Läsning i lönndom

Summary: Under två år samlades sju unga kvinnor varje torsdagsmorgon i Teheran för att läsa och samtala om förbjudna skönlitterära texter: "Lolita", "Den store Gatsby", "Stolthet och fördom". Berättelsen om dem är en unik beskrivning av kampen mot regimen i Iran.

I Irans mörka nutid finns ett speciellt fenomen som väntar på att få sin historia skriven: små intellektuella grupper som i brist på säkra offentliga mötesplatser samlas regelbundet hemma hos någon av medlemmarna, i någons källare eller på något annat ställe där deltagarna kan känna sig någorlunda trygga. Namn som "torsdagsaftonsgrupp" och "söndagsaftons tidskrift" är välbekanta för många iranier. Azar Nafisi, litteraturkritiker, före detta universitetslärare i Teheran och numera professor på Johns Hopkins-universitetet, ger i sin nyutkomna memoarbok en inblick i en mycket speciell miljö av detta slag. Hon tar oss tillbaka i tiden, till en period när den islamiska regeringen ännu knappt var född. Under två år samlas sju unga kvinnor varje torsdagsmorgon hemma hos Nafisi för att läsa och samtala om förbjudna skönlitterära texter. Alla har varit hennes studenter på universitetet i Teheran. Vissa av deltagarna kommer från konservativa familjer och andra från mer sekulariserade hem. Några av dem har suttit i fängelse. Denna torsdagsgrupp möts tidigt på dagen, inte på kvällstid som är det normala mönstret. Ändå är några av de unga kvinnorna tvungna att ljuga för sina familjer om vad de har för sig. Kvinnors villkor i Iran innebär att det finns starka sociala och kulturella spärrar mot att lämna hemmet, i synnerhet på kvällarna. Gruppen läser författare som Vladimir Nabokov, Henry James, Scott Fitzgerald och Jane Austen, och medlemmarna diskuterar sinsemellan sina tolkningar. Med Nafisis hjälp kopplas den litterära upplevelsen till kvinnornas vardagsliv. Diskussionen dem emellan klargör existentiella frågor i ett samhälle vars makthavare är i öppet krig mot alla självständiga konstnärliga och sociala uttrycksformer. Nafisi för läsaren nära kvinnornas liv, deras glädjeämnen och deras oro. För den som läser "Reading Lolita i Tehran" är det svårt att motstå längtan efter böcker som Nabokovs "Lolita", James "Daisy Miller", Scott Fitzgeralds "Den store Gatsby" och Jane Austens "Stolthet och fördom". För dessa kvinnor, som lever i ett tillstånd mellan det tragiska och det absurda, blir litteraturen en grundläggande livsfaktor, en nödvändighet snarare än förströelse. Yasi, en av studiecirkelns deltagare, jämför vemodigt sitt eget och de andra kvinnornas liv med Lolitas: "precis som hon är vi skapade av någon annans drömmar", säger hon förstämt. Och precis som Lolita "utnyttjar vi också alla chanser att markera vår olydnad genom att visa lite grand av vårt hår under slöjan, måla våra naglar och läppar eller i bästa fall ljuga för våra familjer och samlas här". Nafisis bok är en unik beskrivning av kvinnors mest intima och personliga frustration och deras kamp mot en regim som för ett krig mot individuella rättigheter i allmänhet, och kvinnors rättigheter i synnerhet. Hon skildrar sin egen och sju andra kvinnors vardag, där hoppet reducerats och drömmarna krympts. Hennes studenter har utvecklat en ny definition av lycka och tur. Dessa kvinnor är glada över att de inte har blivit avrättade som somliga i vänkretsen, och drömmarna handlar om att kunna färga sina naglar eller visa en flik av sitt hår. Likt Lolita är det inte bara våra liv som tas ifrån oss, även våra livsberättelser har berövats oss, säger Manna, en i gruppen, när hon beskriver hur kvinnor osynliggörs och marginaliseras i Irans historieskrivning och litteratur. En annan av kvinnorna, Nassrin, berättar om hur flickor som är oskulder våldtas och avrättas med argument som speglar graden av vansinne i det politiska trossystemet. Enligt islamisk doktrin är sexuellt oerfarna flickor förutbestämda för paradiset när de dör, eftersom kyskhet enligt denna doktrin är liktydig med godhet. Unga kvinnliga fångar kunde våldtas innan de avrättades för att förhindra att de vann inträde i paradiset. Själv kunde Nassrin lämna fängelset med "mindre" skador. Hon hade "tur", meddelar hon. De unga kvinnornas attityder speglar hur människor i Iran i skuggan av terror ständigt reducerar sina krav på vad som kännetecknar ett normalt liv. De talar om stulna kyssar, vindar som deras hud aldrig fick kännas vid, filmer de aldrig fick se, halvt artikulerade synder och otillåtna drömmar. Deras kringgärdade fantasier, kontrollerade rädsla och ändå orubbliga passioner utmärker en märklig blandning av sårbarhet och mod. Vi ser hur den totalitära statens projekt att forma människorna leder till dubbelmoral. Kluvenheten uppenbarar sig särskilt tydligt då det gäller könsroller och sexualitet. Den postrevolutionära generationen spelar med styrande symboler som slöjan (hejab) eller officiellt förbjudna relationer mellan könen. Deras sätt att vara artikulerar klyftan mellan hur det islamiska samhället framställs i officiella sammanhang och hur det ter sig i praktiken. Handlingsutrymmet må vara obefintligt. Men alla är medvetna om hur symboliken är grunden för den islamiska regeringens fortsatta styre. Även Nafisis femåriga dotter begriper detta. Efter Khomeinis död, den 3 juni 1989, sitter hennes familj - liksom många andra iranier - chockade och förväntansfulla och lyssnar på radio. Dottern ser ut mot gatan genom fönstret och säger plötsligt förvånat till sin mor: "Mamma, mamma, han är inte död, kvinnorna bär fortfarande slöja!" De unga kvinnorna berättar hur de, som en följd av regeringens strävan att styra människors tillvaro, känner sig trängda mellan det hårdnackade trossystemet och viljan till förändring. Liksom många iranier grubblar de ständigt på frågan "to go or not to go" - att lämna Iran eller ej. Denna möjlighet är för många en avlägsen dröm, som leder till en livslång besatthet och även bitterhet. Vi får i detalj följa författarens eget sökande efter svaret på denna fråga. Slutligen bestämmer hon sig för att lämna Iran. Hon inser att hon ändå aldrig varit riktigt "hemma", eftersom hon så länge levt i ett slags andlig exil. Hon beskriver sin hållning som att hon varit bunden till en idé om sitt land, inte till det faktiskt existerande tillståndet. "Reading Lolita i Tehran" är en självbiografi som förkroppsligar kvinnors liv i det postrevolutionära Iran. Den ger stark röst åt kvinnors undertryckta önskningar. Men den har också en svaghet. Troligen på grund av sin överklassbakgrund, med därtill hörande privilegier, glorifierar Nafisi i vissa avseenden tiden före revolutionen. Det gäller i synnerhet kvinnors situation. Hon hävdar att hennes rättigheter som kvinna i Iran inte skilde sig så mycket från kvinnors villkor i västerländska demokratier när hon växte upp på 1960-talet. Utan att skönmåla det västerländska tillståndet - det var och är inget paradis för kvinnor - så tror jag att Nafisi misstar sig genom att generalisera de privilegier som hon själv åtnjöt till att ha gällt alla kvinnor i Iran. Hon förbiser lätt att den islamiska regimen efter revolutionen inte behövde anstränga sig särskilt mycket för att ändra i familjelagstiftningen, av den enkla orsaken att denna, redan i sin dåvarande form, rätt väl motsvarade regimens önskemål. För det stora flertalet kvinnor i Iran innebar den postrevolutionära tiden inte så mycket en förlust av något som funnits tidigare, utan mer en insikt om vad som alltid har saknats.


"Först när jag kom hit blev jag turk"

Summary: Bliv vid din läst. I Sverige finns ett stort tryck på invandrare att spela hemlandets musik.. Mångkultur inom musiken. Det låter som ett positivt slagord. Men det innebär också att musiker riskerar att delas in i etniska fack. - Jag lärde mig latinamerikansk musik i Sverige, säger Rafael Sida som är från Mexiko. - Det var som att jag blev turk först när jag kom till Sverige, säger Maffy Falay.

I Sverige slår vi oss gärna för bröstet och kallar oss "mångkulturella". Särskilt när det gäller musik. Här finns ju allt från mongolisk strupsång och "äkta" gettorap till Lasse Berghagens hymner till Stockholms skärgård. Men inom genrerna? Hur är det med mångfalden där? På vilken svensk scen brölar turkiska invandrare death metal? Och var spelar marockaner skör existentiell gitarrpop? Svar: i länderna de har lämnat. I Sverige tycks den musikaliska luskammen plockas fram redan i passkontrollen på Arlanda: "Sydamerikan? Spela salsa!"; "Grek? Var är bouzoukin?"; "Jamaican? Baktakt, tack!" - Jag lärde mig latinamerikansk musik i Sverige, säger Rafael Sida. Rafael kom hit från Mexiko där han var trummis i ett rockband. Nu spelar han congas i en världsmusikorkester och i ett flamencoband. - I Mexiko var det inget konstigt med latinamerikaner som spelade rock, men det var det här, säger han. Här förväntade sig alla att jag skulle företräda mexikansk musik. Det verkar som om rötterna och specialiseringen blir viktigare på en mer mångkulturell musikscen. Dan Lundberg är musiketnolog och chef för Svenskt visarkiv. Han har djupforskat inom musikens roll i det svenska samhället. Tillsammans med Krister Malm och Owe Ronström har han författat tegelstenen "Musik, medier, mångkultur", det hittills största forskningsprojekt som initierats av Kungliga musikaliska akademin. I boken kan man läsa om "förskjutningen från social till kulturell tolkningsram" i Sverige, det vill säga att det tidigare i den sociala tolkningsramen var mer negativt med olikheter och att rättvisa erhölls först när alla människor behandlades lika. I den kulturella tolkningsramen, däremot, fokuseras på människors ursprung. - Det mångkulturella Sverige brukar ofta liknas vid en mosaik, säger Dan Lundberg. Samhället är ramen i vilken etniska grupper likt mosaikstenar bildar ett mönster. Men mosaiken förutsätter olikhet - för att vara berättigad en plats måste man skilja sig från de andra. Varje grupp har egna bestämda kännemärken inom en klart definierad ram för kulturella uttryck. Och ve den invandrargrupp som inte har en egen färg i mosaiken - den syns inte. I Sverige finns två parallella, och paradoxala, rörelser inom musiken, berättar han vidare. Å ena sidan en tilltagande "losskoppling" av musiken; att vem som helst kan spela vad som helst. Många svenskar gör musik från andra delar av världen. Samtidigt sker en "kulturalisering", där kopplingen mellan musik och kultur blir allt starkare. Då bildas uppfattningar som att du "måste" spela turkisk musik om du är turk. En som kan vittna om det är Maffy Falay, jazzmusiker som kom till Sverige från Turkiet på sextiotalet. Hans talang hade tagit tog honom rakt in i jazzens grädda, han turnerade med Dizzy Gillespie och Quincy Jones. I Sverige spelade han med bland andra Lars Gullin och Bernt Rosengren. - Men plötsligt hände något, säger Maffy Falay. Fler och fler ansåg att jag borde spela turkisk folkmusik, vilket jag aldrig hade gjort i Turkiet. - Det var som att jag blev turk först när jag kom till Sverige, säger han. I dag kombinerar han båda stilarna, men har jazzen som sin huvudsyssla. Dan Lundberg har sett många exempel på hur lätt det är att hamna i ett etniskt fack, och hur lätt det är att fastna där. En artist som på senare år försökt sig på en musikalisk resa är jamaicanska dancehallstjärnan Tanya Stephens. Hennes tuffa bilder från Kingston absorberades av den reggaeintresserade svenska publiken. Men inom henne själv grodde drömmen om något annat, och chansen att spela in ett album med Tracy Chapman-inspirerad pop gavs i just Sverige. Men när skivan "Intoxicated" kom ut mottogs den svalt. - Tanya fick aldrig chansen, säger Lili Assefa som jobbade med Stephens skiva på det svenska skivbolaget. Det pratades om att hon blivit "för vit". Och det här var ändå en storstjärna som gjorde något ännu starkare än förut, men det accepterades inte. Hon tröttnade och åkte hem. Frågan är om kulturaliseringen av musik och den etniska fackindelningen i Sverige verkligen är ett problem. Rafael Sida och Maffy Falay har båda rönt stor uppskattning och lyckats vandra mellan olika musikalisk hemvist. De är båda noga med att inte beklaga sig. Det gör inte Dogge Doggelito i Latin Kings heller, men han konstaterar att fackindelningen inte precis avtar. - Jag är född här, min mamma heter Birgitta. Det är länge sedan vi slog igenom. Men fortfarande betraktas vi som "det där invandrarbandet". Vi ska på något sätt företräda en förort med 90 olika nationaliteter, säger han. - Jag tycker det är jättesynd att man inte struntar i bakgrunden. Det skulle bli fler möten inom musiken om man gjorde det, säger han. Och Dan Lundberg säger: - Maskineriet behålls så länge man inte tittar förbi mosaiken. Om man ser till individerna - människorna bakom - märker man att de inte är så lydiga och enkla att placera i fack. Då hittar man invandrade musiker i sammanhang som man tror är helsvenska. Och vice versa. Där uppstår verkligen mötet.


Svag återväxt i svenskt musikliv

Summary: Under de senaste tre åren har stödet till svensk musik urholkats allt mer. Branschen riskerar att bara kunna föda hälften så många svenskar om tio år, enligt en ny utredning.

Merparten av de pengar som snurrar runt i musikbranschen kommer från privatpersoner. De bidrag som staten, kommunerna och landstingen står för är dock en viktig grundplåt för att kunna dra i gång skivinspelningar, konserter och festivaler. Under de senaste tre åren har de offentliga bidragen till musik minskat. Enligt en färsk utredning beställd av regeringen hotas återväxten inom vissa genrer. Utredarna Kim Forss, Erik Centerwall och Åse Hedström skriver att svenskt musikliv kommer att vara rejält åderlåtet om bara tio år om inte utvecklingen stoppas. Särskilt hotad anses jazzen och den nutida konstmusiken vara. I dag sysselsätter musikindustrin omkring 15.000 svenskar. Musikexporten drar in ungefär fem miljarder kronor till landet varje år. Om de senaste tre årens trend håller i sig beräknas musikindustrin bara sysselsätta hälften så många år 2013, enligt utredningen. Och exporten riskerar att falla till bara en miljard kronor på tio år. Konsekvensen blir en nedåtgående spiral med större arbetslöshet bland musikerna, färre som söker till utbildningarna, fler som tvingas söka jobb utomlands och färre utländska artister som kommer hit. Musiken slåss varje år om ungefär 700 miljoner kronor i offentliga medel. Pengarna går i första hand till länsmusiken och Sveriges kammar- och symfoniorkestrar. Sedan mitten av 90-talet har deras verksamhet kostat allt mer. Men bidragen har inte ökat nämnvärt. I själva verket har de blivit allt mer beroende av publikens intäkter. Samtidigt sviker publiken. Under år 2001 gick en halv miljon svenskar på konsert hos kammar- och symfoniorkestrarna mot drygt 700.000 år 1999. "Det finns gott om kunskap, talang, motivation och idéer", konstaterar utredarna. "Det finns också många som engagerar sig ideellt. Men det är stor brist på kontanta medel." Utredarna skulle i första hand se hur jazzen och den nutida konstmusiken kan räddas. - Det behövs inte mycket. Det kan räcka med 30-40 miljoner kronor mer per år för att genrerna ska fortsätta utvecklas, säger Åse Hedström. Men är det inte naturligt att genrer kommer och går? Kanske, men politikerna vill inte ha det så. Syftet med bidragen är just att hålla mångfalden levande. Det är extra viktigt när den kommersiella musiken enligt utredarna samverkar med den offentligt stödda musiken. Utredarna vill nu höja arvodet till musikerna, göra musikämnet obligatoriskt i grundskolan, göra jazzkonserter gratis för ungdomar samt skapa en ensemble för nutida kammarmusik och tre storband inom jazz. Kulturrådet ska ta ställning till rapporten i september.


Tidigare okänd konst visas på Säfstaholm

Summary: 148 verk av 85 kvinnliga konstnärer från 1800-talet presenteras denna sommar på Säfstaholms slott i Vingåker. Det är den bredaste och mest varierade utställningen med äldre svensk konst gjord av kvinnor som hittills gjorts.

"Hon har talang - tyvärr." Titeln för årets sommarutställning på Säfstaholms slott bygger på en kommentar från en manlig konstnär, som Georg Pauli fick höra när han gjorde förfrågningar om den unga Hanna Hirsch. Men Georg Pauli lät sig inte avskräckas och levde i ett långt konstnärsäktenskap med den begåvade Hanna, som var en av drygt tusen svenska kvinnor som ägnade sig åt konstnärlig verksamhet under 1800-talet. Hanna Pauli tillhör de mest kända i denna grupp. Men utställningskommissarierna Eva-Lena Bengtsson och Barbro Werkmäster har denna gång ansträngt sig för att lyfta fram en lång rad namn som inte tidigare uppmärksammats. Här finns målare och skulptörer men också kvinnor som arbetade med medaljgravyr, xylografi, litografi, fotografi och textil. - Ambitionen är att ge en bild av mångfalden, både till antalet och områdesmässigt, även om detta bara är en bråkdel av vad som finns, berättar Barbro Werkmäster. Hon och Eva-Lena Bengtsson tillhör det fåtal konsthistoriker i Sverige som längst och mest ihärdigt har bedrivit kvinnoforskning. De skriver på en bok om kvinnor i 1800-talets expanderande fält för konst och mångfaldigade bilder. Möjligheter till utbildning och yrkesverksamhet ökade, men ju fler medier kvinnorna erövrade desto större blev motståndet från manssamhället. En liten del av detta material presenteras nu i katalogen. Initiativet till utställningen kommer dock från Lars Furborg, driftig kulturchef i Vingåker. Han stötte på namnet Wilhelmina Lagerholm i samband med Gustav Trolle-Bonde, kallad "den blinde excellensen". Denne gjorde Säfstaholms slott till ett kulturcentrum under första hälften av 1800-talet, byggde upp en betydande konstsamling och var dessutom mecenat för en rad konstnärer - däribland Wilhelmina Lagerholm. - Jag tyckte att det var rart att han hjälpte in henne som extraelev på Konstakademien 1852, mer än ett decennium innan den öppnades officiellt för kvinnor. Excellensen måste betraktas som framsynt för sin tid. Inte bara med tanke på det totalt mansdominerade samhället, utan också med hänsyn till dåtidens konventioner och kvinnosyn, säger Lars Furborg. I Säfstaholms konstsamling fanns flera kvinnor representerade: Jeanette Holmlund, Hildegard Norberg, Augusta Plagemann, Emma Ekwall och Amalia Lindegren. För 130 år sedan var Lindegren Sveriges mest reproducerade konstnär och fick som första kvinna i Europa ett statligt resestipendium. Wilhelmina Lagerholm fick senare också ett statligt stipendium för att studera måleri i Paris, där hon även lärde sig att fotografera. Anknytning till Säfstaholms slott har även Anna Munthe-Norstedt, som häromåret presenterades här tillsammans med sin man Reinhold. "Den blinde excellensens" konstsamling är till stora delar skingrad, men kommunen försöker återköpa det som går. I samband med utställningen har samlingen berikats med Sophie Adlersparres rosiga "Vingåkersflicka" från 1837, iklädd ortens kända folkdräkt och med en tygrulle under armen. Utställningen har vissa motiv som porträtt, akvarellmåleri och massproducerade bilder, men är framför allt hängd med hänsyn till rummens varierande karaktär och möblemang. De enskilda konstnärerna är inte alltid representerade med sina bästa verk, utan med dem som passar bäst i sammanhanget. Här finns ändå en del omtalade verk, som Eva Bonniers porträtt av "Hushållerskan" med outgrundlig blick. Jenny Nyström, som är mest känd för sitt brödjobb som jultidningsillustratör, är också representerad med en liggande nakenmodell. Kvinnan är fångad bakifrån, mjukt rundad i ett vackert ljus. Men Nyström romantiserar inte - fotsulorna är smutsiga! Säfstaholmutställningen "Hon har talang - tyvärr" visas på Säfstaholms slott i Vingåker t o m 10 augusti. Undertiteln är "Kvinnliga konstnärer under 1800", varav 85 är representerade med sammanlagt 148 verk i varierande tekniker. Utställningen är producerad av Säfstaholms slott i samarbete med Konstakademien. Kommissarier är Eva-Lena Bengtsson och Barbro Werkmäster, initiativtagare kommunens kulturchef Lars Furborg.


Sven Lindqvist, vecka 28:

Summary: Massmorden i kolonierna hade skapat en utrotningspraktik som övertogs och drevs ännu längre av nazisterna. Hitler talade ofta om sitt fälttåg i öst som ett kolonialkrig..

Det är inte utan ett igenkännande leende jag läser den franske statsvetaren Enzo Traversos bok "The Origins of Nazi Violence" (originalupplaga 2002, engelsk översättning 2003). Den påminner mig om det rabalder som för elva år sedan uppstod kring min bok "Utrota varenda jävel". För att förstå Förintelsen räcker det inte med att studera antisemitismens historia, skriver Traverso. Avgörande förutsättningar måste sökas i ett mycket vidare materiellt och kulturellt sammanhang. Traverso börjar med att tillbakavisa den tyske historikern Ernst Noltes uppfattning att nazisternas folkmord på judarna var "en förvrängd kopia" av det klassmord som ryska kommunister gjort sig skyldiga till. I stället ser han västerut och fäster uppmärksamheten på det nazistiska folkmordets rötter i kapitalismens och kolonialismens Europa. Efter avkoloniseringen blev den koloniala kulturen aldrig föremål för djupare analys och är i dag till stora delar okänd. Denna minnesförlust gör det svårare att förstå det tjugonde seklet och särskilt den förträngda länken mellan nazism och imperialism. Det finns, skriver Traverso, en stor litteratur om Hitlers ideologiska förebilder bland antisemiterna. "Men mycket få verk synar de nazistiska brotten i ljuset av tysk och europeisk kolonial kultur och praktik." Via Joseph Conrads "Mörkrets hjärta" kommer Traverso till Friedrich Ratzels Lebensraum, där den utomeuropeiska världen ses enbart som utrymme för kolonisation av biologiskt överlägsna arter och nationer. Frankrike och Storbritannien, ja, även sådana småstater som Holland och Belgien hade redan sina imperier - tyska nationalister förväntade sig i slutet av 1800-talet en motsvarande tysk expansion österut för att kolonisera en värld befolkad av slaviska "Untermenschen". Den koloniala kulturens kärna var övertygelsen att Västerlandet hade rätt att behärska världen och underkuva eller rent av likvidera den inhemska befolkningen. Rasismens fader, Robert Knox, skrädde inte orden utan talade öppet om "utrotning". Andra beskrev "de underlägsna rasernas utslocknande" som en naturlig process men utan att nämna aktörerna. Föreställningen att "de lägre raserna" var dömda att gå under införlivades vid mitten av 1800-talet med europeisk kultur som ett etablerat faktum. Traverso pekar på en diskussion i antropologiska sällskapet i London 1864. Dr Richard Lee inledde med en rapport om "de infödda stammarnas snabba försvinnande" och drog slutsatsen att "det måhända blir Europas öde att återbefolka jordklotet". Senare samma kväll föreläste Alfred Wallace, utvecklingslärans meduppfinnare, om européns överlägsna fysiska, moraliska och intellektuella egenskaper som kom honom att föröka sig på vildarnas bekostnad, "precis som Europas ogräs sprider sig över Amerika och Australien och tränger undan inhemska arter genom sin inneboende vitalitet och sin större förmåga att leva och föröka sig". Darwin själv hade redan 1839 skrivit i sin anteckningsbok: "Varhelst europén slår sig ned, tycks den infödde drabbas av döden." Trettio år senare framställde han i "The Descent of Man" denna tanke som en orubblig naturlag. Genom att dö ut bekräftade de infödda i de brittiska kolonierna hans teori om det naturliga urvalet. Wallace och Darwins tanke fröade av sig i otaliga hjärnor. Traverso pekar på William Reades "Savage Africa" (1863) där Afrikas framtid utmålas i ljusa färger. Under europeisk ledning kommer afrikanerna att dika ut träsken, bevattna öknarna och förvandla kontinenten till en trädgård. Tyvärr kommer afrikanerna själva knappast att få uppleva förvandlingen eftersom de troligen dukar under av det hårda arbetet. "Ett sådant resultat måste vi lära oss betrakta med fattning. Det är exempel på den naturens välgörande lag som säger att de svaga måste förintas av de starka." Snart kommer unga vita damer att sitta tårögda under palmerna och läsa "Den siste negern". Och Niger kommer att vara en lika romantisk flod som Rhen. "Närhelst en överlägsen ras kommer i kontakt och konkurrens med en underlägsen ras är utgången given", skrev bästsäljaren Benjamin Kidd 1894. Några år senare delade den brittiske premiärministern lord Salisbury in världens nationer i "de levande och de döende". Det var, framhåller Traverso, en redan allmänt accepterad föreställning han gav uttryck åt. De praktiska konsekvenserna blev katastrofala. Traverso påminner om slaget vid Omdurman och den påföljande brittiska ockupationen av Sudan som minskade befolkningen med 75 procent. I Algeriet höll sig befolkningsminskningen under 20 procent, i Kongo halverades befolkningen, i Sri Lanka och på flera öar i Oceanien minskade invånarantalet med upp till 90 procent. Den tyske folkrättsjuristen Carl Schmitt försvarade den tyska folkmordspolitiken i Polen och Ryssland med att tyskarna bara gjorde vad fransmän och engelsmän brukade göra i Afrika och Asien. Hitler talade ofta om sitt fälttåg i öst som ett kolonialkrig. "Infödingarna skall skjutas", sa Hitler. "Vår enda plikt är att förtyska landet med tyska immigranter och behandla de infödda som rödskinn". Det var amerikaner och engelsmän Hitler såg som sina föredömen, inskärper Traverso. Den här tankegången är, fastän ofta upprepad, inte den enda i Traversos bok. Han kopplar också ihop massproduktionen i taylorismens fabriker och den opersonliga hanteringen av ärendena i en byråkratisk apparat med giljotinens "obemannade" dödande på löpande band och första världskrigets massdöd vid fronterna. De nazistiska utrotningslägren ses som en legering av modern teknologi, detaljerad arbetsfördelning och administrativ rationalitet inom ett industriellt system som gick ut på att producera största möjliga antal lik. Den som griper över så stora områden har inte alltid tid att gå till de källor han citerar. Man märker det på småfel. Traverso tror att den store tyske antropologen Theodore Waitz var en amerikansk socialdarwinist och att den skotske anatomen Robert Knox var en amerikansk antropolog. I sin sammanfattning betonar Traverso att Förintelsen inte var någon automatisk eller ofrånkomlig följd av de faktorer han pekat på. Men studien visar, anser han, att de nazistiska brotten också hade sin grund i vissa för europeisk kultur gemensamma drag. Massmorden i kolonierna hade skapat en utrotningspraktik som övertogs och drevs ännu längre av nazisterna. Mellan nazismens och kolonialismens brott finns - så lyder bokens slutord - "en historisk kontinuitet som kommer det liberala Europa att framstå som ett laboratorium för 1900-talets våldsdåd och Auschwitz som en naturlig frukt av västerländsk civilisation". Eller, som jag själv formulerade det i den bok jag så ofta blir påmind om när jag läser Traverso: "Auschwitz var den moderna, industriella tillämpningen av en förintelse på vilken det europeiska världsherraväldet sedan länge vilade."


En fullfjädrad diva har landat

Summary: En av Turkiets största sångerskor sjunger för första gången i Sverige. I över 30 år har Bülent Ersoy stått i rampljuset och är nu fullfjädrad diva. I kväll ger hon sin andra konsert på Stockholms Re:Orientfestival.

Under 70-talet var Bülent Ersoy en vacker ung man som sjöng på nattklubbar och kasinon runt om i Turkiet, det var innan teve tog över och familjernas kvällsnöjen fortfarande bestod i att gå på konserter tillsammans. För drygt 20 år sedan bytte Bülent Ersoy kön och i dag är hon en fullfjädrad diva; med filmstjärneutseende, egna nycker, stor begåvning och mycket pengar. Men sitt manliga förnamn, Bülent, har hon behållit. Under sin drygt 30 år långa karriär har hon givit ut flera dussin skivor, ofta en eller två skivor om året. Sur och trött anlände Bülent Ersoy till Stockholm i fredagskväll, hon hade glömt parfymen hemma i Istanbul, den svenska limousinen var inte tillräckligt lyxig och hotellet föll henne inte i smaken. Bülent Ersoy ställde in planerade intervjuer, men öppnade bildörren så att DN:s fotograf kunde ta en bild. Bülent Ersoy har en mörk vacker röst, hon är klassisk skolad och räknas som en av de främsta inom den klassiska turkiska musiken. Men hon sjunger också arabesk, en musikstil som började växa fram i Turkiet i slutet av 60-talet och i början av 70-talet. - Turkiska musiker lyssnade mycket på arabisk radio, de tog arabiska låtar som de hört och skrev turkiska texter till dem, säger Irfan Sumer, musiklärare i Stockholm, som på 70-talet spelade klarinett på samma nattklubbar och restauranger som Bülent Ersoy. Orhan Gencebay var den förste som började sjunga arabesk och stilen blev snabbt kommersiellt gångbar och populär. Arabesken är melankolisk och nostalgisk, artisterna sjunger om kärlek, missnöje och krossade drömmar, de tigger om förståelse och hoppas att osynliga krafter ska hjälpa dem att få en tryggare tillvaro. Arabesken är söt och kletig som sirap och musikstilen var mycket kontroversiell till en början. Den är dansvänlig och orientalisk till skillnad från den klassiska turkiska musiken som är mer intellektuell och finkulturell. - Jag var med när arabesken växte fram i Turkiet, även om jag själv spelade västerländsk musik, säger Irfan Sumer. - Många i Turkiet lever i en hopplös situation, de söker tröst och arabesken ger en känsla av bekräftelse. När den här nya stilen blev populär kände många av sångarna sig hotade, flera stora stjärnor började sjunga arabesk, en av dem var Bülent Ersoy. Även om Bülent Ersoy är omtyckt, älskad och beundrad i Turkiet är hon inte störst. Turkiets musikaliska gigant heter Zeki Müren, när han dog i mitten av 90-taltet blev det total landssorg i Turkiet. - Jag har en gammal kassett där både Bülent Ersoy och Zeki Müren sjunger, det är nästan omöjligt att skilja dem åt om man inte är mycket kunnig, säger Irfan Sumer. Trots att Bülent Ersoy och Zeki Müren har förvillande lika röster har Ersoy inte upplevt Zeki Mürens popularitet: - Tjejerna var förälskade i Zeki Müren, de ville inte förstå att han var homosexuell. De kasinon där han sjöng var alltid fullbokade, han hade till och med matinékonserter på eftermiddagarna bara för kvinnor. Bülent har en helt annan utstrålning. Bülent Ersoy har kämpat hårt för att nå ända till toppen. Hon har opererat de flesta kroppsdelar, näsan är liten, läpparna är fylliga, håret är korpsvart och inga rynkor syns till trots att hon är drygt 50 år. Under 80-talet, när militären satt vid makten, förbjöds Bülent Ersoy att uppträda offentligt, som transsexuell var hon en dålig förebild, menade militärerna. Men Bülent Ersoy slutade aldrig att sjunga utan fortsatte att uppträda på stora privata tillställningar. I dag är Bülent Ersoy en megastjärna och uppför sig som en sådan. Det är ett välregisserat spel mellan konstnär och publik. Som stjärna ska hon vara oåtkomlig.


Engelska tabloider köper vittnen

Summary: Ska tidningar få betala vittnen? En ny debatt kring detta har blossat upp sedan det uppdagats att tabloiden News of the World betalat huvudvittnet mot fem män som anklagats för kidnappningsplaner mot Victoria Beckham. De frikändes.

"Checkhäftesjournalistik" har åter blivit ett hett debattämne i Storbritannien. Här är det inte ovanligt att tabloider betalar vittnen mot att få publicera deras berättelser. I fjol frikändes en kvinnlig lärare som anklagats för att ha haft sex med minderåriga pojkar som var hennes elever. Den rättegången kollapsade sedan det kom fram att några av pojkarna sålt sina berättelser. Det blev dock inte förbjudet för tidningar att betala, en ny frivillig etisk kod ansågs vara tillräcklig. Denna gång står tidningen The Suns "söndagssyster" News of the World och dess berömde undersökande reporter Mazher Mahmood i centrum för debatten. Hans kontakt misstänks ha provocerat fram, och kanske till och med hittat på, planer på att kidnappa Victoria Beckham. Mazher mahmood fick av en kontakt, en parkeringsvakt, kännedom om kidnappningsplanerna. Fem män skulle ligga bakom konspirationen och hade tänkt kräva 5 miljoner pund - cirka 65 miljoner kronor - i lösesumma från Victoria Beckhams make, fotbollsstjärnan, David. De fem greps av polisen i början av november i fjol efter tips av News of the World som nästa dag toppade sin förstasida med "Vi stoppar århundradets brott". Parkeringsvakten, en 27-årig man som hade ekonomiska problem, blev huvudvittne i rättegången. Sedan det kom fram häromdagen att han fått 10.000 pund - cirka 130.000 kronor - av tidningen kollapsade rättegången och männen frikändes. Av inspelade band att döma var 27-åringen den ende som nämnde något om kidnappningen. 27-åringen har tidigare tipsat tidningen om en kvinnlig kollega som han påstod langade heroin - hon frikändes och sade att det var han som gett henne heroinet. News of the World nekar till anklagelserna och anser att man samarbetat helt och fullt med polisen. Mahmood har säkrat över 100 fällande domar, påpekar man. Han är känd som den "falske schejken" och lurade som sådan bland annat prins Edwards fru Sophie Wessex att säga okloka saker. Även diskjockeyn Johnnie Walker föll för den falske schejken och fick nio månaders fängelse för att ha erbjudit Mahmood kokain. Det finns flera exempel på frikännanden på grund av att vittnen fått betalt. Nya krav på en lagändring som helt förbjuder tidningar att betala kan nu väntas. Den frivilliga etiska kod som i dag gäller innebär att det är förbjudet att betala vittnen sedan gripanden gjorts av polisen. Vittnen får betalas tidigare, men enbart om informationen anses vara i allmänhetens intresse. Vittnen får inte lovas mer betalt i händelse av en fällande dom.


Hon gör stora roller av små flickor

Summary: Sofia Ledarp ger små flickor integritet på scenen. Just nu är hon aktuell i "Fallna från månen" på Teaterbiennalen i Uppsala. I höst blir hon "Alice i Underlandet".

Sofia Ledarps flickor är små kraftpaket med rosett i en tid då unga kvinnor ofta får offerrollen och männen står för handling och norm på teaterscenen. Rosa i "Fallna från månen" kan vara förtrollande i sin rosa klänning, men också salt och kärv. Och gripande när hon kurar ihop sig på en trappa i enorm grå täckjacka medan snöflingorna faller. - Jag trodde aldrig att jag skulle hitta en fulländad kvinnoroll i en åttaåring. Hon är en liten människa som kämpar för en egen plats. Rosa bär på allt det som en vuxen kvinna har, jag ser ingen skillnad, säger Sofia Ledarp om sin mest älskade roll hittills. "Fallna från månen" var en av höstens bästa föreställningar och förra årets mest glädjande dramatikerdebut av Lucas Svensson. Alltså en av de bäst motiverade inslagen på Teaterbiennalen i Uppsala. Titeln "Fallna från månen" antyder att barnen är sina egna, medan föräldrarna vill något med sina barn som inte barnen vill: Edvins pappa vill att han ska spela fotboll, men Edvin vill spela piano. Rosas mamma vill att hon ska bli en pianokändis, men Rosa vill spela flipper och leka. - Det finns ett djup och en komprimerad livskunskap i pjäsen. Lucas Svensson har något som jag älskar, han gör tjejrollerna till människor. Och lyckas göra flickorna till hjältarna i berättelsen. Sofia Ledarp har en fysisk närvaro på scenen som gör att man inte kan ta sina ögon ifrån henne, ett kroppsligt spel som kan alstra stor humor. - Jag har varit en så fysisk person hela mitt liv, varit gymnast, idrottat och dansat. Den fysiska teaterskolan är min grund, och det ansågs väl inte det bästa, man skulle spela med huvudet. Men nu har jag glädje av det, jag tycker om att uttrycka i kroppen det som inte går att säga. Sofia Ledarps uppväxt i förorten innehöll ingen teater men var troligen en bra plattform för det som komma skulle: Hon bodde i Norsborg men gick i Franska skolan. Hennes föräldrar, grekisk pappa och svensk mamma, hade bestämt sig för att hon inte skulle gå i den stökiga förortsskolan. När mamma och pappa separerade pendlade hon mellan Fruängen och Norsborg. När mamma träffade en ny man flyttade Sofia till Lidingö. - Jag var väldigt förvirrad i skolan, men när jag hamnade på teaterlinjen kände jag att här är min plats. Hon tillhörde första kullen på scenskolan i Luleå och var med och byggde upp den skolan. Sedan har hon jobbat "som en liten galning". I Joyce Carol Oates "I stand before you naked" 2001 på Orionteatern, en av det årets publiksuccéer, hade hon den svåra monologen "Blodblåsan", från en trasig tjej som just varit utsatt för hårdhänt sex, men inte kan sätta gränserna för vad hon vill och inte vill. - Jag har jobbat mycket på kollo och redan där mött tjejer som har svårt att sätta gränser och ta plats och säga nej. I "Den inbillade sjuke" på Dramaten är hon en liten kompakt figur i en annars spretig föreställning. Sofia Ledarps roll som yngsta dottern till Molières inbillat sjuke familjefader är liten. Men Sofia Ledarp i ny uppnäsa är närvarande på scenen hela tiden, exakt och distinkt i en egen rolltolkning. - Jag fick lov att tänka efter: Vad är viktigast i den här scenen? Att inte få stryk av pappa. Han säger: Kom hit, kom lite närmare, vänd dig om och se på mig. Dottern vill egentligen inte, han är arg och hon vill inte få stryk av honom. Här fick jag verkligen jobba med stora penseldrag, det krävdes tydliga och rena riktningar, att påstå något väldigt starkt och inte slaska energi. Det är inte naturalistiskt spel, det är en karaktär, det påminner om commedia. - Jag lägger mycket energi på att vara närvarande på scenen. Även om jag inte står på scenen lyssnar jag i kulisserna. Om något händer på scenen, vill jag veta det. Man kan komma in med helt fel energi och slå sönder något som finns där innan. I höst kommer nästa flicka, alla småflickors arketyp, Alice, på Dramaten. Lucas Svensson dramatiserar de båda böckerna om Underlandet och Spegellandet och Ole Anders Tandberg regisserar. - Jag kämpar för att hon ska vara lite äldre. Tanken är att det ska handla om en tjej som inte vill vara barn längre utan vill bli vuxen - fort. Och efter Alice skulle Sofia Ledarp vilja pröva att spela en roll närmare hennes egen ålder, 29.


Hur är läget, Castro?

Summary: Oliver Stones dokumentärfilm "Comandante" kan vara det mest närgångna porträtt av Castro vi någonsin kommer att få se. Men frågorna om mänskliga rättigheter slingrar han sig undan.

Oliver Stones dokumentärfilm "Comandante", som blev klar i vintras, är högaktuell sedan regeringen Bush börjat trappa upp hoten mot Kuba. Stone flög nyligen till Cannes för att delta i den årliga klassikern "La leçon de cinéma", ett publiksamtal där kända regissörer grillas i flera timmar av den franske kritikerveteranen Michel Ciment. Första frågan han fick var förstås varför han gjort en "pro-Castro"-film just nu. "Jag tycker inte att den är vare sig för eller emot honom. Men han får tala fritt. Vi bestämde redan innan att om Castro ville säga ´Cut!´, då skulle vi omedelbart stänga av kameran. Men det gjorde han faktiskt inte en enda gång under de tre dagar vi träffade honom", berättade Stone för den månghövdade publiken på välmodulerad franska. Oliver Stones intervju med Castro, som visades under Cannes filmfestival i torsdags, är kanske det mest närgångna porträtt vi någonsin kommer att få se av Kubas skäggige ledare. Det är ett märkligt möte, men ändå inte ologiskt. Stone är den mest politiska, mest konspirationsteoretiska och mest Bushkritiska filmskaparen i USA vid sidan av Michael Moore. Under hela sin karriär har han varit upptagen av den amerikanska samtidshistorien ("Plutonen", "JFK", "Nixon", "Salvador") som är intensivt kopplad till den politiska utvecklingen på Kuba, inte minst sedan Kennedys ödesstund under Kubakrisen 1962. Stone möter en skör och synbarligen åldrad Fidel Castro som stegar omkring i Havanna i Nikeskor, skojar om Viagra och bland annat säger: "Nej, hörru Oliver, jag har faktiskt aldrig funderat på att gå i terapi!" Han älskar synbarligen uppmärksamheten, kamerorna - och Oliver Stone. Han svarar snällt på de mest privata frågor om kärleken, papparollen och känslorna inför den lilla kubanska pojken Eliáns öde som upprörde världen för ett par år sedan. Men han talar också öppet om rädslan för en amerikansk invasion. När de pratar om Kennedy frågar Stone plötsligt vad Castro skulle säga om Bush kom åkande i Havanna. "Jag skulle inte säga något, jag skulle vara död", svarar denne torrt. Känslan, eller möjligen illusionen, av att man verkligen får möta människan Castro bakom skägget, cigarrerna och den gröna uniformen är stark. Men när det gäller samtidspolitiken finns det få öppningar, åtminstone när det gäller bristen på mänskliga rättigheter. Stone ställer de rätta frågorna. Är det inte dags för fria val snart? Hur är det med förtrycket av homosexuella? Men Castro slingrar sig elegant ur alltsammans eftersom Stone sorgfälligt undviker att pressa på. Möjligen blir det fler svar i en ny version av filmen. Stone berättade i Cannes att han nyligen åkte tillbaka till Havanna för att träffa Castro ännu en gång och be honom kommentera den senaste tidens massarresteringar, de summariska avrättningarna av tre båtkapare och den pågående flyktingströmmen mot Miami. Får Stone rätt i sin analys att Kuba blir nästa mål för USA:s vapenmakt, är det kanske sista gången Castro tar emot besök.


Den krånglande radiostyrningen

Summary: Marika Ehrenkrona satt tyst under hela styrelsemötet när ledamöterna diskuterade ersättningen till Joachim Berner. Men redan ett dygn efter att Berner fått nej fanns ett avtal som förhandlats fram mellan Berners jurist och SR:s arbetsgivarorganisation. Allt som återstod var Ehrenkronas namnteckning.

När styrelsen för Sveriges Radio efter en turbulent vecka hade möte i Radiohuset den 10 april stod ersättningen till Joachim Berner på dagordningen. Egentligen skulle mötet främst handla om framtiden - hur skulle styrelsen gå vidare nu när deras första vd-kandiat hade ratats? Vad kunde den göra för att undvika att samma sak hände igen? Hela styrelsen deltog, några fanns med på telefon. Samtalet var trots de senaste dagarnas händelser gott och i positiv anda - de skulle gå igenom förloppet, hitta en bra lösning och en ny vd. Men ledamöterna fastnade på frågan om ersättningen. Hur mycket skulle Joachim Berner ha? Styrelsen gick laget runt och det verkade först ganska enkelt. Åsikerna verkade samstämmiga och varierade från inga pengar alls till en mer symbolisk summa. Någon framförde att det kunde slå tillbaka på honom själv om han fick för mycket. Men en person, moderaternas Lars Christiansson, tyckte inte att det fanns någon anledning att vara snål. Två årslöner var ett belopp som hade nämnts och Christiansson ansåg att det vore rimligt. Någon halvtimmas diskussion slutade med att styrelsen gav sin ordförande i uppdrag att ta fram ett underlag att utgå ifrån när ett avtal med Berner skulle skrivas och att ta med en jurist till nästa möte. Då hade mötet dragit ut flera timmar inpå natten. Själv hade ordföranden Marika Ehrenkrona suttit tyst under diskussionen om ersättningen. Hon sa ingenting om att det redan - bara ett dygn efter att Berner fått nej - fanns ett avtal mellan Berners advokat Peter Danowsky och SR:s arbetsgivarorganisations Jörgen Bjerndell som gav Berner rätt just till två årslöner. Det hade förhandlats fram samma dag, och bara minuter före styrelsemötet hade Ehrenkrona bekräftat avtalet på sin mobiltelefon till Bjerndell. Allt som återstod var hennes namnteckning. Hela mötet var alltså en pseudodiskussion, säger en person som var med på mötet. - Och hon bara satt där. Där någonstans var måttet rågat. Strax var styrelsen ett minne blott och ordföranden raskt avpolletterad av kulturminister Marita Ulvskog. Om det kan visas att styrelsen med uppsåt eller av oaktsamhet skadat bolaget kan det bli aktuellt med en skadeståndsprocess. En ny styrelse ska väljas på en extra bolagsstämma den 2 juni. "Bolagsstämma" kan vara ett något vilseledande ord - det är lätt att associera till ett börsbolag där flera hundra aktieägare lyssnar till vd:s anförande och får chansen att ställa frågor. En bolagsstämma i Sveriges Radio är en lugn historia med sju åtta personer närvarande: ett par personer från den stiftelse som äger SR, ett par revisorer, bolagets vd och styrelseordförande och kanske en ekonomichef eller två. SR ägs ju till hundra procent av stiftelsen och stämman kan välja de namn till styrelseposterna som stiftelserepresentanterna har föreslagit. När ägarstiftelsen bildades för tio år sedan ersatte den ett system som infördes 1966. Då ägdes radio och tv av ett enda bolag, som ägdes till 60 procent av folkrörelserna (de största posterna av KF, LO, TCO och Svenska kyrkan). Var sina 20 procent ägdes av dagspressen och näringslivet. Men medielandskapet hade förändrats, och flera av folkrörelserna var engagerade i delvis konkurrerande verksamhet i närradio och lokal-tv. Näringslivet ville inte heller längre vara aktiv ägare. Systemet byttes ut av den borgerliga regeringen 1993. Sedan dess ägs SR, SVT och UR av en ägarstiftelse vars ledamöter utses av regeringen efter samråd med riksdagspartierna. Ordföranden sitter visserligen på ett politiskt mandat men plockas vanligen ur näringslivet. Sedan knappt två månader är telekombolaget Ericssons förre vd Sven-Christer Nilsson ordförande, nominerad av kristdemokraterna men aldrig politiskt aktiv. Stiftelsens huvuduppgift är att utse lejonparten av styrelserna i de tre programbolagen. Den möts några gånger om året. Något kansli finns inte, sekreteraren jobbar hemifrån. Sven-Christer Nilsson säger att stiftelsen i praktiken är en nomineringskommitté. Utöver de av stiftelsen valda ledamöterna har facken sina representanter i styrelsen; ordföranden och en suppleant utses av regeringen. Av trygg svensk tradition delar de politiska partierna upp ordförandeposterna i programbolagen mellan sig. Störst väljer först. Således sitter en socialdemokrat på SVT:s ordförandestol. Moderaterna har fått SR - och en efterträdare till Ehrenkrona söks nu i moderata led - och Utbildningsradions ordförande är vikt åt folkpartiet. På Sven-Christer Nilssons stol satt tidigare moderaten Carl-Erik Hedlund, men moderaterna ville hellre ha ett progambolag. För att få SR-posten petades den tidigare ordföranden kristdemokraten Karin Johansson. Enligt DN:s källor hade hon gärna fortsatt men fick ge vika för partidiplomatin. Som kompensation fick kd ordförandeposten i ägarstiftelsen - vilket ledde till att Hedlund blev över. Krångligt? Den starka kopplingen mellan public service-bolagen och partipolitiken har hamnat i skottlinjen under diskussionen om SR. Lite hårdraget skulle man kunna säga att staten äger public service men ska ha så lite som möjligt med public service att göra. Det gör styrningen till ett dilemma: ägaren måste på något sätt hitta en ledning som struntar i ägaren. Stiftelsemodellen är ett försök att skapa en skyddande buffert mellan politik och verksamhet. Ingen som DN talar med kan komma på ett bättre alternativ. En variant skulle möjligen vara en ledning helt frikopplad från politiken (en tankegång som även medieprofessorn Stig Hadenius var inne på i en debattartikel i veckan). Men också dessa personer, hur självständiga och professionella de än är, måste utses av någon. Den springande punkten är i stället att dessa individer förmår lägga partipolitiken åt sidan. SVT:s ordförande Allan Larsson tillträdde år 2000 efter en rad chefsskandaler och ställde upp höga och väl preciserade krav på sina ledamöter. Han menar att hans egen styrelse är mycket professionell. - Men på SR verkar det fungera annorlunda. Men även på SR fungerade det dock väl, uppger flera ledamöter, fram till Marika Ehrenkronas ordförandeskap. Fast det började tidigare. Något hände när Bengt Göransson slutade som vice ordförande vid SR:s bolagsstämma den 18 mars i fjol. Göransson satt på stor erfarenhet, jämkade och såg till att styrelsen värnade bolagets bästa och ingenting annat. Han var professionell. - Det här hade aldrig hänt om han hade funnits kvar i styrelsen. Han är mycket saknad, säger en ledamot. Det bekräftas från flera håll. Bengt Göransson ersattes av socialdemokraten Tomas Rudin och ny i styrelsen blev Björn Fries (också på ett s-mandat). Det blev diskussion kring Tomas Rudins namn. Moderaterna protesterade. Rudin ansågs stå alltför nära fackföreningsrörelsen och därmed partiet. Detta var något nytt. Tidigare hade ledamöternas partibeteckningar inte diskuterats på det viset. Fyra månader tidigare hade Marika Ehrenkrona, ännu inte ordförande, krävt en granskning av radions rapportering om terrorattacken den 11 september 2001, som hon tyckte var alltför antiamerikansk. Partikollegan Gunnar Hökmark (som för övrigt sitter i ägarstiftelsen) gick också ut offentligt och hävdade att radion politiserats. På SR sågs kravet på en utvärdering som en förolämpning och provokation av medarbetarna. - Men när utvärderingen var gjord underkändes den av moderaterna. Och Hökmark ska tala om politisering - det var ju moderaterna som gick till angrepp på Tomas Rudin, säger en person. Debatten kring styrningen av SR har mynnat ut i frågan om var felet ligger: individ eller system? Kritiken mot Marika Ehrenkronas agerande och bristande kompetens är kraftig. Innan hon tillträtt som ordförande och endast var nominerad ska hon ha trängt ut Karin Johansson, något som ogillades av flera ledamöter. Hårda anklagelser om rena lögner rör främst mörkande av anställningsförfarandet och avtalsprocessen med Joachim Berner. Hon ska ha forcerat anställningen och haft mycket täta kontakter med den förordade. Redan under den första veckan i april, då Berner under några dagar trodde att han fått nytt jobb, inledde han och den avgående vd:n Lisa Söderberg arbetet med höstplaneringen, enligt DN:s källor. Berner skulle anställas den 1 maj för att gå parallellt och sedan tillträda den 15 augusti. Ingen DN talar med säger att de tagit partipolitiska hänsyn eller någonsin fått påtryckningar från politiskt håll. Då är kopplingen till facket tydligare. I fallet Berner kunde varken SR-styrelsens socialdemokrater eller fackliga representanter tänka sig att gå emot fackens protester. "Det strider mot mitt innersta väsen att jag skulle gå emot en facklig opinion" ska Tomas Rudin ha sagt - medan moderaterna i styrelsen höll emot och menade att det tvärtom vore förödande att ge facken vetorätt. Sven-Christer Nilsson säger att han inte tycker att man ska ta det som hänt till intäkt för att det är systemet det är fel på. En styrelse består alltid av individer och ibland blir det fel. - Det är inget fel att ha en politisk förankring. I en styrelse representerar man bara sig själv och ska verka för bolagets bästa - och det är ju stora bolag det handlar om - och att man inte anser sig representera olika intressegrupper. Jag måste förutsätta att det är så.


Sverigedemokrater säljer skivor mot artisters vilja

Summary: På Sverigedemokraternas hemsida kan man köpa cd-skivor som ska "föra vidare det svenska kulturarvet". Men artisterna protesterar.

Mitt emellan politiska krönikor av mörkblått snitt och en annonsspalt innehållande reklam för franska Nationella fronten finns cd-skivor till försäljning. Det är Sverigedemokraternas tidning SD-kurirens nätupplaga som, under rubriken "Stöd oss", vill "föra vidare det svenska kulturarvet". Men det vill inte flera av artisterna vars musik säljs där. - Vi är inte alls glada åt det här, säger Hans Bodin, orkesterchef i Helsingborgs symfoniorkester, vars skiva "Svenska klassiska favoriter" säljs på hemsidan. - En symfoniorkester är tummelplats för olika nationaliteter. Vi har tio olika i vår, och vi spelar musik från hela världen. Svenskt musikliv hade inte varit så mycket utan all invandring. Därför känns det tråkigt att vi förekommer i ett sådant sammanhang. Richard Jomshof, chefredaktör för SD-kuriren, säger dock att han blev förvånad över reaktionerna på fredagen. - Vi ansåg att det finns ett antal artister som förmedlar en sorts svenskhet, ett svenskt kulturarv, som vi ville lyfta fram. Vi har aldrig påstått att vi stöder de här artisterna politiskt, eller dom oss. För oss spelar det ingen roll om artisten privat skulle vara aktiv kommunist, säger han. Skivbolaget Naxos ger ut flera av artisterna som säljs på SD-kurirens hemsida, bland andra Helsingborgs symfoniorkester. De kan inte bortse från den politiska kopplingen. - Det är väldigt olyckligt om vår musik får stämpeln på sig att stå för Sverigedemokraternas åsikter, som förs fram i sammanhanget, säger marknadschef Mats Byrén. - Bara att vi ligger under rubriken "Stöd oss" är ju ruskigt. Mats Byrén tror dock inte att det finns så stora möjligheter att agera. Och branschorganisationen IFPI (International federation of the phonographic industry) ger honom halvt rätt: Generellt sett har vem som helst rätt att sälja skivor, om man har betalat för dem. - Men vi kommer att titta väldigt noga på det här och se om det finns anledning och möjligheter att vidta rättsliga åtgärder, säger Magnus Mårtensson, jurist i IFPI. Kanske behöver inte IFPI göra det. Richard Jomshof säger visserligen att man har tänkt utöka verksamheten, men: - Jag bryr mig inte nämnvärt om vad skivbolagen säger, men visst kan man ha respekt för den enskilda artistens vilja. Sverigedemokraternas favoriter Edvard Person Alf Robertson - Mitt land Roger Pontare - I vargens spår Svenska klassiska favoriter - Marscher Svenska klassiska favoriter - Helsingborgs symfoniorkester Beredskapstoner - Någonstans i Sverige Garmarna - Garmarna Så går det till på Saltkråkan


Ung veteran gör Wagner

Summary: Den svenske dirigenten Patrik Ringborg har gjort en storartad succé med Wagners "Tristan och Isolde" på Göteborgsoperan. Operan har aldrig tidigare satts upp i Göteborg eftersom den är så krävande.

Patrik Ringborg utstrålar en avslappnad energi. Och han är beslutsam. Som tioåring såg han "Carmen" på Operan. Tre takter in i ouvertyren bestämde han sig för att bli dirigent. - I somras när jag städade hittade jag en uppsats jag skrev vid elva års ålder: "Jag år 2000". Där beskriver jag hur jag går ut från diket efter en operaföreställning och är svettig, tar applåd och går till min loge. Sedan år 2050 när jag dirigerar "Tristan och Isolde" dör jag på pulten. Om det verkligen skulle inträffa skulle Patrik då vara 85 år. Wagners kompromisslösa verk med dess förtärande kärlekslängtan är ett av de mest krävande operaverken. Vid Stockholmsoperan har ingen svenskfödd dirigent någonsin lett "Tristan och Isolde" Under senare år har det kommit fram en hel rad durkdrivna svenska dirigenter som Niklas Willén och Michael Bartosch. Ändå drog man efter andan när den modige chefen för Göteborgsoperan, Kjell Ingebretsen, år 2000 vågade göra en ung svensk orkesterledare till förste gästdirigent för sin institution (som för övrigt inte har någon chefdirigent). Då hade Patrik Ringborg för länge sedan insett hur svårt det är för en svensk dirigent att få ett stadigt ansvarsfullt jobb i Sverige. Han sökte sig till utlandet, provdirigerade en kväll "Carmen" vid operan i tyska Freiburg och blev antagen som andre dirigent. Trots sin ungdom har Patrik Ringborg i dag dirigerat 54 olika musikdramatiska verk, något en vanlig ung svensk dirigent bara kan drömma om. Det 55:e dirigerar han den 11 juni i tyska Chemnitz (före detta Karl-Marx Stadt). Ringborg gör då Puccinis "Turandot" utan en enda repetition. Sådana är villkoren vid många scener när operorna ligger i repertoaren flera år i följd. - Jag har gjort ett 40-tal operor för första gången utan att ha repeterat dem. Studerat partituret och sedan ställt mig på pulten. Vid sådana kvällar kan det infinna sig en otrolig nerv. Alla vet att man aldrig gjort verket och möter en med högsta välvilja. Patrik Ringborg har en gedigen utbildning att falla tillbaka på. Som 21-åring tog han dirigentexamen på Musikhögskolan i Stockholm och började som repetitör på Operan. - Jag ville gå den gammaldags vägen och lära mig hantverket inifrån, repetera med sångarna och vara assistent åt chefdirigenten och sedan gå vidare mot dirigentpulten som så många andra tidigare gjort på Operan, till exempel Sixten Ehrling eller Nils Grevilius. Men efter fyra år insåg Patrik Ringborg att en sådan väg inte längre var självklar. Han fick inte dirigera. Det hjälpte inte ens att han kommit på andra plats vid Operans dirigenttävling 1991. Först två år senare ledde han Hovkapellet vid en balettföreställning och det skedde först sedan han fått det eftertraktade kapellmästarjobbet i Tyskland. - Dagens dirigenttalanger kan och vill inte längre gå repetitörsvägen i ett operahus. Numera är det vanligast att orkestermusiker vidareutbildar sig till dirigenter. Ringborg kan inte nog betona hur bra det är att som dirigent börja arbeta på ett operahus och gå den ovanliga vägen. - I början i Freiburg gjorde jag som andre kapellmästare många operetter. För en ung dirigent är det jättebra, just när det gäller att lära sig det manuella hantverket. Det händer så mycket, man måste parera, följa sångarna i deras ständiga upptåg. I januari ska Patrik Ringborg leda Wagners "Valkyrian" på Göteborgsoperan med Folke Abenius som regissör och i dagarna släpps en skivinspelning där han dirigerar "Höga visan" av Natanael Berg med Radiosymfonikerna. I dag är Patrik Ringborg jämte engagemanget i Göteborg också förste dirigent vid operahuset i Essen i det kulturstinna Ruhrområdet. Och då blir det också eftertraktade orkesterkonserter, eftersom dirigenter vid många tyska operahus också leder stadens symfonikonserter. Att han dirigerat så många olika operor beror på att det vid de tyska operahusen oftast har sex till tio operapremiärer per säsong mot Stockholmsoperans tre. På eftermiddagen förbereder sig Patrik Ringborg inför föreställning genom att sova några timmar. Alltid. - Det gäller dock att inte försova sig. I Tyskland måste man betala föreställningen om man inte finns på plats. Det kostar en halv årslön och sångare som inte hunnit fram till sin hemmascen i tid har hyrt privatplan, eftersom det varit det billigaste alternativet.


Ulvskog lovar fritt inträde 2005

Summary: Överraskningar på kulturområdet uteblev när regeringen presenterade vårbudgeten på tisdagen. Regeringens brutna vallöfte om fritt inträde på alla statliga museer från 2004 är redan känt, men kulturminister Marita Ulvskog lovar i dag att reformen definitivt kommer att vara genomförd 2005.

- Vi har klarat oss genom den svåra ekonomiska krisen på 90-talet. Nu är det dags att satsa på nya verksamheter, sade kulturministern när budgeten för 2003 presenterades i oktober i fjol. Men förutom att det krisdrabbade Sveriges teatermuseum (tidigare Drottningholms teatermuseum) och Stiftelsen Föremålsvård i Kiruna tillsammans får ett ökat anslag på 5,7 miljoner kronor för innevarande år, har regeringen inget nytt att rapportera i vårbudgeten på kulturens områden. Fritt inträde på alla statliga museer är ett vallöfte som regeringen redan tagit tillbaka, reformen kommer 2004 bara att innefatta Moderna museet, Östasiatiska museet och Arkitekturmuseet. Varför satsade regeringen på just tre museer? - Så var det tänkt från början. Moderna museet och Östasiatiska öppnar i januari 2004 efter ombyggnad, och har då byggt om för att kunna vara fri entré-museer, säger Marita Ulvskog. De övriga 12 museerna får vänta till januari 2005, en förskjutning på tre månader. Kan vi lita på att reformen genomförs i sin helhet från januari 2005? - Ja, jag tror att det definitivt är att lita på. Det handlar ändå om så pass begränsade pengar, så att skjuta på reformen av ekonomiska skäl verkar inte troligt. Museireformen kostar 91 miljoner kronor, och 20 miljoner kommer att gå åt det första året. Reformen finns fastslagen i vårbudgeten och partierna är överens. Om det osäkra ekonomiska läget i landet kvarstår blir det ändå inga nedskärningar framöver, enligt kulturministern. - Vi har inga besparingar på kulturområdet.


Klarinettkungen jazzar vidare

Summary: Musikern och orkesterledaren Putte Wickman spelade piano som ung. Sin första klarinett fick han i julklapp som gymnasist. Han umgicks med skolans "busar" som lyssnade på jazz. Sedan dess har han spelat för oss.

Putte Wickman är oklanderlig. Kavajen sitter ledigt utan onödiga veck. Den vita näsduken i bröstfickan är alldeles lagom fluffigt arrangerad. Vässad byxa, välputsade skor. En lätt antydan till pojkaktigt bus i den numera lätt grånade luggen. Han spelar bland annat George Gershwins "Rhapsody in blue" i Breviks kyrka på Lidingö tillsammans med pianisten Ivan Renliden, som arrangerat stycket för klarinett och piano. Ibland, samtidigt som han lutar huvudet bakåt liksom för att lyfta klarinetten, lyfter Putte Wickman på den ena hälen och låter foten vila elegant på tåspetsen; det hela ser mycket gracilt ut, och musiken får en extra dimension. - Nej, jag har faktiskt aldrig tröttnat på klarinetten. Den har på något sätt blivit en del och en förlängning av mig själv, säger han när vi träffas några dagar senare. Putte Wickman och hans klarinett har alltid funnits, men han är bara 78 år. Han har spelningar några hundra dagar om året. Den som till äventyrs undrar varför han jobbar så mycket får svaret att "man måste passa på så länge man är ung". Nya skivor med hans musik kommer ständigt. Han har just avslutat ännu en kyrkoturné. I juni reser han till New York för en klarinettisternas återförening tillsammans med Buddy de Franco och Tony Scott - om han kan slita sig från midsommarfirandet i Dalarna. I sommar blir det en och annan jazzfestival, bland annat i Danmark och Tyskland. Confidencen vid Ulriksdal utanför Stockholm tillsammans med Kjerstin Dellert och Elisabeth Söderström. I höst turné med Ernie Wilkins Almost Big Band. Några framträdanden med Claes Cronas trio kan aldrig uteslutas. Putte Wickman har redan bokat in vissa engagemang för februari nästa år, men redan i år kan han fira 60-årsjubileum som yrkesmusiker. 1943 alltså. Han hade tagit realexamen i hemstaden Borlänge men gick på gymnasium i Stockholm. En grupp vid namn Andys från Borlänge behövde en blåsare för en tävling arrangerad av Konserhuset, Nalen och Orkester-Journalen. Han ställde upp. Andys "råkade vinna och jag fick något slags solistpris". - Och så fick jag flera jobb, och på den vägen är det. Jag frågar oskyldigt hur det gick med studierna på gymnasiet där i Stockholm. Putte Wickman svarar välformulerat och elegant som om han tar ett solo: - Studenten? Nu kommer du in på ett mycket känsligt kapitel. Jag ville söka in på Musikaliska akademin, men mina föräldrar var helt emot det där med musik. Det kallades griller. Men när jag hade tagit min realexamen sade jag till mina föräldrar att likaväl som att åka till Falun och gå på gymnasium kunde jag väl åka till Stockholm i stället, så kunde jag också gå för en bättre pianolärare. Det var helt allright att jag spelade piano, och det gjorde jag mycket flitigt. Jag hade ingen aning om vad jazzmusik var, jag var den enda femtonåring som inte visste vad jazz var, jag var en mycket flitig förbrukare av klassisk musik. Ja, jag var nog ett mycket tråkigt barn, hängde aldrig i träd, knöck aldrig äpplen. Mycket inbunden, vill jag minnas. Men när jag kastade fram detta förslag att jag skulle få gå för en bättre pianolärare sa min mamma: "Vi ska inte ha någon som sitter på Stadshotellet och spelar piano..." Till slut gav dock föräldrarna - pappa Wickman var grosshandlare i Borlänge - med sig och unge Putte Wickman skickades till Stockholm för att gå på gymnasium. Kanske var det för att det inte fanns något piano där han bodde som han fick en klarinett i julklapp av sin mor, och det råkade sig så att "mina bästa kamrater i skolan i Stockholm var de sämre elementen i klassen, de med jazzplattor". Själv köpte han många plattor med klarinettgiganterna Artie Shaw och Benny Goodman, inte överraskande. Från 1944 var Putte Wickman från Borlänge yrkesmusiker på allvar. Han fick engagemang hos orkesterledare som Arthur Österwall och Hasse Kahn, och Nalen på Regeringsgatan - "där allting händer och mycket fötter" - blev ett hem för honom. 1945 utsågs han till den bäste på sitt instrument i en kritikeromröstning anordnad av den splitter nya tidningen Expressen - "du förstår jazzmusik var den tidens popmusik, det var ungdomens musik". 1948 bildade han sin första egna sextett. Ett år senare ingick han i den berömda Parisorkestern, som gjorde en så stormande succé på jazzfestivalen på Salle Playel i Paris att dess medlemmar - förutom Putte Wickman till exempel Arne Domnérus, Carl-Henrik Norin, Gösta Törner, Reinhold Svensson och Alice Babs - fördes till stadshuset i den franska huvudstaden för att skriva sina namn i en särskild bok, tillsammans med bland andra Miles Davis. Nu, 54 år senare, kommenterar Putte Wickman detta med ännu ett verbalt solo: - Nej, Parisorkestern var faktiskt inte särskilt bra. Men den gjorde en makalös och oförtjänt succé. Jag tror att det berodde på att vi inte kom in som isbjörnar på scenen. Världen hade ju varit stängd och inte kunde väl vi som kom uppifrån det här snöriket spela ... Orkestern före oss var ett engelsk storband och de blev utbuade. Vi tyckte inte att det lät så dåligt och så skulle vi komma in och spela vårt fjant och det kunde väl inte gå bra. - Men det gjorde det. Jag vet inte varför vi gjorde en sån sanslös succé. Det var ju fullständigt fel. Det här var ju lite i brytningen mellan swing och bop. Arne (Domnérus) och jag fjantade väl lite fram och tillbaka mellan de olika stilarna. Så här efteråt tycker både Arne och jag att den ende som spelade riktigt bra var Gösta Törner (trumpet). Han spelade rak och riktig gammal swingstil, medan vi stod där och gjorde oss till ... Putte Wickman ledde sin egen orkester på Nalen i elva år. Under större delen av 60-talet drev han storband på Gröna Lund och på etablissemanget Puttes vid Hornstull i Stockholm, som han var delägare i. Han tänker med betydligt större glädje tillbaka på alla konserter i kyrkor över hela landet han nu gett i mer än trettio år tillsammans med musiker som Leif Asp, Lars Roos, Ivan Renliden, Bengt Hallberg, Svend Asmussen, Göran Fristorp, Sofia Källgren, Freskkvartetten. Nej, han är inte troende säger han. Men han tycker att kyrkor ofta, om än inte alltid, kan tillföra musiken ytterligare en dimension. Jazzen är fortfarande den trygga och självklara grunden i Putte Wickmans musicerande. Han har spelat med de flesta av Sveriges stora jazzmusiker och många av de största i världen och han räknas nu sedan länge till en av världens främsta på sitt instrument, om inte den allra främsta. Men när jag frågar efter hans favoritmusiker nämner han utan unset av tvekan Jascha Heifetz, den rysk-amerikanske violinisten som dog 1987 men den bäste pianist han jobbat med är den inte så allmänt kände Roger Kellaway - "fabulös, osannolik, fantastisk, enastående". När jag frågar vad han lyssnar på svarar han "allt från Mahler till Stravinsky", och han är mycket stolt över att Sven-David Sandström skrivit en klarinettkonsert för honom. Jaja, under sin karriär har han ibland klivit över det höga staketet från jazz och klassisk musik till mer kommersiella projekt. Han fick till exempel en massa skit, som han säger, för att han ledde husbandet i "Hylands hörna". Men vilken betydelse har det haft för hans karriär i stort, kan han undra retoriskt. Han är uppskattad och eftersökt. Putte Wickman har kunnat leva och lever gott på sin karriär som musiker. Detta måste väl även hans från början så skeptiska föräldrar ha uppskattat? Han blir både vemodig och lite kort i tonen: - De lyssnade aldrig på mig. De frågade aldrig hur det gick eller om jag hade det bra. De besökte oss aldrig på Lidingö. Visserligen var min hustru skådespelerska på Kungliga Dramatiska teatern, men det räckte inte. (Putte Wickmans första hustru var skådespelerskan Catrin Westerlund, död 1982.) Han brukar berömmas för vacker ton, teknisk briljans, virtuositet - men några klarinettlektioner har han aldrig tagit. Han lärde sig spela med hjälp av en grepptabell inhandlad på Selanders musikhandel i Stockholm och genom att härma sina idoler på skiva. Han citerar ofta Svend Asmussen i ärendet: "Putte är inte bara autodidakt, han är självlärd autodidakt." - Jag har aldrig saknat bristen på formell utbildning, det har aldrig hämmat mig i mitt spel. Men jag vill inte ge dagens unga fel uppfattning. Det är inte så det ska gå till, det är bättre att få de riktiga grunderna från begynnelsen. En lärare kan lära ut saker på några minuter som det tar lång tid att lära sig på egen hand. För några år sedan flyttade Putte Wickman från 200 kvadratmeter vacker takvåning i Gamla stan till 800 kvadratmeter herrgård från 1802. Han bor på herrgården vid Grycksbo bruk tillsammans med sin hustru Sylvia, som är läkare på ett sjukhus i trakten samt forskare på Karolinska, och katterna Knutsson och Maja. Han skojar bara när han säger att han klipper gräset, för händig är han inte. Men han odlar städse sitt och hustruns intresse för konst, och när han vill kan han öva sitt klarinettspel i det stora musikrummet på övervåningen, där brukets gamla patroner mer eller mindre strängt betraktar honom från väggarna. Putte Wickman hävdar att hans dalmål kommit tillbaka, i varje fall när han talar med folk i bygden, och vid högtidliga tillfällen klär han upp sig i riktig daladräkt, modell Stora Tuna. En jazzens maestro med tofsar. Stolt visar han en inramad bild som bevis. Åter talar vi en stund om Benny Goodman och Artie Shaw, de stora på klarinett när Putte Wickman började. Det leder till ett svar på frågan om vad som driver honom själv. - Jag kan inte sätta den ene före den andra. Artie var den modernare av de två, han kunde mycket om harmonier. De kunde inte Benny, man han var å andra sidan en bättre klarinettgubbe. Artie hade inte studerat mycket klarinett. Visst, Benny blev sämre med åren, han tillät sig att spela dåligt. Han verkade inte tycka att det var roligt. Ja, jag fortsätter, men jag är ju intresserad. Bennys intresse var klarinetten, inte musiken, och musiken går ju alltid vidare. Man måste vara nyfiken. Hur håller man nyfikenheten vid liv? Åter tar han fram en favoritfras ur sin rika repertoar: - Det blir värre när man blir äldre, har jag förstått. Man får passa på när man är ung.


Breven till Astrid ger nya kunskaper

Summary: De flesta brev som Astrid Lindgren fick under sitt liv var beundrande, men några var rätt otrevliga. Fast det verkar Astrid ha tagit med knusende ro och besvarade dem ofta med en stor portion humor, berättar Lena Törnqvist, som katalogiserar alla breven.

- Ju mer jag läser, desto mer beundrar jag två egenskaper hos Astrid Lindgren - hennes arbetskapacitet och hennes tålamod, säger vetenskapsbibliotekarien Lena Törnqvist. Hon sitter på Kungliga biblioteket i Stockholm sedan flera år och sorterar Astrid Lindgrens papper: brev, anteckningar, brev, manuskript, brev, affärshandlingar, brev. Brev, brev och ännu mera brev. Det tog fyra månader bara att ta sig igenom breven som kom inför Astrid Lindgrens åttioårsdag. Nittioårsdagen har Lena Törnqvist inte hunnit till än, den tornar upp sig vid arbetshorisonten med fjorton bräddfyllda postsäckar. Brev, brev, brev. Från hela världen, från alla sorters människor, barn och vuxna, svenska kungligheter och minst en afrikansk prins. Hyllningsbrev, tiggarbrev, frågor, uppmaningar, idéer till böcker som folk tyckte att hon skulle skriva, manus för läsning och gud vet vad annat. Blomsterkort där Astrid klottrat "tre gula rosor" bakpå för att komma ihåg vad hon skulle tacka för. Brev från barn som växte upp och blev författare själva, som Jarl Hammarberg som skrev till Astrid som barn och beställde en saga till sin och kompisens tidning (han fick den förstås). Brev från autografsamlare som krävde flera autografer. Arga brev när Astrid lagt sig i djurrättsdebatten eller den norska säljaktsfrågan eller citerat Bibeln vid ett tacktal i Tyskland så att tyska präster blev arga. - Ibland blixtrar det till, men oftast klarar hon dumheter med en stor portion humor, säger Lena Törnqvist och berättar om svaret Astrid skickade på ett skällbrev: "Visa lite barmhärtighet, Lundbom, det kanske du själv behöver en dag!" - Typiskt Astrid, säger Lena Törnqvist och skrattar. Ett och annat riktigt obehagligt brev kom också, men det verkar Astrid ha tagit med knusende ro, tror Lena Törnqvist och visar upp kuvertet där Astrid lakoniskt klottrat "ny galning" och ingenting mer. Ofta har Astrid kommenterat på kuverten, ibland i vanlig skrift och ibland stenografiskt. Hon stenograferade innan hon renskrev och skickade till förlaget. Lena Törnqvist visar upp ett stenogramblock fullt med överstrykningar och ändringar. - Det är det mest intresssanta ur forskningssynpunkt, konstaterar hon, just för att ändringarna finns med. Men det är oläsligt för den som inte är kvalificerad stenograf. Stenografi är svårt i sig, och med tiden utvecklar dessutom alla som stenograferar en egen, personlig stil. Själv kan Lena Törnqvist inte alls läsa stenografi, utom en krumelur som hon stötte på så ofta på kuverten att hon insåg vad det stod för: NEJ. - Det finns ju de som tycker att Astrid Lindgren lät sina figurer användas för mycket i kommersiellt syfte, men de har ingen aning om hur otroligt mycket hon sa nej till. Hon fick ju förfrågningar precis hela tiden - folk ville använda hennes figurer till allt från falukorv till rörmokeri! Så småningom ska stenogramblocken översättas, men det är nog ett 4.000 timmars arbete bara det, misstänker Lena Törnqvist. Själv sitter hon som en förnöjd Sisyfos i de oändliga brevtravarna och tar upp låda efter låda från Kungliga bibliotekets källare och går igenom. Sorterar mest och läser inte så mycket längre: detta är grundarbetet, det som måste göras för att forskningen ska ha något att utgå från. Barnbrev och enklare beundrarbrev lägger hon åt sidan, det är vuxenbreven hon katalogiserar än så länge. De är flest, uppåt två tredjedelar av den totala brevskörden. Hon har hunnit till slutet av åttiotalet, säger att det blir mer och mer offentlig person av Astrid, och en märklig oförståelse från en del beundrare som inte begriper hur Astrid med ålderns rätt började bli lite trött och inte orkade svara på allt. Lena Törnqvist har få av Astrids egna brev i samlingen eftersom Astrid bara tog kopior när det var viktigt att veta vad hon hade sagt. I stället är det breven till Astrid som är Lena Törnqvists arbete. Som att se Astrid Lindgren i andra hand, genom andras ögon. - Det är som att lägga pussel med fragment - och med tiden framträder en mer mångfasetterad bild, säger Lena Törnqvist. - Hon hade en inre kärna som ett ytterst litet fåtal hade tillträde till, samtidigt som hon lyckades vara en vanlig människa i sin officiella roll. Hennes vänsällhet är påtaglig även när det gäller dem hon träffade å yrkets vägnar, och det kom till exempel ofta personliga tackbrev från journalister och fotografer efter intervjuerna. Trots att hon ofta sa ungefär samma saker till de flesta lyckades hon ändå få det att låta personligt. Lena Törnqvist sitter med i programrådet i Astrid Lindgrens värld i Vimmerby och är ansvarig för utställningsdelen, hon arbetar med det Astrid Lindgren-sällskap som bildades förra året och sitter i styrelsen för Astrid Lindgren-stiftelsen. - Jag trillade in i allt det här av en slump, till och med i barnlitteraturen! säger hon och skrattar, hon som en gång skulle skriva uppsats om barnlitteratur för att "det kunde man väl svänga ihop". Det kunde man ju inte: uppsatsen fick efter flera år slutföras med dispens för att det tagit så lång tid. Men under tiden hann hon bli engagerad bibliotekarie på Svenska barnboksinstitutet, där hon började arbeta med Astrid Lindgrens författarskap i mitten av 1970-talet. Efter det har det blivit mer och mer, och de senaste tio åren har Astrid Lindgren varit Lena Törnqvists huvudsakliga arbetsuppgift. Med utvikningar åt många håll, som till exempel den utställning om illustratören Ingrid Vang Nyman som pågår på Kungliga biblioteket en vecka till. För några veckor sedan fick Lena Törnqvist ett av den svenska barnboksvärldens finaste pris, Gulliverpriset, för sitt mer än trettioåriga arbete med barnböcker. - Jag är ju evigt tacksam för att jag har fått ett så roligt yrkesliv - och de senaste tio åren har blivit så roliga tack vare Astrid Lindgren, säger Lena Törnqvist.


En Molière för alla tider

Summary: Allting finns här samtidigt. Det är som om Molières pjäs fanns inskriven i en annan, av Brecht. Ibland är det inte ens bra, men det är ändå bra, skriver Ingegärd Waaranperä om "Den inbillade sjuke".

Svärta rinner in över färgprakten på Dramatens stora scen som blodet ur munnen på Per Mattsons döende Molière eller som stridslarmet i rösten på första världskrigssoldaten Johan Lindell. Allting finns här samtidigt. Ut ur scenografins menlöst ljusgråa kopparsticksbyggnad, liksom ur en historiebok, strömmar en brokig trupp skådespelare och musikanter. I norrmannen Terje Maerlis regi har "Den inbillade sjuke" blivit en pjäs i pjäsen spelad av komedianterna vid den italienska teatern i Paris, som med sina improvisationer och masker inspirerade Molière. Men figurerna på scenen, i fascinerande commedia-kostymer av Kari Gravklev, kunde lika gärna vara hämtade från en Picassomålning eller filmen "Cabaret", från "Tolvskillingsoperan" eller Robert Wilsons "Woyzeck". Med commedia dell´arte på scenen kommer postmodernismen av sig själv. Alla som lånat av denna den moderna teaterns urform måste förr eller senare betala sin tribut tillbaka. Terje Maerli inte bara lånar, han flyttar in hos komedianterna, vars gator och torg ligger på baksidan av vridscenens borgarhus. Därifrån ger de då och då kommentarer till pjäsen och sjunger sånger till Henning Sommerros musik - också den citerar allt från krigsschlager till pop. Det är som om Molières pjäs fanns inskriven i en annan, av Brecht. På husets framsida bor den rike Argan, Örjan Ramberg, så vällustigt matt och rörande självömkande som bara en riktig kraftkarl kan vara. Gunnel Fred som hans änka in spe är ett förtjusande inpiskat stycke rokoko. Julia Dufvenius som äldsta dottern är av sjuka pappa bortlovad till Jakob Stefanssons blivande läkare, men kär i Erik Ehns Cleante. De unga tus improviserade operasång är minnesvärd, och då inte för sina rena toners skull. Sofia Ledarp gör sig bemärkt som småsystrar brukar, genom att vara i vägen. Jungfrun Toinette spelas av skådespelartruppens Colombine, Alexandra Rapaport. Här är hon inte lika spejsad som i "Boston Marriage", men hon har en bussig, skarptungad observans och leder spelet genom intrigerna. Runt omkring är det skådespelarföljet Magnus Ehrner, Erland Josephson, Johan Lindell och några till med Mats Bergmans "Pulcinella "i spetsen som tillsammans med Per Mattsson i dubbelrollen som Argans bror och författaren Molière själv (bägge hostande i lungsot) bär föreställningen genom århundradena. För efter sin start i 1700-tal flyttar pjäsen, som inte spelas på Molières alexandriner utan på obesvärat modern svenska, med hjälp av kostymer och tonfall framåt i tiden, till 1920-tal och vidare. På Dramaten är det väl bara Staffan Valdemar Holm själv som har skapat "split vision" över olika epoker på samma vis. I hans "Tre systrar" som flyttades genom hundra år gjordes Tjechovs livsfrågor tidlösa. Med samma grepp ger Maerli åt en pjäs som egentligen saknar djupare innehåll en svirrande känsla av hur allt existerar samtidigt, då och nu, krig och fred, teater och verklighet, inflätade i varandra. Det har blivit en iscensättning som skimrande i mörka färger likt ett sjunkande skepp tar in vatten från alla håll. Den läcker in skuggor från krig och död och dekadenta storstadsmiljöer, från nutida medelklassäktenskap av Noréntyp och groteska barnskildringar, och den blinkar rart mot den moderna papparollen i Örjan Rambergs ojämna kamp mot sin egen snällhet. Av alltihop blir en kalejdoskopisk vision som rätt vad det är vrider sig och visar en annan sida. Ibland är det inte ens bra, men det är ändå bra. Själva bångstyrigheten och allt som ska pressas in i denna föreställning ger den dess kvalitet. Som i commedia dell´arte, både mer liv än teater och tvärtom.


Kort om tid för att hitta värdig pristagare

Summary: I dag tillkännages vem som får Astrid Lindgren Memorial Award, världens största barn- och ungdomslitteraturpris. Men priset har mötts med tveksamhet från delar av den svenska barnboksvärlden.

Knappast någon opponerar sig mot att Astrid Lindgren hyllas. Men flera i barnboksvärlden har ifrågasatt huruvida hyllningen ska vara ett litteraturpris vars storlek endast överträffas av Nobelpriset. Om regeringen vill främja barnlitteraturen, hade det i så fall inte varit bättre att satsa pengarna på läsfrämjande projekt? Flera har också framhållit att juryns uppdrag är omöjligt. Hur ska man kunna hitta den lämpligaste pristagaren bland alla som kan komma i fråga? Enligt statuterna ska inte bara världens alla barn- och ungdomsförfattare och illustratörer kunna belönas, utan även muntliga berättandeformer och läsfrämjande projekt. Den tolvhövdade juryn fick dessutom bara några månader på sig att bestämma årets pristagare. - Ja, i år har vi haft ont om tid, säger jurymedlemmen Ulla Lundqvist, barnbokskritiker i DN. I fortsättningen ska över 500 olika nomineringsinstanser i världen delta, men i år fick juryn göra hela arbetet själv. Från november till mars har den intensivläst världens barn- och ungdomsförfattare och illustratörer. Det första årets pris kan inte spegla prisets hela bredd, understryker flera jurymedlemmar. - Nobelpriset lanserades inte på ett år! På fem års sikt kommer vi nog att ha uppnått en rimlig balans mellan länder, världsdelar och kategorier, säger jurymedlemmen Mats Berggren, författare. - Det är imponerande att juryn har lyckats genomföra sitt arbete på den korta tiden, men uppdraget är så omfattande att juryn även inför nästa år kommer att få arbeta under stor tidspress, säger Sonja Svensson, chef för Svenska barnboksinstitutet. Arbetet har tagit stor tid för juryn, som bara får 15.000 kronor per person och år. Det mesta arbetet är oavlönat. - Typiskt nog. Handlar det om barnlitteratur så är det alltid dåligt betalt, konstaterar Mats Berggren. Astrid Lindgren Memorial Award har redan fått smeknamnet "barnlitteraturens Nobelpris". Innebär det att barnlitteraturförfattare aldrig någonsin kommer att kunna få Nobelpris i litteratur? - Det tåget har ju redan gått, säger Ulla Lundqvist sakligt, när nu inte Astrid Lindgren själv fick det. Ingen kommer på länge att ens nå upp till hennes fotknölar. Fakta/Astrid Lindgren Memorial Award Prissumman är fem miljoner kronor vilket tas från kulturdepartementets budget. Astrid Lindgren Memorial Award delas ut av kronprinsessan Victoria den 4 juni på Skansen. Astrid Lindgren Memorial Award ska inte förväxlas med Astrid Lindgren-priset, som delats ut av förlaget Rabén & Sjögren sedan 1967. I juryn sitter: Janne Lundström, ordförande, Larry Lempert, presstalesman, Mats Berggren, Ulf Boëthius, Agneta Edwards, Birgitta Fransson, Lars H Gustafsson, Fibben Hald, Annika Lindgren, Ulla Lundqvist, Maria Nikolajeva och Ulla Rhedin.


"Tantprat alltså"

Summary: Om drygt en vecka startar Carin Mannheimers nya teveserie, "Solbacken: avd E". Den handlar om hur det är att åldras.När man blir pensionär ses man inte längre som människa, säger hon.

De kan skatta sig lyckliga, Göteborgs expediter och gubbar på spårvagnen och taxichaufförer och främlingar över huvud taget. Carin Mannheimer kan inte låta bli att prata med dem. - Ju äldre min mamma blev, desto mer pratade hon. Hon pratade med främlingar överallt, men på ett väldigt vänligt och trevligt sätt. Jag var oerhört generad, vi kom aldrig ut ur affärerna för att mamma skulle prata och prata. Nu är jag likadan. Tantpratare alltså. Visst är det härligt. Det händer att hon ser sin egen mamma om hon råkar kasta en blick på sig själv när hon passerar en spegel utan att vara riktigt medveten om det, säger hon. Men ögonen glittrar på flickan med det finrynkade ansiktet under det blonda håret som vägrar att gråna. - Jag brukar säga till mig själv att det är väl själva fan att jag aldrig blir gråhårig. Jag skulle vilja framstå som äldre och mera seriös på något sätt, så att folk vet vad jag talar om. Det brukar folk veta ändå. Det finns anledning förmoda att Carin Mannheimers nya teveserie i fem timslånga avsnitt, "Solbacken: avd E", kommer att bli lika uppskattad, omtalad och diskuterad som "Lära för livet" och "Svenska hjärtan". Det första avsnittet sänds den 3 mars. Vi talar om att bli äldre eftersom "Solbacken" handlar om just detta, och om äldrevården. Hon försöker anspråkslöst tona ned möjligheten att denna teveserie kommer att leda till en ny debatt om äldrevården. - Den har man debatterat så att det räcker, och det har inte blivit ett dugg bättre för det. Men i nästa andetag kan hon inte hejda sig utan säger att det räcker med att läsa socialministern Lars Engqvists debattartikel i DN häromdagen. Hon tycker att det är "något av det mest skandalöst dåliga" hon läst i hela sitt liv, "ett snömos utan like". Nytt andetag, ett steg tillbaka i samtalet: - Vad jag hoppas är väl att de som ser "Solbacken" ska börja samtala hemma, med sina barn, med sina anhöriga, med sina föräldrar. Hur vill du ha det? Hur vill jag själv ha det? Vad innebär det att bli gammal? Sedan talar hon om att äldre människor nedvärderas och osynliggörs. Hon får en farligare glimt i ögonen och hennes händers gester blir än mer intensiva och det är uppenbart att hon nu inte bara talar om de äldre som inte längre kan ta hand om sig själva. - Den där förbannade ungdomskulten ... Åh gud, det är bara gamla tanter som går på teatern, säger teatercheferna och suckar, trots att det är utsålt med gamla tanter. Men det är fel publik ... Och det är likadant på teve med den där ungdomssatsningen. Men nu visar det sig ju att det bara är sextioplussarna som tittar ... Hon ler förnöjt och tycker att det är "vansinnigt roligt" att SVT:s försök att locka unga tittare mitt i kvällens nyhetsblock hittills uppenbarligen misslyckats. Men sedan vidgar hon sin kritik, mycket Carinmannheimerskt, och påpekar att det finns en risk med att flörta alltför mycket med unga människor "så där ohöljt och fördomsfullt". - För därmed säger man ju att ungdomar är på ett visst sätt. Lite dumma i huvudet. Det ska vara mycket musik och det ska gå fort, fort. Som om ungdomar inte kan tänka och lyssna och vara intresserade av både det ena och det and-ra. På det sättet fångar man inte in dom, och samtidigt skrämmer man bort de gamla. Det är livsfarligt att skikta efter ålder på det där sättet. I "Solbacken" berättar Carin Mannheimer om tio människor på ett vårdhem där de bor i egna rum med egna möbler, med undantag för sängarna som är institutionens. Hon fick idén redan på 70-talet. Efter "Lära för livet", som handlade om skolan, tänkte hon gå igenom andra allmänna institutioner, fångvården och åldringsvården och allt. Hon skojade och sa att hon nästa gång skulle ge sig på döden. Annat kom emellan, men för någ-ra år sedan väcktes projektet till liv igen. På SVT Drama hade man vissa invändningar mot arbetsnamnet "Lära för döden". I en bok som psykoterapeuten Emmy Gut, född i Österrike men verksam i Sverige, skrev när hon var 86 år gammal eller så fann Carin Mannheimer en annan och som hon tyckte lysande titel på sin teveserie. - Emmy Gut skrev bland annat att åldrandet är förlusternas tid. När man blir äldre förlorar man så mycket. Man tappar håret, man tappar tänderna, synen, hörseln, man förlorar sina vänner, nära och kära, sin bostad - hela tiden förlorar man något man haft. "Förlusternas tid". Så vackert, tänkte Carin Mannheimer. Vilken bra titel, "så begåvad jag är". Men de som läste denna titel förstod den inte, visade det sig. De fick omedelbart associationer till förluster på börsen, ekonomiska förluster. Menade hon inte "Förlustelsernas tid"? Förlustar man sig verkligen i äldrevården? Hon finner det märkligt och beklagligt att ett så vackert ord som "förlust" nu berövats en mening och att man uppenbarligen inte längre - med hopp om att bli förstådd - kan säga "jag beklagar din stora förlust" till den som förlorat en make eller en katt eller något. "Förlusternas tid", det är ju precis vad det handlar om på Solbacken, tycker hon. Där säger Harriet (spelad av Gerd Hegnell) att "framtiden krymper" när hon gjort sig illa och måste börja använda rullator, och där sjunger Saga (spelad av Else-Marie Brandt) "Lär mig, du skog, att vissna glad". Nu tycker Carin Mannheimer att det väl i detta läge var lika bra att serien fick en mer prosaisk titel, som "Solbacken: avd E". Hon har bemödat sig att skildra de tio äldre människorna på avdelning E som de individer de är. - De är så oerhört olika och fortfarande sådana som de var en gång i tiden. Detta är något man glömmer bort när man talar om gamla människor. I samma ögonblick som man går in i den så kallade pensionärstillvaron blir man pensionär. Man ses inte längre som människa, man eller kvinna, bara som pensionär. Det är som om all identitet är borta, all bildning, all kunskap, alla intressen man haft, hela den människa man varit. Det är förstås en orimlig tanke att Carin Mannheimer själv skulle ha blivit mindre intresserad av ny popmusik, ny musik över huvud taget och ny litteratur för att hon plötsligt fyllt 65, ja till och med 68, vilket ingen tror. Just nu läser hon Zadie Smiths "The autograph man" och är inte imponerad. Hon varvar med Claudia Lindéns bok om Ellen Key och lyssnar på Manu Chau, som man blir väldigt glad av. Och jazz och kammarmusik - Schubert och Brahms. Häromdagen köpte hon en pianokvartett av Mozart hon aldrig tidigare hört. Men uppkopplad på nätet är hon inte. Sin dator använder hon som skrivmaskin. Det dröjde länge innan hon skaffade telefonsvarare och ännu längre innan hon försåg sig med mobiltelefon. Den använder hon bara på inspelningar och resor. - Är det något väldigt viktigt kan jag ju få meddelanden på telefonsvararen. Själv har jag aldrig något behov av att sitta på tåget och ringa upp någon för att bara prata skit. Hon deltog inte i förra helgens demonstrationer mot ett krig i Irak. Visst är hon emot krig och visst är hon fortfarande engagerad, för att inte säga förbannad - "jag känner mer och mer att jag lever i ett samhälle där jag inte är medborgare utan undersåte". Men numera har hon svårt för kollektiva massdemonstrationer och påbjudna slagord, säger hon. - Kanske beror det på att vi hade så väldigt många fraktioner på vänsterkanten i Göteborg på 70-talet. Det ledde till svåra diskussioner och det påverkade vänskaper. Ja, jag är nog fortfarande ganska vänster, men kanske inte på det där klämkäcka sättet som då. Jag anser väl att saker och ting är lite mer komplicerade. Åter till "Solbacken: avd E". Det är inte bara en skildring av de tio äldre, deras problem, relationer, förvirring, ensamhet och skröpligheter. Serien handlar förstås också om det stora vårdproblemet, vårdbiträdenas tunga jobb, bristen på personal, svårigheten att få vikarier, politikernas krav att verksamheten ska skötas med mindre anslag. Carin Mannheimer talar en stund om kraven på personalen. - Vi ställer enorma krav på vårdpersonalen. Det är väldigt egendomligt: på vårdbiträden, som har ett av samhällets tyngre, svårare och lägst betalda yrken, ställer vi också kravet att de ska vara änglar. De ska vara snälla, aldrig förlora humöret, aldrig bli irriterade, ald-rig reagera, aldrig vara sura. De ska vara snälla ... Yrkets låga status och lön tror hon inte bara beror på att det är så kvinnodominerat. Att det är så dåligt betalt beror nog också, brukar hon säga, på att det i så hög grad liknar det yrke som kvinnor tidigare utförde oavlönade i hemmet. Tvätta, torka, natta, bada, byta blöja, trösta, bre smörgås, duka. Jag frågar om den här serien har något med hennes egen ålder att göra. Hon slår ifrån sig, "så gammal är jag inte". Sedan berättar hon att hon känt sig yngre än någonsin under arbetet med "Solbacken". - Om man är på ett äldreboende och praktiserar eller gör research, som jag gjorde, så känner man sig ju som om man var 17 när man springer ut på kvällen. Väldigt ung. I alla fall yngre än alla dom som bor där. Jag kan hoppa och skutta och så där. Det där med att bli gammal och behöva vårdas på ett hem är ju något som vi alla oavsett ålder skjuter ifrån oss. Det där kommer aldrig att hända mig, jag är yngst i klassen ... Men lite senare i samtalet berättar Carin Mannheimer att hennes barn, som ännu inte sett serien, sagt att de väldigt gärna vill ta hand om henne när hon blir gammal. Hon tog ju hand om dem när de var små. - Då säger jag låt mig i Jesu namn få slippa detta. Det handlar inte bara om att man inte vill bli en börda och en belastning. Det handlar också om kontroll och integritet. Jag vill vara ren, nyduschad, fräsch och pigg och glad när mina barn och barnbarn kommer och hälsar på mig - men inte att det är dom som ska ha bytt blöja på mig. Sedan säger hon att hennes son tycker att hon är urneurotisk som inte vill bli omhändertagen. Hon ler lyckligt, full av liv. Född i Osby, Skåne, 1934, bor i Född i Osby, Skåne, 1934, bor i Göteborg, skild två gånger, två barn. Verkade under 60-talet som litteratur- och teaterkritiker i Göteborgs Handels- och Sjöfarts-Tidning (GHT) och Arbetet. Gav ut "Bok om kvinnor" 1969. Tv-producent och regissör vid SVT, chef för teateravdelningen vid SVT i Göteborg 1979-82. Skrev och regisserade bland annat teveserien "Lära för livet", som ledde till en omfattande debatt om den svenska skolan, 1977, och "Svenska hjärtan" i fyra omgångar 1987-98. Gjorde teveserien "Fru Marianne" efter Victoria Benedictsson roman 2001. Regisserade P O Enquists "Tribadernas natt" på Göteborgs stadsteater 1979. Skrev och regisserade "Rika barn leka bäst", en satirisk pjäs om arbetslöshet, på Folkteatern i Göteborg 1995. Den filmades 1997. Den 3 mars sänds det första av fem entimmesavsnitt av Carin Mannheimers nya teveserie, "Solbacken: avd E", i SVT 1. Och sedan? - Om det blir en kolossal efterfrågan finns det väl en möjlighet att serien kan fortsätta, säger Carin Mannheimer. Och kanske ska hon skriva en ny pjäs för teatern, om gamla människor. - Jag kan både tänka mig ett kammarspel med något sorgligt par eller något absurt. Jag tycker inte om undertexter, jag tycker om när personerna i en pjäs säger precis som det är, och det gör gamla människor.


Kvotering inget för filmbranschen

Summary: Den svenska filmen har blivit alltmer skäggig under de senaste åren. Nu höjs röster för att börja kvotera in fler kvinnliga regissörer till det offentliga filmstödet. Men detta får inget gehör av branschens beslutsfattare.

Genusstatistiken i den svenska filmbranschen är ingen lustläsning för JämO Claes Borgström. Under de senaste tio åren har åtta av tio långfilmer som fått offentligt filmstöd regisserats av män. När det gäller filmer som produceras utan offentligt stöd är den kvinnliga andelen så gott som obefintlig. Standardförklaringarna brukar handla om att kvinnor lider brist på både självförtroende och förebilder samt hindras av en traditionellt manlig struktur. Nu ökar trycket på att filmbranschen måste agera - från kulturminister Marita Ulvskog till flera av landets kvinnliga regissörer. Susanna Edwards är en av flera som vill könskvotera filmstödet. - Alla pratar om tröghet i branschen, men åren går utan att någon lyckas åstadkomma någon förändring. Därför tycker jag att kvotering är bra. I praktiken kvoteras det redan nu - varför ska man kvotera regionalt filmstöd till norrlänningar och skåningar men inte till kvinnor? säger Susanna Edwards som sitter i styrelsen för Fackförbundet Sveriges regissörer. Svenska filminstitutets chef Åse Kleveland håller med om att situationen är "helt ohållbar" men tror inte att kvotering löser problemen. - Jag är ytterst skeptisk till att kvotera till konst. Förändringar måste ske på en bredare front och långt tidigare innan regissörer och producenter söker filmstöd hos Filminstitutet. Vår viktigaste uppgift är att se till att alla får samma möjligheter, säger Kleveland som sammankallat företrädare för hela branschen för att diskutera åtgärder. - Jag vill påstå att det inte ligger någon diskriminering i vår behandling. Kvinnor som söker produktionsstöd hos oss är överrepresenterade bland dem som får stöd - alltså en större andel kvinnor får stöd än vad som söker stöd. Som gammal ledare för Norska likhetsställningsrådet kan jag konstatera att jag känner igen sorgligt mycket från andra branscher, säger Kleveland. Niklas Rådström, som slutade som långfilmskonsulent 2002, beklagar att bara en dryg fjärdedel av de ansökningar som kommit in har haft kvinnliga regissörer. - Detta gör det svårt att skapa total jämnvikt mellan manliga och kvinnliga regissörer. Men min ambition har varit tydlig: När halva publiken är kvinnor så måste detta också synas i filmproduktionen. Vill man införa kvotering måste reglerna för filmstödet ändras. För att få stöd i dag krävs att filmen har distribution. Distributörerna sitter på en oerhörd makt i det tysta, säger Niklas Rådström. Börje Hansson, ordförande i Sveriges filmproducenters förening, ser inget egenvärde i att svenska filmer ska regisseras av kvinnor. - Branschen behöver begåvade människor oavsett kön. Jag tror inte på diskriminering vare sig den är positiv eller negativ. Det går inte att rätta till problemet med tvångsmetoder. Jag letar inte specifikt efter kvinnliga regissörer, utan efter bra idéer, säger Börje Hansson på bolaget Filmlance, som producerade fjolårets stora publiksuccé "Grabben i graven bredvid". I vår producerar han en långfilm med den 25-åriga debutanten Teresa Fabik. Filmlance driver dessutom Ella Lemhagens nya långfilm, som produceras av Charlotta Denward efter manus av Sara Heldt. Och kanske kan man skönja en försiktig ljusning, framför allt när det gäller manussidan. Av de tio projekt som bolaget Sandrew Metronome är inblandade i har sex av dem kvinnliga manusförfattare och tre av dem kvinnliga regissörer. - Vi letar inte aktivt kvinnliga projekt utan det som jag tycker är bäst, säger utvecklingschefen Lena Renberg, som ska producera Tova Magnusson Norlings långfilmsdebut efter ett manus av Augustbelönade ungdomsförfattaren Sara Kadefors. Ungefär samma bild uppstår när det gäller Svensk Filmindustri, enligt bolagets "creative director" Johan Mardell. Av de cirka 20 projekt som SF håller på att utveckla är fördelningen ungefär 70 procent manliga och 30 procent kvinnliga regissörer, medan könsfördelningen är 50-50 på manussidan. Fakta/Filminstitutets filmstöd Under de senaste två långfilmskonsulenterna (2000-2002) har totalt 77 filmer fått stödpengar - 18 av dessa har haft kvinnliga regissörer. Lena Varhegyi Hansson har gett stöd till totalt 43 långfilmer, varav 8 med kvinnliga regissörer. Niklas Rådström - 34 långfilmer, varav 10 med kvinnliga regissörer. Bara en fjärdedel av de ansökningar som kommit in till de båda långfilmskonsulenterna 2000-2002 har haft kvinnliga regissörer.