Nu öppnar 18 museer för fritt inträde

Summary: Efter årsskiftet sänktes trösklarna till flera statliga museer i Sverige. 18 så kallade centrala museer ska bli gratis för alla att besöka. För vissa innebär det en större omställning än för andra.

När kulturbudgeten klubbades igenom i riksdagen den 9 december 2015 beslutades det att 18 statliga museer årligen ska få dela på 80 miljoner kronor för att kunna erbjuda fri entré till alla. – Vi gör det för att öppna vårt kulturarv, vi äger dessa samlade skatter tillsammans. Att tillgängliggöra dem är ett viktigt steg, säger kulturminister Alice Bah Kuhnke till DN angående fri entré-reformen. Den 1 januari 2016 tilldelades respektive museum sin andel av pengarna, och en månad senare, den 1 februari, måste varje museum ha börjat öppna sina dörrar gratis för alla. Temporära utställningar kan dock museerna fortsätta att ta betalt för. – Om det finns särskilda skäl får museerna lov att ta ut ersättning till vissa utställningar av personer över 19 år. Barn och unga ska alltid ha fri entré till allt, säger Alice Bah Kuhnke. Det ekonomiska bidraget för varje museum varierar baserat på det beräknade intäktsbortfallet som slopade entréavgifter leder till. Moderna museet, beläget ute på Skeppsholmen i Stockholm, är det museum som utåt sett drabbas hårdast. Med cirka en halv miljon besökare per år är Moderna museet det tredje mest besökta i Sverige (i topp ligger Skansen, följt av Vasamuseet), och det mest välbesökta av alla de museer som ingår i reformen. Dessutom har museet haft bland de högsta entréavgifterna, 120 kronor för en fullt betalande. Men Modernas överintendent Daniel Birnbaum och vice museichef Ann-Sofi Noring är inte oroliga för den omställning som reformen medför, trots att museet kompenseras med 16 miljoner kronor för 2016 när det uppskattade intäktsbortfallet är 22 miljoner kronor. – Det här stärker oss inte finansiellt, men det stärker oss att vara det vi vill vara. Att nå människor som inte varit här tidigare, säger Daniel Birnbaum och gissar att besökarantalet kommer att öka med 100 000 under 2016 i och med införandet av fri entré. Hur resonerar ni kring vilka utställningar ni kan ta betalt för? – Vi tänker att det som är någorlunda okänt ska vara gratis, för det vill vi nå ut med. Men det kända kan vi ta betalt för, dit kommer man ändå, säger Ann-Sofi Noring och ger exemplet att en stor Andy Warhol-utställning är något museet kan komma att ta betalt för. Daniel Birnbaum fyller i att det är någonting museet måste göra, och poängterar skillnaden mellan museernas egna samlingar – som han säger tillhör oss alla – och inlånade samlingar. – Det kan vara jättekomplicerade och dyra produktioner. Om man jämför det med en teaterföreställning så är det inte konstigt att ta betalt för det. Sedan är det upp till oss som driver museet att ha mer eller mindre av sådana saker, säger Daniel Birnbaum som tror att det räcker med att ta betalt för en eller två utställningar på museet i Stockholm under 2016. På syskonmuseet i Malmö vill man, och tror man, att allt ska vara gratis. Hans-Lennart Ohlsson är museichef på Sjöhistoriska museet i Stockholm. Museet omfattas av reformen men blir ändå lottlöst. Sjöhistoriska införde fri entré redan 2012 och får därför ingen ersättning av regeringen. – Vi tog ett eget beslut då, för vi tyckte att vi hade för få besökare. Sedan är jag av den principen att museer är som folkbibliotek och ska vara gratis. Man går dit och hämtar in kunskap, det är inte bara en rolig upplevelse. Men visst, en del går hit för att det är kul, säger Hans-Lennart Ohlsson och skrattar. Känns det orättvist att ni nu blir utan kompensation? – Nej, inte alls. De räknar ut kompensationen utifrån entréintäkter ett par år tillbaka och då ska vi inte få något. Jag tror också att vi kommer att påverkas positivt av detta. Även om det redan är fri entré här så kommer folk hit och frågar ”vad kostar det?”. Det blir liksom en medföljande effekt. När fri entré införs på statliga museer så kommer fler folk gå på museer, även hos oss. Vad behövde ni ändra i ert arbete när ni införde fri entré? – Inte mycket, men vi har sakta ökat vår beredskap. Det handlade mycket om bekvämlighetsfaktorer, som mer städning av toaletter. Men vi fick en ganska lagom ökning, rolig och synbar men fullt hanterbar, säger Hans-Lennart Ohlsson vars museum fram till december 2015 hade haft drygt 194 000 besökare, att jämföra med drygt 130 000 under hela 2011, året då museet senast tog ut entréavgifter. När kulturbudgeten diskuterades i riksdagen fick fri entré-reformen kritik för att den mestadels bara gagnar stockholmare. 13 av 18 berörda museer ligger nämligen i Stockholm. En helt riktig kritik svår att ducka för, enligt kulturministern. – De flesta statliga museerna ligger i Stockholm. Men det kommer människor från hela landet till Stockholm. Vi vet också från förra gången det var fri entré på statliga museer (2005–2006) att det spillde över och fungerade som en positiv inspiration för andra typer av museer som tillgängliggjorde sina skatter genom att införa fri entré, säger Alice Bah Kuhnke. Vasamuseet är statligt men blir inte gratis. Varför? – Det beror helt enkelt på att vi har gjort en prioritering utifrån vilken publik museet redan har, vilka reformer man redan infört och vilket förarbete man gjort. Men det här är det första steget vi tar, det betyder inte att inte fler museer kan komma att beröras i framtiden. Till sist, varför är det så viktigt att fler börjar gå på museer? – Våra museer rymmer berättelser om var vi kommer ifrån och vilka vi är. Våra museer skapar förutsättningar för att ställa frågorna ”vart ska vi?”, ”vilka är vi?” och ”vem är jag?”. Det blir varken större eller mindre än så. ”Sex & the sea” Sjöhistoriska museet, Stockholm. Pågår till den 4 april 2016. Den uppmärksammade utställningen som undersöker sjömännens sexualitet har visats sedan den 10 april 2015. ”Livet självt” Moderna museet, Stockholm. 20 februari–8 maj 2016. ”Vad är egentligen livet?” och ”hur har det gestaltats i konsten?” är frågor som utställningen söker svar på. ”Konstnären” Nationalmuseum, visas på Konstakademien, Stockholm. 11 februari–28 augusti 2016. En utställning om vad det innebär att vara konstnär och hur rollen har förändrats genom tiderna. ”Tillsammans” Världskulturmuseet, Göteborg. Pågår fram till våren 2016. En lekfull utställning för barn som nu också blir gratis för vuxna där de tillsammans får utforska det fantastiska och det svåra med att vara just tillsammans. ”Japan äger rum” Etnografiska museet, Stockholm. Pågår fram till våren 2016. En utställning som visar hur Japans kulturhistoria har och fortsätter inspirera omvärlden. ”Visdom i marmor och graffiti” Medelhavsmuseet, Stockholm. Öppnar den 24 mars. En utställning skapad tillsammans med elever från Lillholmsskolan i Skärholmen som binder samman dåtid med nutid. I Stockholm Armémuseum Etnografiska museet Hallwylska museet Historiska museet Kungliga myntkabinettet Livrustkammaren Medelhavsmuseet Moderna museet Nationalmuseum Naturhistoriska riksmuseet Sjöhistoriska museet Statens centrum för arkitektur och design Östasiatiska museet Utanför Stockholm Flygvapenmuseum i Linköping Marinmuseum i Karlskrona Moderna museet i Malmö Skoklosters slott i Håbo Världskulturmuseet i Göteborg


Snart öppnar museer för fritt inträde

Summary: Den 1 februari sänks trösklarna till flera statliga museer i Sverige. 18 så kallade centrala museer ska bli gratis för alla att besöka. För vissa innebär det en större omställning än för andra.

När kulturbudgeten klubbades igenom i riksdagen den 9 december 2015 beslutades det att 18 statliga museer årligen ska få dela på 80 miljoner kronor för att kunna erbjuda fri entré till alla. – Vi gör det för att öppna vårt kulturarv, vi äger dessa samlade skatter tillsammans. Att tillgängliggöra dem är ett viktigt steg, säger kulturminister Alice Bah Kuhnke till DN angående fri entré-reformen. Den 1 januari 2016 tilldelades respektive museum sin andel av pengarna, och en månad senare, den 1 februari, måste varje museum ha börjat öppna sina dörrar gratis för alla. Temporära utställningar kan dock museerna fortsätta att ta betalt för. – Om det finns särskilda skäl får museerna lov att ta ut ersättning till vissa utställningar av personer över 19 år. Barn och unga ska alltid ha fri entré till allt, säger Alice Bah Kuhnke. Det ekonomiska bidraget för varje museum varierar baserat på det beräknade intäktsbortfallet som slopade entréavgifter leder till. Moderna museet, beläget ute på Skeppsholmen i Stockholm, är det museum som utåt sett drabbas hårdast. Med cirka en halv miljon besökare per år är Moderna museet det tredje mest besökta i Sverige (i topp ligger Skansen, följt av Vasamuseet), och det mest välbesökta av alla de museer som ingår i reformen. Dessutom har museet haft bland de högsta entréavgifterna, 120 kronor för en fullt betalande. Men Modernas överintendent Daniel Birnbaum och vice museichef Ann-Sofi Noring är inte oroliga för den omställning som reformen medför, trots att museet kompenseras med 16 miljoner kronor för 2016 när det uppskattade intäktsbortfallet är 22 miljoner kronor. – Det här stärker oss inte finansiellt, men det stärker oss att vara det vi vill vara. Att nå människor som inte varit här tidigare, säger Daniel Birnbaum och gissar att besökarantalet kommer att öka med 100 000 under 2016 i och med införandet av fri entré. Hur resonerar ni kring vilka utställningar ni kan ta betalt för? – Vi tänker att det som är någorlunda okänt ska vara gratis, för det vill vi nå ut med. Men det kända kan vi ta betalt för, dit kommer man ändå, säger Ann-Sofi Noring och ger exemplet att en stor Andy Warhol-utställning är något museet kan komma att ta betalt för. Daniel Birnbaum fyller i att det är någonting museet måste göra, och poängterar skillnaden mellan museernas egna samlingar – som han säger tillhör oss alla – och inlånade samlingar. – Det kan vara jättekomplicerade och dyra produktioner. Om man jämför det med en teaterföreställning så är det inte konstigt att ta betalt för det. Sedan är det upp till oss som driver museet att ha mer eller mindre av sådana saker, säger Daniel Birnbaum som tror att det räcker med att ta betalt för en eller två utställningar på museet i Stockholm under 2016. På syskonmuseet i Malmö vill man, och tror man, att allt ska vara gratis. Hans-Lennart Ohlsson är museichef på Sjöhistoriska museet i Stockholm. Museet omfattas av reformen men blir ändå lottlöst. Sjöhistoriska införde fri entré redan 2012 och får därför ingen ersättning av regeringen. – Vi tog ett eget beslut då, för vi tyckte att vi hade för få besökare. Sedan är jag av den principen att museer är som folkbibliotek och ska vara gratis. Man går dit och hämtar in kunskap, det är inte bara en rolig upplevelse. Men visst, en del går hit för att det är kul, säger Hans-Lennart Ohlsson och skrattar. Känns det orättvist att ni nu blir utan kompensation? – Nej, inte alls. De räknar ut kompensationen utifrån entréintäkter ett par år tillbaka och då ska vi inte få något. Jag tror också att vi kommer att påverkas positivt av detta. Även om det redan är fri entré här så kommer folk hit och frågar ”vad kostar det?”. Det blir liksom en medföljande effekt. När fri entré införs på statliga museer så kommer fler folk gå på museer, även hos oss. Vad behövde ni ändra i ert arbete när ni införde fri entré? – Inte mycket, men vi har sakta ökat vår beredskap. Det handlade mycket om bekvämlighetsfaktorer, som mer städning av toaletter. Men vi fick en ganska lagom ökning, rolig och synbar men fullt hanterbar, säger Hans-Lennart Ohlsson vars museum fram till december 2015 hade haft drygt 194 000 besökare, att jämföra med drygt 130 000 under hela 2011, året då museet senast tog ut entréavgifter. När kulturbudgeten diskuterades i riksdagen fick fri entré-reformen kritik för att den mestadels bara gagnar stockholmare. 13 av 18 berörda museer ligger nämligen i Stockholm. En helt riktig kritik svår att ducka för, enligt kulturministern. – De flesta statliga museerna ligger i Stockholm. Men det kommer människor från hela landet till Stockholm. Vi vet också från förra gången det var fri entré på statliga museer (2005–2006) att det spillde över och fungerade som en positiv inspiration för andra typer av museer som tillgängliggjorde sina skatter genom att införa fri entré, säger Alice Bah Kuhnke. Vasamuseet är statligt men blir inte gratis. Varför? – Det beror helt enkelt på att vi har gjort en prioritering utifrån vilken publik museet redan har, vilka reformer man redan infört och vilket förarbete man gjort. Men det här är det första steget vi tar, det betyder inte att inte fler museer kan komma att beröras i framtiden. Till sist, varför är det så viktigt att fler börjar gå på museer? – Våra museer rymmer berättelser om var vi kommer ifrån och vilka vi är. Våra museer skapar förutsättningar för att ställa frågorna ”vart ska vi?”, ”vilka är vi?” och ”vem är jag?”. Det blir varken större eller mindre än så. Bilder i text: Henrik Montgomery/TT, Nicklas Thegerström, Anneli Karlsson Museerna som nu är gratis. I Stockholm Armémuseum Etnografiska museet Hallwylska museet Historiska museet Kungliga myntkabinettet Livrustkammaren Medelhavsmuseet Moderna museet Nationalmuseum Naturhistoriska riksmuseet Sjöhistoriska museet Statens centrum för arkitektur och design Östasiatiska museet Utanför Stockholm Flygvapenmuseum i Linköping Marinmuseum i Karlskrona Moderna museet i Malmö Skoklosters slott i Håbo Världskulturmuseet i Göteborg Utställningar. ”Sex & the sea” Sjöhistoriska museet, Stockholm. Pågår till den 4 april 2016. Den uppmärksammade utställningen som undersöker sjömännens sexualitet har visats sedan den 10 april 2015. ”Livet självt” Moderna museet, Stockholm. 20 februari–8 maj 2016. ”Vad är egentligen livet?” och ”hur har det gestaltats i konsten?” är frågor som utställningen söker svar på. ”Konstnären” Nationalmuseum, visas på Konstakademien, Stockholm. 11 februari–28 augusti 2016. En utställning om vad det innebär att vara konstnär och hur rollen har förändrats genom tiderna. ”Tillsammans” Världskulturmuseet, Göteborg. Pågår fram till våren 2016. En lekfull utställning för barn som nu också blir gratis för vuxna där de tillsammans får utforska det fantastiska och det svåra med att vara just tillsammans. ”Japan äger rum” Etnografiska museet, Stockholm. Pågår fram till våren 2016. En utställning som visar hur Japans kulturhistoria har och fortsätter inspirera omvärlden. ”Visdom i marmor och graffiti” Medelhavsmuseet, Stockholm. Öppnar den 24 mars. En utställning skapad tillsammans med elever från Lillholmsskolan i Skärholmen som binder samman dåtid med nutid.


”Tjuvheder” en Guldbaggefavorit

Summary: Publikfavoriten "En man som heter Ove" och kritikerhyllade "Tjuvheder" får flest nomineringar – sex vardera – till årets Guldbaggegala. Den förstnämnda tävlar bland annat om priset för årets bästa film.

Även Lisa Aschans film "Det vita folket" och Sanna Lenkens "Min lilla syster" ligger bra till inför galan, med fem nomineringar var. "Efterskalv", där sångaren Ulrik Munther spelar en ung mördare, har fyra nomineringar. I den mest prestigefyllda kategorin bästa film är det just "Efterskalv", "En man som heter Ove" och "Min lilla syster" som gör upp om priset. I den sistnämnda filmen spelar Amy Deasismont, mer känd som Amy Diamond, den kvinnliga huvudrollen. Även hon har chans att kamma hem ett pris på galan. I kategorin årets bästa dokumentärfilm tävlar Magnus Gertten med "Every face has a name", Anna Persson och Shaon Chakraborty med "Förvaret" och Stig Björkman med den kritikerhyllade "Jag är Ingrid" om Ingrid Bergmans liv."Carol" av Todd Haynes, "Leviatan" av Andrej Zvjagintsev och "Timbuktu" av Abderrahmane Sissako har chans att vinna pris för årets bästa utländska film. Petra Mede är programledare för Guldbaggegalan. Hon ledde galan så sent som 2015 och även 2011 och 2012. Det här blir alltså fjärde året som hon leder tittarna genom filmfesten. Den 52:e upplagan av Guldbaggegalan arrangeras den 18 januari och sänds i SVT. Nytt i år på galan är att ett pris för årets bästa nykomling har införts. Förra året tog Ruben Östlunds "Turist" hem flest nomineringar, bland annat för bästa film, bästa regi och bästa manliga huvudroll. Filmen "Tjuvheder" är nominerad till totalt sex priser på Guldbaggegalan. Malin Levanon har chans att vinna pris för årets bästa kvinnliga huvudroll och Peter Grönlund kan vinna regipriset.


Apple inför ångerrätt efter ny EU-lag

Summary: Apple inför 14 dagars ångerrätt på digital musik, e-böcker och appar.

Om du är missnöjd med ditt senaste e-bokssköp från Apple kan du numera få pengarna tillbaka. Företaget har infört en 14 dagars ångerrätt på digital musik, e-böcker och appar, uppger Cnet. Den digitala ångerrätten gäller kunder bosatta i EU-länder och är ett resultat av EU:s nya konsumenträttsdirektiv från i somras. Apple har inte kommenterat eller utannonserat förändringen, de nya reglerna för iTunes, iBooks och App store upptäcktes av den tyska tekniksajten iFun när Apples användarvillkor uppdaterades den 16 december. Även Google har infört en 14 dagars ångerrätt på nytecknade prenumerationer av deras musiktjänst Google Play Music, enligt Cnet.


Maria Schottenius: Jag hörde Astrid säga att Nobelpriset bara hade varit ett hinder i karriären

Summary: Astrid Lindgren kom att bli en matriark som kunde peka ut vad som är rätt och fel. Kristina Lindströms sensationella dokumentär ger författarskapet en ny och starkare belysning.

Astrid Lindgren är med oss i jul. I den tredelade dokumentärfilmen ”Astrid” av Kristina Lindström, som Helena Lindblad skrev om på julafton i DN och Björn Wiman i går, träffar vi henne i ett större och mer komplext sammanhang än tidigare, då en sida av Astrid Lindgren gärna offrats för en annan. Både den småländska sagotanten Astrid och debattören Lindgren har stelnat till i klichéer, men genom att filmen fyller ut luckorna kring den tidiga graviditeten, rättsprocessen som barnafadern var inblandad i, härvan av lögner och traumat i att behöva lämna bort sitt barn, kommer hennes författarskap i en ny och starkare belysning. Hennes politiska medvetenhet, hennes engagemang under kriget, hennes aldrig svikande rättskänsla skapar en moralisk pelare i författarskapet. Hon kom, som Per Svensson är inne på i filmen, att bli en matriark som kunde peka ut vad som är rätt och fel. Och dessutom, vad som är småsaker, inget att hetsa upp sig över. Hon kunde ge tingen rätt proportioner. Samtidigt gestaltade hon en 1900-talets kvinnohistoria. Hon kom från ett bondehem med stark kyrkomoralisk prägel, blev gravid, sedan ogift mor, och kontorist, ungefär som en av flickorna i Elin Wägners ”Norrtullsligan”. Hon gifte sig och blev hemmafru, så småningom självförsörjande, minst sagt. Hon utvecklades politiskt och feministiskt från kriget och framåt, och med en debattartikel i Expressen (tillsammans med kärnkraften och löntagarfonderna) kunde hon 1976 medverka till att sätta stopp för ett 40-årigt regeringsinnehav. Trots att det var sitt eget parti hon fällde. Tack vare Expressens chefredaktör Bo och hans hustru Margareta Strömstedt tillhörde Astrid Lindgren de trofasta vänner som fanns runt Expressen. Själv hade jag ofattbar glädje av henne när jag 1993 kom till Expressen som tidningens kulturchef. Jag hade inte suttit länge på min stol förrän telefonen ringde: ”Hallå det är Astrid, jag vill bara hälsa dig välkommen, min lilla vän. Och jag hoppas det ska gå riktigt bra för dig.” Sedan ringde hon ibland på förmiddagarna för att prata lite om vad som stått i tidningarna. Hon ville också gärna sjunga och på slutet sjöng vi mest psalmer i telefon, medan folk på redaktionen undrande tittade in utifrån korridoren. Astrid Lindgren arbetade i det litterära sällskapet De nio, där hennes beläsenhet och skarpa intellekt kom till sin rätt. Hon älskade sammankomsterna på Villagatan och livade upp dem, och hon var innerligt trött på allt tjat om det andra sällskapet, Svenska Akademien, som på den tiden inte hade någon upptagningsförmåga för hennes storhet. En höst när Nobelpriset tillkännagavs och det visade sig att hon inte fått priset det här året heller befann hon sig på en barnboksmässa i Cannes. En radioreporter stack en mikrofon under näsan på henne och jag hörde henne säga i radion: ”Nej, det var så skönt att jag inte fick Nobelpriset. Det hade bara varit ett hinder i min karriär!” Slagfärdig in i det sista. När min man och jag en kväll före jul tog med Astrid Lindgren till en konsert med Bachkören i Adolf Fredriks kyrka var hon närmare nittio och lätt som en liten fjäder. Min man vek försiktigt ihop henne i framsätet på bilen. Kroppen var svag men förståndet var det inget fel på. Inte humorn heller. När dirigenten Anders Öhrwall skulle ha församlingen att sjunga den gamla väckelsepsalmen ”Gå Sion din konung att möta” och kom till stället ”Var glad, var glad” blev det bakläxa. Vi skulle sjunga en gång till och ännu högre. Astrid Lindgren sjöng på med sin lilla näbb ”Var glad, var glad” och när han efter ett antal gånger fått oss att sjunga en gång till och en gång till sa hon med rätt så hög röst: ”Ja, är han inte glad nu, så får han skylla sig själv.”


”Nu är jag redo för världen”

Summary: Kristin Amparo har samarbetat med några av de största svenska artisterna, men har inte känt sig mogen för en solokarriär. Hon behövde först läka såren kring sin adoption och återse sin biologiska mamma i Colombia. Nu är hon redo att ställa sig längst fram på scenen när hon i februari gör Melodifestivalendebut.

Fem månader gammal lämnade Kristin barnhemmet Chiquitines i den colombianska staden Cali. Med sig hade hon bara sitt efternamn Amparo, ett foto på sin unga mamma Zoraida samt ett foto på sin ett år äldre bror. Hon lämnade ett liv som troligtvis hade blivit präglat av fattigdom och gerillakrig för ett med körsång och basket med kompisarna under barndomen på Lidingö utanför Stockholm. – Jag hade inte heller kunnat syssla med musiken som jag gör utan Zoraidas beslut att adoptera bort mig. Det är jag helt säker på. Men det har varit en lång resa hit, säger Kristin. Nu vid 31 års ålder har hon en lång musikkarriär bakom sig, även om hon inte alltid har stått längst fram på scenen. Hon har turnerat ihop med Oscar Linnros och Daniel Adams-Ray, sjungit med Nina Persson och Charlotte Perrelli och släppt skivor med Umeårapparen Cleo. Hon har även ett punkband ihop med vännen Carolina Wallin Perez och frontar tolvmannabandet Combo De La Musica. Men mest känd har hon blivit som rösten bakom John de Sohns danslåt och ledmotivet till TV4-programmet "Let’s dance", ”Dance your tears away”, och sommarens tveklöst största hit ”Din soldat” med rapparen Albin. Den senare har haft 25 miljoner spelningar på Spotify, har toppat alla svenska listor och har gett Kristin sitt stora kommersiella genombrott som artist. Att hon den 21 februari i Östersund gör debut i Melodifestivalen är därför inte så konstigt. Men att satsa på en solokarriär kändes länge inte aktuellt för Kristin. Hon kände att hon behövde ta itu med såren efter adoptionen först. – Det är först nu jag verkligen känner mig redo att visa vem jag är på egen hand. Och som världen känns redo för mig. Uppväxten på Lidingö beskriver Kristin som trygg och lycklig med många vänner, basket- och fotbollsträningar och tidig musikalisk träning i klassiskt piano och kyrkokör. Föräldrarna hade sett Kristins stora musikintresse och när hon skulle börja fjärde klass ville de att hon skulle börja i anrika Adolf Fredriks musikklasser inne i Stockholm, där bland andra Peter Jöback och Sarah Dawn Finer tidigare har gått. Men Kristin spjärnade emot. Hon ville inte byta skola och lämna sina vänner och sin trygghet ute på Lidingö. – Jag hade hört att om man åt choklad och drack mjölk så skulle det vara dåligt för stämbanden. Så precis före intagningsprovet drack jag så mycket mjölk jag kunde och hade köpt en liten chokladkaka som jag åt precis innan jag skulle sjunga. Men jag kom in ändå, säger Kristin och skrattar högt. Men upplevelsen var traumatisk. Hon minns att hon drömde att hon satt fast i en bur och utanför den växte blåsippor som hon inte kunde nå hur mycket hon än försökte. – Det här att ryckas bort från något tryggt. Även om jag inte förstod det då så måste det ha varit känslorna från adoptionen som spökade. I dag är jag dock otroligt tacksam över min tid vid Adolf Fredrik. Där lades stora delar av min musikaliska grund. Under barndomen tänkte hon inte så mycket på sin adoption. Hon levde i nuet med skolan, vännerna och körsången. Hennes känsloliv präglades dessutom av att hennes pappa blev sjuk i cancer när hon var fyra år och senare dog när hon var elva. – Jag älskade honom över allt annat och det gjorde att jag inte tänkte så mycket på min adoption under de åren. Det var först när han hade gått bort som tankarna på min biologiska familj började komma samtidigt med sorgen. Tankarna och frågorna om adoptionen började bli allt fler. Vad hade hänt om hon hade kommit till en annan familj? Varför lämnade mamman henne? Var det något fel på henne? – Min skyddsfantasi var att min mamma var någon sorts drottning i en ljusblå klänning. Det var den bilden jag hade av henne och känslan av att hon en dag skulle komma tillbaka. Jag minns att jag brukade sitta och kolla på stjärnorna på himlen och tänka: ”Det här ser de också i Colombia.” Jag ville känna den kontakten. När Kristin var 13 år fick hon tillsammans med andra adopterade barn från Colombia träffa föreståndaren för det barnhem som hon hade bott på innan hon blev adopterad. Föreståndaren, vid namn Carmen, besökte Sverige tack vare de starka adoptionsmässiga band som fanns mellan Sverige och Colombia på den tiden. I samband med besöket så togs en bild på Carmen med Kristin i knät och de andra adopterade barnen runt omkring. En bild som hamnade i en colombiansk tidning ett år senare. – Min biologiska mamma hittade av någon anledning den tidningen och kände direkt igen mig för att vi är så lika, säger Kristin och brister ut i ett leende. Kristin biologiska mamma Zoraida hade varje år i 14 år gått med sin information om vart hon bodde samt kontaktuppgifter till barnhemmet Chiquitines i hopp om att Kristin skulle ha kontaktat dem. När hon så fann bilden på Kristin bad hon barnhemmet att kontakta Adoptionscentrum i Sverige om att få skriva ett brev till henne. – Det kändes så sjukt. Det var så mycket på en och samma gång. Jag sörjde fortfarande pappa och var inte redo för det där. Jag hade kvar barnfantasierna om att hon var en drottning men tvingades nu inse att hon kanske inte var det. Även om jag blev glad för breven var jag tvungen att svara henne och be henne backa lite så att jag fick chans att hantera det. Zoraida respekterade Kristins beslut och de hade bara sporadisk kontakt de kommande åren. Kristin fokuserade i stället på skolan. Hon pluggade hårt då hon hade en dröm om att bli jurist och arbeta med kvinnorätt. Men så skulle det inte bli. I trean på gymnasiet sjöng hon på avslutningen med sitt band. I publiken fanns Daniel Adams-Ray, som gick på samma skola, och som precis hade slagit igenom med hiphopduon Snook tillsammans med Oscar Linnros. – Han frågade om jag ville åka på Sverigeturné med honom och hans kompis Oscar. Såklart jag ville det! Så jag åkte på turné och ställdes på de största scenerna direkt. Det var då jag upptäckte att jag kunde beröra publiken. Efter turnén insåg Kristin att hon skulle kunna påverka fler med musiken än som kvinnorättsjurist. Hon fortsatte därför med musikstudier, först på folkhögskolor och senare på Kungliga Musikhögskolan i Stockholm. – Min grund var körsång, sedan soul som jag skrev själv. Sedan mötte jag jazzen och den förändrade mitt liv. När jag lärde mig att ta in jazzen i kroppen insåg jag att den hade funnits i all musik jag hade gjort innan dess. I musiken hon skrev själv återkom hon ständigt till känslorna kring adoptionen. Det fanns något ouppklarat där som hindrade henne från att gå vidare. När hennes svenska mamma Ingalill föreslog att de skulle åka på en återresa tillsammans med Adoptionscentrum till Colombia så kändes det som att tiden var mogen för det. Kristin fick då möjligheten att återvända till det barnhem i Cali som hon hade lämnat 25 år tidigare och fick där äntligen återse sin biologiska mamma Zoraida. – Det var så häftigt. Jag tycker att jag kan ha stor pondus när jag behöver det, men när hon kom in var det som att jag blev en liten kattunge jämfört med hennes lejoninna. Jag hade ingen pondus i världen jämfört med henne. Hon var som den där drottningen jag hade fantiserat om som barn. Men jag såg också i hennes ansikte att hon hade varit med om mycket. Det första Zoraida gjorde var att vända sig till Kristins svenska mamma och säga: ”Tack för att du har tagit hand om min dotter.” Ingaill svarade: ”Tack för att jag har fått ta hand om din dotter.” – Sedan vände Zoraida sig till mig och berättade allt jag ville höra. Alla frågor jag hade haft under en så lång tid fick sina svar och där någonstans vann hon över mig. Hon hade tänkt på mig varje dag och arbetade med att ta hand om barn som blivit för gamla för barnhem. Hon gjorde det för att hon hade burit på den eviga skulden av att ha lämnat bort mig. Två dagar spenderade Kristin med Zoraida, sin äldre bror och yngre syster. När det var dags att åka hem grät Kristin för att hon inte ville lämna dem igen. – Då hände något riktigt häftigt. Jag har sedan jag var liten varit svår att trösta när jag har gråtit. Men när jag nu skulle lämna Zoraida gav hon mig en kram och sa: ”Gråt inte, det här är bara början.” Och då slutade jag gråta direkt. Det var första gången i mitt liv det hände. Det var som att det var den här stunden jag hade gråtit efter hela mitt liv och nu kunde jag torka tårarna. Efter återföreningen med Zoraida kände sig Kristin äntligen redo för att satsa på en solokarriär. Första steget var "X factor Sverige". I TV4:s nya talangtävling hade de en kategori för tävlande över 25 år med Orup som mentor och Kristin blåste i väg juryn med sin första audition. – Jag tänkte taktiskt att jag skulle kunna få pr för hundratusentals kronor om jag bara tog mig tillräckligt långt. Eftersom jag är och ser ut som jag gör hade jag ju ingen chans att vinna. Hur då menar du? – Jag var och är inte den stereotypa popstjärnan som de sökte efter. Att en ung söt tjej vann var inte så svårt att räkna ut. Kristin åkte ut ur tävlingen precis före livefinalerna, men såg det ändå som en nyttig erfarenhet. Det öppnade även nya dörrar som i sin tur öppnade ännu fler. I somras fick hon så sitt stora genombrott när låten ”Din soldat”, av den då okände rapparen Albin, hamnade i hennes knä. Låten skulle komma att toppa listan över de mest lyssnade låtarna på Spotify nästan hela sommaren 2014 och sålde dubbel platina. Succén resulterade i att Kristin och Albin turnerade Sverige runt hela sommaren. Ofta tre gig i tre olika städer under en och samma dag. De uppträdde även på ”Allsång på Skansen” och på Pridefestivalen i Stockholm. – Det var sjukt slitigt med allt turnerande, men det stod tidigt klart för oss hur mycket låten betydde för många. Unga tjejer skickade citat från låten till varandra i sociala medier, vi fick högar med brev från människor som hade känt sig stärkta av låten. Det gjorde att jag sket i allt som hade med kredd att göra. Jag ville bara ge allt varje gång jag var på scen. Vi hade hur kul som helst. Att hon genom låten har fått många unga fans har stärkt den ansvarskänsla hon länge känt kring vilka budskap hon sänder ut som artist. Hon har länge varit engagerad i feministiska frågor, bland annat genom det kreativa kollektivet Femtastic som vill uppmuntra fler tjejer att ägna sig åt musik. – Jag kan känna en stor press att vara snygg, sminkad och fixad för att det förväntas av mig. Men jag vill alltid att musiken ska komma först. Det ska kännas genuint och på riktigt. För det är vad som kommer leva kvar, inte hur jag såg ut på en viss bild. I februari väntar debut i Melodifestivalen. För Kristin är det en dröm som går i uppfyllelse. Allt började med att låtskrivaren Fredrik Kempe, som har skrivit vinnarlåtar som Charlotte Perrellis ”Hero”, Eric Saades ”Popular” och Sanna Nielsens ”Undo”, kontaktade Kristin på Facebook i somras. – Han skrev att han tyckte jag var fantastisk. ”Tack, vad kul” svarade jag, ”ska vi skriva en låt ihop till Melodifestivalen?” Det kändes som att det var meningen, för precis innan han hörde av sig hade jag tänkt på hur kul det skulle vara att ställa upp. Resultatet, ”I see you”, är en passionerad ballad med Kristins röst i centrum. Just nu är förberedelserna kring numret i full gång. Klänning ska sys, ljus ska fixas och scenshowen ska bestämmas. – Jag har en jättebra känsla i kroppen och om det blir så bra som jag hoppas kan låten vinna. Och Eurovision skulle vara ett kul äventyr jag kan berätta om för mina barnbarn när jag är 80 år. Men jag tänker att bara det faktum att jag faktiskt står där på scenen är vinst nog. Kristin Amparo har samarbetat med några av de största svenska artisterna, men har inte känt sig mogen för en solokarriär. Hon behövde först läka såren kring sin adoption och återse sin biologiska mamma i Colombia. Nu är hon redo att ställa sig längst fram på scenen när hon i februari gör Melodifestivalen-debut. Fakta. Ålder: 31 år. Bor: Bagarmossen, Stockholm. Familj: Mamma Ingalill och brodern Martin. Bakgrund: Har studerat musik vid flera folkhögskolor och vid Kungliga Musikhögskolan i Stockholm. Fick Alice Babs-stipendiet 2009. Deltog i ”X factor Sverige” i TV4 2012. Har samarbetat med artister som John de Sohn, Oskar Linnros, Daniel Adams-Ray och senast med Albin Johnsén kring låten ”Din soldat” som var sommaren 2014:s största hit. Spelar även i punkduon STRIKE och frontar bandet Combo De La Musica. Är även involverad i det kvinnliga musikkollektivet Femtastic, som verkar för förändring av en mansdominerad musik- och kulturbransch. Aktuell: Gör debut i Melodifestivalen i deltävling 3 den 21 februari i Östersund med låten ”I see you” som hon har skrivit tillsammans med Fredrik Kempe och David Kreuger. Debutalbum väntas senare i vår. Roscharchtestet Jag ser en isbjörn med hög svart hatt och en lucia med korpsvart hår och levande ljus som går i snön!


Avgift på vatten blev droppen för Liam Neeson

Summary: Skådespelaren Liam Neeson hade planerat att flytta hem till Nordirland. Men en ny avgift på vatten gör att han stannar kvar i New York.

62-årige Liam Neeson har sina rötter i Ballymena i Nordirland men de senaste tjugo åren har han och hans familj bott i New York. Sedan en tid tillbaka är han ensam. Frun, Natasha Richardson, omkom i en skidolycka 2009, och nu lämnar också parets söner, 18 och 19 år, hemmet för studier. Men flytten hem blir inte av. I en intervju med The Irish Sun (betaltjänst) som refereras av The Belfast Telegraph, förklarar en uppretad Neeson att regeringens nya avgift på vatten har fått honom att bestämma sig för att stanna kvar på andra sidan Atlanten. – Vi har blivit blåsta från högsta höjd av de där bankirerna och det här var droppen. Att beskatta människor för deras vatten. Det är bara fel. Jag har alltid funderat på att återvända hem, särskilt nu när boet är tomt, men det här är rena förnedringen. Jag tappar helt lusten, säger Neeson. Kritiken mot den nya avgiften på vatten har varit hård och hundratusentals människor har gett sig ut på gatorna för att visa sitt missnöje. Avgiften kommer som ännu en pålaga till de åtstramningar som införts i landet sedan bankkrascherna 2008, skriver Al Jazeera. Vatten är redan tidigare beskattat i Nordirland men införandet av ett nytt system och en ny myndighet för att också ta ut en avgift för hur mycket man konsumerar ses som ett slags dubbelbeskattning. Kostnaden kommer att hamna mellan 1.500 kronor och 2.500 kronor per år beroende på hur många som finns i hushållet. – Jag hoppas verkligen att regeringen lyssnar till folk och gör något åt det. Det är bäst för dem att de lyssnar på kritiken, säger Liam Neeson i intervjun. Rättelse: I en tidigare version av artikeln stod det Irland i stället för Nordirland.


Hyllad polisduo synar nationaltrauma

Summary: Närmare två miljoner svenskar följde Rolf Lassgårds och Helena af Sandebergs mordutredare i deckarserien ”En pilgrims död”. Nu tar sig duon an attentatet mot västtyska ambassaden i uppföljaren "Den fjärde mannen".

”Lägg ut. Lägg ut! LÄGG UT!”. Klockan är 23:47 den 24 april 1975 när en bomb detonerar på västtyska ambassaden i Stockholm. Bo Holmström, SVT:s reporter på plats, går rakt in i historieböckerna när han rapporterar live framför den brinnande byggnaden. Händelsen markerade slutet på den tyska terrororganisationen Röda armé-fraktionens (RAF) 12 timmar långa ockupation av byggnaden. När röken har lagt sig är fyra personer döda. Två ur gisslan, och två av de sex attentatsmännen. Framför tv:n i barndomshemmet i Östersund satt en 20-årig Rolf Lassgård och följde händelserna. – Det var bland det mest dramatiska som jag någonsin har varit med om. Jag minns smällen, lägg ut, allvaret. Att detta kunde ske här i Sverige, säger Rolf Lassgård, som spelar huvudrollen tillsammans med Helena af Sandeberg när terrorattentatet nu skildras i en ny tv-serie. ”Den fjärde mannen” är uppföljaren till SVT:s stora deckarsuccé "En pilgrims död", som handlade om mordet på Olof Palme. Den här gången är det ännu ett av Sveriges stora trauman som står i fokus, när händelserna kring ambassadsdådet hamnar på Säpo-chefen Lars Martin Johanssons (Rolf Lassgård) bord. Precis som föregångaren är serien baserad på Leif GW Perssons romantrilogi om välfärdsstatens fall. – Det är en oerhört stark punkt i svensk historia. Det här oskyldiga, trygga landet, som utsetts för ambassad-dådet och sedan Palmemordet. Händelser som förenade oss, men också tog vår oskuld, säger Rolf Lassgård. – Precis som med Palme-mordet ger GW en egen tolkning om vad som faktiskt hände, säger Helena af Sandeberg, som återkommer i rollen som kommissarie Jeanette Ericsson. – För det kan ju inte bara ha kommit hit sex tyskar och gjort detta. Var bodde de? Vilka hjälpte dem? Det där är spännande frågor, säger Rolf Lassgård. ”Den fjärde mannen” tar sin början 1989, då en ung man hittas mördad i sin lägenhet i centrala Stockholm. 21 år senare dyker den mördade mannens namn upp i en hemlig utredning kring bombningen av västtyska ambassaden 1975. Fanns det ett samband? Och varför utreddes det i så fall aldrig? Johansson och Ericsson tar sig an fallet, och berättelsen rör sig mellan dådet 1975, mordet 1989, och nutiden när polisduon försöker nysta ut vad som egentligen hände. ”En pilgrims död” hamnade i blåsväder eftersom den blandade fiktion och verklighet kring mordet på Olof Palme. Nu tar ni er an ännu en verklig händelse, räknar ni med nya reaktioner? – När man arbetar med verkliga händelser måste man agera med ansvar för de berörda. Men kulturen får samtidigt inte låta bli verkligheten, det är viktigt att vi berättar om samhället som vi lever i, säger Helena af Sandeberg. – Jag tror det behöver finnas ett uns av sanning i fiktion för att det ska bli trovärdigt. Men det var också speciellt med just Palme, som alla har en relation till. Jag tror inte att det kommer bli lika starka reaktioner denna gång, säger Rolf Lassgård. ”Den fjärde mannen” är regisserad av Kristian Petri. I rollistan syns, förutom Lassgård och af Sandeberg, också Kjell Bergqvist, Helena Bergström, Shima Niavarani och Claes Malmberg, som återvänder till sin hyllade roll som den odräglige kommissarie Bäckström. Nu väntar en nervös jul för ensemblen innan premiären den 30 december. – Det är alltid nervöst inför mottagandet. Förra gången hade vi Palmemordet, det största trauma vi har haft i Sverige. Nu har vi inte det, kommer folk vilja följa med ändå?, säger Helena af Sandeberg.


”Viva Hate”

Summary: ”Vildvuxet om kärlek och musik. Med ”Viva Hate” återvänder Peter Birro till ungdomens Göteborg. Det blir gapigt, slängigt och för mycket överspel men historien mognar efter hand skriver Johan Croneman.

Peter Birro har etablerat sig som en av landets främsta och mest betydelsefulla manusförfattare – det allra mest spännande med hans skrivande är hans mod, och förmåga, att samtidigt skriva med både sitt brinnande hjärta och sin kloka, rationella hjärna. Det blir också ofta hans huvudtema, hur framför allt kärleken, och sökandet efter kärlek och bekräftelse, slits och skavs mellan just passionen och förnuftet. Hur den uppstår ur sådana mellanrum, men också hur den kan slockna och dö på samma plats. Vi vet alla hur livsfarligt helvetiskt och underbart vackert det kan vara att befinna sig där. I SVT:s nya dramaserie ”Viva Hate” har Peter Birro valt att vända hem till Göteborg igen (som han så -framgångsrikt gjorde med den fantastiska ”Upp till kamp” från 2007). Året är nu 1991, och vi möter fyra unga män som både föraktar och fruktar livet som det levs bland vuxna, men samtidigt själva är på väg att bli en del av den där nästan onämnbara gråa massan – först ska de leva sin dröm, spela med sitt band, ta sig fram, och ta sig ut, mot de yttersta gränserna. Det är musik och fester och kärlek. Där finns också en del mörka hot, en del hat, och Jante är som vanligt alltid på plats när Peter Birro skriver och betraktar. I centrum en kärlekshistoria mellan bandet Viva Hates förgrundsfigur och låtskrivare, den sprudlande och sprittande Daniel och den betydligt mer försiktiga och lätt dystopiska Fanny. I bakgrunden en göteborgsk musikscen, tidstypiska krogar, affärer och platser, minnen och människor från Peter Birros eget liv i slutet av 80-talet och början av 90-talet (Ebbott gör en känd musikredaktör på Göteborgs-Posten). Peter Birro minns mycket väl – ibland nästan lite för mycket. Det packas och staplas med detaljer och markörer för att visa att man vet vad man pratar om, att man känner verkligheten, att man minns både kläderna, tugget, tjatet. Dialogen blir också ibland kraftigt lidande av den överambitionen, så laddad och så skruvad att överspelet lurar bakom i stort sett varje scen. Det är regin som är problemet – den norske regissören är ingen Mikael Marcimain. Jens Lien har kolossala problem att hålla igen och ta ner sina unga skådespelare, det är expressivt och fysiskt – det är stundtals gapigt och slängigt, och ibland både fars- och tumultartat – utan att det är riktigt meningen. Under de två första avsnitten är man närmast i chock över att Jens Lien vare sig hör eller ser vad som pågår framför honom, vad som händer med Peter Birros text. Han tycks uppriktigt tondöv, på gränsen till stendöv, inför de utlämnade och övergivna unga skådespelarna. Jo, vi förstår att han har sökt sig mot just det fysiska och tydliga och det passionerade uttrycket – men vi drunknar snart i detta överspel. Det blir betydligt bättre när de riktigt unga får de lite äldre skådespelarna att luta sig mot, som Lena Endre, som kan utnyttja och hantera just övertonerna. I tredje avsnittet en lång, fantastisk scen med -Peter Andersson som visar exakt hur man spelar över med enorm elegans – han briljerar över huvud taget som den numera obligatoriske och typiske Göteborgsgangstern. Han är bitvis makalöst bra. Framemot tredje delen har vi dessutom vant oss en smula vid den ”expressiva spelstilen” – karaktärer växer, historien mognar, här hittar också Jens Lien lite av den -lyhördhet man helt saknat tidigare, särskilt i några väldigt fina scener mellan Lena Endre och Tom Ljungman, mor och son. Man skall kanske betrakta det som en ren dramakomedi – en del missgrepp i regin får sin naturliga förklaring då (fast fan tro’t) – sam-tidigt finns det en del extremt smärtsamma och våldsamma scener som i samma ögonblick blir helt mal-placerade. Det är vildvuxet och ibland riktigt vackert, men det är som sagt hela tiden för mycket, för ofta, utan avbrott. Musik i allmänhet, och Morrissey i synnerhet (första soloalbumet hette som bekant ”Viva Hate”), är i mycket det som Peter Birro blivit, och blir, inspirerad av i sitt skrivande. Så är det sannerligen här också, den driver på och förstärker effektivt – och den får vi definitivt inte för mycket av (originalmusiken är gjord av Soundtrack of our lives”). Vi kommer definitivt att prata mycket om det här under julen – och då är kanske hälften redan vunnet...?


”Skuggland” på Dramaten

Summary: Drömmen om att slippa bli vuxen. Christoffer Svensson har obrottslig närvaro i sina undertryckta känslor. Jonas Bruns roman ”Skuggland” behåller sin magi när den sätts upp som pjäs på Dramaten i regi av Lena Endre.

Livet är en dröm – eller ett dataspel. Att en underbar bok behåller sin magi när den ställs på scenen är inte självklart. Men Jonas Bruns förtätade barndomsskildring ”Skuggland” på Dramaten gör det. Mycket beror på Christoffer Svensson som i Lena Endres regi tar sig igenom den långa monologtexten med obrottslig närvaro, utlämnad och äkta, samtidigt med en mycket ung pojkes omedvetna integritet och gåtfullhet. Ett skådespeleri som liksom Jonas Bruns litterära skapelse håller sina kort nära kroppen och inte avslöjar ett uns för mycket. Lena Endres personregi tycks ha förmedlat en hel del av hennes egna konstnärliga förhållningssätt. Berättelsen om de två grannfamiljerna och om pojkarna Erik och Erik som möts och flyter ihop intill förblandning, förenade i ett barndomsland av snowboards (som de strax är för stora för) och datorspel, rymmer mycket som inte tagits med i scenversionen. Men kärnan och den thrillerartade inramningen finns där. En röd sportbil har setts köra omkring bland skolbarnen som varnas för att låta sig lockas av främlingen. Hoten kommer också inifrån, vilket anas i den vuxne berättaren Eriks skärpta uppmärksamhet på alla små tecken, som först förutspår vänskapen och sedan dess undergång i takt med att sexualiteten vaknar och en annan relation sätts i spel. Jonas Brun, psykolog till yrket, beskriver ett magiskt tänkande och låter sitt precisa, välfunna bildspråk laddas underifrån av berättarröstens starka känslor, som Christoffer Svensson förmedlar genom att mest hålla dem inom sig. Skickligt. Men det som betyder allra mest för romanens lyckade överflyttning till scengolvet är ändå Jan Lundbergs och Lena Endres minimalistiskt vackra scenografi. Den går på djupet som en tunnel rakt fram: en vit, avsmalnande korridor med en låg dörr utan handtag längst bort. Några smala ljusinsläpp på tvären i taket förstärker djupverkan och kan förändra stämningen. I detta rum, som kan liknas vid ett krematoriekapell, ett ispalats (H C Andersen-sagan ”Snödrottningen” återberättas i romanen), eller en stiliserad arkitektdröm, rör sig berättelsen och berättaren ibland liksom svävande, klättrande och studsande mot väggarna, som innesluten i ett kraftfält som utgår från honom själv. Mycket i förhållandet mellan Erik och vännen Erik utspelar sig framför och delvis inne i datorspelet ”Shadowland”. Såväl Peter Pan som Michael Jackson, och med dem drömmen om att slippa bli vuxen, är påtagligt närvarande i berättelsen. Men här finns en dimension till, ett smått filosofiskt skifte som känns helt nytt i romanen och ännu tydligare på scenen och det är den skarvlösa sammansmältningen av datorspelsvärlden och verkligheten som sker i Eriks minnen. Den växer till en livsmetafor, en datorålderns verklighetsuppfattning som får Calderons långlivade observation ”Livet är en dröm” att omfatta också vårt medvetna, vakna tillstånd.


Ingvar Kjellson är död

Summary: En ”enastående” röst har tystnat och en av de största svenska skådespelarna har gått ur tiden. Ingvar Kjellson har somnat in, 91 år gammal. ”Han borde ha fått ett mycket större erkännande än han faktiskt fick”, säger Kristina Lugn till DN.

Lågmäld, diskret och varm. Ingvar Kjellson blir ihågkommen som en av Sveriges största skådespelare. Till Dramaten kom han 1964, och sammanlagt blev det över 140 roller på nationalscenen. Ingvar Kjellson spelade i bland annat Henrik Ibsens ”Hedda Gabler” och ”Vildanden”. Han gjorde också insatser i komedin och farsen och regisserade på senare år. – Han somnade in lugnt på Danderyds sjukhus, det var ingen dramatik, säger sonen Jan Kjellson till nyhetsbyrån TT. Ingvar Kjellson blev 91 år. Benny Fredriksson är chef för Kulturhuset. Han arrangerade Ingvar Kjellsons 90-årsdag på Stadsteatern förra året och engagerade Kjellson för den sista stora rollen i Körsbärsträdgården på Stadsteatern i regi av Erik Stubö. – Ingvar Kjellson tillhör i den äkta bemärkelsen de största skådespelare Sverige har haft. Han kunde gestalta alla tänkbara roller och var en sann karaktärsskådespelare. – Den värme han hade brände igenom, på ett sätt som gjorde att han blev älskad och folkkär. Fredriksson kallar Ingvar Kjellson för ”en fantastisk person och en förebild”. – Han var en väldigt blyg person. Lyssnade och inkännande och lät hellre andra prata än han pratade själv. Han träffade sin hustru Meta Velander när hon var fjorton och han femton och de beundrade och respekterade varandra hela livet. Dramatikern Kristina Lugn minns framförallt när Kjellson och hans fru Meta gjorde hennes pjäs Rut och Ragnar på Stadsteatern. – Det var så otroligt roligt, för han tillhörde samma generation som Allan Edwall, som jag skrev pjäsen för från början. Han var jättejättebra. Han var liksom en sån där klassisk skådespelare. Den generation som han och Allan Edwall och Margareta Krook tillhör, den är liksom helt unik. Det är jättejättesorgligt, men man kan kanske inte begära att folk ska leva hela tiden. Jag blev jätteledsen. Kristina Lugn beskriver det som en stor upplevelse att få arbeta med paret Kjellson. – Det var en sån udda händelse på något sätt. Jag såg honom i alla alla uppsättningar på Dramaten. Han borde ha fått ett mycket större erkännande än han faktiskt fick. Han har gjort många fantastiska saker med Ingmar Bergman. Yvonne Lombard spelade länge mot Ingvar Kjellson på Stockholms stadsteater. – Han hörde till det första gänget, när Stadsteatern låg på Wallingatan. Det var ett sammansvetsat gäng, en fast ensemble till skillnad från nu, när man inte känner igen någon i korridorerna. Han var var underbar att spela mot, en mycket duktig pojke. Vi var väldigt goda vänner, jag har spelat mycket med Meta och träffat honom väldigt mycket. Dramatens chefdramaturg Magnus Florin minns i Ingvar Kjellson en lugn, diskret och flitig person, med en otrolig dramatisk bredd. – Det känns som att han gav sin röst och kropp till teatern under en ofattbart lång tid. Samtidigt var han en väldigt diskret och lugn person med stor integritet och en egen värld. Han var så fantastiskt flitig och alltid verksam, det var som att han alltid stod på scen, i en repetitionssal eller var med i radio eller tv. Det är svårt att begripa hur han kunde göra så ofantligt mycket. Florins personliga favorit är när Kjellson gjorde fadern i Natten är dagens mor 1983. – Det var en enastående märkvärdig rolltolkning av en fadersgestalt. Helena Bergström spelade med Ingvar Kjellson i hans sista stora roll i Körsbärsträdgården på Stadsteatern. – Jag är stolt över att jag fick spela med denne fantastiske skådespelare. Han tog så allvarligt på sitt yrke, och hade en stolthet i att tala väl, att kunna sina repliker redan på kollationeringen, vilket han gjorde i ”Körsbärsträdgården”. Jag känner stor ödmjukhet inför den kunskap och erfarenhet han hade. – Och jag hoppas att vi kan värdera allt det här och samtala om hur vi kan bevara det i kommande generationer. Att förvalta denna oerhörda kunskap. Ingvar Kjellson gjorde även mycket film och tv. Många kanske minns honom som den excentriske Mon Cousin i "Hedebyborna", eller från filmer som "Raskenstam", "Swing it, fröken" eller Lasse Åbergs "Den ofrivillige golfaren". Dessutom gjorde han rösten till karaktärer i tecknade filmer, exempelvis Prins John i Robin Hood. – Jag kommer att minnas hans röst som helt enastående. När jag var liten beundrade jag honom. Jag tror det var en av skådespelarna som fick mig att börja med teater – jag var så fascinerad av hans röst och hans sätt att spela, säger regissören Tobias Theorell. – Hans röst hade en så otroligt egen klang och var en blandning mellan precision, klarhet och samtidigt underbar släpighet. Det är en av de där rösterna som man direkt skulle känna igen. Han var verkligen en av våra absolut största skådespelare tycker jag. Ingvar Kjellson Ingvar Kjellson föddes 1923 och var verksam vid Dramaten från 1964 samt vid stadsteatrarna i Stockholm och Göteborg. Han var gift med skådespelaren Meta Velander sedan 1949. Han spelade i bland annat Henrik Ibsens ”Hedda Gabler” (1964) och ”Vildanden” (1972). Han var också hemma i komedin och farsen och regisserade även på senare år. Rönte även stor framgång med Jean Anouilhs Damorkestern (1986). Han gjorde även ett fyrtiotal roller på film och i tv, bland annat i ”Hedebyborna”. Filmer i urval Ingvar Kjellson medverka i ett stort antal filmer och tv-serier. Här är ett urval: • Dom över död man (2012) • Zorn (1994) • Den ofrivillige golfaren (1991) • August Strindberg: Ett liv (1985) • Raskenstam (1983) • Grisjakten (1970) DN


Maria Schottenius: Se allt av Guédiguian om ni vill förstå vilka högerextremisterna är

Summary: Sverigedemokraterna har nästan lika många väljare som Nationella fronten i Frankrike. Vad kunde ha gjorts annorlunda, för att fånga upp dessa väljare innan de sökte sig till extremhögern?

Det var i början av maj i Paris 2002. Jean-Marie Le Pen hade vandrat från den glänsande Jeanne d’Arc-statyn till Operan i Paris, Nationella frontens favoritplats, där han höll valtal i vårsolen. Jag trängdes i en bisarr samling av unga skinheads, äldre krigsveteraner och blossande, vinfryntliga medelålders män och kvinnor med band i trikolorens färger över bröstet. Det året, 2002, sopades socialisternas kandidat Lionel Jospin bort av Jean-Marie Le Pen, som fick nästan 18 procent och socialistväljarna var tvungna att ”hålla för näsan” som de sa, och rösta på högerns Jacques Chirac för att inte släppa fram Le Pen. Tio år senare, 2012, fick arvtagaren Marine Le Pen knappt 18 procent i första omgången av presidentvalet och blev det stora hoppet/skräcken beroende på ideologisk utgångspunkt. Nu är det Sveriges tur. Sverigedemokraterna har ungefär samma siffror i riksdagsvalet som Nationella fronten. Och de talar i samma lätt aggressiva ton som går ut på att vi är folket, ni är eliten, ni är löjligt pk och ni vägrar att lyssna på oss, vilket ni ska få ångra. Ånger eller ej, och oavsett tillmälen som ”nyfascister” så gnager frågan hos alla partier, vad kunde de ha gjort annorlunda? Hur kunde de ha givit sina svar, bra svar, på de frågor Sverigedemokraternas väljare ställer? Förr, när högerpartierna inlemmade värdekonservatism, nationalism och allmän fördomsfullhet mot homosexuella, feminister och främmande inslag i Sverigebilden, såg det annorlunda ut. Moderatledare fram till Gösta Bohman kunde yttra en mening av det lite grövre slaget och på så sätt sopa in alla dem med tveksamma åsikter som vantrivdes i det moderna. De kom då innanför, inte utanför etablissemanget. Men nu är dessa personer hemlösa. Fältet är fritt högerut. De nya moderaterna är inte intresserade av nationalism. De är nyliberala, tror på marknaden. Det spelar ingen roll vad människan har för hudfärg, från vilket land hon kommer, vilken flagga hon viftar med. Hon är det hon gör, inte vem hon är. Människan har sitt marknadsvärde på den globala marknaden, inte sitt identitetsvärde, vilket tvärtom är det avgörande för högernationalisterna. (Läs intervjun med Björn Söder i gårdagens DN.) Vår avgående moderatledare Fredrik Reinfeldt har en positiv syn på invandring liksom den tillträdande Anna Kinberg Batra. Hon har alltid företrätt en liberal linje i sitt parti, röstade tidigt för homoäktenskap, är feminist, inte ett spår konservativ. De värdekonservativa som aktar kungahuset (inte bara för vad det kan göra för exportindustrin) värnar nationen, hemmafrun och vill se fosterlandet flamma stolt som i fornstora dagar har inte mycket att hämta hos allianspartierna. Inte ens Kristdemokraterna fångar in dessa väljare. KD är för invandrare, accepterar homoäktenskap, är nästan lika liberala som de andra. Kulturradikalismen är i dag så integrerad i den svenska partipolitiken att man inte får syn på den. På samma sätt som Socialdemokraterna kunde oskadliggöra de revolutionära kommunistpartierna genom att ta hand om deras stridsfrågor och fredligt, med demokratins hjälp, se till att arbetarna fick det bättre, borde det finnas en strategi för att ta hand om den aggressiva, främlingsfientliga högern innan den växer till ett monster. Ett tips till politiker och alla som funderar på hur det här ska gå. Se allt ni kan av den franske regissören Robert Guédiguian, som ständigt håller på med frågorna om högerextremism och gestaltar dem i sina fenomenala filmer från Marseille. Han kombinerar i sitt kameraöga det som behövs för att förstå: Genomskådandet, avslöjandet av högerextremismens råhet, men på en botten av ömhet för de människor som hamnat där.


Adam Tensta vill krossa mansnormen

Summary: Adam Tensta tar upp kampen mot mäns sexuella våld mot kvinnor. Tillsammans med Erik Rapp, Zacke och Parham har han gjort årets ”Fatta”-låt ”Det börjar med mig” om att våga bryta med manliga normer.

Uppföljaren till förra årets ”Fatta”-låt är gjord av Adam Tensta tillsammans med Erik Rapp, Zacke och Parham. Den 11 december släpps ”Det börjar med mig (Fatta man)” på Soundcloud och på lördag uppträder de med låten på releasefesten på Kägelbanan i Stockholm. Den destruktiva mansnormens koppling till sexuellt våld är temat i den hiphoplåt som Fatta mans handplockade kvartett komponerat. Tillsammans med forna ”Idol”-deltagaren Erik Rapp och hiphopkollegorna Zacke och Parham ifrågasätter Adam Tensta mansnormens oskrivna regler. – Kampen mot den stereotypa mansrollen har alltid varit viktig för mig, säger Adam Tensta. Man måste kämpa och utmana den destruktiva mansnormen varje dag. Den är ett problem som vi män gemensamt äger och gemensamt har vi ansvar för det. Var och en har skrivit sin egen vers, baserat på egna erfarenheter. Men som gemensam grund ligger en rad värdegrundsövningar och workshopar, som artisterna gjort tillsammans med representanter ur organisationen Fatta man. – Det är en unik process i jämförelse med hur jag gör låtar i vanliga fall. Vi hade en massa workshopar innan vi satte oss ner och skrev låten tillsammans, säger han. Men det var bra. Ingen av oss är ju utbildade i genusvetenskap, så vi fick ytterligare insikt i det här med normer och hur det påverkar oss. Han hoppas att låten kan uppmana en manlig publik att utmana normen. – Jag hoppas att låten kan få killar att öppna upp och prata om känslor. Det är inte långt mellan en man och en mans känslor, man är bara så jävla frånkopplad i det vardagliga livet. En av verserna Adam Tensta rappar lyder: ”Jag balanserar på linan mellan det som har varit, och det som kommer bli min framtid, känns som hal is. Dom säger att mönstret är svårt att bryta, men alla kedjor som jag burit kommer ryka. Det börjar med mig.” Men det började egentligen hösten 2013, när Cleo, Syster Sol, Kristin Amparo och Nasteho Osman tog ton mot det sexuella våldet i låten ”Fatta”. Låten är baserad på verkliga berättelser om övergrepp som under sommaren skickats in till föreningen Fatta. – Detta är en fortsättning på ”Fatta”-låten, fast ur mannens perspektiv, berättar Svante Tidholm, som är projektledare på Fatta man. Bakom varenda en av de inskickade om övergrepp finns en man. Killarna har tagit del av breven och försökt hitta känslan. Att representanter ur Sveriges hiphopelit får föra fram budskapet är ingen slump: – Hiphop har blivit den nya punken. Ofta är hiphoppare ivriga att använda ord och uttryck för att lyfta samhällsfrågor, säger Svante Tidholm. Adam Tensta och de andra är dessutom en grupp nyfikna artister som inte är rädda för att utforska manlighetens baksidor. Men hiphopscenen är bara ett av områdena där Fatta man lyfter frågan. – Konsekvenserna av manlighetskulturen är katastrofala, och vi vill nå ut till så många som möjligt. Låten är bara ett sätt att lyfta frågan om problemen med den rådande mansnormen. Det här är bara början. På lördag hålls en releasefest på Södra teatern. Förutom liveuppträdande ska artisterna delta i ett panelsamtal om mansnormens problem. Dessutom är det premiärvisning för en dokumentärfilm som skildrar artisternas process från tanke till färdigskriven låt. Fatta Våren 2013 gick organisationerna Crossing Boarders och Femtastic ihop och startade Fatta-rörelsen. Fatta kämpar mot sexuellt våld och för samtycke i praktik och lagstiftning. Under hösten 2014 gick organisationerna ihop med Män för jämställdhet och med stöd av Arvsfonden startade de Fatta man. En satsning för att få pojkar och män att ta ansvar och vara del av den positiva förändringen.


SVT lägger ned musiksajten PSL

Summary: Det var där du hörde det först. Sedan 2007 har SVT:s blogg PSL varit en plattform för ny och alternativ musik. Till årsskiftet läggs den ned. – Det känns väldigt vemodigt, säger Per Sinding-Larsen.

SVT:s musikblogg PSL lägger ned efter årsskiftet. Bloggen, vars namn är hämtat från initiativtagaren Per Sinding-Larsens initialer och ett tidigare musikprogram i SVT, startade 2007. Den blev snabbt en av Sveriges viktigaste plattformar för ny och alternativ musik. – Det starkaste är att vi har fått vara med när en ny generation tagit plats i svensk musik. Lykke Li, Linda Pira och First Aid Kit gjorde alla några av sina allra första framträdanden på PSL, säger Per Sinding-Larsen till TT. Beslutet att lägga ner bloggen grundar sig i att SVT vill använda pengarna till nya satsningar. – PSL har funnits i sju år och väldigt få format löper över en så lång tid. PSL har gjort ett fantastiskt jobb, men samtidigt behöver vi förnya oss och man kan inte skapa nytt utan att ta bort något annat, säger Clara Mannheimer, som är programbeställare med ansvar för kultur på SVT. Något nytt projekt som ska ersätta PSL finns inte i dagsläget, men Clara Mannheimer poängterar att SVT på andra sätt arbetar för att ha en bra bevakning av populärmusik. – Det är viktigt att förstå att det inte finns någon vilja att försvaga musikbevakningen. Vi kommer att fortsätta att bevaka och recensera musik. Nu närmast i "Kulturnyheterna" där vi förstärker bevakningen av musik och populärkultur, säger hon. Det finns ingen bitterhet hos Per Sinding-Larsen, som säger sig vara väldigt glad över de sju år som PSL fick leva. Samtidigt tycker han att det är tråkigt att bloggen läggs ned. – Det känns väldigt vemodigt. När nästa år börjar ska jag försöka komma på något nytt. Jag har jobbat med musik i 34 år och hoppas att mina erfarenheter och kontakter kan hitta en ny form i ett nytt projekt. Jag skulle tro att jag blir kvar på SVT, säger han.


Att ha varit med om Astrid

Summary: Nu kommer den första biografin om Astrid Lindgren sedan 1977. Jens Andersen har fått tillgång till en stor brevsamling och tecknar en närbild av författaren. Elisabeth Åsbrink gläds åt att få läsa en bok som utmärks av medkänsla och kunskap.

”Jag har varit med om dig, jag kan aldrig förlora dig” – så skrev en gång poeten Jacques Werup. Vi har alla varit med om Astrid Lindgren. Vi har läst, eller fått hennes ord upplästa, sett filmatiseringar av hennes böcker, och hört hennes distinkta röst tala på sitt alldeles särskilda vis, både förnumstigt och lekfullt på samma gång. Som barn tyckte jag att Malin i ”Saltkråkan” var den vackraste kvinnan på jorden, avundades Bullerbybarnens gemenskap, ensam som jag var, och kanske var det därför jag på stort allvar packade en leksakslastbil med matsmulor och nödvändigheter, kikade under sängen efter spik och sa tjillevippen. Som vuxen visade jag Emil, Pippi, Jonatan och Skorpan för mina barn. Igen och igen vill vi vara med om Astrid Lindgren. Det är därför ingen liten sak att porträttera denna allas vår Astrid. Men nu finns en biografi på danska, och efter nyåret kommer den i svensk översättning. ”Denna dagen, ett liv” är titeln, och är den första levnadsteckningen om Lindgren sedan Margareta Strömstedts bok från 1977. Författaren, Jens Andersen, är ingen rookie. Han har flera storsäljande biografier bakom sig, har skrivit både om H C Andersen och om den danska drottningen Margrethe. Att det nu också blivit Astrid beror på att han recenserade boken ”Jag lägger dina brev under madrassen”, om brevväxlingen mellan författaren och en av hennes unga läsare. Där finner han de stråk av ensamhet och svartsyn som blir den tråd genom Astrid Lindgrens värld han sedan följer. Läs mer: Intervju med Jens Andersen och Karin Nyman – ”Astrid ville vara ensam” Han har samtalat med Lindgrens dotter Karin Nyman, och plöjt det stora Lindgren-arkivet på KB där hennes dagböcker förvaras tillsammans med alla de stenograferade noter som utgjorde hennes första manuskript och annat arbetsmaterial. Andersen har också fått tillgång till en stor samling brev som utväxlades mellan Lindgren och den tyska Louise, där konst, liv och kärlek avhandlas utan minsta lager skydd. Som livsdevis citerade Lindgren gärna ordspråket om sorgefåglarna, som ju flög över ens huvud ibland, men inte fick tillåtas att bygga bo. Det finns naturligtvis tusentals intervjuer med henne, men hon var ju nu en gång så, att hon både var lättillgänglig och höll på sig själv. I de brev och dagböcker som Andersen läst finns en annan Astrid, med sorgefåglar som kommit för att stanna. Sonen Lasse och historien om hans första år är central för Astrid Lindgrens författarskap, och hon berättade den för första gången i just Strömstedts bok. Jens Andersen visar att det som hände är centralt också för hennes liv och person, och vecklar ut hela den sorgsna skandalen på Vimmerby Tidning, då den artonåriga, skrivglada Astrid inledde en relation med den 50-årige chefredaktören Blomberg. Eftersom han låg i skilsmässostrid med sin dåvarande hustru, måste kärleken hållas hemlig. Det gällde också graviditeten som följde och, med den, skammen. Astrid flydde byn, och måste ensam åka till Köpenhamn för att föda, och sedan lämna sonen där de tre första åren av hans liv. Hans fosterhem var både varmt och kärleksfullt, och Lassemamma – som Astrid kallades av sin son – reste dit när hon hade råd. Men att den lille pojken också kände stor ångest och otrygghet, noterar hon plågat. Hon bestämde sig för att ta hem honom, men något riktigt lyckligt slut blir det inte. När Astrid är 70 år, och läser Strömstedts manus om händelsen, gör hon följande notering: ”När vi kom dit och Lasse förstod, att inget var eller skulle bli som han hade trott, då la han sej framstupa över en stol och grät tyst. Alldeles tyst, som om han insåg att det tjänar ändå inget till, de gör med mej som de vill i alla fall! Den gråten gråter ännu i mej och kommer väl att så göra i alla mina livsdagar. Kanske är det för den gråtens skull som jag så häftigt har tagit barnets parti i alla sammanhang och blir så utom mej, när kommunalgubbar skyfflar barn hit och dit – för barn anpassar sej ju så lätt tror de! De anpassar sej visst inte lätt, fast det kan se ut så. De resignerar inför övermakten bara.” Astrid Lindgren levde ett långt och rikt liv, och Andersen skildrar inte bara henne utan också det Sverige hon verkade i. Hennes småländska uppväxt på landet verkade ha gjort henne till en självklar kvinnosakskvinna, på samma sätt som alla orättvisor gjorde henne arg, vare sig de gällde beskattning, atombomber eller djurhållning. Hon revolutionerade barnlitteraturen när hon i Bullerbyböckerna var först med att låta barnet Lisa själv berätta historien, och genom att lojalt och konsekvent se världen genom barnets blick. Vi får följa triumfer och svåraste sorger, ofta pågår de ju parallellt. Samtidigt som hon når oerhörda framgångar med Pippi Långstrump, och bokstavligen räddar förlaget Rabén & Sjögren undan konkurs, blev det svåra år när hennes man Sture ville skiljas på grund av en annan kvinna. Ännu svårare blir det när han insjuknade och slutligen dog som en följd av sin alkoholism. Det är här de svarta stråken i hennes brev och dagböcker blir som svartast, och hon undrar om det finns någon mening med att leva över huvud taget. Den stora ensamheten i att vara människa, den märkliga vandringen bredvid döden som livet ju alltid är, sammanfattar hon själv i orden ”Denna dagen, ett liv”. Sentensen författades en gång av poeten och filosofen Thomas Thorild, men det är nog farbror Melker i ”Saltkråkan” som fått mest cred. Och det blir hennes sätt att kombinera den stora glädjen över att få finnas med den stora insikten om att tids nog inte finnas. Livet är kort som en dag, och varje dag måste levas som om den var det enda livet. Jens Andersen är lågmäld, noggrann i sin research och får mig att gråta utan att jag ens märkte hur det gick till. I sitt sätt att fånga detaljerna, i sitt ordval och i sin blick på kvinnan som han skriver om, finns en medkänsla i ordets rätta bemärkelse: inlevelse, kunskap, respekt. Och vi får vara med om Astrid en gång till.


”2013 var enda året någonsin då någon som gör så konstig musik som jag skulle kunna bli känd”

Summary: New York. Hans långsamma, bastunga beats skulle ha kunnat komma från amerikanska Södern, men Yung Lean är från Söder i Stockholm. Just nu upptäcker USA och Yung Lean varandra och Sverige får vänta. DN har träffat den hyllade artisten.

Två dagar före turnépremiären på Webster Hall i New York går Yung Lean runt i en skivaffär i Brooklyn och klämmer på sitt eget debutalbum ”Unknown memory”. Han tar upp skivan, läser baksidestexten intresserat, och ber en kompis att ta en bild när han poserar med den. Runt om i butiken står tonåriga beundrare och spanar blygt på Yung Lean och hans gäng Sad Boys, som består av Lean och producenterna Yung Gud och Yung Sherman. Några av ungdomarna bär Yung Lean-inspirerade monokroma vindjackor och fiskarhattar. – Jag ska gå och snacka med lite fans, säger Yung Lean och försvinner in bland hyllorna. Två femtonåriga tjejer fnissar och tar bilder på honom i smyg. Artonårige Yung Lean, som egentligen heter Jonatan Leandoer Håstad, är enkel att få syn på i folkmängden i sin kritvita hoodie från Ralph Lauren, ljusa jeans, och Filakängor. Han kliver runt bland små skaror av anhängare och signerar skivor och ställer upp på bilder. ”New York is the shit”, säger Yung Lean innan han ger tillbaka en ung flickas vinylskiva. På lite mindre än två år har Yung Lean hunnit bli ett stort fenomen i USA. Turnén som stundar är den andra genom Amerika som Yung Lean och Sad Boys hunnit med i år. Då som nu spelar de inför slutsålda hus, Webster Hall, en lokal som tar in 1 500 gäster, har Sad Boys redan fyllt två gånger. – De älskar oss här. Det fanns ett glapp i hiphop och annan musik där jag fick plats, säger Yung Lean när vi sitter vid ett bord på skivaffärens fritidsgårdsliknande övervåning. Bredvid oss spelar resten av Sad Boys ett högljutt parti pingis. – 2013 var enda året någonsin då någon som ser ut som jag, och gör så konstig musik, skulle kunna bli känd. Och det skulle aldrig kunna ha hänt i Sverige. Det hände i USA. Här är de öppna, de är taggade, de ser saker som de är och inte allt runt omkring. I Sverige skriver man om att jag är från Söder och att min pappa är författare. Men här skriver New York Times om hur musiken fungerar i stället. Musiken Yung Lean beskriver som konstig har ofta jämförts med hostmedicinindränkt hiphop från amerikanska Södern. Yung Leans låtar har luftiga, bastunga beats med snabba hi-hats och autotune-effekt på rösten, och texterna innehåller referenser och slangord hämtade från det senaste decenniets amerikanska rapscen. Till och med artistnamnet bär dessa konnotationer: förutom en förkortning för Leandoer är Lean också namnet på en klassisk hiphopdrink bestående av receptbelagd hostmedicin och läsk. Men att klassa Yung Lean som hiphop är att göra sig själv en otjänst. – Jag har aldrig sett mig som en del av en hiphopkultur. Jag bara gillar rap. Det är inte kulturen i sig det handlar om. Vi är egentligen mer jämförbara med The Knife än, typ, Wu Tang Clan, säger Yung Lean. Hiphop i dess klassiska form, med föreställningar om äkthet, är en för snäv genre för att ha plats för alla Yung Leans ambitioner. – Vi gör inte bara musik, säger Yung Lean tvärsäkert. Vi gör konst. Efter att ha pratat med fans och kollat in skivor (Yung Lean köper bland annat en lp med Cocteau Twins och kassetter med Green Day och Death Valley Girls) ska han och Sad Boys spela ett par låtar inför 60 entusiastiska lyssnare, vars inträde till konserten ingick i köpet av Yung Leans album. Meningen var att de skulle spela i en klubblokal i affärens bakre del med kapacitet för flera hundra, men gruppen protesterade och tyckte att det skulle kännas obekvämt att framträda inför ett halvtomt rum. I stället sätter Yung Gud och Yung Sherman upp sin utrustning inne i affären, med mixern på kassadisken. När konserten ska börja kan ingen hitta låtarnas instrumentalversioner de använder till turnén så Yung Lean rappar i stället över albumspåren som strömmar ur Yung Guds Itunesbibliotek. Med rösten tjock och smetig av autotune improviserar han monotona stämmor till refrängerna. Vid ett tillfälle tar Yung Lean en paus i en vers och spottar ut en snus, medan hans röst fortsätter att dåna från högtalarsystemet. ”Heart of a lion, lion, heart departed from my soul; thanks to everyone who hates me, only makes me fit my role”, börjar den första låten, ”Volt”. Hatare är något Yung Lean tvingas handskas med dagligen. – De klagar på allt, säger Yung Lean om sina kritiker. De klagar alltid. De är tråkiga. Det är så det funkar. Antingen gör man saker eller så klagar man. Man väljer här i livet. Bland annat har Yung Lean anklagats för att begå kulturellt bemäktigande. Rader som ”I’mma get a chopper, shoot that hoe in the face” fick webbmagasinet Pitchforks Larry Fitzmaurice att jämföra Yung Leans musik med 1800-talets ministrelunderhållning, i vilken vita skådespelare framförde nidporträtt av svarta karaktärer iklädda blackfacesminkning. Yung Lean låter sig inte bekommas: ”Jag hör, men jag bryr mig inte.” – Om det är en appropriering på amerikansk skräpkultur eller whatever... det här är en diskussion som förs av trettioplussare i Stockholm som kollar på ”Solsidan”, sedan ser de Yung Lean och tänker: Vad gör han? Är han rasist? Är han sjuk i huvudet? Men hiphop är ett uttryck som övergått till något som alla får tycka om. – Kolla på den här spelningen, fortsätter Yung Lean. De här fansen tänker inte: Åh vad skönt, nu gör en vit person det som svarta gör. Det är människor som gillar bra musik, och jag gör bra musik... de uppskattar det för de skulle kunna vara oss. De skulle kunna vara våra kompisar. Hector Sosa, 15, från Bushwick, står vid skivbutikens kaffebar med en signerad Yung Lean-skiva i handen. Han hörde talas om Yung Lean efter att ha läst om honom på det Brooklynbaserade klädmärket Mishkas blogg i mars 2013. Att Yung Lean är från Sverige tycker Hector inte spelar någon större roll. Om något så förhöjer det hans karaktär, säger Hector. När jag berättar för honom att Yung Lean inte alls är lika stor i Sverige som i USA blir han förvånad. Haille McKenzie, 17, och Riley Hughes, 15, kommer båda från Brooklyn och hörde talas om dagens överraskningsspelning på Twitter för bara några timmar sedan. Inte heller de har funderat mycket över Yung Leans ursprung. Vi gillar Yung Lean för att han är originell, säger Haille. Och för estetikens skull, fyller Riley i. Med vissa artister är det omöjligt att gissa hur nästa släpp kommer att låta. Yung Lean och Sad Boys är en sådan akt. Skillnaden i ljudbild mellan ”Lavender EP” och singeln ”Kyoto”, som båda kom ut 2013, är enorm; debutalbumet vittnar om samma rasande snabba utveckling. Producenterna Yung Sherman och Yung Gud fortsätter ta sina minimala, svävande beats i nya riktningar (Yung Gud släppte solo-ep:n ”Beautiful, wonderful” i slutet av november). Texterna har gått från plumpa rader om knark, sex och konsumtionsvaror till abstrakta idékollage (fortfarande med mycket referenser till knark, sex och konsumtionsvaror). – Jag gillar författare som William S Burroughs, som bara har idéer på idéer. Det finns ingen kontext liksom. Det tycker jag är fint, säger Yung Lean. Jag har alltid gillat dekadens. – Yung Lean är ju en karaktär på något sätt. Han är allting Jonatan inte var för två år sedan. Det är min konst, musiken. Det är det enda stället där man kan säga vad man vill. Det enda av allting.


På eget spår efter ”Monica Z”

Summary: Förra året handlade nästan allt om rollen som Monica Zetterlund. Nu är Edda Magnason tillbaka i den egna musikkarriären. Nyligen släppte hon sitt tredje album, ”Woman travels alone”.

Sångerskan från Fyledalen slår sig ner med en kaffe i en nedsutten fyrtiotalssoffa på kaféet på Södermalm. – Det är i grunden samma tonspråk som förut, fast mer vuxet, säger hon om ”Woman travels alone”. Edda Magnason släppte sin första skiva 2010, men det stora genombrottet kom inte förrän debuten i 2013 års succéfilm ”Monica Z”. Utan tidigare skådespelarerfarenhet klev hon in i rollen som den värmländska jazzsångerskan och blev Monica Zetterlund med folket. – Det har börjat klinga av nu, men fortfarande kommer folk fram till mig och säger ”Det är ju du som är Monica!” Jag är jättestolt och tacksam över filmen, men rollen och soundtracket var ett specialjobb. Jag är ju inte jazzsångerska. Visst har den nya skivan jazziga influenser men lutar mer åt pop. Edda Magnason har gått tillbaka till sitt eget sound med ett brett spektrum mellan melodiös, sorgesam mollton och glada popslingor. Hennes röst flörtar med både folkmusik och soul. – Det här är ett album som jag burit med mig vid sidan av andra projekt som funnits med mig när jag varit ute och rest. Det är nog därför låtarna är lite olika. ”Woman travels alone” var, som titeln avslöjar, tänkt som ett soloprojekt. Trött på att bli regisserad längtade Edda Magnason efter att vara sin egen chef igen, men kom snart underfund med att hon inte gillar att arbeta ensam. – Att sitta uppe sent och göra allt själv fungerar för ett par låtar, men inte för ett helt album. En bit in i projektet inledde hon därför ett samarbete med producenten Johan Lindström från Tonbruket. Hon beskriver det som något som börjat lite artigt och försiktigt, som nya samarbeten ofta gör. Men det tog inte lång tid förrän de känt in varandra. – Jag lade allt mitt material i händerna på Johan, säger Edda Magnason och skrattar. Det kan tyckas masochistiskt att lägga ner jättemycket jobb på någonting och sedan be någon annan göra om det åt mig. Men jag litar på Johan. Hon tänker efter en stund och tillägger: – Jag naglar inte fast mig vid min egen spegelbild. Nästan alla sånginspelningar är förstatagningar. Johan brukar säga: ”Åh vad bra! Det låter inte som om vi är i en studio!” Bland Edda Magnasons musikaliska förebilder finns bland andra Frank Zappa, Supertramp och Björk. Men till den här skivan kan hon inte nämna någon specifik ikon som väglett henne. Inspirationen beskriver hon i stället som en flyktig känsla, som går att hitta i allt. Stämningen på en ukulele blev melodin till ”Daredevil”, sista spåret på skivan. Första spåret ”Hombre, I know” bygger dels på slutscenen ur ”Kristina från Duvemåla”, dels på Michael Hanekes film ”Amour”. – Låten ”Game of gain” skrev jag en kväll när jag jobbat mycket, var väldigt trött och undrade vad jag sysslade med. Den handlar om drivet att hela tiden prestera och försöka uppnå saker för att fyllas av samma lyckliga känsla som när man var barn. För Edda Magnason är skivan redan ett avslutat kapitel. Hon har många bollar i luften och film- och musikprojekt avlöser varandra. – Det jag gör är alltid en reaktion på det jag gjorde senast. Nu i december tar jag ett break från mig själv igen och åker till Köpenhamn för att spela jazz med Niels Lan Doky. Edda Karin Hjartardóttir Magnason. Ålder: 30 Familj: Stor familj och pojkvän. Bor: Södermalm, Stockholm. Aktuell med: Sitt tredje soloalbum ”Woman travels alone”, som släpptes 26 november (recenserades i DN samma dag). Tidigare verk i urval: Albumen ”Edda Magnason” (2010), ”Goods” (2011), ”Monica Z. Musiken från filmen” (2013). Edda Magnason spelade även huvudrollen i filmen ”Monica Z” (2013) för vilken hon fick en Guldbagge.


Äventyret i Midgård inte över ännu

Summary: London. Med sista delen av ”Hobbiten” sätter regissören Peter Jackson punkt för berättelserna om Midgård. Eller kanske inte. Släpps filmrättigheterna till Tolkiens övriga böcker verkar han redo att ta sig an dem.

För drygt en vecka sedan slutade Peter Jackson klippa ”Hobbit. Femhäraslaget”. Vid världspremiären i London i måndags kväll var första gången han själv, och alla skådespelarna, såg det färdiga resultatet. I den nya filmen har Peter Jackson och hans medarbetare skrivit in scener som binder ihop de tre filmerna om hoben Bilbo med ”Sagan om ringen”. Tillsammans bildar de en unik filmsvit. – De nya generationerna som växer upp nu kan se filmerna i den ordning de var tänkta och förhoppningsvis kan de förstå till exempel relationen mellan Gandalf och Galadriel bättre, förklarar regissören. Peter Jackson verkar inte tröttna på berättelserna om Midgård. – Nu återvänder jag till Nya Zeeland för att i fyra fem månader arbeta med den förlängda versionen, säger han på en presskonferens i London. Han avslöjar att varje natt under inspelningen hade han mardrömmar: filmteamet stod runt honom och krävde att få veta hur han hade tänkt det med olika scener. – Jag levde med filmen dag och natt. Några fler Tolkienfilmer blir det inte, tills vidare. – Det går inte att göra fler. ”Bilbo” och ”Sagan om ringen” är de enda där släktingarna har släppt filmrättigheterna. Så länge de inte samarbetar blir det inte fler, säger Peter Jackson och det låter på honom som han vill ta sig an ytterligare en bok. Ian McKellen (Gandalf) verkar inte heller tro att allt är helt över. Han har sparat sin trollstav och sin hatt i garderoben hemma. – Vi sa hej då redan 2000 när vi lämnade Nya Zeeland efter ”Sagan om ringen”-triologin, men nu sitter vi här 14 år senare, säger han. Han tycker att han haft en himla tur som fått vara med och önskar att fler skulle kunna få uppleva hur det är att leva i Midgård. – Snön som faller ner över stövlarna, känna gräset under skosulorna, vinden i ansiktet. Jag tror att nästa steg kan bli att skapa något museiliknande där tekniken hjälper åskådarna att bli en del av Midgård. Ian McKellen sitter och äter mandarin framme vid podiet och småpratar trivsamt med Martin Freeman (Bilbo) bredvid. När McKellen försöker ta Freemans vattenglas får han smäll på fingrarna. Huvudrollsinnehavaren Martin Freeman har inte samma framträdande roll i denna sista film, som ger stort utrymme för stridsscener. – Det här kommer absolut att vara det största jag gör under min skådespelarkarriär. Men det bästa? Nej, det vet jag inte, säger han till DN. Att det blev hela tre filmer, sammantaget 7 timmar och 54 minuter, gav honom tid att utveckla karaktären och lära sig ha tålamod. – Den här tiden har verkligen berikat mig. Men det är för tidigt att säga hur den påverkat mig. Det vet jag kanske om 15 år, säger Martin Freeman. Han uppskattar att även en kort och kanske inte särskilt framträdande person som Bilbo kan få vara hjälte. – De flesta hjältar i vardagen ser inte ut som vår stereotyp av hjältar. De är inte långa vikingar som Dolph Lundgren. Orlando Bloom (Legolas), för dagen i mörkt, långt lockigt hår har liksom McKellen deltagit under hela resan. – När jag provspelade för rollen var jag 21 år. Nu är jag 37. Jag är verkligen tacksam att få ha varit med, säger han. Redan i film nummer två anas att dvärgarnas ledare Thorin Ekensköld, spelad av den 189 centimeter långe Richard Armitage, ska få problem att hantera rikedomen som ligger gömd i berget. Hans tilltagande habegär är ett tema i ”Femhäraslaget”. Richard Armitage har ett speciellt förhållande till J R R Tolkiens bok. Första gången Armitage stod på scen, som elvaåring i en skolpjäs, spelade han en av alverna i en klassuppsättning av ”Bilbo”. Mikael Persbrandts karaktär Beorn skymtar förbi under några sekunder i en av stridsscenerna. Håll utkik efter örnarna, och blinka inte, så hinner du se honom när han förvandlar sig till björn. Enligt Peter Jackson finns det fler inspelade scener med Beorn och möjligen dyker han upp i den cirka 30 minuter längre versionen, som Jackson alltså ska arbeta med framöver. ”Hobbit. Femhäraslaget” är den tredje filmen i serien baserad på J R R Tolkiens bok ”Bilbo – en hobbits äventyr”. De tidigare delarna är ”Hobbit. En oväntad resa” 2012, och ”Hobbit. Smaugs ödemark”, 2013. Historien handlar om hur hoben Bilbo Bagger ger sig ut på ett äventyr tillsammans med trollkarlen Gandalf och en grupp dvärgar för att hjälpa till att ge deras folk sitt rike i underjorden och en jättelik guldskatt tillbaka. Filmerna är regisserade av Peter Jackson, som tidigare framgångsrikt regisserade ”Sagan om ringen”-trilogin.


Humorelit gör sommarfars

Summary: I sommar står Robert Gustafsson, Annika Andersson och Thomas Petersson på samma scen. I regi av Adde Malmberg framför trion farsen "Tresteg i snedsteg" på Krusenstiernska teatern i Kalmar.

Relationer, snedsteg, kärleksaffärer och rappa dialoger står på agendan när några ur Sveriges humorelit sätter upp farsen "Tresteg i snedsteg" i sommar. Regisserade av skådespelaren Adde Malmberg spelar bland andra Robert Gustafsson, Annika Andersson och Thomas Petterson farsen på Krusenstiernska teatern i Kalmar. Gustafsson och Petersson har växelvis stått på scenen i Kalmar tidigare somrar och gjort storsuccé. Men nästa sommar blir det första gången komikerna delar på Krusenstiernska teaterns strålkastarljus. "Tresteg i snedsteg" har premiär den 25 juni och spelas fram till och med den 25 juli. Biljetterna släpps den 12 december.