Kvaddans och näverbräda hett inom SD

Summary: Kvaddans, näverbräda och stångstötning stod på programmet när Sverigedemokrater i helgen besökte en kulturkonservativ festival i Sölvesborg. Partiets gruppledare Mattias Karlsson lärde ut folkdansen ”Väva vadmal”.

Vilka kulturformer är heta bland Sverigedemokrater just nu? I samband med att SD:s partiledare Jimmie Åkesson sommartalade i Sölvesborg i helgen arrangerade den kulturkonservativa föreningen Gimle samtidigt en festival på Slottsängarna i Sölvesborg, där många av deltagarna var Sverigedemokrater. Betydligt mer avancerade kulturuttryck än folkdans, folkmusik och knyppling fanns med på programmet. Sportsugna besökare kunde prova på ”svenska folkidrotter” som varpa, stångstötning och slå trilla. Mer pysselsugna personer gavs möjlighet att göra en feststång, att lära sig tekniken bakom kurbitsmålning eller att tillverka sin egen valborre- eller knutgubbemask. Spelet som gäller är hnefatafl, även kallat näverbräda, vilket presenteras som vikingatidens schackspel. Den som ville kunde utmana SD:s ekonomiskpolitiske talesperson Oscar Sjöstedt på ”brädspelet från de isländska sagorna”. SD:s gruppledare Mattias Karlsson, som själv lärde ut folkdansen ”väva vadmal” och höll ett föredrag om svenskarna som naturfolk, berättar att omkring 500–600 personer deltog i festivalen. – Vi upplever att kulturvärlden och många befintliga kulturföreningar har en ganska stark slagsida åt vänster. Den här festivalen är en oas för mer konservativa personer med ett kulturintresse, säger Mattias Karlsson. Ska man se festivalprogrammet som ett uttryck för Sverigedemokraternas kultursyn? – Det handlar mycket om vilka som är beredda att ställa upp och hålla i olika aktiviteter, vilket är relativt slumpmässigt. Så man ska inte dra alltför långtgående kulturpolitiska slutsatser av det. Vi arrangerade kulturfestivalen i anslutning till Sommarfestivalen, där det är hög musik och ölförsäljning. Det passar inte alla, så det här är ett lugnare alternativ. Men en djupare mening med festivalen är att försöka knyta ihop människor som har ett kulturintresse och ser sig själva som konservativa, säger han. Medan Sommarfestivalens besökare kalasade på helstekt gris, ölade och gick på konserter med Ultima Thule, Kings of Metal och Jimmie Åkessons band Bedårande barn kunde kulturfestivalens publik ägna sig åt den uråldriga sångtekniken kulning, utöva nordisk kvaddans och titta på fotoutställningen ”Fäbodsliv”. – Tanken är att lyfta fram delar av kulturarvet som inte är så väl kända, men som kanske hade en stor utbredning förr i tiden, eller som än i dag har det på en begränsad geografisk plats. Att väcka nyfikenhet kring kulturarvet helt enkelt, säger Mattias Karlsson. Den arrangerande föreningen Gimle beskriver sig som en kulturkonservativ förening som arbetar för att synliggöra och stärka svenskt och nordiskt kulturarv och identitet.


Nils Hansson: Dave Grohl är konventionell även i sina experiment

Summary: Med nya ”Play” har Dave Grohl skapat ett verk som varken är en regelrätt låt, skiva eller film, men det bygger ändå på att han får hamra gitarr som en lycklig tonåring.

Man får sträcka definitionerna rätt långt om man vill beskriva Dave Grohl som en formförnyare, och hans Foo Fighters har nått de största arenorna just genom att vara ett så pålitligt band av hederlig, slitstark minsta-gemensamma-nämnare-rock. Å andra sidan startade det bandet som ett debutalbum där Dave Grohl spelade och sjöng allt, först därefter samlade han ihop ett band av medmusiker. Och på senare år har han experimenterat allt mer med att vidga sitt uttryck bortom det enkla albumformatet. Inte minst i kombination med film, som när han gjorde långfilmsdokumentär om den legendariska musikstudion Sound City (med en handfull nya låtar framjammade i olika konstellationer på slutet). Eller när Foo Fighters-albumet ”Sonic highways” 2014 fick formen av en tv-serie i åtta delar, en per låt, där varje del porträtterade en ny amerikansk stad och dess musikliv (som också skulle återspeglas i respektive låt). Trots en lång diskografi har han aldrig gett ut några regelrätta soloalbum (om man inte räknar ett par soundtracks). Och hans nya ”Play” (Sony) är svårgripbar nog att inte låta sig beskrivas som vare sig en skiva, låt eller film. Typiskt nog lyckades jag inte få skivbolaget att precisera på vilket sätt den ges ut, i vilka format eller kanaler. Den drygt halvtimmeslånga film jag fick en länk till sönderfaller i två delar. Först ungefär åtta minuters småputtrigt reportage om bedårande ungar som spelar musik, sen tjugotre minuter låt där Dave Grohl spelar samtliga instrument. Det är väl den senare som är själva verket, ett rätt trevligt stycke instrumental postrock. Om än lite rastlös i förhållande till de verkligt långsamma strukturer som byggs upp av Godspeed You! Black Emperor, Mogwai eller Träd, Gräs och Stenar. Men han är bra i de flesta funktioner, och när sju tagningar av honom klipps ihop till ett helt band är det nästan så att man tycker att en gruppkemi uppstår. Rak och okomplicerad, trots formatet. De fåtaliga inslag där han spelar till exempel stämda slagverk förändrar bara detaljer, i sin essens är även detta rockmusik där han hamrar gitarr som en lycklig tonåring. Ivrig, kompetent och konventionell. Läs fler musiktexter av Nils Hansson, till exempel om Lucifers ockulta hårdrock med topplistekänsla.


Konspirationsteorin Qanon allt populärare bland Trump-sympatisörer

Summary: Rysslandsutredningen är bara en front. Egentligen samarbetar Donald Trump med särskilda utredaren Robert Mueller för att ta ut ett världsomspännande pedofilnätverk lett av bland annat Hillary Clinton. Så kan den grundlösa konspirationsteorin Qanon, som växer sig allt populärare i USA, sammanfattas.

När USA:s president Donald Trump höll ett tal i Tampa den 31 juli stack en sak ut. Bland ”Make America great again”- budskapen fanns också en serie människor i t-shirts med bokstaven ”Q” på. ”Q” åsyftar ett anonymt konto som sedan oktober 2017 varit aktivt på internetforumen 8chan och 4chan, och som påstår sig vara en myndighetsanställd som har genomgått den i USA högsta säkerhetsprövningen, Q. Sedan Q publicerade sitt första inlägg på 4chan den 28 oktober 2017 har en konspirationsteori växt fram, där Q påstås besitta en enorm mängd information om USA:s ”djupa stat”, de personer och myndigheter som egentligen påstås styra landet, och Donald Trumps planer för att motverka denna. Konspirationsteorin började nå den breda allmänheten när Roseanne Barr i mars uttalade sitt stöd för teorin. Och sedan Q-budskap i juli börjat dyka upp vid Trumparrangemang frågades Vita husets pressekreterare Sarah Sanders ut om Q den 1 augusti. Evelyn Schreiber: QAnon borde bli en bakläxa för amerikanska journalister Konspirationsteorin bygger på att utredningen om Rysslands inblandning i det amerikanska presidentvalet bara är en front, och att Donald Trump egentligen samarbetar med den särskilda utredaren Robert Mueller för att ta ned påstådda pedofilnätverk ledda av makthavare som Hillary Clinton. Budskapet är att Donald Trump egentligen har full kontroll, och att allt han gör är en del av en stor strategisk plan. I sitt allra första inlägg menade Q att Hillary Clinton skulle vara gripen. Dagar senare påstod Q att Clintons forne kampanjchef John Podesta skulle gripas och att Trump skulle utlysa temporärt militärstyre. Ingenting av detta ägde rum. Senare har Q främst hållit sig till att lägga upp retoriska frågor och ofalsifierbara kodord, så kallade ”brödsmulor”. ”Bagarna”, Q:s följare, gör sedan sitt bästa för att försöka tolka dem. Utifrån detta har en hel konspiratorisk världsbild växt fram, där Donald Trump ensam kommer att rädda Amerika. Teorier inkluderar bland annat att alla presidenter före Trump var medlemmar av en satanistisk kult styrd av Rothschild-familjen och att Kim Jong-un är tillsatt av CIA. Hanna Fahl: En fascinerande inblick i bisarr konspirationsteori 4chan-baserade konspirationsteorier är ingenting nytt. ”Pizzagate”, den påhittade teorin om att Hillary Clinton drev en pedofilring i källaren till en pizzeria, startade på 4chan. Och redan i juni 2016 började ett konto som påstod sig arbeta på FBI, ”FBI Anon”, komma med påståenden om att Clinton skulle fängslas om Trump blev president. Vem, eller vilka, som egentligen driver kontot ”Q” är ännu okänt. Flera spekulerar i att det är en intrikat form av rollspel, och under måndagen ställde sig Buzzfeed news frågan om det hela egentligen bara är ett enormt spratt för att lura Trump-sympatisörer i övre medelåldern, den grupp som främst kommit att anamma teorin.


Filmrecension: Filmen om Gudrun Schyman vägrar ställa frågor

Summary: Att Hampus Linder gör en film om en av Sveriges mest kontroversiella politiker utan att själv våga prata politik är tyvärr symtomatiskt för hela vår ängsliga tidsanda, skriver Johan Croneman.

För att en dokumentärfilm skall kännas levande och personlig brukar man säga att den bör spegla verkligheten genom filmarens uppfattning om densamma. Hampus Linder håller sig dock helst utanför sin egen film – som ett 90-minutersreportage får det kanske passera. Synd, eftersom Gudrun Schyman både bör berättas och beskrivas med temperatur och färg och ett batteri av frågor och personliga funderingar. Jag kan inte upptäcka någon som helst konstnärlig vilja eller minsta ansats till att formulera personen Gudrun Schyman genom något särskilt bildval eller urval över huvud taget. Det ter sig rätt poänglöst, gränsandes till meningslöst, att så konsekvent vägra ta ställning i en film så sprängfylld av politik. Varför? Det ser snart bara snäppet bättre ut än en ren beställningsfilm. Hampus Linder leker följa John mellan 2014 och 2018, han ställer upp kameran och registrerar. Allt. Hemma, i bilen, på möte, i affären, på torget, i aulan. Han är med Gudrun bland flyktingar på Lesbos, han är hemma med Gudrun och sambon och vuxna dottern på gården. De är inte sällan i något vardagsrum, någonstans i Sverige, Gudrun är på otaliga politiska homepartyn, hon är verkligen överallt, ständigt i rörelse, ständigt i samtal. Gudrun Schyman och Feministiskt initiativ faller på målsnöret, får man nog säga, i valrörelsen 2014, men hon är snart uppe på hästen igen, envis, trägen, övertygad, smart, duktig, en helvetes skicklig politiker som jag långsamt och inte så lite motvilligt snart inser att hela landet saknar. En Gudrun Schyman som tar stor plats i den dagliga politiska debatten, som rör runt, som provocerar, som står upp, inte viker ner sig, inte kompromissar, inte säljer ut sig – och som har uppriktig och närmast unik kontakt med sina väljare. Ja, även dem som inte röstar på Gudrun kan känna sig omfamnade. Hon har karisma, hon är en sökare, säkert en särskild sorts maktmänniska, en spelare, en vinnare, en manipulatör, men också skör som en vitsippa och nära sitt inre. I några plågsamt uppriktiga samtal med dottern bränner filmen till för första och enda gången – allt detta sammantaget borde givetvis läggas under lupp och undersökas, men Hampus Linder har inga frågor, undrar nästan ingenting, och att hon bäst skulle ”tala för sig själv” är givetvis rent nonsens. Hon är ett politiskt unikum och som politisk typ och kraft är hon omåttligt saknad i svenskt politiskt centrum. Vem skulle till exempel ha passat bättre till att leda en populistisk folkfront mot Sverigedemokraterna än Gudrun Schyman? Tyvärr verkar också hon politiskt blind på just den sidan, hon fokuserar enbart på den för henne viktigaste politiska tårtbiten, feminismen, och där kan hon nu tillsammans med sossar, moderater och liberaler snart bara sitta och titta på när Jimmie Åkesson med vänner slafsar i sig resten och merparten av den tårtan. Den politiska passiviteten kommer vi alla snart att betala ett oerhört högt pris för. Att Hampus Linder gör en film om en av Sveriges mest kontroversiella politiker utan att själv våga prata politik är tyvärr symtomatiskt för hela vår ängsliga tidsanda. Se mer. Tre andra dokumentärer. ”Olof Palme – osänt” (2016), ”Obama: A legacy of ashes” (2017), ”The Nazis: A warning from history” (1997).


P3-konto drev med politikers barn på Instagram: ”Bilden gick över gränsen”

Summary: Efter att riksdagsledamoten Edward Riedl (M) i DN riktat kritik mot P3-podden ”Punani_99” svarade Instagramkontot som hör till den fiktiva satirserien med att lägga upp en manipulerad bild som föreställer politikerns dotter och minderåriga brorsdotter. – Bilden gick över gränsen, säger P3:s kanalchef Julia Blomberg, till DN.

– Vi ska verka för restriktivitet kring droger. Hos public service finns ett ansvar att inte göra det här till något roligt eller häftigt, sa Edward Riedl (M) till DN i slutet av juli. Han var kritisk till att P3:s poddföljetong ”Punani_99”, som regelbundet under våren publicerat bilder på droger på det tillhörande Instagramkontot, verkade drogromantiserande. Läs mer: Politiker kritiserar SR-podd – ”romantiserar droger och missbruk” På kontot ”Punani_99 i P3” började det strax därefter dyka upp bilder där politikern taggades i drogrelaterade sammanhang. Vid ett tillfälle lade kontot ut en bild till sina över 4.000 följare på Edward Riedls 18-åriga dotter och 13-åriga brorsdotter. Bilden, som nu raderats, hade manipulerats så att det såg ut som att de hanterade kokain i stället för pepparkaksdeg. ”När ni på P3 drar in min dotter och brorsdotter i häcklandet av mig som riksdagsledamot har ni passerat alla anständiga gränser”, skriver Edward Riedl i ett offentligt inlägg på Facebook. Han förklarar vidare i inlägget att han inte lyckats nå ansvariga P3-chefer på något annat sätt. På onsdagen fick Riedl ett telefonsamtal från Julia Blomberg, som är tillförordnad kanalchef på P3 och ansvarig utgivare för ”Punani_99”, där hon bad om ursäkt till honom. – Men man kan inte först be om ursäkt, och sedan förminska den ursäkten med att säga att det var satir, säger Edward Riedl till DN. Han förklarar att han upplever att bildpubliceringen endast var kulmen på en form av häcklande som hade trappats upp över en veckas tid, och att ansvariga chefer på P3 borde ha reagerat tidigare. – Antingen har man gjort fel eller också inte. Tänker man inte vidta åtgärder för att försäkra att det inte händer igen har man inte förstått vad det handlar om, säger Edward Riedl. I ett mejl till DN svarar Julia Blomberg på frågan om vilket ansvar kanalen har för att innehållet på deras digitala kanaler inte kränker icke-offentliga personer: ”Vi tillämpar samma public service-regler oavsett plattform. ’Punani_99’ är en uttalat påhittad karaktär och innehållet på kontot och i podden är fiktion”, skriver Julia Blomberg och fortsätter: ”Karaktären driver saker till sin spets och blandar stundtals in olika offentliga personer. Bilden på Edward Riedls barn och brorsbarn gick över gränsen och den har vi bett om ursäkt för då den innehöll personer som inte är offentliga.”


Dagens skiva: Travis Scott hyllar sin barndoms nöjespark

Summary: På sitt tredje album hyllar Travis Scott Houstons rappionjärer, samtidigt som Frank Ocean och Stevie Wonder passerar revy. Resultatet blir en fascinerande väv snarare än rörigt.

Nöjesparken AstroWorld i Houston, Texas existerade mellan 1968 och 2005. När dess portar slogs igen, attraktionerna revs och området blev ödemark var Houstonkillen Jacques Webster, i dag mer känd som rapparen Travis Scott, tretton år. Han upplevde det som en stor förlust. Att han döpt sitt tredje soloalbum efter den döda nöjesparken handlar både om att skänka musiken en vemodig atmosfär och om att genom detta album skapa en ny nöjespark för hemstadens kids, en imaginär plattform för vilda drömmar. Houstons popkulturella samtidshistoria märks också genom att Travis Scott, mer explicit än någonsin tidigare, hyllar stadens hiphoppionjärer. Framförallt DJ Screw och den unika och inflytelserika musikstil han skapade i smakfullt slöa låten ”RIP Screw”. Travis Scott har utvecklats mycket sedan sitt första album, den förvisso hitfyllda men något opersonliga ”Rodeo”. Han är nu avslappnad, självklar och egen som låtskrivare och vokalist. Att han började sin karriär som beatmakare och fortfarande är medproducent på vissa låtar innebär att han har en stark känsla för musikaliska detaljer och vikten av variation inom en låt. Precis som på Kanye Wests senaste skivor passerar ett antal stjärnor revy – Frank Ocean sjunger sexigt, Stevie Wonder spelar munspel, Kid Cudi hummar mysigt – men ingen överskuggar huvudpersonen och resultatet blir en fascinerande väv snarare än ett rörigt lapptäcke. ”Astroworld” är Travis Scotts mest helgjutna album hittills och en av årets vassaste skivor. Bästa spår: ”Stop trying to be God” Läs fler musikrecensioner av Nicholas Ringskog Ferrada-Noli, till exempel om Teyana Taylors chans på Kanye Wests bolag.


Gudrun Schyman: ”Jag trodde inte att jag skulle klara av all skuld och skam”

Summary: I dokumentären “Gudrun – konsten att vara människa” följer filmaren Hampus Linder partiledaren Gudrun Schyman från valet 2014 fram till årets valrörelse. – Karaktären som träder fram, visst är det jag. Sedan är det delar som inte är så roligt att se, säger Schyman.

“Hur känns det att vara tillbaka i politiken på allvar igen?” Året är 2014, Feministiskt Initiativ har kommit in i EU-parlamentet och reportrarna flockas runt Gudrun Schyman. Partiledaren är på språng mot en väntande taxi men frågan får henne att stanna upp. “Alltså, jag har aldrig slutat.” “Inte?” Resväskans hjul smattrar mot betongen utanför Sveriges Television och Gudrun Schyman höjer rösten: “Jag rör mig bara på olika nivåer!” I dokumentären “Gudrun – konsten att vara människa” följer filmaren Hampus Linder en hårt arbetande handelsresande i feministiska visioner på alla tänkbara nivåer. Filmen inleds kvällen innan valet 2014, då partiledaren gästar rapparen Pharrell Williams i Globen, och slutar med en symbolmättad scen där Gudrun Schyman bygger på en mur på gården i Simrishamn, kämpar med sten efter sten. Däremellan får tittarna vara med på ett otal home parties, kika in bakom kulisserna under riksdagsval och besöka flyktingläger på Lesbos. Den politiska kampen kontrasteras med material som är inspelat hemmavid, på nämnda gård; här finns sambon och trädgårdsarbetet. Men också ogarderade scener där den vuxna dottern konfronterar sin mamma med såriga minnen. – Den Gudrun jag tycker bäst om är Gudrun på landet, säger Hampus Linder när DN träffar honom på en innergård i Stockholm i samband med lanseringen av filmen. Det har också med mitt ego att göra, jag kände mig mer sedd där, för där har hon tid. I början tyckte han att det var svårt att komma förbi politikersvadan. Till slut gav han upp intervjuförsöken och gjorde i stället som han brukar: – Det är genom fotot jag går tillväga. Mitt sätt att jobba är att vara flugan på väggen, att betrakta och vänta ut möten och skeenden. Och eftersom Gudrun kan vara svår att komma in på livet var min taktik att fånga henne i möten med människor i hennes närhet, som dottern och exmaken. Gudrun Schyman tar emot i en spatiös Vasastansvåning några trappor upp. DN har bett att få intervjua filmaren och den porträtterade separat. Feministiskts Initiativs partiledare är på gott humör. Mediedagar, som hon kallar dem, klarar hon av med en klackspark och hon är taggad inför valrörelsen. Att Gudrun Schyman vill vara en tillgänglig politiker, även för människor som vill diskutera feminism på tunnelbanan, framkommer tydligt i dokumentären. Vad tyckte du om filmen första gången du såg den? – Jag tänkte att jag kanske skulle reagera på att den kommer för nära, men jag tyckte om den. Det är väldigt fint att den är förankrad i historien, och så förstår man, tack vare de internationella utblickarna, att det långsiktiga förändringsarbete som behövs för att nå jämställdhet kommer att fortsätta. Tycker du att den ger en sanningsenlig bild av dig och ditt liv? – Det är ju… vad ska jag säga.. det är mycket man kan fånga i ett liv. Men karaktären som träder fram, visst är det jag. Sedan är det delar som inte är så roligt att se. Delar av samtalen, med min dotter… att komma ihåg allt det där, det är inte roligt. Få, om någon svensk politiker, har delat med sig så frikostigt av sitt privatliv som Gudrun Schyman. Nyblivna föräldrar kommer fortfarande fram till henne och säger att de sett “Födelsen”, förlossningsfilmen från 1978 där hon föder sitt första barn. Gudrun Schymans alkoholism, som uppdagades under tiden då hon var partiledare för Vänsterpartiet, har adresserats i självbiografin ”Människa, kvinna, mamma, älskarinna, partiledare”. Det unika med ”Gudrun - konsten att vara människa”, tycker hon själv är att filmen till så stor del fokuserar på hennes politiska arbete. Ändå finns det en scen som drabbar mig som förälder väldigt starkt. Den där din dotter säger att hon känt sig bortvald under en uppväxt med två självupptagna föräldrar, och ni båda gråter. – Jag tror att den träffar alla föräldrar. Vi brottas alla med dåligt samvete. Samtidigt gör vi ju våra val och måste stå för dem. Det svåra för mig var när det var kopplat till alkoholismen. Jag, som själv varit barn till en alkoholist, trodde också att pappa valde spriten före mig, fast det handlar om en beroendesjukdom. – Sedan finns det där andra, att jag jobbade, först som socialarbetare och sedan som yrkespolitiker. Ensamstående mamma och partiledare, hur går det ihop? Jag fick ju mycket frågor om det, frågor som mina manliga kollegor inte fick. På innergården några trappor nedanför gnuggar sig Hampus Linder i ögonen. Han har legat sömnlös inför ett tv-framträdande tidigare samma morgon, under nattens svettiga timmar fick filmaren för sig att han nu förväntas vara expert på destruktiva manliga strukturer. – I början brottades jag en hel del med det: Vem är jag att göra filmen om vår största feministikon? För jag har verkligen inte varit exemplarisk alla gånger. Men sedan valde jag att se min okunskap om feminismen som en tillgång och att våga lita på processen. Många dokumentärer som också är personporträtt blir idoliserande, hur har du förhållit dig till det? – Jag tycker inte att jag har gjort ett idolporträtt. Det är en politisk film, men jag ser den inte som partipolitisk, utan mer som en feministisk exposé. Linder hade föresatt sig att skildra patriarkatet och motståndet, men det visade sig vara besvärligare än han trodde. Orsaken är att Gudrun Schyman, som han hållit sig nära under hela processen, har som strategi att tala till dem som vill lyssna. Men ”några halvsura gubbar som kommer fram och ska berätta hur det är” har han ändå fångat i bild. På ett torgmöte kommer en man fram och vill diskutera vänsterpolitik, men gapskrattar Gudrun Schyman rakt i ansiktet när hon säger att hon är feminist. Hampus Linder gäspar, ursäktar sig över att nattens dåliga sömn gör honom trögtänkt, men är mån om att förtydliga sina tankar om huruvida filmen är ett idolporträtt. – Att följa efter någon så pass länge, och att verkligen försöka förstå och ge en unik helhetsbild av den människan – det är på något sätt en kärleksförklaring. – Jag var skitskraj för vad Gudrun skulle säga när hon först såg scenen med dottern. Och hon tyckte att det gjorde ont att se, men sade samtidigt att det var bra att dottern fick prata till punkt. Det är kärlek. Och filmen handlar mycket om kärlek, tycker jag. Även Gudrun Schyman vill tala om kärlek. Att dela med sig av smärtsamma erfarenheter ser hon som ett sätt att ge tillbaka av all den kärlek hon själv fått ta emot under turbulenta tider. – Det handlar om förtroende. Som politiker tycker jag att det är centralt, att vilja bygga förtroende. Jag skulle själv inte rösta på en person som jag inte vet vem det är. Pratet om att våga visa svaghet för tankarna till en scen i ”Gudrun – konsten att vara människa”: Gudrun Schyman är inbjuden till ett existentiellt samtal i en kyrka. Prästen konstaterar att alla människor är rädda för något och vänder sig sedan till sin gäst: ”Vad är du rädd för?” Gudrun Schyman tittar upp i taket och grubblar ett ögonblick innan hon tvärsäkert svarar "ingenting". – Åh, det där kommer jag ihåg väl! Det var en väldigt berörande session i den där kyrkan. Men stämmer det? Är du inte rädd för någonting? Partiledaren rättar till sin vita linnekavaj och lutar sig längre fram i soffan. – Det där bottnar i att jag fattade ett beslut att leva, då när jag behandlades för alkoholismen. Jag var i ett läge där jag inte trodde att jag skulle klara mig. Inte att jag inte skulle klara att sluta dricka sprit, utan att jag inte skulle klara av all skuld och skam, alla löften som jag hade brutit. När jag väl bestämde mig för att leva – vilket hade mycket att göra med barnen – var det väldigt stort, och sedan dess har jag ingenting att vara rädd för. Att välja livet, innebär det alltså att skammen försvinner? För första gången tystnar Gudrun Schyman. Sedan skattar hon lite hest och fortsätter: – Nej… Men den försvann från mig. Jag bär den inte. Och det är det viktiga. För det skapar rädsla, och rädslan gör att man vänder saker inåt och blir offer för andras blickar. Jag har inget att skämmas för. Och tycker någon att jag borde skämmas så är det inte mitt problem. Läs mer: ”Vi har hela tiden haft politiken”, säger Gudrun Schyman efter metoo ”Gudrun – konsten att vara människa” Gudrun Schyman, 70 år, är partiledare för Feministiskt Initiativ. Hon sitter i kommunfullmäktige i Simrishamn där hon är bosatt, samt arbetar som föreläsare och utbildare. Partiledare för Vänsterpartiet 1993–2003. Hampus Linder, 40 år, är en Malmöbaserad dokumentärfilmare, fotograf och regissör. Bland hans tidigare projekt finns kortdokumentären "Jan Troell bakom kameran" och Sara Broos film "Speglingar", där han medverkar som fotograf. ”Gudrun – konsten att vara människa” går upp på biografer den 10 augusti och visas även på festivalen Way out west.


Johnny Depps nya film får premiären inställd

Summary: Filmen ”City of lies”, med Johnny Depp i en av huvudrollerna, har fått biopremiären inställd.

”City of lies” skulle ha haft amerikansk biopremiär den 7 september, men har nu dragits in utan att ett nytt premiärdatum tillkännagivits, rapporterar The Hollywood Reporter. I filmen, som kretsar kring mordet på hiphopartisten Notorious B.I.G., spelar Johnny Depp en av huvudrollerna som den verklige kriminalpolisen Russell Poole. Under inspelningen fick Depp en stämningsansökan mot sig av en filmarbetare som anklagar stjärnan för misshandel. Flera filmer med Johnny Depp på rollistan har den senaste tiden mötts av kritik och kampanjer som syftar till att bojkotta skådespelaren efter flera anklagelser om våldsamt beteende. Inte minst sedan exfrun Amber Heard i skilsmässopappren ansökte om besöksförbud med hänvisning till upprepad misshandel, något hon senare drog tillbaka efter en överenskommelse mellan makarna utanför rätten. Men medan ”City of lies” för tillfället försvinner från biotablån ser Harry Potter-spinoffen ”Fantastic beasts: The crimes of Grindelwald”, med Depp i en av rollerna, ut att få premiär som beräknat den 16 november. Läs mer: Johnny Depp ber om ursäkt för skämt om att lönnmörda Donald Trump


Forskare: ”Sverigedemokraternas valfilm förvanskar historien”

Summary: Den koppling som görs mellan socialdemokratisk och nazitysk politik i filmen ”Ett folk, ett parti” saknar vetenskaplig grund, skriver åtta svenska forskare.

Filmen ”Ett folk, ett parti” rör ämnen som vi har forskat om: flyktingpolitik, antisemitism, Sveriges förhållande till Nazityskland och Förintelsen, rashygien och eugenik, eutanasi, steriliseringar och medicinska experiment. När filmer med anspråk på att betraktas som dokumentärer produceras brukar filmmakarna be dem vars forskning de använder om hjälp för att undvika missförstånd och felaktigheter. I filmen framstår det som om Klas Åmark, Karin Kvist Geverts och andra forskare har kontaktats och hjälpt filmmakarna. Så är det inte. Hade vi tillfrågats hade vi förklarat att den koppling som görs mellan socialdemokratisk och nazitysk politik saknar vetenskaplig grund och alltså är falsk. Förvisso har ingen enskild forskare monopol på historien, och det är bra att den berättas på nya sätt. För oss som historiker är en central utgångspunkt också att historien ständigt omtolkas – den skrivs om när nya källor upptäcks, forskningsmetoder eller teorier utvecklas. Som forskare är det också vår uppgift att sprida våra rön till allmänheten och det gör vi. Sammantaget är den forskning vi och många med oss bedrivit mycket omfattande och de företeelser som behandlas i filmen välkända. Enskilda citat och källor som i filmen presenteras som nya fakta är alltså kända sedan länge men rycks här ur sina sammanhang och vantolkas för att driva tesen att socialdemokratin ligger bakom Förintelsen. Som Ola Larsmo påpekat i Dagens Nyheter är det ett påstående helt utan verklighetsförankring. Historien förfalskas och det gäller genomgående i filmen. Några exempel: Tvärtemot hur filmen skildrar saken växte den svenska rashygienen och steriliseringspolitiken fram i ett internationellt sammanhang – de första steriliseringslagarna kom i USA – och hade brett stöd från olika partier i Sverige. Till en början. Olof Palme, som påstås vara en av dem som ”såg till att driva igenom dessa illdåd”, var i verkligheten en tidig kritiker. Och – vilket inte heller framgår i filmen – den ansågs då helt omodern och hade inte använts för att bedriva ”rashygien” sedan många år. På 1990-talet var det en socialdemokratisk regering som initierade den statliga utredning som klarlade steriliseringshistorien och som utmynnade i ekonomisk ersättning till dem som steriliserats mot sin vilja. Läs mer: SD:s kampanjfilm togs bort från Youtube på grund av nakenhet Den höga dödligheten under andra världskriget på vad som då kallades Vipeholms sjukhus för svårskötta obildbara sinnesslöa kopplas i filmen ihop med svensk socialdemokrati och massmord av människor med funktionsnedsättningar (”eutanasi”) i Tyskland. Vår forskning visar att den förhöjda dödligheten på Vipeholm var helt frikopplad från socialdemokratin såväl som från andra partier. Den visar också att dödligheten inte har något gemensamt med det systematiska dödandet av personer med funktionsnedsättning i Nazityskland. Istället handlade det om krigets påverkan i fråga om tillgång till näringsrik mat och till personal med kompetens att vårda patienter med svåra medicinska tillstånd. Förståelsen och tolkningen av den svenska flyktingpolitiken är även den full av felaktigheter. Som vår forskning visat reglerade den svenska utlänningslagen politiken men lämnade definitionen av kategorin politiska flyktingar, alltså frågan om vilka som skulle kunna komma ifråga för asyl, till myndigheterna att avgöra. Politiken under kriget avgjordes med andra ord av utlänningsmyndigheterna, inte av samlingsregeringen. Svensk flyktingpolitik följde vidare andra länders; inget land i Europa inkluderade judar i egenskap av judar i kategorin politiska flyktingar. Vi har också visat att den svenska flyktingpolitiken till en början var restriktiv och diskriminerade judiska flyktingar på grund av ”ras” men att den under kriget lades om till en storskalig mottagning. När de danska judarna flydde över sundet i oktober 1943 togs alla emot. Det nämns inte i filmen. Under hela perioden fanns röster som var både för och emot den förda flyktingpolitiken: Antisemitismen låg som ett bakgrundsbrus. Det innebar inte att alla var antisemiter, men att sådana tankar fanns och kunde uttryckas utan att uppfattas som antisemitism, även efter det att politiken vänt. Samtiden använder ett antal citat ur Aftonbladet för att demonstrera socialdemokratins påstått eftergivna och förstående inställning till Nazityskland. Det är som att använda kommunistiska Norrskensflamman för att få veta vad högern tyckte; Aftonbladet hade vid denna tid ingen koppling till socialdemokratin. En grundlig historisk forskning om den svenska pressdebatten före och under kriget visar också att Aftonbladet hade helt andra åsikter om Nazityskland än den socialdemokratiska pressen. I avsnittet om samlingsregeringens presspolitik använder filmmakarna vidare uppgifter från Klas Åmark om samlingsregeringens ingrepp, inte minst mot vad som då påstods vara grymhetspropaganda. Men sedan går filmen längre än forskningen och påstår att socialdemokraterna censurerade den svenska pressen. Men censur förekom inte – censur innebär förhandskontroll, men samlingsregeringens ingrepp, som leddes av en justitieminister som var bondeförbundare och en utrikesminister som var opolitisk, skedde hela tiden mot redan tryckta skrifter. Filmen är full av denna typ av felaktigheter och vantolkningar som verkar uppsåtliga snarare än okunniga. Sveriges 1900-talshistoria är förvisso på många sätt problematisk. Många forskare har också försökt att förstå och förklara hur svenska politiker, byråkrater, läkare och andra företrädare för stat och kommuner kunde agera på sätt som vi i dag anser vara moraliskt förkastliga. Till den diskussionen bidrar Samtidens film inte alls. Dess anonyma upphovsmän har arbetat på samma sätt som förintelseförnekaren David Irving. De har systematiskt undvikit att förhålla sig till den mycket omfattande forskning som finns, ryckt uttalanden ur de sammanhang i vilka de hör hemma och placerat dem i andra, klippt, klistrat, manipulerat och förvanskat. Ola Larsmo: Historiens offer förvandlas till pjäser i en politisk smutskastningskampanj Richard Evans, som granskat Irvings produktion, har beskrivit skillnaden mellan propagandistens och historikerns sätt att arbeta. Han säger: ”Konstnärer som skapar föreställande konst avbildar berg ‘I olika stilar, med hjälp av olika tekniker och material. De ser berget i olika ljus, från olika avstånd beroende på var de befinner sig och från olika vinklar. De kan rentav ha olika uppfattningar om vissa aspekter av bergets utseende eller om vissa av dess drag. De kommer emellertid alla att måla samma berg. Om en av dem istället målar ett stekt ägg eller ett lokomotiv kan vi på goda grunder hävda att hon eller han har fel; det konstnären målat är inte berget. Vad som är möjligt att ha olika uppfattningar om begränsas av det iakttagbara beviset [berget]’”. På samma sätt är det med historien. Historiker och andra som vill använda den för att säga något om samtiden har att förhålla sig till begränsningar i källmaterialet men också till vad som är känt om den period som beskrivs. Utifrån vår kännedom om källmaterialet, perioden och forskningen kan vi konstatera att det som presenteras i SD:s valfilm inte är svensk nittonhundratalshistoria utan något annat, nämligen propaganda, och möjligen ett stekt ägg. Lars M Andersson, Uppsala universitet Thomas Barow, Göteborgs universitet Elin Bommenel, Lunds universitet Stéphane Bruchfeld, Uppsala universitet Kristina Engwall, Örebro universitet Karin Kvist Geverts, Kungliga biblioteket Mattias Tydén, Stockholms universitet Klas Åmark, Stockholms universitet Litteratur Andersson, L.M. & Tydén, M. (red.) (2007). "Sverige och Nazityskland: skuldfrågor och moraldebatt" Andersson, L.M & K. Kvist Geverts. (2008). "En problematisk relation? Flyktingpolitik och de judiska flyktingarna i Sverige 1920-1950" Barow, T. (2009). "Kein Platz im Volksheim? Die 'Schwachsinnigenfürsorge' in Schweden 1916-1945" Bommenel, E. (2006). "Sockerförsöket: kariesexperimenten 1943-1960 på Vipeholms sjukhus för sinnesslöa" Bruchfeld, S. & P.A. Levine. (1997 & 2009). "…om detta må ni berätta… En bok om Förintelsen i Europa 1933-1945" Engwall, K. (2000). "'Asociala och imbecilla'. Kvinnorna på Västra Mark 1931–1967" Kvist Geverts, K. (2008). "Ett främmande element i nationen. Svensk flyktingpolitik och de judiska flyktingarna 1938-1944" Svanberg, I. & M. Tydén. (1998 & 2005). "Sverige och Förintelsen. Debatt och dokument om Europas judar 1933-1945" Tydén, M. (2002). "Från politik till praktik. De svenska steriliseringslagarna 1935–1975" Åmark, K. (2011 & 2016). "Att bo granne med ondskan. Sveriges förhållande till nazismen, Nazityskland och Förintelsen"


Trivsam stämning med popdrottningar

Summary: Endagsfestivalen Queens of pop har gästat Uppsalas botaniska trädgård. Stämningen är trivsam men knappast omtumlande, tycker Mattias Dahlström.

Konsert Sarah Klang, ALMA, Molly Sandén, Anna Ternheim, Icona Pop, Zara Larsson Scen: Queens Of Pop, Botaniska trädgården, Uppsala Det är alldeles för sällan som platsen för musikfestivaler är gröna oaser med krattade grusgångar och dammar. Man behöver inte vara arborist eller ha gröna fingrar för att tycka att Uppsalas botaniska trädgårds minutiöst klippta buskar ger något extra till den redan gulligt familjära stämningen. Det är å andra sidan inte det enda som är annorlunda med Queens of Pop, den turnerande (nåja, Uppsala är den andra och sista spelorten) endagsfestivalen med uteslutande kvinnliga artister. Att det känns ovant säger så klart en del om hur könsfördelningen bland artister brukar vara på musikfestivaler. Men det är också just inramningen och inriktningen som gör Queens Of Pop speciell, mindre det som händer på de båda scenerna. Programmet är gediget, om än inte särskilt spännande. Vill man ha ganska bra svensk pop – eller nordisk då om man räknar in finska ALMA:s röjiga men rätt endimensionella klubbpop – är Queens Of Pop stället att vara på. Allt är ganska trivsamt. Så gott som ingenting är i närheten av omtumlande. Två av nästan-undantagen är, ironiskt nog, de artister som skiljer sig mest från de övriga. Först Sarah Klang, med den där gigantiska, kraftfulla och samtidigt sårbara rösten som skär igenom allt. Den som är en på 10.000. Därmed inte sagt att den hittat sin rätta omgivning riktigt än eller att det lite väl trygga låtmaterialet håller måttet fullt ut för den delen. Men de senare sakerna kan man ju göra något åt, det förra är en naturkraft man antingen har eller inte. Anna Ternheim är det andra undantaget. Med bara Martin Hederos som uppbackning på scenen skulle inramningen ha kunnat bli för spartansk, men Ternheim och Hederos gör verkligen allt de kan för att variera i det lilla. Med sitt jazziga pianospel och sina fina ifyllningar på orgel och dragspel är Hederos en enmansorkester. Han backar upp Ternheim, som med tiden verkligen har slipat bort den ojämna valpigheten från karriärens början och bara låter helt självklar. Dessutom sjunger hon bättre än någonsin: kristallklart och extremt inkännande. Stundtals, som när det diskreta technobeatet smyger in i ”All the way to Rio”, är hon direkt sensationell. Dagens tre stora dragplåster bjuder på en mer blandad kompott. Molly Sandén har på många sätt genomgått en ganska imponerande metamorfos, från tonårig klassisk schlagerballaddiva till modern popsångerska i Veronica Maggios fotspår (även om hon emellanåt trycker ned fötterna väl djupt i förebildernas skoavtryck). Man märker tydligt också hur mycket hon själv trivs i den nya, mer vuxna och häftigare kostymen. Det finns en avslappnad lekfullhet i hur hon närmar sig låtarna nu, i samklang med ett band som tillåts ta ut svängarna med till exempel ”Säg det” och ”Rygg mot rygg”. Det lovar mer framöver. Man måste ändå beundra hur Icona Pop maximerar sin scenshow utifrån halvdana förutsättningar. Det de saknar i låtar, variation och finess tar de i någon mån igen i ren energi. I och med det stora genombrottet med världshitten ”I love it” bestämde duon sig för en kurs som de håller extremt, ibland nästan parodiskt, konsekvent. Högsta växeln är i hela tiden, plattan är i mattan i var och varannan låt. Som festivalhumörhöjare är det onekligen effektivt, men också en smula utmattande. Zara Larsson vänder på sätt och vis upp och ned på den eviga diskussionen kring verk och person, och gör att man måste ta sig an frågan från ett helt annat perspektiv än det vanliga. Så här: Är det okej att genuint uppskatta Larssons stolta självsäkerhet och outtröttliga peptalks till unga tjejer om att ta plats, vägra ta skit och våga vara sig själva – och ändå tycka att hennes låtar är ganska tråkiga och onödigt konventionella, inte minst i konkurrens med de uppenbara förebilderna? För hur extremt proffsig och maffig hennes show än är – det märks verkligen vilken nivå hon är på nu – så kommer jag inte ifrån känslan av att hennes konsert är den musikaliska motsvarigheten till att se en i grund och botten genuint begåvad komiker gång på gång välja Hollywoodkomedier enligt formulär 1A. Det skulle kunna vara så mycket mer.


SD:s kampanjfilm togs bort från Youtube på grund av nakenhet

Summary: SD:s kampanjfilm, som kritiserats för att vara del av en smutskastningskampanj, togs bort från Youtube på grund av ”olämpligt innehåll”. Enligt uppgifter till DN var orsaken nakenhet. Partiet överklagade beslutet och nu har filmen återpublicerats.

I veckan publicerade Samtiden, som ägs av Sverigedemokraterna, en kampanjfilm om Socialdemokraternas historia. Filmen, som lades upp på videoplattformen Youtube, presenteras som en dokumentär, men har kritiserats av statsvetare och historiker för att vara missvisande (Aftonbladet 1/8) och innehålla förenklingar (SVT 2/8). I fredagens DN Kultur skriver författaren Ola Larsmo och menar att filmen är en del av en smutskastningskampanj. Han citerar också flera experter på filmens ämnen, bland annat Gunnar Broberg, professor emeritus i idéhistoria i Lund, som säger: ”Filmens förenklingar leder till förfalskning”. Sverigedemokraternas kommunikationschef Joakim Wallerstein menar dock att ingen ännu har påtalat några felaktigheter i filmen. – Och om en statsvetare eller tidning skriver något om SD:s historia, gör man det av propagandaskäl eller för att man är saklig och en bra journalist? Och att prata om ett annat partis historia, det behöver inte vara propaganda. Återigen, man behöver definiera vad propaganda är i så fall. Jag tror att man använder det lite lättvindigt, säger han till DN. Sent på torsdagskvällen plockades dock filmen ned från Youtube. Den som de följande timmarna försökte se filmen på plattformen möttes av meddelandet: ”Det här videoklippet har tagits bort eftersom det strider mot Youtube riktlinjer för communityn”. Enligt uppgifter till DN togs filmen bort för att den innehöll klipp med nakenhet, något som kan strida mot Youtubes riktlinjer. Beslutet överklagades av Sverigedemokraterna och vid 10-tiden på fredagen publicerades filmen på nytt, den här gången med en varningstext om att videoklippet ”kan vara olämpligt för vissa användare”. Varningstexten togs dock bort senare under fredagen. Farshad Shadloo, svensk kommunikationschef på Google som äger Youtube, skriver följande i ett uttalande till DN: ”Youtubes riktlinjer förbjuder klipp som innehåller nakenhet och våld. Men vi gör undantag för material som har nyhetsvärde eller innehåller historiskt material. När ett klipp tas bort från vår plattform ger vi våra användare möjlighet att överklaga beslutet. Om klippet tagits bort på felaktiga grunder agerar vi snabbt för att återställa det”, skriver Farshad Shadloo i uttalandet. Google kommenterar inte vilka delar i filmen som ska ha anmälts för olämpligt innehåll, men filmen innehåller bland annat klipp från koncentrationsläger under Förintelsen och rasbiologiska undersökningar. Det är inte känt om det är just de klippen som är anledningen till att filmen först plockades bort. Enligt Joakim Wallerstein har partiet inte fått någon klar information kring varför filmen plockades bort. – Det har ett standardmeddelande som läggs på filmen, men det säger egentligen ingenting. Vi fick ingen förklaring till varför den togs bort, och inte heller förklaring till att den lades upp igen. Jag var förvånad, för Samtiden är ändå ett eget bolag med utgivningsbevis och därför var det lite märkligt att den bara togs ned, säger Joakim Wallerstein. Enligt uppgifter till DN berodde nedplockningen på att filmen anmäldes för nakenhet. Vad säger du om det? – Den innehåller massa journalfilmer, bland annat från tyska koncentrationsläger med kroppar som inte helt täckta. Men som jag uppfattar det har de förstått att det här är en dokumentär och filmen handlar inte om folk som är nakna. I tidigare fall då Youtube tagit ned klipp har det ofta motiverats med att innehållet strider mot riktlinjerna eller innehåller upphovsrättsskyddat material. Google vill inte kommentera DN:s fråga om det inkommit några anmälningar angående upphovsrätt mot filmen, men Farshad Shadloo uppger att alla användare har möjlighet att anmäla upphovsrättsintrång. Joakim Wallerstein har inte fått uppgifter om att filmen ska ha anmälts för att bryta mot föreskrifter för upphovsrätt. – Vi har uppenbart inte varit i Tyskland och filmat under andra världskriget, så självklart finns det bildmaterial som inte vi har producerat. Däremot menar vi att det här är en del av vårt lands historia, och det är svårt att äga upphovsrätt på det. Det bör få spridas, det finns ett allmänintresse i det, säger han. Om ni använder material från andra medieaktörer, hur motiverar ni er rätt att göra det? – Ni har motiverat det när ni använt bilder och sånt som inte ni har rättigheter till genom att säga att det är ett allmänintresse. Och ja, vi argumenterar på samma sätt. Vissa saker är så pass stora att det är svårt att ha upphovsrätt på det, säger Joakim Wallerstein och fortsätter: – Bilderna från Uppsalas rasbiologiska institut till exempel, det finns säkert någon som har upphovsrätt på dem. Vi har i alla fall inte den upphovsrätten men vi har ändå valt att sprida dem för att vi tycker att den berättelsen ska få berättas. Man kan inte äga rättighet på vår historia. Efter att filmen på torsdagen tagits bort från Youtube skrev Sverigedemokraterna på Twitter att de ”... som har gjort egna uppladdningar som fortfarande fungerar, dela och sprid dem så länge det går”. Bland annat spreds filmen via så kallade torrent-sajter, där användare som är uppkopplade kan dela filer med varandra. Varför ville ni att folk skulle sprida filmen vidare via torrent? – Vi tycker det är viktigt att den sprids. Sedan är formen i sig inte jätteintressant för mig egentligen, utan torrent är ett sätt att få ut den ganska bra utan att ge möjlighet till stora medieaktörer att kunna stoppa det. Därför använde vi det, säger Joakim Wallerstein. Socialdemokraterna partisekreterare Lena Rådström Baastad kommenterade tidigare i veckan filmen i Expressen. Hon skrev då bland annat: ”Det är ingen hemlighet att det fanns starka antisemitiska strömningar och tankar om ras i Sverige på 30-talet. Men att SD, ett rasistiskt parti i dagens samhälle, försöker legitimera sin politik genom att lyfta detta är absurt”.


Antikrundans expert Lars-Yngve Johansson död

Summary: Lars-Yngve Johansson, som varit expert i SVT-programmet ”Antikrundan”, har gått bort efter en tids sjukdom. Han blev 77 år.

SVT-programmet meddelade att Lars-Yngve Johansson gått bort i ett uttalande på Facebook. Han, som var utbildad guld- och silversmed, har arbetat med programmet sedan år 1999 och varit expert på smycken. ”Det är med sorg i hjärtat vi meddelar att vår omtyckte smyckesexpert, Lars-Yngve Johansson, gick bort i natt efter en tids sjukdom. Han har varit expert i Antikrundan sedan 1999 och har berikat programmet enormt med både sitt kunnande, sitt sköna sätt att ta publiken och sin underbara humor! Tack för allt Lars-Yngve, vi kommer att sakna dig!”. – Han var en fantastiskt fin människa. Han hade humor och han var kunnig. Han var utbildad silver- och guldsmed och en av dem i landet som kunde absolut mest om silver och smycken. Dessutom var han en ganska stark karaktär i rutan och jättebra på att ta folk, och dela med sig av sin kunskap, säger ”Antikrundans” programledare Anne Lundberg till Expressen. Lars-Yngve Johansson har under många år också drivit en butik för smycken och antikviteter på Kommendörsgatan i Stockholm. Han blev 77 år.


Här är Justin Timberlakes mest populära låtar i Sverige

Summary: På tisdagskvällen möter Justin Timberlake publiken på Friends arena i Stockholm. Singeln ”Soulmate” är den just nu mest populära låten bland svenska fans, visar statistik från Spotify om den både risade och rosade världsartisten.

Som sextonåring blev han världskänd som medlem i pojkbandet *NSync, och över tjugo år senare drar Justin Timberlake runt på en världsturné med sitt femte soloalbum, ”Man of the woods”, som släpptes tidigare i år. Medan plattan mottogs med minst sagt med blandade reaktioner från kritikerna, har recensionerna av hans liveframträdanden varit mer positiva: ”Justin Timberlake hittar nya smarta sätt att vara en popstjärna samtidigt som han börjar fundera över medelåldern”, skrev The Guardian i sin recension av spelningen i London i början av juli. Skivrecension: ”Justin Timberlakes nya projekt är djupt genant” Enligt arrangören Live Nations presstalesperson väntas en ”stor publik” men innan konserten offentliggörs inte antalet sålda biljetter. Artisten har inte sålt ut arenan, och timmarna före konserten hade flera ombud fortfarande biljetter ute till försäljning. Senast Timberlake spelade i Sverige var 2016, då som ett inslag i pausunderhållningen under finalen i Eurovision song contest, bland annat med singeln ”Can't stop the feeling”. Den låten finns fortfarande med som en av favoriterna bland de svenska användarna, visar statistik från Spotify som DN tagit del av. Läs mer: Justin Timberlake återvände till Super Bowl Enligt musikströmningstjänstens statistik är singeln ”Soulmate”, som överraskande släpptes tidigare i somras, den som just nu är mest populär bland svenska användare. På topplistan följs låten av just ”Can't stop the feeling”, ”Say something” med Chris Stapleton, samt äldre låtar som ”Mirrors”, ”Sexyback” och ”Cry me a river”. Att döma av hans tidigare framträdanden under turnén är det samtliga låtar som även publiken i Stockholm kommer att få höra under tisdagskvällen. Artisten själv har befunnit sig i staden under de senaste dagarna, och bland annat gjort ett besök på nöjesfältet Gröna lund.  Justin Timberlake mest populära låtar Statistik från musikströmningstjänsten Spotify visar de tio mest populära låtarna av Justin Timberlake bland användare i Sverige: 1. ”SoulMate” 2. ”CAN'T STOP THE FEELING!” 3. ”Say Something” 4. ”Mirrors” 5. ”SexyBack” 6. ”Cry Me a River” 7. ”What Goes Around.../...Comes Around” 8. ”Filthy” 9. ”Rock Your Body” 10. ”Morning Light” Källa: Spotify


Ny undersökning: Två av tre kvinnliga manusförfattare sexuellt trakasserade på jobbet

Summary: Enligt en undersökning som fackföreningen Writers Guild of America West gjort har 64 procent av kvinnliga manusförfattare någon gång blivit sexuellt trakasserade i sin yrkesroll.

En gren av den amerikanska fackföreningen för manusförfattare inom tv och film, Writers Guild of America West, har genomfört en undersökning om sexuella trakasserier bland över 2.000 av sina medlemmar. Enligt undersökningen har 64 procent av de tillfrågade kvinnliga manusförfattarna någon gång blivit utsatta för sexuella trakasserier i sitt yrke. Den visar också att en betydande del av trakasserierna sker i så kallade ”writers’ rooms”, det vill säga när många manusförfattare arbetar ihop på ett gemensamt manus. 11 procent av de manliga tillfrågade vittnade om att de utsatts för sexuella trakasserier. I undersökningen deltog en femtedel av fackföreningens aktiva medlemmar. WGA West säger i ett uttalande att deras mål är att skapa ”en respektfull kultur med nolltolerans för mobbning, trakasserier och övergrepp – en kultur som tillåter drabbade att tala ut och att få sina upplevelser tagna på allvar”.


”Stjärnorna på slottet” försökte anlita musiker utan ersättning

Summary: Musikern Jonas Pomo anklagar SVT och produktionsbolaget Meter för att ha försökt få honom att arbeta gratis i ett avsnitt av ”Stjärnorna på slottet”. – Detta är väldigt långt från vår praxis, säger SVT:s programchef för underhållning i Malmö till SVT Kulturnyheterna.

Frilansmusikern Jonas Pomo fick i måndags ett mejlerbjudande om att medverka som musiker i ett avsnitt av SVT-programmet ”Stjärnorna på slottet”, som produceras av produktionsbolaget Meter. Mat och resa skulle Meter stå för, men inget arvode fanns enligt produktionsbolaget att betala ut. Jonas Pomo lade då ut mejlväxlingen på Facebook, och skrev: ”Spelar inte gratis i erat jävla tv-program! Jobba gratis själv om det är så sjukt kul med tv!”. Inlägget har i skrivande stund delats nästan 600 gånger. Till SVT:s Kulturnyheterna skriver SVT:s programchef för underhållning i Malmö, Petter Bragée, att de omedelbart tog kontakt med Meter efter att ha fått nys om mejlväxlingen. ”Detta är väldigt långt från vår praxis. SVT har blivit informerade av Meter att mailväxlingen det refereras till är ett olyckligt misstag. Och inte heller deras praxis. Självklart ska avtal följas när musiker anlitas i våra program”, skriver Petter Bragée i ett mejl. Meters vd, Björn Persson, skriver i ett mejl till SVT att erbjudandet om arbete utan ersättning var ”ett misstag”. Till Kulturnyheterna säger musikern Jonas Pomo: – Det är uppenbart att det inte är något misstag i och med att det var fyra, fem andra som fått frågan innan. Nu känns det som att de försöker skylla ifrån sig på den här stackars assistenten som skickade mejlet. Den som skrev till mig sa uttryckligen att den jobbar som assistent och har fått i uppdrag att hitta ett band som inte vill ha ersättning.


Hollywoodstjärnor till försvar för sparkade James Gunn

Summary: Regissören James Gunn fick sparken från produktionen av ”Guardians of the galaxy vol. 3” efter att hans gamla skämttweets om våldtäkt och Förintelsen uppdagats. Nu går Hollywoodpersonligheter och fans ut till Gunns försvar. – James är en av de mest kärleksfulla personer jag någonsin har träffat, skriver skådespelaren Dave Bautista på Twitter.

Det var efter att amerikanska alt right-debattörer uppdagade regissören och manusförfattaren James Gunns gamla tweets – innehållande grova skämt om våldtäkt, Förintelsen, 9/11 och aids – som Disney sparkade Gunn från produktionen av ”Guardians of the galaxy vol. 3”. ”De kränkande attityderna och uttalandena som upptäckts på James Twitter är oförsvarbara och överensstämmer inte med vår studios värderingar, så vi har avbrutit vårt samarbete med honom”, skrev Walt Disney Studios ordförande Alan Horn i ett pressmeddelande under gårdagen. James Gunn twittrade i samband med avskedandet: ”Jag säger inte att jag är bättre, men jag är väldigt, väldigt annorlunda (i dag) än jag var för några år sedan”. Nu går Gunns kollegor inom filmbranschen ut till hans försvar. Dave Bautista, som skådespelat i de två tidigare ”Guardians of the galaxy”-filmerna, skriver på Twitter att James Gunn är ”en av de mest kärleksfulla, omhändertagande, godhjärtade personer” han någonsin har träffat och att han ”INTE är okej” med Disneys hanterande av Gunn. Den tyska före detta regissören Uwe Boll pekar på ”idiotin” i att Gunn får sparken får sparken för tio år gamla tweets samtidigt som Donald Trump ”borde få sparken för fem timmar gamla tweets”. Filmproducenten Lloyd Kaufman – känd för sina B-filmstolkningar av kända filmer, bland dem ”Tromeo and juliet” – skriver att Gunn ”förtjänar allt vårt stöd under den här horribla och svåra perioden”. Även fansen mobiliserar till stöd för Gunn, genom en namninsamling som på kort tid har samlat över 30 000 påskrifter. James Gunn regisserade, och skrev manus till, de två första filmerna ur ”Guardians of the galaxy”-serien. Den andra filmen genererade över 800 miljoner dollar i biobiljettintäkter på mindre än en månad. Innan avskedandet hade James Gunn skrivit klart manus till en tredje film i serien, med planerad premiär år 2020.


Stjärnregissören Tarkovskijs son spelar in dokumentär på Gotland

Summary: Den ryska regissören Andrej Tarkovskijs son, Andrej Tarkovskij Jr, går i sin fars fotspår. Just nu arbetar han med en dokumentärfilm på Gotland, där fadern spelade in sin ”Offret”. – Det är känslosamt att komma hit, eftersom det är sig så likt från filmen, säger regissören till DN.

Den ryska regissören Andrej Tarkovskijs son, Andrej Tarkovskij Jr, gör en dokumentärfilm om sin far. Delar av inspelningen sker på Gotland, där Tarkovskij spelade in sin sista film – svenska ”Offret” från 1986, med bland andra Erland Josephson och Allan Edwall i rollerna. ”Offret” fick juryns specialpris i Cannes och två svenska Guldbaggar. Andrej Tarkovskij Jr befinner sig under två dagar på Gotland för att spela in dokumentärfilmen, en samproduktion mellan Sverige, Ryssland och Italien som har planerad premiär under 2019. Svenska samproducenter är Peter Kropenin, Film Capital Stockholm och Gotlands filmfond. – Jag har aldrig varit i Sverige, aldrig varit på Gotland, men jag minns platserna från ”Offret”, förstås, säger Andrej Tarkovskij Jr när DN når honom på telefon. – Det är känslosamt att komma hit, eftersom det är sig så likt från filmen. Det är en magisk, vacker plats, och det påminner mycket om Ryssland på ett sorts själsligt sätt. Hur kom det sig att du ville göra en dokumentärfilm om din pappa? – Jag vill inte berätta om hans livshistoria, som redan är välkänd. I stället vill jag visa hans tankevärld, hur han arbetade och tänkte. Jag försöker återskapa den atmosfär som han hade omkring sig, eftersom han var en väldigt intressant människa att vara med, säger Andrej Tarkovskij Jr. Läs mer: Blöt nostalgitripp genom Tarkovskijs landskap Dokumentären, säger han, är baserad på Andrej Tarkovskijs ljudupptagningar och regissörens röst är den som kommer att höras i filmen. Han aktar sig för att själv gå in och döma under processens gång, samtidigt som han inser att dokumentären kommer att färgas av sin bild av pappan. ”Offret”, som till stor del handlar om en mans kärlek till sin son, är tillägnad Andrej Tarkovskij Jr. – Det är på många sätt en självbiografisk film. Den var väldigt personlig för honom, och är väldigt personlig för mig. Samtidigt är den tillägnad alla barn, barnet inom alla människor. Han brukade säga att hans filmer var gjorda för ett barns ögon, eftersom ett barn inte dömer, säger dokumentärfilmaren, som också är chef för Andrei Tarkovsky International Institute. Hur har det varit att gå i din pappas fotspår, under din vistelse på Gotland men också i ditt liv? – I början var det något som valdes åt mig, eftersom han i sitt testamente önskade att jag skulle det. Men med tiden har jag alltmer börjat upptäcka mig själv i mitt arbete, i att vara kreativ kring att förvalta hans arv. Att gå igenom hans material, saker han skrivit, har gett mig många svar. Man glömmer bort mycket under sitt liv, men det är viktigt att återuppväcka minnena man har.


Dubbningsboom i USA när Netflix satsar globalt

Summary: Netflix globala expansion har skapat en dubbningsboom – i USA. När amerikanska tittare lyssnar till svenska skådespelaren Alba August i danska serien ”The rain” pratar hon engelska. Men kommer strömningsjättens satsning på dubbning att rubba svenska tittares förkärlek för undertexter?

När Netflix vd Reed Hastings nyligen var på besök i Europa meddelade han att den internationella expansionen fortsätter med en satsning på 100 projekt på 16 språk i Europa, Afrika och Mellanöstern. I höst är det till exempel inspelningsstart för Netflix första arabiskspråkiga serie, det övernaturliga tonårsdramat ”Jinn” som ska filmas i Jordanien. Inte undra på om det jublades på översättningsbyråerna. Netflix finns numera i över 190 länder men när strömningsjätten påbörjade sin globala framryckning ställdes den inför mängder av språkbarriärer: hur göra det övervägande engelskspråkiga innehållet tillgängligt för konsumenter världen över? I ett första skede utökades översättningarna till ett tjugotal språk och sedan dess har Netflix rullat ut textremsor i oöverträffad skala. Jan Pedersen forskar om medieöversättning på Stockholms universitet och har bland annat skrivit boken “Subtitling norms for television”. Han har följt Netflix översättningsarbete och tittat närmare på bolagets riktlinjer för undertexter. – Till en början var kvaliteten ganska erbarmlig, men den har faktiskt förbättrats. Däremot finns det en hel del brister i anpassningen till lokala normer. Det kan bland annat handla om hur fort tittaren förväntas läsa. I Sverige är vi vana med tolv tecken per sekund, medan Netflix vill ha sjutton tecken per sekund, säger Pedersen. På flera marknader räckte det inte med undertexter och Netflix etablering har därför också skapat arbetstillfällen för röstskådespelare i länder som Frankrike och Italien. Och att prenumeranter i Tyskland vill kunna uppleva ”Orange is the new black” på tyska är inte förvånande, med tanke på landets dubbningskultur. Enligt Pedersen etablerades två dominerande översättningstraditioner när ljudfilmen blev branschstandard på 1930-talet: undertexter och olika former av dubbning. Men hur är det med länder som varken har en tradition av det ena eller andra? När Netflix i nästa skede började satsa mer resurser på närproducerade filmer och serier, för att tillmötesgå kunder i olika delar av världen, uppstod i stället ett annat slags språkförbistring på hemmaplan. Hur ska amerikanska tittare egentligen kunna förstå Netflixfilmer och -serier där skådespelarna pratar danska (”The rain”), tyska (”Dark”) eller hebreiska (”Fauda”)? Historiskt sett har USA varit relativt självförsörjande när det kommer till rörliga bilder. Därför finns det varken vana av undertextning eller dubbning, åtminstone inte i breda konsumentlager. Att titta på filmer med undertexter är något för den specialintresserade. – Man brukar säga att det finns två ord för film på engelska: movie och film. Det vill säga, mainstream respektive arthouse. Den senare kategorin förknippas ofta med utländsk film och undertexter i USA, säger Pedersen. På motsvarande sätt har serier som “Brottet” och “Bron” visserligen blivit både hyllade och uppmärksammade i USA, men för att kriminaldramerna verkligen ska gå hem i stugorna har de fått engelskspråkiga nyinspelningar. Netflix verkar dock vilja slippa omaket att spela in samma serie flera gånger om. ”All stories are global stories”, som det heter i en företagspresentation. Deras utmaning är att försöka kombinera den lokala efterfrågan med global tillgänglighet. I stället för att dela upp prenumeranterna i regionala målgrupper sorteras de i ”smakgemenskaper”, som efterlyser liknande innehåll oberoende ursprung. I alla fall om det går att runda språkbarriären. Den första skandinaviska originalserien, den postapokalyptiska följetongen ”The rain”, ska locka alla som gillar science fiction. Den är gjord på danska i Danmark, men när amerikanska Netflixprenumeranter trycker play pratar svensk-danska skådespelaren Alba August och alla andra på rollistan engelska. Samma sak väntar med största sannolikhet Shanti Roneys och David Denciks rollfigurer när den kommande svensksatsningen ”Störst av allt” får premiär. Faktum är att Netflix gränsöverskridande satsningar har skapat en dubbningsboom i USA. Många har reagerat och hävdat att de föredrar att uppleva utländska serier på originalspråk. På internet florerar manualer med rubriker som ”How to turn off Netflix's dubbing for 'Dark' & enjoy the show in its original form”. Men strömningsjätten, som är känd för att samla in och analysera stora mängder användardata, har räknat på det där och menar att den vet bäst. Siffrorna visar att amerikanska prenumeranter som fick se franska serien “Marseille” dubbad till engelska var mer benägna att titta vidare än dem som fick se den på originalspråk med undertexter. Och sedan dess har Netflix börjat visa sina utländska serier i dubbat format i USA och majoriteten av tittarna ändrar inte i språkinställningarna utan nöjer sig med förhandsvalet. Enligt Netflix finns nio av tio ”Dark”-tittare utanför Tyskland, men i engelskspråkiga länder har 81 procent sett den dubbade versionen. För amerikanska tittare är dubbning kanske inte mer främmande än att Hollywoodfilmer som utspelar sig utomlands ofta tar sig språkliga friheter. Nazistiska generaler och östeuropeiska skurkar, till exempel, pratar påfallande ofta engelska med varandra i amerikansk film. Att invånarna i den flamländska småstaden i Netflixserien ”Beau Séjour” också gör det, är därför kanske inte helt chockerande. De flesta av skådespelarna i ”The rain” gjorde sin egen dubbning till engelska, med en distinkt dansk accent. – Det höjer trovärdigheten i dubbningen. Det är så man brukar man gestalta främmande språk i USA, menar Pedersen. Det finns uppenbar förbättringspotential i dubbningen för alla Netflixproduktioner. Det är inte bara svenska åskådare, uppväxta med undertexter, som ryggar tillbaka inför osynkade munrörelser. Kommer dubbning på sikt att bli förhandsvalet även i Sverige? Netflix har inte släppt några siffror, men liknande tittarexperiment pågår uppenbarligen även här. Den som börjar titta på ”Dark” eller ”Fauda” kan plötsligt höra tysk- respektive hebreiskspråkiga rollfigurer i stället tilltala varandra på engelska. – Netflix fuskar lite grann eftersom det krävs en aktiv insats för att ändra språkinställningarna och vi är ganska lata av oss. På det sättet skulle man kanske kunna påverka tittarvanorna. Men jag tror ändå att den svenska intoleransen mot dubbning är för stor, säger Pedersen. Kanske ligger förklaringen till dubbningens framgångar i USA inte bara i en aversion mot undertexter. Netflix är en datadriven verksamhet i en skärmberoende samtid som är väl medveten om fenomenet “second screen”, det vill säga att många tittare sitter med flera skärmar framför sig. På grund av splittrad uppmärksamhet behöver de audiellt understöd. Lättare då att följa serier på ett språk man själv förstår. – Det ligger mycket i det där, säger Pedersen. Det finns länder som varierar översättningsmetoden beroende på visningssammanhang. I Polen undertextas till exempel filmer på bio, medan i princip allting har voice over på tv. På bio orkar vi koncentrera oss på undertexterna, men hemma är det helt enkelt mer bekvämt med ett bekant språk. Då kan man diska eller göra något annat samtidigt. Bara Netflix kan svara på huruvida svenska tittare verkligen föredrar originalspråk framför halvt osynkad dubbning. Eller om det bara är en läpparnas bekännelse. Icke-engelskspråkiga Netflixserier som dubbats till engelska ”The rain” (danska) ”Fauda” (hebreiska) ”Marseille” (franska) ”Dark” (tyska) ”Beau Séjour” (flamländska) ”3%” (portugisiska) ”Club de Cuervos” (spanska) ”Suburra” (italienska)


Flygbilden har blivit en kameravinkel i mängden

Summary: Flygbilder har gått från att vara en verksamhet för våghalsar och dyr lyxmarkör i Hollywood till att bli en kameravinkel i mängden. Jacob Lundström berättar om ett filmestetiskt paradigmskifte i drönarteknikens spår.

”Hollywood-klass”. På sociala medier lyfter filmkollektivet Crazy Pictures stolt fram nyckelcitatet ur den första recensionen av “Den blomstertid nu kommer”. Trots en blygsam budget jämför kritiker deras hemvävda katastroffilm med betydligt mer påkostade produktioner från USA. Triumfen är ett faktum. Och visst är “Den blomstertid nu kommer" en ovanlig svensk film, inte minst eftersom den är så uppenbart förtjust i sina egna bilder. Det är en film som höjer sig över den socialrealistiska standarden – bland annat med hjälp av kameradrönare. Här finns vyer över ett Stockholm i undantagstillstånd, där Västerbron har bombats mitt itu. Att ”Den blomstertid nu kommer” innehåller drönarbilder är inte förvånande. Det är trots allt en film som skriver in sig i en katastroftradition där publiken förväntar sig fågelperspektiv på förödelsen. Men det är ändå ett lågbudgetprojekt, åtminstone relativt sett, som bekräftar ett filmestetiskt paradigmskifte: luften är fri. Flygbilder har gått från att vara en lyxmarkör till att bli en kameravinkel i mängden. Jacob Lundström: Var går gränsen mellan kontrafaktiska tankelekar och desinformation? ”Hollywood-klass” var inte direkt en hedersbetygelse som förärades Crazy Pictures föregångare Mats Helge Olsson, som blev hånad för sina engelskspråkiga b-actionfilmer från Västergötland på 1980-talet. Till skillnad från Olsson har å andra sidan filmgänget från Norrköping haft tillgång till ett helt annat verktygsförråd. Om tidigare generationers DIY-filmare med actionambitioner fick hålla till godo med en lekmannalook, har den digitala uppdateringen av filmbranschen gjort det möjligt att simulera Hollywood på hemmaplan. Flygbilder är knappast bara ett Hollywoodfenomen utan har även fascinerat bland annat europeiska regissörer. På samma sätt som Wim Wenders använde helikopter för ”Himmel över Berlin” från 1987, utnyttjar dagens filmare drönare. Titta bara på de gravitationstrotsande bilderna från Budapest i Kornél Mundruczós ”Destination Europa” som hade biopremiär i våras. Flygande kameror är ett verktyg för filmskapare i alla typer av genrer, inte bara Hollywoodinspirerad actionfilm. Fram till ”Den blomstertid nu kommer” återfanns den mest iögonfallande användningen av drönare i svensk film i Ruben Östlunds ”Turist” och Anna Odells ”Återträffen”. Det är exempel på filmer som inte bara utnyttjar tekniken för att skapa hisnande bilder, utan också tematiserar den i sin konstnärliga gestaltning. Filmskapare är knappast ensamma i Sverige om att utnyttja flygande kameror – faktum är att drönare har blivit vanliga i allt från bröllopsvideor till ”Uppdrag granskning”-reportage. I fjol infördes ett undantag i kameraövervakningslagen som innebär att det är fritt fram för gemene man att filma från ovan. Himmelperspektivet håller på att devalveras. Snart är det väl ingen som längre tänker på att drönarteknologin utvecklades för att den amerikanska krigsmakten skulle kunna spionera och bomba från obemannade flygplan. Å andra sidan har även filmhistoriska flygbilder, med verkliga piloter bakom spakarna, ett påfallande militärt påbrå. På 1920-talet köpte miljardären Howard Hughes ett 50-tal stridsflygplan som använts under första världskriget för att förverkliga sina högtflygande filmvisioner. Det hela resulterade till slut i krigsfilmen ”Rymdens demoner”, må vara att budgeten skenade iväg och flera piloter dog under inspelningen. Jacob Lundström: Pappafeminismen tar myrsteg i Hollywood Även efter den våghalsiga pionjärtiden var flygbilder i regel reserverade för större produktioner och filmer som utspelade sig på höga höjder. Tekniska begränsningar gjorde att kameror på flygplan var bäst lämpade för att suggerera känslan av fart. Det dröjde några årtionden innan filmkonsten på allvar började lätta från marken genom helikopteråkningar. Plötsligt blev det möjligt att också stanna upp i luftrummet och dröja sig kvar vid utvalda utsiktspunkter, vilket erbjöd filmskaparna en större frihet. Fotografer började dessutom experimentera fram olika sätt att parera luftmotståndet. Den makalösa slutscenen i musikalen ”Funny girl” från 1968 är ett exempel på den nya stabila flygbilden. Barbara Streisand står och sjunger för full hals på en bogserbåt på Hudsonfloden när den helikopterburna kameran långsamt närmar sig och sedan stannar vid hennes ansikte, innan den backar undan lagom till att Streisand avrundar ”Don't rain of my parade”. Eller för att ta två andra välkända sekvenser från filmhistorien: den inledande inflygningen mot Julie Andrews i ”Sound of music” från 1965 eller de olycksbådande helikopteråkningarna i början av ”The shining” från 1980. I dag är den typen av tagningar ingen konst med en drönare. Många flygbilder som tidigare har betraktats som tekniska bedrifter eller kittlande stuntnummer går numera att fixa med en fjärrkontroll. Det går nästan att lära sig på ett sommarlov. Frågan är hur filmskapare ska utnyttja luftrummet för att utmärka sig från alla amatörflygare. Hollywoods bildmakare hittar förstås ständigt nya spektakulära användningsområden för drönare, men föga förvånande finns det också våghalsar som vill reclaima skyarna. I ”Mission: Impossible – Fallout”, som har biopremiär 3 augusti, genomför Tom Cruise ett redan haussat helikopterstunt. På bilderna från inspelningen cirklar tre helikoptrar farligt nära varandra genom olika bergspass. Inte en drönare så långt ögat kan nå. Det är det som är ”Hollywood-klass”, om Hughes och Cruise får bestämma.


Rage Against the Machine kräver att Nigel Farage byter podcastnamn

Summary: Bandet Rage Against the Machine har skickat ett så kallat varningsbrev till den före detta Ukip-ledaren Nigel Farage. Anledningen är namnet på högerpopulistens nya podcast – ”Farage against the machine”.

Redan när Nigel Farage, medgrundare och tidigare partiledare för det brittiska högerpopulistpartiet Ukip, avslöjade namnet på sin podcast reagerade det amerikanska rapmetalbandet Rage Against the Machine. Podcasten var nämligen döpt efter bandet – till det vitsiga ”Farage against the machine”. ”Den här pissråttan är maskinen – en förespråkare för den sortens löjliga, skuldbeläggande skit som vi i bandet har rasat mot sedan dag ett”, skrev Rage Against the Machine då på Twitter. Nu har bandet genom sin advokat skickat ett så kallat varningsbrev till Nigel Farage, för att få honom att omedelbart byta namn på sin podcast, skriver The Guardian. I brevet tar gruppen avstånd från Nigel Farage och kallar en eventuell koppling mellan dem för ”särskilt osmaklig” med tanke på politikerns ”högerextrema åsikter”. Läs mer: Katrine Marçal möter den brittiske högerpopulisten Nigel Farage Nigel Farage har själv inte kommenterat brevet eller ett eventuellt namnbyte.


Äldsta nedskrivna versionen av Odysséen kan ha hittats

Summary: Arkeologer i Grekland kan ha hittat det hittills äldsta nedtecknade utdraget ur Homeros ”Odysséen”. Fyndet tros vara från 200-talet efter Kristus.

Under utgrävningen av den antika staden Olympia i södra Grekland tror sig arkeologer ha funnit det hittills äldsta nedteckningen av Homeros episka verk ”Odysséen”. Lertavlan med de tretton verserna ur ”Odysséen”, som beskriver hur Odysseus tar sig tillbaka till sitt hem Ithaka, tros enligt det grekiska kulturdepartementet vara från 200-talet efter Kristus. Enligt kulturdepartementet kan lertavlan vara det äldsta nedskrivna verk av Homeros som någonsin hittats i Grekland. Fyndet hittades i närheten av det som en gång var Zeus tempel, vid platsen för de antika olympiska spelen, av grekiska och tyska arkeologer.


Därför ifrågasätts hjältebilden av upptäckaren James Cook

Summary: För 250 år sedan lämnade James Cook England och lade så småningom grunden för den brittiska koloniseringen av Australien. Bilden av Cook som hjältemodig upptäckare har ifrågasatts, och nyanseras nu i en ny utställning på British library, skriver historikern Stefan Eklöf Amirell.

Det är i år 250 år sedan James Cook satte segel från England på sin första resa till Stilla havet och Australien, en resa som tillsammans med ytterligare två under 1770-talet kom att göra Cook känd som kanske den främsta brittiska upptäcktsresanden i historien. Traditionellt har Cook setts som en hjälte i Storbritannien och som en symbol för det brittiska imperiets godartade och civiliserande ambitioner. Under senare år har den bilden dock ifrågasatts, inte minst i Australien, där han kom att lägga grunden för den brittiska koloniseringen av kontinenten med katastrofala följder för urbefolkningen. Bland annat har statyer av Cook målats med slagord med krav på en omprövning av den koloniala historiens betydelse, något som för tanken till kontroverserna i USA om de historiska monumenten till minne av det amerikanska inbördeskriget. Med anledning av att det i år är två och ett halvt sekel sedan Cook och hans besättning lämnade England på HMS Endeavour uppmärksammas resorna i en utställning på British library i London. Många av de dagböcker, kartor, målningar och teckningar som resorna gav upphov till finns i bibliotekets samlingar, och utställningen ger en rik bild av de kulturmöten som expeditionerna ledde till, liksom av de många nya naturtyper och djur- och växtarter som man kom i kontakt med. Utställningen försöker också belysa hur européernas ankomst i Stilla havsområdet upplevdes av de människor som bodde där, varav många tidigare hade haft ingen eller mycket lite kontakt med européer. Den officiella anledningen till Cooks första resa (1768-71) var att observera venuspassagen, ett ovanligt astronomiskt fenomen som var av betydelse för tidens ansträngningar att förbättra navigationskonsten. Därutöver hade resan dock flera hemliga syften. Cook hade order att söka efter oupptäckta landområden i södra Stilla havsområdet och kartlägga dem. Om tillfälle gavs skulle han också - ”med infödingarnas medgivande”, som det hette i instruktionerna - ta fördelaktiga positioner i besittning för den brittiske kungens räkning. Hur sådant medgivande skulle säkras framgick inte av instruktionerna, bortsett från att Cook skulle göra vad han kunde för att vinna infödingarnas vänskap, visa dem respekt och erbjuda dem möjligheter att handla. I april 1769 anlände britterna till Tahiti där de blev väl mottagna och lyckades göra de planerade observationerna av Venus. När Endeavour några månader senare fortsatte sin resa mot Nya Zeeland följde en tahitisk präst, Tupaia, med på fartyget i avsikt att besöka Storbritannien. Tupaias kunskaper om traditionell polynesisk navigationskonst gjorde honom värdefull för expeditionen, men av minst lika stor betydelse var hans kommunikativa skicklighet. Vid flera tillfällen, framför allt i Nya Zeeland, lyckades han medla mellan britterna och lokalbefolkningen och på så sätt undvika våldsamheter. I dag är Tupaias eftermäle blandat. Hans begåvning och skicklighet som navigatör och diplomat lyfts ofta fram, men bland dagens tahitier finns också de som anser att han var en förrädare för att han hjälpte britterna. Tyvärr nådde Tupaia aldrig sin dröm att se Europa. I Batavia (dagens Jakarta) - som på grund av holländarnas kanaler var en av världens mest ohälsosamma platser på 1700-talet - blev han sjuk, i antingen malaria eller dysenteri, och dog, liksom många av Endeavours besättningsmän. Trots Tupaias medlande roll bemöttes britternas ankomst inte sällan med fientlighet. Den första landstigningen i Australien i april 1770, i en vik som Cook kallade Botany Bay, strax söder om dagens Sydney, möttes av motstånd från krigare från Gwaegalfolket. De drog sig tillbaka efter att britterna hade skjutit mot dem och träffat en av männen i benet. Därefter undvek lokalbefolkningen i området vidare kontakt med nykomlingarna. Cooks personliga inställning till det koloniala företag som han var en del av var ambivalent, något som han delade med många av de européer som deltog i den koloniala expansionen under 1700- och 1800-talen. Under ett besök i Vanuatu under den andra resan (1772-75) reflekterade Cook exempelvis över hur britterna, genom att stiga i land med hjälp av vapenmakt kom att framstå som inkräktare i lokalbefolkningarnas ögon. Cook var dock övertygad om att tiden skulle utvisa att dessa hade fel och att de snart skulle komma att se britterna i mer positiv dager. Endeavour stannade en vecka i Botany Bay, och som namnet antyder ägnade man sig åt att samla in växtprover. I de hemliga instruktionerna för Cooks resa ingick att samla in så många fröer från olika träd, frukter och sädesslag som möjligt. Av den anledningen följde Linnélärjungen Daniel Solander med på resan, liksom den engelske botanikern Joseph Banks. Även flera konstnärer deltog i expeditionen för att genom sina avbildningar förmedla intrycken från såväl främmande kulturer som naturtyper och olika arter av djur och växter till hemlandet. Bland annat kan man på utställningen se den första europeiska avbildningen av en känguru, en hastigt tillkommen skiss av illustratören Sydney Parkinson. Botanik och naturhistoria var på modet i Europa under andra halvan av 1700-talet, och genomslaget för den linneanska systematiken ledde till ett frenetiskt insamlande och klassificerande av olika växt- och djurarter från jordens alla hörn. Det var dock inte bara vetenskaplig nyfikenhet som drev intresset. Studierna hade också ett högst reellt ekonomiskt värde och syftade inte minst till att bedöma möjligheterna att exploatera de naturresurser som fanns i de länder man besökte och som man övervägde att ta i besittning. En av de främsta förespråkarna för koloniseringen av Australien blev också botanikern Banks, som var en av de ledande talespersonerna för etablerandet av en brittisk straffkoloni i närheten av Botany Bay. Detta blev verklighet 1788, nio år efter Cooks död, när de första av totalt cirka 160 000 brittiska straffångar som transporterades från Storbritannien till Australien fram till 1868 anlände till området. Från Botany Bay följde expeditionen under fyra månader Australiens östkust norrut tills de nådde kontinentens nordspets. Där fann de en ö, som Cook kongenialt döpte till Possession Island och varifrån han deklarerade att han tog hela den australiska östkusten i besittning för den brittiske kungens räkning. Uppenbarligen tyckte Cook att området påminde om Wales, och han döpte den nya kolonin till New South Wales. På samma sätt döpte Cook också många av de platser, vikar och uddar som han passerade efter brittiska platser eller framstående personer. Banks fick exempelvis en udde uppkallad efter sig vid inloppet till Botany Bay, och söder om denna förärades hans svenska kollega Solander likaledes en udde. Genom att på så sätt överföra europeiska namn till Australien (och Nya Zeeland) förebådade Cook den senare fysiska kolonisationen av kontinenten, som ur det brittiska perspektivet framstod som en öde vildmark, förutbestämd att koloniseras och civiliseras av britterna. När Cook tog östra Australien i besittning överskred han med råge sina instruktioner, enligt vilka han skulle försöka etablera strategiska utposter, framför allt för att bedriva handel, men inte ta hela länder i besittning. Han hade inte heller, som instruktionerna stipulerade, försäkrat sig om lokalbefolkningens samtycke. Detta försvårades av språkbarriären, men också av att australierna, enligt Cook, överallt undvek kontakt med britterna så långt som möjligt. Historiker debatterar fortfarande Cooks bevekelsegrunder för att annektera Östaustralien. Han uppfattade det som att landet befann sig i ett orört naturtillstånd, och i enlighet med tidens upplysningstankar såg han det som människans uppgift att genom sitt förnuft och arbete omvandla naturen till ett produktivt kulturlandskap. Han var övertygad om att britterna skulle kunna göra det om de koloniserade Australien och tog med sig säd, plantor och boskap från Europa och andra delar av världen. Samtidigt insåg han att en sådan utveckling nog inte skulle främja den australiska befolkningens välbefinnande. De verkade leva gott av det överflöd som naturen gav, skrev Cook i sin dagbok, och de tycktes inte sätta något som helst värde på de presenter och handelsvaror som britterna erbjöd dem. Australiernas och andra folks syn på mötena med britterna skymtar på många håll i utställningen, bland annat i avbildningarna och i de olika artefakter som expeditionen samlade in. Framför allt utmanas dock den europeiska blicken genom ett antal filmsekvenser som belyser kulturmötena och deras följder från olika urfolks perspektiv. Forskare, konstnärer och aktivister från många av de nationer som Cook mötte får komma till tals och ge alternativa tolkningar av den traditionella, eurocentriska och ofta exotiserande, bilden av kulturmötena. Det är ett grepp som fungerar väl. Det ger utrymme för olika samtida röster och perspektiv utan att skriva besökaren på näsan. Kanske kan det fungera som inspiration för svenska museer i framtida utställningar om normer och kulturmöten. Stefan Eklöf Amirell är docent och forskare i historia vid Linnéuniversitetet samt ordförande i Svenska historiska föreningen


Daniel Birnbaum lämnar Moderna museet

Summary: Daniel Birnbaum lämnar sin tjänst som överintendent för Moderna museet efter åtta år. I stället blir han chef för Acute art i London. – Min förhoppning är att det här ska vara ett steg tillbaka till att jobba nära konsten, säger han till DN.

Sedan 2010 har Daniel Birnbaum arbetat som överintendent för Moderna museet i Stockholm. Enligt ett pressmeddelande lämnar han nu sin tjänst för att i stället bli chef för nystartade Acute art i London, som beskrivs som ”ett laboratorium som utforskar dialogen mellan teknologi och konst genom att producera nya digitala konstverk”. – Jag har jobbat på klassiska institutioner i hela mitt liv, gärna decennier åt gången, och det jag tyckt har varit roligast i livet har alltid varit att jobba nära konstnärer. På stora, lite klunsiga men intressanta platser som konstbiennalen i Venedig och Moderna museet tillkommer förstås väldigt mycket annat jobb. Min förhoppning är att det här ska vara ett steg tillbaka till att jobba nära konsten, och att få upptäcka nya konstnärer, vilket är vad jag förväntas göra, säger Daniel Birnbaum till DN. Vad tar du med dig från din tid på Moderna museet? – Blandningen av generationer och av attityder är något jag hoppas ta med mig. Det som är speciellt med Moderna är blandningen av etablerade och helt nya konstnärer, och att man kan vara i dialog med båda. Din nya tjänst, på Acute art, framstår som aningen mer vag än din nuvarande. Vad var det som lockade? – De har erbjudit mig tjänsten för att jag ska jobba med konstnärer, inte för att jag är jättebra på digital teknik, för det är jag verkligen inte. Men om det finns något som är tydligt med Moderna museet är det den maskinkult som har funnits där. Drömmen om att hitta nya produktiva möten mellan konst och teknologi har funnits länge, men man blir lätt nostalgisk när man bara pratar om sextiotalet. Nu är det ju en visuellt helt överväldigande teknologi med virtual reality och artificiell intelligens som sköljer över oss, och som jag ska försöka lära mig mer om. Daniel Birnbaum säger att han erbjudits en rad andra tjänster, men att de flesta liknat hans nuvarande i allt för hög grad. – Jag hade ingen stor längtan efter att göra precis samma sak i en annan stad. Jag har haft många olika jobb, och till slut känner man att det blir lite uttömt för en själv. Det är en spännande utmaning, tycker jag, att laborera med framtiden istället för att jobba med det förflutna. Läs mer: Moderna museet i konflikt om stulet konstverk Under sommaren har Moderna museet befunnit sig i konflikt rörande ett konstverk som stals av Nazityskland och nu finns i museets ägo. Målningen, ”Marquis Joseph de Montesquiou-Fezensac” av Oskar Kokoschka, konfiskerades av nazisterna från den tyskjudiske konstsamlaren Alfred Flechtheim på trettiotalet, köptes av Nationalmuseum 1934, och kom senare till Moderna museet. Flechtheims släktingar har sedan 2016 krävt att Moderna ska lämna tillbaka konstverket, men museet menar att det fortfarande inte råder klarhet om ägandeförhållandena. Daniel Birnbaum säger dock att konflikten inte har något att göra med att han slutar på Moderna. – Mitt beslut kommunicerades till Kulturdepartementet innan detta blev känt, och har noll komma noll med det att göra. Konflikten är något vi fortfarande arbetar med, och jag är ju kvar året ut och hoppas att vi ska lösa situationen. Läs mer: Björn af Kleen möter Daniel Birnbaum Innan Daniel Birnbaum byter jobb, i slutet av 2018, ska han slutföra ett antal projekt på Moderna museet. Han har tidigare arbetat som rektor för konsthögskolan Städelschule i Frankfurt, konstkritiker i bland annat Dagens Nyheter, chef för Iaspis (Konstnärsnämndens internationella utbytesprogram) och chef för konstbiennalen i Venedig 2009, då han utnämndes till konstvärldens fjärde mäktigaste person. Moderna museets nya överintendent utses av regeringen genom Kulturdepartementet.


Liu Xia lämnar Kina efter åtta år i husarrest

Summary: Fredspristagaren Liu Xiabos änka Liu Xia har lämnat Kina efter att ha suttit åtta år i husarrest.

På tisdagsmorgonen gick den kinesiska poeten och artisten Liu Xia ombord på ett plan som ska ta henne till Tyskland, skriver CNN och hänvisar till uppgifter från hennes bror. Kinas utrikesdepartement bekräftar uppgifterna. Enligt myndighetens talesperson Hua Chunying har Liu Xia rest till Tyskland för att få medicinsk behandling. Det rapporterar Reuters. Det är första gången på över åtta år som Liu Xia har möjlighet att lämna Kina. Sedan hennes make Liu Xiabo tilldelades Nobels fredspris 2010 har hon suttit från och till i husarrest. Liu Xiabo, som avled av lungcancer förra året, var en av Kinas mest kända politiska fångar. Han var dömd till elva års fängelse för omstörtande verksamhet efter att ha krävt stora politiska reformer i Kina. Läs mer: Fredspristagaren Liu Xiabo är död Flera länder har under åren pressat Beijing att släppa Liu Xia, som inte står anklagad för några brott. Efter hennes makes död har förhandlingarna intensifierats och speciellt Tyskland har satt press på Kina. Det tyska utrikesdepartementet meddelade i maj att man diskuterat fallet med Beijing och att samtalen förväntades fortsätta. Också FN har uppmanat Kina att släppa Liu Xia. Förra veckan släppte flera av FN:s experter inom mänskliga rättigheter ett gemensamt uttalande. ”Vi upprepar vår uppmaning till den kinesiska regeringen att avslöja var hon sitter fången och släppa henne", skriver de i uttalandet. Lius hälsa ska ha försämrats och enligt uppgifter, baserade på flera inspelade telefonsamtal, lider hon av en djup depression. FN:s experter har uttryckt sin oro över hennes hälsotillstånd och krävt att Liu ska få tillgång till behandling.


Börje: Min inkorrekta syn på politiken

Summary: Kåseriet. I mina ögon är Vladimir Putin, till skillnad från Donald Trump, en välkammad och polerad president.

God morgon alla Namn och Nytt-läsare, jag är nu tillbaka som semesterkåsör, för tredje året i rad. Det kanske roar någon, medan andra hellre sett att jag placerats som korrespondent på någon obebodd ö i Stilla havet. Som sommarkåsör kan man inte sitta på altanen och dricka rosévin hela eftermiddagarna. Då kan det bli oreda i kåseriet dagen efter. Det kan det i och för sig bli ändå, men då ska det vara genomtänkt och planerat. Kåsörerna står inte i nyhetsförmedlingens frontlinje, utan befinner sig snarare i den bakomvarande trossen, där den närande ärtsoppan tillagas. Det är inte alldeles smärtfritt att producera ett nytt kåseri en gång i veckan. Ibland återanvänder jag därför gamla kåserier. Jag tror inte att mina texter gör ett så outplånligt intryck att läsarna kommer ihåg dem efter ett år eller två. Plagierar man sina egna kåserier bryter man rimligen inte mot upphovsrätten. Det finns förstås en risk att en energisk praktikant på ekonomiavdelningen av en händelse upptäcker att tidningen betalat två gånger för samma kåseri och larmar cheferna. Det är sommar, men jag skriver jag ogärna om väder och vind och badtemperaturer. Jag intresserar mig hellre för politik, men eftersom jag inte är någon påläst expert, väl insatt i maktkampen och rävspelet, granskar jag istället politikernas utseende, även om det inte är helt politiskt korrekt. I mina ögon är Vladimir Putin, till skillnad från Donald Trump, en välkammad och polerad president, om än en smula tunnhårig. Kinesiska ledare på hög nivå har alltid tjockt, svart hår. De vill inte se ut som Putin eller, för den delen, som Mao Zedong. För övrigt tycker jag att vår Ebba Busch Thor är snyggare än sin tyska partikamrat Angela Merkel, som anses vara världens ledande kvinnliga politiker. Men Busch Thor lär knappast bli svensk regeringschef, i alla fall inte efter höstens val. Enligt svensk tradition ska statsministern utses bland män. Men det kan ändra sig. Vi har en kvinnlig ärkebiskop, vår tronföljare är kvinna, vår högst avlönade generaldirektör är kvinna och med allt fler kvinnor i försvarsmakten kanske vi på sikt får en kvinnlig ÖB, även om tillförlitliga undersökningar visar att kvinnor är mindre krigiska och våldsbenägna än män. Kvinnor tycker det är viktigare att barnen kommer i tid till skolan än att det svenska luftrummet fredas från främmande spaningsplan.


Bokrecension: Simone de Beauvoirs ”Den brutna kvinnan” – explosivt om livets trasighet

Summary: ”Den brutna kvinnan” skildrar den beroende kvinnans existentiella sammanbrott med känslig skärpa. Malin Ullgren har läst Simone de Beauvoirs kortroman från 1968, som nu kommer på svenska.

Hösten 1967 kan tidningen Elles läsare följa en 44-årig kvinnas sammanbrott i följetongen ”La femme rompue” (”Den brutna kvinnan”): Moniques man har en affär, hennes döttrar har flyttat hemifrån och hela hennes identitet och förståelse av det liv hon har levt löses upp, allt skildrat i dagbokens form. Många av läsarna känner stor sympati för Monique. Naturligtvis kan de identifiera sig med en olyckssyster, en kvinna som mitt i livet blir varse att vad hon levt för – man och barn – har övergivit henne. Detta var en läsning författaren till följetongen, Simone de Beauvoir, inte var helt nöjd med. Det talar hon själv om i memoaren ”Allt som allt” (1974) – tanken var ju att läsaren skulle uppfatta den berättelse Monique själv inte förmår skriva fram i sin dagbok: hur hon är medansvarig i sin svåra situation. Hon har gjort sig beroende av en man och klamrat sig fast vid en patriarkal tradition som hon kunde ha bjudit motstånd. Nu har ”Den brutna kvinnan” för första gången givits ut på svenska i bokform, i en följsam översättning av Kristoffer Leandoer. Och de Beauvoir har i sin tur sig själv att skylla för läsarnas ”missuppfattning”. Moniques svartsjuka, ångest och oförmåga att bryta sig ur situationen är berörande. Författaren väcker medlidande genom gestaltningen av Moniques förvirrade kamp för att klara av nyordningen, där maken Maurice ”rättvist” – otrogen i omgångar sedan åtta år – fördelar tiden mellan kvinnorna. Men för en läsare i dag framträder även allt det andra med stor tydlighet: Detta är också en berättelse om ett slags mammamonster, som med vampyriska böjelser har levt av make och döttrar. Hon är barn och mamma i ett, infantil och idealiserande i sin förståelse av jaget, livet och de nära. de Beauvoir var på intet sätt okänslig för den stora gruppen kvinnor som fortfarande var ekonomiskt och socialt beroende av sina män, tvärtom. Men valet att skildra en högborgerlig kvinnas sammanbrott är viktigt – Monique har möjligheter att leva mer självständigt, mer fritt. Med skönlitterär metod låter de Beauvoir den mer komplexa psykologiska situationen framträda; den som skapats av historiska, materiella omständigheter. Monique har tagit ut sin lön för mödan i perfektion, i en självbild av att vara den perfekta hustrun och mamman, med en strategi som försöker binda människor till sig för bekräftelse. Analysen är sträng och ganska klar i ”Den brutna kvinnan”: Maurice är skoningslöst självisk, men Monique borde å sin sida växa upp. Ändå är inte själva berättelsen programmatisk eller platt, om än didaktisk. Simone de Beauvoir fokuserar ett krisläge med känslig skärpa: en fransk borgerlighet på gränsen till 1968. Detaljerna i deras liv, så som de plockas in i dagboken, är förföriska stämningsbilder. För eller emot den senaste Bergmanfilmen? Är advokatyrket prostitution? Men den parisiska polityren är inte immun mot förtvivlan, mot förlusten av den egna förståelsen av livet som levts. Vad är det förflutna för ett par som länge levt tillsammans? Allt, eller mycket mindre än man tror? Med gemensamma barn framstår den delade historien som en kungalängd, en tradition som är större än två individers möte. Samtidigt har så många celler bytts ut i parets kroppar, minnena har omtolkats och blivit allt mindre pålitliga. Maurice ber Monique att inte ständigt tala om deras historia. Hon svarar: ”Och vad har jag mer än det?” ”Den brutna kvinnan” brukar ingå som en långnovell i en samling med samma namn, tillsammans med novellerna ”L’âge de discrétion” och ”Monologue”. Tillsammans bildar de en treenighet av existentiella kriser; kriser som utmärks av självbedrägeri och kvinnors liv från medelåldern och framåt, där modersrollen ofta är nyckeln till motgång. Att Ellerströms ger ut ”Den brutna kvinnan” i ensamt majestät är inte helt oproblematiskt, trots att den funkar som (kort-)roman. De tre berättelserna reflekterar varandra och skapar en helhet som lyfter delarna, som reflekterar skärvorna av krossade självbilder. Ändå är den nya svenska översättningen en välgärning, och jag hoppas att de andra novellerna följer. Simone de Beauvoirs skönlitterära texter har något explosivt över sig, något hotfullt, som varnar för det helt normala livets trasighet. Roman Simone de Beauvoir ”Den brutna kvinnan” Övers. Kristoffer Leandoer Ellerströms, 172 sidor


Dagens skiva: Charles Lloyd känns genuin även i americana

Summary: Saxofonisten Charles Lloyd har alltid varit en eklektiker och finner sig ledigt i sin nya kontext, med gitarristen Bill Frisell och rocksångerskan Lucinda Williams.

Charles Lloyd & The Marvels är inte ett kaliforniskt surfrockband utan jazzsaxofonisten Lloyds senaste konstellation. Å andra sidan ingår Bill Frisell på gitarr, så en viss koppling till surfock finns ju ändå. Och med rocksångerskan Lucinda Williams som gäst på hälften av spåren på nya skivan blir det hur som helst inte bara jazz. Sammantaget mer ett slags americana, som ju på sitt sätt också är en del av Lloyds egen musikaliska person. Om inte annat har han alltid varit något av en eklektiker. Och han finner sig lika ledigt i den här kontexten, som när han inbjuden att spela med The Beach Boys på 60-talet. Gruppen gör flera original av Lloyd och av Williams, jämte Thelonious Monks ”Monk’s mood” och Jimi Hendrix ”Angel”. En otippad skiva, som inte känns mindre genuin för det. Bästa spår: ”Vanished gardens” Läs fler musikrecensioner av Johannes Cornell, till exempel om John Coltranes aldrig tidigare utgivna album från 1963.


Svenska Akademien stöttar ”biblioteksuppror” i Ramsberg

Summary: Byborna i Ramsberg trotsade politikernas beslut om nedläggning av biblioteket och gömde undan tusentals böcker. Sedan dess har många velat visa sin uppskattning för kampen – nu även Svenska Akademien.

”Svenska Akademien vill gärna uttrycka sin uppskattning över att biblioteket i Ramsberg framgångsrikt gömt undan 5.000 böcker som protest mot politikernas hot om nedläggning. Akademien vill som tecken på denna uppskattning skänka biblioteket några böcker”, står det i brevet, som signerats av den tillförordnade ständige sekreteraren Anders Olsson. – Det var överraskande, och stort! Bara att få post från Svenska Akademien gör ju att man blir stolt, säger Britt-Marie Olsson, en av de ansvariga för biblioteket i Ramsberg. Det var sommaren 2015 som politikerna i Lindesbergs kommun beslutade att som en besparingsåtgärd stänga ner biblioteket Ramsberg. Beslutet protesterades av ortens invånare, och när de inte fick gehör bestämde de sig för att samla in bibliotekets alla böcker och gömma undan dem, så att nedläggningen inte skulle behöva bli oåterkallelig. Två år senare gav kampen frukt och biblioteket har numera öppet igen. ”Biblioteksupproret i Ramsberg” har genom åren uppmärksammats i många medier, däribland i ett långt reportage i DN i maj. Efter den artikeln har stödet strömmat in, menar Britt-Marie Olsson. – Vi har fått så många böcker sedan dess. Två eller tre förlag och ett tiotal författare har skickat, och flera andra har hört av sig och sagt att de också vill donera, säger hon. Donationerna uppskattas också, med tanke på bibliotekets knappa ekonomi. – Vi har inte råd att köpa in nya böcker, så det är jättebra att vi kan uppdatera vårt sortiment, säger Britt-Marie Olsson. Vad Svenska Akademien kommer skicka är oklart i nuläget, enligt brevet ska biblioteket återkomma med en adress dit donationen kan skickas. – Vad det än blir är vi jättetacksamma för deras bidrag, säger Britt-Marie Olsson. Varför tror du att så många vill stötta er? – Jag vet inte, de uppskattar väl att vi trotsade politikerna och inte gav oss. Det kanske kan påverka andra att våga göra samma sak, det är ju många bibliotek runt om i landet som hotas av nedläggning, säger hon.