"Darling" mest nominerade filmen

Summary: Bästa svenska film vid Guldbaggegalan blir "Du levande", "Leo" eller "Darling". Årets kandidater att få Guldbaggar presenterades på tisdagen av Svenska Filminstitutet. "Darling" fick flest nomineringar - sex stycken.

I kategorin bästa regi nominerades männen bakom de tre ovanstående filmerna: Roy Andersson för "Du levande", Josef Fares för "Leo" och Johan Kling för "Darling". Johan Klings film fick sex nomineringar, något som förvånade regissören. - Jag är lite omtumlad. Jag anade kanske att filmen skulle få nomineringar, men inte att den skulle få sex stycken. Det känns fantastiskt, säger Johan Kling till DN.se. Näst flest nomineringar fick "Du levande", med fyra. Sammanlagt presenterades kandidater i 11 olika priskategorier. Ytterligare tre baggar inom olika yrkeskategorier delas ut på Guldbaggegalan, som hålls den 21 januari. Dessutom delas det ut en så kallad Gullspira till någon framstående person inom svensk barnfilm. Svenska Filminstitutets styrelse har även möjlighet att dela ut en hedersguldbagge. På Guldbaggegalan i fjol gick priset för bästa svenska film till "Förortsungar", regisserad av Ylva Gustavsson och Catti Edfeldt. Vid årets gala kan tv-tittarna delta genom att rösta fram biopublikens bästa film, som i fjol blev "Underbara älskade" i regi av Johan Brisinger. Den första Guldbaggen delades ut 1964. Flest baggar har Jan Troell, med fem. Kjell Grede, Lars Jönsson och Lukas Modysson har tagit hem fyra. Hans Alfredson, Bibi Andersson, Ingmar Bergman, Malin Ek, Jens Fischer, Stefan Jarl och Max von Sydow har vardera tre. Vinnarjuryn utses av Filminstitutets styrelse. För att sitta i juryn krävs enligt reglerna "gedigen erfarenhet från professionell yrkesverksamhet med anknytning till film". Reglerna säger också att en av ledamöterna bör komma från ett annat nordiskt land.


Meta Velander mördar gamla gubbar

Summary: Meta Velander tillhör Stockholms stadsteater sedan starten 1960. Tillsammans med Yvonne Lombard, som varit på teatern lika länge, spelar hon i "Arsenik och gamla spetsar" med premiär på torsdag.

- Man måste spela på fullaste allvar och tro på sin rollfigur, säger Meta Velander om den svåra konsten att spela fars. På torsdag har Stockholms stadsteater premiär på den skruvade klassikern "Arsenik och gamla spetsar". Där spelar hon Abby Brewster, en älskansvärd och djupt religiös äldre dam som tillsammans med sin lika godhjärtade syster Martha (Yvonne Lombard) tar livet av ensamma äldre män. Detta för att ge dem en bättre tillvaro. - Vi tror verkligen på att de kommer till Gud och får det bra. Vi tar livet av dem av ren godhet. Skulle det vara mord? Nej! Det tycker vi verkligen inte! slår Meta Velander fast och säger vidare apropå farsens logik: - De som står på scenen måste vara riktiga människor, som är äkta och inte tar till för stora gester och miner. Farsen uppstår när dessa trovärdiga personer hamnar i absurda situationer. Rollen som Abby Brewster är Meta Velanders åttioandra roll på Stockholms stadsteater, enligt teaterns rollbok. Hon och Yvonne Lombard är i dag de enda i Stadsteaterns ensemble som varit med ända från starten 1960. - Vi två har en fin sammanhållning. Vi känner varandra väl och är samspelta, säger Meta Velander. Formellt är båda pensionärer sedan flera år och Meta Velander berättar att när hon blev 67 tog dåvarande teaterchefen Lars Edström upp frågan om pension. - Jag grät i en vecka. Jag vill vara med, jag vill ha ett jobb att gå till och kamrater. Teatern ger något nytt hela tiden. Så länge jag kan stå på benen, lära mig utantill och någon vill se mig så vill jag jobba på. Jag vill alltid veta att jag har något att göra framför mig. Och därvid är det. Bara under senaste åren har hon spelat i pjäser av Shakespeare, Eugene O'Neill, David Hare, Peter Weiss och Samuel Beckett och improviserat tillsammans med Birgitta Egerbladh och Barbro Smeds. I David Hares "Två kvinnor" 2005 spelade hon senast med Yvonne Lombard, och det var då tanken att de skulle spela de omtänksamma systrarna Brewster definitivt slog rot. - Det är alltid det jag gör nu som är roligast, säger hon som svar på frågan om det är något sammanhang eller någon period under Stadsteaterns historia som hon särskilt gärna minns. Men efter en stunds eftertanke nämner hon samarbetet med Jan Bergquist, som tillsammans med Hans Bendrik från slutet av 1960-talet skapade en egen radikal teatertradition som snabbt tog upp brännande samhällsproblem med föreställningar som "Ivar Kreugers svindlande affärer" och "Buss på stan". I den senare bestod andra akten av en busstur på stan, där ensemblen tagit med kommunalpolitiker eller andra ansvariga, som frågades ut under bussturen. - Vi gjorde både större och mindre föreställningar och det var jätteroligt! Vi hade en caféteater som var ett slags föregångare till dagens Soppteater. Tidigt diskuterade vi alternativa kraftkällor i föreställningar som "Kärnklart". Och vi gästspelade på Broadway med fem helt utsålda föreställningar av "Mr President". - När vi spelade "Beteendelek" var Benny (nuvarande teaterchefen Benny Fredriksson) vaktmästare på teatern. Han var med oss hela tiden och följde vad vi gjorde. Benny Fredriksson passerar förbi under vårt samtal och han påminner om att när Meta Velander anställdes på Stadsteatern 1960 tillsammans med sin make Ingvar Kjellson fick hon inget eget kontrakt, utan det stod på Ingvar Kjellsons kontrakt att även hans hustru var engagerad. - Apropå det så har jag inte fått något kontrakt än från den första januari, säger Meta Velander. - Så vi får väl se om det blir någon premiär den 10:e. Teaterchefen lovar att fixa den saken. Född 1924.Gick Dramatens elevskola Född 1924. Gick Dramatens elevskola 1947-1950. Gift med skådespelaren Ingvar Kjellson sedan 1949. Tillsammans tillhörde de Uppsala stadsteaters första ensemble 1950-1957 och Stockholms stadsteaters första ensemble från 1960. I teve har hon bland annat spelat i Carin Mannheimers "Solbacken avd E" och i den ännu inte visade "Om ett hjärta", om kvinnors hjärtinfarkter. "Arsenik och gamla spetsar" av Joseph Kesselring hade urpremiär på Broadway 1941. Stadsteaterns föreställning har premiär torsdag den 10 januari och den regisseras av Eva Dahlman.


En litterär förnyare.

Summary: Läkardottern Sophie von la Roche levde i hela sitt vuxna liv i symbios med sitt skrivbord. Så blev hon med sina brevromaner också det tyska språkområdets första professionella, kvinnliga författare.

På knaggliga smala vägar närmar sig det omfångsrika flyttlasset sitt mål – Ehrenbreitstein vid Koblenz. Det är april 1771. Högst upp på en av ekipagets vagnar på väg från slottet Bönnigheim i Schwaben tronar ett stort skrivbord i handskuret trä. Det var förfärdigat år 1754 och var Georg Michael von la Roches bröllopsgåva till sin fru Sophie, född Gutermann, dotter till en läkare från Augsburg. Knappt 20 år senare har skrivbordet blivit en av Sophie von la Roches käraste ägodelar och en tillflyktsort. Här skriver hon sina många brev, här stillar hon sin ständigt pockande vetgirighet, här lär hon sig engelska språket och här skriver hon 1766–1770 sin första bok, en brevroman, ”Geschichte des Fräuleins von Sternheim”. Med jämna mellanrum har hon skickat sina manussidor till Erfurt, till sin kusin, förtrogne och före detta fästman Christoph Martin Wieland, en av den tyska litteraturens klassiker och en av hennes påskyndare. Han redigerar bort de ställen där hennes schwäbiska dialekt bryter igenom och manar den fransktalande Sophie att bättra på sitt tyska modersmål. För Wieland som tidigare läst en av hennes opublicerade berättelser – ”ett mästerverk”, ”ett verk som sprudlar av geni och fantasi” – står det klart: ”Er Sternheim, min bästa väninna, måste gå i tryck så snart som möjligt (...) mer än gärna står jag fadder.” Vintern 1770–71 ligger manuskriptet i tryck och i Bönnigheim packar Sophie för flyttningen till Ehrenbreitstein, där Georg Michael anträtt ett ämbete som konferensminister hos kurfursten Clemens Wenceslaus av Trier. Per korrespondens planerar hon och Wieland detaljerna för utgivningen. ”Det är ju ytterst ovanligt att en kvinna komponerat detta”, skriver Sophie till Wieland”, jag är beredd på sårande kritik och att man plockar sönder ord och meningar”. Också Wieland som bokens utgivare är medveten om den prekära situationen – en roman skriven av en kvinna anses inte tillbörligt – och så beslutar de att ge ut boken anonymt: ”av en väninna med tillgång till alla papper i original och andra tillförlitliga källor”. Samtidigt som flyttlasset är på väg till lands är Sophie på väg med båt på Neckar och Rhen från Heilbronn till Koblenz. I maj ska hennes bok komma ut. Hon anar inte att hennes känslosamma och spännande berättelse om en ung kvinna av hög börd och hög moral i fara kommer att bli en europeisk bestseller, att den kommer att röra tusentals läsare till tårar. Inte heller anar hon att hon några månader senare kommer att vara en firad författarinna. För oss i dag som känner till Sophie von la Roches biografi från hennes födelse 1730 till hennes död 1807 har Sophies båtresa och förflyttningen av hennes skrivbord – som hon i hela sitt vuxna liv levde med i symbios – symbolkaraktär. Vid 41 års ålder gör den sköna hovdamen Sophie la Roche, känd för sin spirituella och eleganta konversation vid hoven i Warthausen och Mainz sorti; in på scenen kommer det tyska språkområdets första professionella kvinnliga författare Sophie von la Roche, en skribent som skriver mot betalning. ”Hon var den mest underbara kvinna jag träffat, ingen kan jämföras med henne”, skriver den unge Johann Wolfgang von Goethe som 1772 går till fots från Wetzlar till Ehrenbreitstein för att träffa författarinnan till en bok ”som måste läsas och älskas av alla”. Hennes debutbok blev också en bestseller, översatt till franska, engelska, holländska, ryska, danska och svenska. På många sätt är Sophie von la Roches liv lika dramatiskt som hennes hjältinnas. Som den äldsta i en syskonskara av tolv flickor och en pojke får Sophie en ”manlig” uppfostran. Tre år gammal läser hon böckerna i sin fars bibliotek. I en era där underbarn står högt i kurs och med en grasserande analfabetism bland kvinnor (90 procent) gynnar hennes far, Georg F Gutermann, en anhängare av upplysningens idéer med visioner om ett modernt barnafödande, Sophies tidiga kunskapstörst. Däremot förvägras hon en ”opassande” akademisk utbildning. Sitt imponerande encyclopediska vetande förvärvar Sophie som autodidakt. Efter en tragisk kärlekshistoria med en italiensk katolsk kollega till fadern, avvisad av pietisten Gutermann, träffar Sophie 1750 sin kusin Christoph M Wieland, en 16-årig student. De delar samma vetgirighet, samma kärlek till litteratur och filosofi, samma lidelse för upplysningens idéer, en tro på det sköna och goda, en stark känslosamhet och kallet att skriva och undervisa. 1753 slår Sophie upp deras förlovning. Men en djup vänskap följer dem livet ut. 1805 skriver Wieland till Sophie: ”Om inte ödet fört oss samman 1750 hade jag aldrig blivit diktare”. I stället gifter sig Sophie med Georg Michael la Roche, privatsekreterare till furstendömet Warthausens härskare, greve Friedrich von Stadion, en av upplysningens starkaste politiska tyska företrädare. Då von Stadion och la Roche kallas till hovet hos den mäktige kurfursten i Mainz 1754 börjar en ny tillvaro för Sophie med officiella förpliktelser och en glansfull roll som hovdam och von Stadions mest favoriserade konversationspartner. Varje förmiddag tar hon del av de senaste böckerna i upplysningens anda (Voltaire, Diderot, Montesquieu) och nyheterna från hovet i Paris och förmedlar detta till von Stadion under promenader, middagar, kostymbaler, etcetera. Hon lägger sig till med en redaktionell arbetsstil som hon senare drar nytta av som journalist. Men i denna höviska rokokons guldålder lägger man mera an på hur nyheter och kunskap förmedlas än vad som förmedlas, klagar Sophie i sina brev. I hela sitt liv för Sophie en omfattande korrespondens. Brevskrivandet var den tidens viktigaste kommunikationsmedel. Man skrev ständigt och sökte övertrumfa varandra i känslosamhet. Sophies brev vittnar om hennes starka förankring i en borgerlig uppfostran där sparsamhet, arbete, gudfruktighet, pragmatism och verklighetsmedvetande är dygd. Redan i tidiga brev formulerar hon sitt livs credo – att undervisa unga flickor till ett bättre och mer likaberättigat liv. Med hovlivets intrigans, prunk och slöseri förlikar hon sig aldrig. Sin bok fullbordar Sophie på Bönnigheim där paret la Roche med fem barn bor efter von Stadions död. Drivkraften för boken är saknaden efter de två döttrarna som skickats till ett internat i Strasbourg. I sin ensamhet skapar Sophie en låtsasvärld och en ”papierenes Mädchen”, en flicka på papper, Sophie von Sternheim. Ett annat motiv är Sophies pedagogiska intresse. I breven till Emelia låter hon sin hjältinna leva och lära ett liv där praktiska och intellektuella förtjänster går hand i hand. Till skillnad från Samuel Richardsons gråtmilda och typiserade Pamela och Clarissa, visar sig Fräulein von Sternheim vara en individuellt tänkande och handlande individ, en tuff tjej som överlever – kidnappning, olycklig kärlek, missförstånd och mordförsök då hon begravs levande i en grotta på skotska landsbygden. Men trots att boken ges ut anonymt vet man snart vem som skrivit Sternheim, som blir en dundrande succé. Från Weimar skriver Herder hur bokens sanning rört honom och Johann Heinrich Merck anser den mer än en bok – ”den är en människosjäl.” Särskilt betydelsefull är boken som en uppbygglig utvecklingsroman och som en impuls för kvinnor att börja läsa. Den första moderna tyska brevromanen är deras – Fräulein von Sternheim deras förebild. Sophie kan nu själv ha ett litet Musenhof i familjens stora hus. Här samlas Goethe, Wieland, bröderna Jacobi, Merck, furstinnan Anna Amalia av Weimar och andra till ”sentimentala konferenser”, där man läser egna och andras brev som man samlat ihop från kända och okända. Här når kulten kring känslosamheten en höjdpunkt; ju fler tårar som flödar, desto bättre. Efter några års uppehåll skriver Sophie ännu en brevroman – ”Rosaliens Briefe” (1779–81). Vid den tidpunkten bor familjen i Speyer. Men trots upphöjningen till adelsstånd har deras finansiella situation försämrats och Sophie börjar nu skriva för pengar. Med ”Pomona für Teutschlands Töchter” ger sig Sophie i kast med ännu ett banbrytande projekt – en kvinnotidning. Dittills har läsning för kvinnor givits ut av män med deras åsikter hur kvinnor bör vara. I introduktionen till Pomona skriver Sophie: ”Här vill jag säga vad jag som kvinna anser”. I två år kommer den populära tidningen ut varje månad med 100 sidor upplysning: praktiska råd och bildande uppsatser. Större delen skriver Sophie själv. Likaså börjar hon resa, till Schweiz, Frankrike, Holland och England. Också hennes reseberättelser är spännande och uppbyggliga böcker. Vid 54 års ålder är hon den första kvinnan över huvud taget som börjar bestiga Mont Blanc. Efter Georg Michaels död och som en följd av franska revolutionen och Napoleonkrigen hamnar Sophie på obestånd. Hon arbetar nu professionellt som författare (Moraliska berättelser, Brev till Lina som flicka, Brev till Lina som mor) men stöds även av sin rike svärson, köpmannen Peter Brentano i Frankfurt/Main, far till två av Sophies berömda barnbarn, Clemens Brentano och Bettina von Arnim (f Brentano). Sophies sista verk är självbiografin ”Melusines Sommerabende”; den ges ut posthumt av hennes käre Wieland. För eftervärlden förblir Sophie i stort sett bortglömd; hon delar samma öde som de flesta kvinnliga författare och konstnärer. Då hon uppmärksammas är det som Goethes väninna, Wielands fästmö, Brentanos mormor. Först i dag inser man hennes betydelse som en litterär förnyare. I en av minnesårets utställningar finns omslaget till Sophies bok ”Mein Schreibetisch” (1799). Det är revolutionerande. Ty där gör Sophie upp med konventionen om kvinnan vid sitt bakbord, syskrin etcetera. Framför en hög bokhylla inramad av ett draperi sitter Sophie och skriver vid sitt kära skrivbord – koncentrerad, allvarlig och andäktig. Lisbeth Lindeborg essa@dn.se


Världens Strindberg

Summary: Strindberg - död eller levande, SVT 1 21.00. Marie Nyreröd och Marie Lundström berättar om August Strindbergs efterföljare i världen i dag. Författaren Maja Lundgren ser likheter mellan sig själv och Strindberg.

För bara några månader sedan dog August Strindbergs sista barn, dottern Anne-Marie, född 1902. Nu finns inte längre någon direktlänk till vår store författare genom hans ättlingar, Strindbergs familj är borta. Men Strindberg har "familjer" runtom i världen. Det visar Marie Lundström och Marie Nyreröd i sin mycket välgjorda film "Strindberg - död eller levande" som sätter punkt för SVT:s satsning på August Strindberg under de gångna helgerna. Strindbergs enorma bredd och djup får en bra bild när ett antal Strindbergälskare från Sverige och andra delar av världen ska sätta en etikett på honom: "Antiauktoritär." "Oroande." "Direkt." "Gränslös." "Originell." "Beroende av kvinnor." "Ensam." Strindberg kan läsas, tolkas och spelas, på många olika vis. I Peking, där socialismen lever parallellt med en ny kapitalism och det är tillåtet att bli rik och få förverkliga sina egna drömmar, spelar man Strindbergs "Lycko-Pers resa", berättelsen om att bli sin egen lyckas smed. I kinesernas ögon har "Lycko-Per" också fått har en politisk laddning. För de unga kineser på teaterutbildning som spelar föreställningen har den också en annan dimension. "Lycko-Per" är föräldrarlös och ensam i världen, och de flesta av dagens unga kinser är ensambarn, utan syskon, helt i enlighet med myndigheternas stränga befolkningsregler, och de unga känner igen sig i "Lycko-Per". I Los Angeles finns sedan länge en särkild Strindbergstradition och när Marie Lundström kommer på besök ska man sätta upp "Stora landsvägen" från 1909, skriven av en åldrande författare som delar med sig av sina livserfarenheter. "Stora landsvägen" blev Strindbergs sista skådespel och innehåller både småelaka personangrepp och en viss självrannsakan. Under August Strindbergs sista år i livet blossade den så kallade "Strindbergsfejden" upp, en hetsig kulturdebatt där flera hundra debattörer skrev inlägg under nästan två års tid. Debatten initierades av Strindberg själv som gick till attack mot bland annat Verner von Heidenstam, kungamakten, kyrkan och Svenska akademien. Det finns onekligen vissa likheter med den debatt som följde i höstas på Maja Lundgrens bok "Myggor och tigrar" där hon namnger ett antal kulturpersonligheter som beskylls för bland annat mobbning, otrohet och manschauvinism. Maja Lundgren medverkar i programmet och ser vissa paralleller mellan de två olika debatterna. Bland annat känner hon igen beskyllningen om att vara en "perspektivlös galning". - Det var inte Strindberg och det är inte jag, säger hon. När hon får välja ett favoritcitat av Strindberg blir det detta: "Jag är ställd under observation, därför att jag misstänkes vara klok" ur "Stora landsvägen".


Folkkär och hyllad biofilm blir musikal

Summary: Filmen blev Oscarsnominerad och folkkär. I höst kommer ”Så som i himmelen” tillbaka, som musikal. – Vi ska göra en svensk Puccini, säger Kay Pollak.

Filmen ”Så som i himmelen” blir musikal. Berättelsen får sin nya skrud på Oscarsteatern i Stockholm, med premiär den 13 september 2018. När DN ringer producenterna Vicky och Johan von der Lancken och manusförfattaren Kay Pollak har de just haft möte. Alla tre samlas runt högtalartelefonen för att prata om hur idén kom till. – När jag såg filmen första gången var jag helt tagen. Kunde inte släppa den. Just den här berättelsen om hur en världsman åker tillbaka till hembygden och möter flickan i byn. Jag blir alldeles rörd när jag tänker på det nu. Så för ungefär tio år sedan fick jag idén att göra det till musikal, säger Vicky von der Lancken. Redan då tog hon kontakt med Kay Pollak. Men det skulle dröja ett decennium och sex erbjudanden från internationella produktionsbolag innan Pollak valde att låta realisera idén. Storbolagen gick bet. – Vicky och jag har pratat med varandra om detta från början. Jag visste att hon ville bevara själen, fokuset på kärlekshistorien, och inte göra något jippoaktigt, säger Kay Pollak. – För i grunden är ju detta en berättelse om att lära sig våga älska. Och om att musik frigör människor. Hur ska ni använda musikalformen? Kommer ni att lyfta fram någon särskild aspekt som inte lät sig berättas i filmen? – Vi kommer att utgå från ”Gabriellas sång”, det är en grundreferens. Sedan kan det bli både balladaktigt och mer fartigt. De olika karaktärerna ska utnyttjas ännu mer. Arne (porträtterad av Lennart Jähkel i filmen) kommer garanterat att ha en egen låt till exempel, den blir nog rolig, säger Johan von der Lancken. Några kompositörer har anlitats för att komplettera musiken i filmen med nya låtar. – Vi ska göra en svensk Puccini. Både smärta och kärlek, fortsätter Kay Pollak. Han berättar också att historien kommer att fortsätta ha ett starkt fokus på det säregna i de norrländska karaktärernas hembygd. – Det blir vad vi kallar burleska och bondska danser. Det är inga stjärnor från Manhattan som ska dansa, utan några bönder från en by. De måste göras roliga och få sitt eget språk, säger Pollak. Bondska danser, ja. I samband med filmpremiären av ”Så som i himmelen” fick den kritik för att närma sig norrlänningar med ett kolonialt perspektiv. ”Skildringen av byns befolkning tar avstamp i idén om Norrland som en råvarukälla; precis som provinsens naturtillgångar är de infödda råa, obearbetade, oförstörda och mogna att skörda”, skrev DN:s Po Tidholm. Hur tänker ni kring den kritiken nu, när det har gått några år och ni ska plocka upp berättelsen på nytt? – Hur många människor i Norrland gick man ur huse för att se den och älskade den? Personerna var kärleksfullt skildrade, tycker jag. Sedan kan man alltid anse att det finns stereotyper och allt möjligt, svarar Kay Pollak. – Målet är att skildra vanliga människor på ett kärleksfullt sätt. Det kunde lika gärna ha handlat om en by i Västergötland. Den gick i två år i Australien och gjorde succé. Där finns ju inga norrlänningar. Utöver den kritiken blev filmen, och inte minst Michael Nyqvists rolltolkning, hyllad och folkkär. Men Pollak och de båda von der Lancken funderar inte särskilt mycket på hur de ska leva upp till förväntningarna. – Jag tänker inte så, och skulle inte kunna göra det. Musikalversionen är sitt eget universum. Och även om många har Michael Nyqvist framför sig så kommer de att gå in i den nya skådespelarens rolltolkning i samma stund som han börjar. Nu väntar planering, förhandlande med skådespelare och manusskrivning innan repetitionerna drar i gång i sommar. Efter spelperioden i Stockholm finns tankar på att ta föreställningen vidare ut i landet. – Vi har redan pratat med en annan teater, säger Vicky von der Lancken och ler med rösten när hon avslutar: – Men först går vi till premiär. Kay Pollaks folkkära film hade premiär 2004. Berättelsen kretsar kring den internationellt kände dirigenten Daniel Daréus som återvänder till sin norrländska hemby, där han en gång varit mobbad. Han blir ledare för kyrkokören och förälskad i en av dess medlemmar. Filmen var 2004 års mest sedda svenska film med 1 158 415 besökare, och nominerades till åtta guldbaggar och en Oscar. Musikalversionen har premiär på Oscarsteatern i Stockholm den 13 september 2018. Producent: Vicky och Johan von der Lancken. Manus: Kay och Carin Pollak. Vilka de övriga medverkande blir är inte fastslaget än.


TV4 visade oralsex vid lunchtid – kritiseras av föräldrar

Summary: Mitt på onsdagen visade TV4 ”Anomalisa” – som innehåller scener med bland annat oralsex. Filmen har kallats ”porrfilm” och kritiseras starkt av flera föräldrar. Nu berättar Statens medieråd att filmens sjuårsgräns gäller för visningar på bio – men inte tv.

Sexscenerna på TV4 blev för mycket för många föräldrar på onsdagen. När den animerade filmen ”Anomalisa” sändes vid lunchtid blev förvåningen stor runt om i landet när sexscener – som bland annat visade oralsex – plötsligt dök upp i rutan. Under eftermiddagen lämnade ett stort antal personer kritiska kommentarer på TV4:s Facebooksida på grund av att man visade filmen, som enligt Statens medieråd har en sjuårsgräns, under en tid på jullovet då många barn tittar på tv. ”Att visa porrfilm (Anomalisa) mitt på ljusa dagen är INTE okej. Det känns som ett övergrepp och jag blir riktigt arg på hur korkade ni är som försöker spela oskyldiga för att medierådet tillåtit en porrfilm från 7 år”, skriver en förälder på Facebooksidan. En annan person kritiserar också TV4 hårt för att man har visat filmen med sexscenerna: ”Hur kan ni visa porrfilm för barn”, lyder kommentaren. Statens medieråd tar fram åldergränser för filmer – men dessa är främst riktade mot visningar på bio och inte tv, berättar utredaren Jan Christofferson vid Statens medieråd. – De åldergränser som fastställs av myndigheten gäller filmer som visas vid allmänna sammankomster eller offentliga tillställningar, och ofta innebär detta biografer, säger han. Men han menar också att reglerna inte är avsedda för tv-visningar. – Tv är något helt annat. Då är det andra regler som gäller, säger han vidare. Malin Willers, tillförordnad presschef på TV4, skriver i ett sms till DN att ”vi beklagar om tittare har tagit illa vid sig” på grund av sändningen. Hon skriver vidare att ”det är Statens medieråd som fastställer åldersgränser för filmer som visas i Sverige”. Malin Willers berättar också att TV4 använder de gränser som Statens medieråd tar fram: ”Det stämmer att det gäller bio men även vi förhåller oss till dessa regler eftersom det inte finns någon statlig myndighet för att utförda regler för åldersgränser i tv.”


”Så som i himmelen” blir musikal

Filmen ”Så som i himmelen” blir musikal. Berättelsen får sin nya skrud på Oscarsteatern i Stockholm, med premiär den 13 september 2018. När DN ringer producenterna Vicky och Johan von der Lancken och manusförfattaren Kay Pollak har de just haft möte. Alla tre samlas runt högtalartelefonen för att prata om hur idén kom till. – När jag såg filmen första gången var jag helt tagen. Kunde inte släppa den. Just den här berättelsen om hur en världsman åker tillbaka till hembygden och möter flickan i byn. Jag blir alldeles rörd när jag tänker på det nu. Så för ungefär tio år sedan fick jag idén att göra det till musikal, säger Vicky von der Lancken. Läs mer: Kay Pollak i Oscarshimmelen Redan då tog hon kontakt med Kay Pollak. Men det skulle dröja ett decennium och sex erbjudanden från internationella produktionsbolag innan Pollak valde att låta realisera idén. Storbolagen gick bet. – Vicky och jag har pratat med varandra om detta från början. Jag visste att hon ville bevara själen, fokuset på kärlekshistorien, och inte göra något jippoaktigt, säger Kay Pollak. – För i grunden är ju detta en berättelse om att lära sig våga älska. Och om att musik frigör människor. Hur ska ni använda musikalformen? Kommer ni lyfta fram någon särskild aspekt som inte lät sig berättas i filmen? – Vi kommer utgå från ”Gabriellas sång”, det är en grundreferens. Sedan kan det bli både balladaktigt och mer fartigt. De olika karaktärerna ska utnyttjas ännu mer. Arne (porträtterad av Lennart Jähkel i filmen) kommer garanterat ha en egen låt till exempel, den blir nog rolig, säger Johan von der Lancken. – Vi ska göra en svensk Puccini. Både smärta och kärlek, fortsätter Kay Pollak. Han berättar också att historien kommer att fortsätta att ha ett starkt fokus på det säregna i de norrländska karaktärernas hembygd. – Det blir vad vi kallar burleska och bondska danser. Det är inga stjärnor från Manhattan som ska dansa, utan några bönder från en by. De måste göras roliga och få sitt eget språk, säger Pollak. Bondska danser, ja. I samband med filmpremiären av ”Så som i himmelen” fick den kritik för att närma sig norrlänningar med ett kolonialt perspektiv. ”Skildringen av byns befolkning tar avstamp i idén om Norrland som en råvarukälla; precis som provinsens naturtillgångar är de infödda råa, obearbetade, oförstörda och mogna att skörda”, skrev DN:s Po Tidholm. Läs mer om skådespelaren Michael Nyqvists bortgång Hur tänker ni kring den kritiken nu, när det har gått några år och ni ska plocka upp berättelsen på nytt? – Hur många människor i Norrland gick man ur huse för att se den och älskade den? Personerna var kärleksfullt skildrade, tycker jag. Sedan kan man alltid anse att det finns stereotyper och allt möjligt, svarar Kay Pollak. – Målet är att skildra vanliga människor på ett kärleksfullt sätt. Det kunde lika gärna ha handlat om en by i Västergötland. Den gick i två år i Australien och gjorde succé. Där finns ju inga norrlänningar. Utöver den kritiken blev filmen, och inte minst Michael Nyqvists rolltolkning, hyllad och folkkär. Men Pollak och de båda von der Lancken funderar inte särskilt mycket på hur de ska leva upp till förväntningarna. – Jag tänker inte så, och skulle inte kunna göra det. Musikalversionen är sitt eget universum. Och även om många har Michael Nyqvist framför sig så kommer de att gå in i den nya skådespelarens rolltolkning i samma stund som han börjar. Läs mer: ”Så som i himmelen” slår rekord i Australien Nu väntar planering, förhandlande med skådespelare och manusskrivning innan repetitionerna drar igång i sommar. Efter spelperioden i Stockholm finns tankar på att ta föreställningen vidare ut i landet. – Vi har redan pratat med en annan teater, säger Vicky von der Lancken och ler med rösten när hon avslutar: – Men först går vi till premiär. ”Så som i himmelen” Kay Pollaks folkkära film hade premiär 2004. Berättelsen kretsar kring den internationellt kände dirigenten Daniel Daréus som återvänder till sin norrländska hemby, där han en gång varit mobbad. Han blir ledare för kyrkokören och förälskad i en av dess medlemmar. Filmen var det årets mest sedda svenska film och nominerades till åtta guldbaggar och en Oscar. Musikalversionen har premiär på Oscarsteatern i Stockholm den 13 september 2018. Producent: Vicky och Johan von der Lancken. Manus: Kay och Carin Pollak. Vilka de övriga medverkande blir är inte fastslaget än.


Lysande om kärleksfixering

Summary: Cynisk desillusion och romantisk besatthet. I Claire Denis ”Let the sunshine in” går man från känsla till känsla. Och Juliette Binoche är en levande manifestation av fransk filmhistoria.

”Let the sunshine in” Regi: Claire Denis Manus: Claire Denis. Christine Angot. I rollerna: Juliette Binoche, Xavier Beauvois, Alex Descas, Philippe Katerine, m. fl. Längd: 1 tim, 34 min (15 år). Språk: franska Som Penelope vid sin vävstol skapar den frånskilda konstnärinnan Isabelle, spelad av Juliette Binoche, outtröttligt romantiska illusioner för att nästa dag brutalt repa upp dem. Hon ger inte upp, trots att karlarna hon möter är ett miserabelt gäng. En arrogant, gift bankir, en velig skådis som genast erkänner att han försöker lämna sin fru den fega vägen, genom att vara outhärdlig tills hon får nog. En karismatisk arbetarkarl som tror att hon kan överge sitt liv i konstvärlden för en makalös dans. En ömsint vän som plötsligt verkar vara kärleken i hennes liv för att i nästa sekund försvinna. Hon imponeras inte av dem, men hon förälskar sig ändå. Hon väntar sig ingenting, men hon hoppas alltid. Filmen handlar om det som förut var ett romantiskt ideal och nu nästan sorteras in under rubriken sexuell avvikelse: att bara kunna åtrå när man är kär – eller alltid bli kär i den man åtrår – och den emotionella utsatthet och förvirring det innebär. Men det handlar också om att vara konstnär, omgiven av gallerister och rika människor som tar för givet att man hör till deras krets fastän man inget äger. Om konstnärens hemlöshet. Den franska titeln, ”Un beau soleil intérieur”, ungefär: ett solsken i det inre, beskriver väl själva filmupplevelsen, varm, lugn och behaglig, även när den skildrar något kallt och naket. Isabelles inre sol är vårblek. Hon dras till den tillfälliga värmen hos män som också verkar kalla om fötter och magar. Paris är rätt kylslaget det med. Claire Denis ger oss varken den brutala noir-versionen från krimfilmerna eller det där glittriga bakverket som amerikanska regissörer ser. Bara en stor bullrig stad fylld med människors längtan. När Isabelle och skådespelaren kliver ut från en restaurang är det inte genom sammetsdraperier utan via uteserveringens tunga, smutsiga plastskynken. När Eiffeltornet en gång glittrar till är det som för att retas med henne. Solvärmen kommer i stället ifrån säkerheten och fingertoppskänslan i Denis hantverk. Hur hon sätter ihop sin film. Det tveklösa och okonventionella sättet att röra sig framåt i tid och drama. Tilliten till att publiken kan fylla i luckorna är stor. Här går man direkt från känsla till känsla. Och känslan är oftast ambivalens. I en imponerande monolog på en damtoalett drar förakt, förälskelse, sorg, längtan, humor över Binoches vidöppna ansikte som ett aprilväder. Har hon någonsin varit så bra? Det lite tröttsamt flickaktiga hos henne är plötsligt gripande nu när hon är äldre och flickigheten inte förväntad, accepterad eller praktisk. Den förvirrade, åldrande konstnärinnan på skyhöga stilettklackar är en levande manifestation av fransk filmhistoria; i sig en Penelopeväv där kärleksillusioner växer fram och slits upp i all oändlighet. Cynisk desillusion samexisterar med romantisk besatthet. Sexistisk fixering vid unga kvinnor med en frihet från åldersrasismen som protestantiska européer bara kan drömma om. Ibland blir kärleksfixeringen banal, ibland överkomplicerat och pervers. Ibland tycker man att ’nä men nu får de väl lägga av med sina sexuella intriger och existentiella spekulationer någon gång’. Men så kommer en sån här film: en ganska oansenlig del av den stora väven men extra känslig och lysande. Då blir hela projektet meningsfullt igen. Se mer. Tre bra filmer om vanskligt, sexuellt sökande: ”En eld i mitt hjärta” av Alain Tanner (1987), ”Venusfällan” av Robert van Ackeren (1988) och Exotica av Atom Egoyan (1994).


Fantasifulla tolkningar av drottning Kristina och hennes tid

Summary: För 375 år sedan fick Kristinehamn sina stadsrättigheter från Drottning Kristina. Stadens konstmuseum firar nu detta med utställningen "Queen Kristina!", vars blandningar får Lotta Jonson på gott humör.

Drottning Kristina stimulerar fantasin som ingen annan svensk regent. Det visar inte minst utställningen "Queen Kristina!" på Kristinehamns konstmuseum. Där tolkar ett tjugotal konstutövare drottningen och hennes tid på de mest skilda sätt. Bidragen ackompanjeras av ett antal historiska föremål: en himmelsäng, ett förtennat badkar, kistor, broderade tyger, kabinettsskåp, porträtt med mera, inlånade från museer och samlare. Ambitionen är att stimulera alla sinnen. Det är uppfriskande originellt med bland annat provsmakning av rosendoftande parfait toppad med pistagenötter, lutspel och drottningkronor gjorda av konservburkar. "Queen Kristina!" var från början en beställning från kommunen; 375 år har gått sedan Kristinehamn fick namn och privilegier av drottningen. Ett otippat uppdrag för ett samtidskonstmuseum, vars utgångspunkt nu skulle vara barockt 1600-tal. Lösningen blev att låta ett antal formgivare, modeskapare, dramatiker, bild- och ljudkonstnärer gestalta Kristinas tid med ett personligt och nutida perspektiv. Barockens förkärlek för illusionsmakeri visas redan i entrén. Installationen "Credenza" består av ett par dekorerade bordshalvor som med hjälp av en spegel blir till två praktfulla hela; ett magiskt trick av Rolf Stålberg. Väl inne i utställningens största rum dominerar en vägg med ett gigantiskt fotocollage, "The laboratory" av Cecilia Ömalm. Där syns delar av bland annat Palazzo Corsini, Kristinas hem i Rom, tillsammans med böcker och brev från Vatikanen, liksom det dokument där drottningen avsäger sig tronen. På golvet framför finns Klara Kristalovas växter och keramiska djur. De ska föra tankarna både till Kristinas samlande och hennes intresse för det ockulta. På väggarna hänger målningar av Ernst Billgren och Mamma Andersson är representerad med tolv träsnitt, flera med jakt- och naturmotiv. På ett bord tronar ett trettiotal penisar i stengods, Per B Sundbergs ”Flöjtar”. På ett annat står höga bonbonjärer på fot och en skylt med ”Lyft på locket!”. Snart letar sig dofter av myrra, kardemumma, stjärnanis, nejlikor och ingefära ut i rummet; kryddor som användes redan under Kristinas tid. Också alla flaskor med tinkturer, örtextrakt och elixir i Lisa Jeannins och Rolf Schuurmans lilla tält ”Alchemillas apotek” är tillägnade drottningen, som gärna sysslade med alkemi och hade ett eget laboratorium i Rom. Ljud är ett viktigt inslag i "Queen Kristina!" Dramatikern Karl Dunér valde ut dryga två hundra texter ur drottningens privata brev, maximer och tänkespråk, som skådespelare läser i en loop. Många av citaten känns verkligt moderna. Numera betonas ofta de queera inslagen i Kristinas gestalt men i Kristinehamn är de mer undanskymda. En association åt det hållet finns förstås i titeln. En annan hos modeskaparen Ann-Sofi Back, vars androgyna Kristina-kollektion balanserar fint mellan manligt och kvinnligt. Här finns guld och glitter men också plagg med krigiska eller religiösa övertoner. ”Queen Kristina!” rör sig respektlöst mellan då och nu. All pedagogik lyser med sin frånvaro även om guiden i hörlurarna ger vissa historiska fakta. Å andra sidan är det just den icke-logiska strukturen och kontrasterna mellan olika uttrycksformer som får mig på gott humör. Att som här både få se, höra, känna, dofta och smaka är stimulerande. Fast förstå Kristina och hennes 1600-tal fullt ut kan vi förstås aldrig göra. Fakta om "Queen Kristina!" i Kristinehamn Grupputställningen ”Queen Kristina! En totalupplevelse från barock till nutid” visas på Kristinehamns konstmuseum till och med den 21/1. Här tolkas drottningen och hennes tid av ett tjugotal nutida konstnärer, modedesigners, formgivare och kulturpersonligheter. Även antikviteter har lånats in för belysa barocktiden. Kristinehamn fick stadsprivilegier av Drottning Kristina 1642 och samtidigt med 375-årsjubileet firar stadens konstmuseum, inrymt i en gammal panncentral, 20 år.


Ingvar Oldsbergs advokat: Det är kränkande särbehandling

Summary: Den folkkäre programledaren Ingvar Oldsberg tvingades lämna ”Bingolotto” med omedelbar verkan i början av december. Han har fortfarande inte fått reda på skälen till att samarbetet avbröts. – Ingvar Oldsberg har inte gjort något fel, säger hans advokat Michael Fischbein.

I mitten av hösten inledde flera produktionsbolag knutna till TV4 interna utredningar om arbetsförhållanden i spåren av #metoo. Den 8 december fick Ingvar Oldsberg, programledare för ”Bingolotto” veta att han skulle lämna programmet med omedelbar verkan. Läs mer: Ingvar Oldsberg tvingas lämna ”Bingolotto” efter utredning – Det här är en åtgärd vi har vidtagit på basis av en arbetsmiljöutredning som produktionsbolaget gjort där man har konstaterat arbetsmiljöproblem. Jag och Folkspel har, i samråd med TV4, beslutat att avsluta samarbetet med Ingvar Oldsberg, sade Hans Sahlin, vd på Folkspel, till DN då. För Ingvar Oldsberg slog nyheten ned som en blixt från en klarblå himmel. Han berättade för DN att han fick pressreleasen och inte haft någon kontakt med TV4, men att personalansvariga genomfört intervjuer med anställda inom programproduktionen – dock inte med honom. Läs mer: Ingvar Oldsberg planerar att stämma sina arbetsgivare Nu, tio dagar senare, har han ännu inte fått något svar på vilka skälen till kontraktsbrottet är. – Jag har gått igenom allting och funnit att det är precis som Ingvar Oldsberg säger - han har inte över huvud taget fått någon som helst förklaring för varför han fått sparken från Bingolotto, förutom det som framkommit i media om att det skulle röra sig om interna arbetsmiljöproblem, säger Michael Fischbein, advokat på Juristhuset och den jurist som Ingvar Oldsberg anlitat. – Ingvar har begärt att få ut skälen, både muntligen och skriftligen, men man har vägrat att lämna ut det. Från att vara anställd och uppdragstagare och sedan bli avskedad inför hela svenska folket, utan att få någon som helst förklaring, det är väldigt allvarligt, säger han och fortsätter: – Det finns inte något som helst belägg att Ingvar Oldsberg har gjort fel och utsatt någon för något. Då hade man fått mer underlag om det funnits något. Sättet han blivit sparkad på talar för att det inte finns något underlag. Vad är underlaget som du tagit del av? – Vad jag också bygger det här på är frånvaron av handlingar, en rapport eller att man säger att man vägrar lämna ut någonting. Ska man sparka någon och anklaga någon för någonting måste man ha belägg för det. Det finns inget stöd för det. Ingvar Oldsberg har inte gjort något fel. Men det innebär också att det Folkspel, TV4 och Warner Bros har gjort utgör kränkande särbehandling. Därför att sparka någon utan grund eller motivering är i sig kränkande särbehandling, säger Michael Fischbein. – Så här får man inte bete sig som arbetsgivare. Jag har jobbat i 25 år och sett hundratals liknande ärenden, men aldrig varit med om någon fått sparken utan förklaring, säger han. Vilka har ni fått underlag från? – Vi har haft kontakt med alla tre aktörerna, men alla vägrar berätta. Folkspel har till och med skriftligen meddelat att han inte får någon information. De kallar det för ett internt personalärende, men personalen här är ju Ingvar Oldsberg själv. Man förstår att de inte vill gå ut i media med det, men Ingvar Oldsberg måste ju få veta vad för typ av händelser det handlar om. Ingvar Oldsberg är i det här fallet uppdragstagare eftersom han varit programledare genom sitt eget bolag. Gäller arbetsmiljölagen då? – Man kan jämställa en uppdragstagare med en anställd i de här fallen. Det är kränkande särbehandling oavsett om du är uppdragstagare eller anställd. Då kan man göra en analogi med lagen om anställningsskydd, där det framgår att du måste få reda på grunderna till avsked skriftligen. Uppdragsgivaren måste lämna ut skälen, oavsett, det är praxis, säger Michael Fischbein. Hur kommer ni gå vidare? – Nu har jag kunnat konstatera det här är kränkande särbehandling av Ingvar Oldsberg. Nu måste jag sitta ned med det här och gå igenom juridiken. Vi vill se vad motsidan gör, vi kräver och vädjar att få en förklaring. De är välkomna att höra av sig till mig eller Ingvar Oldsberg. Man får en chans att rätta sig och då handlar det om att vi får en förklaring, det är det vi begär. Sen får vi ta det från det såklart, säger han. Hans Sahlin, vd på Folkspel, vill inte ställa upp på en intervju utan skickar följande sms till DN: ”Vi anser att vi delat med oss av tillräckligt mycket information till Ingvar. Som tidigare nämnts är det här ett personalärende hos Warner med många inblandade. Folkspel varken kan eller vill av hänsyn till andra kommentera saken ytterligare.” TV4-Gruppens pressansvarige Magnus Törnblom hänvisar alla frågor vidare till Folkspel. DN söker Warner Bros för en kommentar.


Springsteen summerar livet

Summary: När Bruce Springsteen ställer sig ensam på scen på Broadway, och för första gången med en manusbunden show, låter han som en klok morfar som har försonats med alla delar av sin dysfunktionella familj.

Bruce Springsteen ”Springsteen on Broadway” Scen: Walter Kerr Theatre, New York Det snöar på tvären vid Times Square, poliser med maskingevär håller vakt i gathörnen, religiösa dårar drar runt med plakat, amerikanska turister med exotiska dialekter låter sig fotograferas med folk utklädda till Marvelfigurer och allt är som vanligt. Inne i värmen på lilla Walter Kerr Theatre ska Bruce Springsteen snart gå på scen. Broadway kan tyckas vara en märklig plats för en enmansföreställning om musik, klass, arbetsmoral och hårt kämpande föräldrar, men det finns en logik i att Springsteen valt att vara just här. Han har genom sin karriär alltid varit inkluderande, alltid sett till att ställa sig i mittfåran av den amerikanska kulturen. Och även nu, när det politiska klimatet är mer polariserat än det någonsin varit, är han noga med att inte stöta bort människor, att vara den där positiva, konstruktiva kraften i människors liv. Det är inte första gången Bruce Springsteen varvat musik med att prata på scen – det har förekommit en hel del långa mellansnack genom åren – men han aldrig gjort det i det här formatet. ”Springsteen on Broadway” är en strukturerad och manusbunden föreställning som, till skillnad från hans vanliga konserter, är exakt likadan från kväll till kväll. Han spelar samma låtar och läser sitt manus från en prompter ovanför huvudet på publiken. Ibland känns det lite begränsande, men för det mesta lyckas han verkligen leverera texten på ett levande och angeläget sätt, och han är ofta både rörande och befriande självironisk. Han spelar femton väl valda låtar i enkla akustiska versioner, de flesta på akustisk gitarr men somliga vid flygeln, och med undantag från de två sånger där hans fru Patti Scialfa gör honom sällskap och sjunger stämmor är han ensam på den sparsamt dekorerade scenen. Miljön ska nog föreställa något slags backstageutrymme under en arena och själv är han klädd i jeans och svart t-shirt. Det är det enda jag kan hålla emot honom; att han envisas med en tröttsam rockestetik och använder tråkiga typsnitt av vildavästernsnitt. För övrigt måste jag nog erkänna att jag älskar honom vid det här laget, att det först tvivelaktiga uppdraget att bevaka Springsteenkonserter åt DN genom åren förvandlat mig till en hängiven beundrare. Jag lyssnar sällan på honom privat, men jag tänker ofta på honom, för jag kan inte komma på någon annan artist på hans nivå som lyckats vara större än livet och ändå så nära sin publik och så upphöjt mänsklig. Springsteen ville bli känd, och han axlade redan från början ansvaret att vara publikens projektionsyta, att vara en förebild och uppbygglig kraft på alla de sätt han kunde. Och nu är han det mer än någonsin. Den röda tråden i hans föreställning är familjen, uppväxten med den deprimerade fadern och den hårt arbetande modern, klassmedvetandet, värdigheten och arbetsmoralen. Och han får fram en fin poäng som säger något om samtiden: hur arbetarklassen i hans föräldrars generation bekämpade sina inre demoner, hur de slogs för värdighet, både andligt och fackligt. Och hur dagens bittra amerikanska arbetarklass riktar hela sin ilska utåt, hur kampen förs mot halmdockor och påhittade kulturella – men mindre sällan ekonomiska – eliter. Jag imponeras av att Springsteen vågar summera livet, nästan som om det vore över, att han (som vanligt) ser sin egen roll så tydligt. Medan Mick Jagger skaffar sig en femtio år yngre flickvän och hoppar omkring i tonårssneakers låter Springsteen som en klok morfar. Jag får nästan känslan att han säger adjö nu. Både i den biografi han gav ut förra året och under själva föreställningen är det uppenbart att terapi haft en enorm betydelse i hans liv. Hans förmåga att förlåta och se hur alla medlemmar i hans stora dysfunktionella arbetarklassfamilj spelade de roller de givits känns uppriktig, men också som resultatet av hårt arbete. Det är en (dyr och svåruppnådd) lyx att få se Bruce Springsteen i det här lilla formatet. Teatern har ungefär niohundra hårt packade platser, och för att understryka intimiteten lämnar han ibland mikrofonen och sjunger eller talar rakt ut i rummet. Han är politisk, men behöver knappast ta i för att publiken ska förstå vad han menar. Han pratar om vad som inspirerade honom att skriva ”Born in the USA” och hur den missförståtts, och han talar om sorgen i att behöva uppleva det här ”sorgliga kapitlet i nationens historia” men väljer ändå att hoppas på att vändningen kommer. Sedan gör han en obeskrivligt stark version av ”The rising”. Springsteen har alltid haft en förmåga att förmedla en närmast magisk känsla av angelägenhet. Trots att han hatade sin katolska grundskola och säger sig vara botad från alla typer av religiositet avslutar han med trosbekännelsen. Det är ett överraskande grepp, men eftersom han lyckas förmedla ordens allmängiltighet blir den snarare till en vacker bön om värdighet och solidaritet. Snudd på radikal. Sedan spelar han ”Born to run”. När ljuset tänds och han lämnar scenen öppnas dörrarna och snön och kylan väller in i rummet. Han axlade redan från början ansvaret att vara publikens projektionsyta, att vara en förebild och uppbygglig kraft.


Bruce Springsteen på Broadway: En nästan magisk känsla av angelägenhet

Summary: När Bruce Springsteen ställer sig ensam på scen på Broadway, och för första gången framför en manusbunden show, låter han som en klok morfar som har försonats med alla delar av sin dysfunktionella familj.

Det snöar på tvären vid Times Square, poliser med maskingevär håller vakt i gathörnen, religiösa dårar drar runt med plakat, amerikanska turister med exotiska dialekter låter sig fotograferas med folk utklädda till Marvelfigurer och allt är som vanligt. Inne i värmen på lilla Walter Kerr Theatre ska Bruce Springsteen snart gå på scen. Broadway kan tyckas vara en märklig plats för en enmansföreställning om musik, klass, arbetsmoral och hårt kämpande föräldrar, men det finns en logik i att Springsteen valt att vara just här. Han har genom sin karriär alltid varit inkluderande, alltid sett till att ställa sig i mittfåran av den amerikanska kulturen. Och även nu, när det politiska klimatet är mer polariserat än det någonsin varit, är han noga med att inte stöta bort människor, att vara den där positiva, konstruktiva kraften i människors liv. Det är inte första gången Bruce Springsteen varvat musik och prat på en scen – det har förekommit en hel del långa mellansnack genom åren – men han aldrig gjort det i det här formatet. ”Springsteen on Broadway” är en strukturerad och manusbunden föreställning som, till skillnad från hans vanliga konserter, är exakt likadan från kväll till kväll. Han spelar samma låtar och läser sitt manus från en prompter ovanför huvudet på publiken. Ibland känns det lite begränsande, men för det mesta lyckas han verkligen leverera texten på ett levande och angeläget sätt, och han är ofta både rörande och befriande självironisk. Han spelar femton väl valda låtar i enkla akustiska versioner, de flesta på akustisk gitarr men somliga vid flygeln, och med undantag från de två sånger där hans fru Patti Scialfa gör honom sällskap och sjunger stämmor är han ensam på den sparsamt dekorerade scenen. Miljön ska nog föreställa något slags backstageutrymme under en arena och själv är han klädd i jeans och svart t-shirt. Det är det enda jag kan hålla emot honom i det här sammanhanget; att han envisas med en tröttsam rockestetik och använder tråkiga typsnitt av vildavästernsnitt. För övrigt måste jag nog erkänna att jag älskar honom vid det här laget, att det först tvivelaktiga uppdraget att bevaka Springsteenkonserter åt DN genom åren förvandlat mig till en hängiven beundrare. Jag lyssnar sällan på honom privat, men jag tänker ofta på honom, för jag kan inte komma på någon annan artist på hans nivå som lyckats vara större än livet och ändå så nära sin publik och så upphöjt mänsklig. Springsteen ville bli känd, och han axlade redan från början ansvaret att vara publikens projektionsyta, att vara en förebild och uppbygglig kraft på alla de sätt han kunde. Och nu är han det mer än någonsin. Den röda tråden i hans föreställning är familjen, uppväxten med den deprimerade fadern och den hårt arbetande modern, klassmedvetandet, värdigheten och arbetsmoralen. Och han får fram en fin poäng som säger något om samtiden: hur arbetarklassen i hans föräldrars generation bekämpade sina inre demoner, hur de slogs för värdighet, både andligt och fackligt. Och hur dagens bittra amerikanska arbetarklass riktar hela sin ilska utåt, hur kampen förs mot halmdockor och påhittade kulturella – men mindre sällan ekonomiska – eliter. Jag imponeras av att Springsteen vågar summera livet, nästan som om det vore över, att han (som vanligt) ser sin egen roll så tydligt. Medan Mick Jagger skaffar sig en femtio år yngre flickvän och hoppar omkring i tonårssneakers låter Springsteen som en klok morfar. Jag får nästan känslan att han säger adjö nu. Både i den biografi han gav ut förra året och under själva föreställningen är det uppenbart att terapi haft en enorm betydelse i hans liv. Hans förmåga att förlåta och se hur alla medlemmar i hans stora dysfunktionella arbetarklassfamilj spelade de roller de givits känns uppriktig, men också som resultatet av hårt arbete. Det är en (dyr och svåruppnådd) lyx att få se Bruce Springsteen i det här formatet, och i ett så pass litet rum. Teatern har ungefär niohundra hårt packade platser, och för att understryka intimiteten lämnar han ibland mikrofonen och sjunger eller talar rakt ut i rummet. Han är politisk, men behöver knappast ta i för att publiken ska förstå vad han menar. Han pratar om vad som inspirerade honom att skriva ”Born in the USA” och hur den missförståtts, och han talar om sorgen i att behöva uppleva det här ”sorgliga kapitlet i nationens historia” men väljer ändå att hoppas på att vändningen kommer. Sedan gör han en obeskrivligt stark version av ”The rising”. Springsteen har alltid haft en förmåga att förmedla en närmast magisk känsla av angelägenhet. Trots att han hatade sin katolska grundskola och säger sig vara botad från alla typer av religiositet avslutar han med trosbekännelsen. Det är ett överraskande grepp, men eftersom han lyckas förmedla ordens allmängiltighet blir den snarare till en vacker bön om värdighet och solidaritet. Snudd på radikal. Sedan spelar han ”Born to run”. När ljuset tänds och han lämnar scenen öppnas dörrarna och snön och kylan väller in i rummet.


Sex fruntimmer spöar tio gubbar

Summary: Kåseri. Jag är ingen expert när det gäller namn, men jag kan svära på att det är betydligt fler svenskar som har namnsdag under fruntimmersveckan än under gubbtian.

Fruntimmersveckan betyder ruskväder. Så sas det i alla fall när jag var barn och det spelade ingen roll hur somriga och vackra bilderna i veckotidningarna var. Det regnade. Nog för att jag bakar en hel del, inte minst till fredagsfikat på torsdagarna, men om de så hotar mig till livet skulle jag inte kunna säga vad som utmärker en Margaretatårta. Fruntimmersveckan tjatas det om varje sommar - som om det är något märkvärdigt med sex kvinnonamn i rad i almanackan, men det är långt ifrån rekord i genussammanhang. Den finns nämligen en manlig motsvarighet och den är betydligt längre. Namnforskarna brukar kalla den gubbtian och det är den vi är mitt uppe i just nu. Jag är road av namn och glad över att ha namnsdag på julafton. I alla fall var jag det som barn. Då var jag nämligen garanterad en tidig klapp. Jag fick min namnsdagspresent redan på julaftons morgon och användes den flitigt. Det var nämligen en grammofonskiva och när det blev julaftons kväll hade familjen hört min namnsdagspresent till leda. Så länge mamma levde gav hon mig en skiva i namnsdagspresent och någon gång i början av december ställde hon den obligatoriska frågan "Vilken vill du ha i år?. Mer behövde hon inte säga. I onsdags var det Lucia och nästa söndag är det Eva-dagen, men mellan Lucia och Eva är det inte ett kvinnonamn så långt ögat når. Det är den perioden namnforskarna kallar gubbtian. Jag är ingen expert när det gäller namn, men jag kan svära på att det är betydligt fler svenskar som har namnsdag under fruntimmersveckan än under gubbtian. I dag har exempelvis Assar namnsdag. Hur många sådana finns det? Mammas ena arbetskamrat hette det och Lasse, en av mina jobbarkompisar är farfar till en Assar. Det finns ett par tusen Assar och Natanael och ungefär lika många Gottfrid, men det är väl inte mycket att skryta med om man jämför med Margareta och Kristina som det finns närmare 300 000 av. Det är skillnad på fruntimmer och gubbar, men det har väl framgått med all önskvärd tydlighet den senaste tiden?


Skivrecension: Podden ”I en stad” blir fullvärdig och varm barnmusik

Summary: Den podd för barn ”och deras vuxna” som Kalle Carmback och Nils Berg har sänt under hösten har nu samlat sina låtar om livet i stort och smått, med gästande musiker och stor skicklighet.

Nu kommer den på skiva, podden för barn ”och deras vuxna” som författaren Kalle Carmback och jazzmusikern Nils Berg har sänt under hösten. Femton små låtar, där upphovsmännen och inbjudna gäster som Sarah Riedel och Nicolai Dunger tar upp olika aspekter på livet i den fiktiva stad där alltihop utspelar sig. Det handlar om stort och smått – men inte minst stort, som ensamhet och kärlek, fast utan att karaktärerna nödvändigtvis sjunger om just det. Bandet med bland andra saxofonisten Berg på diverse instrument och Anna Lund på trummor spelar precis så skickligt som krävs för att de tilltänkta lyssnarna inte ska tappa intresset. Ett fullvärdigt och varmt rekommenderat tillskott till vår allra bästa tradition av musik för dem som förhoppningsvis kommer att bry sig om att ordna med vår pension. Bästa spår: ”Villes gård”


Nyhetsbyråernas krav: EU måste sätta press på Google och Facebook

Summary: Europas största nyhetsbyråer ställer krav på att nätgiganter som Google och Facebook ska betala mer för nyheter som de sprider. Utan ett nytt regelverk riskerar många mediebolag att gå under, skriver cheferna för bland annat AFP och svenska TT.

Nyhetsbyråernas gemensamma uttalande är publicerat i flera tidningar, däribland brittiska The New European, och föregår en förväntad omröstning i EU om nya direktiv kring upphovsrätt. Resultatet väntas få stora konsekvenser för de europeiska konsumenternas möjlighet att ta del av nyheter – samt mediebolagens ekonomiska förutsättningar att fortsätta driva sin rapportering. Läs mer: Martin Jönsson: Facebook vägrar förstå nyhetsmediernas problem Knäckfrågan för nyhetsbyråerna är relationen till stora internetbolag som Google och Facebook och deras vilja och skyldighet att betala för de nyheter som sprids på plattformarna. Trots att företagen inte har egna nyhetsredaktioner växer deras andel av annonsinkomsterna. Samtidigt som nätgiganterna visar betydande tillväxt så kollapsar en rad mediebolag och flera andra redovisar stora förluster, skriver nyhetsbyråernas chefer. – Det här är aktörer som inte bidrar med nyheter, som inte har reportrar på fältet, korrespondenter eller dygnet runt-bevakning på allt som sker. Det är självklart att de som profiterar på innehållet också bör vara med och betala för nyheterna de sprider. Några parter har en extremt dominerande ställning men man måste hitta ett regelverk som gör att det också finns bärkraft för mediebolagen, säger Jonas Eriksson, vd på nyhetsbyrån TT, till DN. Vad är risken om ett nytt regelverk uteblir? – Då fortsätter det som redan skett runtom i världen, att massor av tidningar och medier går under. Det beror inte enbart på Google och Facebook, utan också på att digital konvertering är svårt. Det blir problematiskt om det inte finns ett regelverk som är anpassat till den verkligheten. Har ni fått någon respons från Google och Facebook? – Vi har inte fått något svar ännu. Det här ska ses i ljuset av att de tagit vissa initiativ, bland annat Google och det digitala projektet DNI där man jobbat med att ge stöd till organisationer som vill jobba med digital utveckling. Vi ser att de vill vara med och bidra, men det räcker än så länge inte. Vad står på spel för läsarna? – Att få en trovärdig, korrekt och genomarbetad kvalitetsjournalistik. All journalistik kostar pengar och det måste finnas resurser för att skapa den. Förslaget kring den nya utformningen av regelverket innehåller bland annat en punkt om att nyhetsbolag ska kunna ta betalt av sökmotorer och aggreagator som sprider deras innehåll. Förslaget behandlas i nuläget av Europaparlamentet, i första hand av utskottet för rättsliga frågor som väntas rösta om förslaget den 25 januari nästa år. Därefter, någon gång under första halvåret 2018, väntas frågan sättas upp på agendan för ministrarna i Europeiska rådet. Jonas Eriksson tror att allt fler ledamöter har uppmärksammat betydelsen av ett nytt regelverk som skapar möjligheter för mediebolagen att få kompensation för det nyhetsinnehåll som de skapar. – Det är åtminstone vår förhoppning och det är klart att vi jobbar för det här. Vi vill hitta vägar framåt, säger Jonas Eriksson. En talesperson för Google uppger att företaget avböjer att kommentera nyhetsbyråernas krav. DN har sökt företrädare Facebook.


Jag har lagt mycket av mig själv i Anna

Summary: Mia Skäringer är en av Sveriges främsta komiker, just nu aktuell i rollen som Anna i ”Solsidan”-filmen. En film där karaktärerna fördjupas och historien får en mer dramatisk botten än i serien.

Det här är ingen spoiler utan filmens själva början: Anna och Alex ska skiljas. Det är ett besked som raserar den utsökt arrangerade julaftonskvällen där paret sitter i soffan hemma hos sina bästa vänner Fredde och Mickan, drickandes sockerfri champagne, och med den nyinköpta snökanonen ute på tomten som skapat en tillfällig vinteridyll runt just deras lyxvilla. – Även om ”Solsidan” alltid ser till att vara samtida i sitt fokus på prylar så är det relationerna som gör den mest aktuell, hur vi hanterar varandra, och hur vi ständigt jämför oss. Vilket jag är mycket mer förtjust i humormässigt än sådant som bajs på baguetten. Filmen har en mer dramatisk botten än serien, säger komikern, författaren och skådespelaren Mia Skäringer. Hon spelar den jordnära och rättframma Anna, som ofta känner sig främmande i maken Alex barndomsmiljö, Solsidan: ett faktiskt och privilegierat bostadsområde utanför Stockholm, men också en av TV4:s genom tiderna största succéer, med fem säsonger och ett publikrekord på över 2,5 miljoner tittare för några avsnitt. Och nyligen hade långfilmen premiär. – Anna kommer likt jag från Värmland och jag har lagt in många av mina egna funderingar i henne, som iakttagelsen om Odd Molly-mammorna som hon ständigt möter – där man ska vara bohemisk och mysig, men har sockor för över tusen kronor i sina gummistövlar. Anna har ju en bakgrund där det varit rörigt på riktigt, säger Mia Skäringer. I filmen fördjupas flera av karaktärerna och den prylbesatte Fredde skakas när tonårssonen ifrågasätter hans sätt att tjäna pengar och i stället tyr sig till sin farfar; en socialist spelad av Sven Wollter, med en usel relation till sonen – men också ett hus i den chica Skånebadorten Torekov. När Mickan får reda på det drar hon dit hela familjen över sommaren. Och hon kämpar tappert för att smälta in bland stadens mer etablerat välbärgade elit (namn som Annika Falkengren, Rickard Båge och Michael Storåkers dyker upp i filmen som statister). – Det är en intressant stad eftersom den visar skillnaden mellan att bli rik och att komma från en familj med ärvda förmögenheter. Solsidan och Torekov symboliserar nya pengar och gamla, säger Mia Skäringer. Så Mickan låter familjens badrockar släpas efter bilen för att få till den perfekta slitningen. Och lägger ut bilder av dem på Instagram. – Hon deltar fullt ut i tävlingen om vem som har det mest lyckade livet. Vem är Anna på sociala medier? – Hon är inte en slav, även om hon också faller dit ibland och lägger ut foton från när hon bakar med barnen. Men hon bakar inte för att fota, som Mickan. Och hon kan skriva lite bitska saker ibland, om hur trött hon är på lyckohysterin. Hon gjorde ju det en gång i serien, när någon avlägset bekant hela tiden myste med sitt bakande, eller såg fram emot en ”härlig kväll med älsklingen”. Då tog sig Anna ton. Innan det visade sig att den här kvinnans man hade svår cancer, och la upp bilderna från deras sista tid tillsammans i livet. Haha. Jag tycker att det är fint med Anna och Mickan – de är totalt olika men verkar ändå tycka om varandra på riktigt. – Ja, och deras relation växer. Anna har vissa moderskänslor för Mickan, hon jämför sig inte särskilt mycket med henne längre utan har också känslan av att vilja hjälpa tösabiten. Mickan får ofta stötta Anna i att förstå vissa koder. Och Anna hjälper Mickan med hur man kan använda orden: det lite mer känslomässigt intellektuella språket. Som att kunna uppleva något som ”skavigt”. – Ja. När Anna med känslomässig inlevelse berättar vad som drev henne till separationen låtsas Mickan att hon förstår. Hon vill också få den där kicken – hon vill få ruskas om. Hon avundas något hos Anna som är på riktigt så hon tar in och försöker använda hennes ord. Men när hon själv säger ”skavigt” blir det såklart helt fel, säger Mia Skäringer: – Det där är ett fenomen tycker jag, att en del med mycket pengar gärna vill umgås med kulturella människor. De vill ha en sådan touch i sina liv, utan att egentligen förstå den – mer än som något de saknar. Som när Annas bror kom till Saltis, barfota. Han var bohemisk på riktigt och alla kvinnorna där ville ligga med honom. Mia Skäringer är sedan över ett decennium en av Sveriges främsta komiker. Hon har berättat mycket om sig själv och gestaltat sin bakgrund i stora shower, i egna tv-serier, i den framgångsrika podd hon driver tillsammans med komikern Anna Mannheimer – och på sociala medier. Hennes livshistoria och personliga kamper är välkända – samtidigt som hon har stenkoll på sitt material. – Om man ska vara självutlämnande måste man ha ett extremt tydligt syfte. Tar man upp egna smärtsamma erfarenheter måste man ha tittat på dem tillräckligt länge, och lite ha gråtit klart. Om man visar fram det som fortfarande är trasigt får man lätt ett bakslag, och det blir självutplånande i stället för självutlämnande. Man dränerar sig själv på hemligheter. Så därför flexar jag väldigt medvetet mellan mina egna projekt och till exempel ”Solsidan”. Som att ”Solsidan” är en paus, och en förutsättning för dina egna verk? – Jag har såklart åsikter om Anna men det är stor skillnad mot att kontrollera allt in i minsta detalj, och mot att vara så utlämnande som jag är i mina egna projekt. Mina ensamma konstnärliga processer är blandade med känslor av skräck och ångest och död men så är det aldrig med ”Solsidan”. När vi spelat in går jag inte hem och lägger pannan i djupa bekymmersveck. Utan det är roligt. Och det är väldigt skönt att ha de växelvisa spåren. Nu, efter ”Solsidan”, får jag gå in skrivandet av mitt eget igen. Serien ”Solsidan” är en av TV4:s genom tiderna största succéer, som har gått i fem säsonger. Den kretsar kring tre par som lever på glassiga Solsidan; deras relationer och neuroser. Filmen ”Solsidan” har också blivit en stor publiksuccé på bio.


Mia Skäringer: ”Jag har såklart åsikter om Anna”

Summary: Mia Skäringer är en av Sveriges främsta komiker, just nu aktuell i rollen som Anna i ”Solsidan”-filmen. En film där karaktärerna fördjupas och historien om de tre paren i det privilegierade bostadsområdet får en mer dramatisk botten än i serien.

Det här är ingen spoiler utan filmens själva början: Anna och Alex ska skiljas. Det är ett besked som raserar den utsökt arrangerade julaftonskvällen där paret sitter i soffan hemma hos sina bästa vänner Fredde och Mickan, drickandes sockerfri champagne, och med den nyinköpta snökanonen ute på tomten som skapat en tillfällig vinteridyll runt just deras lyxvilla. – Även om ”Solsidan” alltid ser till att vara samtida i sitt fokus på prylar så är det relationerna som gör den mest aktuell, hur vi hanterar varandra, och hur vi ständigt jämför oss. Vilket jag är mycket mer förtjust i humormässigt än sådant som bajs på baguetten. Filmen har en mer dramatisk botten än serien, säger komikern, författaren och skådespelaren Mia Skäringer. Quiz: Vad vet du om succéserien Solsidan? Hon spelar den jordnära och rättframma Anna, som ofta känner sig främmande i maken Alex barndomsmiljö, Solsidan: ett faktiskt och privilegierat bostadsområde utanför Stockholm, men också en av TV4:s genom tiderna största succéer, med fem säsonger och ett publikrekord på över 2,5 miljoner tittare för några avsnitt. Och nyligen hade långfilmen premiär. – Anna kommer likt jag från Värmland och jag har lagt in många av mina egna funderingar i henne, som iakttagelsen om Odd Molly-mammorna som hon ständigt möter – där man ska vara bohemisk och mysig, men har sockor för över tusen kronor i sina gummistövlar. Anna har ju en bakgrund där det varit rörigt på riktigt, säger Mia Skäringer. I filmen fördjupas flera av karaktärerna och den prylbesatte Fredde skakas när tonårssonen ifrågasätter hans sätt att tjäna pengar och istället tyr sig till sin farfar; en socialist spelad av Sven Wollter, med en usel relation till sonen – men också ett hus i den chica Skånebadorten Torekov. Filmrecension: ”Solsidan” är årets bästa skrattfest När Mickan får reda på det drar hon dit hela familjen över sommaren. Och hon kämpar tappert för att smälta in bland stadens mer etablerat välbärgade elit (namn som Annika Falkengren, Rickard Båge och Michael Storåkers dyker upp i filmen som statister). – Det är en intressant stad eftersom den visar skillnaden mellan att bli rik och att komma från en familj med ärvda förmögenheter. Solsidan och Torekov symboliserar nya pengar och gamla, säger Mia Skäringer. Så Mickan låter familjens badrockar släpas efter bilen för att få till den perfekta slitningen. Och lägger ut bilder av dem på Instagram. – Hon deltar fullt ut i tävlingen om vem som har det mest lyckade livet. Vem är Anna på sociala medier? – Hon är inte en slav, även om hon också faller dit ibland och lägger ut foton från när hon bakar med barnen. Men hon bakar inte för att fota, som Mickan. Och hon kan skriva lite bitska saker ibland, om hur trött hon är på lyckohysterin. Hon gjorde ju det en gång i serien, när någon avlägset bekant hela tiden myste med sitt bakande, eller såg fram emot en ”härlig kväll med älsklingen”. Då tog sig Anna ton. Innan det visade sig att den här kvinnans man hade svår cancer, och la upp bilderna från deras sista tid tillsammans i livet. Haha. Jag tycker att det är fint med Anna och Mickan – de är totalt olika men verkar ändå tycka om varandra på riktigt. – Ja, och deras relation växer. Anna har vissa moderskänslor för Mickan, hon jämför sig inte särskilt mycket med henne längre utan har också känslan av att vilja hjälpa tösabiten. Mickan får ofta stötta Anna i att förstå vissa koder. Och Anna hjälper Mickan med hur man kan använda orden: det lite mer känslomässigt intellektuella språket. Som att kunna uppleva något som ”skavigt”. – Ja. När Anna med känslomässig inlevelse berättar vad som drev henne till separationen låtsas Mickan att hon förstår. Hon vill också få den där kicken – hon vill få ruskas om. Hon avundas något hos Anna som är på riktigt så hon tar in och försöker använda hennes ord. Men när hon själv säger “skavigt” blir det såklart helt fel, säger Mia Skäringer: – Det där är ett fenomen tycker jag, att en del med mycket pengar gärna vill umgås med kulturella människor. De vill ha en sådan touch i sina liv, utan att egentligen förstå den – mer än som något de saknar. Som när Annas bror kom till Saltis, barfota. Han var bohemisk på riktigt och alla kvinnorna där ville ligga med honom. Mia Skäringer är sedan över ett decennium en av Sveriges främsta komiker. Hon har berättat mycket om sig själv och gestaltat sin bakgrund i stora shower, i egna tv-serier, i den framgångsrika podd hon driver tillsammans med komikern Anna Mannheimer – och på sociala medier. Hennes livshistoria och personliga kamper är välkända – samtidigt som hon har stenkoll på sitt material. – Om man ska vara självutlämnande måste man ha ett extremt tydligt syfte. Tar man upp egna smärtsamma erfarenheter måste man ha tittat på dem tillräckligt länge, och lite ha gråtit klart. Om man visar fram det som fortfarande är trasigt får man lätt ett bakslag, och det blir självutplånande istället för självutlämnande. Man dränerar sig själv på hemligheter. Så därför flexar jag väldigt medvetet mellan mina egna projekt och till exempel ”Solsidan”. Som att ”Solsidan” är en paus, och en förutsättning för dina egna verk? – Jag har såklart åsikter om Anna men det är stor skillnad mot att kontrollera allt in i minsta detalj, och mot att vara så utlämnande som jag är i mina egna projekt. Mina ensamma konstnärliga processer är blandade med känslor av skräck och ångest och död men så är det aldrig med ”Solsidan”. När vi spelat in går jag inte hem och lägger pannan i djupa bekymmersveck. Utan det är roligt. Och det är väldigt skönt att ha de växelvisa spåren. Nu, efter ”Solsidan”, får jag gå in skrivandet av mitt eget igen. Solsidan Serien ”Solsidan” är en av TV4:s genom tiderna största succéer, som har gått i fem säsonger, och kretsar kring tre par som lever på glassiga Solsidan; deras relationer och neuroser. Filmen ”Solsidan” som nyligen hade biopremiär är baserad på tv-serien.


Hon blir tillförordnad publisher på Aftonbladet

Summary: Lena K Samuelsson blir tillförordnad publisher på Aftonbladet när Sofia Olsson Olsén är sjukskriven, skriver tidningen på sin redaktionsblogg.

Samuelsson tillträder rollen omedelbart och uppdraget stäcker sig under tre månader. Hon har tidigare varit chefredaktör på Svenska Dagbladet under tolv år och före det biträdande redaktionschef på Aftonbladet. Hon sitter också i tidningens styrelse. – Det är lite som att komma hem, jag jobbade många år på nyhetsredaktionen och har följt tidningen nära. Jag vet vilket starkt team som finns på plats och ser fram mot att jobba med både gamla och nya kollegor, säger Lena K Samuelsson till tidningens redaktionsblogg Aftonbladet inifrån. Läs mer: Aftonbladets publisher Sofia Olsson Olsén sjukskriven Aftonbladet har under Metoo-rörelsen varit utsatt för omfattande granskning. I början av december kom beskedet att Sofia Olsson Olsén sjukskrivits. Tidningen skrev då att pressen på Sofia Olsson Olsén varit stor, både som utgivare och arbetsgivare. – Sofia Olsson Olsén är sjukskriven och kommer att vara borta under en tid. Det får vi respektera. Då är det mitt uppdrag att säkra att Aftonbladet har ett tydligt ledarskap, säger Raoul Grünthal, vd på Schibsted Media till redaktionsbloggen. – Lena K Samuelsson är en erfaren redaktör och chef och har bevisad förmåga att leda i förändring. Det är en lösning som har stöd av Sofia Olsson Olsén som jag naturligtvis håller löpande kontakt med. Läs mer: DN granskar krisen på Aftonbladet – sexism och tystnadskultur Lena Mellin, som efter att Sofia Olsson Olsén blivit sjukskriven, tog över som ansvarig utgivare fortsätter i den rollen.


Så blev Richard Brautigans roman oväntat en generationsbibel

Summary: Richard Brautigans ”Öringfiske i Amerika” blev en kultbok när den kom ut för 50 år sedan. Boken blev central för flower power-rörelsen och såldes i stora upplagor, men ledde till sin författares undergång. Jonas Ellerström läser en roman som är lika levande och överraskande i dag.

Lycklig slump och grym ironi. Det var de krafter som sattes i rörelse när Richard Brautigans roman ”Öringfiske i Amerika” (”Trout fishing in America”) publicerades 1967, på hösten efter ”the summer of love”. Den lyckliga slumpen gjorde boken till en försäljningssuccé och ett ikoniskt verk för sin tid. Den grymma ironin gjorde att dess författare, oförmögen att hantera framgången, gick under. Vad bestämmer om en bok ska kallas generationsroman? Att den utkommer på rätt plats vid rätt tid. Att det snabbt börjar pratas om den (det kan vara viktigare än att den recenseras). Att dess författare kan ses som en representant för ungdomen. Och att boken fångar tidsandan. Det märkliga är att ”Öringfiske i Amerika”, som verkligen blev en kultbok och på några år såldes i miljoner exemplar i USA och snabbt utkom i England och översattes till tyska, franska, svenska, japanska och flera andra språk – uppfyller så få av dessa kriterier. Jo, den utkom på rätt plats, i San Francisco som året 1967 hade blivit centrum för västvärldens ungdomskultur. Tiden var nog också den riktiga: sommaren hade ägnats åt musik, kärlek och droger, och i höstens svalare luft passade den lilla romanen (strax över 100 sidor i de tidiga utgåvorna, ca 180 i nyare pocket) perfekt i Haight-Ashburyfolkets fransprydda axelväskor. Men den lanserades inte från början av ett stort förlag utan utgavs av det obetydliga Four Seasons Foundation, och de kritiker som fick boken i sin hand blev oftast förbryllade. Brautigan var inget känt namn: han hade fått en roman utgiven på New York-förlaget Grove Press tre år tidigare, men den hade inte gjort något väsen av sig. I San Francisco hade han bott i mer än tio år men hans handfull tunna diktsamlingar i små upplagor, några utgivna på eget förlag, hade inte gjort honom känd utanför en trängre krets. Och Brautigan hörde inte heller till hippiegenerationen. Han var född 1935 i nordvästra USA och var alltså 32 år gammal när han utnämndes till språkrör för flower power-rörelsen. Idag tycks det kanske inte vara någon högre ålder – för Vietnamgenerationen, med dess välmotiverade misstro mot föräldrar och lärare, betydde skillnaden säkert mer. Men Brautigan kunde överbrygga åldersgapet genom att han inte heller räknades till den förra litterära vågen, till beatpoeterna, och framför allt genom sin originella uppenbarelse som gjorde honom till en välkänd figur i San Franciscos gatuliv. Brautigan var lång, över en och nittio, hade tunnbågade glasögon, ljust lockigt hår och slokmustach och bar alltid en stor rundkullig hatt. Han såg ut som en korsning mellan Mark Twain och en häger, berättas det. Och på så vis lät han fotografera sig inför utgivningen av ”Öringfiske i Amerika”, som har ett av de originellaste omslagen någonsin. Varken författarnamn eller titel finns på framsidan, bara vännen Erik Webers svartvita foto av Brautigan och hans väninna Michaela Legrand. De befinner sig mitt i San Francisco, på Washington Square. I bakgrunden skymtar en staty av Benjamin Franklin. Torget och statyn finns noggrant beskrivna i romanens första kapitel, som i Caj Lundgrens översättning från 1971 heter ”Omslaget till Öringfiske i Amerika”. Även i dag skulle det vara ett udda sätt att inleda en roman: med en beskrivning av omslagsbilden som helt utelämnar dess två huvudfigurer. Och inte blir den så kallade romanen mer konventionell därefter. Den består av inte mindre än 47 kapitel, samtliga mycket korta och utan uppenbara samband sinsemellan. Jo, ett finns: själva boktiteln, som efterhand visar sig kunna stå för åtskilliga inslag i romanen. ”Öringfiske i Amerika” är dels vad läsaren först tror, ett sportfiskebegrepp, dels namnet på bokens huvudperson, dels namnet på ytterligare en person i den fragmentariska berättelsen (Trout fishing in America Shorty) och dels ett hotell, Hotel Trout Fishing in America. Det var ett uppror mot romanformen, mot den påbjudna linjärt realistiska eller symboliska berättelsen, som blomsterbarnen i San Francisco och snart nog över hela USA älskade. Det var vaket och generöst gjort, för boken bjöd inte på några enkla identifikationsmöjligheter. Titelgestalten gör sina inpass från bakgrunden och romanens namnlösa jag befinner sig – i de kapitel där han och hans lilla familj medverkar – ofta inte i San Francisco utan campar vid någon forellbäck i Idaho. Så var boken heller inte någon produkt av det i efterhand så berömda året 1967. Den kom ut då, men skrevs redan 1961 och refuserades överallt. Grove Press var intresserade några år senare, men valde att låta Brautigans romandebut bli den mer konventionella ”A confederate general from Big Sur”. Med sin skildring av vagabondliv i Kalifornien hade den passat bättre att bli generationsroman, men utkom alltså tre år för tidigt. Det finns, eller rättare sagt uppstår en märklig parallell mellan Richard Brautigan och Benjamin Franklin på omslaget till öringboken. Det gäller inte deras positioner – den bohemiske poeten befinner sig självklart nedanför presidenten på sin sockel. Men Franklin har, som första kapitlet understryker, en bunt papper i ena handen (han är också författare) och sin hatt i den andra. Båda är lika otidsenligt klädda, ingen tillhör egentligen bildens nu. Brautigan, som vuxit upp i skogsstaten Oregon, var alltid lite främmande i urban miljö, och jag tänker att det inte är någon tillfällighet att boken inte heter ”Öringfiske i USA” utan ger landet dess äldre namn. Den enda bok Brautigan skrev som kan sägas ha samtiden som motiv är hans tredje roman, ”In watermelon sugar” från 1968. Det är en stillsam, lätt melankolisk berättelse från ett utopiskt samhälle där konflikter är bannlysta. Romanen ger inga nycklar till sin säregna symbolik, men i dag är det lättare att läsa den som en kritik av den förmenta idyllen än som en lovsång till den. I Sverige utgavs boken samtidigt som ”Öringfiske i Amerika” med titeln ”I sockret av meloner”. Caj Lundgren översatte också denna; baksidestexterna jämför med Stig ”Slas” Claesson och Tomas Tranströmer, samtidigt – det är faktiskt inte så dumt. Richard Brautigan var verkligen inte någon självskriven galjonsfigur för det sena sextiotalets kulturella motståndsrörelse, vad som kom att kallas ”the counterculture”. Tillfälligheterna gjorde honom till det, och så gott som genast trädde ödet in och började aptera sprängladdningar runt den piedestal som han placerades på. Statyn av Benjamin Franklin är ett tecken för ett annat, kanske mer rättframt och genuint demokratiskt Amerika. Men han är också den president vars porträtt – 1967 som nu – återfinns på hundradollarssedeln. Den otäcka ironin är att den lättsamma, frihetliga gest som ”Öringfiske i Amerika” utgör blev en bok som gjorde Brautigan inte bara berömd utan också rik. Han var en ambitiös författare, och visst ville han bli känd – hans klädstil var ett medvetet inslag i vad som ännu inte kallades personlig marknadsföring. Men en framgång av den här dimensionen var han helt oförberedd på. Sedan det stora förlaget Delacorte köpt utgivningsrätten strömmade pengarna in, och en ögonvittnesskildring berättar hur en berusad Brautigan halar upp ovikta sedlar – ”crisp Franklins” – ur fickan och strör omkring sig på en bar. Brautigan gifte sig under tidigt 1960-tal, men äktenskapet gick snabbt i kras. Den som noga läser familjescenerna i ”Öringfiske i Amerika” anar det redan där. Dottern Ianthe har senare skrivit en mycket fin bok om sin älskade, hopplöse far; den är bättre att börja med än William Hjortsbergs 850-sidiga biografi om man vill läsa om Brautigan och hans liv. Något mer stabilt förhållande lyckades han därefter inte upprätta, och de alkoholisttendenser han visat blommade ut för fullt när han fick obegränsade ekonomiska möjligheter. Till på köpet blev berömmelsen kortvarig. Generationsromaner reducerar sina skapare till dagsländor, och Brautigan hade också blivit en större favorit hos publiken än hos recensenterna, som ofta avfärdade honom. Det dröjde till 1980-talet innan franska och engelska kritiker placerade honom rätt: inte som en lättviktig hippieförfattare utan som en experimentator i John Barths och Thomas Pynchons anda. På hösten 1984, sjutton år efter sin stora succé, begick Richard Brautigan självmord. Han hade efter en rad halvbra till svaga titlar under de sista åren skrivit två briljanta prosaböcker, ”The Tokyo-Montana express” och ”So the wind won’t blow it all away”, lika egensinniga som någonsin ”Öringfiske i Amerika”. Men han fann sig dömd till rollen av föredetting. En omläsning av det bästa Brautigan skrivit – poesin, novellerna och den tidiga och sena prosan – visar något helt annat än en tidsbunden kultförfattare. ”Öringfiske i Amerika” är lika lekfullt överraskande i dag som den måste ha varit 1967, den driver med den traditionella romanen men är framför allt en bok helt för sig själv, nära nog i sin egen genre. Lita inte på den etablerade litteraturhistorieskrivningen. Läs Richard Brautigan. Fotnot: Jonas Ellerström är författare och förläggare och har översatt två böcker av Richard Brautigan.


Prisregn över Ruben Östlunds ”The square” under EFA-galan i Berlin

Summary: Berlin. Det blev storslam för svenske Ruben Östlund när årets bästa europeiska filmer belönades under EFA-galan i Berlin på lördagskvällen. Hans samtidssatir ”The square” kammade hem hela sex priser, däribland bästa film och bästa regi.

Efter Guldpalmen och en Oscarsnominering var det på lördagskvällen dags för ännu ett prisregn över Ruben Östlunds samtidssatir ”The square”. Förhandsfavoriten fick pris i hela sex kategorier för, bästa film, bästa manus, bästa regi, bästa komedi, bästa manliga skådespelare och bästa produktionsdesign. – Underbart! ropade Östlund från scenen i Berlin, och fick med åtminstone delar av de 900 gästerna i publiken i ett glädjevrål. Det är första gången som en svensk film vinner kategorin bästa film under European film awards (EFA) trettioåriga historia. Östlund passade också på att hylla huvudrollsinnehavaren danske Claes Bang, som belönades i kategorin bästa manliga skådespelare. Bang spelar den danske konstchefen ”Christian” som tvingas hantera följderna av en olycksalig pr-kampanj – och konfronteras med sin egen moral. Läs mer: Claes Bang: ”Att filma med Ruben Östlund var som en drog” I kategorin komedi fullföljde ”The square” vad som blivit en svensk tradition. I fjol vanns kategorin av Hannes Holms ”En man som heter Ove” vann och 2015 av Roy Anderssons ”En duva satt på en gren och funderade på tillvaron”. Nu var det Ruben Östlunds tur. – Vi ville visa att det går att göra en vild, underhållande och spännande film, sade han från scenen. ”The squares” Josefin Åsberg belönades i kategorin bästa produktionsdesigner. Den hyllade samtidssatiren har tidigare vunnit Guldpalmen i Cannes och är Sveriges kandidat till Oscarsgalan. DN:s filmrecensent Helena Lindblad gav filmen full poäng och kallade den för en ”gränslöst underhållande samtidssatir i världsklass”. Den tyske komikern och regissören Thomas Hermanns ledde den stjärnspäckade galan på Berliner Festspiele. Skämtet om den tyska förbundskanslern Angela Merkel rev av flest skratt från publiken, där bland andra Stellan Skarsgård, Agnieszka Holland och konstnären Ai Wei Wei satt bänkade. Den senare såg mest plågad ut i sin munkjacka. Galakvällen bjöd också på en hel del allvar. Metoo-kampanjen uppmärksammades genom att kvinnliga filmskapare från flera olika länder berättade om hur vittnesmålen påverkat debatten i deras länder. Svenska filmproducenten Helena Danielsson rev ner rungande applåder när berättade om hur #metoo orsakat en jordbävning i Sverige. – Vi är mitt upp i en social revolution. Vi kämpar mot ett system, som vi bara kan bekämpa tillsammans, sade hon sammanbitet från scenen. Den tyske filmskaparen Wim Wender, tillika president för den europeiska filmakademin, tog tillfället i akt att tala om den politiska utvecklingen i Europa. – Vi har grävt upp ett gammalt monster som vi trodde att vi hade begravt sedan länge. Det kallas nationalism, sade han. En hyllning till solidaritet och gemensamma drömmar följde. – Länge leve ett diversifierat Europa! dundrade Wenders i Berlinkvällen. Galan hann också med att hylla den ukrainska filmskaparen Oleg Sentsov som sitter fängslad i Ryssland. Sentsov är dömd för terroristbrott i en rättegång som anses varit orättvis och haft politiska motiv. Mest känsloladdad blev det dock när kategorin bästa kvinnliga skådespelerska delades ut till ungerska Alexandra Borbély för sin insats i ”On body and soul”. Hon tog emot priset storgråtande. – Jag kan inte prata, sade en märkbart rörd pristagare. European film award hålls för 30:e gången och belönar de främsta prestationerna inom Europeisk film under året. Den har som uttalat mål att marknadsföra europeisk film i konkurrensen med Hollywood. Alla vinnarna Bästa film: ”The square”, Sverige Bästa regissör: Ruben Östlund, ”The square”, Sverige Bästa manus: Ruben Östlund, ”The square”, Sverige. Bästa manliga huvudroll: Claes Bang, ”The square”, Sverige. Bästa kvinnliga huvudroll: Alexandra Borbély för sin insats i ”On body and soul” Bästa komedi: ”The square”, Sverige. Bästa dokumentärfilm: ”Communion”, Anna Zamecka, Polen. Bästa kortfilm: ”Timecode”, av Juanjo Giménez, Spanien. Bästa animerade film: ”Loving Vincent”, av Dorota Kobiela/Hugh Welchman, Polen.


Klart med andra säsong av ”Big little lies”

Summary: Tv-serien ”Big little lies” kommer tillbaka med Reese Witherspoon och Nicole Kidman i två av huvudrollerna.

Nu är det klart att den Emmybelönade dramaserien får en andra säsong, och precis som förra gången kommer Nicole Kidman och Reese Witherspoon att spela två av huvudrollerna samt vara exekutiva producenter tillsammans med David E Kelley, skriver Variety. Läs mer: Recension av första säsongen av ”Big little lies” Den första säsongen av serien byggde på en roman av Liane Moriarty, och kretsade kring en grupp kvinnor vars tillvaro i den välbärgade staden Monterey vändes upp-och-ned efter ett mord. I övriga roller syntes bland annat Laura Dern, Shailene Woodley och Alexander Skarsgård (som fick en Emmy för sin roll som obehaglig kvinnomisshandlare). Läs mer: ”Våldet mot kvinnorna i 'Big little lies' skildras skickligt – men hämnden uteblir” Enligt Nicole Kidman är det tack vare publikens respons som serien nu får en andra säsong. Författaren Liane Moriarty kommer att vara delvis involverad i att skriva berättelsen, och manusförfattare blir David E Kelley. Något premiärdatum för säsong två finns ännu inte.


Trivselfyrverkeri à la Astrid

Summary: Få kunde som Astrid Lindgren förmedla juleufori. Nu ges hennes saga ”Räven och Tomten” ut, med förunderliga bilder av Eva Eriksson.

Astrid Lindgren och Eva Eriksson ”Räven och Tomten” Rabén & Sjögren Jul och Astrid Lindgren. Två storheter som tillsammans lovar ett riktigt trivselfyrverkeri. Det är precis som Kristofer Ahlström konstaterar i sin artikel (DN 2/12) om jultrivsel hemma i Astrid Lindgrens museistämplade lägenhet på Dalagatan: ”att julen nästan alltid haft en förgrundsroll i Astrids verk”. Så sant. Inte ens Charles Dickens, Ingmar Bergman eller Elsa Beskow når upp till de Lindgrenska höjderna när det gäller att förmedla juleufori. Det vill säga den lack- och stearinljusdoftande gemenskap de flesta önskar, men dessvärre inte alla får. Just detta var också Astrid Lindgren medveten om, och även om hennes författarskap inte var direkt socialpolitiskt, finns där många figurer som är eljest, fattiga och utanför. Avgrunden mellan idyll och julhelvete anas. Ingen inbillar sig väl till exempel att den dyngrake och skrålande åkare som upptäcker att han fått lilla Lisabet som fripassagerare på släden, småningom har turen att ingå i samma sorts omfamnande julfirande som Lisabet och Madicken. Hur som helst är Astrid Lindgren en författare med julgaranti. Som adventsklapp har nu Rabén & Sjögren påpassligt släppt en ny bilderbok med titeln ”Räven och Tomten”. Berättelsen som, vilket redan kan utläsas i titeln, är en liten fabel om hur hotet, i kropp av den hönshungrige räven, ständigt finns närvarande. Räven som, under själva julnatten, dock skräms på andra tankar av hustomten, det vill säga skyddet och tryggheten. Räven oskadliggörs dessutom för lång tid framåt genom att tomten erbjuder Mickel gröt inte bara på själva julafton utan ”Varenda kväll om så ska vara! Men låt bli våra höns!” ”Räven och Tomten” har ett klassiskt koncept och texten bygger på en dikt av naturlyrikern Karl-Erik Forsslund född 1872. Astrid Lindgrens tolkning lägger sin egen oefterhärmliga lätthet därtill, men det märkvärdigaste med den här nygamla sagan är Eva Erikssons förunderliga bilder. Eva Eriksson har inte tidigare illustrerat någon Lindgrensk text. Men bättre sent än aldrig för med denna varma färgskala, bland dessa levnadslusteliga barn och julaftonsstökiga interiörer är det som att bilderna är ännu mer Lindgren än den enkla texten. Det är också bilderna som synliggör kontrasten mellan sprallig inomhusglädje och den mörka natten där en svulten räv smyger runt. Räven som är både hungrig och ensam. För husdjuren, alla så levande tecknade att det gäller att hålla ihop boken så att de inte hoppar rätt upp i famnen på läsaren, alla utom just räven, har vänner. Kossorna vilar sina mörka kroppar mot varandra, lagårdsråttorna snurrar sina svansar och hönsen flaxar i flock. ”Räven och Tomten” är en liten lågmäld julmoralitet: vi ska vara snälla mot varandra så blir världen och räven god. Förvisso sant, men dessvärre saknar alltför många uthungrade rävar en hustomte som bjuder på gröt under ljusslingeträdet när natten biter och snön är hård under tassarna.


Agneta Sjödin och Lotta Engberg nya programledare för ”Bingolotto”

Summary: Agneta Sjödin och Lotta Engberg tar över som programledare för Bingoltto efter Ingvar Oldsberg.

Ingvar Oldsberg har med omedelbar verkan tvingats lämna sin roll som programledare efter att en intern utredning gällande arbetsförhållandena på ”Bingolotto” inletts. Läs mer: Ingvar Oldsberg tvingas lämna Bingolotto efter utredning Ersättare de kommande veckorna blir tv-profilerna Lotta Engberg och Agneta Sjödin. – Jag kan bekräfta att Agneta Sjödin hoppar in nu på söndag och den 17 december. Lotta Engberg leder uppesittarkväll och nyår, säger Hans Sahlin, vd för Folkspel, som driver Bingolotto, till DN. – Jag vill vara försiktig med att uttala mig, med hänsyn till alla inblandade, säger Agneta Sjödin till Aftonbladet. DN har sökt Agneta Sjödin och Lotta Engberg för en kommentar.


Ingvar Oldsberg tvingas lämna ”Bingolotto” efter utredning

Summary: Programledaren Ingvar Oldsberg tvingas med omedelbar verkan lämna ”Bingolotto” på TV4. Anledningen är allvarliga arbetsmiljöproblem. – Det här är avancerat krypskytte mot mig, säger Oldsberg till DN.

Produktionsbolaget har genomfört en intern utredning gällande arbetsförhållandena på ”Bingolotto”. Utredningen har visat att det finns allvarliga arbetsmiljöproblem i produktionen och nu offentliggörs beslutet att programledaren Ingvar Oldsberg ska bytas ut. – Det här är en åtgärd vi har vidtagit på basis av en arbetsmiljöutredning som produktionsbolaget gjort där man har konstaterat arbetsmiljöproblem. Jag och Folkspel har, i samråd med TV4, beslutat att avsluta samarbetet med Ingvar Oldsberg, säger Hans Sahlin, vd på Folkspel, till DN. – Det är jättetråkigt att behöva göra det så abrupt med en programledare som vi arbetat med i så många år. Åsa Barsness, kommunikations- och HR-direktör på Bonnier Broadcasting och TV4, säger i ett pressmeddelande att man står bakom beslutet. – Situationen som beskrivs i produktionsbolagets utredning är allvarlig, men vi kan inte kommentera mer än så, säger Åsa Barsness. Ingvar Oldsberg uppger för DN att han inte varit i kontakt med varken TV4 eller produktionsbolaget kring beslutet. Han säger sig inte heller känna till anledningen bakom att han tvingas lämna programmet. – Jag fick pressreleasen och fattar ingenting. Ingen från TV4 har ringt. Någon har väl sagt att det varit tuffa omständigheter men det är ingen som specificerat vilka de allvarliga arbetsmiljöproblemen är. Det har ingenting med sexuella trakasserier att göra. Det kan vara att jag blivit arg någon gång, säger Ingvar Oldsberg. – Hela grejen med att vara programledare innebär att du ska styra programmet och dess innehåll. Jag har visat resultat, siffrorna har bara gått uppåt. Någon måste specificera för mig vad det här egentligen handlar om. Han berättar att han förvisso känt till att personalansvariga har gjort intervjuer med anställda inom produktionen, men inte att frågorna handlat om honom. Oldsberg berättar att fick en första signal om beskedet under ett möte med en företrädare på organisationen Folkspel på torsdagen. – Han berättade att TV4 känt sig tvingade att agera. Det här är avancerat krypskytte mot mig. Jag kommer att gå vidare med det här men just nu sitter jag lugnt i båten och hoppas att inte föreningslivet tappar förtroendet helt, säger Ingvar Oldsberg. Enligt utredningen finns det allvarliga arbetsmiljöproblem på ”Bingolotto”. Har du inte ett ansvar för det? – Nej, nej, nej. Du kan ringa och prata med de som är ansvariga för programmet så kommer de ge en helt annan bild. En dag ska jag beskriva mina motargument, men det är inget jag har klart nu direkt. Ingvar Oldsberg ersätts temporärt av programledaren Agneta Sjödin. Under uppesittarkvällen och nyårssändningen är Lotta Engberg programledare.


Skivrecension: Frijazz i juletid med femhundraårig tradition

Summary: Saxofonisten Mars Williams förvaltar arvet efter frijazzikonen Albert Ayler med en julskiva som både bryter med konventionerna och förvaltar riktigt gammal musik.

Personligen har jag svårt att tänka sig en bättre jultomte än avantgardisten och frijazzikonen Albert Ayler. Nu sitter han förvisso i himlen, så på den här skivan är det i stället tomtenissarna i form av saxofonisten Mars Williams och hans band som sköter ruljansen rent praktiskt. Ayler lånar dem sin förmåga att på en gång bryta med konventionerna och förvalta riktig gammal musik. De tre låtarna, inspelade live på Hungry Brain i Chicago 2016, är ett flätverk av teman med olika rotverk i tid och rum. Som judiska ”Ma'oz tzur”, här i kombination med ”Jingle bells” och Aylers egen ”Truth is marching in”. Eller ”12 days of Christmas”, förenad med ”O Tannenbaum” och Aylers ”Spirits”. Det ger musiken ett ursprungligt tidsspann på åtminstone femhundra år – så tala om tradition. Bästa spår: ”Ma'oz tzur (Hannukkah)-Truth is marching in-Jingle bells”