Jan Eklund: Vi kommer alltid ha Paris och Sylvia Beachs bokhandel

Summary: Shakespeare and Company är förmodligen världens mest kända bokhandel. Det blev den självklara mötesplatsen för alla modernister. Ägarinnan Sylvia Beach var en äkta pionjär som dessutom gav ut James Joyces ”Ulysses” 1922.

Vilken är världens mest kända bokhandel? Jag skulle tro att det blir svårt att slå ”Shakespeare and Company” i Paris. I höst fyller den knarrande och hemtrevliga gamla bokhandeln på 37 rue de la Bûcherie 100 år. Den ligger bara ett stenkast från Place Saint-Michel nere vid Seine, mitt emot Notre-Dame. En piggare och yngre hundraåring får man leta efter. Det är alltid fullt av unga människor där, även om mer surmagade kännare säkert skulle säga att det var längesedan ”Shakespeare and Company” förvandlades till en turistfälla. För amerikaner i Paris är det fortfarande en självklar mötesplats. Ägaren heter Sylvia Whitman, dotter till George Whitman, han som först grundade boklådan ”Le Mistral” 1951 och senare lät döpa om den, välsignad av Sylvia Beach. Ja, legenden Beach som lärde känna Gertrude Stein, Djuna Barnes, James Joyce och Ernest Hemingway när hon öppnade den ursprungliga ”Shakespeare and Company” i november 1919. Det som snabbt blev en intellektuell samlingspunkt på vänstra stranden för alla engelskspråkiga modernister i Paris, de som möblerade om i de fina salongerna och för alltid förnyade sättet att skriva och tänka kring litteratur. Sylvia Beach var en äkta pionjär. Inte minst för att hon hjälpte James Joyce att ge ut ”Ulysses” i Paris 1922 – och därmed även blev förläggare till det tidiga 1900-talets mest nyskapande och omsusade roman. I sin raka och charmiga självbiografi (med samma titel som bokhandeln) berättar hon hela historien fram till slutet 1941. Då, under ockupationen av Paris, klev en högt uppsatt officer in i bokhandeln på 12 rue de l’Odéon och sade på fläckfri engelska att han ville köpa exemplaret av ”Finnegans wake” som låg i skyltfönstret. ”Han var så intresserad av Joyces verk”. Det var hennes sista exemplar – och Beach ville inte sälja det. Tysken blev förbannad och avvek, men återkom två veckor senare och frågade efter boken igen. Beach hade lagt undan den och tysken surnade till. ”Vi kommer och konfiskerar alla era varor i dag.” Då tömde hon blixtsnabbt hela bokhandeln och magasinerade böckerna i en tom lägenhet på fjärde våningen i samma hus (själv bodde hon på tredje). En målare inkallades och namnet ”Shakespeare and Company” försvann för alltid från fasaden. De älskade böckerna och ovärderliga manusen räddades. Bokhandelns saga var dock slut, och Sylvia Beach internerades. Hon överlevde kriget och tog glädjesprudlande emot Ernest Hemingway när han tillsammans med några amerikanska soldater körde in på rue de l’Odéon under Paris befrielse i augusti 1944. Det påstår hon åtminstone själv – och legenden tindrar vidare. Beach kallade den unge Hemingway ”min bäste kund”, och själv skrev han i minnesboken ”En fest för livet” att han aldrig tidigare hade träffat någon som varit så snäll mot honom. ”Hon var förtjusande och charmfull och hjärtlig, och bakom henne stod bibliotekets flödande rikedom på hylla efter hylla, som täckte hela väggen och sträckte sig ända ut i det bakre rummet som vette ut mot gården.” Ernest upptäckte ryssarna Tjechov, Tolstoj och Turgenjev, även franska stjärnor som Flaubert och Stendahl. Dessutom blev han introducerad för modernismens mormor Gertrude Stein, hon som visste allt och hade bott i Paris sedan 1903. Även Hemingway gavs först ut i Paris. Det var på kompisen Bill Birds förlag Three Mountains Press han debuterade 1924 med novellsamlingen ”In our time” – som tidstypiskt nog hade ett omslag formgivet likt ett collage av tidningsrubriker; givetvis var titeln och författarnamnet satta med små bokstäver. Det gick ovanligt snabbt för ”den förlorade generationen” att slå igenom. ”Jag vet ingen generation”, skrev Sylvia Beach osentimentalt, ”som så litet förtjänar det namnet.” Men vi kommer (ändå) alltid ha Paris, som Veronica Maggio sjöng långt senare. Läs mer: En vandring i Hemingways Paris Läs mer: Sara Danius om James Joyce och ”Ulysses”


ASAP Rocky vill spela i svenskt häkte

Summary: Nästa onsdag återvänder ASAP Rocky till Sverige. Utöver sin konsert i Globen hoppas han också kunna göra en spelning på Kronobergshäktet i Stockholm – där han satt frihetsberövad i somras. På måndagen skickades en formell ansökan in, bekräftar Kriminalvården för DN.

I somras tillbringade hiphopstjärnan ASAP Rocky en månad i Kronobergshäktet innan han dömdes till villkorlig dom för misshandel efter ett bråk i Stockholm i slutet av juni. Den 11 december återvänder artisten, vars riktiga namn är Rakim Mayers, till svensk mark för en konsert på Globen. Nu hoppas han även på att kunna göra en spelning i ett svenskt häkte, vilket Expressen var först att rapportera om. – Det stämmer, vi har fått in en sådan ansökan, bekräftar Gustav Borg, pressekreterare på Kriminalvården, för DN. I ansökan, som på måndagen skickades in via hiphopartistens juridiska ombud, står bland annat att artisten vill ”göra ett uppträdande för de intagna på häktet Kronoberg eller något annat häkte eller någon anstalt inom Stockholmsområdet.” ASAP Rocky vill enligt ansökan göra fängelsekonserten antingen den 11 eller 12 december. Gustav Borg säger att inget beslut är taget men att överläggningar kommer hållas närmsta dagarna. – Det är en snäv tidsram och många olika faktorer att ta hänsyn till. Den mest uppenbara är säkerhetsfrågan, säger han. Läs mer: Om ASAP Rocky vill: Går absolut att spela i häktet DN har tidigare rapporterat om överfulla häkten och anstalter runtom i Sverige. Det komplicerar ASAP Rockys förfrågan ytterligare, säger Gustav Borg. – Generellt har vi en ansträngd situation inom Kriminalvården som ställer krav på personal som det är redan i dag. Huruvida Kronobergshäktet är någorlunda lämpat för musikspelningar är svårt att spekulera i, säger Gustav Borg. I ansökan framgår även att Rakim Mayer ”skulle vidare vara tacksam om spelningen kunde dokumenteras, vilket skulle innebära 4-5 personer i ett kamerateam.”


Einár årets mest spelade artist i Sverige

Summary: Einár är den populäraste artisten på Spotify i Sverige i år. Efter honom följer Avicii – som samtidigt toppar listan för årets mest spelade låtar. Decenniets mest spelade är Drake.

Spotify har presenterat årets mest spelade artister och låtar, och hos de svenska lyssnarna är hiphopens stjärnskott Einár artisten i topp. 17-åringens genombrottslåt ”Katten i trakten” är samtidigt den åttonde mest spelade låten. Den låt som svenskar har lyssnat allra mest på under året är Aviciis och Aloe Blaccs ”SOS”. Avicii är samtidigt nummer två på artistlistan. En annan låt som har spelats flitigt bland Spotifyanvändarna i Sverige är ”Shallow” med Bradley Cooper och Lady Gaga. Låten från filmen ”A star is born” är den näst mest spelade i år. De svenska lyssnarna är trogna svenska artister – bland topp tio återfinns endast tre internationella: brittiske Ed Sheeran och amerikanerna Post Malone och Billie Eilish. När den svenska musikströmningstjänsten listar världens mest spelade under året är topp tre artister i tur och ordning: Post Malone, Billie Eilish och Ariana Grande. De populäraste låtarna är ”Señorita” av Camila Cabello och Shawn Mendes, ”Bad guy” av Billie Eilish och ”Sunflower” med Post Malone och Swae Lee. Årets mest spelade artister i Sverige 1. Einár 2. Avicii 3. Hov1 4. Ed Sheeran 5. Billi Eilish 6. Veronica Maggio 7. Molly Sandén 8. Post Malone 9. ZE 10. Dree Low  När det är mindre än en månad kvar av decenniet har Spotify också redovisat vilka artister som har varit mest populära på deras strömningssajt de senaste tio åren. Med 28 miljarder strömningar sedan 2010 kniper hiphopartisten Drake förstaplatsen, skriver Billboard. Den nu 33-åriga artisten släppte sitt debutalbum ”Thank me later” i juni 2010, och har varit aktiv under hela decenniet. På andraplatsen hamnar Ed Sheeran. Den 28-åriga britten toppar även listan över decenniets mest spelade låtar med ”Shape of you” från skivan ”Divide” (2017). Den tredje mest spelade artisten under 2010-talet är även den artist som har strömmats mest under 2019 – hiphopartisten Post Malone. Den 24-åriga amerikanen släppte sin första fullängdare 2016, och har sedan dess släppt ytterligare två album, ”Beerpong & bentleys” och ”Hollywood's bleeding”. Ariana Grande placerar sig på fjärdeplatsen. Hon debuterade 2013 med albumet ”Yours truly”, tidigare i år släppte hon sin femte fullängdare ”Thank u, next”. Grande är även 2019 års tredje mest spelade artist på Spotify. Decenniets mest strömmade artister 1. Drake 2. Ed Sheeran 3. Post Malone 4. Ariana Grande 5. Eminem Decenniets mest strömmade låtar 1. ”Shape of You” – Ed Sheeran 2. ”One Dance” – Drake, Kyla, WizKid 3. ”Rockstar” – 21 Savage, Post Malone 4. ”Closer” – Halsey, The Chainsmokers 5. ”Thinking out Loud” – Ed Sheeran


Per Wästberg vill ta bort de externa ledamöterna i Nobelkommittén

Summary: Per Wästberg vill att Svenska Akademien ska lägga ner den nuvarande modellen med externa ledamöter i Nobelkommittén. Nobelstiftelsens vd Lars Heikensten har dock tidigare uttryckt en motsatt uppfattning.

Svenska Akademiens Per Wästberg säger till DN att Kristoffer Leandoers beslut att lämna Nobelkommittén inte kommer att få några negativa konsekvenser. – Jag bekymrar mig inte, det är ingen fara. Kristoffer Leandoer har ju inte varit emot att ge Handke priset, han har sagt att det är hundra procent litterärt berättigat. Det är ju bara meningen att den här kommittén ska vara ett år till. Vi har ju de ordinarie ledamöterna kvar liksom tre av de mest aktiva externa – de som verkligen har gjort någonting i just det här sammanhanget, säger Per Wästberg till DN. De externa ledamöternas uppdrag sträcker sig till 2020. Men Nobelstiftelsens vd Lars Heikensten har för DN tidigare understrukit att han ser fördelar med externa ledamöter i Nobelkommittén också i framtiden: – Alla andra Nobelkommittéer tar hjälp av externa sakkunniga på olika sätt. Det har Svenska Akademien också gjort, då man tagit in utlåtanden från andra håll. Jag tror att det är klokt även när det gäller litteratur att fortsätta med en ordning av det slaget. Det kan hända att man vill finjustera det här, men jag hoppas att man kommer att fortsätta med det, säger han. Per Wästberg säger dock att den nuvarande ordningen upphör inom kort och att kommittén därefter återigen består av enbart ledamöter i Svenska Akademien. – Det kommer att ske under nästa år säkerligen. Det sades från början att detta skulle vara i två år. Beslutet att tilldela Nobelpriset till Peter Handke har väckt kraftiga reaktioner, inte minst stark kritik. Vad är din kommentar? – Ja, men vi var eniga om valet. Det är det enda jag kan säga. Resten får du tala med Anders Olsson om, han ska ju tala till Handke i Konserthuset, jag ska tala till Olga Tokarczuk. Riskerar kritiken kring Handke att växa när Kristoffer Leandoer nu lämnar kommittén? – Nej, det har inte med det att göra. Leandoer tycker väl inte att han har fått chans att vara lika grundlig – det är orättvist på ett sätt: Vi som suttit i kommittén länge har ju fördjupat oss i författarskap i många år. Jag har läst Handke och yttrat mig om det i tio års tid i rad och om Olga i sex års tid, svarar han. – Det är ojämnt det där så därför är det en ganska svår sits med de här externa ledamöterna, de har det inte lätt, de måste läsa så att ögonen blöder för att komma ikapp en smula, betonar Wästberg. Så du anser inte att den nuvarande modellen med externa ledamöter är bra? – Nej, det är den inte.


Bonnie 'Prince' Billy hittar både koncentration och stabilitet

Summary: Trots att han ger ut så vansinnigt mycket är det nya albumet Will Oldhams första med nya låtar sen 2011, och så fokuserat som om han inte gjort något annat de senaste åren.

Inför en skivproduktion så rastlös som Will Oldhams är det lätt att ge upp, och det är bara tre månader sen förra skivan, ett småtrevligt samarbete med Bryce Dessner från The National och kammarmusikensemblen eighth blackbird. Nya albumet är ”bara” ett vanligt Bonnie ’Prince’ Billy-album, utan tydligt koncept. Fast också hans första album med nya, egna låtar på åtta år, och faktiskt så genomarbetat och fokuserat som om han inte hade gjort annat de senaste åren. Där den vingliga pytterösten samsas med en vig och flexibel folkmusikensemble, som behärskar allt från österländsk meditation till klämmig logdans och ger det en känsla av munter stabilitet. Samtidigt som Will Oldham har skrivit en serie förträffligt direkta låtar, där några låter som vore de okända pärlor från Tim Hardin eller Phil Ochs. Bättre har han sällan varit. Bästa spår: ”Squid eye”, ”Dream awhile”  Läs fler musikrecensioner av Nils Hansson, till exempel om Leonard Cohens postuma album – som tål att jämföras med de sista han gav ut i livet.


Konsertrecension: Winnerbäck knockas av publikens kärlek

Summary: Han är en av Sveriges absolut största artister och därför spelar han på Globen. Men där hotar också arenarockens formel. Ändå lyckas Lars Winnerbäck skapa en nästan intim känsla, skriver Magnus Säll.

Plötsligt ser man hur det börjar blänka i ögonen. Tårarna kommer för ett kort ögonblick när Lars Winnerbäck liksom knockas av publikens överväldigande kärlek. Tusentals röster har just sjungit allsång genom ”Ingen soldat” och mobiltelefonernas ficklampor har lyst som stämningsfulla eldflugor i arenans mörker. Han kommer av sig och verkar inte riktigt veta hur han ska gå vidare. Det är en speciell kväll när Winnerbäck kommer hem. Han avslutar sin höstturné på ett fullsatt Globen. Hem? Han är väl från Linköping? Jo, men han har bott så länge i huvudstaden och låtkatalogen är full av så många Stockholmsskildringar att jag dristar mig att kalla det en hemkomst. Lars Mattias Winnerbäck är en av Sveriges absolut största artister. Mannen med det röda skägget och halvlånga håret har skåpen proppfulla med grammisar, rockbjörnar och P3 guld-pokaler. Han har vunnit sin publik inte genom löpsedelsstoff utan genom att mest vara så vanlig som möjligt. I dokumentären ”Winnerbäck – Ett slags liv” som kom häromåret framstår han som en lågmäld, tvivlande och alldeles mänsklig snubbe som man skulle kunna småprata med på det lokala fiket. Han är de grå vardagarnas hovpoet. I ett fint mellansnack berättar han om hur han som storögd 15-åring första gången var på Globen för att se Guns N’ Roses. Nu står han själv på scenen med ett fullskaligt musikmaskineri. Ett triggat rockband med ibland så många som fyra gitarrer igång samtidigt. Jonna Löfgren bakom trummorna ger musiken kraft och driv. Men det gör också att konserten efter ett tag tappar dynamik, låtarna hälls ner i samma pumpande, arenarockande formel. Men han lyckas på något sätt slingra sig ur den hotande monotonin och få den sista timmen att leva upp igen under engagerade tolkningar av bland annat ”Söndermarken” och ”Granit och morän”. Stora videoskärmar är förstås oundvikliga vid den här sortens jättekonserter. Men de används också för att krympa avstånden. Under ”Hur och vem och vad” filmas publiken direkt och blir huvudperson. Winnerbäck säger att ”den här låten handlar om att tro på sig själv, och den har jag skrivit för er”. Och det låter verkligen som om han menar det. I det ögonblicket känns den ocharmiga jättelokalen nästan intim. Läs fler recensioner av Magnus Säll


Greta Thurfjell: Vissa människor ska man inte placera i kulisserna

Summary: Varför ska det ständigt påpekas hur odräglig och bortskämd prinsessan Margaret är i ”The crown”? Jag älskade henne från första stund. Hennes förfall tycks nästan ödesbestämt.

I säsong ett och två av ”The crown” var jag inte vidare förtjust i prinsessan Margaret, som då spelades av Vanessa Kirby. Men i den nya tredje säsongen har alla skådespelare bytts ut mot äldre förmågor, eftersom serien sträcker sig över så många år, och Helena Bonham Carters medelålders prinsessa älskade jag från första stund. I sin första scen sitter hon upp i sin majestätiska säng, röker cigg ur sitt karaktäristiska munstycke, stirrar med förintande blick på den nya uppasserskan. Den gamla har slutat till följd av ”nervös utmattning”. I sängen ligger en kudde med den broderade texten ”It’s not easy being a princess”. Netflixserien ”The crown” kretsar nu inte först och främst kring prinsessan Margaret, utan kring hennes storasyster Elizabeth II, drottning av Storbritannien. Men Margaret stjäl showen, både i seriens värld och för den som tittar. Hon dricker för mycket, röker för mycket, flörtar för mycket och bråkar för mycket med sin make, den serieotrogna fotografen Lord Snowdon. När hon lyckas avvärja en diplomatisk kris mellan Storbritannien och USA gör hon det genom att supa ikapp med Lyndon B Johnson, deklamera snuskiga limerickar och pussa presidenten på munnen. I säsongens sista avsnitt, ”Cri de coeur”, har hon bjudit in familjen till sitt födelsedagsfirande. Lord Snowdon har flytt till landet med sin älskarinna, det vet sällskapet om, ändå börjar de i hans frånvaro ösa beröm över honom: ”Vilka filmer han gör!” ”Och så charmig!” ”Han är generös nog att flörta med sin svärmor!” Margaret protesterar, men ingen tar någon hänsyn till henne. De är trötta på att hon alltid är så mycket. Det är inte jag. Alla – tv-kritiker, podcastare, folk som inte fattar nånting – påpekar jämt hur odräglig och bortskämd prinsessan Margaret är. Men jag känner igen mig i hennes grandiositet, hennes eviga längtan efter att vara något annat än nummer två. Hon är lillasyster till ”världens kändaste kvinna”, som någon kallar drottning Elizabeth i serien, men hon vill vara det själv. Hon passar bättre. Hon har mycket, alldeles för mycket, men hon vill ha allt. Jag har tänkt mycket på ödet på sistone. Den där känslan av att man liksom inte kommer undan, som kan drabba en på gott och på ont, men som låter en förstå att det inte tjänar någonting till att kämpa emot. Och prinsessan Margarets förfall i ”The crowns” tredje säsong tycks faktiskt närmast ödesbestämt, dömt att ske, uppmuntrat eller i alla fall sällan motarbetat av någon av alla kungligheter omkring henne. Avsnittet ”Margaretology” skildrar hur de två prinsessorna – åtminstone i tv-serieversionen av historien – som barn kom överens om att helt enkelt byta plats. Elizabeth ville inte bli drottning. Margaret ville. Varför kunde de inte bara flytta om i tronföljden? Tala med sin fars sekreterare om saken? Men i kungafamiljen existerar inget sådant som att ta sitt öde i egna händer, inte om man vill fortsätta vara en del av den. ”Vi har alla en roll att spela”, får prinsessan Margaret veta. ”Prinsessan Elizabeths utspelas på scen, och er i kulisserna.” Vissa människor ska man inte placera i kulisserna. I den sekunden, i ögonen på flickan som spelar prinsessan Margaret som barn, ser man att det inte kommer att sluta väl. Verklighetens Margaret gick bort vid 71 års ålder efter att i flera decennier plågats av en rad tobaks- och alkoholrelaterade sjukdomar, stroke-anfall och olyckor. Och, föreställer jag mig, av sin position. Hon var så nära, hon var nästan framme, men hon fick aldrig det hon verkligen ville ha. Det är inte lätt att vara prinsessa. Läs fler krönikor och andra texter av Greta Thurfjell Läs mer: Så bra är tredje säsongen av ”The crown”


Axell och Sundin vann ”Alla mot alla”

Summary: Suzanne Axell och David Sundin tog hem segern mot Martin ”E-Type” Eriksson och Olof Lundh i Filip och Fredriks frågesportsprogram ”Alla mot alla”. – Det här har lyft mitt år, säger Suzanne Axell.

Efter en tudelad final har Kanal 5:s frågesportsprogram gått i mål med en andra säsong. Suzanne Axell, programledare för ”Fråga doktorn” i SVT, har tidigare medverkat i ”På spåret” och avgick med segern tillsammans med komikern David Sundin. – ”Alla mot alla” har ett annat tempo än ”På spåret”, det går väldigt snabbt och man får inte sitta och fundera hur länge som helst. Det kändes kul och faktiskt väldigt oväntat att vinna. Det är en tuff tävling med många duktiga medarbetare, säger hon. Sportjournalisten Olof Lundh och artisten Martin ”E-Type” Eriksson slutade på 50 poäng i finalen medan Suzanne Axell och David Sundin kammade hem 68 poäng. – De var otroligt duktiga och när det kommer till sportfrågor är Olof Lundh förstås oslagbar. Att säga att det var en lätt seger vore att ljuga, för vi fick kämpa, säger Suzanne Axell. TT: Vad var det bästa med vinsten? – Det har lyft mitt år som varit lite jobbigt, min mamma har varit sjuk bland annat. Jag och David kompletterade varandra och det är roligt när man får visa upp en annan sida av sig själv.


SD får rätt i upphovsbråk mot Timbuktu

Summary: Artisten Timbuktu förlorar stämningsmålet mot Sverigedemokraterna för upphovsrättsbrott. Det innebär att SD hade rätt att använda frasen ”Alla vill till himmelen men ingen vill dö i vårdkön” under sin valrörelse.

I valkampanjen till riksdagsvalet 2018 använde Sverigedemokraterna frasen ”Alla vill himmelen men ingen vill dö i vårdkön” på bland annat sina plakat och affischer, något som artisten ansåg var en medveten överträdelse av upphovsrätten eftersom hans mest kända låt heter ”Alla vill till himmelen men ingen vill dö”. Men nu har Patent- och marknadsdomstolen avgjort att ”den låttitel och det textavsnitt från samma låt som målet rörde inte är tillräckligt originella för att vara upphovsrättsligt skyddade”, som man skriver i ett pressmeddelande. Rådmannen Alexander Ramsay säger i en kommentar: ”Det har haft stor betydelse att artisten utgått från ett engelskt uttryck när han författade titeln och textavsnittet. Det kreativa tillskott han gett uttryckets formulering vid översättningen till svenska har bedömts vara begränsat.” Jason ”Timbuktu” Diakité och Universal music publishing ska ersätta SD i Stockholms stad med 275.400 kronor för rättegångskostnaderna. ”You win some and you lose some och i detta fallet beklagar jag Patent- och marknadsdomstolens beslut. För mig är det viktigt att stå upp för det jag tror på, det är min övertygelse”, skriver Timbuktu i en kommentar på Instagram, där han också tackar för det stöd han fått. Stämningen lämnades in för snart ett år sedan. Timbuktu och hans skivbolag Universal krävde att partiet skulle betala en miljon kronor i vite, samt ersättning på 250.000 kronor till Universal och 50.000 kronor till artisten. Till försvar hänvisade SD till att frasen förekommer i verk av flera andra artister, så som Loretta Lynn, Joakim Thåström och Ewa Roos. Sverigedemokraternas advokat Niclas Karlsson är nöjd med domen, som han ser som självklar. – Man ska vara försiktig med att tro på ett visst utfall i förväg, men den här gången tycker jag ändå att det var relativt uppenbart. Att hävda ensamrätt till det aktuella uttrycket är fel. Och domstolen argumenterar helt i linje med hur vi argumenterat, så jag utgår från att min klient i är nöjd, säger Niclas Karlsson. Läs även: Timbuktu och Sverigedemokraterna möts i rätten


Stadsteatern firar 60 år med jubileumsföreställning

Summary: Stockholms stadsteater fyller 60 nästa år – vilket firas med en jubileumsföreställning. En stor ensemble med några av teaterns största stjärnor deltar. Sissela Kyle står för regin.

Kulturhuset Stadsteatern vid Sergelstorg har sedan årsskiftet varit stängt på grund av en omfattande renovering. Teatern öppnar återigen i oktober 2020. Under samma år firar Stockholms stadsteater 60 år. Med anledning av detta sätts en jubileumsföreställning upp. Lars Lind, Dan Ekborg, Leif Andrée och Helena Bergström är några av skådespelarna som tillsammans med en orkester och dansare kommer att stå på scen för att fira teatern. Den välrenommerade Sissela Kyle regisserar föreställningen, som går under namnet ”Det stora teaterkalaset”. Vad ska föreställningen innehålla? – Det är en berättelse om Stockholms stadsteater. Den är som en liten tidsresa men behöver för det nödvändigtvis inte vara kronologisk. Det vore spännande att göra nedslag i olika tider som har satt stort avtryck. Vad hoppas du att publiken känner när de får se ”Det stora teaterkalaset”? – Att de får känna sig stolta över Stockholms stadsteater och att vi lyckas förmedla de olika strömningarna som har funnits genom åren, och att vi samtidigt kan skoja om det på ett kärleksfullt sätt. Man ska få skoja om allt. Hur långt har ni kommit i arbetet? – Vi är väldigt tidigt i processen. Nu är vi ett konstnärligt team som hittills har ritat upp handfasta teman på post-it lappar. När föreställningen ska fyllas med innehåll kan vissa post-it lappar åka ner och andra åka upp. Jag hoppas verkligen att föreställningen kommer att innehålla humor, men också ha ett visst stråk av sentiment och allvar. Det vore på sin plats, precis som det ska vara på ett 60-årskalas. Vad är din relation till Stockholms stadsteater? – Jag var där för första gången 1995 med en föreställning som hette ”Arkadien”. Jag har under åren både regisserat, stått på scen och varit chef för Parkteatern. Det finns en stark koppling och jag tycker att Stockholms stadsteater är underbar. Varför? – Det är en institution med så mycket ambitioner och viljor. Kulturhuset Stadsteatern är en teater som ska finnas där för stadens invånare. Även om det har varit nyttigt för teatern att spela på olika platser runt om i staden under renoveringen så har en samlingsplats saknats. Det ska bli väldigt härligt att komma in i myllret igen med föreställningen. Läs mer: Efter renoveringen: krympt repertoar på Kulturhuset Stadsteatern Hit flyttar Kulturhuset Stadsteatern under renoveringen 2019-2020 "Det stora teaterkalaset" Medverkande (fler tillkommer): Åke Lundqvist, Lars Lind, Yvonne Lombard, Meta Velander, Sven Ahlström, Vanna Rosenberg, Robert Fux, Elisabet Carlsson, Bahador Foladi, Helena Bergström, Stina Nordberg, Sara Jangfeldt, Dan Ekborg, Leif Andrée Manus: Calle Norlén Regi: Sissela Kyle Koreografi & biträdande regissör: Roine Söderlundh Premiär: 21 oktober 2020, Kulturhuset Stadsteatern


Museum köper bara konst av kvinnor under 2020

Summary: The Baltimore Museum of Art kommer under nästa år endast köpa konst gjord av kvinnliga konstnärer, rapporterar CNN.

För tillfället är fyra procent av konsten på The Baltimore Museum of Art gjord av kvinnor. Något det amerikanska museet nu vill ändra på. Under 2020 ska konstmuseet endast köpa in konst av kvinnliga konstnärer, skriver CNN. Satsningen är en del av ett initiativ kallat ”2020 vision initiative”. Förutom att köpa in konst av kvinnor så ska museet under året visa tjugo utställningar med verk av kvinnliga konstnärer med olika ursprung. Bland dessa Elissa Blount Moorhead, Grace Hartigan och Georgia O'Keeffe. – Vi ser det här som en möjlighet att belysa hur kvinnliga konstnärer fortfarande är underrepresenterade i konstvärlden och bland museers utställningar. Vi hoppas att det här kan bli ett första steg mot att få en bättre representation, säger en talesperson för The Baltimore Museum of Art till Forbes.


Matilda Gustavssons ”Klubben” är en lysande bok

Summary: I ”Klubben” skildrar DN:s Matilda Gustavsson hur hon gick till väga för att avslöja Kulturprofilen. Majgull Axelsson läser en bok som är ett av de bästa exemplen på litterär journalistik som har utkommit i Sverige.

Sakprosa Matilda Gustavsson ”Klubben” Albert Bonniers förlag, 300 sidor Källarklubben Forum var något av det bästa som har hänt Stockholms kulturliv. Här höll man lysande litteraturaftnar i tjugo års tid, erbjöd fantastisk musik och enastående utställningar. Dessvärre gick jag aldrig dit, jag trodde helt enkelt att kulturtanter inte var särskilt välkomna. Det var dumt. Mycket dumt. Andra, modigare kulturtanter gick ju dit och berättade att de hade blivit varmt välkomnade och utomordentligt väl behandlade. Det var värre med de unga kvinnorna, de som kallades flickor, i synnerhet de som mot en ytterst måttlig eller rent av obefintlig ersättning arbetade på klubben. De hade det inte alltid så lätt. Å andra sidan innebar jobbet på Forum en möjlighet att göra sig synlig, att bli sedd av de verkligt upphöjda i det svenska kulturlivet, och det ansågs mycket värdefullt av dem som hade ambitioner. Ändå skvallrades det en hel del om klubbens ständige värd Jean-Claude Arnault, inte minst bland Stockholms journalister, skvaller som i årtionden möttes med häpnad och höjda ögonbryn. Sexuella trakasserier? Rent av övergrepp? Skulle det kunna vara sant? Trots det var det bara en reporter som började rota i frågan, Expressens Niklas Svensson, som skrev ett reportage i slutet av 90-talet. Det ledde inte till uppföljning någonstans. Kanske berodde det på att svenska journalister vid den tiden var ytterst ovilliga att närma sig skandaler som inbegrep sexuella övergrepp. Sex ansågs vara en privatsak, något man undvek att gräva i. Läs mer. 18 kvinnor: Kulturprofil har utsatt oss för övergrepp I stället handlade svenska skandaler om pengar, om folk som förskingrade, fuskade med skatten eller om organisationer som snodde åt sig mer bidrag än de hade rätt till. Därför skulle det dröja ända fram till oktober 2017 innan någon verkligen tog skvallret på allvar och började undersöka saken, allt i spåren av anklagelserna mot Harvey Weinstein. Denna någon var Matilda Gustavsson, ung och nyanställd reporter på Dagens Nyheter. Nu har hon skrivit en bok som skildrar inte bara förhållandena på Forum och hemligheterna där omkring utan också de enorma följdverkningar hennes avslöjande fick. En akademi som hastigt vittrade sönder. Demonstrationer. Rubriker världen över. Ett inställt Nobelpris. Och slutligen en våldtäktsdom. Följaktligen blir hennes bok också ett litterärt reportage om Sverige i slutet på 2010-talet. Det litterära reportaget är en svår genre, kanske den svåraste av alla journalistiska genrer. Det bär samma sanningskrav som dagsjournalistiken, men kräver en än mer gedigen research. Dessutom måste författaren ha en väl utvecklad iakttagelseförmåga, en fallenhet för att skapa struktur i ett material som kan te sig oöverblickbart och – viktigast av allt – talang för språk och stil. Därutöver är det en genre med få föregångare, men med desto fler stora namn. Här finns en Stig Dagerman och en Sven Lindqvist, en Joan Didion och en Svetlana Aleksijevitj. Ändå hade Matilda Gustavsson naturligtvis ingen aning om att hon skulle gå i dessa storheters fotspår när hon hösten 2017 satte sig i en av de glasburar som används för telefonintervjuer på Dagens Nyheters redaktion. Tvärtom. Hon skyggade för att slå numret till den första person hon fått tips om, en kvinna hon inte kände, men som enligt andra källor skulle ha tämligen obehagliga erfarenheter av Jean-Claude Arnault. Men, frågade sig Matilda Gustavsson, hur pratar man ens om sexuella trakasserier och övergrepp? Det gick bra. Kvinnan, som kallade sig Christine, hade fått veta att hon skulle bli uppringd, hon hade tänkt igenom saken och var villig att berätta om det hon utsatts för. Samtalet pågick i fyrtiotvå minuter och när det var över satt Matilda Gustavsson lamslagen. Övergreppen var betydligt allvarligare än hon hade anat. Och för Christine var det en lättnad att inte längre vara tyst, att äntligen få berätta och sätta ord på sin rädsla och maktlöshet. Läs mer. DN:s Matilda Gustavsson vann Stora journalistpriset För Matilda Gustavsson blev det fortsatta arbetet överraskande. Hon utgick ifrån att den här storyn, som så många andra, skulle bli mindre dramatisk när hon började gräva, men så blev det inte. Historien växte och blev mörkare för varje intervju hon gjorde – och det blev så småningom hundratals. Samtidigt insåg hon att hon behövde lära sig hur dokumentationen skulle se ut för att bli tillräckligt vederhäftig och tillbringade många nätter med att studera hur reportrarna på New York Times hade gjort i fallet Weinstein. De hade använt sig av offrens mejl, dagboksanteckningar och intervjuer med folk som stod dem nära. Det visade sig vara en mycket användbar metod. Men i boken intervjuar Matilda Gustavsson också personer som stod Jean-Claude Arnault nära. Resultatet blir ett ytterst sammansatt porträtt av en man med utomordentlig social talang och fullkomligt unik förmåga att skapa en fri, högkulturell verksamhet, samtidigt som han är en vulgär och stundtals våldsam maktmänniska och en figur som, medvetet eller omedvetet, låter sig bli hovnarr åt kultureliten. Man ryckte ju på axlarna åt honom när han fullt öppet gjorde en pussy grab eller strök en kvinna över bröst och rumpa. Han var ju inte klok. Det visste alla. Anständighet är ett begrepp som under de senaste årtiondena har ansetts lite obsolet, men som i spåren av den här skandalen borde kunna återupprättas. Anständighet är nämligen att visa hänsyn, att inte ljuga och stjäla och att inte utnyttja människor mot deras vilja vare sig socialt, ekonomiskt eller sexuellt, men också att visa civilkurage och respekt för sanningen. Katarina Wennstam har kallat Sara Danius för den anständiga sekreteraren och på samma sätt skulle man kunna kalla Matilda Gustavsson för den anständiga reportern. Hon lyckas hålla huvudet kallt och aldrig förfalla till ytlig moralism i sin skildring av Jean-Claude Arnault och hans offer. Å andra sidan är det också högst begripligt att hon utvecklade en viss paranoia under arbetets gång, att hon började se sig över axeln och inte vågade stå för nära kanten på tunnelbaneperrongen. Det säger en del om hennes mod och integritet att hon trots det lyckades genomföra sin undersökning och sedan skriva en bok som är ett av de bästa exemplen på litterär journalistik som har utkommit i Sverige.


Åklagaren yrkar på villkorlig dom för Cissi Wallin

Summary: På måndagen avslutades rättegången mot Cissi Wallin, som åtalats för grovt förtal av Fredrik Virtanen. Åklagaren Daniel Suneson yrkar på villkorlig dom och dagsböter för Wallin, som nekar till brott. – Det var väldigt jobbigt att vara här, säger Fredrik Virtanen till DN.

Rättegången har gällt åtalet mot Cissi Wallin, som anklagas för att ha grovt förtalat av Fredrik Virtanen i inlägg i sociala medier, år 2017 och 2018. Inför rättegångens avslutande dag på måndagen hade fyra vittnen kallats att medverka och under eftermiddagen höll parterna sina slutpläderingar. Åklagaren Daniel Suneson yrkade på att påföljden för Cissi Wallin ska bli villkorlig dom och dagsböter. Han menar att det är tydligt att de anklagelser hon spridit är förtalsgrundande och att det inte har varit försvarligt för henne att lämna dem. Enligt åklagaren har anklagelserna varit ”oerhört allvarliga”, fått stor spridning och orsakat Virtanen stor skada. Vidare betonade Suneson att varken den position som Virtanen hade i offentligheten, eller att anklagelsen skedde i samband med metoorörelsen, motiverar att Cissi Wallin namngav honom. Han menar att det är klargjort att Wallin hade en stor följarskara och att hon var medveten om att hennes inlägg kunde få mycket omfattande spridning. Domen ska meddelas den 9 december, klockan 14. Att åklagaren yrkar på villkorlig dom, och inte fängelsestraff, som ingår i straffskalan för grovt förtal, förklarade han på en efterföljande presskonferens med att inte alla kriterier har uppfyllts. – För att komma till fängelse är det en hel del förutsättningar som ska vara uppfyllda som inte är det i det här fallet. Om hon fälls är villkorlig dom och dagsböter den enda rimliga påföljden, säger Daniel Suneson. Läs mer: Cissi Wallin: ”Jag var väldigt nervös och skakig” Fredrik Virtanens målsägandebiträde Monique Wadsted beskrev det Cissi Wallin gjort som att ”surra fast honom vid en skampåle” och menar att hon fortsätter att sprida anklagelsen, bland annat eftersom inläggen hon åtalats för fortfarande finns kvar. Sammanlagt yrkar Fredrik Virtanen på 266.000 kronor i skadestånd, utgjort av kränkningsersättning och ersättning för sveda och värk. I en intervju med DN efter rättegången anser Monique Wadsted att utgången är given: – För mig är det självklart att hon kommer att dömas. Man får inte bygga egna skampålar att surra fast människor vid. Wadsted anser inte att försvarets motivering att Virtanen skulle vara en offentlig person håller. – Han har inte haft den ställningen i offentligheten, han har varit en rolig och duktig skribent men inte en opinionsbildare eller haft en ansvarsfull ställning. Fredrik Virtanen lämnade en kort kommentar efter att rättegången avslutats: – Det var väldigt jobbigt att vara här. Jag ser fram emot domslutet om två veckor, säger Fredrik Virtanen till DN. Cissi Wallins försvarsadvokat Percy Bratt argumenterade i sin slutplädering för att inläggen hon spridit ryms inom yttrandefriheten. Han menar att det varit försvarligt att lämna uppgifterna bland annat på grund av ett uppenbart allmänintresse. Bratt sade i rätten att Fredrik Virtanen ”tveklöst haft en ställning på den offentliga scenen”. Bratt återkom också till betydelsen av metoorörelsen, och menar att Cissi Wallins inlägg ska ses som en del av den. – Exponeringen av män som nyttjat sin maktposition är ytterligare en faktor som kan antas reducera framtida kränkningar. Metoo är en av de viktigaste och mest omvälvande samhällshändelserna under senare år, sade han i rätten. Försvarsadvokaten ifrågasatte vidare möjligheten att göra direkta orsakssamband mellan Cissi Wallins inlägg och den skada som uppstått för Fredrik Virtanen. Att andra spridit uppgifterna, och att flera medier senare namngivit honom, är enligt Percy Bratt inget som Cissi Wallin kan ta rättsligt ansvar för. Innan rättegången avslutades begärde också Cissi Wallin ordet i salen. Hon beskrev åtalet som en ”surrealistisk” upplevelse, och liknade det som hon gjort vid att vara en visselblåsare. – Jag har brutit en tystnadskultur. Och det är otroligt viktigt att se det och vad metoo betyder i den kontexten, sa Cissi Wallin. Percy Bratt säger att åtalet mot Wallin kan innebära en ”avkylningseffekt”. – Många kvinnor blir rädda för att träda fram och berätta att de blivit utsatta för övergrepp om de ser att en person sitter åtalad för att ha berättat om det, säger han till DN. Vilka blir konsekvenserna om hon fälls? – Om hon fälls på grunden att det är straffbart att framföra sanna uppgifter om offentliga personer som begår övergrepp sker en underminering av hela metoorörelsen och en inskränkning av yttrandefriheten, säger Bratt. Cissi Wallin säger efter rättegången att hon, i händelse av en fällande dom i tingsrätten, kommer att överklaga. – Jag har fått berätta mer ostört var jag står. Det har varit en lång process och nu har vi mötts här. Det är befriande att rättegången för den här gången är klar, säger Cissi Wallin. På måndagens förmiddag hördes flera vittnen i domstolen. Tre av dem var kallade av försvaret, i syfte att ge stöd till Cissi Wallins uppgifter. Dessutom vittnade en professor i genusvetenskap, som tidigare inte hörts i utredningen, utan endast lämnat ett skriftligt utlåtande inför rättegången. Hon svarade på frågor om metoorörelsens betydelse i stort samt vilken betydelse namngivningar hade för rörelsens framväxt. Den andra person som inte tidigare hörts i utredningen var en kvinna. Hon lämnade uppgifter som försvaret menar ska stärka Cissi Wallins sak. Men Fredrik Virtanens målsägandebiträde, Monique Wadsted, beskriver vittnesmålet som oväsentligt för själva förtalsmålet. Hon säger till DN att det är ”väldigt ovanligt” att ett nytt vittne kallas in på ett sådant sent stadium. Under förmiddagen hördes dessutom en person från det säkerhetsbolag som ansvarade för den internutredning som Aftonbladet tillsatte hösten 2017, med anledning av de framförda anklagelserna mot Fredrik Virtanen. Wallins försvarsadvokat Percy Bratt har tidigare sagt att uppgifter som inkom under utredningen – trots att dokumenten från den har förstörts – kan ha betydelse för domstolens bedömning. Personen från säkerhetsbolaget hade dock vid flera tillfällen svårt att minnas detaljer om vilka uppgifter som inkom i samband med internutredningen. Huvudförhandlingarna i domstolen inleddes på torsdagen i förra veckan. Åklagaren Daniel Suneson redogjorde då för varför han anser att Cissi Wallin bör dömas för grovt förtal. Misstankarna grundas på sex inlägg hon publicerat i sociala medier, på Instagram och Facebook, där hon anklagat Fredrik Virtanen för våldtäkt och för att vara en sexualbrottsling. Inläggen publicerades över en tiomånadersperiod, med start i oktober 2017. Åklagaren har beskrivit den spridning som inläggen fick som ”enorm” och menar att de förorsakat stor skada för Fredrik Virtanens privata liv och för hans arbetsliv. Läs mer: Nytt vittne kallat i förtalsrättegången mot Cissi Wallin Anklagelsen som Wallin riktat mot Fredrik Virtanen har tidigare utretts av polis, som lade ned förundersökningen i brist på bevis. Han har hela tiden tillbakavisat uppgifterna. – Jag bara ser hatet välla mot mig. Det var en förnedring. En total förnedring. Det var att bli utslängd på torget och bli spottad och pissad på, sa Fredrik Virtanen i domstolen på torsdagen, när han ombads beskriva den första tiden efter att Cissi Wallin spridit anklagelserna mot honom i sociala medier, hösten 2017. Cissi Wallin nekar till brott. Hon anser att det varit försvarligt att lämna uppgifterna och står fast att hennes anklagelser är sanna. – I svensk lag står det att det är förtal att utmåla någon som brottslig och klandervärd. Men min inställning är att om man berättar sin egen historia och det som är sant, att det är här är en person som har gjort så här mot mig och jag polisanmälde det, då har jag väldigt svårt att se hur det kan vara förtal, sa Cissi Wallin till DN efter torsdagens förhandlingar.


Jelassi rappar självklart och totalt oförställt

Summary: Jelassi är ett självständigt ljus mer än del av någon våg, även om hon liknar Z.E och Einár, och på sin debut-ep skiner hon starkare än på sina tidigare singlar.

Om den förra vågen inom svensk hiphop – tänk Lamix, Jireel och Denz – piggade upp genom sina poppiga autotune-melodier och ”One dance”-liknande produktioner, låter den nya vågen – tänk Z.E, Einár och Jelassi – uppfriskande genom att prioritera ordrika texter som flyter fram som rinnande vatten, hårt och mjukt samtidigt, med en mer subtil sorts melodik som finns i själva rappen. Jelassi är dock ett självständigt ljus mer än en del av någon våg. Hon förvandlade Silvana Imam till luft genom sin showstjälande gästvers på ”Nenene” och på denna debut-ep låter hon mer personlig och avspänd, och skiner starkare, än på sina tidigare singlar. Hon har en sådan självklarhet och total oförställdhet att det bistra eller tuffa i hennes lakoniskt levererade rap fylls med något rent och naivt. Det är fint. Bästa spår: ”Sema7ni”, ”Vem kan ta den?”  Läs fler musikrecensioner av Nicholas Ringskog Ferrada-Noli, till exempel om hur Mapei äntligen tycks vara på rätt spår.


Tips från Simpsons – så håller man ihop familjen i 30 år

Summary: I december är det 30 år sedan det allra första avsnittet av ”Simpsons” sändes. Ingen dramaserie har gått lika länge i USA. Varför? Vad gör att Homer, Marge, Bart, Lisa och Maggie hållit ut och ihop så mycket längre än andra tv-familjer? Är det färgen? Speglingen av den amerikanska folksjälen? De märkliga förutsägelserna? DN:s Fredrik Strage reder ut.

På söndagskvällen sänds det 670:e ”Simpsons”-avsnittet. Ingen dramaserie har visats lika länge i USA. Tvåa är westernäventyret ”Krutrök” som visades i 20 år och nådde 635 avsnitt. Familjen Simpson består fortfarande av den förnuftiga hemmafrun Marge, det korkade matvraket Homer, den kloka dottern Lisa, den busiga sonen Bart och bebisen Maggie. Likt resten av befolkningen i staden Springfield är de lika gamla nu som när vi lärde känna dem för 30 år sedan. Världen omkring dem har däremot åldrats, inklusive vi som tittar, vilket gör att programmet känns egendomligt nostalgiskt även när det skildrar samtiden. I den pågående 31:a säsongens första avsnitt blir Homer och Bart kändisar på Youtube. När tittarna sviker ropar Homer: ”Hjälp! Det gör så ont att veta att ingen klickar eller lajkar mig! Kanske har folk inte ens en åsikt. Jag kan inte leva med det!” Marge drabbas av samma digitala narcissism när Simpsons reser till Costa Rica i förra helgens avsnitt och målet för hennes semester är att instagramma en selfie vid ett vattenfall, så att andra ska bli avundsjuka. Ett ”Simpsons”-avsnitt tar sex månader att producera eftersom det till stora delar tecknas för hand. Konkurrenten ”South Park” spottar fram sina på max en vecka och kan ta upp mer aktuella ämnen. Trots att många tittare tycker att ”Simpsons” gyllene era tog slut kring millennieskiftet har serien inte mist sin förmåga att fånga den amerikanska folksjälen: idyllen, girigheten, drömmarna, dumheten, våldet. De två senare ingredienserna utmärker skämten som fortfarande är roliga, snarare än bara träffsäkra eller mysiga. Exempelvis när Homer i höstens säsongspremiär får höra att en sportbar har imageproblem på grund av nio döda i salmonella, varpå han ser hungrig ut och säger: ”Mmmmmm.... salmonella.” Eller den blodsprutande Tom & Jerry-parodin Itchy & Scratchy, som älskas av barnen i Springfield, och uteslutande visar styckmord. I de scenerna glömmer jag att humor är en färskvara och att ”Simpsons” nu har lika många år på nacken som ”Familjen Flinta” hade när jag såg Homer första gången. Marge reser i det 668:e avsnittet till Portland i Oregon för att delta i en skogshuggartävling. Hon har börjat klyva ved för att kanalisera sin frustration som hemmafru. Homer är orolig för att hon ska bli lesbisk och reser dit med barnen. När de rullar genom Portland verkar gatorna ha döpts efter figurer hemma i Springfield: Quimby Street (borgmästaren), Lovejoy Street (pastorn), Van Houten Avenue (Barts nördige kompis), Flanders Street (Simpsons käcka granne). I själva verket är det riktiga gatunamn som Matt Groening inspirerades av när han skapade ”Simpsons”. Han växte upp i Portland med sina föräldrar Homer och Marge plus sin syster Lisa. Groening slog igenom som serietecknare i slutet av sjuttiotalet med ”Life in hell”, om deprimerade kaniner. 1987 fick han i uppdrag att teckna kortfilmer som skulle ligga mellan sketcherna i komediserien ”The Tracey Ullman show”. I stället för kaniner ritade han en amerikansk familj som i det allra första klippet nattar barnen. Alla är skevt tecknade och har ännu inte utvecklat sina personligheter. Busungen Bart låter mer som den smarta Lisa när han frågar: ”Pappa, vad är medvetandet? Är det bara ett system av impulser eller är det något greppbart?” Homer svarar med ett citat som tillskrivits filosofen George Berkeley: ”What is mind? No matter. What is matter? Nevermind.” Homers intelligensnivå – som i ”The Simpsons” nästan alltid är omvänt proportionell mot programmets rolighet – började inte dala ordentligt förrän familjen fick sin egen tv-serie den 17:e december 1989. För den som är van vid att titta på tecknad satir som ”Family guy” eller ”South Park” kan det vara svårt att förstå hur banbrytande programmet var. Något liknande hade aldrig visats. I tv-soffan skrattade amerikaner fortfarande mest åt trygga familjekomedier som ”Cosby”, ”Huset fullt” och ”Pappa vet bäst”. Även ”Simpsons” skildrade familjeliv men var dräpande amerikansk samhällssatir – späckad med popkulturella referenser på ett sätt som skulle bli typiskt för nittiotalet. Samtidigt var serien, trots det halsbrytande tempot, genuint gullig och hjärtevärmande. Att ”Simpsons” inte använde pålagda skratt väckte uppståndelse, liksom människornas märkliga utseende: gul hud, överbett (precis som kaninerna i Matt Groenings ”Life in hell), Marges klarblå pelarfrisyr, barnens kalufser som smälter ihop med deras huvuden, fyra fingrar på varje hand (bara Gud och Jesus har fem fingrar). Groening ville att familjen skulle sticka ut och en animatör föreslog gult. ”Det var lösningen”, sa Groening senare till BBC. ”När man zappar mellan kanalerna och ser något gult blixtra förbi så vet man att det är 'Simpsons'.” Ibland syntes även lila trädstammar och andra smått psykedeliska detaljer. Estetiken matchade det tidiga nittiotalets rejvkultur (på nollnolltalet spreds ecstasytabletter formade som Barts huvud). De glada färgerna bidrog till att många först trodde att ”Simpsons” var ett barnprogram. (Svenska TV3 flyttade 1993 serien till den barnvänliga tiden 18:00 och dubbade flera avsnitt innan en folkstorm satte stopp för det.) Tioårige Bart var också den figur som fick mest uppmärksamhet i början. Hans favorituttryck ”Ay caramba” och ”Eat my shorts” syntes på tröjor över hela planeten och hans låt ”Do the Bartman”, med körsång av Michael Jackson, blev en internationell hit 1990. I början av varje avsnitt står Bart vid svarta tavlan och skriver samma mening gång på gång som straff för något hyss (”Rektorns tupé är inte en frisbee”, ”Jag har inte diplomatisk immunitet”). Hans busighet och Homers dumhet kritiserades av dåtidens moralpoliser: den kristna högern. Skolor förbjöd Bart-prylar och tv-predikanter rasade mot programmet trots att Simpsons, till skillnad från de flesta andra tv-familjer, gick i kyrkan varje söndag. Hösten 1990 kom kritik från ett annat konservativt håll när presidenthustrun Barbara Bush i en intervju sa att ”Simpsons” var det dummaste hon någonsin sett. Manusförfattarna skrev ett brev från Marge till The first lady: ”Jag försöker att lära mina barn Bart, Lisa och även lilla Maggie att inte döma någon på förhand och inte tala illa om dem, även om de är rika. /.../ Jag trodde att vi hade mycket gemensamt. Vi lever båda för att ge stöd åt en exceptionell man.” Att Marge genast fick en ursäkt från Vita huset visar vilket genomslag serien hade fått efter knappt ett år. Barbara Bush skrev att Simpsons var en ”charmerande” familj som utgjorde ett ”gott exempel” för resten av landet. Andra kritiker verkade också snart omvändas av familjens charm. I Sverige kändes det som om alla dyrkade ”Simpsons” på nittiotalet. Faktum är att jag genom åren bara träffat en en person som inte gillar serien: Stina Nordenstam, den lika medieskygga som melankoliska sångerskan. Hon köpte en samlingsvideo, tittade på den och beskrev ”Simpsons” som ”tragiskt... otroligt sorgligt... outhärdligt”. På tiotalet har serien kritiserats av den kristna högerns efterträdare på moralpolismyndigheten: den amerikanska kulturvänstern. De anser att Apu Nahasapeemapetilon, indiern som äger jourlivsbutiken i Springfield, är en rasistisk stereotyp. Komikern Hari Kondabolu spelade 2017 in dokumentären ”The problem with Apu” som övertygade många om att Apu var förkastlig – trots att han framställs som smartare och snällare än alla de andra etniska stereotyper som serien vimlar av (exempelvis den italienska kocken Luigi Risotto, den italiensk-amerikanska maffiabossen Fat Tony, den skotska vaktmästaren Willie eller den överviktiga tyska utbytesstudenten Üter Zörker). Apu var den enda som stöttade Lisa när hon 1995 blev vegetarian. Hans råd till henne skulle kunna vara riktat till våra tiders tangentbordskrigare: ”Jag lärde mig för länge sedan, Lisa, att tolerera andra i stället för att tvinga mina åsikter på dem. Man kan påverka andra utan att tjata hela tiden. Det är som Paul McCartneys låt 'Live and let live'.” Trots att Matt Groening så sent som i somras sa ”vi älskar Apu, vi är stolta över Apu” har han synts allt mindre i programmet. På senare år har de flesta ”Simpsons”-diskussioner mest handlat om seriens förmåga att förutsäga saker. I ett avsnitt från mars 2000 syns en framtida Lisa som blivit USA:s president. ”Som ni vet har vi ärvt ett rejält budgetunderskott från president Trump”, säger hon till sina medarbetare. Lika omtalat är avsnittet från 1998 där Homer blir uppfinnare och står bredvid en svart tavla där någon ritat en avancerad ekvation – nästan identisk med Higgspartikeln som upptäcktes fyra år senare. Profetiorna är dock inte sensationella: David X Cohen, en av ”Simpsons” många smarta manusförfattare, fick ekvationen från en ännu smartare matematiker. Och Trump sa redan på nittiotalet att han skulle bli en bra president. (Den vitt sprida bilden av Lisa Simpson som står bakom Trump, exakt som Greta Thunberg under höstens besök i FN-skrapan, är för övrigt fejkad.) Mer udda är att ”Simpsons” lyckades förutsäga resultatet i NFL-finalen 1992, 1993 och 1994. Eller att familjen i ett avsnitt från 1997 får en turistbroschyr som meddelar att man kan åka till New York för nio dollar, intill en bild av World Trade Center så att priset och skyskraporna bildar siffrorna 9-11. Det är symptomatiskt att folk pratar mer om gamla avsnitt än om vad som hänt i serien på sistone. ”Simpsons” har blivit som ett gammalt rockband som fortfarande turnerar, men bara får applåder när de spelar sina tidiga hittar. I våras var tittarsiffrorna lägre än någonsin när 1,5 miljoner amerikaner såg Marge öppna en new age-butik för att sälja kristaller (som mest har man nått över 20 miljoner). Tv-kanalen Fox tror uppenbarligen på programmet eftersom de beställt en 32:a säsong. Men många kritiker, och en hel del fans, tycker att ”Simpsons” går på tomgång och att det blivit dags för Homer att äta sin sista syltmunk och för Matt Groening låta solen gå ner över Springfield för gott. När den stunden kommer lär vi sakna den gula familjen. Eller som Homer nyligen sa i en lika innerlig som idiotisk kärleksförklaring till sin fru: ”Jag saknar dig när vi går genom en snurrdörr. Jag saknar dig när jag tar på mig en tröja. Jag saknar dig när jag blundar i en nysning. Jag saknar dig när klockan ställs fram en timme. Vi får aldrig tillbaka den tiden.” Läs mer: Fredrik Strages sex Simpsonsfavoriter Läs fler texter av Fredrik Strage till exempel ”Det är skönt för mig som är snabb att öka farten när jag tittar och lyssnar”


Bokrecension: Vi brottas alla med giganten Geijer

Summary: De idékomplex som historikern och diktaren Erik Gustaf Geijer belyste är ständigt aktuella. Lars Lönnroth granskar snarare släkthistoriens ”dikt och galenskap” i boken ”Geijerarvet”. Intressant, men det är nog dags för en kritisk blick utifrån på denna mäktiga släkt.

Sakprosa Lars Lönnroth ”Geijerarvet. En släkthistoria om dikt och galenskap” Atlantis, 250 sidor  Erik Gustaf Geijer ser ensam ut. I varje fall den bronsstaty i Uppsala universitetspark som varje valborg blickar ut över ett lapptäcke av vinindränkta picknickfiltar utan att någonsin möta en pupill. Litteraturprofessor Lars Lönnroth skriver i ”Geijerarvet” att universitetet reste monumentet för att bilda radarpar med en annan koloss från staden, Carl von Linné, där en hade kartlagt naturen och den andra historien. Men utöver ihärdiga humanister som Ola Larsmo (och tidigare Anders Ehnmark) är det i dag få som lyfter fram honom i samhällsdebatten. Det är lika besynnerligt som beklagligt, för Geijer har något att säga oss alla. Hans romantiska historieskrivning, musikkomponerande och verser är en skattkista för traditionalister. Liberaler citerar hellre ”På nyårsdagen 1838”, där han diktar fram sin ensamma färd ”i bräcklig farkost” efter en babordsgir mot farliga men friare ideologiska vatten. Socialister flikar gärna in att en ung Karl Marx sträckläste hans svenska historia för att senare citera honom i ”Kapitalet”. Historikerna Lars Trägårdh och Henrik Berggren hävdar rentav att han föregrep den ”statsindividualism” som inspirerade välfärdssamhället, och redan 1938 gjorde Per Nyström anspråk på honom som protososse i tidningen Socialdemokraten. Vi är alla hans arvingar, och brottas med samma problem: hur mänskliga rättigheter kan bäddas in i behovet av nationell samhörighet, och hur vi kan njuta av industrins och handelns frukter utan att proletariatet tvingas leva i armod. Så varför läses han bara av dammråttorna på Carolina Rediviva, särskilt som Geijer har en så mäktig släkt av kulturmandariner som slår vakt om hans arv? Lars Lönnroth har under sin långa karriär varit verksam vid Berkeley och Göteborg, och har främst forskat på medeltida sagolitteratur, senast i ”Det germanska spåret” (2017). Undertiteln till hans nya bok är ”en släkthistoria om dikt och galenskap”, och han beskriver där sin namnkunniga släkt där Erik Gustaf Geijer är urpatriark. Han berättar om det salongsliv där de Geijerska kvinnorna spelade en betydande roll, hur en uppfostran i romantisk idealism gjort sådana som Agnes von Krusenstjerna illa rustade att möta 1900-talets materialism, och skildrar gripande mamman Ebba Lagercrantz bipolaritet. Lönnroth är inte någon simpel släktapologet. Han nämner att Adolf Hamilton, en officer i finska inbördeskriget 1918, låter arkebusera några medlemmar i den lokala arbetarföreningen, och frågar (förvisso naivt) om Hamiltons humanistiska uppfostran inte vaccinerat honom mot grymhet. Men lägger till släktens ”idealisering av lidelsefull manlig våldsutövning” samt en förkärlek för uppror som riskerar att skapa mobbare. Ibland beskriver Lönnroth rentav familjen som en sekt, med prästinnor och hjältar, martyrer och ritualer. Men när minsta dagboksrim ska citeras, och tesil i slipad kristall inventeras, så anar man likväl en doft av rökelse mellan sidorna. I ”These Etonians” beskriver kritikern James Wood hur elitskolan Etons fostran i ”ledig överlägsenhet” hjälpt forna skolkamrater som David Cameron, elev i sjunde generationen, och andra brexitörer att så obrytt slunga landet i kaos (London Review of Books, 4 juli 2019). Wood drog sig dock för att skriva en skildring inifrån societeten, då de ofta landar i en ”otrevlig kombination av klagan, skryt och självömkan”. Dock behöver man sällan stå till svars för sådan subtil självhävdelse, då privilegier enligt Woods är en ”oskriven konstitution”; dess artiklar är tvingande, men behöver angenämt nog aldrig uttalas. Lönnroth har i årtionden gått till storms mot ”humanismens förnedring i vårt land” (DN 26/5 1981), och kultursidornas urartning mot ”mode, filmstjärnor och livsstilsreportage” (Axess, 9/2012). Men när ämnet är den egna familjen så överlappar – och stundtals krockar – denna bildningskamp med den kära adelshobbyn att återberätta sin släktkrönika. För nog har vi redan hört om Depressionen och Prestationen, den Geijerska släktens heraldiska syskondemoner, av namnkunniga arvingar som Olof och David Lagercrantz; inte minst i de otaliga förord, biografier, romaner, recensioner, essäer och sommarprat som det humanistiska bemanningsbolaget Geijer AB hållit släkten sysselsatt med i generationer. Kanske behövs en kritisk blick utifrån på denna släkt, om vilken roll de har spelat i svenskt kulturliv, och i vilken mån de har manat fram hans ande snarare än hans anda. Läs fler texter av Leonidas Aretakis och fler av DN:s bokrecensioner


Täppas Fogelberg får lämna ”Ring P1”

Summary: Den folkkäre men också kritiserade programledaren för ”Ring P1”, Täppas Fogelberg, får lämna programmet. ”I dag har jag fått sparken från ’Ring P1’”, skriver han på Instagram.

Täppas Fogelberg har sedan nästan 20 år varit en av programledarna bakom Sveriges Radios insändarprogram ”Ring P1”, som startade år 2000. Några av programledarna är fast anställda medarbetare som vanligen arbetar med andra program medan andra, som 68-årige Täppas Fogelberg, är frilansare. På fredagen fick den populära programledaren beskedet från sin närmaste chef i Sundsvall, där han sänder ifrån, att hans kontrakt inte kommer att förlängas. Täppas Fogelberg reagerade starkt i ett inlägg på Instagram: ”Inget vidare Fredagsmys för idag har jag fått sparken från ’Ring P1’. ’Det ligger inga fler veckor i Pipeline för dig’ som min lokala chef uttryckte det. Ingen förklaring, Ingenting, och, det får jag erkänna, känns konstigt.” Nina Glans, som är kanalansvarig på P1, säger till DN att det inte ligger någon dramatik bakom att Täppas Fogelberg nu får lämna programmet: – Täppas har varit med väldigt länge och vi behöver testa nya personer för att få en variation. Har man varit med så länge blir man utbytt förr eller senare. Det är en naturlig process. Varje år får någon inte förlängt. Täppas Fogelberg har varit en person med starka åsikter och som har väckt starka känslor. Har detta betytt något när ni nu byter ut honom? – Han har fått både ris och ros, men det har varit en styrka att han har kunnat sticka ut och engagera. Det har jag bara varit glad över. Det är inte det som är skälet. Täppas har bidragit med mycket humor och engagemang. Nina Glans anger också ett annat skäl till att Täppas Fogelberg nu får lämna ”Ring P1”: – Produktionen kommer att flyttas från Sundsvall till Umeå och det är troligt att man nu hittar en ersättare där.


Fullspäckad vardag (fast roligare) även i barnens värld

Summary: Pija Lindenbaum låter barnen gå till jobbet i sin nya bilderbok, och i Eva Lindströms nya är det också mycket att göra.

Bilderböcker Eva Lindström ”Mycket att göra hela tiden” Alfabeta, från 3 år Pija Lindenbaum ”Vi måste till jobbet” Lilla Piratförlaget, från 3 år Barn- och ungdomslitteraturen är ofta snabb att spegla samhällsklimatet, om det så handlar om klimatkrisen, flyktingfrågor eller kroppspositivism. Föga förvånande har det under senare år blivit vanligt med böcker om att parera den stressiga vardagen, som Ebba Forslinds ”Jättejättebråttom” från 2017, eller ”Koko och Bosse hinner inte!” av Lisen Adbåge (2015). Medan Ebba Forslinds bok handlar om att försova sig, skriver Lisen Adbåge om den klassiska brådskan att ha det bra: vi hinner inte leka eller stanna och titta på den fina snigeln för nu ska vi köpa fika och åka till stranden. Eva Lindström är en av våra mest begåvade bilderboksskapare, som ofta lyckas uttrycka stort allvar och allmängiltiga företeelser med små medel och subtil humor. Hennes nya bok ”Mycket att göra hela tiden” är en högst fåordig bilderbok, där en liten flicka och tre hundar tar sig genom dagen i ständig rörelse. Man vaknar, väcker, springer, krånglar, letar. Eva Lindströms bilder är som alltid lika sobra som färgstarka, detaljerade och märkligt spatiösa på samma gång. Här finns mycket utrymme för egen tolkning. Medan den lakoniska texten tillsammans med bilderna skapar en till synes enkel lek, kan jag inte låta bli att fastna vid de något kravtyngda ordvalen. Mycket att göra hela tiden. Krångla. Sucka. Leta. Livet är inte bara enkelt, men det är inget som pådyvlas läsaren. Orden bara finns där, bredvid att hoppa, springa och hitta. Pija Lindenbaums ”Vi måste till jobbet” är något mer textdriven. I den är barnets blick och röst ovanligt närvarande, komplett med talspråk och lekens logik. Tre barn måste i väg till jobbet. ”Då var vi där. Här är jobbet. Vi är doktor.” I väntrummet sitter folk, grisar och kor och gråter. Någon blöder men opereras och blir frisk på en sekund och springer glatt i väg med ett stort plåster på magen. Blodet ges till vargarna. Precis som hos Eva Lindström finns en stark framåtrörelse, som gärna drivs av ett ”måste”, men också av barnets snabba, impulsiva växlingar i leken. Pija Lindenbaum har ett eget sätt att berätta ur barnets perspektiv, utan att det känns förminskande. Jäktandet finns även här, kanske för att det är ett inslag som osannolikt kommer att lämna småbarnsföräldrars liv – och barn gör som vuxna gör: ”Vi måste lägga ungen i sängen. Han gnäller och är jobbig. Men han ska sova för vi ska på jobbet.” Också Pija Lindenbaum jobbar mycket med rymd i bilderna. Det vindlande trapphuset, de stora gula slätterna dit barnen tar sparkcyklarna, golvet i barnrummet som sträcker sig likt ett enormt landskap, där alla tre pustar ut efter den långa händelserika leken. Detaljerna är många, både från barnens värld och från den vuxna: utspridda leksaker intill dammsugaren, de blöta fotstegen upp till en ytterdörr, på disken i sjukhusets väntrum står ett bonsaiträd. Vuxenvärlden är återgiven på ett drömskt sätt i barnets föreställningsvärld: utsmyckad med både nummersystem och blå plasttossor, ”blodrum” och påbud från Regeringen om att hålla för munnen när man nyser. Eva Lindströms ”Mycket att göra hela tiden” är mer suggestiv och underfundig. Även om de vuxna är helt frånvarande också hos Pija Lindenbaum, är Lindströms bildvärld mer karnevalisk. Hos henne råder andra regler – eller är det kanske de gamla vanliga reglerna, förvrängda genom leken? Tänker gör man liggandes i hängmattan, man väcker någon genom att dra den i svansen, man krånglar genom att sno ihop hundkopplen. I ”Mycket att göra hela tiden” är barnet den ”vuxna” som suckandes väntar med middagen medan hundarna rymt. Jag fylls av känslan av att inte riktigt uppfatta bokens alla lager, och varje gång jag läser upptäcker jag något nytt – må det vara hur några stenar balanserar på varandra, hundarnas busiga leenden, färgkompositionen. Vad både Pija Lindenbaum och Eva Lindström bemästrar är konsten att inte skriva sina läsare på näsan. Oavsett om man väljer att tolka deras framåtrusande berättelser som symtomatiska för en stressad samtid, så rymmer de mycket annat. Den som letar kommer att hitta. Läs fler av DN:s bokrecensioner Läs fler av DN:s barnboksrecensioner Läs mer av Emma Holm


Ola Larsmo: KD i Uppsala har valt helt fel väg

Summary: Den fråga som inte ska tillåtas försvinna är varför KD i Uppsala inte vill att EU:s och FN:s flaggor ska få fladdra från kommunala flaggstänger.

Jag tror inte jag missat något i min artikel om Uppsala-KD:s avståndstagande från regnbågsflaggan – och FN-flaggan. Av texten framgår att Jonas Segersam uttalar sig som kommunalråd (DN 12/1). Det faller inte heller någon skugga över Uppsalas moderater i min text, då de till skillnad från sina partikamrater i Sölvesborg valde att inte följa SD och KD. Men det är nog tydligt för Uppsalaborna att KD numer håller samma linje som SD i frågor som dessa – det var därför det blev en nyhet i lokalmedia. Segersams linje emulerar nämligen, som jag skrev, precis ur den som SD framfört i riksdagssammanhang. Den fråga som inte ska tillåtas försvinna är varför KD numer anser att inte heller EU- eller FN-flaggorna ska få fladdra från kommunala flaggstänger. FN-dagen den 24 oktober är lagstadgad flaggdag. Just därför att FN står som garant för de värderingar Segersam menar är så viktiga: ”frihet, demokrati, människovärde och kärlek” (möjligen med undantag för den där kärleken). Men FN:s flagga, symbolen för de universella, mänskliga rättigheterna vill han inte längre att kommunen ska förknippas med. Det går inte att förstå som annat än ett vägval. Läs mer: Svenska flaggan borde räcka som symbol Läs mer: Flaggstriden i Uppsala visar hur KD leker följa John med SD


Influeraren Linnéa Claeson ångerfull efter kritiken

Summary: Influeraren och feministiska symbolen Linnéa Claeson har den senaste tiden kritiserats för att överdriva och vinkla vittnesmål om sexuella trakasserier. På torsdagen bemötte hon kritiken. ”Svensk domstol har styrkt mina påståenden”, skriver hon i Göteborgs-Posten.

Influeraren och aktivisten Linnéa Claeson har drivit Instagramkontot ”assholesonline” sedan 2015, där hon har belyst sexuella trakasserier och kränkningar som hon och andra kvinnor tvingats utstå. Kontot har i dag 278.000 följare och Claeson har bland annat hyllats som en viktig feministisk symbol och även fått ta emot priser för sitt arbete. De senaste månaderna har stark kritik riktats mot Claeson i en rad publikationer, bland annat i DN. Framfört allt handlar kritiken om att hon ska ha överdrivit och vinklat några av de vittnesmål om sexuella trakasserier hon utsatts för, som delats via ”Assholesonline”. För några dagar sedan ifrågasattes Claesons trovärdighet av frilansjournalisten och krönikören Emilie ”Ebbis” Roslund i GP, som frågade sig hur den feministiska kampen påverkas om en av dess viktigaste symboler inte håller sig till sanningen. På torsdagen bemötte Claeson kritiken i Göteborgs-Posten. Där skriver hon att hon är ångerfull gällande vissa specifika punkter, bland annat att hon inte varit nog tydlig med sättet hon redigerar sina inlägg: ”...det vill jag verkligen be om ursäkt för. Formatet på ’Assholesonline’ har varit att kort och kommunikativt visa humoristiska bilder. För att innehållet skulle vara roligt, enhetligt snyggt innehåll har jag flyttat över konversationer från andra medier, exempelvis e-post till Facebookmeddelanden.” Med ambitionen att göra inläggen mer tillgängliga, medger Claeson, har hon valt att själv korta ner eller vinkla vissa inlägg på det mest ”relevanta från konversationer”. Claeson slår i artikeln tillbaka mot kritiken som säger att hennes vittnesmål inte blivit styrkta. Hon skriver: ”Svensk domstol har styrkt mina påståenden om min utsatthet för sexuella trakasserier, ofredanden och hot i flera domar.” Hon svarar också på anklagelser om att främsta motivet i hennes arbete är att tjäna pengar. ”Vad som gör ont i den här diskussionen är däremot att det har förekommit mycket tyckande förklätt som granskning. Saklig kritik blandas med ogrundade anklagelser och missförstånd för att komma till slutsatsen att mitt motiv grundar sig i att tjäna pengar och att hela jag är fejk. Det stämmer inte.” Inlägget i GP avslutar Claeson med att betona vikten av att förvalta positionen hon fått. Claeson lade också upp ett inlägg på ”Assholesonline” där hon tackade för stödet hon fått de senaste dagarna, ett inlägg som på torsdagen hade fått nästan 6.000 gillamarkeringar. Läs mer: Lisa Magnusson – ”Vad är egentligen sant runt Linnea Claeson?” DN Åsikt. ”Linnéa Claeson förminskar offer för sexuella övergrepp”


Susanne Ljung: Jane Fonda brinner för klimatfrågan i sin röda kappa

Summary: STILKRÖNIKA. Hon blir åttiotvå år nu, Jane Fonda. Första gången hon togs av polis var 1970, när hon protesterade mot Vietnamkriget. På fredagen blir hon troligen tagen igen, precis som hon blivit tidigare fredagar denna höst.

Det gäller inte bara att höras, det är också viktigt att synas. Så resonerade Jane Fonda då hon köpte den eldröda kappa som hon bär under demonstrationer i Washington DC. Dit flyttade Jane Fonda i september med avsikt att dra i gång fredliga demonstrationer varje fredag vid (och inne i) The Capitol, det vill säga USA:s parlamentsbyggnad, för att uppmärksamma regeringen om vikten att sätta in akuta åtgärder för att rädda klimatet. Demonstrationerna kallar hon för en sorts brandövning – Fire Drill Friday. Ett namn inspirerat av både Greta Thunbergs uppmaning om att vi måste agera som om huset brinner när det gäller klimatet och Naomi Kleins bok ”On fire: The burning case for a green new deal”. Deltagarantalet under demonstrationerna har stadigt ökat. Och uppmärksamheten likaså. Läs fler stilkrönikor av Susanne Ljung Inte minst för att Jane Fonda nästan varje fredag blivit arresterad för civil olydnad. Ofta i sällskap med kända vänner och skådespelare som Sam Waterston, Ted Danson och Catherine Keeler. Och Rosanna Arquette. Hennes besök i Sverige, på Stockholms filmfestival, såg ut att vara i fara då hon sattes i finkan, och fick tillbringa en natt i häktet efter en fredagsdemonstration. Det fick även Jane Fonda göra. Det var inte första gången. Redan 1970 blev hon haffad efter att ha hållit tal mot USA:s inblandning i Vietnamkriget. Hon blev då misstänkt för drogsmuggling. Men tabletterna var vitaminer, och åtalet lades ned. Men polisens fotografi av henne, ett så kallat mug shot, gjorde henne till en symbol för fredsrörelsen. På bilden tittar hon självsäkert rakt in i kameran med höjd arm och knuten näve. För Jane Fonda var aktivist, långt innan det blev vanligt för kändisar att engagera sig politiskt. Det gjorde hon inte ostraffat, på andra sätt. Än i dag finns det en hel del i USA som retar sig på hennes engagemang mot Vietnamkriget under det tidiga 70-talet, och betraktar henne som vänsterradikal. Men att hon i dag bär en röd kappa har ingenting att göra med att den röda färgen kan associeras till socialism och kommunism. I det här fallet fungerar den precis som den signalfärg den är, det vill säga en färg som manar till uppmärksamhet. Den starkt röda kappan får Jane Fonda att sticka ut som en sprakande eldsflamma bland demonstranterna. Och på bilder, där man kan se henne tillfångatagen av uniformsklädda poliser, ser hon ut att brinna i ett mörkt universum, klädd i röd kappa, och med handfängsel av vit plast om handlederna. Kappan säger sig hon ha köpt på rea på det flotta varuhuset Neiman Marcus, för 5.000 kronor. Modedetektiver har försökt att lista ut vilket märket är, men det håller Jane Fonda medvetet tyst om. För kappan symboliserar också ett shoppingstopp av kläder. Under en av fredagsdemonstrationerna i Washington DC frågade hon publiken: ”ser ni denna kappa, det är det sista plagg jag någonsin kommer att köpa”. Att måna om miljön kräver också att man minskar sin modekonsumtion, menar Jane Fonda. Ja, sin konsumtion överlag. Hon säger att hon växte upp i en tid då det var självklart att bara köpa mer och mer, och inte tänka så mycket på det. Men dagens unga aktivister har fått henne på andra tankar. Att köpa nya saker för att befästa sin identitet är inte framtiden, säger hon. Framför allt inte att ständigt shoppa nya kläder. Jane Fonda vill därför föregå med gott exempel. Och än så länge håller hon sitt ord. Förra veckan uppmärksammade amerikansk press att hon burit samma svarta glittriga byxdress på två olika tillställningar, samma vecka. Uppseendeväckande i en bransch där kändisar ständigt förväntas bära nya och intressanta plagg offentligt. Den 21 december fyller Jane Fonda 82 år. Det är en lördag. Dagen innan kommer hon att demonstrera i Washington DC – klädd i samma röda kappa.  Mer om röda plagg En roströd kappa med hög skorstenskrage bar Nancy Pelosi, talman i det amerikanska representanthuset, då villkoren kring en eventuellt framtida mur mot Mexiko diskuterades i Vita Huset i december förra året. Den har kallats för en ”powerkappa”. Antikens frigivna slavar signalerade sin frihet genom att bära röda mössor. Och när Ludvig den 16:e tillfångatogs under den franska revolutionen tryckte man ned en röd mössa på hans huvud för att markera att jämlikhet rådde. Den röda mössan, le bonnet rouge, blev en frihetssymbol. Under demonstrationer med klimataktivisterna i den internationella rörelsen ”Extinction Rebellion” dyker rödklädda människor med vitsminkade ansikten upp, red rebellion brigade. Där symboliserar det röda det blod som kommande generationer kommer att tvingas spilla på grund av klimatförändringarna.  Susanne Ljung Susanne Ljung är journalist och programledare för det hyllade mode- och kulturprogrammet ”Stil” i Sveriges Radio. Hon bor i Stockholm och New York och medverkar i Lördagsmagasinet varje vecka. Läs tidigare stilkrönikor  Läs mer: Jane Fonda gripen – igen


Spotify går om Apple – är nu största poddplattfomen i Sverige

Summary: Spotify springer om Apple som den största poddplattformen i Sverige. Det visar en undersökning från analysföretaget Mediavision.

Kampen om poddlyssnarna hårdnar. DN har tidigare rapporterat om den ökande konkurrensen i poddvärlden. Exempelvis har Amazonägda Audible nyligen gjort ett försök att etablera sig på den svenska ljudmarknaden. Dessutom har musikströmningsjätten Spotify de senaste åren storsatsat på poddar och bland annat köpt bolag som Gimlet Studio, Parcas och Anchor. En satsning som nu har gett resultat. Analysföretaget Mediavision har undersökt den svenska ljudmarknaden – och för första gången är Spotify större än Apple som poddplattform i Sverige. 42 procent av det dagliga lyssnandet på poddar i Sverige under perioden juli-september skedde genom Spotify, att jämföra med Apples poddapp som nådde 33 procent av poddlyssnarna. Tredje största aktören blev svenska Acast. Det är inte bara i Sverige som Spotifys poddsatsning har burit frukt. Amerikanska poddmätningsföretaget Voxnest rapporterar att Spotify nu också har gått om Apple i både Norge, Tyskland och Frankrike. – Jag tror att Spotify har blivit större av flera anledningar. Exempelvis är de väldigt stora bland unga som är de största poddkonsumenterna. Sedan har de satsat väldigt hårt på poddmarknaden vilket tycks ha fått genomslag, säger Mediavisions vd Marie Nilsson till DN. Spotify i Sverige har numera ett stall med flera poddar som endast är tillgängliga exklusivt på deras plattform. Bland annat Benjamin Ingrossos och Felix Sandmans ”Livets liv”, men också ”Della Q”, ”Adam och kompani”, ”Gynning & Berg hittar sig själva” och den nysläppta kriminalpodden ”Olöst”. Marie Nilsson menar att de exklusiva poddarna eventuellt kan ha haft inverkan på att Spotify numera är den största poddplattformen. – Vi har i vår undersökning endast tittat på plattformarna och inte på det specifika innehållet, men det totala utbudet spelar såklart roll, precis som plattformens funktionalitet och prismodell. Spotify har många poddar som de inte är ensamma om, men att de har exklusiva originalproduktioner kan säkert påverka. Men vi vet inte till vilken omfattning. Läs mer: Poddar ritar om radiolandskapet


Max Martins musikal ”& Juliet” är verkligen snygg, smart och rolig

Summary: Premiären av ”&Juliet” i London visar att tiden är mogen för ”hennes version”, ”herstory”. Juliet en stark, frän och kaxig kvinna som vet sitt eget värde. DN:s Johanna Paulsson har sett en snygg, smart och rolig musikal.

Musikal ”& Juliet” Musik och sångtexter: Max Martin och vänner Manus: David West Read Regi: Luke Sheppard Koreografi: Jennifer Weber Scenografi: Soutra Gilmour Kostymdesign: Paloma Young Musikaliskt ansvarig, orkestrering och arrangemang: Bill Sherman Kapellmästare, piano med mera: Dominic Fallacaro Ljusdesign: Howard Hudson Ljuddesign: Gareth Owen Video och projektioner: Andrzej Goulding Perukdesign: Linda McKnight Medverkande: Miriam-Teak Lee, Cassidy Janson, Oliver Tompsett, David Bedella med flera Scen: Shaftesbury Theatre, London Längd: 2 tim 30 min inkl paus ”The most famous love story of all time. Remixed”, står det på den chockrosa skylten utanför Shaftesbury Theatre i London. När Max Martins största hittar svidat om till musikalmelodier är det som återstår av Shakespeares tragedi enbart Romeo och Julia som arketypiskt kärlekspar. Manusförfattaren David West Read har funderat vidare över hur dramat skulle sluta om Julia valde att inte ta sitt liv, utan i stället drog till Paris med polarna i en feelgoodkomedi. ”& Juliet” är alltså fyndigt formulerad fanfiction om en mer modern tonårsbrud på vift som skriver sin egen berättelse och hittar styrkan i sig själv. Både popen och litteraturen har alltid velat vara större än livet. Eller ”Larger than life” som Backstreet Boys skulle ha sagt. Upp genom golvluckan kommer således den största stjärnan av dem alla – Shakespeare själv (Oliver Tompsett) – och bränner av hitten med hybris. Men bakom varje framgångsrik bard (och hitmakare) finns förstås en kvinna. Här är det Shakespeares hustru Anne Hathaway (Cassidy Janson) som biter till: ”Are you a strong enough man to write a stronger woman?”, undrar hon och tar kommandot över den snillrikt skarvade handlingen, där Romeo visar sig ha dejtat flera andra samtidigt. Och nog är Miriam-Teak Lees självlysande Juliet en stark, frän och kaxig kvinna som vet sitt eget värde. Ungefär på samma sätt som kung Henrik VIII:s sex halshuggna, döda och överlevande fruar har återuppstått och tagit kontrollen över sina egna öden i musikalen ”Six”, som just nu spelas för utsålda hus på en annan scen i teaterdistriktet West End. Tudortiden trendar, liksom syntesen mellan teatertradition och popkonsert. ”& Juliet” är nämligen ingen isolerad företeelse, utan kan ses som en del av ett större fenomen, där historien remixas och feminismen flyttar in som en rosa girl power-dröm. Det har helt enkelt blivit dags att locka en ny generation till musikalgenren. Den åldersgrupp som formats av alltifrån Spice Girls till dagens världsstjärnor som Beyoncé och Ariana Grande. Eller för all del av det svenska musikundret, framrattat i Cheironstudion strax före millennieskiftet. Även den helt nyskrivna musiken i hysteriskt underhållande ”Six” hämtar ju inspiration från just den där moderna hitfabriken – om än med intelligentare låttexter i en smått osannolik succé signerad de två tidigare Cambridgestudenterna Toby Marlow och Lucy Moss. ”& Juliet” är däremot en jukeboxmusikal, som i likhet med 20-årsjubilerande Abbamusikalen ”Mamma Mia!” utgår från en välbekant låtskatt. För producenten Max Martins del handlar det förstås om att sammanfatta och förvalta karriären. Men dialogen har fått tillräckligt med substans för att man ska kunna uppskatta den här musikalen även utan att vara helsåld på samtliga hittar. Inte minst för att komiken ibland bygger på att medvetet avslöja just hur fåniga vissa låttexter faktiskt är och för att sidokaraktärerna får ta plats. Luke Sheppards regi lyckas dessutom utveckla ett på alla sett inkluderande persongalleri till mer än rena schabloner. Bill Sherman har i sin tur skapat musikarrangemang för rockband pimpat med stråkkvartett som hjälper sångarna att göra låtarna till sina. Men trots många dynamiska finesser, programmerade beats samt växlingar mellan powerballader, duetter och ensemblenummer har materialet ibland en tendens att landa i ett musikaltypiskt utslätat poprockidiom. Charmen sitter snarare i hur fyndigt låtarna fogats ihop med replikerna och fått en ny undertext i denna ”tänk om”-historia. Såväl Britney Spears ”l’m not a girl, not yet a woman” som Katy Perrys ”I kissed a girl” får onekligen en helt ny dimension när de sjungs av två unga män med trevande könsidentitet. Kärleken spirar mellan den icke-binära May (Arun Blair-Mangat) och Francois (Tim Mahendran) som får försvara rätten att älska den man vill. Om nu äktenskap verkligen är synonymt med ett lyckligt slut, som Hathaway syrligt påpekar. Själv får hon minsann passa barnen medan Shakespeare bara ägnar sig åt konsten. Inte undra på att Juliet ger den skendöda Romeo (Jordan Luke Gage) nobben när han dyker upp igen likt en förlegad pojkbandsstjärna. Paloma Youngs kostymdesign kombinerar elisabetanskt snitt och snörda liv med nutida gatumode. Jennifer Webers koreografi matchar med streetdance, medan Soutra Gilmours scenografi tar till moderniteter som Eiffeltornet i miniatyr för att lätt kunna förflytta handlingen mellan olika städer. Såväl snurrscenen som balkongkorgen i den glittrande konfettifinalen skulle passa lika bra i en modern popshow. Men tiden är inte bara ur led visuellt sett, utan också mogen för musikaler som berättar ”herstory” och med beläst vokabulär problematiserar patriarkala strukturer. Ordvitsarna är så många att man snart får döpa om London till Stora Göteborg. Men ”& Juliet” är verkligen en både snygg, smart och rolig musikal som dessutom vågar driva med pojkbandsfenomenet och själva förutsättningarna för sin existens. Läs också intervju med Max Martin: ”Det är viktigt att inte alltid vara den smartaste personen i rummet.”


Cissi Wallin: ”Jag var väldigt nervös och skakig”

Summary: Platserna tog snabbt slut när Cissi Wallin och Fredrik Virtanen på torsdagen möttes i förtalsrättegången. Åklagaren menar att spridningen av hennes inlägg i sociala medier varit ”enorm” – men hon nekar till brott. – Det var att bli utslängd på torget och bli spottad och pissad på, sa Fredrik Virtanen i rättssalen.

På torsdagsmorgonen inleddes huvudförhandlingen i Stockholms tingsrätt, där medieprofilen Cissi Wallin står åtalad för grovt förtal av journalisten Fredrik Virtanen. Förhör hölls med både Wallin och Virtanen. De såg sammanbitna ut och svarade på frågor om de inlägg i sociala medier som ligger till grund för åtalet men även om händelser längre tillbaka i tiden. Fredrik Virtanen beskrev hur han upplevde de första dagarna efter att Cissi Wallin, i oktober 2017, namngivit honom i sociala medier och anklagelsen om våldtäkt hade börjat spridas. – Det blev ett kaos. Det var en fruktansvärd dag i mitt liv, som jag var tvungen att fortsätta med då jag var ensam med mina barn, sa Fredrik Virtanen, och fortsatte senare: – Jag bara ser hatet välla mot mig. Det var en förnedring. En total förnedring. Det var att bli utslängd på torget och bli spottad och pissad på. Förhöret med honom pågick drygt en timme. Han fick även beskriva hur händelserna drabbat honom i arbets- och privatlivet. – Det försvann vänner och bekanta. Skadan har varit som allra störst för mig i mediebranschen. Det finns absolut ingen som är beredd att ge mig något jobb. De matas hela tiden med påståendet om att jag våldtagit någon, 2006. Jag har blivit av med massor av bekanta som följde med i vad man kan kalla en masspsykos, sa Virtanen. Cissi Wallin pressades i sitt förhör av åklagaren som flera gånger bad henne förtydliga sina skäl till att namnge Fredrik Virtanen. Hon fick även frågan huruvida hon anser att namngivningar var en del av metoorörelsen. – Namngivningar i och med metoo har varit väldigt få. Men de här få namngivningarna av exempelvis kända mäktiga personer som man menar har missbrukat sin makt och ställning har varit nödvändiga, sa Cissi Wallin. Hon berättade om hennes tankar innan hon publicerade det första inlägget på Instagram. Hon hade dagarna dessförinnan varit i USA och följt nyhetsrapporteringen av händelserna kring den amerikanska film- och tv-producenten Harvey Weinstein. – Där och då insåg jag att den här tystnadskulturen som bryts nu, det är otroligt viktigt. Plötsligt, när metoo hände, fick vi ett sammanhang och en kontext där kvinnor över hela världen plötsligt kunde prata om saker de varit med. Jag kände att jag kunde bli trodd. Det fanns en kontext där man kunde bli lyssnad på, sa Cissi Wallin. På väg ut ur rättssalen gav Cissi Wallin en kort intervju med DN. Hon beskriver den första rättegångsdagen som ”nästan en utomkroppslig upplevelse”: – Jag var väldigt nervös och skakig, men kände någonstans att det gör ingenting, för jag sitter här och talar sanning. Jag gjorde det bästa jag kunde, säger Cissi Wallin. Ni säger själva att det här är förtalsgrundande uppgifter, men att det är försvarligt att gå ut med dem. Varför? – I svensk lag står det att det är förtal att utmåla någon som brottslig och klandervärd. Men min inställning är att om man berättar sin egen historia och det som är sant, att det är här är en person som har gjort så här mot mig och jag polisanmälde det, då har jag väldigt svårt att se hur det kan vara förtal. När du hör Fredrik Virtanens berättelse om hur de här inläggen drabbar honom, vad känner du då? – Ja, att ens agerande får konsekvenser är inte jättekonstigt. Det lär jag mina barn, och de är fyra och ett år gamla. Det är så klart jättetråkigt för hans familj, och jag lider med hans familj, men jag har svårt att sympatisera med någon som inte verkar ha någon insikt om sitt eget beteende. En rad medier bevakade den första rättegångsdagen och ett fåtal platser i rättssalen var avsatta för allmänheten. Tjugotalet biljetter fanns också tillgängliga för de som ville följa förhandlingarna på medhörning från en annan sal, men de tog snabbt slut. Förhandlingarna inleddes med att chefsrådman Malou Lindblom påtalade vikten av ordning i rättssalen. Under de första timmarna av rättegången var parterna vid flera tillfällen oeniga om vad som ska anses ha värde för rättens bedömning. Teknikproblem i rättssalen orsakade under dagen också flera pauser. Åklagaren Daniel Sunesson redogjorde i sin sakframställan för skälen till varför han anser att Cissi Wallin ska dömas för grovt förtal. Brottet ska enligt åklagaren ha begåtts genom sammanlagt sex inlägg på Instagram och Facebook, där hon riktat anklagelser mot Fredrik Virtanen. Inläggen är olika till innehåll och har publicerats över en tidsperiod av tio månader men åklagaren menar att de ska ses i ett och samma sammanhang. Cissi Wallin har i inläggen anklagat Virtanen för våldtäkt och dessutom vid flera tillfällen pekat ut honom som sexualbrottsling. Åklagaren Daniel Suneson läste i kronologisk ordning upp Cissi Wallins inlägg samt visade på hur några av dem delats och spridits vidare. Han markerade för varje inlägg antalet gillamarkeringar, som på det första inlägget var över 37.000. – Som jag sagt framgår det i vart fall av antalet gillamarkeringar att tusentals och åter tusentals gillar inläggen och spridningen är därför enorm, sa Daniel Suneson. Han beskrev målet som innehållande tre frågor som rätten måste besvara. Först och främst huruvida inläggen utgör förtal. För det andra om det varit försvarligt av Cissi Wallin att lämna uppgifter. Till sist, om rätten anser att det har varit försvarligt, en prövning av sanningshalten i de uppgifter hon lämnat. Cissi Wallin nekar till brott. Hennes advokat Percy Bratt upprepade i försvarets sakframställan att det varit försvarligt av henne att lämna uppgifterna som hon fortfarande anser vara sanningsenliga. Han försökte även visa på den framträdande ställning som Fredrik Virtanen haft i offentligheten. Cissi Wallin har tidigare polisanmält Virtanen för den påstådda våldtäkten som hon menar ska ha skett 2006. En polisutredning inleddes 2011, men förundersökningen lades ned i brist på bevis. Virtanen har hela tiden nekat till anklagelserna, något han upprepade i tingsrätten på torsdagen. I slutet av dagen förhördes två vittnen. Dels en tidigare anställd på Aftonbladet om vilken spridning anklagelsen mot Fredrik Virtanen fått, dels en samtalsterapeut som kallats av försvaret för att styrka Cissi Wallins berättelse. Rättegångens avslutas på måndag i nästa vecka. Då hölls flera först vittnesför innan åklagaren och försvaret håller sina slutpläderingar. Läs mer: Nytt vittne kallat när förtalsrättegången mot Cissi Wallin inleds


”Ok boomer” – resultatet av flera års internethån mot äldre

Summary: Begreppet ”boomer” har en lång historia på nätet och i Sverige finns det till och med Facebookgrupper där unga personer härmar hur äldre anses bete sig på sociala medier. DN reder ut hur begreppet tog över kommentarsfälten i formen av ”ok boomer” – och hur slutna grupper gör sig roliga över 40-, 50- och 60-talister.

Den första gången uttrycket ”Ok boomer” verkar ha förekommit på internet i sin nuvarande form var på internetforumet 4chan, mer specifikt i en tråd om studielån. ”Kanske borde du valt en skola du faktiskt har råd med och arbetat för att försörja dig”, skriver en användare till personen som initierat diskussionen. ”Lol ok boomer :)”, svarar någon då denna användare. Begreppet ”boomer”, som är en förkortad version av ”baby boomers”, har dock funnits längre och används på internet med en hånfull underton, ungefär som svenskans ”köttberg” eller ”Jätteproppen Orvar” som avser den äldre halvan av samma grupp. Uttrycket är i mångt och mycket en del av ett lågintensivt generationskrig, där äldre ”boomers” avfärdar den yngre generationens ”snöflingor” som överkänsliga, politiskt korrekta och självcentrerade och den yngre generationen svarar genom att anklaga den äldre för att vara bortskämda efter att växt upp i en tid där jobb och bostäder ansågs finnas i överflöd. Det sistnämnda perspektivet har varit grunden för flera så kallade memer på internet, till exempel bildserien ”Old economy Steven” som började spridas runt 2012 och porträtterar 40-talisternas liv som helt utan svårigheter. Ungefär lika länge har yngre amerikaner hånat opinionstexter om hur millennial-generationen påstås ”förstöra” olika industrier, som pappersnäsdukar och smältost. Ur boomerbegreppet har uttrycket ”boomerposting” uppkommit. Begreppet används framför allt av yngre för att håna baby boomer-generationen och framför allt sättet denna grupp anses bete sig på nätet. En engelskspråkig Facebook-grupp där medlemmarna imiterar så kallad boomerposting, ”A group where we all pretend to be boomers” bildades i maj 2019 och har i dag nästan 300.000 medlemmar. Gruppen fick en svensk motsvarighet i oktober, med namnet ”Boomers på svenska! (Gruppen där vi låtsas vara gamla personer på internet)”. Det hela började när Nathalie Hallberg blev inbjuden till den amerikanska gruppen av sin kompis Agostina Maloberti. De två administratörerna, som beskriver sig som småbarnsmorsor i trettioårsåldern med en varsin smartphone, driver gruppen tillsammans. (Även DN:s reporter är medlem i gruppen). ”Den amerikanska gruppen var rolig, men jag kände att jag inte kunde relatera till hundra procent, och det var svårt att själv vara delaktig. Så jag sa till Agostina att vi kunde starta en likadan grupp, fast på svenska. Det blev jättemycket aktivitet direkt och vi skrattade så vi typ grät för folk var så roliga och fattade konceptet direkt.”‚ skriver Nathalie Hallberg i ett Facebookmeddelande till DN. Gruppen, som i dag har drygt 300 medlemmar, innehåller humoristiska bilder, frågor, observationer och ”felpubliceringar”, allt med syfte att härma äldre personers sätt att föra sig på sociala medier. Felstavningarna är många, versaler trycks in slumpmässigt i textstycken, kommatecken används istället för punkter och så kallade dekaler och emojier används flitigt. ”Tack för insläpp!!!!!” är ett vanligt inlägg. ”En boomer är en ganska naiv och sociala medier-ovan människa som är rädd för förändringar och teknik men ändå vill vara med”, skriver Agostina Maloberti. ”Och så är det ju den grundläggande grejen att de nog har svårt med internet, hemsidor och appar, därför blir det också ofta ganska fel. Typ som att de skriver en grattishälsning på sin egen Facebooksida eller inte förstår hur de gillat någon bild eller hur de gått med i en grupp. Jag tror att de ser saker på internet med helt andra glasögon än vi som lärt oss använda internet från att vi var ganska unga.”, fortsätter Nathalie Hallberg. De räknar upp några saker de tycker är typiskt för så kallade boomers på sociala medier: att använda emojier ”fel” eller för mycket, att skicka vänförfrågningar till sina barns kompisar, att godkänna vänförfrågningar av människor de inte känner, att dela med sig av för mycket privata saker på sociala medier och att tro att man när man skriver i ett kommentarsfält skriver direkt till personen till exempel en tidningsartikel handlar om. Men de menar att även yngre personer kan vara boomers. ”Så länge man är ovan i sociala medier kan man uppfattas som boomer. Min man är sämst på sociala medier och kan fråga mig ibland vilken emoji han ska använda i olika sammanhang. Det är lite boomeraktigt, fast han är medveten om sin okunskap, så det kanske inte så boomeraktigt egentligen?” skriver Agostina. På internetforum som 4chan har länge ”30-åriga boomers” hånats. Den 30-åriga boomern kan förstås lika gärna vara en 40- eller 20-årig boomer, det som enar gruppen är att de inte hänger med i internetlingo och nätets bredare trender. Det kan handla om att dela inspirerande bilder på Facebook snarare än självironiska bilder om hur du vill ta livet av dig, att ha cargobyxor eller något så enkelt som att ha en dålig smak när det kommer till internethumor. Framför allt är inlägg och åsikter av typen ”Det var bättre förr” en garant för att få en boomerstämpel. Den typen av inlägg brukar hånas med påståenden om att personen som publicerat inläggen tror sig vara född i ”le wrong generation”, där ”le” är en stavning av ”the” som ofta användes på internet under slutet av 2000-talet. När den 25-åriga nyzeeländska parlamentsledamoten Chloë Swarbrick avfärdade en kollega med ”Ok boomer” var det alltså i praktiken resultatet av en rörelse som pågått länge. Att avfärda någon med den specifika ordföljden ”Ok boomer” hade börjat att bli populärt redan under 2018. Sajten Know Your Meme, som dokumenterar internetfenomen, menar att begreppet användes på Twitter första gången i april 2018, som ett sätt att avfärda den amerikanska konservativa opinionsbildaren Charlie Kirk, född 1993. Det var dock först under 2019 fenomenet verkligen tog fart, och spred sig över Reddit, Twitter, Instagram och Tiktok. Ska man tro Google Trends, som mäter sökintresset på Google för olika fraser, kan begreppet redan vara på väg ut, från att ha nått en topp den 3-9 november. Det finns ännu ingen bra svensk översättning av frasen, men på svenska Twitter har ett par personer föreslagit att formuleringen ”Okej Orvar” bör användas, både som en referens till ”Jätteproppen Orvar” och för det alliterativa värdet. Läs också: Är ”ok boomer”-uttrycket symbolen för ett krig mellan generationerna?


Grammychans för Candlemass och Tove Lo

Summary: Candlemass och Tove Lo är de svenska hoppen på nästa års Grammygala. Men nomineringarna domineras stort av två nykomlingar: Lizzo och Billie Eilish.

Candlemass är nominerade i kategorin bästa metalframförande för låten ”Astorolus – the great octopus”, med Tony Iommi som gästartist. Svenska Tove Lo är i sin tur nominerad i kategorin årets video för ”Glad he's gone”. Flest nomineringar har dock amerikanska Lizzo. Under året har hon hyllats för sitt album ”Cuz I love you” och när Grammynomineringarna presenterades återfanns hon i åtta kategorier. Det är första gången en ny artist dominerar nomineringarna sedan 2004 då en färsk Kanye West kammade hem tio nomineringar, konstaterar Billboard. Efter Lizzo kommer Billie Eilish och Lil Nas X, med sex nomineringar vardera. För första gången i Grammyprisernas 62-åriga historia är två artister nominerade i de fyra största kategorierna: Lizzo och Billie Eilish kan båda få pris för bästa album, skiva, låt och som bästa nykomling. Den blott 17-åriga Billie Eilish är dessutom yngst hittills att bli nominerad i dessa fyra kategorier. Lizzo, Eilish och den 20-årige rapparen Lil Nas X är också alla tre nominerade i kategorin bästa nykomling och Los Angeles Times beskriver dem som en ny generation artister och en indikation på att jurymedlemmarna försöker se till andra artister än vita äldre män. Eilish släppte tidigare i år sitt debutalbum ”When we all fall asleep, where do we go?” som inte har lämnat Billboardlistans topp tio-lista sedan det nådde lyssnarna i mars. Ytterligare några nomineringar har Sverigeanknytning: Max Martin har varit med och skrivit musik till Ariana Grandes album ”Thank u, next” som är nominerat till årets bästa album. Den tidigare chefsdirigenten för Göteborgs Symfoniker, Gustavo Dudamel, är nominerad i kategorin bästa orkesterframträdande och Johan Rencks tv-serie ”Chernobyl”, närmare bestämt den isländska kompositören Hildur Gudnadóttir, kan få en Grammy för bästa soundtrack. Årets Grammygala hålls den 25 januari.


Svenska Akademiens svar efter protester mot Peter Handke

Summary: Svenska Akademien har nu besvarat ett protestbrev mot valet av Nobelpristagaren Peter Handke. ”Det är uppenbart att vi förstår Peter Handkes litterära verk på väldigt olika sätt”, skriver Nobelkommitténs ordförande, Anders Olsson, till Föreningen för folkmordets offer och vittnen.

Brevet från Akademien, som SVT Kulturnyheterna var först att berätta om, skickades i fredags. Institutionen svarar där på det krav som nio föreningar i Bosnien tidigare framfört, att 2019 års Nobelpris bör dras tillbaka då man anser att valet av Peter Handke som pristagare kränker folkmordets offer. Anders Olsson skriver i brevsvaret, som DN tagit del av, att man med ”oro och sorg” mottagit överlevarorganisationernas brev och fortsätter sedan: ”Det är uppenbart att vi förstår Peter Handkes litterära verk på väldigt olika sätt. Däremot verkar vi dela uppfattningen att vi litar på Haagtribunalens lagenliga och noggranna bedömning.” Murat Tahirovic, som är ordförande i Föreningen för folkmordets offer och vittnen, beskriver i mejl till DN svaret som ”skamligt”. För några veckor sedan deltog han, tillsammans med företrädare från flera andra organisationer, också i en fredlig manifestation mot Akademien och Peter Handke utanför Sveriges ambassad i centrala Sarajevo. Läs mer Protest utanför Sveriges ambassad i Bosnien Tyska författare försvarar Handke i upprop Manifestation mot Peter Handke planeras på Nobeldagen