt in i ett dolt konstverk. Ett som inte är serverat utan i exceptionell grad kräver tillit och satsning för att man ska kunna få något tillbaks. Janet Cardiffs konst har med insats, minne och närvaro att göra (rätt mycket Proust för övrigt). Och så är det faktiskt också med "The Walk Book".


Han får Tristan att dansa

Summary: Legenden om Tristan och Isolde är den förbjudna kärlekens höga visa. Koreografen Krzysztof Pastor skapar i en helaftonsbalett för Operans dansare sin version av sagomyten.

"Tristan och Isolde" är för de flesta synonymt med Richard Wagner, och det är också ett arrangemang av musiken till hans opera som används i Krzysztof Pastors dansdrama "Tristan". - Men det är absolut inte någon dansad opera, säger han. Pastor har utarbetat ett nytt synopsis till den gamla sagan och åtskilligt skiljer sig från Wagner version. Men fundamentet är intakt: de älskades totala hängivenhet, sveket mot vännen och rivalen kung Mark och den gemensamma kärleksdöden. I sin version av kärlekssagan koncentrerar sig Pastor på den snabbt föräldralöse Tristan, vars far dog i strid strax efter sonens födelse och mor av sorg en kort tid därefter. Det är hon som givit Tristans hans namn. - Han är kärlekens barn och sorgens barn, säger Pastor. Till skillnad från Wagneroperan skildrar han Tristans bakgrund med föräldrarnas kärlek. De följer Tristan som skyddsänglar genom hela berättelsen. Deras död ger anslaget till Tristans död. Pastor har alltid fascinerats av styrkan, enkelheten och skönheten i berättelsen om Tristan och Isolde och skönheten i Wagners musik. I balettmusiken har han lagt in Wagners Wesendonck-sånger skapade när tonsättaren var passionerat förälskad i en väns hustru. - De är förstudier till operan och för mig var det självklart att ta med dem i balettmusiken, säger Krzysztof Pastor, som en gång tidigare gjort en helaftonsbalett inspirerad av en opera - Mozarts "Figaros bröllop" - Där följde jag handlingen mer troget, men jag använde ingen sång, uteslutande ett musikarrangemang av Mozarts partitur. Pastor som föddes 1956 i Gdansk i Polen blev först satt att lära sig fiol av föräldrarna som ville stödja hans musikaliska ådra. Men unge Krzysztof var ett mycket vitalt och rörligt barn och han tröttnade på att sitta och öva skalor på fiol. I stället sattes han i polska nationalbalettens skola i Gdansk som tioåring. Senare dansade han i flera polska kompanier, på åttiotalen engagerade han sig i den oberoende fackföreningen Solidaritet. Han fick plats i ett mindre tyskt danskompani och kunde på så sätt lätt lämna Polen - för polska artister med kontrakt utomlands har det aldrig varit några svårigheter att lämna landet. - Under mina första tio år utanför Polen var jag inställd på att återvända, säger han. Efter en period som dansare i baletten i Lyon kom han så till Het Nationale Ballet i Amsterdam, och därvid är det. De första tio åren dansade Pastor, sedan tre år tillbaka är han kompaniets huskoreograf. - Jag ser mig som polsk dansare och holländsk koreograf, säger han. I dag har han inga planer på att flytta tillbaka till Polen. Som koreograf verkar Krzysztof Pastor befinna sig i ett ständigt experimentstadium. Mest har han arbetat med kortare koreografier som efter hand blivit till helt färdiga stycken eller skissartade verk. På senare år har han sökt sig till större format från början, och fått stora framgångar. Han är en efterfrågad gäst på många scener. "Tristan" skapar han direkt för Stockholmsoperans dansare och eftersom han är en koreograf som formar mycket tillsammans med dansarna direkt på golvet tar rollgestalterna naturligt nog färg av sina uttolkare. Något av en utmaning när till exempel rollen som Tristan delas av två sinsemellan så olika sceniska personligheter som Anders Nordström och Jan-Erik Wikström. Impulsen till en ny koreografi kan komma från en berättelse eller från musiken, Pastor närmar sig sina verk från olika håll. När det gäller berättelserna om Tristan och Figaro är musiken och historien så sammanlänkade att han använt sig av båda, men hanterat dem efter eget huvud. Han understryker åter med skärpa att han inte gör dansad opera. När han skapade sin balett "Farliga förbindelser" hade han Leclos roman som grund. Och när han skapade helaftonsverket "Kurt Weill" gjorde han en musikalisk biografi - inte en biografisk, understryker han. Han kallar den "dokumentär", och där arbetade han med en collageartad teknik. Han använde full orkester, kör och solister och kärnan i verket var spänningen mellan den musik Weill komponerade i Tyskland före exilen och hans amerikanska produktion, som var inriktad på Broadway. - Man har sett på hans amerikanska produktion med visst förakt, men det är fel. Han ändrade sitt sätt att uttrycka sig när han kom till USA, men han var hela tiden trogen sina ideal och sin grundideologi. En linje följer Krzysztof Pastor konsekvent: Han vill förmedla ett budskap. I hans första koreografier var budskapet mer rent politiskt och möjligen är han på väg åt det hållet igen. Både när han talar om det han vill förmedla till publiken och när han talar om en dansares förhållande till sin konst återkommer begreppen generositet, hängivenhet, ömsesidigt förtroende och en stark vilja att förmedla något väsentligt. Efter Stockholm väntar Riga honom. Där skapar han ett nytt verk, denna gång med helt nykomponerad musik av den lettiska tonsättaren Arturs Maskats. På scen i veckan: Tristan Balett i två akter på Kungliga Operan av koreografen Krysztof Pastor. Pastor är huskoreograf på Het Nationale Ballet i Amsterdam. Musik av Richard Wagner. Scenografin är gjord av Ernst Billgren. Premiär på fredag den 31/3.


"Kyrkan mår bra av ny musik"

Summary: På fredag uruppförs Sven-David Sandströms och Katarina Frostensons "Ordet - en passion" i Berwaldhallen. Det är hans största symfoniska verk. "Med 'Ordet' vill jag förmedla: att våga älska är att finnas till", säger Sven-David Sandström.

Martin Scorseses film "Casino" handlar om en man som lägger hela sitt liv i händerna på en kvinna, trots att han vet att hon är en bedragerska. I inledningsscenen går mannen mot sin bil och speakertexten säger: "Man måste lita på dem man älskar. Vad är det annars för mening?" När han stiger in i bilen exploderar den - till det svallande soundet från slutkören i Bachs "Matteuspassion". När jag träffar Sven-David Sandström i Berwaldhallens foajé inför uruppförandet av "Ordet - en passion" talar vi om den filmen. Och om vad passionsdramat, historien om Jesu lidande och död, egentligen vill säga oss. - Det handlar om det totala överlämnandet man skulle vilja känna i all kärlek. Men som är så oerhört svårt. Vad jag vill förmedla med mitt nya verk "Ordet" är att våga älska att finnas till. Att känna glädjen: det här är din stund! "Ordet - en passion", för kör, symfoniorkester, solistensemble och fem solister, med sina två timmar i speltid är det det största symfoniska verk Sven-David Sandström gjort. Samtidigt är det en fullbordan av hans "samtal med Bach". Något som inleddes för tolv år sedan med "High Mass", ett verk som exakt följde Bachs h-mollmässa i sin satsindelning. Och som sedan yttrat sig i en serie motetter, ett Magnificat och så sent som i december förra året, ett rent mirakulöst vackert "Juloratorium". Varför kommunicera med Bach? - Jag har velat känna en historisk gemenskap med honom. Stå inför samma texter. Känna mig olik Bach och ändå inte. Detta har jag upplevt när jag sjungit honom som medlem i Hägerstens motettkör. Men jag inser också att jag gör bäst ifrån mig när jag sysslar med den religiösa motivvärlden. När jag låter mig bli insvept i ett andligt tänkande, i de kristna värderingarna. Då blir jag mig själv, och konstnär. Kyrkan mår också bra av ny musik. Då kommer folk. Och jag vill rädda kyrkan! - Som uppväxt i ett fromt frikyrkohem lärde jag mig betrakta Bach, liksom all konst, klassisk musik, romaner och teater, som "världens scener", något som man inte skulle befatta sig med. I konsten fanns något farligt, som man kunde bli störd utav. Jag har min tro kvar, men vet inte vad jag tror på och jag vill inte veta det. Jag vill bli störd. Och känna tillit. Och få förlåtelse. När jag böjer mig till bön funderar jag inte så mycket om vem jag ber till. Det är inget problem. Det jag söker i mitt liv är detsamma som jag söker i min musik, ett slags punkt, en pärla eller den rena barnsligheten. Mycket har hänt med Sven-David Sandströms tonspråk sedan "High Mass". Det har blivit enklare, mer fokuserande och samtidigt mera drömmande och undflyende. Helt förbi är den våldsamma, ofta plågade dualism som kännetecknade hans musik redan vid genombrottet på 1970-talet. Strider mellan ljus och mörker, gott och ont, som inte minst präglade hans kontroversiella "Requiem - de ur alla minnen fallna", som med sin naket brutala text av poeten Tobias Berggren väckte offentlig anstöt. - Min nuvarande tillvaro som kompositionsprofessor i USA har också påverkat mig. Jag längtar hem när jag komponerar. Jag känner ingen kamp, snarare nostalgins kraft. Och vill gå tillbaka till det som har förmedlats till mig. Jag har aldrig revolterat, men ständigt varit tvungen att skapa nya sanningar. Ett avgörande möte på vägen ur den oförsonliga dualismen var samarbetet med dansaren och koreografen Per Jonsson, i legendariska dansverk som "Den leende hunden" och "Den elfte gryningen". En relation som också blivit en symfoni, där Sandström bejakar tanken att allt är tillåtet och som hyllar det skuldbefriade skrattet. - Per var förunderlig att se och att vara med. Ogripbar. Han lärde mig att det finns inget som går att förklara. "Det skall vara snabbt", kunde han säga, "men mycket långsamt!" Sanningen är ett ögonblick som är evighetslångt. En "Passion" handlar om Jesu lidande och död - från Getsemane till graven. Men vart har Jesus tagit vägen? I Katarina Frostensons lysande libretto, som framför allt är baserat på Johannesevangeliet, finns ingen Jesus i rollistan. I stället är Evangelisten den röda tråden, en berättarröst, kallad Han som Sandström har specialskrivit för mezzosopranen Anne Sofie von Otter. Evangelistens recitativ är dock det svåraste han gjort. En förmedlande röst, som skall kännas som en varm vind från en annan planet. Stigen ur något ogripbart, som ur ett dunkelt minne, men med en ohejdbar förmåga att gripa tag i oss. - Jag kan inte föreställa mig en Jesus på podiet. Han hör inte till scenen. Jesu ord är i stället utspridda och sägs av alla. Hans namn är som en vågrörelse. Som texten säger: "Hans kärlek går genom världen som en annan." Men jag markerar hans ord med tiostämmiga sordinerade brassackord. I Jesu frånvaro bär Maria på all smärta, medan Maria från Magdala är en förhäxad ung kvinna. Petrus och Pontius Pilatus är på var sin kant två oerhört ensamma män. - Här finns en närhet till operans form och intensitet, men givetvis inga relationer. Petrus är tenor, men ingen försteälskare! Rollerna är, likt de ansikten som man kan se på målningar från 1500- och 1600-talet, helt riktade mot korset, och endast belysta av det som utspelas där. Den kanske mest överraskande gestaltningen i "Ordet" är själva korsfästelsen. I Crucifixus-satsen i "High Mass" dundrade spikarna med samma fasansfulla kraft som i Mel Gibsons film "Passion". Här har Katarina Frostenson vänt på perspektivet. I ett par fantastiska rader som talar om hur Jesu kropp öppnar sig, hur den perforeras och sprängs - inifrån - av ett jublande "ja". - Ja, kanske betyder "Ordet" just detta: att visa sig, att säga: "Det är jag." Samtidigt blir jag inte riktigt klok på texten. Det blir jag aldrig. Men jag älskar den! Bach slutar sina båda stora Passioner, med scenen vid graven och ett lugnande "Sov gott, Jesus". Men inte du? - Nej, jag har gjort tvärtom. Den sista textraden är helt otrolig, vänta lite, ha ha ha, hur är den nu? Jo: "Jag kastade en eld över världen, och se, jag vaktar den, tills den brinner." Vad är en "Passion"? En "Passion" är en kyrklig musikform som utifrån den evangeliska texten och fria verser gestaltar historien om Jesu lidande och död. Rötterna går tillbaka till medeltidens liturgiska spel under påskveckan, men formen fick sin storhetstid under den protestantiska barocken. En "Passion" är byggd som ett dramatiskt växelspel mellan ett sakligt recitiativiskt berättande, subjektivt känslosamma arior, kommenterande körer och tolkande koraler. Musikhistoriens mest kända "Passioner" är J S Bachs "Johannespassion" (1724) och "Matteuspassion" (1727). "Passioner" i dag? Passionsdramat har i nutiden framför allt lockat filmkonsten. Senast Mel Gibson och hans omdiskuterade, våldsamma och pro-kristet militanta "The passion of the Christ" från 2004. Protester väckte också Martin Scorseses "Kristi sista frestelse" (1988) där Jesus inte fullbordar "ordet" utan väljer den jordiska passionen framför offerdöden på korset. Musiken av Peter Gabriel accentuerade också det omedvetet lidelsefulla hos Jesus. Den ojämförligt vackraste filmatiseringen är Pier Paolo Pasolinis "Matteusevangeliet" (1964), som anlägger ett marxistiskt perspektiv samtidigt som den öppnar för det oförklarliga och mysteriösa. Vem är Sven-David Sandström? Sven-David Sandström är född 1942 i Borensberg i Östergötland. Pappan var urmakare och morfadern glasblåsare. Miljön var strängt frikyrklig och han började musikaliskt med att spela trumpet i hornmusiken. 1968-71 studerade han komposition för Ingvar Lidholm vid Kungliga Musikhögskolan. Det internationella genombrottet som tonsättare skedde år 1972 med orkesterverket "Through and through". 1998 skrev han operan "Staden" till text av Katarina Frostenson. Sedan sju år tillbaka bor han i Bloomington i USA där han är professor i musik vid Indiana University. Vilka är Sveriges största symfoniska verk? "Ordet - en passion" är förmodligen svensk musiks mest omfångsrika symfoniska verk genom tiderna. Till de största icke-sceniska svenska musikverken hör också: Moses Pergaments "Den judiska sången", Hilding Rosenbergs "Den heliga natten", Allan Petterssons Symfoni nr 9, Anders Eliassons "Dante Anarca", Daniel Börtz "Hans namn var Orestes", Sven-David Sandströms "Requiem" och "High Mass".


Sagor utan skyddsnät

Summary: Magnetic Fields-sångaren Stephin Merritt nöjer sig inte med tre sidoprojekt. På nya skivan ”Showtunes” sätter han musik till kinesiske regissören Chen Shi-Zhengs verk. ”Jag undrar om inte Brecht snodde allt från kineserna”, säger han.

– Jag försöker koncentrera mig på ett album i taget, men det går … sådär. Värst var det för ett tag sedan när jag parallellarbetade med sex olika skivor. Nu har jag fått ned det till tre, om man räknar musikalen jag jobbar på. Det är en okej nivå. Två är perfekt. Tre går an, säger Stephin Merritt på släpig amerikanska från ett hotellrum i London. Trots sin sävliga telefonröst är Merritt en av de där hyperproduktiva människorna som får en att tvivla på om man egentligen jobbar tillräckligt mycket. Mest känd är han som basröstad låtskrivare och sångare i The Magnetic Fields, bandet han lett sedan tidigt nittiotal och som kanske fått störst uppmärksamhet för trippelalbumet ”69 love songs” från 1999. Men Merritt har också en samling sidoprojekt: The 6th’s (ett hyllningsband till honom själv där andra artister sjunger hans låtar), Future Bible Heroes (åttiotalistisk electropop) och The Gothic Archies (någonstans mittemellan alla Merrittband). Dessutom sätter han då och då ihop soundtrack till filmer. Eller pjäser. Som på senaste skivan ”Showtunes”, där Merritt satt musik till några av den kinesiske regissören Chen Shi-Zhengs verk. – Jag växte upp med den absurda teatern, säger han. Min mamma älskade sådant. Och jag hittade nästan omedelbart något post-Brechtskt i Chens arbete. Eller hur det nu är – ju mer jag lyssnar på och läser om den kinesiska opera Chen haft som förlaga, desto mer undrar jag om det inte var tvärtom. Att Brecht snodde allt från kineserna. ”Showtunes” består till två tredjedelar av utdrag från Merritts musik till Chens uppsättningar av de medeltida kinesiska operorna ”Orphan of Zhao” och ”Peach blossom fan”, av Merritt sedvanligt vitsigt beskriven som ”country & eastern”. Den sista tredjedelen består av musiken till Chens ”My life as a fairy tale” om H C Andersens liv. Det senare är långtifrån en tillfällighet. Merritt gillar sagor och har tidigare samarbetat med barnboksförfattare som Neil Gaiman och, framför allt, Daniel Handler, vars tragikomiska ”Lemony Snickets”-svit om de föräldralösa syskonen Baudelaire Merritt skrivit musik till. – Vem gillar inte mörka barnböcker? Alla har väl haft en jobbig barndom? Och det finns inget berättartekniskt mer effektivt än att sätta ett barn i fara. Det speciella med H C Andersen är att man aldrig kan vara helt säker på att huvudpersonerna inte kommer att dö. I en saga följer en mamma sitt döda barn ned i dödsriket för att be om att få det tillbaka. Bara för att upptäcka att hon själv också är död – ”Haha, där fick du”, liksom. Andersen har inga sentimentala skyddsnät. The Magnetic Fields har alltid haft många gästsångare, som sjungit i specialskrivna roller, så Merritt är van vid att placera sina ord i andra människors munnar. Men nu hade han inte skrivit rollerna själv. – Fast det var inte så stor skillnad, säger han. Jag fick skriva låtar om kejsare och småflickor, men jag skriver ju alltid utifrån karaktärer, även om huvudpersonerna i mina vanliga låtar vanligen är mer psykologiskt realistiska. När det gäller hans egna insatser som sångare har Merritt liknat sig vid skådespelare i filmer av Yazujiro Ozu eller Robert Bresson, regissörer som helst jobbade med amatörer och ville att manuset skulle läsas med så lite engagemang som möjligt. På ”Showtunes” har han fått rucka lite på sin regel. – Inom teatern vill jag att skådespelarna ska sjunga i den röst som stämmer överens med karaktären, men som sångare försöker jag uppnå ett tillstånd där man bara levererar texten. Det beror självklart också på min rösts begränsningar. Hade jag låtit som Ronnie Spector i The Ronettes hade det varit en annan grej. mattias dahlström mattias.dahlström@dn.se 08-738 10 00