Sune är svensk films ständige räddare

Summary: Svensk film är i kris. Men det är inte Sunes fel. Fyra av de fem tidigare Sunefilmerna har blivit det årets mest sedda svenska film. Nu åker tjejtjusaren ut på nya galna äventyr. Den här gången med sin morfar.

Svensk film riskerar att nå nya bottenrekord i år. Publiken väljer bort svenskproducerat i förmån för engelskspråkiga storfilmer. Under årets första nio månader sjönk andelen besökare till svenska filmer till 10 procent av de samlade biobesöken. Enligt en ny rapport från Svenska Filminstitutet är etablerade filmserier en av faktorerna som lockar publiken till biograferna. Som exempel nämns ”Jönssonligan”, ”Sällskapsresan”, ”Beck” och… ”Sune”. Sune Andersson dök allra först upp i radio 1983. Det har nu gått 35 år sedan författarna Sören Olsson och Anders Jacobsson skrev den första boken om Sune och hans familj. Sedan dess har den blonda busen varit huvudperson i en lång rad böcker, tv-serier och filmer. ”Sune – best man” heter den sjätte filmen. Sune spelas av Elis Gerdt. Hans knasiga föräldrar Rudolf (Fredrik Hallgren), Karin (Sissela Benn), syskonen Håkan Bråkan (Baxter Renman) och Anna (Tea Stjärne) ingår också i familjen. Den här gången medverkar även morfar Helmer (Tomas von Brömssen) som ska gifta sig på ålderns höst. Jon Holmberg – som hoppade på Sunetåget med fjolårets succéfilm ”Sune vs Sune” – står återigen för manus och regi. – Folk älskar den här familjen. Det är en härlig uppsättning karaktärer som det finns stora möjligheter att bygga roliga berättelser kring. De flesta kan känna igen sig i deras problem något sätt, påpekar Holmberg. Av fem tidigare Sunefilmer har fyra blivit den mest sedda svenska filmen det året. Kommentar? – Oj! Det är verkligen intressant och det finns väl ett behov av underhållande familjefilmer som Sune. De brukar i och för sig släppas runt jul då folk är benägna att gå på bio. Sune är också en figur som är välkänd. Svensk film befinner ju sig i en kris. Biobesökarna väljer bort svenska filmer. Men Sunes äventyr tycks alltid lyckas locka folk till biograferna. Klarar sig den svenska filmindustrin utan draglok som Sune? Holmberg tystnar. Funderar. Blickar ner i marken och sedan upp i taket. – Jag skulle bara gissa om jag försökte svara på det, men det är sorgligt att svensk film befinner sig i kris. Är du orolig för svensk films framtid? – Egentligen inte. Jag tror att det kommer att vända. Själva tittandet har förändrats ganska drastiskt den senaste tiden och det är omöjligt att sia om hur det blir framöver. Men så länge folk tar sig till biograferna för att se film så tror jag att det kommer att finnas svenska alternativ, betonar han. Jon Holmberg berättar att de har arbetat med filmen in i det sista. ”Sune – best man” spelades in under 40 dagar i Göteborg med omnejd i somras och den har premiär 20 december, bara ett år efter ”Sune vs Sune”. Den sista filmen i trilogin med den nuvarande uppsättningen är planerad att släppas till nästa jul. Sunefilmerna släpps väldigt tätt inpå varandra. Beror det på att de alltid går så bra och därmed höjer siffrorna för svensk film? – Så kan det på sätt och vis vara. Det är klart att det finns en ekonomisk aspekt i det. Många gick och såg förra Sunefilmen och beslutet om en uppföljare kom ju när man såg det. Det gäller att agera medan publiken har förra filmen färsk i minnet. – Samtidigt har det också att göra med att barnen blir äldre. Elis och Baxter som spelar Sune och Håkan är ju i en viss ålder. Blir de för gamla måste de bytas ut och det vill vi inte eftersom de är så himla bra, tillägger regissören samtidigt som han vänder sig mot de båda skådespelarna på den upphängda affischen och ler. I ”Sune – best man” står Sune inför ett avgörande beslut. Han inser att klassresan äger rum under samma helg som hans morfars bröllop. Han slits mellan att välja en resa med sin stora kärlek Sophie eller att närvara på sin bästa väns bröllop – där han är best man. – Han vill bestämma sig för vad han tycker är rätt, men det är inte så lätt för honom. Då blir det väldigt obekvämt med många problem, säger trettonårige Elis Gerdt, som för andra gången gestaltar Sune. Fjolårets ”Sune vs Sune” utspelade sig framför allt i familjens hem och i Sunes huvud. I den kommande uppföljaren väntas mer action, snabba bilar, båtar och spännande miljöer för familjen Andersson. – Jag har aldrig tidigare hoppat in i en bil i farten, säger Tomas von Brömssen. – Vi åkte dessutom ribbåt i 250 kilometer i timmen samtidigt som vi skulle byta om. Jag tror inte jag har åkt så fort i hela mitt liv, det var helt sjukt. I centrum för filmen står relationen mellan Sune och just morfar Helmer. – De har alltid varit väldigt tajta. Helmer nämner till och med i filmen att ”här kommer mitt favoritbarnbarn”. Det får man ju inte säga egentligen, men han gör det ändå, skrattar von Brömssen, som själv är morfar. Tonårige Elis Gerdt och 76-årige Tomas von Brömssen kan hävdas vara varandras motsatser. Den förstnämnde gör sin andra film någonsin samtidigt som von Brömssen får räknas som en ikon i den filmbransch han verkat i under snart 50 år. Han har varit med i klassiker som ”Mitt liv som hund” (1985) och ”Mannen från Mallorca” (1984). Den unge Gerdt och den äldre von Brömssen fann trots åldersskillnaden varandra omedelbart. – Jag behövde aldrig ge Elis några tips. Han var så otroligt duktig på att vrida och vända på Sunerollen utifrån sig själv. Den spontaniteten och äktheten kan jag också lära mig av. Det var bara att tacka och ta emot. Vad är det som gör att så många vill se Sunefilmerna? – Karaktärerna är så udda med sina jättepersonligheter som sticker ut åt alla olika håll. Sune med sitt velande, lillebrorsan som inte är klok, syrran som är lite obrydd och mamman och pappan som kämpar, men gör fel hela tiden, svarar von Brömssen utan betänketid. – Det där kan nog alla känna igen sig i. Vi är alla knäppa på våra egna sätt. Sune-filmerna är som livet självt, filosoferar han. När det nu ser dystert ut för svensk film står åter hoppet till att den nya Sunefilmen ska få publiken att vallfärda till biograferna. Men de många filmerna tycks vara svåra att hålla reda på, även för skådespelarna. – När kom ”Sunes sommar”? Tio år sedan? säger von Brömssen och vänder sig mot Elis Gerdt. – 1993. – Herregud, vad länge sedan! “Sune – best man” Biopremiär: Den 20 december I rollerna: Elis Gerdt, Baxter Renman, Tea Stjärne, Sissela Benn, Fredrik Hallgren, Tomas von Brömssen. Manus och regi: Jon Holmberg. Sune Andersson dök första gången upp i Sveriges Radio Örebro 1983. Den första boken om Sune, ”Sagan om Sune” kom 1984. Totalt har författarna Sören Olsson och Anders Jacobsson skrivit närmare 50 böcker om honom. Nästa höst är Sune också tillbaka på scen med familjeföreställningen ”Sune – Ensam Hemma”. Turnén har premiär den 3 oktober i Malmö och föreställningen kommer att spelas runt om i landet.


Harvey Weinstein: Mitt arbete för att främja kvinnor har blivit bortglömt

Summary: I januari inleds rättegången mot Harvey Weinstein som står anklagad för två fall av övergrepp. Nu har New York Post publicerat en längre intervju med filmmogulen. – Jag känner mig bortglömd. Jag gjorde fler filmer av och om kvinnor än någon annan filmskapare, säger Weinstein till tidningen.

Uppdaterad 2019-12-16 13:20: Texten har tillfogats en rättelse. Harvey Weinstein beskriver sig som en pionjär när det kommer till att göra filmer med kvinnor i fokus. Han vill bli ihågkommen för sitt arbete i filmbranschen – inte för anklagelserna om sexövergrepp. Det berättar han i en längre intervju med amerikanska New York Post. – Allt har utplånats på grund av det som hände. Mitt arbete har blivit bortglömt, säger han till tidningen. I intervjun berättar han att han löste ett kontrakt på tio miljoner dollar till skådespelaren Gwyneth Paltrow för att göra filmen ”View from the top” 2003. – Hon var den högst betalda kvinnliga skådespelaren i en independentfilm, bättre betald än alla män, säger Weinstein. Gwyneth Paltrow är en av de många kvinnor som anklagat Weinstein för sexuella trakasserier. Harvey Weinstein har just genomgått en ryggoperation och anledningen till att han ställer upp på intervjun, uppger han, är bland annat för att bemöta tidigare anklagelser om att han ska ha använt rullator vid domstolsförhandlingar enbart för att väcka sympatier. I januari nästa år inleds rättegången mot Weinstein. Han står åtalad för två fall av övergrepp, däribland våldtäkt. Det var på hösten 2017 som flera kända skådespelare anklagade Weinstein för sexuella övergrepp, vilket blev starten för metoorörelsen. Rättelse: I en tidigare version av texten angavs fel årtal gällande Gwyneth Paltrow och filmen ”View from the top”, vilket nu är ändrat. Läs mer: Weinstein gör upp med 30-tal kvinnor i förlikning


Framsynta Charlotte Perriand skapade designhistoria

Summary: Charlotte Perriand skapade designhistoria tillsammans med Le Corbusier, men hade också en enastående karriär i eget namn. Annica Kvint imponeras av hennes nytänkande och mångsidiga formgivning på Fondation Louis Vuitton i Paris.

Utställning ”Le monde nouveau de Charlotte Perriand” Fondation Louis Vuitton, Paris. Visas t o m 24/2 ”Vi broderar inga kuddar här!” Med de orden lär arkitekten Le Corbusier ha avfärdat den då 24-åriga Charlotte Perriand, som 1927 sökte jobb hos honom. Snart insåg han dock hur svårt det var att hitta passande stålrörsmöbler till de ”husmaskiner” han just ritat och eftersom Perriand visade sig vara en av pionjärerna på området anställdes hon ändå. Tillsammans med Le Corbusier och hans kusin Pierre Jeanneret ritade hon bara något år senare Fauteuil grand confort (LC2) och Chaise longue basculante (LC4), som snabbt gick till designhistorien och fortfarande är i produktion. Trots det framstår samarbetet med de båda herrarna så här i backspegeln som en parentes i Perriands enastående karriär. För hur mångsidig och nytänkande hon faktiskt var framgår tydligt i den jättelika utställningen ”Le monde nouveau de Charlotte Perriand”, som visas på Fondation Louis Vuitton i Paris. På fyra våningsplan får man följa såväl Perriand som några av hennes närmaste kollegor och vänner, framför allt Fernand Léger, Picasso och Le Corbusier. Perriand tycks snabbt ha tröttnat på att låta sig inspireras av den maskinvurmande tid hon levde i. Efter några inledande salar med ritningar och prototyper av stålrörsmöbler och återskapade interiörer i naturlig storlek, följer någonting helt annat. Redan i början av 1930-talet slängde Perriand av sig det halsband av kullager hon symboliskt nog skapat till sig själv, för att i stället slänga sig ut i naturen och tillsammans med Fernand Léger fotografera respektive rita av den. I naturen hittade de en oväntad geometrisk ordning och en aldrig sinande källa till former och material. För Perriands del resulterade det under några år på 1930-talet i trämöbler som ser snudd på slöjdade ut. En annan intressant del av utställningen skildrar Perriands sex år i Asien. Från 1940-42 var hon designrådgivare åt den japanska regeringen, och hennes fascination för den japanska vardagen tog sig uttryck i en rad lätta och flexibla möbler, tillverkade av lokala material och hantverkare. Inte minst en bambuversion av hennes tidigare stålrörsschäslong imponerar. Tillbaka i Frankrike ägnade sig Perriand åt inredningsarkitektur för allt ifrån Air France-kontor till studentcampusområden. Att hon med åren blev något av en mästare på compact living framgår av flera uppbyggda interiörer i skala 1:1. Det syns också i den dokumentation av Perriands arkitektur för vintersportorterna Les Arcs 1600 och 1800, där hon utvecklade ett modernistiskt formspråk med influenser från traditionell och primitiv formgivning. På vattnet invid Frank Gehrys spektakulära byggnad för Fondation Louis Vuitton har också en liten, låg träbyggnad med kleinblått tak i korrugerad plåt smugit sig in. Det är Charlotte Perriands ”huset på vattnet”, ett förslag till prefabricerad byggnad som hon ritade 1934. Huset kom aldrig i produktion, men utgör trots det en bra sammanfattning av den här framsynta kvinnans yrkesliv. Det är litet men har ändå allt man kan önska sig. ”Le monde nouveau de Charlotte Perriand” är en av de mest mångfacetterade utställningar jag sett. Det som gör den extraordinär är att den så briljant gestaltar Perriands tankar om ”konsternas syntes”, det vill säga att arkitektur, design, måleri och skulptur självklart är delar av samma helhet. Konsten var en given del i Perriands inredningar, och i utställningen ”pratar” till exempel hennes fotografier av trädstammar i genomskärning med motivmässigt närliggande oljemålningar av den ständiga följeslagaren Fernand Léger. Som för att poängtera även kollegornas mångsidighet och materialexperimenterande innehåller utställningen också vävnader av Le Corbusier, keramiska verk av Fernand Léger och träskulpturer av Picasso. Allt för att lyfta fram både Chatlotte Perriand och den väv av visuell kultur som hon var en så viktig del av.


Scenrecension: ”Trollflöjten” på Göteborgs stadsteater är mager på magi

Summary: Mozarts folkkära opera ”Trollflöjten” har blivit ett sångspel om en vårdnadstvist på Göteborgs stadsteater. Utslätat och obegripligt, tycker Isa Andersson.

Konsert ”Trollflöjten” Efter WA Mozart Översättning Alf Henrikson Bearbetning och regi Melanie Mederlind Musikarrangemang Tommy Jonsson Längd 3 t. Scen: Göteborgs stadsteater Det såg så bra ut på pappret: Mozarts ”Trollflöjten” med dödspunkaren Hans-Erik Dyvik Husby (Hank von hell) och prisade operasopranen Karolina Andersson i rollistan. Tolkad av regissör Melanie Mederlind som en modern vårdnadstvist (även om Ingmar Bergman var först på bollen redan 1975). Därtill: ett sångspel på Stadsteatern, för första gången i världshistorien. Ett upplägg som bäddar för kontrastrik dramatik. Istället: en utslätad föreställning, som trots inslag av övertydlighet slutligen förlorar sig i sin egen obegriplighet. ”Trollflöjten” är en folkkär buskisopera och ett misogynt folklustspel. Under den glatta ytan ryms en illa dold frimurarallegori, färgad av Mozarts eget ordensengagemang. Vurmen för manliga sällskap med utpräglad tystnadskultur är högaktuellt i Akademikrisens och metoos kölvatten. I Mederlinds regi blir symbolerna för brödraskapet plumpa. På den roterande vridscenen tillber män i röda kåpor en jättelik fallos som hör bön genom att ejakulera en puff teaterrök. I centrum står föräldrarna Sarastro (Hans-Erik Dyvik Husby) och Nattens Drottning (Karolina Andersson), som slåss om vårdnaden av sin dotter Pamina. Nattens drottning har här förvandlats till försmådd exfru. Dyvik Husbys Sarastro är märkligt ljum, trots att han rövat bort sin egen dotter och är ledare för ett gäng män som hatar kvinnor. Smärtsamt vilsen, där han lommar omkring på scenen med små nithandskar, inövade gester och ojämn replikföring. Spelet står också mellan det enerverande kärleksparet Pamina och Tamino, vars romans kantas av essentiella klichéuppfattningar om kön. Paret spelas av nybakade musikaleleverna Terese Erch och Hani Arrabi, som inte fullt ut behärskar sångtekniken. Misogynin som ryms i librettot ges här en sarkastisk särprägel. Komplexiteten har degraderats till förvirring och ensemblens osäkerhet skapar dämpade konflikter. Självmordsknivar darrar lamt och skaffas snabbt undan. Övergången till ensemblens märkliga avslutningshyllning till kärlekens kraft är tvär och överraskande. Uppsättningen påminner om juldagens ofärdiga tusenbitarspussel såväl som förskoleklassens charmigt dissonanta Luciatåg. Frånsett den samspelta musikerkvartetten, placerade mitt på scenen, som under ledning av Simon Ljungman framför Tommy Jonssons lekande lätta musikarrangemang. Karolina Anderssons sånginsats är också oantastlig, med sin väldrillade hämndaria som den absoluta höjdpunkten. Eric Ericsons är makalös som spelets gränslösa komediant och busfrö Papageno i babyblå skinnpaj, långrandiga tjafs och blank rockpage, flankerad av sin färgstarka kompanjon Carina M Johansson. Ericson imponerade redan i musikalen ”Little shop of horrors” i våras, med sin avspända komik och naturliga musikalitet. Det stavas närvaro, tajming, betoning och gestaltning. Självklara ingredienser på en scen, men i sammanhanget ett unikum. Ericson gör inmundigandet av ett hamburgermål till en näst intill förtrollande upplevelse. I övrigt är ”Trollflöjten” mager på magi.


Den svenska körklangen hörs igenom i alla språk

Summary: I det svenska språkets vokaler finns en enande faktor bakom svensk körsång, vars klang väcker förundran utomlands och nu hörs på nya skivor med Svenska Kammarkören och Sofia Vokalensemble.

När vokalerna rör sig från ”u” till ”a” i ordet ”susar” i David Wikanders ”Kung Liljekonvalje” låter kören likt en hel skog som vinden satt i rörelse. En naturnära, ren körklang som vi identifierar som typiskt svensk. Och som alltid väckt en märkbar förundran utomlands. Senast hos brittiska kritiker som höjt Svenska Kammarkörens nya album till skyarna, där just ”Kung Liljekonvalje” bildar en svensk sekvens tillsammans med sånger av Wilhelm Stenhammar och Hugo Alfvén. En homogenitet i klangen som körens ledare, den sedan flera decennier göteborgsbaserade Simon Phipps, även får fram i de övriga verken av bland andra Ralph Vaughan Williams, Judith Bingham och Gustav Mahler (med mezzon Maria Forsström som lysande solist). I en ny avhandling, ”Svensk körklang: historiska, fonetiska och pedagogiska aspekter” som lades fram på Sibeliusakademin för bara ett par veckor sedan, har David Lundblad, som bland annat är husdirigent och kormästare för Dalasinfoniettan, gett en förklaring till vad som skapat den homogena och rena svenska körklangen. Han går till det svenska språket och dess vokaler - som ljuder långt fram i munnen, som inte förändrar från början till slut, som är lätta att sjunga och som gör textningen tydlig. Han menar att språket varit en enande faktor för hur vi skall låta när vi sjunger. Och att den eftersträvansvärda klangen, där ingen enskild sångare sticker ut, också avspeglar en kollektiv tanke som präglat Sverige i mer än hundra år. En särskilt avgörande händelse för framväxten av detta ideal var, enligt Lundblad, då Hugo Alfvén tillträdde som ledare för Orphei Drängar 1910 och proklamerade att kören inte bara skulle vara en social umgängesklubb utan vara ett instrument av högsta klass - ”en orkester av röster”. Men att den svenska körklangen förblir densamma även när vi sjunger på andra språk visar Sofia Vokalensemble under sin ledare Bengt Ollén på sitt nya album som, förutom i Karin Rehnqvists ”Jag lyfter mina händer”, rör sig mellan ryska, engelska, hebreiska och latin. Enligt David Lundblad beror detta på att svenska körer har ett inövat sångideal som hörs igenom även när det sjungs på andra språk än svenska. När vi sjunger i kör har vi ett sätt att forma vokaler som är rikt på grundton men svagare på övertoner vilket gör klangen lätt anpassningsbar. Smidigheten är också ett signum för Sofia Vokalensemble. Och sökandet mot ett ”annanvärldsligt” uttryck som också präglar albumet med Svenska Kammarkören. Med det inledande ”In paradisum” av Sven-David Sandström från 2016 anges en ton av försvarslös ärlighet, att vilja falla och stå naken inför ödet som präglar hela albumet. Den går inte bara igen i Rehnqvists utsträckta händer. Utan också i Matthew Petersons livliga ”Cantate domino” och i mystiken i Alfred Schnittkes ”Drei geistliche Gesänge”. För att inte tala om i Arvo Pärts lovsång till sjuttiosju generationer av bibliska fäder och söner i ”Nunc dimittis”. Bästa spår: ”The lark ascending”, ”In paradisum”  Läs fler musikrecensioner av Martin Nyström, till exempel om när Lise Davidsen sjunger samma roll som Birgit Nilsson debuterade i.


Sex bibliotek i Göteborg hotas av nedläggning

Summary: Sex bibliotek och en rad andra verksamheter hotas när Göteborgs kulturförvaltning måste spara. Sparförslagen återfinns i ett förslag som på måndag hamnar på kulturnämndens bord. – Det känns inte alls roligt, säger kulturförvaltningens direktör Anna Rosengren.

Göteborg drar åt svångremmen och stora besparingar väntas i kommunens verksamheter nästa år. Även kulturförvaltningen måste spara – nästan 30 miljoner kronor fattas för att förvaltningen ska klara den budget som Alliansen har lagt för 2020. För att möta sparkraven har förvaltningen har tagit fram ett förslag som ska presenteras vid kulturnämndens möte på måndag nästa vecka. – Vi har arbetat fram en övergripande besparing där vi flyttar fram identifierade behov och ser över alla budgetposter som går att påverka, säger kulturförvaltningens direktör Anna Rosengren. Det kan handla om projekt och planerade engångsutgifter, men också om dem som är anställda inom förvaltningen. Göteborgs kommunala kulturarbetare kommer att känna av besparingar i kompetensutveckling, friskvård och andra satsningar som syftar till att göra kommunen till en attraktiv arbetsgivare. Kulturförvaltningen kommer också att stå utan medel om oväntade utgifter dyker upp. – Det här betyder att vi bygger in en stor risk i vår budget, säger Anna Rosengren. Men de strukturella besparingarna räcker inte. Sparkravet kommer också att drabba kulturens utbud och tillgänglighet i Göteborg. När osthyveln har gått över kulturförvaltningen fattas fortfarande runt 13 miljoner kronor. 2,5 av dem hämtas från Film i Väst, men det saknas alltså 10,5 miljoner för att budgeten ska gå ihop. – Då handlar det om politiska ställningstaganden. Vi har tittat på vilka verksamheter vi har som inte är lagstadgade, säger Anna Rosengren. I det förslag som på måndag läggs på kulturnämndens bord hotas sex av Göteborgs bibliotek med nedläggning. De hotade biblioteken är Stadsbibliotekets filial i city, 300m2, Älvstranden, Styrsö och Donsö, Kärra, Hjällbo och Trulsegårdens bibliotek. – Man pratar mer och mer om kulturens betydelse för samhällsutvecklingen, turismen och näringslivet. Det här slår många gånger mot dem som har svårt att göra sina röster hörda, säger Anna Rosengren. I förslaget konstateras att Hjällbo bibliotek är välbesökt, men att lokalerna är slitna och underhållet eftersatt: ”Detta är ett relativt välbesökt bibliotek som ligger i ett utsatt område. Vid en nedläggning beräknas användarna i första hand söka sig till något av de andra två biblioteken i stadsdelen; Angered och Hammarkullen”, står det i dokumentet. Läs också: Oro på Hjällbo bibliotek – Vi har varit konsekventa när vi har tittat på biblioteken. Alla bibliotek som ligger i skolor är med. Vi har också tittat på antal besökare och utlånade böcker, säger Anna Rosengren. Utöver de hotade biblioteken föreslås besparingar i verksamheter som Kulturnatta, skolbio, de kommunala kultursommarjobben och utvecklingsstödet till den kommunala kulturskolan. Sammantaget omfattar förslagen en större besparing än den som krävs av budgeten, ett önskemål från nämndens politiker. – Det känns inte alls roligt, men detta är en utveckling som vi har sett komma, säger Anna Rosengren. Kulturens budget i Göteborg 750 personer arbetar för kulturförvaltningen i Göteborg. Det motsvarar 560 årsarbetare omräknat i heltidstjänster. 700 miljoner kronor omsätter förvaltningen årligen. 545,8 miljoner är så kallat kommunbidrag. 86,2 miljoner kommer från regionala och statliga bidrag 68 miljoner är så kallade egenintäkter från exempelvis biljetter och entréavgifter.


Extatiskt rus när Sons of Kemet drar loss på Fasching

Summary: I Sons of Kemets hembrända version av jazz finns allting som de lyssnat på: reggae, afrobeat, grime liksom calypso och soca. Med tuba och två trumslagare får bandet publiken att dansa vilt.

Han ser ut som en förvuxen skolpojke som rymt från en marschorkester, i sin bakåtvända keps och knälånga, randiga shorts. Theon Cross dansar runt med sin stora glänsande tuba och spelar mullrande solon. Hans frustande tuba ersätter basen i den engelska kvartetten Sons Of Kemets egensinniga jazz. Det är nu inte det enda som gör soundet speciellt: mitt på scenen sitter två trumslagare snett vända mot varandra. De spelar rappa, komplexa rytmer som får mig att tänka på drum’n’bass eller brasilianska karnevalståg. Tom Skinner och Eddie Hick spelar aldrig likadant, de håller olika delar igång i de snabba polyrytmiska fyrverkerierna. Jag står uppe på Faschings läktare och kan inte slita ögonen från de samspelta rörelserna över deras metallicröda Ludwig-set. Den som sticker ut minst är egentligen Shabaka Hutchings på tenorsaxofon. Men å andra sidan är han ledare för gruppen – ett av tre band som han håller igång parallellt – och har skapat deras unika koncept. Han spelar korta melodier som han gärna upprepar, som elektrifierade riff. I glänsande nätbrynja spelar han solon med svettdrypande energi. Sons Of Kemet är de starkast lysande stjärnorna på Londons omsusade jazzscen. Deras tredje album ”Your queen is a reptile” gavs ut på amerikanska prestige-etiketten Impulse! och toppade många årsbästalistor 2018. I deras hembrända version av jazz finns allting som de lyssnat på: reggae, afrobeat, grime liksom calypso och soca (Hutchings är uppvuxen på Barbados). Men också kopplingar till jazzhistorien, i de tidiga New Orleans-orkestrarna hade man ofta tuba i stället för bas. Sammantaget är det en brokig Londonmusik för 2020-talet. Den här kvällen spelar de även material från ett kommande album. Exakt vilka låtar som är vilka blir efter hand dock mindre viktigt. Konserten utvecklar sig till ett extatiskt rus av fräsande blåsinstrument, smattrande trummor, vevande armar och svettiga kroppar. Att placera bord med sittande matgäster närmast scenen är därför mindre lyckat. Till sist väller också vilt dansande människor in bland borden. Det karnevaliska tar helt överhanden. Hutchings och de andra fnissar glatt efteråt åt den jublande responsen. Läs fler texter av Magnus Säll och fler av DN:s konsertrecensioner


Fenomenet K-pop skakas av tre dödsfall på kort tid

Summary: K-pop är den koreanska musikstilen som har tagit världen med storm. Men under de senaste två månaderna har tre dödsfall bland unga artister skett i Sydkorea. Ungdomar drillas tidigt för att bli en del av landets hitfabrik. Men framgångarna har en mörk baksida.

– Snälla reportrar, var snälla mot mig. Snälla tittare, var snälla mot mig. Jag älskar er. K-popstjärnan Sulli sitter i en soffa i ett koreanskt intervjuprogram och berättar om klimatet för en av Sydkoreas musikidoler. Hon fnissar när hon tittar in i kameran och vädjar till reportrar och fans att vara snälla mot henne. 25-åriga Sulli, som egentligen heter Choi Jin-ri, har redan varit i rampljuset i 14 år – sedan hon som elvaåring gjorde debut som barnskådespelare. Därefter har hon blivit en superstjärna som en av fem medlemmar i ett av Koreas största K-popband ”f(x)”. Men inte långt efter att intervjun spelas in dör Sulli. Hon hittas i sitt hem i Seoul den 19 oktober. Ett meddelande som polisen hittar i lägenheten visar att hon ser ”negativt på sitt liv” och man misstänker självmord. Sulli beskrivs som en av få koreanska artister som öppet pratat om psykisk ohälsa, om hatiska kommentarer på nätet och om de normer som styr hur de koreanska idolerna ska bete sig. – Hon berättade öppet om sin bild av vad som är fel i vårt samhälle kring hur kvinnliga stjärnor förväntas uppföra sig, säger Yunkim Ji-yeong, professor vid Konkuk-universitetet i Seoul till The Guardian. Med Sullis död påbörjas en diskussion om de hårt drillade k-popstjärnorna och förväntningarna på dem. Inom två månader har ytterligare två k-popstjärnor tagit sina liv. Året är 2012 när den solglasögonprydde artisten Psy med sin speciella dans och den perfekta sommarplågan ”Gangnam style” blir en global superstjärna. Hans låt får stor uppmärksamhet och hamnar på internationella topplistor. Över hela världen dansas hans koreografi, som kallats för den nya ”Macarena-dansen”. Psys superhit kommer 20 år efter det som beskrivs som musikstilen k-pops födelse. Då, 1992, ställer tre unga män i ett pojkband upp i en nationell livesänd talangtävling med en helt ny typ av musik. De sjunger på koreanska, men stilen är europeiskt poppig och de blandar in influenser från hiphop och lägger till perfekt synkroniserad dans. Juryn är inte nådig mot det nya greppet – och ger pojkbandet Seo Taeji and Boys tävlingens lägsta poäng för låten ”I know”. Tv-tittarna är dock av en annan åsikt än juryn och snart toppar låten hitlistorna i Sydkorea. – Det var inte en evolutionär process, det var mycket mer av en revolutionär process, berättar Bernie Cho som då arbetade för MTV för BBC om perioden när unga koreaner började välja inhemsk musik snarare än västerländsk pop. Även om Psy ibland ses som den som tog k-pop till de breda globala massorna är han lite av ett unikum inom musikstilen. Han framträder ensam, och ser inte ut som de andra mallade popstjärnorna vars stora grupper dominerar scenen. Tjejer eller killar, ofta i färgglada kläder, dansar perfekt koreograferat till trallvänliga låtar. Under de senaste åren har den koreanska musikindustrin fullkomligt exploderat globalt. De mest populära grupperna, som pojkgruppen BTS och BLACKPINK som består av fyra tjejer, har flera gånger slagit sig in på amerikanska topplistor och prisutdelningar. När tidskriften Vox ska sammanfatta vad det är som gör fenomenet så populärt skriver de att det framför allt handlar om tre saker: ”Extremt högkvalitativa uppträdanden (särskilt dansen), en extremt polerad estetik och en 'in house'-metod för studioproduktion som kan pumpa ut musikaliska hits på samma sätt som ett löpande band pumpar ut bilar.” K-popgrupperna säljer genom sin gullighet och lekfullhet. Men det är knappast lekfullhet som krävs av de lyckliga få ungdomar som till slut väljs ut för att ingå i någon av de koreanska skivbolagens grupper. Redan före uttagningarna krävs mångårig träning. Barn så unga som 10-12 år konkurrerar om platserna på skivbolagens speciella träningsskolor. ”Trainees” kallas de, och de tränar långa kvällar för att få till den perfekta dansstilen och sångrösten. Det är inte många som tar sig så långt att de alls blir utvalda att få en chans i en av de många grupper som debuterar varje år. Förutom att nöta dansrutiner och drillas i sång får de hugade ungdomarna även lära sig hur de ska bete sig i offentligheten om de når sitt mål. När det väl är dags för uttagning sätter skivbolagen ihop grupper utifrån särskilda kriterier: de ska passa ihop både vad gäller personlighet, utseende och röst. Koreansk-amerikanske Jay Park har berättat i en intervju om sin tid som trainee: – Det hjälpte mig på många sätt, men det dödade också min passion och kreativitet på många sätt. Det var lite som att bli programmerad. Sjung så här, gör så här. Man tappar sin individualitet, säger han i podcasten America. De unga popstjärnorna är hårt hållna av de bolag som tar hand om alltifrån träning och spelningar till marknadsföring och merchandise. Industrin har kritiserats för att använda slavliknande mångåriga kontrakt med sina artister, där klausuler som kontrollerar alltifrån dejtingliv till deras publika persona ingår. I september förra året fick de två popstjärnorna HyunA och E’Dawn sparken från sina skivbolag sedan de offentliggjort att de dejtade varandra. – När vi tar hand om artister ser vi ömsesidigt förtroende som vår största prioritet. Vi bestämde att det förtroendet har skadats på ett irreparabelt sätt, och därför kastar vi ut de två från vårt bolag, skrev skivbolaget Cube i ett uttalande om artisterna. Under den senaste månaden har branschens baksida kritiserats hårt. Det började med Sullis död, och bara sex veckor senare hittades ytterligare en ung superstjärna död i sitt hem. Den 24 november hittas 28-årige artisten Goo Hara död i sitt hem i Koreas huvudstad Seoul. Polisen meddelar att det rör sig om ett självmord. Hon var nära vän till Sulli, och efter vännens dödsfall gjorde hon en livesändning på Instagram om sina känslor. – Jag kommer att leva dubbelt så omsorgsfullt nu när du är borta. Kära fans, jag kommer att återhämta mig. Oroa er inte, säger hon med tårar rinnande nerför kinderna. När Goo Hara dör är det inte första gången hon blir omskriven på grund av sin psykiska ohälsa. I maj i år hittade Goo Haras manager henne medvetslös i hennes lägenhet. Strax innan hade hon skrivit ”Hejdå” på Instagram till sina följare. Hon togs till sjukhus, och några dagar senare skrev hon i sociala medier att hon återhämtat sig. – Jag återhämtar mig. Många saker sammanföll, och jag har lidit. Men jag kommer att stålsätta mig och arbeta för att visa er mitt hälsosamma jag, sade hon. Goo Hara var tidigare medlem i det populära K-popbandet Kara. Hon hade själv varit öppen med att hon drabbas av mycket hat. När hon dog hade hon också en pågående dispyt med en tidigare pojkvän som hon stämt, då han bland annat hotat att sprida intima bilder på henne. I flera inlägg har Goo Hara pratat om det hat som hon utsatts för som popstjärna. – Underhållare som jag har det inte lätt - våra privatliv övervakas mer än någon annans, och vi lider av en sådan smärta som vi inte ens kan diskutera med våra familjer och vänner. Snälla, fråga dig själv vilken typ av person du är innan du postar en hatisk kommentar online, sade Goo Hara i ett Instagramklipp som senare tagits bort, enligt New York Times. Många menar att det hatiska klimatet i sociala medier bidragit till dödsfallen, men andra lägger också skulden på skivbolagen och deras sätt att pressa sina artister. Psykologen Kwon Young-chan, som driver ett centrum för att förebygga självmord bland celebriteter i Seoul, säger till Korea Times att pressen att bli en ”elitunderhållare” ofta gör att unga k-popartister nedprioriterar sitt eget mående. Därför menar han att skivbolagen har ett ansvar att ta hand om sina artisters psykiska hälsa. – Det är extremt svårt att ta sig igenom psykiska problem på egen hand. Skivbolagen borde tänka igenom om deras nuvarande träningssystem är rätt. Jag tycker att bolagen ska börja hjälpa musiker att sätta de ”rätta” målen när de är unga. De förhoppningsfulla sångarna bör inte drivas av popularitet, kändisskap eller pengar, utan sikta mot att njuta av musik och uppträdanden så mycket de kan. Även andra är kritiska till att bolagen driver de unga talangerna så hårt. Lee Hark-joon, en sydkoreansk journalist, säger till New York Times att den hårda träningen gör att ungdomarna inte har möjlighet att skapa vanliga sociala relationer under tonåren. – Deras fall kan bli lika plötsliga och dramatiska som deras framgångar. Deras yrke är särskilt utsatt för psykologisk stress - de granskas i sociala medier dygnet runt, och fejknyheter om deras privatliv sprids snabbt, säger han. Sullis och Goo Haras dödsfall har lett till en diskussion kring psykisk ohälsa, och rigida riktlinjer kring hur koreanska kvinnor ”ska vara”. ”En toxisk mix av kvinnohat och tabun när det handlar om psykisk ohälsa”, skriver The Guardian om klimatet. Sulli har varit en av få k-popstjärnor som offentligt utmanat en norm där de förmodas vara gulliga och härliga. – Sulli passade inte i mallen. Hon höjde medvetet rösten och ville bli hörd, säger Yoonha Kim, en k-popkritiker, till BBC. Sulli har öppet berättat att hon är feminist, och lagt ut bilder på sig själv där hon berättar om sitt val att sluta använda bh. De till synes okontroversiella ställningstagandena har lett till att hon fått utstå mycket hat online - något hon varit öppen med. Men det är inte bara kvinnor som råkar illa ut på grund av de förväntningar som finns på k-popidolerna. På måndagen den 2 december skedde ytterligare ett uppmärksammat dödsfall. Då var det den manlige skådespelaren och k-popsångaren Cha In-ha som hittades död. 27-åringen var tidigare en av medlemmarna i gruppen Surprise U och hade nyligen påbörjat en skådespelarkarriär. Hans bolag skrev i ett uttalande att de uppmanar fans att inte sprida spekulationer kring hans död. Och även om de tre unga idolerna, som dog inom två månaders tid, nu har öppnat för en ny diskussion kring pressen, onlinehatet och den psykiska ohälsan, är det inte de första dödsfallen inom den tävlingsinriktade industrin. Redan år 2017 fick k-popindustrin anledning att rannsaka sig. Då hade Kim Jong-hyun från pojkbandet SHINee hittats medvetslös i sitt hem. Han dog senare på sjukhus. En vän till honom offentliggjorde ett meddelande från Jong-hyun där han skrev om den depression han drabbats av. ”Jag var så ensam. Att utföra ett avslut är svårt. Jag har levt tills nu på grund av hur svårt det är. Snälla säg att jag gjorde ett bra jobb” skrev han i meddelandet som avslutades med några ord till honom själv: ”Du jobbade hårt. Du har verkligen gått igenom mycket. Hejdå.” Redan då pekade man på problemet med psykisk ohälsa, och om stigmat kring det som gör att många inte söker hjälp när de mår dåligt. Sydkorea har en av de högsta självmordsfrekvenserna i världen och självmord är en av de största dödsorsakerna bland människor under fyrtio. – Skulden ligger hos det sydkoreanska samhället som helhet. Många människor med psykisk ohälsa vill inte ta medicin på grund av rädslan för att ses som svaga. Psykisk ohälsa borde behandlas precis som vi behandlar förkylningar. Det sydkoreanska samhället måste komma ikapp, säger Ryu Sang-ho, neurolog vid Haedongsjukhuset i Busan till The Guardian.


ASAP Rockys gratislöfte sprack – biljetter säljs i stället för en krona

Summary: Den amerikanska rapartisten ASAP Rocky är tillbaka på svensk mark. På onsdagen träffade han elever på en grundskola i Husby. På Instagram erbjöd artisten alla från Sveriges förorter gratis inträde till kvällens konsert – men kort innan konsertens start kom beskedet att ett begränsat antal biljetter i stället säljs för en krona styck. Får man inte tag på en sådan biljett är arrangörens besked: ”Kom inte till arenan”.

Vid lunchtid lämnade rapparen ASAP Rocky sitt hotell på Östermalm, skriver Aftonbladet. Han åkte sedan till Fryshusets grundskola i Husby ungefär 20 minuter med bil norr om Stockholm. Skolans rektor Annika Wennman bekräftade vid 13.30-tiden för DN att ASAP Rocky var på plats och befann sig i en skolsal för att träffa elever. – Ja, det stämmer. Han är här, säger Annika Wennman till DN. I en intervju med TMZ förra månaden förklarade stjärnan att han under Sverigebesöket planerade att besöka ”no go-zoner, där alla invandrare bor”. På Instagram publicerade ASAP Rocky under dagen flera korta videoinlägg. Först tillsammans med eleverna på skolan och sa: ”Vi är i Sverige just nu”, och visar sedan klipp inifrån en musikstudio på skolan. Artisten meddelade senare att han hade ett tillkännagivande: ”Alla som bor i förorten i Sverige får gratis inträde till min konsert i kväll”, sa ASAP Rocky. Vidare sade han: ”Vem som helst från ’invandrarsamhället’, vad de kallar för ’invandrarsamhället’, de kommer in gratis.” Enligt uppgifter till DN var uttalandet inte förankrat sedan tidigare med arrangören. Vid 17-tiden hade ASAP Rocky dock tagit bort samtliga de Instagraminlägg där han gav löftet om gratis inträde. Han lade kort därpå ett nytt inlägg med en länk till ett nytt erbjudande. Där står att ett begränsat antal biljetter är tillgängliga för en krona styck med tillägget: ”Av säkerhetsskäl måste ALLA besökare till konserten ha en giltig biljett”. Det meddelas även: ”Lyckades man inte lägga vantarna på en av dessa biljetter – kom inte till arenan då dessa biljetter inte kommer att säljas på plats”. Anna Westberg, polisens presstalesperson i region Stockholm, uppger för DN att det sedan tidigare är bestämt att en polisresurs finns på plats vid kvällens konsert, precis som vid liknande evenemang. Westberg hade vid 15-tiden inga uppgifter om det faktum att ASAP Rocky erbjudit en stor mängd människor gratis inträde påverkar polisens insats, och hänvisar frågor till arrangören. Besöket på skolan i Husby orsakade stor uppståndelse. Många ungdomar kom springande med mobilen i händerna för att försöka fånga en bild av världsstjärnan. – Han hälsade på elever och besökte vår musikstudio som finns på skolan där vi lär ungdomar att producera musik. Han träffade ungdomarna, peppade dem att de skulle fortsätta med musiken. Ungefär så. Fryshuset jobbar ju med ungdomar i förorten, så jag misstänker att det var därför han kom till just oss, säger Nina Frödin, lärare på skolan, till DN. Har det här varit planerat länge? – Det är ingenting som våra elever visste om på förhand, så det blev en väldigt rolig överraskning för dem. Många har varit väldigt glada, säger Frödin. Rapparen stannade kvar på skolan i en timme. Under sin vistelse delade han ut biljetter till sin konsert. Därefter lämnade han skolan i en svart bil med tonade rutor. Enligt uppgifter till DN kommer han att lämna Sverige under torsdagsmorgonen. ASAP Rocky, vars riktiga namn är Rakim Mayers, tillbringade en månad i Kronobergshäktet i somras innan han dömdes till villkorlig dom för en misshandel efter ett bråk i Stockholm. Rapparen har även haft en önskan om att uppträda i ett svenskt häkte eller anstalt under sitt Sverigebesök. En formell ansökan skickades in i förra veckan, men fick avslag av Kriminalvården. – Vi har gjort en samlad bedömning och kommit fram till att nej, med de förutsättningar som krävs runt arrangemanget så kommer vi inte att hinna godkänna denna spelning redan till i nästa vecka, sade Vilhelm Grevik, sektionschef på Kriminalvården till DN då. DN söker arrangören till onsdagskvällens konsert, Live nation. Läs mer: ”Smart av ASAP Rocky att åka till Sverige” ASAP Rocky ger mjukiskläder till svenska intagna Väntas skriva ny musik om tiden på Kronobergshäktet Fallet ASAP Rocky – detta har hänt


Olga Tokarczuk i Rinkeby: Det här var det bästa under hela Nobelvistelsen

Summary: Olga Tokarczuk besökte under onsdagen Rinkeby bibliotek för att träffa skolelever. Nobelpristagaren i litteratur firades med luciatåg och dessutom överlämnades ett porträtt och ett häfte fyllt av elevernas texter till henne.

En långvarig tradition fortsätter. I över 30 år har skolelever i Rinkeby uppmärksammat Nobelpristagaren i litteratur. Under hösten har både elever från Knutbyskolan i Rinkeby och Enbacksskolan i Tensta läst, illustrerat och arbetat med Nobelpriset. Arbetet brukar traditionsenligt avslutas med ett firande under Nobelveckan där den prisbelönade författaren besöker evenemanget. I år har dock firandet präglats av en mängd turer. Den kontroversielle författaren och 2019 års Nobelpristagare i litteratur, Peter Handke, bjöds inte in för att träffa eleverna i Rinkeby. Detta eftersom ett besök från Handke skulle kunna leda till protester och demonstrationer. – Vi ville inte att det skulle bli några demonstrationer här. Barnen som är med i dag är mellan 10 och 15 år och det är för svårt för dem att svara på sådana frågor, säger författaren Gunilla Lundgren, grundare till Nobel i Rinkeby. Det var också länge oklart huruvida Olga Tokarczuk skulle dyka upp på firandet av Nobel i Rinkeby. Först kom beskedet att 2018 års Nobelpristagare i litteratur inte kunde närvara – vilket senare kom att ändras. På sin officiella Facebooksida uppgav författaren att det hela var ett missförstånd och att hon visst skulle besöka skoleleverna. – Olga ville hela tiden komma hit så vi är väldigt glada att hon kunde genomföra det, säger Gunilla Lindgren. Fler än 60 elever – från Knutbyskolans klass 4 A och 4B och Enbacksskolans klass 9 – har engagerats i årets arbete. De har tillsammans läst författarnas verk och arbetat med Nobelpriset under hela hösten. Eleverna har förutom att läsa delar ur Peter Handkes bok ”Barnberättelse” också läst texter ur Tokarczuks verk ”Björnens ögonblick” och ”Löparna”. Sabrin Meygag, som går i nionde klass på Enbacksskolan, är oerhört glad över Olga Tokarczuks besök. – Hon är en förebild för oss alla kvinnor. Jag tror verkligen på henne och det har varit väldigt intressant att jobba med Olgas böcker. – Det är också kul att en kvinna har vunnit. Hur har ni arbetat med Nobelpriset under hösten? – Vi har jobbat väldigt hårt med ett häfte där vi har med bilder på Alfred Nobel och hans projekt. Sedan har vi arbetat allmänt med Nobelpriset. Vi har också pratat om Olga, hennes bakgrund och vad hon skriver om. – Jag har skrivit en text i häftet om Olga, säger Sabrin Meygag, som senare också fick kliva upp på scenen tillsammans med sina skolkamrater. När Olga Tokarczuk kom in i lokalen ställde sig alla upp och pristagaren satte sig på första raden. Eleverna i skolklasserna talar tillsammans tjugo språk och de hälsade henne välkommen på bland annat svenska, engelska, arabiska, polska, somaliska, turkiska och rumänska. Snart släcktes rummet ned och Knutbyskolans årskurs tre vandrade in med ett luciatåg och sjöng för Nobelpristagaren. Därefter presenterade eleverna hur de har arbetat med Nobelpriset under hösten. Slutligen lämnades häftet och ett porträtt föreställande Olga Tokarczuk över till henne. Hon fick därefter själv säga några ord på scenen. – Jag är helt mållös. Det här är en fantastisk plats och jag kommer alltid att komma ihåg er, säger Nobelpristagaren samtidigt som hon tittar ner på tavlan som hon precis fått. – Den här ska jag hänga upp i mitt hus i Polen, säger Olga Tokarczuk. Anita Ali Asgar och Daryan Koyikoyan från Enbacksskolan var programledare under firandet. DN pratar med två glada ungdomar efter ceremonins avslut. Anita Ali Asgar hade tillsammans med en klasskompis också målat det porträtt som Olga Tokarczuk fick i present. Hur kändes det när Olga berättade att hon skulle hänga upp tavlan i sitt hus? – Det var nästan för mycket att höra. Det var väldigt stort och rörande för mig, säger Ali Asgar, 14 år. Vad säger ni om att en Nobelpristagare i litteratur besöker Rinkeby bibliotek? – Det är otroligt speciellt att en Nobelpristagare kommer till en liten förort mitt i Stockholm. Jag har inspirerats för hela mitt liv. Hon är en så fantastisk människa och det känns magiskt att få träffa henne. Jag tror inte att det här bara inspirerar mig, utan det inspirerar alla här i dag, säger Anita Ali Asgar. – Vi visste inte hur Olga skulle vara, men nu har vi fått träffa en Nobelpristagare och har fått se vilken fin person hon egentligen är, fyller Daryan Koyikoyan i. Efter presentationen fick eleverna möjlighet att sätta sig vid ett bord för att prata med Nobelpristagaren. Hon passade också på att smaka lite av bakverket baklava som har sitt ursprung i Mellanöstern. Innan Olga Tokarczuk var tvungen att lämna biblioteket så hade hon ett sista budskap att förmedla till barnen. – Det här var det bästa under hela Nobelvistelsen. Nobel i Rinkeby 2019 är det trettioförsta året för Nobel i Rinkeby. I år är det två skolor som deltar i arbetet med Nobelpriset: Knutbyskolan i Rinkeby och Enbacksskolan i Tensta. Pristagaren i litteratur bjuds varje år in för att i samband med prisutdelningen besöka Rinkeby. Ofta tackar Nobelpristagaren, eller någon släkting, ja till inbjudan. I de fall som ingen kan komma brukar en fysik eller kemipristagare bjudas in. Bland annat har Svetlana Aleksijevitj, Kazuo Ishiguro, Tomas Tranströmer och Mario Vargas Llosa tidigare deltagit i firandet.


Det här googlade vi mest på under 2019

Summary: Branden i Notre-Dame, Asap Rocky och tv-dokumentären om Josefin Nilsson hör till det svenskarna sökt mest efter på nätet i år. Det visar Googles årliga trendsammanställning.

Sportevenemang och kommunikationsteknik är alltid vanliga termer bland det svenskarna söker efter på nätet, och 2019 är inget undantag. I år har vi bland annat sökt mycket efter ”hockey-VM” och ”Iphone 11”, visar nätjätten Googles årliga sammanställning över vilka trender som varit hetast på sökmotorn. Diverse nyhetshändelser klättrar också högt i statistiken. I år handlar det till exempel om branden i Notre-Dame i Paris, EU-valet, Asap Rocky och Greta Thunberg. Google delar upp sökorden och fraserna i olika kategorier. Den mest trendande sökningen sett över alla kategorier har varit på tv-dokumentären om sångerskan Josefin Nilsson, Älska mig för den jag är, som nyligen fälldes av Granskningsnämnden. Sångerskan figurerar också i toppen av kategorin vanligaste ”hur”-sökningar, nämligen ”hur dog Josefin Nilsson”. Mat och dryck-listan toppas av Aperol Spritz. Bland bortgångna personer är det mest sökta namnet Svenska Akademiens tidigare ständiga sekreterare Sara Danius. Förra året trendade bland annat fotbolls-VM och Aviciis död, och de vanligaste ”hur”-frågorna var ”hur röstar man” och ”hur får man tillbaka gamla Snapchat”. 2017 sökte vi bland annat på på ”hur gör man slime” och ”varför firar vi påsk”. De tre mest trendande sökorden det året var fidget spinner, Skam och Martin Timell. De tre mest sökta personerna var förutom sagde Timell Lotta Bromé och Fredrik Virtanen.


Artisten Marie Fredriksson är död

Summary: Den folkkära artisten Marie Fredriksson är död. Hon blev känd världen över som sångerska i duon Roxette och har också en lång, framgångsrik solokarriär bakom sig. Hon blev 61 år.

”Det är med stor sorg vi måste meddela att en av våra största och mest älskade artister är borta. Marie Fredriksson avled på morgonen den 9 december i sviterna av sin tidigare sjukdom”‚ skriver Fredrikssons management i ett pressmeddelande. Vännen och artistkollegan i Roxette, Per Gessle, säger i ett uttalande efter beskedet att Marie Fredriksson gått bort: ”Du var en helt unik musikant, en sångerska på en nivå vi knappast kommer att få uppleva igen. Du målade mina svartvita sånger med de vackraste färger. Du var en helt underbar vän i över fyrtio år.” Helena von Zweigbergk är journalist och skrev tillsammans med Fredriksson biografin ”Kärleken till livet” som gavs ut 2015. – Hon är en enastående kämpe. Hon är en sådan där människa som man känner med åren blev vis. På vilket sätt? – Hon valde, väldigt medvetet, ett stillsamt liv de sista åren och blev bra på att uppmärksamma småsaker i vardagen. Hennes sätt smittade av sig. Hon fick en att dra ner på andetagen och hitta en sorts koncentration i ögonblicket. De samtal vi hade fick ofta en förtätad stämning. Sen kunde hon skratta också förstås, hon hade en fantastisk humor, men just det här allvarsamma var speciellt, som också märktes i sättet hon sjöng. Budskapet hon hade handlade mycket om tröst. Hon var så bra på att trösta, även de gånger när man kände att den som skulle behöva tröstas mest av alla var hon. Hur mådde hon sista tiden? – Hon hade det kämpigt, men höll humöret uppe på ett beundransvärt sätt. När andra människor bara skulle ha lagt sig ner och gett upp, då stod hon pall på ett sätt som jag faktiskt aldrig har sett förut. Hon gnällde aldrig. Hon kunde vara akut ledsen för saker, men så torkade hon alltid tårarna snabbt och sa: det blir bättre, det blir bra. Gun-Marie Bolyos, mer känd som Marie Fredriksson, föddes 1958 i skånska Össjö men växte mestadels upp i Östra Ljungby. Hon är känd för sin långa musikkarriär, både som soloartist och medlem i Roxette, ett av den svenska pophistoriens mest framgångsrika band. Hon berättar i självbiografin ”Kärleken till livet” (2015) om när hon själv förstod att hennes röst var speciell: ”Jag vet bara att jag kunde sjunga så högt och starkt. Att jag kunde ta i. Tina och jag sjöng i barnkören varje söndag, och då kände jag verkligen hur rösten bar. Ganska tidigt märkte jag också att jag berörde människor när jag sjöng. Att något väcktes i dem”. Under uppväxten hade familjen både ekonomiska och sociala bekymmer, men Marie Fredriksson har beskrivit hemmet som fyllt av kärlek och musik. Hon fick tidigt ett piano och sjöng ofta tillsammans med sina systrar. Redan i unga år uppmärksammade många hennes sångbegåvning och utstrålning på scenen. Steget mot en fullfjädrad musikkarriär fortsatte på Fridhems folkhögskola där hon i mitten av 70-talet genom dispens fick en utbildningsplats, trots att hon egentligen var året för ung. Hon flyttade senare till Halmstad där hon var med och bildade banden Strul och Mamas barn. Hennes stora genombrott kom i mitten av 80-talet då hon släppte två soloskivor, där bland annat hitlåten ”Ännu doftar kärlek” fanns med. 1986 bildade hon och vännen Per Gessle popduon Roxette. Bandet fick sitt internationella genombrott med andra skivan ”Look sharp” och låtar som ”The look”, ”Listen to your heart” och ”It must have been love”. Under de följande decennierna följde en intensiv musikkarriär. Marie Fredriksson varvade soloskivor med världsturnéer och nya album med Roxette. Marie Fredriksson gav ut totalt åtta studioalbum och flera av Roxettes låtar toppade internationella listor. I februari 1995 blev Roxette det första rockbandet från väst på nio år som fick spela i Kina. – Jag grät redan på scen, jag lipade hela tiden. Ibland så mycket att det var svårt att sjunga. Men jag är ju bara så stolt över att vi från lilla Sverige blev insläppta först av alla i Peking. Tänk att vi fick öppna på dörren och ge folk lite frisk luft, sade Marie Fredriksson i en intervju med Aftonbladet efter spelningen. Marie Fredriksson drabbades år 2002 av en hjärntumör. Hon var efter insjuknandet i perioder borta från rampljuset, men hennes kreativitet sinade inte. Hon debuterade som konstnär med djupt personliga kolteckningar och musiken, med både nya album och konserter, fick efter att hon friskförklarats åter en allt större plats. Hon kom tillbaka till scenerna och framträdde på både kronprinsessan Victorias och prinsessan Madeleines bröllop, år 2010 respektive 2013. Marie Fredrikssons studioalbum ”Nu” släpptes 2013. Hon intervjuades då i DN och sade att hon ville skriva mer musik. – Jag är så tacksam för att jag får uppleva det igen, att få sjunga i Sydamerika och Australien har varit helt magiskt. Det har gått så fantastiskt bra trots alla år som gått, det trodde man ju inte. Jag njuter verkligen av dagen. Man ser på livet på ett helt annat sätt efter att ha gått igenom det jag har, sa Marie Fredriksson. Under 2016 var planen att Roxette skulle ge sig ut på den tredje delen av en pågående världsturné, men kort före starten kom beskedet att läkarna avrått Marie Fredriksson från att spela på grund av hennes hälsa. I ett uttalande sade hon: ”Det har varit 30 fantastiska år! Jag känner bara lycka och glädje när jag ser tillbaka på alla spelningar runtom i världen under denna långa tid. Jag är särskilt stolt och tacksam över att ha kommit tillbaka efter min sjukdom 2009 och spelat oss ytterligare några varv runt jorden! Nu är turnerandet över för min del och jag tackar vår fantastiska publik som varit med på hela resan.” Efter beskedet att hon slutat turnera blev de offentliga framträdandena färre, men hon fortsatte jobba med ny musik och på hennes 59-årsdag gavs singeln ”Alone again” ut. Hon förklarade i ett uttalande att låten var inspirerad av den jazzmusik hon lyssnade på när hon var ung. – Detta är något som jag längtat efter en lång tid, och det känns rätt att göra det nu. Jazzen och bluesen har alltid betytt mycket för mig, och jag älskar denna låten, sa Marie Fredriksson i ett uttalande. Året därpå fyllde hon 60 år och skickade då en offentlig hälsning till sin publik: – Genom åren har jag firat rejält: födelsedagar, listplaceringar och platinaskivor och det har varit fantastiskt! Jag har också haft fester, releasepartyn och kalas i mängder, sa Marie Fredriksson. – När jag nu har glädjen att fylla 60 år passar jag på att göra det i lugnt läge med enbart min närmsta, kära familj och ser mycket fram emot det. Och jag är extra glad att få fira i solsken! Marie Fredriksson blev 61 år och sörjs närmast av maken Mikael Bolyos och deras två barn, Josefin och Oscar. Read this article in English: Roxette's Marie Fredriksson dead at 61 Läs mer: Per Gessle: Tack Marie, tack för ALLT Marie Fredriksson om kärleken till livet Ulf Lundell: Hennes röst är kvar Marie Fredriksson – ett musikaliskt liv


Cissi Wallin döms för grovt förtal

Summary: Cissi Wallin döms för grovt förtal av journalisten Fredrik Virtanen med påföljden villkorlig dom och dagsböter, meddelar Stockholms tingsrätt. Hon döms även att betala 90.000 kronor i skadestånd – men ska nu överklaga domen. ”Aftonbladet borde återanställa mig”, skriver Fredrik Virtanen i en kommentar.

Cissi Wallin åtalades för sex inlägg hon publicerat på Instagram och Facebook mellan oktober 2017 och augusti 2018. I inläggen pekade hon ut Fredrik Virtanen som en våldtäktsman och sexualbrottsling. Åklagaren Daniel Suneson menade under rättegången att anklagelsen fått enorm spridning och orsakat Fredrik Virtanen stor skada. Tingsrätten ger i domen åklagarsidan rätt i att anklagelserna varit allvarliga och anser det vara bevisat att de nått tiotusentals personer. I domen har man tagit hänsyn till att Virtanen var en offentlig person som opinionsbildare på en rikstäckande tidning, men betonar att hans ställning inte varit lika stark som till exempel en politiker. I en kommentar på sin hemsida skriver Fredrik Virtanen att han är glad över domslutet. Samtidigt konstaterar han att ”det är billigt i Sverige att förstöra en annan människas liv”: ”Villkorlig fängelsedom och 100 dagsböter om 50 kronor samt 90 000 kronor i skadestånd. Ett straff som inte känns alls för en mångmiljonär”, skriver Fredrik Virtanen. Han är också kritisk mot Facebook och Instagram, som fortsätter att distribuera anklagelserna, och mot de svenska medier som återgav Cissi Wallins anklagelser om våldtäkt för två år sedan: ”Jag vet att de svenska medierna som publicerade lögnerna hösten 2017 skäms. De borde säga högt att de skäms. De borde be om ursäkt. De borde häva straffet jag fått för att bli förtalad: yrkesförbud. Aftonbladet borde återanställa mig.” Cissi Wallin säger sig inte vara förvånad över domen. – Men den är ganska talande för sakernas tillstånd. Jag ska betala 90.000 kronor för att ha berättat om en våldtäkt. Det är stötande och känns som en bekräftelse på vad metoo har blivit i Sverige. Vi har till skillnad från andra länder hakat upp oss på att inga namn får nämnas, att inga konsekvenser får ske, utan vi ska bara prata om strukturella problem. Ungefär som att förövarna inte finns. Fokusförskjutningen är enorm, säger Cissi Wallin till DN. Vilka konsekvenser tror du att domen får för metoo? – Det blir en nedkylningseffekt. Det är en tydlig signal att så få förövare döms. I dag såg vi också att Granskningsnämnden fällde SVT för Josefin Nilsson-dokumentären, som inte ens nämner den dömde förövarens namn. Man får inte ens berätta hennes historia, för att det anses vara kränkande mot den här mannen. Motståndet blir väldigt hårt när stora värden står på spel och det här vad som händer just nu: det här är den kränkte mannens sista dödsryckningar, säger Cissi Wallin. Chefsrådman Malou Lindblom var rättens ordförande i målet. Om det förhållandevis höga skadeståndet, som är uppdelat i 80.000 kronor för kränkningsersättning, och 10.000 för sveda och värk, säger hon: – Vi har funnit att det har varit väldigt klandervärda uppgifter som har lämnats, och under en längre period. Det finns en risk att mottagarna för uppgifterna fäster tilltro till det. Under huvudförhandlingen talades det om huruvida namngivning ska betraktas som en del av metoorörelsen, hur resonerade ni kring det? – Vi har lyssnat på båda parter samt det vittne man åberopade, sedan gör vi bedömningen att man inte kan säga att det var försvarligt bara för att det skedde under metoorörelsen. Villkorlig dom Villkorlig dom är en påföljd i stället för fängelse som innebär att den dömde får en prövotid på två år. Då ska den dömde sköta sig, fast det kontrolleras inte av någon övervakare. Om den dömde begår nya brott under prövotiden brukar tingsrätten upphäva den villkorliga domen och det blir fängelse i stället. Villkorlig dom kan förenas med dagsböter och samhällstjänst. Källa: TT. Cissi Wallin har i tidigare intervjuer sagt att hon skulle överklaga en fällande dom. Och på måndagen bekräftar hennes försvarsadvokat Percy Bratt för DN att man kommer att överklaga. Percy Bratt menar att det finns flera brister i domen. Han har invändningar mot rättens bedömning kring försvarligheten att lämna uppgifterna, samt det ställningstagande man gjort kring Virtanens roll i offentligheten. – Den intresseavvägning som domen vilar på kan i förlängningen underminera metoorörelsen och hela det viktiga samhälls- och yttrandefrihetsintresse som den innefattar, säger Percy Bratt. Han beskriver skadeståndet på 90.000 som ”omotiverat högt”. Han argumenterar även för att det inte går att dra direkta orsakssamband mellan Cissi Wallins inlägg och det psykiska lidande som Fredrik Virtanen menar att han fått utså. – Mycket av medieexponeringen var beroende av publiceringsbeslut i massmedier och hur det påverkat bör inte prövas inom ramen för det här målet, säger Percy Bratt. Juristen Ängla Eklund är ordförande för Institutet för juridik och internet och har följt målet. Hon tycker att domen var väntad, utifrån tidigare domar i samband med uttalanden kopplade till metoo. Dock var skadeståndet på 90.000 kronor oväntat högt, säger hon. – Det ligger högre än i andra mål men är också det mål där vi sett den mest omfattande spridningen, och kanske de mest långtgående skadorna och effekterna för personen som påståendena spritts om. En del talar om att domen kommer få följdverkningar för metoo, vad tror du om det? – Det jag är rädd för är att man kommer använda domen för att sprida information om att staten belägger kvinnor med munkavle och att de inte får berätta sina berättelser. Man måste skilja på den prövning som görs i samband med sexualmål och den som görs i samband med förtalsmål, säger Ängla Eklund och fortsätter: – Sakfrågan måste prövas av domstol, och man har alltid rätt som människa att berätta sin berättelse för den närmsta kretsen, terapeuter eller rättsväsende, men inte att sprida till en större krets. Du har rätt till din egen sanning men inte att sprida den till vem som helst, säger Eklund. Under rättegången i Stockholms tingsrätt, som avslutades för två veckor sedan, medgav Cissi Wallin att hon publicerat inläggen men nekade till brott. Hon menar att uppgifterna som hon spridit varit sanna och att det varit försvarligt att lämna dem. I tingsrätten hävdade hon att inläggen ska ses i ljuset av metoorörelsen och att hon ”brutit en tystnadskultur”. Våldtäktsanklagelsen hon riktat mot Fredrik Virtanen har tidigare utretts av polis men förundersökningen lades ned i brist på bevis. Han har hela tiden nekat till anklagelsen.  Flera förtalsfall efter inlägg i sociala medier En kvinna i 40-årsåldern dömdes förra året i Södertörns tingsrätt för förtal, på grund av ett Facebookinlägg hon skrev hösten 2017. I inlägget namngav hon en man och anklagade honom för våldtäkt. Påföljden blev dagsböter, samt att kvinnan skulle betala 10.000 kronor i skadestånd till mannen. Rätten menade att det inte fanns omständigheter som skulle kunna utgöra en rimlig grund för att publicera uppgifterna. I somras dömdes en kvinna i Nacka tingsrätt för grovt förtal efter inlägg hon skrivit i stängda Facebookgrupper hösten 2017. I inläggen anklagade hon en manlig regissör för våldtäkt. Kvinnan dömdes till villkorlig dom och dagsböter, samt att betala ett skadestånd på 60.000 kronor till den målsägande mannen. Domen har överklagats till hovrätten. I oktober 2019 åtalades en kvinna för grovt förtal efter att under metoohösten 2017 i sociala medier ha anklagat en svensk komiker för sexuella övergrepp. Enligt stämningsansökan har kvinnan skrivit om händelsen på Facebook. Åklagaren bedömer brottet som grovt eftersom uppgifterna avsett grov brottslighet, fått stor spridning samt lett till stor skada för komikern. Tidpunkt för huvudförhandling är ännu oklart. Läs mer Fredrik Virtanen i tingsrätten: ”Jag bara ser hatet välla mot mig” Cissi Wallin i tingsrätten: ”Jag har brutit en tystnadskultur”


Malou von Sivers om kritiserad hiphopintervju: ”Blev obalans”

Summary: Programledaren Malou von Sivers har fått motta kritik efter en intervju med rapparen Greekazo, där samtalet kom att handla om droger och våld snarare än om 18-åringens musik. – Jag håller med om att det blev obalans, säger Malou von Sivers till Aftonbladet.

Under fredagen gästade Stockholmsrapparen Greekazo tv-programmet ”Malou efter tio” i samband med ett nytt singelsläpp. Den 18-årige rapparen trodde att intervjun skulle handla om musik, men i stället blev han pressad på frågor om sina låttexter som berör droger och gängkriminalitet. Programledarna Malou von Sivers och Anders Öfvergård uppmanade bland annat rapparen att tänka på att han är en förebild för unga, och föreslog att han skulle skriva positiva texter i stället. ”Jag kom dit för att prata om min musik och blev indragen i en debatt som handlade om narkotika och våld [...] Tyvärr är fördomarna mot oss något vi möter hela tiden, folk blir ofta upprörda när vi pratar om problemen som finns i förorterna i dag. Denna intervju var bara ett bevis på detta”, skriver Greekazo i ett sms till DN. Inslaget har väckt stark kritik, bland annat av Expressens Alex Schulman och Aftonbladets Frans Strandberg. Andra har dragit paralleller till när den unga rapparen Einár nyligen gästade samma program. Kritikerna menar att han inte blev bemött på samma sätt. Till Aftonbladet medger Malou von Sivers att det blev ”obalans” i samtalet: – Programmet bjuder in till samtal och olika perspektiv och i det här fallet håller jag med om att det blev obalans och att Greekazo kunde fått större utrymme att prata om sin musik. Jag hoppas han vill komma tillbaka och prata mer om det en annan gång.


”Taberg” – en gruvlig dikt i tre dimensioner

Summary: Adam Westman tar i nya diktboken ”Taberg” avstamp i underjorden. Det är en diktsamling som befinner sig i rörelse. Aase Berg har följt den komplicerade färden.

Lyrik Adam Westman ”Taberg” Nirstedt, 72 sidor  En bruksort, en gruva, ett typiskt svenskt landskap, fyra bröder. Och senare: en ung vuxen som ser tillbaka på sin barndom. Innehållet i Adam Westmans diktsamling är lätt att greppa. Om det är en debutdiktsamling eller inte får vara osagt, eftersom Westman tidigare har publicerat en chapbook, det vill säga ett enklare producerat poesihäfte. Hur som helst skulle ”Taberg” lika gärna ha kunnat vara skriven av en betydligt mer erfaren poet – hantverket är så komplext att poesin närmast känns tredimensionell. Det kan låta flummigt, men är mycket enkelt. Skicklig poesi stannar aldrig vid orden som står på sidan (om den inte är strikt språkmaterialistisk, för då är ordkonkretionen själva poängen). I suggestiv poesi är det som förmedlas inte bokstavligt, avsikten är inte att läsaren ska ”förstå”. Snarare framkallar orden musik i kombination med (rörlig) bild, ett slags synestesi mellan sinnesintryck, mellan rytmen och det visuella. Riktigt bra poesi tar sig rakt in i läsarens kropp på samma sätt som en dröm eller hallucination kan kännas verklig (och kanske, på sitt sätt, faktiskt är verklig). Westman tar avstamp från ett brutalt fundament: gruvan. Inledningssviten börjar i underjorden, i gruvans hårdhet. Ortnamnet Taberg kan förstås också betyda Ta berg. Någon bryter alltså malm ur platsens ryggrad. Eller, ur familjens ryggrad. Även om gruvan i Jönköpingstrakten inte är aktiv i dag, så har den satt sina spår i människors psyken, och i Westmans poesi dröjer sig det förflutna kvar i nutiden och framtiden. Vid sidan om berget breder kalhygget och åkermarken ut sig, landskapet är utsatt och instabilt men också fullt av möjligheter: ”fönster / mellan / rött/ virvlar/ åkern/ öppen”. I sviten ”Brödraskara” befolkas landskapet av barn, även om den förmedlande berättarrösten inte ger sig tillkänna som subjekt förrän längre in i diktsamlingen. Det dröjer innan ordet ”jag” används, kanske för att jaget först ingår i familjekonstellationen och alltså betraktas utifrån av någon annan, alternativt av sig själv som vuxen. Barnen rör sig i barnmiljöer ur ett barnperspektiv som gestaltas pricksäkert fåordigt: ”drömmar av sommar i rododendrons feta blad” – en ensam strof på en sida väcker minnen hos läsaren av äventyrslekar i undervegetation. Men det paradisiska tillståndet får inte vara orört, det perforeras av hotande hugg och sprickor av meningsförlust: ”ett berg / skiljer sig / att existera / är inget/ om du är inget” Det börjar alltså knaka i fundamentet. Även svajigheten mellan subjekten väcker oro. Det finns en mellanbror, en storebror, en tvillingbror (eller rimligen två – bröderna uppges vara ”kanske fyra eller fler”) – men var är lillebror, är tvillingbröderna yngst? Och finns det inga föräldrar? Det är svårt att fästa blicken. Rösten har ett logikproblem, vet inte var den hör hemma i brödraskaran: ”vi lärde oss / mat lärde oss / fötter/ att vandra / säga/ jag är bara / en drömmare / du är bara / en dröm”. Att läsa ”Taberg” är alltså att följa en rörelse gestaltad genom bilder. Färdriktningen är komplicerad, slingrig och ibland liknar den kräftgång. En rak linje är inte möjlig, kronologin måste hela tiden skäras sönder och forceras. Det är alltså ingen traditionell ”utvecklingskurva” som skisseras, ingen tydlig livsbana från barn till vuxen. Wessman skriver om ”de migrerande himlarna” och skapar en liknande perspektivförskjutning som den man kan se genom ett tågfönster, när landskapet sugs bakåt och det inte är tåget utan omvärlden som rör sig. I sista sviten, ”En dag vokaler”, är jaget vuxet och konsumerar kaffe och cigg och befinner sig i ett ”strobliknande tillstånd” där ”bläcksvarta gnistor” uppstår ”i dagens ljus”. Platsen lever kvar i jaget, men det är också en plats man måste bryta sig loss från – ”när det kommer tillbaka kommer det i en loop”, skriver Westman i slutdikten. Och jag tänker att det är ett sällsynt tillstånd han har lyckats sätta ord på: livet som en tredimensionell loop. Läs fler litteraturrecensioner av Aase Berg och fler bokrecensioner från DN:s kritiker.


The Who är rent förbluffande igenkännliga på nya ”Who”

Summary: På The Whos första nya album på tretton år är Pete Townshend fenomenal på att bygga nytt av kända beståndsdelar och Roger Daltrey tycks inte ha tappat ett gram av sin röst.

Den stora överraskningen är ”She rocked my world”, sist på standardutgåvan av nya albumet ”Who”. En tassande jazzig ballad med flamencoackord, där Roger Daltrey sjunger i samtalston till impressionistiskt piano. Annars är The Whos första album på tretton år en rent förbluffande igenkännlig historia, med majestätiska gitarrackord och en av världens mest muskulösa rockröster. Och massor av annat som täcker upp och fyller ut – stråkar, körer, orgelklanger från 70-talet – så att soundet drar åt det tjocka och trögrörliga även när låtarna egentligen är lätta och poppiga i anslaget. Samtidigt är Pete Townshend ofta fenomenal på att bygga nytt av kända beståndsdelar och Roger Daltrey tycks inte ha tappat ett enda gram av sin röst. Och här finns en nerv som har med själva ambitionsnivån att göra, som om de faktiskt tycker sig ha något att bevisa. Bästa spår: ”All this music must fade”  Läs fler musikrecensioner av Nils Hansson, till exempel om hur Leonard Cohens kvarlämnade fragment räckte överraskande långt.


Ändrade besked: Nu kommer Olga Tokarczuk till Rinkebybarnen

Summary: Beskedet att författaren Olga Tokarczuk inte kommer till skolbarnen i Rinkeby är ändrat. På sin officiella Facebooksida säger Nobelpristagaren att det var ett missförstånd. – Hon är jätteledsen över detta, säger översättaren Jan Henrik Swahn.

Tidigare i veckan kom beskedet att Olga Tokarczuk inte skulle närvara vid det traditionsenliga besöket i Rinkeby. Organisationen Nobel i Rinkeby uppgav att detta kunde vara slutet på deras mångåriga projekt. Nobelmuseets kommunikationschef, Rebecka Oxelström, skrev i ett mejl till DN: ”Pristagarna får otroligt många inbjudningar under Nobelveckan och de bestämmer själva vad de vill tacka ja till. Olga Tokarczuk har tackat nej till alla skolbesök.” På sin officiella Facebooksida ger dock författaren en annan bild då hon får höra uppgifterna. ”Det var ett missförstånd, vi har redan kommit överens om att besöka Rinkeby”, skriver författaren. Jan Henrik Swahn, som har översatt Tokarczuks böcker till svenska, bekräftar att hon kommer att besöka Rinkeby. – Hon har inte förstått vad det har rört sig om. När jag förklarade vad Rinkeby var så blev hon förtvivlad och sade ”det är ju självklart att vi ska vara där”. Ordningen är återställd nu. Det absurda var att att det gick ut hon inte skulle dit, säger Swahn. Även Gunilla Lundgren, grundare till Nobel i Rinkeby, säger att de är mycket glada att Nobelpristagaren ska besöka Rinkeby. – Vi är jätteglada, vi fick reda på alldeles nyss att hon ska komma den 11 december. Lundgren kan dock inte ge något svar på varför det tidigare sagts att Tokarczuk skulle ha ställt in sin närvaro. På plats kommer Tokarczuk att få dikter som eleverna i Rinkeby skrivit till henne. – Hon kommer även få ett jättevackert porträtt de har gjort till henne och ett häfte med deras texter. Det kommer även finnas sidor med till Peter Handke, det är ju ett Nobelhäfte. Men vi är jättetacksamma att hon kommer, för nu hålls traditionen vid liv, säger Gunilla Lundgren. Till DN skriver Annika Pontikis, kommunikationschef på Nobelstiftelsen, att det var författaren själv som inte ville närvara. – Olga Tokarczuk tackade först nej till besöket i Rinkeby men har ändrat sig. Alla möten mellan Nobelpristagare och skolelever under Nobelveckan brukar vara väldigt uppskattade och vi är därför glada att besöket nu blir av, skriver Pontikis.


Peter Englund bojkottar Nobelveckan i protest mot Peter Handke

Summary: I öppen protest mot att Peter Handke får Nobelpriset i litteratur väljer Peter Englund att inte delta i årets Nobelvecka. – Att fira Peter Handkes Nobelpris vore grovt hyckleri från min sida, uppger Peter Englund för DN.

Peter Englund kommer inte att delta i några festligheter eller ceremonier i samband med att Nobelprisen i litteratur delas ut nästa vecka. På deltagarlistan för Nobelceremomin den 10 december i Konserthuset finns akademiledamoten på stol nummer 10 inte med. – Jag kommer inte att delta i årets Nobelvecka. Att fira Peter Handkes Nobelpris vore grovt hyckleri från min sida. Det är allt jag har att säga för tillfället, skriver Peter Englund i ett mejl till DN. DN har sökt Mats Malm, Akademiens ständige sekreterare, som inte vill ställa upp på en intervju. – Peter är tydlig nog, jag har inget att lägga till det, skriver Mats Malm i ett mejl. Horace Engdahl, som har uttalat sitt stöd för valet av Peter Handke, kommenterar Peter Englunds beslut i ett mejl till DN. – Var och en har sin frihet, skriver Horace Engdahl. Peter Englund är den enda akademiledamoten med förstahandserfarenhet av Bosnien. När Balkankrigen rasade på 1990-talet rapporterade han på plats i artiklar för Expressen och Dagens Nyheter. I debatten kring bombningen av Serbien var han en tydlig röst mot serbisk nationalism och Slobodan Milosevics etniska rensning. Peter Englund var en av de ledamöter som våren 2018 lämnade arbetet i Akademien, i protest mot hanteringen av kopplingarna till kulturprofilen Jean Claude Arnault. Englund begärde dock aldrig permanent utträde, utan återupptog sitt arbete i januari 2019. Beskedet från Peter Englund kom bara ett par timmar innan en presskonferens med årets Nobelpristagare i litteratur inleddes i Börshuset. I ett inlägg på Instagram tillägger Peter Englund att hans frånvaro under Nobelveckan ”ej kommer som någon överraskning för mina kamrater i Akademien”. Han skriver även att han ska delta i Akademiens högtidssammankomst den 20 december. I förra veckan meddelade två av de externa sakkunniga i Nobelkommittén, Gun-Britt Sundström och Kristoffer Leandoer, att de avslutar sina uppdrag i förtid. Sundström hänvisade då delvis till valet av Handke: ”Valet av 2019 års pristagare har inte bara inneburit val av ett författarskap utan även, inom och utom Akademien, tolkats som ett ställningstagande för synen på litteratur som något som står över ”politiken”. Den ideologin är inte min”‚ skrev Gun-Britt Sundström i DN. Motståndet mot Peter Handke har varit utbrett sedan han tillkännagavs som Nobelpristagare. Kritiken har gällt författarens hållning i konflikterna på Balkan, bland annat på grund flera motsägelsefulla uttalanden om folkmordet i Srebrenica. På tisdagen, då prisutdelningen och banketten äger rum, väntas protester på flera platser i centrala Stockholm. Tidigare har manifestationer ägt rum utanför Sveriges ambassad i Sarajevo, och kungaparet har mottagit krav om att de bör ingripa för att stoppa utdelningen av priset. Författaren har flera gånger om tillbakavisat anklagelser som riktats mot honom, och Svenska Akademien har försvarat sitt val av pristagare: ”Det är uppenbart att vi förstår Peter Handkes litterära verk på väldigt olika sätt”, skrev Nobelkommitténs ordförande Anders Olsson i ett brev till en av de organisationer som protesterat mot valet.


”Vår tid är nu”-skådespelaren vill hålla armlängds avstånd till kulturen

Summary: ”Vår tid är nu” är över för Mattias Nordkvist. Skådespelaren som blivit ”Gustaf” med den svenska tv-publiken är fri att själv välja riktning i karriären. Under hösten har han serverat lunchgäster på en restaurang i Göteborg och nu tar han emot Sten A Olssons kulturstipendium. – Jag älskar mitt yrke, men har ett oerhört stort behov av att putta bort det, säger Mattias Nordkvist.

Mattias Nordkvist sökte aldrig till scenskolan i Stockholm. Då, för 15 år sedan, ville han hålla sig på tryggt avstånd från kultureliten. Hindra sig själv från att sugas in i en liten värld där allt kretsade kring teatern. – Jag vet att jag hade sprungit benen av mig på gratisfester och röda mattor. Smörat för regissörer. I Malmö fanns det inte så många att smöra för, säger han. Teaterhögskolan i Malmö tog emot honom och självbevarelsedriften finns kvar. Två år efter premiären av SVT:s storsatsning ”Vår tid är nu” började Mattias Nordkvist jobba halvtid på restaurangen ”Dubbel dubbel” i hemstaden Göteborg. – Jag älskar mitt yrke, men har ett oerhört stort behov av att putta bort det. Det är viktigt för mig att ha en fot i någon slags ”riktig” värld, säger han och formar fingrarna till citationstecken. Under fredagskvällen ska Mattias Nordkvist kliva upp på scenen på Göteborgs konserthus och ta emot Sten A Olssons kulturstipendium. Bland årets stipendiater finns förutom skådespelaren även musikern Sarah Klang och konstnären Martha Ossowska Persson. Stipendiet på 300.000 kronor planerar Mattias Nordkvist att använda för att köpa sig tid, som han uttrycker det. – Jag vill träffa människor jag ser upp till och prata om yrket. Och ta mig tid att träffa unga människor med skådespelardrömmar, de som mejlar mig och frågar hur de ska ta sig fram, säger Mattias Nordkvist. Själv skickade han ett mejl i veckan till Göteborgs stadsteaters konstnärliga ledare, Anna Takanen, under sin sista period på teaterhögskolan. Sedan såg hon honom spela och han blev erbjuden ett treårskontrakt på Göteborgs stadsteater. Genombrottet i tv kom efter att Mattias Nordkvist spelat mot Adam Lundgren i ”En handelsresandes död” på Göteborgs stadsteater. Skådespelarna agerade bröder i teateruppsättningen. När Adam Lundgren fick en roll i den SVT-serie som så småningom skulle bli en tittarsuccé tipsade han om kollegan. – De hade aldrig hört talas om mig. Vi brukar skämta om att Adam fick tio procent av mitt gage, säger Mattias Nordkvist. I ”Vår tid är nu” spelar Mattias Nordkvist Gustaf, en karaktär som under seriens första säsong är egocentrerad och manipulativ – den ”elaka” av de tre syskonen i berättelsens mittpunkt. Nästan 1,5 miljoner tittare såg premiäravsnittet av serien på tv och Mattias Nordkvist fick uppleva hur det var att bli ett med en fiktiv person. – En kvinna skrev till mig att jag borde skämmas och att mina föräldrar nog skämdes över mig också. Jag tänkte: ”Hjälp, vad har jag gjort?” Sen insåg jag att det var Gustaf hon menade. Under seriens andra säsong förändras karaktärerna och maktbalansen mellan syskonen. – Jag är väldigt förtjust i den andra säsongen, när allt brakar för Gustaf. Hans fru lämnar honom och han måste blotta sin sorg. De scenerna var väldigt utmanande att göra, säger Mattias Nordkvist. Samtidigt fanns det delar av manus som skådespelaren ifrågasatte. När den alkoholiserade Gustaf blir djupt kristen nykterist sa skådespelaren nej till vissa scener. – Det fanns flera scener när han själv skulle predika som jag var skeptisk till. Det finns en stereotyp om religiösa människor som lite knäppa som jag inte kan gå med på, säger han. Under den tredje säsongen syns Mattias Nordkvist mindre än tidigare. Han var trött, säger skådespelaren, och tveksam till att vara med från början. Julspecialen som spelats in under hösten görs utan Gustaf. – Jag känner att jag är klar nu. Det är framför allt en magkänsla. Vad hade krävts för att du skulle ställa upp? – Att vi hade filmat en månad i Tanzania! Gustaf befinner sig ju där under en stor del av tredje säsongen. Det hade varit jättehäftigt, jag har aldrig varit i den delen av världen. Tv-serien har betalat bättre än teaterjobben, men det är viktigt att inte låta pengarna styra, säger Mattias Nordkvist. Då är risken att han tappar riktningen. Målet är att utvecklas som skådespelare, säger han. – När man var yngre hade man någon sorts diffus jakt på framgång. Man var jätteglad för att en viss person hade ringt utan att ha en aning om vad det skulle leda till. Nu är framgång att kunna välja vad jag vill göra, säger han. Det låter som om du har en grundtrygghet. – Absolut inte. Jag är en oerhört ängslig person. Jag kan tacka nej till något och sen älta det i tre veckor. Jag är otroligt mån om att folk ska tycka om mig. Mattias Nordkvist har jobbat sin sista dag för i år på restaurangen i Göteborg. På måndag börjar han på det han kallar för sitt riktiga jobb, som regissör av Dennis Magnussons uppsättning ”Söndag” på Borås stadsteater. Till våren planerar han att jobba med ett tv-projekt som än så länge är hemligt och att hålla på med musik ”för att det är roligt”. Och så vill han jobba deltid på restaurangen igen. Det är som för politiker, säger Mattias Nordkvist, principen om att ha kulturen på armlängds avstånd. – Jag tänker att det är bra även för mig att ha en armlängds avstånd till kulturen. Jag tror att jag mår bra av det.  Mattias Nordkvist Skådespelare och regissör Född 1978 i Stigtomta i Nyköpings kommun. Bosatt i Göteborg. Tog examen från Teaterhögskolan i Malmö år 2007. Är anställd vid Göteborgs stadsteater där han medverkat i en rad uppsättningar, senast i ”Förbjuden ingång” där han gestaltade författaren Victoria Benedictsson. Aktuell som en av sju mottagare av Sten A Olssons kulturstipendium. De andra stipendiaterna är musikern Sarah Klang, skådespelaren Claes Eriksson, konstnären Eva Löfdahl, konstnären Martha Ossowska Persson, keramikern Masayoshi Oya och musikern Malin Wättring.


Därför är de grekiska tragedierna ständigt aktuella

Summary: De grekiska tragedierna har inte förlorat sin aktualitet. De visar hur vi människor medverkar till vårt eget fördärv. Pjäsernas hjältar är sällan lösningen på problemet – de är problemet. Jan Holmberg läser den fascinerande ”Tragedy, the Greeks and us”.

Sakprosa Simon Critchley ”Tragedy, the Greeks and us” Profile Books, 336 sidor  Varför finns tragedin? Det är Anne Carson som frågar, och hon svarar: För att du är arg. Varför är du arg? För att du sörjer. En nästan barnsligt enkel ekvation som kunde ha formulerats av Bamse till Vargen. Likväl rymmer den tragedins hela betydelse. De trettioen bevarade grekiska tragedierna av Aiskylos, Sofokles och Euripides skrevs under våld. I stort sett hela det fjärde århundradet före vår tideräkning låg Aten i krig: först under trettio år mot perserna, sedan nästan lika länge mot Sparta. Det var en för jävlig tid, och en guldålder för litteraturen. Tragedierna kan uppfattas som gamla reliker från en avlägsen tid, när människans öde var outsourcat till gudar vi inte längre tror på. Ändå är de i många avseenden betydligt mer realistiska än de idealiserade och sentimentala krigsdramer vår tids underhållningsindustri erbjuder. De grekiska tragedierna visar hur vi medverkar till vårt eget fördärv. Där är hjälten ingen lösning på problemet; han är problemet. Tragedins gestalter är medbrottslingar till sitt öde. De vet vad de gör, men ändå inte: de har ett val, men väljer fel. Tragedin undersöker det komplicerade förhållande mellan frihet och nödvändighet som präglar den mänskliga tillvaron, lika mycket för två och ett halvt tusen år sedan som nu. Detta är i sammanfattning den brittiske filosofen Simon Critchleys plädering för tragedins aktualitet. Hans nya bok ”Tragedy, the Greeks and Us” kunde vara ett inlägg i ett antal aktuella svenska kulturdebatter (vilka kanske framgår snart), men boken är för bra för att vara användbar. Den sortens instrumentalism är i själva verket ett av Critchleys angreppsmål. Mot det nyttotänkande enligt vilket historiens uppgift är att lära oss det ena eller andra, eller där litteraturens uppgift är att göra läsaren till en god samhällsmedborgare och författaren till hennes plikttrogna ledsagare, ställer Critchley tragedin som filosofisk utmaning. Dess lärdom är nämligen att den inte lär oss särskilt mycket alls. Tvärtom lämnar den sina gestalter och publik med en omtumlande känsla av vilsenhet, ofta formulerad direkt i dramerna med den återkommande frågan: Vad ska jag göra? Det är en fråga som förblir obesvarad, och för det har filosofin aldrig kunnat förlåta tragedin. Att Platon fördömer dramatiken är ingen tillfällighet: det skulle rubba hela hans system. Simon Critchleys ärende är att försvara tragedin mot filosofins försök att tränga undan det tragiska i strävan efter ett stabilt fundament på vilket vetandet, moralen och samhället kan vila. Mot denna tanketradition vill Critchley ur tragedin finna insikter till en tragisk filosofi som erkänner osanning, osäkerhet och motsägelser som livets villkor. Här lutar han sig tungt mot Nietzsche, men också mot sofisterna, samtida med Platon och ett av hans hatobjekt. Sofister som Protagoras och Gorgias betraktas allmänt sedan Platon som glidare, välbeställda retorikkonsulter som mot betalning kunde lura vem som helst till vad som helst. Det verkar ha legat något i det. Men även om de i vissa avseenden kan likna vår tids livscoacher så grundades deras förment ytliga livssyn på en rimlig iakttagelse: människans villkor är outhärdliga; livet är en kris och måste levas som sådan. Detta är inte bara sofismens visdom utan också tragedins, och det är därför som Platon avskyr bägge. Gorgias med sin talekonst och Sofokles med sitt diktande imiterar tillvaron, och övertalar eller lurar sin publik till tvivelaktiga känslor. Verkligt filosofiskt tänkande, däremot, söker sanningen. I denna uråldriga strid mellan sanningssträvan och uppgivenhet ställer sig Critchley på Gorgias sida och ser illusion och fiktion som nödvändiga kategorier för tänkandet. Med Nietzsche menar han att den sanningslidelse som uppfanns av Platon och sedan dess dominerat filosofin (så kallade kristna värderingar likaväl som beskäftig humanism är exempel på den) är blind för sina egna begränsningar. Tragedin kan befria oss från denna blindhet eftersom den lär oss att sanningen inte är villkorslös. Det står var och en fritt att kalla denna hållning för postmodern, men i så fall fanns postmoderna tänkare innan det fanns moderna. Till Critchleys kvaliteter hör hans humor. Men som han också konstaterar, så är skillnaden mellan komedi och tragedi hårfin. För även om det kan gå att hålla sig från skratt så finns ju något som kan likna komik i hur Oidipus blir så upprörd på en medtrafikant att han dödar honom (”a fine example of ancient road rage”, enligt Critchley), trist nog utan vetskap om att den mördade är hans far och kung. Men (och nu växlar vi spår från komedi till tragedi) när Oidipus dödar Laios, när Kreon dömer Antigone till döden eller när Medea mördar sina barn så gör de det delvis styrda av yttre krafter. De är förbannade. Så arg har jag aldrig blivit, men jag har varit utom mig, betett mig illa. Det har vi alla. I sådana förhoppningsvis sällsynta fall är det något annat som agerar genom oss. Blodshämnderna i ”Orestien”, Kreons plågsamma självrannsakan i ”Antigone” eller Oidipus bortträngda minnen är alla exempel på hur tragediernas figurer är insnärjda i det förflutnas nät. Det är vi också. Historiens snaror och fällor, som vi ibland undviker, ibland faller i, är det som antikens människor kallade för ”ödet”. Det har inte försvunnit bara för att vi kallar det något annat. I tragedierna är gestalterna inte helt autonoma, de agerar delvis genom gudarnas inblandning. Idag berömmer vi oss för vår självständighet. Men är vår situation så annorlunda? Är det nätverk av institutioner och konventioner som omsluter oss från vaggan till graven så väsensskild från det som grekerna kallade ödet? Det rör sig oavsett om krafter utanför vår kontroll. Tragedin finns för att vi är arga, och vi är arga för att vi sörjer, skriver Anne Carson. Men varför sörjer vi? Tja, vi har väl alla våra anledningar, liksom Antigone eller Elektra hade sina. Ett grundläggande skäl till sorg har dock vi människor gemensamt: att världen inte är skapad för oss, och inte heller vi för den. Det är en tragisk insikt som vi får leva med. Läs fler av DN:s bokrecensioner


Underbara ”Marriage story” gifter ihop kris och romantik

Summary: Noah Baumbach är mästare på att skildra relationer med lätt hand. Nya ”Marriage story” är en fantastisk, melankolisk, varm och luftig film som lyckas gestalta en separation på ett nytt, och i bästa mening, modernt sätt.

Det vore enkelt att säga att Noah Baumbach slog igenom med en skilsmässofilm ur barnens perspektiv, ”The squid and the whale”, och nu femton år senare gestaltar en smärtsam separation ur föräldrarnas synvinkel. Lite omvänt mot vad hans läromästare Ingmar Bergman gjorde, om man tänker på ”Scener ur ett äktenskap” versus ”Fanny och Alexander”. (Det sistnämnda är förstås knappast en skilsmässohistoria i ordets rätta bemärkelse, men innehåller hur som helst ett spektakulärt uppbrott.) ”Marriage story” börjar när det New York-baserade kulturparet Nicole och Charlie – hon skådespelare och han avantgardistisk teaterregissör i New York – ska gå skilda vägar. Inte tu tal om något annat. Frågan är bara hur det ska gå till. I svaret på den frågan ligger en fantastisk, melankolisk, varm och luftig film som lyckas gestalta en separation på ett nytt, och i bästa mening, modernt sätt. Liksom den svenska dämonregissören är Baumbach besatt av relationer och identitet, av att skildra hur känsloband får individer att ömsom blomstra, ömsom förtorka. Han har genom åren pendlat fritt mellan att gestalta en viss stelnad förbittring (”Margot at the wedding”, ”The Meyerowitz stories”) och att mer drastiskt komiskt titta på generationer (”Frances Ha”, ”While we're young”, ”Mistress America”). När den amerikanska samtidsfilmens mest rutinerade relationsexpert nu återigen ger sig på ett uppbrott handlar det oväntat nog framför allt om – kärlek. Paret listar varandras förtjänster på uppmaning av en parterapeut. Baumbach slår knut på sig själv för att gestalta parets hyllningar till varandra på ett lika mysigt som hjärtskärande ömsint sätt. Filmårets finaste stund! Läs mer: Noah Baumbauch intervjuas i DN om att hitta kärleken i sammanbrottet De där listorna slår an tonen för en separation som egentligen innehåller allt jävelskap man kan tänka sig. Otrohet, kommunikationskris, känsla av förminskande, vårdnadstvist och inte minst asdyra skilsmässoadvokater. Nicole (en nedtonat oglamorös och uppriktig Scarlett Johansson) har tröttnat på att vara ett medel för makens självförverkligande. Hon tar med sig parets åttaåriga son hem till Los Angeles och ett lukrativt tv-jobb. Charlie står som fallen från skyarna. Vadå, de är ju en familj som bor i New York? Hon kan väl inte lägga en hel kontinent mellan honom och hans son? Adam Driver är makalös, fysisk, alla känslorna utanpå kroppen. Det här är rollen alla alltid kommer att komma ihåg. När Nicole hamnar på besökssoffan hos en slipad skilsmässoadvokat – Laura Dern är knäckande bra som charmant mördarmaskin i stilettklackar – hamnar Charlie i sin tur i en vaken mardröm. Alla han möter på västkusten pratar om hur härligt det är med allt ”space”, alltmedan filmen elegant visuellt gestaltar hur Charlies manöverutrymme bara krymper och krymper. Ändå måste ”Marriage story” vara en av de mest romantiska, och samtidigt vardagsrealistiska, skilsmässoskildringar som gjorts. Inte för att den tar enkla genvägar eller vill pådyvla publiken ett lättköpt lyckligt slut – utan för att ingen av parterna demoniseras. Egentligen inte ens trion skrupelfria skilsmässoadvokater som blir lätt komiska i sin bisarra yrkesutövning (Alan Aldas dammigt desillusionerade rollfigur i sitt billiga hemmakontor är en liten humorpärla). Den är romantisk för att den envisas med att vårda minnet av en kärlek som kanske tagit slut men ändå alltid kommer att betyda något livsavgörande. De båda omtalade Stephen Sondheim-ögonblicken (från musikalen ”Company”) är den mest förtjusande sammanfattningen av dramat man kan tänka sig, dels när Nicole sjunger ”You could drive a person crazy” med sin mamma och syster på en segrarfest, dels när Adam Driver sjunger ”Being alive” i en pianobar i New York. Först lite ironiskt, sedan hjärtslitande. Noah Baumbach fortsätter föra det fina med arvet från Woody Allen vidare, med precis komik och skarp iakttagelseförmåga särskilt när han gestaltar kulturkrockarna mellan östkust och västkust. Men ”Marriage story” är filmiskt lika säker som den välartikulerade storyn, med perfekt avrundade scener där allt hänger ihop: ljus, rymd, rollfigurer, interiörer och musik. Se mer. Tre andra sevärda skilsmässofilmer: Ingmar Bergmans ”Scener ur ett äktenskap” (1974), ”Kramer mot Kramer” (1979) med Dustin Hoffman och Meryl Streep, François Ozons ”Kärlek tur & retur” (2004). Läs fler filmrecensioner i DN


Många nya och stora namn till Lollapalooza i Sverige

Summary: Flera stora artister är klara för Lollapalooza i Sverige nästa år – däribland Post Malone, Kendrick Lamar och Camila Cabello.

Post Malone blev den mest strömmade artisten på Spotify under 2019 med succéalbumet ”Hollywood bleeding”. Nästa år kommer artisten till Sverige och Lollapalooza, där han blir premiärdagens stora dragplåster. Även Kendrick Lamar är klar för festivalen. Den amerikanska rapparen kommer att avsluta Lollapaloozas sista dag. Få kan ha undgått Camila Cabello superhit ”Señorita”, som hon gjorde tillsammans med Shawn Mendes. På fredag släpps hennes debutalbum och den 28 juni spelar även hon på den svenska festivalen. Men det är inte allt: Även The Killers, Zara Larsson, Anderson Paak & The Free Nationals, Of Monsters And Men, Rival Sons, Kacey Musgraves, Jimmy Eat World, GoldLink, Rex Orange County, W&W, Jake Bugg, Idles och Nina Kraviz är klara. Också Snoh Aleegra, Timbuktu & Damn, Miriam Bryant, Galantis, Fricky, Mando Diao, Sabina Ddumba, Jireel, Graveyard och Dimitri Vangelis & Wyman är klara för festivalen. Sedan tidigare är även Pearl Jam klara för festivalen.


Amanda Sokolnicki tar över DN:s ledarsida

Summary: Dagens Nyheter får en ny politisk redaktör. Amanda Sokolnicki tar över posten och får därmed fullt ansvar för DN:s ledarsida.

Från årsskiftet blir det ett byte på den tunga posten som politisk redaktör på Dagens Nyheter. Per Svensson lämnar rollen men kommer fortsatt att skriva i tidningen, i huvudsak på DN:s kultursidor. Amanda Sokolnicki, 31, som i flera år varit biträdande politisk redaktör, får nu ett helhetsansvar för ledarredaktionen, som även inkluderar DN Debatt. Hon har studerat på Handelshögskolan i Stockholm och kom till DN som ledarskribent 2014. Amanda Sokolnicki betonar den särskilda roll som ledarredaktionen spelar just nu. – I land efter land ser vi hur antiliberala krafter vinner mark. Sverige är inget undantag och även om det på många sätt gör det svårare att vara liberal i dag, så blir det också lätt att se vad DN:s ledarsida har för roll att fylla. Att formulera argumenten för att få till förändringar – och stoppa farliga utvecklingar, känns viktigare och roligare än på mycket länge. Att jag dessutom får göra det med en så kreativ, driven och stark ledarredaktion är fantastiskt, säger hon. Hur känns det? – Det är extra högtidligt att få vara del av ett skifte: DN har en lång historia, men fram till i dag har tidningen aldrig haft en kvinna som politisk redaktör, säger Amanda Sokolnicki. DN:s chefredaktör Peter Wolodarski: – Det är fantastiskt roligt att Amanda Sokolnicki tar sig an detta uppdrag. Amanda är en av Sveriges mest intressanta politiska skribenter och dessutom en skicklig ledare. Denna tillsättning är till glädje för DN och tidningens många läsare, säger han.