Den flyktiga antikonstens lämningar

Summary: ”Revolternas decennium” presenterar internationell konst från den turbulenta tiden 1965–75. Ingela Lind tycker att Kulturhusets utställning innehåller många spännande guldkorn men är alltför kryptisk.

En vanlig gråtrist dag kryllar Kulturhuset av folk. Men tyvärr kommer de nog inte upp till ”Revolternas decennium” på femte våningen, den nyöppnade utställning som handlar om konsten 1965–75 och som är en tribut till Kulturhusets idé. Alltså ett hus för gränslösa möten. En motvikt till alla de varuhus och banker som dök upp som svampar ur jorden i Stockholms nya kommersiella city. Ett hus för skapande i stället för köpande. En utvecklingsplats för ”den nya människan” som man då fortfarande sade som ett eko av modernismens dröm. Men som väl ingen längre tror på. Kulturhuset förkroppsligar en av de många utopier som ”Revolternas decennium” bultar av. Och i bristen på ”gräv där du står” ligger också utställningens tillkortakommande. Jag brukar inte efterlysa pedagogik. Men jag är rädd att många kommer betrakta ”Revolternas decennium” som intellektuell kuriosa. Själv fick jag gå dit tre gånger för att få tag på den röda tråden. En konstutställning måste få vara svår – det är en viktig demonstration från Kulturhusets nya ledning. Komplikationen är konstens nerv. Men på 70-talet ville man tro att alla var konstnärer och att alla egentligen ville förstå samma saker. Ideologin bakom Kulturhuset var på många sätt naiv. I dag har vi sorgligt nog blivit luttrade. Där finns ett gap att överbrygga. Men först beröm. ”Revolternas decennium” är ambitiös med ett femtiotal konstnärer, huvudsakligen från Central- och Östeuropa. Vilket är särskilt viktigt just i Sverige, där decenniets konstscen brukar domineras av amerikaner, som ju varit Pontus Hulténs lekkamrater på Moderna museet. Det är heller inte lätt att ställa ut konst från denna tid, dominerad som den var av efterkrigsgenerationens avsky mot alla etablerade värden. Där fanns också ett rent konsthat hos konstnärerna själva. Och där fanns drömmen om en nollpunkt som bottnade i existentialismen och zenbuddismen och som ledde till att många flirtade med tomrummet. De utställda verken kommer främst från Marzona Archive, ett arkiv hopsamlat av den tyske publicisten Egidio Marzona, som i tid förstått att samla vad andra kastade: En konst som ville vara immateriell. Som ratade måleri och skulpturer för slagord, processer, politiska aktioner, happenings och performancer. Att samla denna antikonst redan på 70-talet var en bedrift. Icke desto mindre lägger just flyktigheten hinder i vägen för utställningen. Vi står nu här, nästan femtio år senare, och försöker tolka små torra spår efter tidens våldsamma konsthändelser. Vi stirrar på grå väggar med svartvita minidokument från storslagna, mytiska experiment med ljus, ljud och jord i väldiga öknar. Eller från nakendemonstrationer på alternativa utställningsplatser, där protesterna mot den totalitära kommunismen, postnazismen, rasismen och antifeminismen rasade – ibland på liv och död. Jag försöker begripa något av konstnärernas utstuderat elitistiska smak för den ”vanlighet” som då ansågs göra konsten folklig men som folk själva ville slippa. Försöker få ett hum om bakgrunden till den grå antikonstens poesi. Våldet, pretentionerna och de primitivistiska eruptionerna! Och så dessa små svartvita rester. Det blir paradoxalt. Kliniskt och kryptiskt. Det som sparats är nämligen mest kringmaterial, motsvarande dansprogrammen till historiska baler. Men just denna hemlighetsfulla flyktighet var konstnärernas mål! Att aldrig bygga några monument, att framhäva ”det fula” i motsats till det ”sköna” som blivit politiskt solkigt genom nazismen och att chockera med sex och nakenhet ingick i tidens radikalism. Den kommersiella konstmarknaden var förstås en frestande måltavla. Samma marknad som nu glatt pumpar vidare som motor för revoltkonstens allt galnare auktionspriser. Man måste helt enkelt ge sig tid att upptäcka utställningens guldkorn. Här finns videor med Valie Exports och Marina Abramovics vansinnigt uppdrivna feministiska kroppskonst, som i sin intensitet ännu gör ont. Femtio år efteråt varnar Kulturhuset för Wieneraktionisternas bilder där de stympar och skär sig och smörjer in sig med äckel, blod och urin i masochistiska orgier riktade mot det hycklande österrikiska samhället! Man måste bara älska Walter de Marias sublima återgivning av monumentet Stonehenge i frimärksformat. Jag tycker också mycket om Bruce Naumans träffande, barnsliga språklek i neon: War/Raw.Raw/War. Särskilt spännande är konstnärerna från Östeuropa, vars knepiga avantgardistiska aktioner, före Berlinmurens fall, detonerade som politiska bomber i länder där den föreskrivna statskonsten var socialrealism. (Detta till skillnad från i Sverige, där den modernistiska konsten fungerade som statskonst och där socialrealisterna kände sig oppositionella). Men alltför många av dessa konstnärer deltar med för få verk var. Deras texter saknar översättningar. Och till några verk hittar jag inte ens titlar. För mig som på plats upplevt många av 70-talets internationella aktioner erbjuder ”Revolternas decennium” ett nostalgiskt återseende. Men hur kan en ny generation hitta ingångar till denna antikonst? Lägg till en tematisk katalog och satsa på en dialog mellan nu och då! Alla behöver inte förstå. Men de som vill måste få mer hjälp.


Malmö skildrar det judiska arvet

Summary: Antisemitismen i Malmö har uppmärksammats till och med av USA:s regering. Nu satsar Malmö museer på ett stort projekt för att skildra stadens judiska historia och invånarnas minnen av Förintelsen i en utställning, en bok och en film.

Utställningen ”Minnenas arv” kring stadens judiska historia som visas 2015 på Malmö museer ska bland annat rymma berättelser från ögonvittnen. Hur är det att i dag – i en tid av växande högerextremism runt om i Europa – att leva med upplevelserna från andra världskrigets koncentrationsläger? Bakom idén till utställningen finns Frank Kelber vid Judiska församlingen i Malmö och bokförlaget Xenofilia i samarbete med Malmö museer . – De som varit med om koncentrationsläger är i dag gamla och det är ytterst viktigt att vi dokumenterar deras berättelser, säger Kelber som betonar vikten av att minnena bevaras. En lång rad judiska Malmöbor ska intervjuas och filmas, både de som minns förintelsens fasor, men också deras barn och barnbarn. Intervjuerna blir en del av utställningen och ska dessutom i utförligare form ingå i den kommande boken och dvd-filmen. – Det vi tänker återkomma till är hur det var för de överlevande från koncentrationslägren som kom till Malmö efter krigslutet: Hur var det? Pratade ni om vad ni sett – och i så fall med vem, majoritetsbefolkningen eller bara den judiska gruppen? Hur har ni kunnat leva med minnena? Det är många som aldrig berättat om sina upplevelser, men som kan få den möjligheten nu, säger utställningens projektledare Anneli Evers. Utställningen ska vidare berätta om Malmö museers förre chef Ernst Fischer som stängde museet för att kunna använda utställningssalarna till flyktingmottagning för nyanlända från kriget. Till ”Minnenas arv” ska också ett pedagogiskt informationsmaterial tas fram för skolelever. – En fråga till de unga att diskutera är förstås vilka erfarenheter som flyktingar kommer till Sverige med i dag? Även om de inte suttit i koncentrationsläger så bär de som är från krigsdrabbade länder på trauman. Utöver de många judar som kom till Malmö efter krigsslutet finns det en högst aktuell nutidshistoria. Judarnas utsatta situation i staden har till och med uppmärksammats internationellt och väckt kritik från USA:s regering. – Ja, vi har en utbredd antisemitism i Malmö i dag och vi hoppas att utställningen kommer att diskutera dessa frågor och vad som hänt och händer i staden. Målsättningen med vår utställning är också att det är viktigt med den judiska identiteten och att minnena förs vidare. Den här diskussionen måste hållas levande hela tiden, säger Anneli Evers som påmindes om den stora vikten av detta bara häromdagen. – Jag talade just med en överlevande från koncentrationslägren som berättade hur hon började gråta när hon läste om knivattacken här i staden i helgen. Det väckte så mycket minnen för henne. ”Minnenas arv” visas 2015 i samband med 70-årsdagen för krigsslutet och judarnas ankomst till Malmö museer. Utställningen finansieras bland annat med stöd från Ungdomsstyrelsen och Kulturrådet. Med de så kallade Vita bussarna under ledning av Röda Korset och Folke Bernadotte räddades cirka 15 000 skandinaver och andra nationaliteter från koncentrationslägren i de tyskkontrollerade områdena i mars och april 1945. Efter den tyska kapitulationen räddades ytterligare 10 000 människor i maj och juni 1945.


Bottenrekord för Melodifestivalen

Summary: Melodifestivalens final sågs av 3,3 miljoner tittare. Det är den sämsta tittarsiffran för en final i Melodifestivalen under hela 2000-talet. Nu ska SVT utreda hur programmet ska se ut framöver.

Lördagens final i Melodifestivalen sågs av 3.302.000 tittare, enligt mätföretaget MMS, uppger SVT för TT. Siffran innebär ett rejält ras på drygt 800.000 jämfört med i fjol då 4.129.000 tittare såg finalen. Det är dessutom den sämsta tittarsiffran sedan 1999 då 3,2 miljoner tittade. – Vi är överraskade. Vi har legat bra till med tittarsiffrorna under hela turnén men det verkar som att vi har tappat de här tittarna som brukar tillkomma till finalen. Det är ju en signal som vi tar emot och måste titta över när vi gör analyser sedan, säger Maria Ilstedt, projektledare för Melodifestivalen. Inför årets omgång av tävlingen hade SVT ett uttalat mål att rikta in sig mer på humor och lägga mindre kraft på de stora shownummer som vi har sett de senaste åren - det har dock inte gått hem och Melodifestivalen har fått stark kritik för programmets innehåll i tidningar och på sociala medier. – Vi visste att vi hade ett nytänk och vi visste att humor är svårt. Det kan vara saker i tonaliteten, att vi inte har varit så inkluderande, det finns många parametrar som vi måste sätt oss ner och se över. Vi kanske gjorde en missbedömning på vad konsekvenserna blir när man ändrar så pass radikalt jämfört med de senaste två åren, säger Maria Ilstedt. Även röstningssiffforna faller. Det kom in 1,2 miljoner röster från tittarna till finalen i lördags då Sanna Nielsen vann med sin "Undo". Det var den lägsta siffran sedan 2002 och ett brant fall jämfört med toppåret 2008 då 2,4 miljoner tittarröster registrerades. Nu ska SVT utreda vad man ska göra med Melodifestivalen - bland annat ska man titta på om upplägget med delfinaler fortfarande håller. – Vi ska se vad vi ska göra framöver, vad är det för tv-program vi ska göra. Det är för tidigt att säga vad det ska bli men vi ska självklart titta på allt, säger Maria Ilstedt. Tittarsiffrorna för Melodifestivalen 3.301.000 såg finalen i Melodifestivalen i år. Det är långt från de högsta siffrorna finalen har haft under 2000-talet. Här är de högsta siffrorna: • 2006: 4.242.000 • 2000: 4.177.000 • 2013: 4.129.000 • 2012: 4.110.000 • 2004: 4.105.000


Sjunde gången gillt för Sanna Nielsen

Summary: Det blev sjunde gången gillt för Sanna Nielsen då hon på lördagskvällen vann finalen i Melodifestivalen när den avgjordes i Friends arena. ”Jag förstod ingenting, nu känner jag bara glädje”, sade hon efter segern.

29-årig och redan veteran i schlagersammanhang vann Sanna Nielsen med den mjuka men kraftfulla ”Undo” där scennärvaron fick de röstande att ringa när Sanna gjorde sin sjunde final. Ett av fyra soloframträdanden i årets final. Det var en rörd och glad Sanna Nielsen som mötte pressen efteråt. – När Fredrik Kempe kom till mig med den här låten så sa jag, inte ska väl jag ha den här, jag ska ju inte ens vara med i Melodifestivalen. Men så blev det ju. Och jag är så enormt glad. Hur mycket är lättnad och hur mycket är glädje? – Det är bara glädje, bara, bara glädje! Jag är lite chockad faktiskt. Jag gick in i det här och tänkte inte ens på vinst, det är helt ärligt. Jag fattar ingenting. Man kan inte tänka sig att det ska gå så här bra, men det gjorde det! Vad händer i Köpenhamn? – Där händer det grejer! Dina föräldrar var här? – Ja, jag såg dem på fjärde raden Och Sanna Nielsen tog publiken i Friends och hemma i tevesofforna med storm. I en till synes lugn ballad kom kraften inifrån och fick arenan att jubla. När det stod klart att Sanna Nielsen hade vunnit över Ace Wilder med ynka två poäng så bröt jublet loss i Friends. Någon tvekan om att det här var en populär vinnare var det inte. Sedan debuten har Sanna Nielsen gett ut en rad album och turnerat med artister som Charlotte Perrelli, Christer Sjögren och Sten Nilsson. 2008 kom Sanna Nielsen tvåa i Melodifestivalfinalen efter Charlotte Perrelli med låten ”Empty room”. Då var det jurygrupperna som svek henne medan folket ville se Sanna som vinnare. 2011 kom hon fyra med ”I'm in love”. Den här gången gick det hela vägen. En annan inblandad som gladdes mycket denna kväll var festivalgeneralen Christer Björkman. – Vad jag var mest nöjd med? Jo, dramatiken. Finalen blev det bästa vi producerat i den här omgången. Och jag är fantastiskt nöjd med att jurygrupperna och tittarna hittade fram till samma låtar, sade Björkman. Vad vill du förändra inför nästa år? – Vi inleder utvärderingen inför nästa festival kommande vecka. Prio nummer ett nu är Köpenhamn. Så det är för tidigt att säga något om vad vi ska ändra på. Ellen Benediktson, som framförde avskalade ”Songbird”, var jättenöjd med sin insats. – Det kunde inte ha gått bättre, jag kände mig trygg på scenen, sade hon, och tillade: – Det blir ingen Mello nästa år, jag vill utvecklas mera innan jag kommer tillbaka. Helena Paparizou – som varit med förr i dessa sammanhang och till och med vunnit på högsta nivån, för Grekland 2005 med ”My number one” – sade att hon var mycket nöjd med sin fjärdeplats: – Jag är jätteglad för Sannas skull, hon blir en väldigt bra representant för Sverige i Köpenhamn. – Jag har varit borta länge från den svenska scenen, men nu är jag tillbaka igen, sade hon. Finalens tvåa, Ace Wilder, sade sig vara allt annat än sur för att ha missat segern. – Det här var bara positivt. Det ska bli mycket mer av musik för mig i framtiden, men givetvis också dans, sade hon. – Sannas låt är helt fantastisk, hon var väl värd segern. Utrikesminister Carl Bildt och hustrun och EU-parlamentarikern Anna Maria Corazza Bildt fanns också på plats i Friends arena. – Hade jag haft chansen att framföra en av dessa låtar hade jag nog valt Alcazars ”Blame it on the disco”, sade Carl Bildt, som ändå inte ville avslöja vilken låt han skulle ha lagt sin röst på, om han hade lyft luren. Allt medan Anna Maria Corazza Bildt gjorde allt för att med sin kamera få till en så bra bild som möjligt på en omsvärmad Ace Wilder. Vid halvettiden på natten, då efterfestens yra stod på topp, var det så åter dags för Sanna Nielsen att träda upp på scenen och framföra ”Undo”, vinnarlåten. Jublet visste få gränser. Här är resultatet i Melodifestivalen 1. Sanna Nielsen: ”Undo” 212 poäng (90 + 122) 2. Ace Wilder: ”Busy doin' nothin'” 210 (97 + 113) 3. Alcazar: ”Blame it on the disco” 110 (62 + 48) 4. Helena Paparizou: ”Survivor” 84 (57 + 27) 5. Linus Svenning: ”Bröder” 83 (46 + 37) 6. Yohio: ”To the end” 82 (39 + 43) 7. Ellen Benediktson: ”Songbird” 61 (31 + 30) 8. Oscar Zia: ”Yes we can” 53 (32 + 21) 9. Panetoz: ”Efter solsken” 33 (15 + 18) 10. Anton Ewald: ”Natural” 18 (4 + 14) Fotnot: tittarröster och juryröster inom parentes (TT)


Programledarna ser fram mot semester

Summary: Tekniska problem och kritik mot manuset har präglat årets Melodifestival. Programledarna Anders Jansson och Nour El Refai ser nu mer fram mot semestern än mot finalen. – Jag längtar verkligen, säger Anders Jansson.

Årets Melodifestival har varit tuff för programledarduon Anders Jansson och Nour El Refai. Förväntningarna som fanns på mellanakterna var höga efter att SVT gått ut med att tävlingen skulle präglas av mer humor i år än tidigare. – Det är live och därför kan allt hända. Eftersom det är jag och Anders som syns så verkar det som att vi har med allt att göra, säger Nour El Refai. Doun är medvetna om kritiken som varit, men har valt att inte läsa tidningar för att inte låta sig påverkas. Själva är de rätt nöjda med sina insatser. – Jag vet inte vad jag har blivit kritiserad för. Jag har inte tid att bry mig om det, då hade jag inte haft någon energi kvar, säger Nour El Refai. För Anders Jansson har det jobbigaste med tävlingen varit att vara borta från familjen. Att programmet skulle få kritik tycker han var väntat utifrån hur populär tävlingen är. – Vissa saker har gått bra och andra mindre bra. Många har åsikter om det här programmet och det måste man finna sig i, säger han. Efter helgens final ska bägge programledarna resa bort för att återhämta sig. När TT frågar Nour El Refai om hon har några tips att ge nästa års programledare är hon tyst en lång stund. – Jag tänker bara "säg inte det första du tänker, tänk efter innan du pratar!" Men att ha hjärtat på rätta stället är nog mitt tips. Fakta/Här gick det snett 31 januari: Genrepet inför den första deltävlingen i Malmö präglas av tekniskt strul. 1 februari: Kritiker i pressen sablar ner underhållningen och programledarna Anders Jansson och Nour El Refai. 3 februari: Sveriges Orkesterförbund går till rasande angrepp mot flöjtbränningen som inleder första deltävlingen. 7 februari: Sean Banans SD-kupp stoppas. Artisten tänker använda partiets partisymbol, blåsippan, i sin mellanakt. 10 februari: Panetoz besöker "Gomorron Sverige" i SVT och får namnlappar klistrade på sig så att programledaren John Chrispinsson ska kunna se vem som är vem. SVT ber om ursäkt. 15 februari: I sociala medier är en del arga på en sketch med OS-tema där Björn Gustafsson klämmer Nour El Refai på brösten. 22 februari: Den här gången skämtar programledarna med en teckenspråkstolk på scenen, vilket ger kritik i sociala medier. 27 februari: P4 Radio Sjuhärad avslöjar att personer bakom ett bidrag för något eller några år sedan använt en dator, en röstningsrobot, för att ringa in tusentals telefonröster. SVT skärper reglerna och spelbolag stoppar vadslagningen tills vidare. 1 mars: Grafiken i tv-rutan fallerar under sändningen vilket i ett läge avslöjar vad som händer innan programledaren Nour El Refai berättat det.


”Jag är som ett öppet sår”

Summary: Först i maj kommer hans debutalbum. Men redan har utmärkelserna haglat över 21-årige sångaren Sam Smith. Målet är berätta så ärligt som möjligt om ensamhet, berättar Smith, som själv aldrig har haft någon relation.

Först 26 maj släpps ”In the lonely hour”, som han jobbat på i ett år, men singeln ”Money on my mind” toppade brittiska topplistan förra veckan och är nu tvåa. Han är redan utnämnd till BBC:s Sound of the year 2014, som röstas fram av 170 dj:s, musikkritiker och bloggare. Därtill har tidningar som The Independent och The Guardian nominerat honom till ”the one to watch” i år och han kammade nyligen hem kritikernas pris på Brit awards. Det om något borde vara pressande för en 21-åring som inte ens har kommit med sitt debutalbum ännu, men Sam Smith verkar avslappnad där han sitter i en svart lädersoffa på Capitol Records kontor med gråa väggar i Kensington, London. – Nej, jag försöker att inte tänka på det. Jag tror så mycket på min musik och utmärkelserna ger mig en bra plattform för att få framföra den. Det enda som pressar mig är att jag vill att albumet ska sälja så pass att jag får göra ett till och kan fortsätta den här karriären. Och för att vara så ung har hans karriär redan pågått länge. Redan som sexåring började han uppträda och vid tolv års ålder fick han sin första manager. Sedan dess har han avverkat nio. Men det är först på senare tid som det har börjat lossna. Förra året var han med och sjöng på Naughty Boys sommarhit ”La La La” och på dansduon Disclosures hit ”Latch”. Så han vet hur det känns att spelas för en stor publik. Och han vill göra det så ärligt som möjligt. Sam Smith vill, med sitt imponerande röstregister, vara en röst för de ensamma som aldrig får till det i relationer. Han är själv öppen med sina känslor. – Jag har aldrig haft en relation, känner mig ensam och vill skriva sånger om det. Jag hoppas att andra kan relatera till det. När jag var barn hörde jag aldrig något album som verkligen slog an på den ensamhet jag kände. Och ensam känner han sig fortfarande. – Den enda kärlek jag kan hämta några känslor från är one night stands eller när jag varit kär i personer som inte har älskat mig tillbaka. Musikaliskt har Smith framför allt inspirerats av kvinnliga artister, särskilt Whitney Houston. Det var henne han lyssnade på dagarna i ända under uppväxten i byn Great Chisill i Cambridgeshire. Att härma henne har hjälpt honom nå höga nivåer i tonskalan. – Ingen annan i min familj sjunger, jag tror jag har ärvt min röst från Whitney Houston. När jag var liten brukade jag kopiera allt hon gjorde. När han ska beskriva sin egen musik landar han efter lite betänketid i att han alltid sjunger med soul men att den kan paketeras i olika former, jazz, r&b eller något annat. För tillfället lyssnar han mycket på norska popsångerskan Maria Mena, men har även börjat upptäcka Joni Mitchell och Prince. Trots att han pratar och skriver om ensamhet är Sam Smith aktiv och gör sitt bästa för att få ut det mesta av livet. Det är så han hämtar inspiration till nya sånger. – Jag lever, jag gör saker, jag skrattar, gråter, blir förälskad, såras och sedan skriver jag musik om det. Det är mitt sätt att ta bilder eller skriva dagbok. Han vill dokumentera livet med musik och leva livet fullt ut. – När jag dör ska det finnas massor med album med mina historier på. När han var yngre gjorde han musikaler, men när han var 15 bestämde han sig för att han ville vara sin egen karaktär. Men det är en utmaning. – Det är mycket svårare än att spela en roll. Inte bara det att jag ska vara mig själv, utan också att jag säger så personliga saker om mig själv. Samtidigt trivs han med att ha ett personligt tilltal. – Jag är som ett öppet sår, hela tiden. Men jag tycker inte illa om det. Det är så många som döljer saker. Jag är helt öppen och det är en tröst, gör att jag känner mig lite mindre ensam. Albumet har fötts fram under ett år. Nu har han en paus i låtsnickrandet och går in för att uppleva saker. – Jag försöker njuta så mycket som möjligt, gå ut och äta, vara med vänner, resa, så att jag har mycket att skriva om när det är dags för nästa album. I vår väntar turné i både Europa och Nordamerika. Han gillar att uppträda, men säger att inget slår att skriva en låt om en riktigt hemsk upplevelse. – Det är en otrolig känsla, som terapi. Bor norr om London. Sam Smith är född den 19 maj 1992. Han är uppvuxen i Cambridgeshire norr om London, där han bor i dag. Släpper sitt första album, ”In the lonely hour” den 26 maj. Har medverkat som sångare på Naughty Boys singeletta ”La, la, la”. Sjöng också på Disclosures genombrottssingel ”Latch”. Fick utmärkelsen Critics choice på årets Brit awards.


Ilska blir stor bilderbokskonst

Summary: Det krävs konstnärer som Gro Dahle och Svein Nyhus för att göra ett ämne som våldsamma föräldrar till stor litteratur för barn. Lotta Olsson återvänder till "Den arge" efter att ha läst "En fanfar för bilderboken".

Gro Dahle och Svein Nyhus "Den arge" ("Sinna mann") Övers. Lotta Eklund. Daidalos 2009. "Jag måste erkänna att jag själv är lite överraskad över att barn skrattar", skriver den norska bilderboksförfattaren Gro Dahle i "En fanfar för bilderboken!" om hur hon har läst sin och Svein Nyhus "Den arge" för barn. En bok som många vuxna reagerar med förskräckelse på: den handlar ju om pojken Boj som har en pappa som är våldsam. Svein Nyhus bilder är otroligt uttrycksfulla, starka känslor, pappa går från att vara snäll, pastellfärgad normalvuxen till brunsvart monster, ögonen svarta springor, stor och hotfull, stretar mot bildytans gränser. Faran ökar för Boj och hans fjäderlätta mamma. Men barnen skrattar, konstaterar Gro Dahle: "Till och med barn som själva har upplevt våld i den egna familjen, kan skratta och peka på den dumma pappan och se hur dumt han uppför sig." "Den arge" är en underbar bilderbok, och tror man att den bara är för utsatta barn så tänker man sorgligt fel. Barn läser inte samma berättelse som vi vuxna. Barnen skrattar, eller tolkar sakligt boken som en berättelse om mänsklig vrede. Den behöver inte begränsas mer än så. Men det ska vara konstnärer som Gro Dahle och Svein Nyhus för att kunna göra ett sådant ämne till stor konst som även är pedagogiskt hållbar. Gro Dahle berättar om deras samarbete i ett underbart kapitel i "En fanfar för bilderboken!", hur de diskuterar medan de borstar tänderna, hur de springer uppför och nedför trappan mellan sina arbetsrum, pratar intensivt, sen i väg för att arbeta var för sig. Gro Dahle skriver texten först, visar för Svein Nyhus, skriver om, tänker om, funderar, ändrar. Men ändå. Ganska fort (tycker åtminstone Gro Dahle). Sen ritar Svein Nyhus och Gro Dahle iakttar fascinerat hur det närmar sig fullbordan: "Då går det dygnet runt så det tjuter från ångvisslan och ångpannan sprängs och skenorna glöder, dygnet runt, dag efter dag, vecka efter vecka, månad efter månad /.../ Han äter kaffe direkt ur paketet, tuggar grovmalet kaffe för att hålla sig vaken, plågar sig själv, spränger på, vild i ögonen, vild uppför och nedför trappan, desperat och förtvivlad." Det blir bilderbokskonst för alla människor som någonsin har varit arga eller mött någon arg. Barnen skrattar åt att pappan inte vet bättre. Och kanske har de rätt? 8 bilderböcker och hur man kan läsa dem. Astrid Lindgren och Ingrid Vang Nyman "Känner du Pippi Långstrump?" Rabén & Sjögren 1947 Danska Ingrid Vang Nyman utvecklade bilderbokskonsten redan på 1940-talet. Vi tänker sällan på det, Ingrid Vang Nymans Pippibilder är så integrerade med berättelsen om Pippi Långstrump att vi knappt ser dem längre. Tittar man närmare, som Gunna Grähs har gjort, ser man hur Ingrid Vang Nyman leker med perspektivet på ett sätt som inte gjordes tidigare, i en kameravinkel som närmar sig filmens sätt att se. Tove Jansson "Hur gick det sen?" Geber 1952 Själva boken spelar roll för läsupplevelsen: formatet, känslan, papperskvaliteten. Tove Jansson lekte redan i början av 1950-talet med den fysiska bokens möjligheter, där sidorna i "Hur gick det sen?" har titthål som leder vidare till bilden på nästa uppslag. En tidig form av cliffhanger! Det går inte att ändra på bokens konstruktion utan att tappa en del av berättelsen, formen är en väsentlig del av innehållet. Anna-Clara Tidholm "Apan fin" Alfabeta 1999 Många föräldrar gör om text, ibland hela historier, när de läser högt för sina barn. De väljer ett språk som de tror att barnet utvecklas mer av eller helt enkelt förstår bättre än vad författaren har trott. Särskilt bilderböckers barnspråk brukar provocera föräldrar till att använda andra ord. Ska föräldrarna styra läsningen så att den uttrycker deras syn, eller låta bilderboken vara en annan syn på världen? Håkan Jaensson och Gunna Grähs "Rita ensam hemma" Alfabeta 2001 Hur behåller man barnperspektivet? Här gör Gunna Grähs två sorters bilder till Håkan Jaenssons text, dels där hon visar Rita utifrån, dels där hon ritar Ritas bilder, där hon ritar som ett barn. I Ritas egna bilder använder Gunna Grähs kritor, den ligger nära barnets egna bilduttryck. "Hela denna besynnerliga övning lärde mig en del om mig själv och om mitt eget seende", konstaterar Gunna Grähs. Eva Lindström "I skogen" Alfabeta 2008 När bilderbokskonstnären själv gör både text och bild är det ofta en mer dynamisk process, där bilden kan ändra texten och vice versa. "När jag vill att författaren ska ändra några rader så brukar det inte vara några problem", har Eva Lindström sagt (med sedvanlig torr humor). Oftast är avståndet längre mellan författare och illustratör och har man otur blir bilderna stumma upprepningar av texten. Oscar K och Dorte Karrebaek "Idiot!" ("Idiot!") Övers. Marie Norin Daidalos 2010 Berättelsen om August som är "idiot", som vandrar efter sin mamma genom boken. Till slut är mamman gammal. Vem ska ta hand om August när hon dör? En otäck berättelse, men: "Det är viktigt för oss alla att tysta människor får komma till tals", säger Oscar K i "En fanfar för bilderboken!". Bilderboken kanske inte bara behöver vara tröstande trygg? Den kanske också kan berätta något om hur världen ser ut för somliga? Klara Persson "Molly och Sus" Urax 2012 Klara Persson debuterade 2012 med "Molly och Sus" som fick det nyinstiftade nordiska bilderbokspriset Snöbollen. Boken handlar om tvillingar som sitter ihop i flätorna, de cyklar tandemcykel och gör allt tillsammans. Tills saxen går, flätorna delas och tvillingarna blir egna individer. Bilder och ord sitter ihop i en bilderbok, men likväl kan plötsligt saxen gå. Läsaren fördjupar sig i endera: bilden eller texten. Sen återvänder man, ser tvillingparet igen. Anna Höglund "Om detta talar man endast med kaniner" Lilla Piratförlaget 2013 Årets Snöbollspristagare är Anna Höglund, med en bilderbok som mest är för äldre barn och tonåringar. Och känsliga vuxna. Och förmodligen även en del barn. Vem är bilderboken till för? Kan man någonsin avgöra annat än på individnivå? Somliga barn älskar vuxenböcker från späd ålder. Nästan alla vuxna skulle få ut något av att då och då läsa bilderböcker, med en annan blick än den de har vant sig vid i böcker.


Pharrell Williams – låtskrivandets guldgosse hyllar kvinnan

Summary: Pharrell Williams låg bakom tre av fjolårets största hittar: Daft Punks "Get lucky", Robin Thickes "Blurred lines" och sin egen "Happy". I dag släpps hans nya skiva "Girl", det första soloalbumet på åtta år.

– Det här är min personliga favoritlåt på skivan, säger Pharrell Williams och börjar berätta om låten och "The Robots" som han konsekvent kallar sina nyfunna vänner i Daft Punk. Låten han spelar upp heter "Gust of wind" och gästas av de franska housestjärnorna med den karakteristiskt autotuneade sången. När Pharrell Williams släpper sitt första soloalbum på åtta år är det inte som vilken albumlansering som helst. Vi är ett 80-tal journalister och skivbolagsfolk från hela Europa som flugit in för att bänka oss i ett stort rum på Sony Musics kontor i flotta Londonstadsdelen Kensington. Där får vi lyssna på skivan ihop med huvudpersonen själv som sitter längst fram i en soffa, omgiven av sin fru, modellen Helen Lasichanh, ett par biffiga livvakter och några höjdare från skivbolaget. Det är dagen efter den stora Brit awards-galan där Pharrell Williams gjorde ett bejublat framträdande, men inte ett spår av trötthet märks i de spralliga ögonen på den kortvuxna amerikanska superstjärnan. Han dansar, både stående och sittande i soffan. Han spelar luftbas, luftgitarr, lufttrummor och luftsynt. Han klappar händerna och sjunger med i nästan vartenda ord och ser kort sagt ut att älska varje ögonblick av skivan och responsen den möts av från oss åskådare. – "Girl" är den skiva jag alltid drömt om att få göra. Jag är överväldigad av tacksamhet för att ha fått möjligheten att göra den, säger Pharrell Williams när vi ses dagen därpå i en svit på ett av Londons mer fashionabla hotell. Den sprallige och nästan överentusiastiske person som spelade lufttrummor dagen före är nu satt på lite sparlåga. Det märks att han har gjort intervjuer hela dagen och han ber flera gånger om ursäkt för att han är jetlaggad och varit vaken sedan före gryningen för att mixa färdigt skivan. Under de åtta år som gått sedan förra soloalbumet "In my mind" har Pharrell Williams hunnit bli en av världens mest framgångsrika artister. Att gå igenom hans diskografi är som att läsa en Billboardlista. Totalt har han sålt över hundra miljoner skivor, som producent, låtskrivare, gästartist eller solosångare. Han ligger bakom över ett dussin hittar på topplistorna och har samarbetat med så många världsstjärnor att det nästan vore enklare att nämna de få han inte har arbetat med. – I hela mitt liv har jag varit killen som står bredvid den andra killen – och det har jag varit helt okej med. Men det känns väldigt roligt att ha fått möjligheten och friheten att göra ett eget album nu, säger Pharrell Williams för dagen iklädd en rosa version av sitt senaste modeutspel, den höga Vivienne Westwood-designade skinnhatten. Han påstår att han har tre fyra stycken olika som han växlar mellan. "Girl" hämtar mycket inspiration från 70-talets soul och disco, inte sällan med beröringspunkter till giganter som Michael Jackson, Chic och fjolårets hyllade Daft Punk-album "Random access memories", där Pharrell medverkade på två spår. Samarbetet med den franska duon blev starten för soloalbumet. Pharrell Williams vill dock inte kalla "Girl" för en soloskiva. Han är noga med att ständigt lyfta fram alla medverkande musiker och gäst- artister. Förutom Daft Punk gästar även bland andra Justin Timberlake, Alicia Keys och Miley Cyrus. – Min förra skiva var verkligen ett soloalbum, som helt och hållet handlade om mig. Då hade jag en tävlingsinstinkt som handlade om att bevisa för andra att jag kunde vara bättre och göra annorlunda saker. Det här är inte ett soloalbum eftersom låtarna inte handlar om mig själv. De handlar om kvinnan. Hela albumet är en hyllning till kvinnan. När Robin Thickes "Blurred lines" nådde topplistorna i höstas rasade en het debatt om texten och videon som kritiserades hårt för att vara sexistisk. Låten bannlystes från flera amerikanska studentradio- stationer och brittiska Guardian utnämnde den till "decenniets mest kontroversiella låt". Pharrell Williams har uppenbarligen tagit åt sig av kritiken och åtminstone börjat fundera en del kring könsroller. Gång på gång under samtalet betonar han hur viktiga kvinnor är för människans fortlevnad och hur mycket han älskar kvinnan. Men han vill inte kalla sig feminist. – Det roliga är att flera kvinnor i min omgivning skämtsamt brukar kalla mig det ibland. Men jag tycker inte att jag har förtjänat rätten att kalla mig feminist. Om jag delar många av deras åsikter? Ja, absolut! – Jag brinner för två saker: jämställdhet och utbildning. Så länge det finns en obalans så kommer jag att fortsätta kämpa och till slut kommer det en tid när saker och ting är mer jämställda. Jag ser att det är en förändring på gång och jag vill verkligen vara en del av den. I framtiden kommer 75 procent av världen att styras av kvinnor och då vill jag vara på rätt sida av historien. Du kan sitta där när den stora vågen kommer över dig eller du kan vara en del av den. Jag väljer det senare. I fjol blev Pharrell Williams den tolfte artisten i världshistorien som samtidigt låg etta och tvåa på amerikanska singellistan med just "Blurred lines" och Daft Punks "Get lucky". Under vintern har hans egen singel "Happy", gjord till familjefilmen "Dumma mej 2", nått första- platsen och i natt var den nominerad till en Oscar som bästa filmmusik. Hur lyckas du hålla balansen mellan att ständigt ligga i frontlinjen musikaliskt och att göra populära och mer familjeorienterade låtar som "Happy"? – Jag ser inte alls någon gräns däremellan. Det är en illusion. Vad som är populärt avgör ju bara lyssnarna. En låt blir populär för att publiken köper den, lyssnar på den och älskar den. Jag är oerhört tacksam för att så många lyssnar på och uppskattar min musik. Jag antar att du får tusentals förfrågningar från folk som vill jobba med dig. Hur väljer du? – Först och främst är det inte tusentals. Men jag väljer efter vad jag tror att jag kan tillföra. Jag vill kunna skaka om det lite, hitta något annorlunda. Alla de här otroliga artisterna jag har arbetat med under de här senaste tjugo åren, ingen av dem behövde mig egentligen. Det har bara varit väldigt roligt att kunna jobba med varandra. För mig och Chad, eller för mig personligen, att få lära sig saker av dem och utvecklas. Det är värdet i det. Chad Hugo är den andra halvan av producentduon Neptunes, som i början av 2000-talet tog över hiphop- och soulvärlden med låtar åt alla från Britney Spears och Busta Rhymes till Kelis och Nelly. Dessutom utgör Chad och Pharrell tillsammans med Shay Haley bandet NERD. Vad händer med Neptunes i dag? – Jag och Chad jobbar lite ihop, men våra scheman är ganska fulla och vi bor långtifrån varandra. Jag ser fortfarande mig själv som en Neptune och Chad som min partner. Han är ett musikaliskt geni, på en helt annan nivå än jag. Kan vi vänta oss någon ny NERD-skiva snart? – Jag gillar inte att prata om saker innan de är färdiga. Vi har inte påbörjat något än, men NERD är för alltid. Det var det som tog mig hit, säger Pharrell Williams. Pharrell Williams Född: 5 april 1973 i Virginia Beach. Bor: Miami. Upptäcktes i högstadiet av Teddy Riley, producent och artist i bland annat Blackstreet. Har som producent och låtskrivare samarbetat med bland andra Daft Punk, Snoop Dogg, P Diddy, Beyoncé, Jay Z, Britney Spears, Miley Cyrus, Pusha T, Nelly, Scissor Sisters, Usher, The Weeknd, Kelly Rowland och Robin Thicke. Är medlem i producentduon The Neptunes och bandet NERD. Har vunnit sju stycken Grammys och varit nominerad till 17 ytterligare. Auktionerar ut en av sina berömda Vivienne Westwood-hattar. Priset är för närvarande strax över 100.000 kronor. Aktuell med nya albumet "Girl" som officiellt släpps i dag.


Låtskrivandets guldgosse hyllar kvinnan

Summary: London. Pharrell Williams låg bakom tre av fjolårets största hittar: Daft Punks ”Get lucky”, Robin Thickes ”Blurred lines” och sin egen ”Happy”. I dag släpps hans nya skiva ”Girl”, det första soloalbumet på åtta år.

– Det här är min personliga favoritlåt på skivan, säger Pharrell Williams och börjar berätta om låten och ”The Robots” som han konsekvent kallar sina nyfunna vänner i Daft Punk. Låten han spelar upp heter ”Gust of wind” och gästas av de franska housestjärnorna med den karakteristiskt autotuneade sången. När Pharrell Williams släpper sitt första soloalbum på åtta år är det inte som vilken albumlansering som helst. Vi är ett 80-tal journalister och skivbolagsfolk från hela Europa som flugit in för att bänka oss i ett stort rum på Sony Musics kontor i flotta Londonstadsdelen Kensington. Där får vi lyssna på skivan ihop med huvudpersonen själv som sitter längst fram i en soffa, omgiven av sin fru, modellen Helen Lasichanh, ett par biffiga livvakter och några höjdare från skivbolaget. Det är dagen efter den stora Brit awards-galan där Pharrell Williams gjorde ett bejublat framträdande, men inte ett spår av trötthet märks i de spralliga ögonen på den kortvuxna amerikanska superstjärnan. Han dansar, både stående och sittande i soffan. Han spelar luftbas, luftgitarr, lufttrummor och luftsynt. Han klappar händerna och sjunger med i nästan vartenda ord och ser kort sagt ut att älska varje ögonblick av skivan och responsen den möts av från oss åskådare. – ”Girl” är den skiva jag alltid drömt om att få göra. Jag är överväldigad av tacksamhet för att ha fått möjligheten att göra den, säger Pharrell Williams när vi ses dagen därpå i en svit på ett av Londons mer fashionabla hotell. Den sprallige och nästan överentusiastiske person som spelade lufttrummor dagen före är nu satt på lite sparlåga. Det märks att han har gjort intervjuer hela dagen och han ber flera gånger om ursäkt för att han är jetlaggad och varit vaken sedan före gryningen för att mixa färdigt skivan. Under de åtta år som gått sedan förra soloalbumet ”In my mind” har Pharrell Williams hunnit bli en av världens mest framgångsrika artister. Att gå igenom hans diskografi är som att läsa en Billboardlista. Totalt har han sålt över hundra miljoner skivor, som producent, låtskrivare, gästartist eller solosångare. Han ligger bakom över ett dussin hittar på topplistorna och har samarbetat med så många världsstjärnor att det nästan vore enklare att nämna de få han inte har arbetat med. – I hela mitt liv har jag varit killen som står bredvid den andra killen – och det har jag varit helt okej med. Men det känns väldigt roligt att ha fått möjligheten och friheten att göra ett eget album nu, säger Pharrell Williams för dagen iklädd en rosa version av sitt senaste modeutspel, den höga Vivienne Westwood-designade skinnhatten. Han påstår att han har tre fyra stycken olika som han växlar mellan. ”Girl” hämtar mycket inspiration från 70-talets soul och disco, inte sällan med beröringspunkter till giganter som Michael Jackson, Chic och fjolårets hyllade Daft Punk-album ”Random access memories”, där Pharrell medverkade på två spår. Samarbetet med den franska duon blev starten för soloalbumet. Pharrell Williams vill dock inte kalla ”Girl” för en soloskiva. Han är noga med att ständigt lyfta fram alla medverkande musiker och gäst- artister. Förutom Daft Punk gästar även bland andra Justin Timber lake, Alicia Keys och Miley Cyrus. – Min förra skiva var verkligen ett soloalbum, som helt och hållet handlade om mig. Då hade jag en tävlingsinstinkt som handlade om att bevisa för andra att jag kunde vara bättre och göra annorlunda saker. Det här är inte ett soloalbum eftersom låtarna inte handlar om mig själv. De handlar om kvinnan. Hela albumet är en hyllning till kvinnan. När Robin Thickes ”Blurred lines” nådde topplistorna i höstas rasade en het debatt om texten och videon som kritiserades hårt för att vara sexistisk. Låten bannlystes från flera amerikanska studentradio- stationer och brittiska Guardian utnämnde den till ”decenniets mest kontroversiella låt”. Pharrell Williams har uppenbarligen tagit åt sig av kritiken och åtminstone börjat fundera en del kring könsroller. Gång på gång under samtalet betonar han hur viktiga kvinnor är för människans fortlevnad och hur mycket han älskar kvinnan. Men han vill inte kalla sig feminist. – Det roliga är att flera kvinnor i min omgivning skämtsamt brukar kalla mig det ibland. Men jag tycker inte att jag har förtjänat rätten att kalla mig feminist. Om jag delar många av deras åsikter? Ja, absolut! – Jag brinner för två saker: jämställdhet och utbildning. Så länge det finns en obalans så kommer jag att fortsätta kämpa och till slut kommer det en tid när saker och ting är mer jämställda. Jag ser att det är en förändring på gång och jag vill verkligen vara en del av den. I framtiden kommer 75 procent av världen att styras av kvinnor och då vill jag vara på rätt sida av historien. Du kan sitta där när den stora vågen kommer över dig eller du kan vara en del av den. Jag väljer det senare. I fjol blev Pharrell Williams den tolfte artisten i världshistorien som samtidigt låg etta och tvåa på amerikanska singellistan med just ”Blurred lines” och Daft Punks ”Get lucky”. Under vintern har hans egen singel ”Happy”, gjord till familjefilmen ”Dumma mej 2”, nått första- platsen och i natt var den nominerad till en Oscar som bästa filmmusik. Hur lyckas du hålla balansen mellan att ständigt ligga i frontlinjen musikaliskt och att göra populära och mer familjeorienterade låtar som ”Happy”? – Jag ser inte alls någon gräns däremellan. Det är en illusion. Vad som är populärt avgör ju bara lyssnarna. En låt blir populär för att publiken köper den, lyssnar på den och älskar den. Jag är oerhört tacksam för att så många lyssnar på och uppskattar min musik. Jag antar att du får tusentals förfrågningar från folk som vill jobba med dig. Hur väljer du? – Först och främst är det inte tusentals. Men jag väljer efter vad jag tror att jag kan tillföra. Jag vill kunna skaka om det lite, hitta något annorlunda. Alla de här otroliga artisterna jag har arbetat med under de här senaste tjugo åren, ingen av dem behövde mig egentligen. Det har bara varit ett väldigt roligt att kunna jobba med varandra. För mig och Chad, eller för mig personligen, att få lära sig saker av dem och utvecklas. Det är värdet i det. Chad Hugo är den andra halvan av producentduon Neptunes, som i början av 2000-talet tog över hiphop- och soulvärlden med låtar åt alla från Britney Spears och Busta Rhymes till Kelis och Nelly. Dessutom utgör Chad och Pharrell tillsammans med Shay Haley bandet NERD. Vad händer med Neptunes i dag? – Jag och Chad jobbar lite ihop, men våra scheman är ganska fulla och vi bor långtifrån varandra. Jag ser fortfarande mig själv som en Neptune och Chad som min partner. Han är ett musikaliskt geni, på en helt annan nivå än jag. Kan vi vänta oss någon ny NERD-skiva snart? – Jag gillar inte att prata om saker innan de är färdiga. Vi har inte påbörjat något än, men NERD är för alltid. Det var det som tog mig hit, säger Pharrell Williams. I framtiden kommer 75 procent av världen att styras av kvinnor och då vill jag vara på rätt sida. Född: 5 april 1973 i Virginia Beach. Bor: Miami. Upptäcktes i högstadiet av Teddy Riley, producent och artist i bland annat Blackstreet. Har som producent och låtskrivare samarbetat med bland andra Daft Punk, Snoop Dogg, P Diddy, Beyoncé, Jay Z, Britney Spears, Miley Cyrus, Pusha T, Nelly, Scissor Sisters, Usher, The Weeknd, Kelly Rowland och Robin Thicke. Är medlem i producentduon The Neptunes och bandet NERD. Har vunnit sju stycken Grammys och varit nominerad till 17 ytterligare. Auktionerar ut en av sina berömda Vivienne Westwood-hattar. Priset är för närvarande strax över 100 000 kronor. Aktuell med nya albumet ”Girl” som officiellt släpps i dag.


Klart hur Philip Seymour Hoffman dog

Summary: Nu står det klart vad som orsakade skådespelaren Philip Seymour Hoffmans död.

Enligt rättsläkaren dog Seymour Hoffman av en oavsiktlig drogöverdos, skriver Reuters. Philip Seymour Hoffman var en hyllad skådespelare som bland annat vunnit en Oscar för sin roll i filmen ”Capote”. Han hittades död i sin bostad i New York den 2 februari med en nål i armen. Det har sedan dödsfallet spekulerats i om droger kan ligga bakom skådespelarens död. Nu bekräftas det av rättsläkaren. Döden orsakades av en överdos av flera droger, bland annat heroin, kokain, benzodiazepiner och amfetamin, enligt Julie Bolcer, rättsläkarens talesperson i New York. Philip Seymour Hoffman blev 46 år gammal.


Teatrar tar grepp om nationalism

Summary: Lika men olika. När Dramaten& anordnar en temakväll om nationalism tar röster från Danmark, Norge och Sverige ton. Hur ser det nordiska samtalet om nationalism egentligen ut?

– Det är tre länder med helt olika historia, säger Lucas Svensson, den svenske dramatiker som tillsammans med tre nordiska kolleger står bakom föreställningen ”Nationalismens apostlar” som inleder Dramatens temakväll om nationalism den 3 mars. Föreställningen ges samtidigt i de tre länderna via livesändning. Dess första del ”European dreamspeech”, av Christian Lollike och Mads Madsen, spelas på Café teatret i Köpenhamn medan del två, Kristian Lykkeslett Strømskags ”Vi er Norge”, spelas på Nationaltheatret i Oslo. Lucas Svenssons ”Vid det svarta vattnet”, regisserad av Annika Silkeberg, intar Dramaten&. Det handlar om nationen, om folkhemmet och om att stänge ute. – Jag undersöker hur man skapar en nation, där den klassiska synen är att enas kring ett och stöta ut ett annat. Jag är intresserad av hur den formeln också existerar latent mellan oss människor, säger Lucas Svensson. Han menar att det finns skillnader i hur man ser på och talar om nationalism i de tre länderna, på grund av skilda bakgrundsmekanismer. Genom att lyfta dessa skillnader kan man få syn på de andra, men också ytterligare en bild av sig själv, tror Lucas Svensson. – Den svenska moderna nationen har inte skapats ur ockupation, som Norge och Danmark. Vi är snarare i en tredje period baserad på ett socialdemokratiskt folkhemsbygge; i ett fredligt samhälle som gått vilse. Vad kommer efter folkhemmet, vad är nästa input? Där finner partier med fokus på nationalism en plats, mellan folkhemmet och den nya globaliseringen. Lucas Svensson är bosatt i Köpenhamn och har därmed kunnat betrakta skillnaderna mellan grannländerna på nära håll. – Här är inte samma skärpta läge som i Sverige. Här vandrar inte nynazister på gatorna. Men Dansk Folkeparti har blivit en del av den politiska bilden, medan SD fortfarande skaver. Temakvällen är bara en del av Dramatens grepp om nationalism. Helena Seth, programansvarig för Dramaten& – Dramatens rubrik för bland annat samhällsdebatt och ny scenkonst – vill att teatern ska fungera som en plattform för debatt och tror att man som kulturinstitution kan lyfta samtalet ur ett annat perspektiv. – En diskussion om nationalism blir lätt till en diskussion om partipolitik. Det är intressant men kan skapa ett ”vi och dom”-tänk. Vi kan välja att tala om längtan efter tillhörighet och identitet. Man kan tala om nationalism kopplat till rasism, men också om Norges 17 maj-firande. Vad ligger egentligen bakom de allt starkare nationalistiska tendenserna? Går det att återerövra begreppet, göra ”vi och dom” till ”vi och vi”? Tillsammans med tidningen Metro har Dramaten& bland annat lanserat den omdiskuterade hashtagen #nationalismförmig. I den debatt som följer efter ”Nationalismens apostlar”, ledd av journalisten Alexandra Pascalidou, kommer man att uppmärksamma det offentliga samtalet. – Vi vill lyfta in hur folk pratar om det här, säger Helena Seth. Nationalism för Lucas Svensson är en ”omöjlig idé”. – Jag har oerhört svårt att inordna mig i det. Begreppet har blivit infekterat och är starkt knutet till 1900-talets totalitära experiment, och till att stänga ute. Egentligen borde man hitta ett annat begrepp, säger han. Temakväll om nationalism. Den 3 mars anordnar Dramaten& en temakväll om nationalism. Kvällen inleds med föreställningen ”Nationalismens apostlar – röster från Danmark, Norge och Sverige”. Därefter följer en debatt och en livesändning av Sveriges Radios ”Filosofiska rummet”. ”Nationalismens apostlar” sänds också live på dramaten.se och livestreamas till Västmanlands Teater, Länsteatern på Gotland, Regionteatern Blekinge Kronoberg och Teater Halland.


3D-tekniken revolutionerar konstvärlden

Summary: 3D-tekniken gör det inte bara möjligt att besöka skulpturutställningar över hela världen. Snart kan en verklighetstrogen, 3D-printad kopia av en van Gogh eller Picasso finnas i varje hem.

Musik går att strömma eller köpa på skiva. En berättelse går att läsa i en bok eller se på en film. Men hur sprider man en skulptur? Fram till nu har bristen på distribution varit en begränsande faktor i skulpturvärlden. Men med 3D-teknikens snabba utveckling öppnas nya möjligheter. När Science museum i London för två år sedan skulle riva sin 50 år gamla sjöfartsutställning för att ge plats för nysatsningar lät man 3D-skanna hela utställningen innan de 1 800 fartygsmodellerna magasinerades. Nu är det möjligt att flyga runt i en virtuell version av utställningen på en dator. Samma sak skulle vara möjligt med en skulpturutställning. – Skulptur och rumsbaserad konst befinner sig i en situation som påminner mycket om musikens situation innan det blev möjligt med ljudinspelningar, säger skulptören Caspar Forsberg, en av de pionjärer som går i bräschen för 3D-inspelad skulptur- och installationskonst. Vad som öppnade hans ögon för tekniken, och med det möjligheten att 3D-skanna Slussen (se reportaget på nästa sida), var dels behovet att bevara sina egna installationer, dels viljan att se andras verk. – Ska man se vad de stora namnen på den internationella konstscenen gör måste man resa runt på halvtid. Och när du väl står inför ett verk har du bara en chans på dig att uppleva det, säger han. Den i dag 30-årige konstnärens examensarbete på Kungliga konsthögskolan hörde till de mer svårbesökta: en undervattensinstallation på 6–7 meters djup i Mälaren. I sin ateljé på övervåningen i hemmet i Åkers Styckebruk i Södermanland kan han visa upp den i 3D med hjälp av en hemmabyggd skärm och annan datorutrustning han köpt billigt och begagnat. Där har han också möjlighet att med en Oculus Rift, en skärmförsedd hjälm för 3D-upplevelser som förutspås bli en het pryl inom datorspelsvärlden, vandra runt i en virtuell version av bland annat Nottinghams underjordiska tunnelsystem. För två år sedan startade Caspar Forsberg sajten Realruns.net. Det är en tredimensionell distributionskanal för skulptur och installationskonst tänkt att fungera ungefär som ett litet skivbolag för konstverk. Att mer resursstarka institutioner som Moderna museet inte satsar på att 3D-skanna sina magasinerade skulpturer tycker han är svårförståeligt: – De har en samling med så många verk som tillbringar merparten av sina liv inpackade i bubbelplast i en källare, vilket känns ganska idiotiskt när det finns sådana här möjligheter, säger han. På Moderna museet utesluter man dock inte att 3D-visningar kan bli aktuella framöver. Men eftersom föremålshantering tar tid och kräver personalresurser skulle det inledningsvis bara bli aktuellt med några enstaka verk. – Till exempel Robert Rauschenbergs ”Monogram” skulle vara intressant att kunna studera närmare på nätet. 3D-tekniken är bra när det gäller svårtillgängliga konstverk. Mina bästa upplevelser av ”Mona-Lisa” har varit på nätet, eftersom den är så avskärmad bakom staket och pansarglas i Louvren, säger museiintendent Ulf Eriksson som själv följer 3D-utvecklingen med stort intresse. Van Gogh-museet i Amsterdam har börjat göra 3D-utskrifter av van Goghs verk där även målningens textur blir verklighetstroget återgiven. En 3D-kopierad van Gogh-målning kostar i dagsläget 250 000 kronor. – Tekniken blir bättre för varje år. I framtiden kommer varje människa i princip att kunna ha en exakt kopia av en van Gogh i vardagsrummet. Men det skapar antagligen en situation där originalet blir ännu mer av en fetisch, säger Ulf Eriksson. Så används 3D-skanning. En 3D-skanner använder laser eller någon annan ljuskälla tillsammans med en kamera för att avbilda föremål eller miljöer. En professionell 3D-skanner kostar 10 000-tals kronor, men enklare 3D-skanningar går att göra med hjälp av en bra digitalkamera och gratisprogram på nätet. 3D-inspelade föremål kan skrivas ut med hjälp av en 3D-skrivare. De kan också upplevas tredimensionellt med projektorer eller exempelvis en Oculus Rift, ett slags hjälmskärm för bland annat datorspel under utveckling av företaget Oculus VR. Med handkontroller går det att ta sig runt i de inspelade miljöerna ungefär som i ett datorspel. Medelhavsmuseet har dokumenterat mumier och tillhörande kistor med 3D i sin nya utställning ”Egypten” (se DN Kultur 21/2). Många konstnärer intresserar sig för 3D-tekniken och Mejan Labs på Kungliga konsthögskolan i Stockholm har ett haft en utställning där besökarna skannades in och sedan överfördes till en virtuell miljö. Där finns också ett 3D-labb. Arkeologer använder 3D-skannrar för att dokumentera och bygga upp virtuella modeller av Nottinghams underjordiska system av sandstenstunnlar från 1200-talet och framåt. Science museum i London har gjort en 3D-inspelning av museets sjöfartsutställning från 1963 innan den magasinerades för två år sedan. Andra områden där 3D-skannrar används är bland annat arkitektur, ingenjörskonst, geologi, byggande, marknadsföring och brottsutredning (inspelning av brottsplatsen). I boken ”Makers – den nya industriella revolutionen” (Modernista 2013) ger Chris Anderson (författaren till ”The long tail”) en ljus bild av 3D-teknikens möjligheter. Snart är 3D-skannern lika vanlig som flatbäddsskannern inbyggd i många skrivare, tror Chris Anderson som beskriver 3D-tekniken som en viktig beståndsdel i ”2000-talets verkstad”. I dag är han vd för företaget 3DRobotics som tillverkar drönare, luftburna robotar, för privat bruk.


Summary: Rösten är tunnare och ljusare nu, och Marie Fredriksson inleder nedtonat. Men kvällen blir en brakshow och fansens kärlek gör att det känns som att hon har kommit hem.

Musik. Marie Fredriksson på Helsingborgs konserthus Bullrigt ös med solida hittar Självklart är hon skörare nu. Det är en så ofrånkomlig förutsättning för alltsammans att det känns ofint att ens påpeka, även om man lika gärna kan vända på det och imponeras av hur oerhört mycket röst Marie Fredriksson har kvar, trots att hon i dag är så fysiskt märkt. Fast den är inte riktigt densamma. Också om hon även nu är kraftfull så det räcker, finns det något genomskinligt i hennes röst. Något tunnare och ljusare. Samtidigt som den rör sig med större försiktighet, liksom på sin vakt mot alltför snabba rörelser. Hon låter helt enkelt inte som en ostoppbar urkraft längre, som när hon var ung. Nu hörs det att hon får jobba för att vara en lika fenomenal sångerska. Vilket naturligtvis också skänker en extra nerv till hennes musik. Det är första soloturnén på fjorton år och längre än så sen Marie Fredriksson var en artist som regelbundet satte sina sånger i det allmänna medvetandet. Det är lätt att glömma i dag, vid sidan av all uppmärksamhet som varit kring Roxettes förnyade framgångar och hennes egen kamp mot cancern, men en gång var Marie Fredriksson en av Sveriges mest framgångsrika, breda popsångerskor. På egen hand, oberoende av Roxette, och på svenska. Hennes publik har inte glömt, det står fullkomligt klart på premiären i Helsingborgs konserthus, där hon har sagt sig vilja börja "på hemmaplan". Även om en del av publiken kan misstänkas vara tillresta Roxettefans från utlandet är välkomnandet så kärleksfullt att det verkligen känns som att hon har kommit hem. Öppningen är också en nedtonad "Så stilla så långsamt", med bara en akustisk gitarr till stöd, men om man tror att det här ska bli en de andlösa balladernas afton så har man fel. Strax är hela bandet på plats, fem breda män inklusive maken Micke Bolyos och några trotjänare från Roxettes fasta trupp, och anslaget blir snarare rocktungt i låtar som nya "Kom vila hos mig" eller åttiotalaren "Om du såg mig nu", tillägnad pappa Gösta. Första extranumret "Mellan sommar och höst" är rena 1970-talshårdrocken. Vilket gör att detta trots allt blir en kväll som inte handlar om allt det där som hon har gått igenom, och som färgar de nyare "Ett bord i solen" eller "Sista sommarens vals". Utan en fartig och oväntat bullrig show med massor av solida hitlåtar, där den starkt sexuella "Den sjunde vågen" blir ett självklart finalnummer med en utdragen och mäktig dynamik som för tankarna till självaste Pink Floyd. Fast det är förstås balladerna som är hennes hemmaplan, och gensvaret på genombrottslåten "Ännu doftar kärlek" går inte att missta sig på. Strax innan har hon också byggt ut Evert Taubes "Så skimrande var aldrig havet" till en ytterligt långsam showstopper, samt påmint om hur fin den akustiska stämsångsbagatellen "Ett hus vid havet" är. Och knappt något påminner ett endaste litet dugg om Roxette, trots att det är ett så stort och varierat register hon visar upp under en och en halv timme. Mot slutet tycks också rösten ha vuxit till sig ännu en aning, som om hon behövde någon extra timmes uppvärmning för att riktigt komma loss. Även om hon fortfarande måste få hjälp med att gå av scenen. På hemmaplan Född och uppvuxen: Född 1958 i Össjö och uppvuxen i Östra Ljungby utanför Helsingborg. Bakgrund: Första stora hitten var "Ännu doftar kärlek" från albumet "Het vind" (1984). Efter genombrottsalbumet "Den sjunde vågen" bildade hon "Roxette" med Per Gessle 1986. Senaste album som soloartist var "Nu!" (2013).


Anton Ewald siktar på Köpenhamn

Summary: Anton Ewald slutade fyra i Melodifestivalen i fjol. I år siktar han ännu högre. – Jag vill ta mig hela vägen till Danmark, säger han.

I förra årets tävling kom Anton Ewald från ingenstans och tog sig hela vägen till final via Andra chansen. Där slutade han precis utanför pallen. – Sedan dess har det varit helt sjukt, det bara skiftade över en natt. Jag har fått hur mycket fans som helst, jag gjorde 50 spelningar i somras, det har varit galet kul och jag har bara försökt njuta av varje sekund, säger Anton Ewald. I år är utgångsläget ett helt annat. På lördag ställer Anton Ewald upp i Melodifestivalens fjärde deltävling och redan på förhand är han en av de stora favoriterna. – Det är bara kul, det betyder att jag har gjort något bra. Men det har ju varit mycket skrällar och överraskningar i år, man har ingen aning om hur det går. Det är både härligt och läskigt. Men jag tänker inte på konkurrenterna, jag fokuserar på mitt, säger han. Att fokusera på sitt var en grej som Anton Ewald lärde sig i fjol. Redan då var han en erfaren dansare men han hade ingen erfarenhet av att stå i rampljuset som soloartist. – Jag känner mig mycket tryggare nu. Jag hade tagit typ sex sånglektioner inför förra året. Nu har jag tränat hur mycket som helst, säger Anton Ewald. Ändå var det inte självklart att han skulle ställa upp igen. Men under sommarturnén frågade han sina fans om de tyckte att det skulle vara kul att se honom i Melodifestivalen ännu en gång. Svaret blev ett rungande ”ja”. Målet är solklart – Anton Ewald tänker göra allt för att få representera Sverige i Eurovision Song Contest i Köpenhamn i maj. – Vad som ska hindra mig från att gå hela vägen? Förhoppningsvis ingenting. Jag vill vinna, jag är inte kaxig men man måste sikta mot stjärnorna, säger han. I år ställer Anton Ewald upp med bidraget "Natural". Han säger själv att det är samma typ av pop som fjolårsbidraget "Begging" men att "Natural" har mer soul och är mindre elektronisk. – Ska jag vara med måste jag ha en vinnarlåt, inte bara en bra låt, och det känner jag att det här är. Många Melodifestivallåtar är lite hjärndöda för att de är så tydliga. Men ”Natural” är en bra låt på riktigt, säger Anton Ewald.


Kvarteren exploderar av musik

Summary: Den folkliga karnivalen under Mardi Gras den 4 mars har flyttat från Bourbon street i New Orleans till en annan gata: Frenchmen street. På bara hundra meter ligger tolv musikklubbar.

Nedströms intill Mississippifloden, just förbi Franska kvarteren, ligger Frenchmen street som sedan länge tagit över som New Orleans främsta musikgata. Lokalbefolkningen skyr Bourbon street med sina uppenbara turistfällor. När karnivalsäsongen kulminerar med Mardi Gras (fettisdagen) den 4:e mars i år är det på Frenchmen street som vanligt folk samlas för att dricka, dansa och plåta sig själva och varandra utklädda i färgstarka skapelser som många har jobbat på i flera månader hemma. Frenchmen street är jättelång, men när lokalbefolkningen säger ”Frenchmen” så brukar de mena den två kvarter långa biten med 12 musikklubbar mellan Chartres street och Royal street i området Faubourg Marigny. Frenchmen håller på att explodera. Det finns nu tolv klubbar med levande musik inom en sträcka på hundra meter, och en trettonde öppnar snart. Musikaffären Louisiana music factory övergav precis sitt gamla hem i Franska kvarteren och flyttar nu in på hörnet av Frenchmen och Decatur street. Det är inte många storstäder dit man kan resa och känna sig alldeles nöjd med att man i stort sett inte har rört sig ur fläcken på en vecka eller två. Men här går det bra, i The big easy, som staden inte helt sanningsenligt kallas. Vad gäller mat finns en av de bästa mat-och-musik-kombinationerna i den amerikanska södern just här på Frenchmen street. Three muses heter stället som drivs av en jazzsångerska, en kock och en bartender. Testa deras fisktacos, koreansk bulgogi eller hemlagad ravioli med butternutsquash medan du läppjar på en Sazerac med apelsin och fänkål eller deras huscocktail, The muse, med gurka och jordgubbar (i detta subtropiska klimat sträcker sig jordgubbssäsongen från jul till juli). På Three muses spisas också jazz av alla sorter. Det är svårt att slå tradtrombonisten Glen David Andrews böljande röst på fredagkvällarna. Intill Three muses ligger klubben Blue nile som är mörkmurrig och skulle behöva få upp lite fler lampor men bokar riktigt bra band (trumpetaren Kermit Ruffins, träskrockarna Honey Island Swamp Band, blåsorkestern To Be Continued Brass Band) och dessutom har de frijazz på övervåningen. På samma sida av gatan men ett kvarter längre bort ligger d.b.a. som har grymt bra ölsortering och var den första klubben som blev rökfri på Frenchmen street. Om du missar blåsbandet Treme Brass Band på tisdag ska du gå dit och lyssna på bluesgitarristen Walter ”Wolfman” Washington på onsdag, sedvanligt klädd i tupprött. Två dörrar längre ner ligger den välkända jazzklubben Snug harbor som alltid har musik av hög klass och här sitter man ner och lyssnar (och håller klaffen). Mitt emot är det lite mer laissez-faire med gratis inträde på det lilla haket Spotted cat där du hittar Meschiya Lake med hennes nasala röst, pianisten och sångerskan Sarah McCoy (som låter som om Janis Joplin slukat Tom Waits) samt Andy J Forests munspelsblues. Gatans kanske bästa show inträffar regelbundet men följer inget särskilt schema. Utanför blågula Café Brasil, på hörnet av Frenchmen och Chartres street, samlas ett stort gäng killar, i olika konstellationer, med blåsinstrument. När de drar igång med ”Feel like funkin’ it up” går en tryckvåg över området, folk flyter ut ur husen för att se och höra, och det spelar ingen roll om det är tisdag eller lördag. Ett stenkast bort: Frukost, lunch och gott fika hittar du på New Orleans Cake café på 2440 Chartres street, fem kvarter nedströms. Klubbarna Allways, Hi-Ho, Siberia och Kajun’s pub ligger på varsitt hörn av korsningen St Claude avenue och Marigny street, några kvarter upp. New Orleans bjuder på mycket mer musik än jazz, och här håller diverse lokala förmågor hov inpå småtimmarna. För en fläkt från flydda dagar, promenera ner ner till Mississippi-floden. En öl kan du plocka med dig från Sidney’s, intill Central grocery. Det är inte många ställen i USA där det är lagligt att gå omkring och dricka alkohol utomhus, men det är det i New Orleans. New Orleans äldsta jazzmusiker, trumpetaren Lionel Ferbos, blåser än på Palm court, ungefär hundra meter in i Franska kvarteren. Han fyller 103 i sommar. Det är inte många storstäder dit man kan resa och känna sig alldeles nöjd med att man i stort sett inte har rört sig ur fläcken på en vecka eller två. Feta däck bäst på gatorna Resa hit Flygresan tur och retur till New Orleans kostar runt 6 800 kronor och brukar inkludera två mellanlandningar i vardera riktning. Boende Frenchmen hotel har rum för 79–279 dollar per natt, och du kan också hyra in dig på Suite jazz för 150–300 dollar natten och få privat balkong rakt över Snug harbor, tvärs över gatan från Spotted cat (suitejazz@gmail.com eller flipkey.com/189757). Hitta fler ställen på flipkey.com och airbnb.com. Ta sig runt Förutom de jättefina gamla spårvagnarna som går Uptown och mot City park, kan du hyra en stadig cykel för 35 dollar dygnet från A bicycle named desire, runt hörnet på Elysian fields, på samma adress som Stella, Stanley och Blanche bodde i Tennessee Williams pjäs ”Linje lusta”. De feta cykelhjulen kommer väl till pass på New Orleans gator som mest liknar långa skivor schweizerost skurna med slö hyvel.


Mona Masri: Vad innebär det att vara den andre, att vara annorlunda?

Summary: Att Malcolm X ljushyllta mamma förbigås i hans självbiografi – beror det på att han var en karriärist, ivrig att blända vita läsare? Frågan är både tankeväckande och provocerande.

På en boktillställning i Los Angeles i veckan släntrade författaren och teaterkritikern Hilton Als, en av USA:s främsta, in och tog plats framför en mikrofon. Iklädd beige linnekavaj med matchande shorts inledde han med att småfjäska genom att säga att han faktiskt funderade på att lämna New York för Los Angeles. Kalifornienbor är synnerligen lokalpatriotiska, applåder och tjut utbröt. Därefter började Als läsa ur sin senaste bok ”White girls”, en samling essäer om konst, litteratur och musik, alltid utifrån perspektiven kön, hudfärg och klass. Han rör sig fritt mellan högt och lågt, från rapparen Eminem till novellförfattaren Flannery O’Connor, Truman Capote och Michael Jackson. Vad innebär det att vara den andre, att vara annorlunda? Hur förhandlar konstnärer, författare och artister med sin egen individualitet, och vad händer när de lyckas behålla alternativt förlora den egna rösten? I en av essäerna öser han avsky över Malcolm X ”Malcolm X självbiografi” från 1965, som jag personligen älskade. Den ”har allt som väldigt dumma människor omfamnar”, skriver han. Oops. Vad Als avskyr är porträttet, eller rättare sagt det uteblivna porträttet, av Malcolm X mamma. Hon nämns i något stycke och i några bisatser här och där, medan hennes make, som dog när Malcolm var liten, liksom svävar som en ande över boken. Louise Little, som modern hette, emigrerade från Västindien till USA efter att ha träffat Malcolms pappa. Hon var bara strax över trettio år när hennes make dog efter en brutal misshandel med rasistiska förtecken. Maken lämnades på gatan för att bli överkörd av en bil och få skallen krossad mot trottoaren. Louise lämnades ensam utan inkomst med åtta barn i ett land som inte var hennes. Hon blev galen och lades in på mentalsjukhus i 26 år. Detta nämner Malcolm X knappt. I stället skriver han att han hälsade på henne på institutionen då och då. Inte ens hennes namn kan vi vara säkra på, skriver Hilton Als. I självbiografin heter hon Louise, medan hon i boken ”Malcolm: The life of a man who changed black America” av Bruce Perry, kallas Louisa. Louise Little överlevde både sin make och sin son, båda mördade. Läste hon sin sons bok och undrade varför han inte skrivit om henne, undrar Als och riktar samtidigt kritik mot sig själv: Vem är han egentligen att tala för en kvinna utan röst, en alltför välkänd tendens bland män? Och, varför har han förresten inte själv skrivit om sin egen mamma? Det hade kunnat sluta här, med en kritik av det självbiografiska skrivandet, om pappalitteratur och mammor som ingen bryr sig tillräckligt mycket om. I Sverige och Norden har vi exempel som Alex Schulman, Sigge Eklund, Karl Ove Knausgård, Alexander Motturi, Johannes Anyuru med flera. Men Hilton Als orkar gå längre än så. Han tolkar i stället ”Malcolm X självbiografi” som en performance där publiken är den vita läsaren som applåderar och uppmuntrar Malcolm X raseri eftersom det förstärker deras egna privilegier. Louise Little var så ljushyad att hon kunde tas för vit – kanske utelämnade Malcolm X sin mor för att hon inte passade in i bilden av en svart frihetskämpes tillblivande? Malcolm X som utstuderad karriärist, ivrig att blända vita läsare, det är både tankeväckande och provocerande. Jag kan bara hoppas på att Als bok plockas upp till svensk översättning.


Första svensk på Amazons förlag

Summary: Denise Rudbergs deckare ”Ett litet snedsprång”, om åklagaren Marianne Jidhoff, översätts till engelska och blir den första skandinaviska boken att ges ut av Amazon. ”De är otroligt professionella och effektiva”, säger författaren om bokgiganten.

Jätten Amazon, som nu kan vara på väg in på den svenska bokmarknaden, är inte bara en gigantisk nätbokhandel. Företaget ger också ut egna böcker på sina olika imprints. Många svenska förlag räknar med att Amazon kan bli en tuff konkurrent vad gäller utgivningen av böcker. Nu blir Denise Rudberg den första skandinaviska författare som ger ut på Amazon. I september förra hösten blev hon kontaktad av Amazon som ville köpa rättigheterna till ”Ett litet snedsprång”. Det är hennes elfte roman och första delen i deckarserien om åklagaren Marianne Jidhoff, som kom på svenska 2010. Romanen kommer på Amazon Crossing – ett av flera förlag kopplade till Amazon Publishing, med inriktning mot översatt litteratur – som fysisk bok, e-bok och ljudbok den 25 februari. – Det är en jättehäftig grej. Amazon är ju ett världsomspännande förlag. Jag är supertaggad och de också. Sedan i höstas har planeringsarbetet varit i full gång – från översättning till omslag. Hon tror att Amazon kontaktade just henne på grund av såväl försäljningssiffror som tidigare utgivning och romanernas universella teman. – Amazon gjorde en analys av svenska författare och kom fram till att jag investeringsmässigt har en bra hävstång eftersom jag ännu inte är etablerad utomlands. Jag har också ett antal titlar som de kan använda sig av om det funkar. Hon beskriver Amazons utgivningsstrategi som ”traditionell”, med skillnaden att de fungerar som både utgivare och återförsäljare. Det är ju inte ett helt okänt fenomen i Sverige, påpekar hon; hennes svenska förlag Norstedts äger både Akademibokhandeln och nätbaserade Bokus, Bonnier äger Adlibris. Intrycket av Amazon, efter långvarig kontakt och ett möte på kontoret i Seattle i november, är att de är ”professionella och effektiva”. – De jobbar utifrån färdiga mallar men är också väldigt individuella. Jag har ingenting att förlora på samarbetet. De har bestämt sig för att förändra en bokbransch som fastnat i ett konservativ tänkande. Amazon är väldigt bra på att se hela konsumtionsstrukturen just för att de verkar i en digital miljö. Hon säger att mycket hänt också i Sverige under de senaste tio åren, men att vi också här kommer att behöva förändra format och utgivning. –  I dag klarar sig produktiva författare bäst. Men det behöver inte finnas en motsättning mellan hög produktivitet och hög kvalitet. Mycket handlar om att frångå traditionella synsätt kring hur vi skapar böcker och det gäller alla – författare, förlag, distributörer, återförsäljare. Amazon ger Rudbergs bok ”A small indiscretion” fyra till åtta veckor för att bevisa sin kommersiella potential innan förlaget beslutar om huruvida även seriens andra del, ”Två gånger är en vana”, ska översättas och ges ut. Denise Rudberg är nöjd även om det inte går hela vägen. – Det här har bara varit roligt, säger hon. DN rättar Denise Rudberg romandebuterade med ”Väninnan” år 2000. Sedan dess har hon gett ut femton böcker inom chick lit-genren, ungdomslitteratur och, nu senast, den egenmyntade genren ”elegant crime”. Hon har hittills släppt tre deckare i serien om åklagaren Marianne Jidhoff, vilken planeras omfatta nio böcker: ”Ett litet snedsprång” (2010), ”Två gånger är en vana” (2011) och ”Bara tre kan leka så” (2013). ”Ett litet snedsprång” ges ut i engelsk översättning – ”A small indiscretion” – på Amazons förlag Amazon Crossing den 25 februari. Rudberg är tidigare översatt till norska, danska och turkiska. I slutet av maj skickar Amazon henne till en litteraturfestival i New York som ett led i lanseringen. I onsdagens kulturdel sades Denise Rudberg vara den första svensk på Amazons bokförlag. Det stämmer inte. Åke Edwardson släppte en bok på förlaget i höstas. Rudbergs bok är dock den första på engelska. I artikeln angavs Norstedts


Svensk deckare först ut på Amazon

Summary: Denise Rudbergs ”Ett litet snedsprång”, som inledde deckarserien om åklagaren Marianne Jidhoff, översätts till engelska och blir den första skandinaviska boken att ges ut av Amazon. ”De är otroligt professionella och effektiva”, säger författaren om den amerikanska bokgiganten.

Jätten Amazon, som nu vara på väg in på den svenska bokmarknaden, är inte bara en gigantisk nätbokhandel. Företaget ger också ut egna böcker på sina olika imprints. Många svenska förlag räknar med att Amazon kan bli en tuff konkurrent vad gäller utgivningen av böcker. Nu blir Denise Rudberg den första skandinaviska författare som ger ut på Amazon. I september förra hösten blev hon kontaktad av Amazon som ville köpa rättigheterna till ”Ett litet snedsprång”. Det är hennes elfte roman och första delen i deckarserien om åklagaren Marianne Jidhoff, som kom på svenska 2010. Romanen kommer på Amazon Crossing – ett av flera förlag kopplade till Amazon Publishing, med inriktning mot översatt litteratur – som fysisk bok, e-bok och ljudbok den 25 februari. – Det är en jättehäftig grej. Amazon är ju ett världsomspännande förlag. Jag är supertaggad och de också. Sedan i höstas har planeringsarbetet varit i full gång – från översättning till omslag. Hon tror att Amazon kontaktade just henne på grund av såväl försäljningssiffror som tidigare utgivning och romanernas universella teman. – Amazon gjorde en analys av svenska författare och kom fram till att jag investeringsmässigt har en bra hävstång eftersom jag ännu inte är etablerad utomlands. Jag har också ett antal titlar som de kan använda sig av om det funkar. Hon beskriver Amazons utgivningsstrategi som ”traditionell”, med skillnaden att de fungerar som både utgivare och återförsäljare. Det är ju inte ett helt okänt fenomen i Sverige, påpekar hon; hennes svenska förlag Norstedts äger både Akademibokhandeln och nätbaserade Bokus, Bonnier äger Adlibris. Intrycket av Amazon, efter långvarig kontakt och ett möte på kontoret i Seattle i november, är att de är ”professionella och effektiva”. – De jobbar utifrån färdiga mallar men är också väldigt individuella. Jag har ingenting att förlora på samarbetet. De har bestämt sig för att förändra en bokbransch som fastnat i ett konservativ tänkande. Amazon är väldigt bra på att se hela konsumtionsstrukturen just för att de verkar i en digital miljö. Hon säger att mycket hänt också i Sverige under de senaste tio åren, men att vi också här kommer att behöva förändra format och utgivning. – I dag klarar sig produktiva författare bäst. Men det behöver inte finnas en motsättning mellan hög produktivitet och hög kvalitet. Mycket handlar om att frångå traditionella synsätt kring hur vi skapar böcker och det gäller alla – författare, förlag, distributörer, återförsäljare. Amazon ger Rudbergs bok ”A small indiscretion” fyra till åtta veckor för att bevisa sin kommersiella potential innan förlaget beslutar om huruvida även seriens andra del, ”Två gånger är en vana”, ska översättas och ges ut. Denise Rudberg är nöjd även om det inte går hela vägen. – Det här har bara varit roligt, säger hon.


Rösten bakom Swedish House Mafia

Han sjöng på Swedish House Mafias ”Don't you worry child” och ”Save the world”, låtar han också varit med och skrivit, liksom Aviciis ”Fade into darkness”. Nu satsar John Martin på en solokarriär och han siktar högt. – Vi vill gå hela vägen. Vi vill bli en av de riktigt stora, de där högst uppe, säger han. I en källarstudio på Södermalm i Stockholm håller han till, John Martin, han som till för ett par år sedan jobbade på familjens däckverkstad. En dag checkade han ut från Svenssonlivet och här sitter han nu med ”den musikaliska professorn”, låtskrivarpartnern och producenten Michel Zitron. Det som de två planerat för i fyra år, börjar nu ta en allt tydligare form. John Martins första singel under eget namn, ”Anywhere for you”, har precis släppts och någon gång under året ska en hel skiva komma ut. ”Anywhere for you” kom till i Los Angeles för två år sedan när de två låtskrivarna hyrde ett gammalt hus i Hollywood. Konstiga och spöklika ljud på nätterna gjorde att de sov dåligt, men de fick ändå inspiration och en natt i trädgården drack de en massa vin och funderade över livet som plötsligt förändrats efter att låten som de skrivit tillsammans med Swedish House Mafia, ”Save the world”, blivit en världshit. Där i mörket insåg de vad som verkligen betyder något i livet, relationen till dem man älskar. Då skrevs ”Anywhere for you”. – Första tanken med det här John Martin-projektet var att göra något mer indieaktigt. Men det fick ett annat liv och låtarna med Swedish House Mafia kom emellan och vi kunde bygga upp en publikbas över hela världen, säger John Martin och fortsätter: – Det är pop med stora melodier och någon sorts vemod som vi återkommer till. Historieberättandet är viktigt för oss. Vi har influerats av dansmusiken, men det är ingen houseskiva vi har gjort, menar John Martin. Han som beskriver sig som en blyg tänkare och säger att han inte är särskilt sugen på att prata om sig själv, men att han lever upp när han får stå på scen, är väl medveten om att samarbetena med Swedish House Mafia och Avicii sätter en viss press. Att han skrivit skivkontrakt med det legendariska skivbolaget Island Records (exempelvis U2 och Bob Marley) är också ett tecken på att förväntningarna är höga. – Vi har gett oss in i den leken. Vi vill nå ut. Vi gör stora låtar, det är inte musik för en liten utvald grupp utan det är bred musik vi gör. Vi gör musik för alla. Och visst är vi medvetna om att vi har en housestämpel på oss och den första låten har tydlig inspiration därifrån. Men samtidigt är vi på väg någon annanstans. Jag ser mig som en popartist, säger John Martin som har Bono som sin främsta sångarförebild. John Martin Namn: John Martin (Lindström). Född: Den 22 augusti 1980. Uppvuxen i Hägersten i södra Stockholm. Bor: Stockholm. Aktuell: Med singeln "Anywhere for you". Är: Sångare och låtskrivare som bland annat jobbat med Avicii, Swedish House Mafia, Sebastian Ingrosso, Steve Angello, Axwell, David Guetta och Tinie Tempah.


En odödlig blick för skräck

Summary: Stephen King bygger upp skräcken som ingen annan. Nu är han aktuell med uppföljaren till ”Varsel”. Lotta Olsson läser en genuint bra skräckberättelse – men också en kärleksfull hyllning till ödmjukheten.

Bland de allra bästa skräckfilmerna lyser Stanley Kubricks ”The Shining” (1980), baserad på Stephen Kings bok från 1977. Stephen King var aldrig nöjd med filmen; undra på det, det är på många sätt en annan berättelse. Boken ”Varsel” är fortfarande bland det läskigaste man kan läsa, även om man har sett filmen och anar att barnet Danny klarar sig. Men Stephen King byggde upp skräcken skickligare än någon annan, och på mig reser sig håret fortfarande när pappan, Jack Torrance, är ute med sin häcksax och försöker få styr på buskarna som är klippta i djurform. Stod inte kaninen på bakbenen nyss? En natts förlorad sömn blev det när jag läste om den: det var ju omöjligt att lugna ner sig när boken var slut. ”Varsel” är i grunden en skäligen enkel berättelse om en våldsam man som vänder sig mot fru och barn, och förmodligen är det just det där realistiska avstampet som ger Stephen King grunden för den riktiga skräcken. Det är samma sak i “Jurtjyrkogården”, där skräckeffekterna egentligen inte har med den gamla indianska kyrkogårdens kraft att göra, utan med människans hopplösa längtan att göra döden ogjord. En förtvivlad pappa som inte står ut med att sonen dör, utan vill ha honom tillbaka. Till vilket pris som helst. Men detta var länge sedan, och när Stephen King nu skriver en fortsättning på ”Varsel”, trettiosju år senare, blir man ju orolig. Han är rimligen en annan människa i dag. Å andra sidan är han fortfarande en av världens bästa berättare. Lille Danny Torrance, tummen i mun och avstängd blick när spökena har slagit till, har givetvis vuxit upp. Men inte blev han kvitt vålnaderna bara för att Overlook Hotel utplånades, inte heller sina övernaturliga förmågor. När ”Doktor Sömn” börjar är Danny nergången, en uteliggare som struntar i allt utom berusningen. Hans liv är hopplöst, meningslöst och tomt. Mer eller mindre av misstag hamnar han i den lilla hålan Frazier. Och där vänder det. Danny får en chans till: ett jobb, om han håller sig nykter och går på AA-möten. Vännerna i AA får honom sakta på fötter, han börjar arbeta på hospice och kallas doktor Sömn, den i personalen som kan leda de döende till lugn och befrielse. Hans förmågor är äntligen till nytta. Stephen King beskriver alkoholistens våndor med intensiv närvaro så att även andra kan förstå dem. Danny Torrance har sett sina värsta fasor i vitögat, och det var aldrig vålnaderna. Vardagslivet lindrar hans plågor, och det går faktiskt att leva ett anständigt liv. Dag för dag. ”Doktor Sömn” är som många av Stephen Kings böcker en kärleksfull hyllning till ödmjukheten, till det vanliga grålivet som är en sådan lättnad efter fasan, och ingen berättar om det bättre än han. Det är hans egen bergspredikan som han skriver gång på gång: saliga äro de saktmodiga. Det blir förstås också en genuint bra skräckberättelse, även om den inte skrämmer en från vettet som ”Varsel”. Stephen King har inte bara hängt med i skräcklitteraturens utveckling, han är till stor del ansvarig för den själv. Den nya skräcken är inte lika krypande obehaglig, den har blivit mer av en bra historia med övernaturliga inslag. Läs ”Varsel” om ni vill bli riktigt rädda, men läs “Doktor Sömn” som en otroligt bra roman om människor och beroenden. I Frazier föds flickan Abra med ofattbart starka förmågor, Danny är en småhandlare i jämförelse. Han känner hennes närvaro, och han är inte den enda. I USA reser Den Sanna Knuten längs vägarna, en samling människolika varelser som äter själar för att leva längre. Inte vilka själar som helst, heller, utan just de som bär på övernaturliga förmågor. Den Sanna Knuten reser runt i husbilar och leds av Rose, en vacker irländsk kvinna med plommonstop. Gradvis bygger Stephen King upp sin berättelse till den stora slutstriden, och knyter elegant ihop nutiden med dåtiden, det övernaturliga och det realistiska. Danny Torrance blir en äldre vägvisare åt trettonåriga Abra på samma sätt som Halloran var för Danny när han var barn. Stephen King återknyter till ”Varsel” i språk och berättarteknik, stoppar in plötsliga parenteser, avbryter meningar för att beskriva vad Danny och Abra känner bakom det synliga. Det är effektivt och elegant, Stephen King är en kompetent språklig modernist som aldrig har förlorat förmågan att underhålla. Där Overlook Hotel låg finns numera en campingplats där husbilarna samlas. Det är dit Danny och Abra måste bege sig, för ondskan går att besegra, om än bara tillfälligt. Kämpa emot måste vi göra hela våra liv. Fast bara en dag i taget, som AA säger. Och vi har vänner.


Johan Croneman: Tittarna tvivlar inte för ett ögonblick på Camilla Kvartoft

Summary: Leif GW Persson är visserligen briljant, men utan Camilla Kvartoft hade han inte varit lika bra. Maken till programledare och journalist finns inte, ingen har hennes bredd och förmåga att lyssna.

Man vill inte för allt smör i Småland missa ett enda avsnitt av ”Veckans brott”, trots att man snart är så överdoserad på Leif GW Persson (och brott som underhållning!) att man kunde (borde?) läggas in på någon slags medieavgiftning. Det finns snart inte ett våldsbrott i Sverige som han inte ombeds kommentera – och nästan med säkerhet vet han alltid hur polisen skall göra, borde ha gjort. Och var gärningsmannan finns, hur han mår och att han äter Frostisar till frukost. ”Sannolikt är det så”, säger Leif GW Persson. Varför han inte leder hela Rikskriminalen är ju för de flesta av oss en gåta. Palmemordet har han löst, som jul-tv, på bästa sändningstid dessutom, att inte amerikanarna bett honom ta sig an JFK-mordet är en gåta, Leffe hade löst det på en eftermiddag. En vecka då! Kvällstidningarna frågar Leif GW Persson om exakt allt, professorn anses sitta på alla svar. Han är lika folkkär som Lill Babs en gång var. Populärare, faktiskt! Han är verkligen en av mina favoriter, en excellent författare, värste historieberättaren, knivskarp och smart så man nästan skäms. Över sig själv, alltså. Leif GW Persson var givetvis briljant redan före Camilla Kvartoft, men utan henne hade vi aldrig någonsin kommit i närheten av den GW-hausse hela landet upplever just nu. Och jag tror uppriktigt talat ingen annan om att ha kunnat åstadkomma samma sak. Maken till bra programledare finns inte, ingen har hennes bredd, hennes förmåga att lyssna, plocka isär, grotta sig ner, vända och vrida och titta på varje enskild bit, för att sedan montera samman alla delar igen och – voilà: Plötsligt har vi fått ett litet annorlunda perspektiv på saken, plötsligt vet vi något litet vi inte visste förut, plötsligt vill vi veta bra mycket mer om just detta. Det sägs att vi (?!) snart inte längre behöver journalister – skulle vi klara oss utan Camilla Kvartoft? Nej, det skulle vi inte. Hon är en förebild. Och det är ju framför allt det hon är, en lysande journalist, som dessutom verkar älska sitt kall. Det gör ju inte henne automatiskt till en bra programledare – men i hennes fall går det hand i hand. Man kan inte skilja på hennes roller, man vill inte skilja på hennes roller. ”Like two peas in a pod”, som Oliver Hardy skulle sagt samtidigt som han elegant slog ihop bägge pekfingrarna (fick jag det sagt också, Oliver Hardy, känd som Helan, är kanske den störste skådespelaren genom alla tiderna!) Det riktigt stora med henne är annars hennes förmåga att växla tempo, att gå från något till synes trivialt och närmast ovidkommande, till något stort, viktigt, av största betydelse. Hon gör bara en liten förflyttning, vi tvivlar inte på henne för ett Detögonblick. Vi ser henne i Agenda, vi ser henne i de stora politiska utfrågningarna – de sistnämnda är väl egentligen hennes enda journalistiska problem, kanske mer en utmaning. Politiska utfrågningar och stora partiledardebatter har på senare tid blåsts upp och närmast placerats i underhållningsfacket, tack men det räcker med underhållning nu. När Camilla Kvartoft står bredvid Mats Knutson i studion är det som om trevlighetshelvetet griper tag också i henne. I de lägena önskar man sig helt enkelt lite mer mr Hyde och lite mindre doktor Jekyll av Camilla Kvartoft. Man skulle lätt kunna tro att hon är Leif GW Perssons lilla sidekick – faktum är ju att hon är hans stora lycka.


Jamaicansk rörelse har blivit svensk

Summary: Kingston. Nu dansas jamaicansk dancehall i Stockholm. Hasan Ramic har sökt rötterna i Kingston och talat med Johanna Sjövall som dansar själv – och just skrivit en uppsats om dansen som blivit en svensk rörelse.

Det var i kulturföreningen Blue Hill i Solna som den svenska dancehalldansen tog sina första stapplande steg. Dansaren Melpo Mouratidou hade precis kommit tillbaka från sitt första Jamaicabesök och hon hade ingen aning om att det hon tog med sig till Sverige skulle bli en av 2010-talets största danstrender bland unga tjejer från Stockholms förorter. – Det var när jag såg Sean Pauls videor som jag fastnade för dancehalldans, men det var först 2004 som jag bestämde mig för att komma till Jamaica och lära mig, säger hon när jag träffar henne i Kingston, Jamaica. Det är en molnfri decemberdag i Kingston och Hotel Mayfairs pool har lockat en brokig skara människor som söker svalka från den kvävande hettan. Samtliga är unga svenska tjejer och deras mål med att vara i Kingston, som räknas till en av världens farligaste städer, är att lära sig mer om dancehalldans och dancehallkultur. Melpo Mouratidou har varit här många gånger förut. Hon halvårspendlar till Jamaica för att hämta inspiration och odla sin begynnande artistkarriär. De danssteg hon tog med sig hem till Solna för att lära ut blev enormt populära. Tjejer från alla håll i Stockholm ville lära sig dansa som Melpo Mouratidou och till slut fick hennes elever börja hålla egna lektioner, och då tog rörelsen verklig fart. Nu finns dancehalldans över hela landet, och många vallfärdar till Kingston för att lära sig ännu mer om en av de sista levande streetdansformerna som inte har standardiserats och institutionaliserats. Men inte alla i den svenska dansvärlden såg med blida ögon på Melpo Mouratidous övergång från traditionell streetdans som house och hiphop till dancehall. Många sa att hon ödslade sin tid och talang på att skaka rumpa, vilket drev henne ännu hårdare till dancehallen. – Jag ville visa att dancehall var så mycket mer än att skaka på rumpan. Att det var riktig dans, säger hon. Som med Melpo Mouratidou i Sverige, kretsar den moderna dancehalldansens ursprung på Jamaica nästan enbart kring en person. Gerald Levy, också känd som Mr Wacky eller Bogle, påbörjade sin karriär som en gatudansare på festerna i Arnette Gardens – som i folkmun kallas för ”Jungle” – ett av Kingstons fattigaste och mest våldsamma kvarter. Bogles danssteg var, när han gjorde dem, hypnotiskt stilfulla, men ändå tillräckligt enkla för att lekmän skulle våga försöka sig på dem. Det finns en känsla av folkdans över hur danserna skapades och populariserades. I sin bok ”Dance in a world of change: Reflections on globalization and cultural difference” beskriver författaren Sherry B Shapiro stegen som ett derivat av Jamaicas afrikanska kulturarv. De var samtida, men också djupt invävda i den afrokaribiska danstraditionen som har levt på ön i århundraden. Bogle hade också för vana att anknyta sina danser till trender, personer och samtida händelser, ytterligare en av anledningarna till att de blev omåttligt populära. Det finns en hel genre av låtar i dancehallmusiken som besjunger Bogles danssteg. – Jag insåg att vi var stjärnor när vi åkte över till Passa Passa och folk hopades för att se oss dansa, säger Lonsdale ”Boysie” Guy, en av Bogles protegéer och den siste från Bogles berömda dansgrupp Black Roses som ännu lever. Gatufesten Passa Passa var en fest som hölls i Tivoli gardens, där rivaliserande ett gäng styrde och det var inte tryggt att röra sig om man inte var känd i området. Efter 2009 och det dramatiska gripandet av gangsterbossen Christopher ”Dudus” Coke är läget lugnare – men under 00-talet var Tivoli gardens en farlig plats. Tillsammans med sin Black Roses-kompanjon David ”Ice” Smith erövrade Boyse och Bogle Kingstons dancehallscen. Med hjälp av internet, export-dvd:er och koreografier till några av det tidiga 00-talets dancehallhits låg snart världen för deras fötter. Men lyckan varade inte länge. En efter en miste medlemmarna livet i det våldsamma Kingston. 2001 dog Willie Haggart, hedersmedlem i Black Roses och gangsterboss i Jungle, fyra år senare miste Bogle livet i en drive-by och 2008 sköts Ice ihjäl. Dansgruppen splittrades men standarden som den satte för dancehalldans lever vidare på Kingstons gator, och utövas av främst grupper av unga män främst Jamaicas lägre sociala skikt. – Det finns kvinnor som dansar på samma sätt som Bogle och de andra gjorde det, men de får inte alls lika mycket utrymme. Männen på Jamaica har tagit över utrymmet helt i dancehallen, säger Johanna Sjövall dansare och författare till masteruppsatsen ”Dance to buss: An etnographic study of dancehall dancing in Jamaica”. Hon har tillbringat ett halvår i fält på Jamaica tillsammans med en manlig dansgrupp och studerat dansen ur en antropologisk synvinkel. I sin uppsats beskriver hon hur dancehalldansen följer dancehallmusikens, och i förlängningen det jamaicanska samhällets könsstereotyper. Att dansa i grupp och koreograferat efter standarden som sattes av Bogle är något båda kön kan göra, men det är något som just grupper av unga män har kommit att göra. Medan att dansa enskilt, sexuellt utmanande och tänja på kroppens gränser för uthållighet och vighet har kommit att bli något enbart kvinnor gör och är strängt förbjudet för män. Det här sättet att dansa kallas för dancehall queen style. De unga svenska kvinnorna som svalkade sig vid Mayfair hotels pool rör sig fritt mellan dessa dansstilar, men det är gruppdansen som är den mest populära. – Jag vet inte varför dancehalldansen lockar så många tjejer i Sverige. Kanske för att det finns en fördom bland dansintresserade killar att dancehall är lika med dancehall queen style. Johanna Sjövall ser dancehalldansen som ett verktyg för att bygga systerskap mellan sig själv och de andra kvinnorna hon dansar med. De lär sig av varandra och de stärker varandra, men hon anser att det finns en problematik i det. I uppsatsen skriver hon om dancehalldansen som verktyg för sexuell frigörelse, men påpekar också att det inte alltid gäller jamaicanska kvinnor. Kvinnorna förväntas agera på ett sexuellt utmanande sätt – som en dancehall queen. – Som jag skriver i min uppsats är de jamaicanska kvinnorna de stora förlorarna i dancehallen, säger Sjövall. Det är, menar hon, ofta kvinnorna som försörjer familjen, tar hand om barnen och när de väl ska gå ut och roa sig så måste de reduceras till sexuella objekt. Sjövall menar att de svenska kvinnliga dansarna är någorlunda förskonade från den behandlingen, men inte helt. – När jag och min grupp har dansat i på Jamaica har männen ofta varit imponerade av hur vi som utlänningar kan deras danser, säger hon men påpekar faran i att helt bli accepterad som en del av dancehallen – förr eller senare är nyhetens behag över och då förväntas du bete dig som en kvinna i dancehallen. Ibland kan hon känna som att det är ett gap mellan hennes svenska danssystrar och de jamaicanska kvinnorna i dancehallen. Vissa svenskar upplever att de får sneda blickar, och att de jamaicanska kvinnorna hyser agg mot att de som utlänningar kommer och tar deras plats. – Men jag påpekar alltid att man måste sätta sig in i deras situation. När man har tagit sig förbi den sneda blicken kan vi alla förenas i systerskap. Dancehall Dancehall har sitt ursprung i jamaicansk ljudsystemskultur: mobila diskotek erbjöd billig musik och underhållning som alternativ till de dyr dans med liveband. Med ”dancehall” avser man både platsen och musiken som är en slags hård, digital reggae. Dancehallkulturen präglas djupt av jamaicanskt underklassliv, och värderingarna speglas i musik, mode och språk. Sedan 90-talet har musiken varit internationellt populär med artister som Shabba Ranks, Sean Paul och Vybz Kartel som förgrundsgestalter. Under det senaste årtiondet har dansen upplevt en storhetstid, både på Jamaica och internationellt.