Birgitta Rubin: Gitte Ørskou ska nu leda ett betydligt större museum än hon är van vid

Summary: Moderna museets nya chef Gitte Ørskou verkar vara ambitiös och uppskattad i Danmark, men Moderna museet är en mycket större institution än dem hon tidigare haft erfarenhet av.

Som det har spekulerats om olika svenska, nordiska och internationella namn som Moderna museets nästa chef! Danskan Gitte Ørskou har vad jag vet aldrig nämnts i förhandsspekulationerna. Däremot har alla – och uppenbarligen även kulturministern – varit rörande överens om att det är på tiden att museet får en kvinna som överintendent. Att Ørskou är okänd i Sverige behöver inte innebära att rekryteringen är svag. Tvärtom har hon en gedigen bakgrund som konstvetare, konstskribent och museichef. På pressträffen framstod hon som dynamisk och vältalig, och verkar vara en ambitiös och uppskattad institutionschef i Danmark, som dessutom har haft många förtroendeuppdrag, de senaste åren som ledare för mäktiga Statens kunstfond. Läs också: Gitte Ørskou blir chef för Moderna museet Endast 29 år gammal, 2003, fick hon dessutom prestigeuppdraget som kommissarie för den danska paviljongen på konstbiennalen i Venedig, med den numera världsberömde konstnären Olafur Eliasson – som hon gjort flera utställningar med. Hon har också ställt ut i Sverige kända danskar som Jeppe Hein och Michael Kvium. Hennes nuvarande jobb som chef för Kunsten museum of modern art i Aalborg är dock knappast, som kulturministern hävdar, ”en liknande verksamhet” som den på Moderna museet, åtminstone inte storleksmässigt. Hon har dessutom bara haft museijobb på Jylland, där hon är född, och ska nu leda en betydligt större institution i Stockholm och Malmö, med en av Europas främsta samlingar av modern och samtida konst med cirka 140.000 verk (mot 4.000 i Aalborg). Moderna museets publiksiffror är också sex sju gånger större än för det danska museet. Jag har själv aldrig besökt detta museum, som ligger långt upp på norra Jylland, men byggnaden i vit marmor är i sig en sevärdhet ritad av självaste Alvar Aalto. Ørskou har lett en genomgripande upprustning av detta byggnadsminne för närmare 200 miljoner kronor och utvecklat funktioner som ett modern museum behöver. Och tittar man på utställningsprogrammet under Ørskous chefsperiod så märks även internationella storheter som William Kentridge, Tino Sehgal, Ernesto Neto och Maria Lassnig. Hon öppnar snart en utställning med Carsten Höller och digital konst ser också ut som en av hennes specialkompetenser. Ørskou får nu ta över en välskött institution med en ekonomi i balans, efter Moderna museets chefsduo Daniel Birnbaum och Ann-Sofi Noring. De har lett internationellt uppmärksammade satsningar på kvinnors konst och framgångsrikt arbetat för ”ett öppet museum i en större värld”. Ett arbete jag får hoppas att Ørskou fortsätter. Noring kan säkerligen bli ett bra stöd. Det är ingen slump att Amanda Lind poängterar att Ørskou även har utbildning i ledarskap och arbetar ”inkluderande”. En tuff, auktoritär ledarstil som inte går hem i Sverige har utmärkt vissa rekryteringar av konstchefer från utlandet, som dessutom verkar ha haft begränsad insikt i vad som krävs av en svensk myndighetschef och hur tjänstetillsättningar går till. Nu hoppas jag att Ørskou får rätt stöd och resurser för att lyckas med sitt nya uppdrag. Alla museer i världen står inför komplexa utmaningar, i spåren av globaliseringens snabba samhällsförändringar och informationsteknologins framväxt. Publiken har blivit mycket mer heterogen, samtidigt som identitetspolitiken driver krav på inkludering av alla grupper i samhället. Ørskous betoning på att alla människor ska kunna möta konst, ”oavsett bakgrund”, är inte särskilt originellt. Men absolut nödvändigt i vår värld av i dag.


Scorseses film skildrar en Dylan i toppform

Summary: Med turnén ”Rolling thunder revue” som rullade genom USA hösten 1975 ville Bob Dylan gå tillbaka till ett enklare format, långt från de stora arenorna. Över 40 år senare fascinerar den fortfarande, och skildras nu i en dokumentär av Martin Scorsese. – Det var absolut en av Dylans främsta stunder, säger musikjournalisten Nils Hansson.

1975 hade Bob Dylan släppt skivan "Blood on the tracks", som hyllades som hans bästa sedan guldåren i mitten av 60-talet. Året innan hade han genomfört en lukrativ comebackturné tillsammans med sin gamla kompgrupp The Band – men arenaformatet gjorde honom frustrerad. Den här gången samlade han i stället ett gäng gamla kompisar – bland dem poeten Allen Ginsberg, folksångerskan Joan Baez och Roger McGuinn från The Byrds – i en enkel turnébuss och gav sig ut på vägarna. Det hela skulle vara enkelt, med spelningar på små arenor som annonserades med kort varsel. Konserterna, där Dylan också delade scenen med andra, kunde pågå i flera timmar. – Han ville göra något helt annat än tidigare, gå tillbaka till det småskaliga och inte behöva vara den ende huvudpersonen. Det hela var väldigt, väldigt underground, säger Nils Hansson. "Rolling thunder revue: A Bob Dylan story by Martin Scorsese", som släpps på Netflix på onsdag, samlar filmer från turnén varvat med nyinspelade intervjuer med dem som var med. Den ökänt intervjuskygge huvudpersonen ställer också upp, precis som han gjorde i Scorseses tidigare Dylandokumentär "No direction home" från 2005. Samtidigt släpps också en box om 14 cd-skivor med fem kompletta konserter och repetitioner. Dylan sjunger här med en rå och hård röst som låg ganska långt ifrån den nasala släpighet publiken vanligen förknippat Dylan med. – Han sjunger fantastiskt bra, han har kanske aldrig sjungit bättre än under den här perioden, säger Hansson. Musiken hade stöpts i ny form. Violinisten Scarlet Rivera fick stort utrymme och Dylan flörtade också med glamrocken genom rekryteringen av David Bowies gitarrist Mick Ronson. Han hade även ett nytt knippe starka låtar från den ännu inte utgivna "Desire". Estetiken har också blivit legendarisk, med blomsterprydda hattar och kläder som påminde om svunna tiders kringresande teatersällskap. Dylan uppträdde med helt vitsminkat ansikte och ibland i mask. "Vi hade inte nog med masker på den turnén", säger Dylan i filmen. Och tillägger kryptiskt: "När någon har en mask på sig kommer han att berätta sanningen. När han inte är maskerad är det väldigt osannolikt." När det begav sig gick turnén ganska mycket under radarn. "Den var ingen succé, åtminstone inte om man mäter succé i pengar", konstaterar Dylan. Likväl har denna period i karriären senare kommit att ses som en av hans främsta. – Han har nog aldrig kommit upp i de här nivåerna igen, säger Hansson. Dylan är också Sverigeaktuell med konserter i Stockholm, Göteborg och Karlstad i slutet av juni. Mer än 40 år senare är det en helt annan liveartist vi ser i dag, med lugnare temperament och begränsad röst. Men legendaren är fortfarande relevant, tycker Nils Hansson: – Han är en portalgestalt som fortfarande lever och utvecklas och bär med sig hela sin bank av låtskrivande. Världen är absolut inte färdig med Bob Dylan. Dylan också känd för att ständigt stöpa om sina gamla hits i nya versioner med mottot att låtarna hela tiden måste skapas på nytt, och inte fastna i nostalgi. Eller som han själv uttrycker det i Scorseses film: "Livet handlar inte om att hitta sig själv, eller hitta någonting. Livet handlar om att skapa sig själv."


Jan Scherman: ”Förslaget om public service kan orsaka djup politisk splittring”

Summary: Djup politisk splittring i stället för enighet. Det riskerar att bli konsekvensen av regeringens förslag för public service, menar tidigare mediechefen Jan Scherman. – Man har underskattat motståndet mot public service och de stora dramatiska förändringarna på mediemarknaden, säger han.

På måndagen presenterade regeringen förslaget till sändningstillstånd för SVT, SR och UR under åren 2020 till och med 2025. I bred bemärkelse tar propositionen utgångspunkt i förslagen från den parlamentariska public service-kommittén, som avslutade sitt arbete under fjolåret. Läs mer: Här är nya kraven på public service I en tid när public service framtid är föremål för het debatt, samtidigt som snabba förändringar sker på mediemarknaden menar Jan Scherman att förslaget vittnar om bristande ”krisinsikt”. Flera centrala frågor kring hur public service ska stå starkt, samtidigt som oberoendet säkerställs, saknar fortfarande svar, menar han. – Det känns som att ”det bidde en tumme”, apropå skräddaren som skulle göra en kostym. Medievärlden både nationellt och internationellt genomgår förändringar i ett rasande tempo men regeringen lägger en proposition där i stort sett allt är som förut, förutom några småjusteringar, säger Jan Scherman. Enligt propositionen ska public service-bolagen utöka satsningen på lokal nyhetsförmedling, samtidigt som man tar hänsyn till konkurrensen med kommersiella medier. Jan Scherman påpekar dock att det är bolagen själva som har bestämmanderätt kring hur det ska göras. Han tar även upp de omtvistade frågorna om förhandsprövning och det ekonomiska tillskottet från Radiotjänst i Kiruna AB som potentiella tvistefrågor. – Med allt detta i åtanke ska kulturutskottet ta ställning. Man kan lätt misstänka att det uppstår djup politisk splittring i stället för den breda enighet som behövs för att skapa långsiktighet, säger Jan Scherman och fortsätter: – Jag är inte besviken eftersom jag inte hade förväntat mig något radikalt, vilket skulle varit önskvärt. Man har underskattat motståndet mot public service och de dramatiska förändringarna på mediemarknaden. Och man har gjort väldigt få offensiva drag för att stärka public service. Martin Jönsson: Bättre kan public service-bolagen inte drömma om Kultur- och demokratiminister Amanda Lind (MP) berättade på måndagen att regeringen vidare ska utreda frågan kring vilken part som ska ta slutgiltiga avgöranden i systemet med förhandsprövning. Detta efter att en rad remissinstanser, däribland public service-bolagen, uttryckt oro för att beslut kring nya tjänster kan hamna på regeringens bord. Jan Scherman anser det vara välmotiverat att systemet med förhandsprövning, som varit i bruk sedan 2010, finns kvar – men han pekar också han på problem med att beslut tas av regeringen. Andra alternativ skulle, enligt Scherman, kunna vara att avgörandet sker hos en myndighet eller en oberoende nämnd. Han tar ett hypotetiskt exempel med ishockey-VM, som direktsändes i SVT 2019, för första gången på 30 år. – Det är en stor satsning, en förändring av kärnuppdraget, och faller därmed inom förhandsgranskningens revir. Då skulle detta kunna upptas till förhandsprövning. I slutändan blir det regeringen blir som ska avgöra om SVT sända ishockey-VM. Det om något visar hur absurd jurisdiktionen för närvarande är. Då riskerar vi att få det som en del andra tyvärr talar om‚ statstelevision i ordets riktiga bemärkelse, säger Jan Scherman. Läs mer: SVT:s vd orolig för statlig styrning av public service Regeringens förslag har nu lämnats över till riksdagen, som i höst ska fatta beslut kring sändningstillståndet. Moderaternas kulturpolitiska talesperson Lotta Finstorp meddelar att partiet inför riksdagsbehandlingen ska lämna en följdmotion och där redovisa partiets ställningstaganden. Vasiliki Tsouplaki , kulturpolitisk talesperson i Vänsterpartiet, har två huvudinvändningar mot de förslag som regeringen lagt fram. Dels mot förändringarna i systemet med förhandsprövningen, dels mot att regeringen, enligt henne, i hög grad trycker på frågan om att public servicebolagen inte konkurrerar med kommersiella medier. – Det finns risk att man ger public service motstridiga signaler när man samtidigt talar om att de ska spegla hela landet. Pratar vi om sändningstillståndet för public service, då ska vi fokusera på public services uppdrag. Sedan kan vi tala om stöd till de kommersiella aktörerna, med mediestöd och sänkt digitalmoms. Det ska inte åligga public service-bolagen att bevaka den frågan. Det får vi politiskt göra på andra sätt, säger Vasiliki Tsouplaki. Läs mer: Distriktsordföranden för SD vill utreda försäljning av SVT2 och P3 Sverigedemokraterna har tidigare argumenterat för en ny utredning och större reform av public service-uppdraget. Angelika Bengtsson (SD), som var partiets representant i public service-kommittén, menar att regeringen inte i tillräcklig utsträckning lyssnat på kritiken om att public service-bolagen inte sköter kravet på opartiskhet. – Vi har en annan syn på public service. Vi vill slå samman bolagen till ett i stället för tre. Vi vill göra mer för att stärka oberoendet, något som kan göras genom tydliga riktlinjer i sändningsuppdraget. Det är viktigt att vi har ett public service som folk känner tilltro och tillit till. Framför allt i dag när allt fler börjar kritisera bolagen. Då hade jag önskat att man tog tag i det frågorna. Men det gör man inte med den här propositionen, säger Angelika Bengtsson.


Svensk fotograf fixade elefantöra – fråntas fotopris

Summary: Fotografen Björn Persson fråntas utmärkelsen Årets fotograf av Africa Geographic efter att ha snyggat till elefantöron, rapporterar SVT Nyheter.

Den kenyanska elefanten Tim blev fotad av två olika fotografer som bägge skickade in sina bilder till Africa Geographics tävling ”Photographer of the year”. Den svenska fotografen Björn Persson drog det längsta strået och för bilden ”Tim in Amboseli National Park, Kenya” utsågs han till Årets fotograf. Men han hade bytt sida på Tims öron, enligt egen uppgift för att putsa till dem. Den konkurrerande fotografen Selengei Poole-Granli, som själv tagit bilden ”Tim at sunset”, uppmärksammade juryn på öronjobbet. Nu diskvalificeras bilden och Björn Persson fråntas utmärkelsen. På sin sajt visar Africa Geographic hur elefanten egentligen ser ut, illustrerat med Selengei Poole-Granlis elefantbild. – Det känns väldigt tråkigt, han hade fått gräs på höger öra som jag valde att putsa bort genom att använda delar från andra örat, många fotografer väljer att göra såhär. Jag tycker bedömningen känns väldigt hård och faktiskt tramsig, säger Björn Persson till SVT Nyheter. Björn Perssons elefantbild visas just nu på Dunkers kulturhus, där den ingår i hans utställning ”The thin line”, en hyllning till världens utrotningshotade arter.


Jan Eklund: Nu behöver vi svenska mål

Summary: I kväll spelar Sverige EM-kval i Madrid och i morgon är det VM-premiär för de svenska damerna. Fotbollen vilar aldrig.

Fotbollen rullar alltid någonstans. I kväll spelar Sverige EM-kval borta mot Spanien i Madrid. Utan sitt vanliga mittbackspar, dessutom. Då kan man bara hoppas på ett under. I morgon tisdag är det dags för damernas VM-premiär mot Chile i franska Rennes. Vi har USA i gruppen (rankade etta i världen), men Chile (39) och Thailand (34) ska vi bara ta och då är Sverige (nio) vidare från gruppspelet. USA kan vi slå också, men tyskorna spökar alltid och måste senare undvikas till varje pris. Intresset är på topp i Frankrike. Aldrig har så många biljetter sålts i förköp som till sommarens VM. Roligt med fulla läktare, så brukar det inte alltid vara när damerna spelar. ”Intresset kommer att explodera”, säger Fridolina Rolfö som pryder omslaget till veckans Di Weekend. Proffsfotbollen är på frammarsch ute i Europa. Det ska bli kul att följa Rolfö som spelat i Bayern München och just skrivit på för Wolfsburg. Annars ser jag gärna Kosovare Asllani spela i djupled till Stina Blackstenius. Då blir det alltid farligt.


Konsertrecension: Jon Bon Jovis slitna röst är bäst i powerballaderna

Summary: Jon Bon Jovis röst är sliten, men ansträngningen fungerar i powerballaderna. Och allsången i hits som ”Livin’ on a prayer” räddar honom från att behöva sjunga särskilt mycket alls, skriver DN:s kritiker Elin Unnes.

Han har kallats ”affischnamnet för gifta rockstjärnor”: Jon Bon Jovi, den präktiga arbetarklasskillen som faktiskt fått uppleva den amerikanska drömmen. I en intervju i The Guardian pratar han om den avgrundsdjupa tristess han numera känner inför att behöva sjunga ”Livin’ on a prayer” gång på gång, resten av livet. Men han berättar också om hur ointresserad han är av små, intima konserter. Och då får han och ”Livin’ on a prayer” dras med varandra: stora arenor kräva dessa sånger. Under konserten i Stockholm fokuserar bandet också på hitskivorna ”New Jersey” och ”Slippery when wet”, men på över två timmar hinner man med låtar från stora delar av sin livstid. På arenor av den här storleken kommer de flesta i publiken att se konserten i form av direktsänd tv, och Bon Jovis tv-skärmar är enorma. Tack och lov visas framför allt just livefilmat material – ”kreativa” bilder har i dessa sammanhang en tendens att se ut som skrivbordsbakgrunder från en fabriksny pc. Jon Bon Jovi lyckas till och med använda kamerorna på ett kreativt sätt. Redan under tredje låten, ”You give love a bad name”, är allsången lika hög som musiken. Även ”Runaway” möts av öronbedövande jubel. Men snart är det uppenbart att Jon Bon Jovi behöver spara på rösten för att klara det 20-tal låtar som spelas. Så länge Everett Bradley och resten av bandet fyller i med mycket körer är det ingen fara, men på egen hand saknar hans röst definition och styrka. Ibland fungerar ansträngningen dock till hans fördel. Under powerballaden ”Bed of roses” får ärren i rösten en annan betydelse. Bekymmersrynkan när rösten måste vara stark, trots att den tycks smärta, fylls med mening. Ensam, på en lång scentunga som sträcker sig ut i publiken, sjunger Jon Bon Jovi badande i rött ljus, framför hundratals manshöga, digitala blockljus. Det känns både självutlämnande och lätt sakralt. Sista låt är ”Livin’ on a prayer”. Och Jon behöver faktiskt inte sjunga särskilt mycket alls. Utanför konsertlokalen, precis vid turnébussarna med texten ”You rock, we roll”, tycker jag mig se några unga groupies. Sen inser jag att det bara är ett par glada ungdomar som, precis som jag, råkat gå vilse i arenans enorma, anonyma kringområden. Jon Bon Jovis status som världens mest gifta rockstjärna kvarstår. Läs fler musikrecensioner av Elin Unnes, till exempel om norska Darkthrones album ”Old star”.


Konsertrecension: Yo-Yo Ma och Kathryn Stott matchade varandra perfekt på Konserthuset

Summary: Cellisten Yo-Yo Ma och pianisten Kathryn Stott har känt varandra i fyrtio år. Det märks i hur de interagerar och samspelar under den utsålda helryska kvällen på Konserthuset i Stockholm, skriver DN:s kritiker Camilla Lundberg.

De har känt varandra i fyrtio år, amerikanske cellisten Yo-Yo Ma och brittiska pianisten Kathryn Stott. Ett oväntat första möte: Stott kommer hem från semestern till Londonlyan hon delar med violinisten Nigel Kennedy, bara för att finna ”en kinesisk man som övar cello i kalsingarna”. (Kennedy hade, henne ovetande, hyrt ut till Ma.) Spelat tillsammans har Stott och Ma gjort sen 1985, och det märks. Som de interagerar i Stravinskijs spirituella och spralliga ”Pulcinella”-musik! Kvicksilversnabba impulser flyger mellan tangenter och strängar. Det är riktig commedia dell’arte i toner med blixtsnabba rollbyten, och det är konsertens verkliga uppvisningsnummer. Inte undra på: detta flotta arr för cello och piano gjorde Stravinskij i nära samarbete med cellovirtuosen Piatigorsky. Det helt utsålda Konserthuset, med extra publikstolar på själva estraden, bjöds en helrysk kväll med 1900-talsmusik. Ändå rikt varierad: Stravinskijs fräcka barockpastisch följdes av Prokofjevs helklassiska och återhållna cellosonat från 1949. Rachmaninovs dito från 1901 blev konsertens huvudnummer med sin prunkande, smäktande ryska romantik. Men alla verk präglades av duons noggranna artikulation och dynamiska kontraster. Mästaren Ma bjuder ett silkeslent, svulstfritt flöde som få andra cellister – något som Kathryn Stott inte riktigt förmår att besvara med sitt distinkta spel. Men i övrigt matchar de varandra perfekt. Prokofjevs strama sonat, komponerad under de stränga censuråren som följde på Sovjetstatens bannbulla mot ”borgerligt formalistisk musik”, omhändertogs med kärleksfull empati och omsorg om dess inneboende lyrik. Rachmaninovs g-mollsonat – en av cellolitteraturens hörnstenar – är en spin-off av den kända pianokonserten nr 2. Som sådan en smärre pianokonsert, där cellon inte sällan spelar andrafiolen. En intrikat balansakt i klang, där Stott lyhört luckrade upp den täta klaverväven och möjliggjorde för Ma att excellera i 50 nyanser av pianissimo. Tre extranummer bjöds den extatiska publiken. Läs fler konsertrecensioner av Camilla Lundberg, till exempel om hur Radiokörens damer förverkligade Holsts klangutopi.


Malin Ullgren: Rädslan för clowner hindrar inte pajasarna från att bli statsmän

Summary: Donald Trump och Boris Johnson har räknat ut något väsentligt om vår tid. De har insett att en sorts klasskyddad skamlöshet går att förena med nostalgi. Den politiska känslan kan vara extremt effektiv.

I dag åker Donald Trump hem från Storbritannien. Innan han kom till London och statsbesöket, hann han ge Boris Johnson sitt helhjärtade stöd som efterträdare till avgående premiärministern Theresa May. Förutom de gula luggarna, förenas Trump och Johnson av den stora tryggheten i att komma från privilegierade miljöer. I deras fall har det lett till en sorts professionell skamlöshet. De är inte rädda för konsekvenser, för det finns inga konsekvenser som kommer åt dem, inte långvarigt. Som Katrine Marçal skrivit här i DN, upptäckte Boris Johnson tidigt i sin karriär att ”De regler som gäller för andra, de gäller helt enkelt inte för Boris Johnson.” Han har annars en lång karriär bakom sig där han både som journalist och senare politiker, hunnit ställa till med en hel del, som att få sparken som reporter på grund av helt och fullt fabricerade citat och flagrant okunskap i rollen som utrikesminister. Men han har inte känt sig skyldig att föra politiska resonemang som är stringenta över tid. Han har inte varit särskilt oroad över vad följderna av hans inspirerade babbel ska bli, inte för honom själv eller för någon annan. Som utrikesminister försatte han till exempel en brittisk hjälparbetare fängslad i Iran i ytterligare fara, genom att felaktigt säga att hon var i Iran för att ”undervisa i journalistik”. Beskrivningar, som skulle få alla andra att tappa inflytande, påverkar inte heller. Ordkombinationen ”Boris Johnson” och ”buffoon” (pajas) är förstås mycket vanlig i brittiska medier, även i konservativa The Times. Men den politiske pajasens historia lär oss ju att pajaseri inte sätter stopp för någonting. Att många är rädda för clowner hindrar dem inte från att bli statsmän. Särskilt inte om pajasen verkar komma från en riktigt gammeldags cirkus. Både Trump och Johnson har räknat ut något väsentligt om vår tid. De har insett att en sorts klasskyddad skamlöshet går att förena med nostalgi, i en extremt effektiv politisk känsla. När framtiden bara framstår som skrämmande och samtiden på något sätt verkar märkligt ny, har liberalismen och socialismen svårt att hävda sig. Desto mer attraktivt då med politiker som verkar föra krig mot den där hotfulla framtiden och samtiden, bara genom att prata och bete som på den gamla goda tiden. Boris Johnson har ett ganska långt citat-cv med puttrigt rasistiska och sexistiska kommentarer. Han har till exempel talat om afrikaner ”med vattenmelonleenden” och antytt att Barack Obama bara kan förstå Storbritannien med den koloniserades raseri (hans pappa var från Kenya). Det läggs honom inte till last i alla sammanhang, särskilt inte inom hans eget parti. En tolkning är att rasistiskt och sexistiskt språkbruk för en del kan framstå som en trygg återgång till något. Ett hemvändande. Som om skamlösheten kunde dras inför rätta, har en britt nyligen stämt Johnson för medvetna lögner i samband med Brexitrörelsen: han ska förhöras för påståendet att Storbritannien gav 350 miljoner pund varje vecka till EU – en osanning som var så bra att den sattes på en kampanjbuss. Men att försöka sätta dit politiker juridiskt för bristande respekt för fakta låter som en snårig strategi. Dessutom utgår den från att det som kostar en vanlig politiker något, kostar detsamma för en skyddad människa som Johnson – det gör det inte nödvändigtvis. Kanske är det också känslan av att män som Trump och Johnson sätter något på spel? ”Här kommer jag med alla mina privilegier, men jag är inte för fin för att ta emot just din röst!” Också en sorts bekräftelse i ett klassamhälle. Läs mer: Boris Johnson favorit att ta över efter May


50 procent av Brombergs förlag säljs – till Elite hotels ägare

Summary: Dorotea Bromberg säljer 50 procent av Brombergs förlag till Elite hotels ägare. Det skriver Svensk bokhandel.

Dorotea Bromberg har drivit Brombergs förlag i över 40 år. Nu säljer hon 50 procent av förlaget till Elite hotels ägare Bicky Chakraborty. Själv behåller hon 45 procent av förlaget och de sista 5 procenten ägs av den nytillträdda vd:n för Brombergs, Maria Olofsson. Det rapporterar Svensk bokhandel. Pengarna ska enligt Dorotea Bromberg användas till ny utgivning och digitala satsningar, bland annat på fler ljudböcker. Dessutom ska man satsa på evenemang i samarbete med hotellkedjan. Till Svensk bokhandel säger Dorotea Bromberg att hon varit orolig över de senaste åren som varit tunga ekonomiskt. – Självklart har jag varit orolig. Vi vill sälja mer men har haft år där vi inte lyckats öka omsättningen, säger Bromberg till tidningen. Dorotea Bromberg poängterar dock också att hon varit med om ”alla varianter” av ägarskap genom åren. – Jag har ägt 100 procent, 5 procent, 40 procent. Once upon a time var vi helägda av Norstedts i tre år. Hur kändes det? Inget annorlunda, säger hon till Svensk bokhandel. Läs mer: Förläggaren Dorotea Brombergs liv förändrades över en natt


Nationalmuseum larmar på nytt om skenande kostnader

Summary: Nationalmuseum fortsätter brottas med ekonomiska problem. Nu begär man tillåtelse att överskrida årets budget med nära 49 miljoner kronor. Myndighetens betalningsförmåga på kort sikt beskrivs som ”ansträngd”.

Det är i ett brev till Kulturdepartementet som Nationalmuseum begär en utökad anslagskredit, från 6,7 miljoner kronor till 48,7 miljoner kronor. Orsaken är det kraftiga underskott som museet väntas göra under året – på grund av hyra och drift för byggnaden och den publika verksamheten, samt ökade kostnader för magasin. Anslagskrediten anger hur mycket myndigheten tillåts överskrida ramanslaget, för överföring till nästa budgetår. Nationalmuseum har sedan tidigare aviserat att underskottet för året beräknas bli över 40 miljoner kronor, bland annat till följd av ett borttaget anslag i vårbudgeten. – Statsanslaget täcker knappt de fasta kostnaderna, för hyror och löner. All verksamhet måste vi finansiera genom kassaflöde. Varenda dag vi öppnar innebär kostnader för oss. Vi måste hitta lösningar på den situationen och vår dialog med departementet fortsätter, säger Susanna Pettersson, överintendent och myndighetschef, till DN. Nationalmuseum uppger även i brevet att likviditeten, myndighetens betalningsförmåga på kort sikt, är ”ansträngd”. Därför begär man att räntekontokrediten utökas, från 30 miljoner kronor till 70 miljoner kronor. För att klara av återbetalningen vill myndigheten ha en långsiktigt hållbar återbetalningsplan. Ni räknar med ett underskott på över 40 miljoner kronor i år – hur ska ni kunna vända detta framöver? – Vi tittar på personalstrukturer. 27 personer går i pension de närmaste åren. Samtidigt vill jag påminna att personalstyrkan inte är så stor jämfört med andra nordiska nationalgallerier. En annan del vi kan laborera med är hyreskostnaderna, som är det absolut största elementet. Vi analyserar över hur vi använder lokalerna, på vilket sätt vi kan effektivisera kontorsutrymmet, samt ser över möjliga lösningar för magasinen, säger Susanna Pettersson. Läs mer: Varje ny gratisbesökare får ekonomiska konsekvenser för Nationalmuseum


Janne Josefsson blir ny krönikör i Dagens Nyheter

Summary: En av Sveriges mest välkända och uppskattade journalister blir medarbetare i Dagens Nyheter. Efter 30 år på SVT kommer Janne Josefsson från och med mitten av augusti att bli en DN-profil.

Han har upprepade gånger vunnit några av landets mest prestigefyllda journalistpriser och han brukar toppa listan över de journalister som svenska folket uppskattar mest. Janne Josefsson, mest känd som undersökande reporter från SVT:s ”Uppdrag granskning”, blir ny medarbetare och krönikör i Dagens Nyheter. – Jag har ju precis slutat på SVT och är numera fri, och då kom det här erbjudandet från DN. Det gjorde mig förvånad och glad. Jag är ju inte direkt någon skrivande journalist. Jo, jag skrev krönikor på GT:s kultursida en gång i tiden, men det ledde till att den dåvarande kulturchefen fick sparken, trots att de censurerade bort tre meningar. Så vi får se hur länge det varar, säger Janne Josefsson och skrattar. Valstugereportaget, Osmo Vallo, Göteborgskravallerna, datummärkningen av köttfärs – få reportrar har genom sin journalistik haft så stor påverkan på samhället som Josefsson. Omstridd, har han varit också, för sina ”skjutjärnsmetoder” och för anklagelser om att han ibland gått för hårt fram. Under våren har han varit högaktuell med tv-serien som bär hans eget namn, ”Josefsson” i SVT. Där har han återvänt till många av de granskande reportage han gjort under sina 30 år på bland annat ”Uppdrag granskning” och föregångaren ”Striptease”. – Mina föräldrar läste bara Göteborgs-Posten men jag prenumererade på DN redan som 16–17-åring. Det var en av anledningarna till att jag kom in på journalisthögskolan fick jag veta långt senare. De var imponerade av att en arbetargrabb som jag läste Dagens Nyheter, säger Janne Josefsson och tillägger att han kommer fortsätta att göra flera serier för SVT. Vad kommer dina texter i DN att handla om? – Jag tror att jag kan bli motvallskärring nummer två i DN efter Hanne Kjöller, säger Janne Josefsson och tillägger att han kommer att fortsätta frilansa även för SVT. Janne Josefsson började sin karriär på Sveriges Radio i mitten av 1970-talet och slog sedan igenom som envis reporter tillsammans med bland andra Lasse Brandeby på den legendariska Radio Göteborg/Sjuhärad. DN kommer efter sommaren att starta en helt ny redaktion i Göteborg med flera nya medarbetare som ska ge en bättre bevakning av Västsverige. – Vi är otroligt glada över att Janne Josefsson blir en DN-profil. Sverige behöver orädda journalister som gräver där andra tar ett steg tillbaka. Det ska bli spännande att följa honom som skrivande journalist, säger DN:s chefredaktör Peter Wolodarski. Janne Josefsson inleder sitt medarbetarskap i DN i mitten av augusti. Peter Wolodarski: Därför satsar DN på Göteborg


Skivrecension: Nadia Tehran lyckas förena avantgarde med pur pop

Summary: Nadia Tehran har både skyhöga konstnärliga ambitioner och festivalvänliga refränger på sitt debutalbum, som ställer henne jämte David Bowie 1977, Björk 1993 och The Knife 2006.

Det är lika ovanligt som underbart med artister som lyckas förena avantgarde med pur pop, skyhöga konstnärliga ambitioner med festivalvänliga refränger. Men det händer: David Bowie 1977, Björk 1993, The Knife 2006… Och nu Nadia Tehran. När hon debuterade på stort skivbolag 2014 med den uppkäftiga singeln ”Refugee” var hon en begåvad och hipp men samtidigt endimensionell artist, hon gömde sig bakom cool attityd vilket begränsade hennes musik. Det korta dubbelalbumet ”Dozakh: all lovers hell”, utgivet på framkantsbolaget YEAR0001, är något helt annat. En resa genom vackra melodier, sprakande modern produktion, punkiga urladdningar och känslig lyrik som testar olika perspektiv på förälskelse, droger, identitet, drömmar och desperation. En triumf, för Nadia och för samtidens svenska popklimat. Bästa spår: ”High”  Läs fler musikrecensioner av Nicholas Ringskog Ferrada-Noli, till exempel om technoprinsessan Kedr Livanskiy från Moskva.


Så kan årets skolavslutning bli en nystart för den svenska skolan

Summary: Pisa-undersökningen används ofta som måttstock för hur väl den svenska skolan fungerar – och som ett slagträ i den politiska debatten. Men i mätningarna finns lite stöd för en mer konservativ skola. I stället bör vi skapa en skola som lär ut kritiskt tänkande, kreativitet och sociala förmågor, skriver Eva-Lotta Hultén.

”Svenska elever tycks generellt klara sig bättre på faktauppgifter än på mer analyserande uppgifter.” Ett enkelt konstaterande om våra Pisa-prestationer men sprängstoff i den svenska debatten (hämtat ur boken ”Pisa under 15 år”). De senaste åren har det funnits starka svenska röster för ett ökat fokus på faktakunskaper i skolan. När jag tar upp frågan med Andreas Schleicher, högsta ansvariga för Pisa-testerna, på hans rum i OECD:s byggnad i utkanten av Paris tycks han bli upprörd över hur Pisa använts för att legitimera sådana idéer; svenska elever är ju redan bra på fakta och Sverige är, menar han, ett utmärkt exempel på ett land där utbildningen blivit ”a mile wide but an inch deep”. Svenska elever är främst dåliga på att använda sina kunskaper men också på djupare, konceptuell förståelse. Och han skulle inte säga det om han inte kunna se exakt det i Pisa-resultaten, slår han fast. När jag träffade Andreas Schleicher förra gången, på en internationell utbildningskonferens i London 2016, sa han att Sveriges mottagande av Pisa skiljer sig från de flesta andra länders. Medan vi i Sverige hämtat stöd i Pisa för en mer konservativt inriktad skola har andra länder snarare gjort sina skolsystem mer inriktade på förmågor och värden. När jag nu tar upp frågan igen säger han att svenska politiker har använt Pisa för att förstärka policyidéer som de skulle ha genomfört i vilket fall. Forskare har kallat fenomenet policy projection: att titta på andra system för idéer, men i själva verket bara välja att se det som kan tyckas understödja det man själv redan tyckte. Forskarna Sam Sellar, Greg Thompson och David Rutkowski skriver i sin bok ”The global education race”: ”Kom ihåg att en av Pisas huvudfunktioner är att öppna dörrar för policyförändringar men det garanterar inte att sådana förändringar kommer bygga på forskningsevidens snarare än att drivas av en viss politisk agenda.” Läs mer: Philip Teir: Är digitaliseringen av skolan mest på ont? Polariseringen kring Pisa har i Sverige varit stark. För somliga tycks svenska skolans mål närmast ha reducerats till att prestera bra på Pisa och vissa har avfärdat allt som skulle kunna tyckas vara något annat än fullt fokus på mätbara kunskaper som flum. Andra har ställt sig kritiska till att PISA alls tillmäts betydelse för hur svensk skola ska arbeta (jag har fått intrycket att en del blandar ihop den grunda debatten som följer i testens spår med testen själva). OECD, har det också fnysts, är ju en organisation för ekonomisk utveckling – varför ska de alls tycka till om skolan? Personligen tycker jag det är rimligt att även organisationer för ekonomisk utveckling får tycka till om skolan, men konstaterar att många nog har missat att OECD nu står på två ben och är en organisation också för socialt välbefinnande. Det är något som syns tydligt på skolområdet. Så gott som alla jag intervjuar på utbildningskontoret (ett femtontal personer) säger att utbildning måste ses ur ett holistiskt perspektiv, där inte bara elevernas akademiska utveckling utan också den känslomässiga, sociala och hälsomässiga räknas in. Några av de nyaste studier man dragit i gång handlar om betydelsen av kreativitet och kritiskt tänkande och hur man kan främja det, samt om betydelsen av socialt och emotionellt lärande och hur skolan kan utveckla det genom framför allt val av undervisningsmetoder. Den som faktiskt tittar på Pisas mätningar eller allt det andra underlag som OECD tar fram på utbildningsområdet, med tillhörande analyser, kan lära sig oerhört mycket. Det finns däremot mycket lite stöd att hämta för en mer konservativ skola som ägnar sig mer åt fakta och mindre åt kritiskt tänkande, kreativitet och sociala förmågor. Varför har det då blivit som det blivit i Sverige? Vi svenskar gillar att se oss som rationella och siffror framstår för många som höjden av rationalitet. Men som de flesta människor tycker vi också om att göra komplexa frågor enkla. Att förstå Pisa-rankingens siffror är enkelt, de är bara som vilken ligatabell i fotboll som helst. Många av de övriga siffror Pisa-testerna ger är svårare att ta till sig. En annan förklaring kan så klart vara att OECD själva har varit duktiga på att marknadsföra Pisa genom rankingarna. Att få uppmärksamhet och uppfattas som en viktig angelägenhet ökar chansen för fortsatt finansiering, som forskarna bakom boken ”The global education race” konstaterar. Kanske är tanken att genom att kasta in rankingarna som en bomb skapa uppmärksamhet som också leder till intresse för alla mer detaljerade resultat som utvinns ur testerna? Det är svårt att veta om det fungerar eller om effekten kanske i stället är precis den omvända. De jag pratar med på OECD:s utbildningskontor är i alla fall noga med att framhålla att det är analyserna som verkligen kan hjälpa länder att utveckla sin utbildning och att placeringarna ofta inte ens är statistiskt säkerställda; det vill säga att den som ligger femma mycket väl egentligen kan ligga nia. Bättre, har en del tyckt, skulle därför vara att dela in länder i hög-, medel och lågpresterande och sluta presentera rankingar. Att det faktiskt skulle hända känns emellertid inte så troligt. En del i vår förkärlek för rankingar är att vi lever i ett samhälle som är sportifierat och folk känner igen sig när komplexa frågor ser ut som enkla tävlingar. Det ses också som fint att vara tävlingsinriktad och många triggas väldigt starkt av att försättas i något som de uppfattar som en tävling. Läs mer: Ny Pisa-mätning: Skolresultaten vänder uppåt Men om vi nu vill ”vinna” i utbildning (och det tycks ganska många vilja; på Socialdemokraternas kongress nyligen fastslogs till exempel att ”Sverige har tidigare haft det mest jämlika och högpresterande skolsystemet i världen. Dit ska vi ta oss igen”) hade det kanske varit bra med ett större intresse för vad OECD nämner som framgångsfaktorer för framtiden. Andreas Schleichers utläggning kring det förvånar antagligen många i den svenska skolvärlden, antingen de är positivt eller negativt inställda till Pisas stora inflytande på debatt och policyutveckling. Han slår fast att vi inte vet vilken kunskap och vilka förmågor morgondagen kommer kräva och säger att när han pratar om sociala och emotionella förmågor kallar folk det för ”mjuka förmågor” men han tänker tvärtom. De mjuka förmågorna är de svåraste och också de som består. Han är själv naturvetare men säger att mycket av det han studerade inte längre är relevant. Karaktärsegenskaper som empati, resiliens, nyfikenhet och mod varar däremot och hjälper unga att finna sin väg i en allt mer flyktig och komplex värld. Han vill vända upp och ned på vårt synsätt och gå ifrån idén att skolan ska lära elever hårda färdigheter och sedan lite mjuka på toppen. Framtidens skola gör det omvända. Den sätter värden i centrum och ser karaktären som ett uttryck för hur eleverna tillägnat sig dem. Den bygger undervisning för att stärka kvaliteter hos eleverna. Och det gäller alla ämnen. I idrott ska läraren inte bara göra eleverna atletiska, och matteläraren ska inte bara lära ut matte, utan man behöver alltid fråga sig: lär sig eleverna att ta ansvar för sig själva och andra, utvecklar de mod, ledarskap? Det är kanske säkrast att jag lugnar alla med att Andreas Schleicher också tycker att faktakunskaper är viktiga, men han vill hellre se mindre omfattande kursplaner med större möjligheter till fördjupning och utvecklande av förmågor. Han får något milt över rösten när han pratar om Sverige lite längre tillbaka i tiden, före reformerna på 90-talet och framåt. Han beskriver Sverige då som ”den gyllene standarden” för utbildning och säger att vi undervisade i många av de saker OECD:s utbildningskontor lyfter fram i dag. Det var en skola av värderingar och djupinlärning. Sedan förde idén med skolpeng med sig tanken att man väljer en produkt åt sina barn. Men utbildning fungerar bara om den är allas angelägenhet och allas intresse och om alla gör sitt bästa: elever, föräldrar och lärare, säger Andreas Schleicher. Det här, tycker han, är något som Sverige har förlorat och det har påverkat undervisningen i en ytlig riktning där man mest intresserar sig för vilket som är det enklaste sättet att överföra maximal mängd kunskap. Sverige har sjunkit i Pisa-mätningarna i många år men gick upp lite grann i den senaste, vars resultat kom 2016. Andreas Schleicher menar att det beror på större ansvarstagande från regeringen, bättre hantering av skolvalet och att vi uppmärksammat vikten av likvärdighet mer, så han är trots allt hoppfull inför framtiden. En mer holistisk syn på skolan kanske också kan skönjas? Enligt Pisas chefsanalytiker Miyako Ikeda går höga prestationer i Pisa hand i hand med ett större intresse för allt det andra som OECD:s olika studier undersöker, som elevers välbefinnande, deras globala kompetens, elevers och lärares innovativa förmågor och hur man kan främja social och emotionell utveckling. Pisa-delarna som rankningen bygger på mäter viktiga saker, men det är värt att komma ihåg att urvalet har gjorts utifrån vad alla bidragande länder kunnat komma överens om är viktigt, och vad som är kulturellt överförbart. Det är inte detsamma som att just detta är viktigare än annat. Miyako Ikeda slår fast att det inte heller är OECD:s intention att länder ska fokusera sin utbildning främst på läsning, matte och naturvetenskap. De som tror det har missförstått, säger hon med emfas. Varje land som deltar i Pisa har ett mycket stort eget ansvar för att resonera kring vad de tycker är viktigt och vilka mål de vill ha för sin utbildning. När nya Pisa-resultat kommer i höst är det kanske bra om vi kan komma ihåg att Pisa är ett mått bland många andra, och att faktaförmedling rimligen bara är en del av skolans komplexa uppdrag i en snabbt föränderlig värld. Skribenten Eva-Lotta Hultén är journalist och författare, bland annat inriktad på skolfrågor.


Konsertrecension: Kamasi Washington får till det verkligt fläskiga soundet

Summary: Kamasi Washington klär sig i kaftan och talar om andlighet, men hans jazzmusik bygger på funk mer än swing och är framför allt storslagen och lättlyssnad.

När Kendrick Lamar anlitade saxofonisten, kompositören, arrangören och bandledaren Kamasi Washington för att bidra med jazziga element på sitt visionära album ”To pimp a butterfly” var det ett bra karriärdrag för bägge artister. Kendrick Lamar upphöjde sin redan fulländade hiphop till en salongsfähig meditation över afroamerikansk erfarenhet och dess musikhistoria. Kamasi Washington uppnådde något som ingen annan jazzmusiker lyckats med sedan 1900-talet: han blev hipp. När han spelade på Coachella-festivalen var det en seger inte bara för honom själv utan för hela den moderna jazzscenen. Kamasi Washington gillar stora format. Hans genombrott ”The epic” är ett trippelalbum och senaste skivan ”Heaven and earth” ett dubbelalbum, hans sound bygger på kraften i många musiker som spelar samtidigt snarare än på intimitet och knivskarpt fokus, och hans låtar är tidsmässigt långa. Samtidigt är själva musiken inte så komplicerad – låtarna har enkla strukturer med tydliga melodier, mjuka kanter och ett groove som bygger på funk snarare än swing. Kamasi Washington själv klär sig i kaftan och pratar gärna i andliga termer, men hans musik är inte kosmiskt utflippad. Det rör sig inte om en ny Sun Ra Arkestra eller en ”Bitches brew” för vår tid, det är mycket mer lättlyssnad musik än så. På sitt senaste album anlitade Kamasi Washington över sextio musiker och sångare. Till Stockholm har han nöjt sig med att ta med två trummisar (Ronald Bruner Jr och Tony Austin), basisten Miles Mosley, keyboardisten Brandon Coleman, trombonisten Ryan Porter, sångerskan Patrice Quinn och sin pappa Rickey Washington som spelar flöjt och altsax. Det blir ändå ett rejält fläskigt sound, motsatsen till alla coolt återhållsamma små jazzgrupper som spelar på intima klubbar. Snarare liknar det jazzens motsvarighet till Kiss eller Swedish House Mafia. När de två trummisarna får mäta sina krafter i den långa ”Bobby and Tony’s day off” känner man sig som en sandsäck som blir ansatt av två boxare på en gång. Den låten är konsertens enda riktiga snedsteg. I övrigt lyckas Kamasi Washington och hans gäng överväldiga på ett positivt och svängigt sätt i nummer som ”Malcolm’s theme”, ”Truth” och ”Fists of fury”. I ett par låtar (”Will you sing” och Mosleys ”Abraham”) lyckas de till och med locka till allsång på call-and-response-vis. Ett jazzband som 2019 får igång en stor publik på det sättet kan gå hur långt som helst.  Läs fler musikrecensioner av Nicholas Ringskog Ferrada-Noli, till exempel om reggaetonsuperstjärnan J Balvin på Gröna Lund.


Nanna Olasdotter Hallberg: Blandar man barn och droger ser folk rött

Summary: Nanna Olasdotter Hallberg är skaparen bakom sin namne, 16-åriga Nanna som sänder sitt knarkande partyliv som ett ironiskt konstprojekt på Youtube, i P3:s satirradioteater Punani_99. Teaterpodden har kritiserats i riksdagen, och till och med för Nannas bekanta är det svårt att skilja hennes person från rollfiguren hon skapat. DN:s Evelyn Jones och Nicklas Thegerström har träffat henne och pratat drogromantisering, skillnad på verklighet och fiktion och att ”hora ut sitt barn”.

Vi är i bilen på väg från inspelningen av Morgonpasset i P3, där Nanna Olasdotter Hallberg är programledare. I framsätet sitter jag och DN:s fotograf Nicklas Thegerström. I baksätet har Nanna Olasdotter Hallberg spänt fast sin tretton månader gamla son Tycho. Han trilskas, är inte van vid att åka bil. Hon trugar honom med ett päron men han fortsätter att åla sig i barnstolen. Till slut tar Nanna fram sin mobiltelefon. – Okej, vi testar med det här. Även om vi inte brukar hålla på med skärmar, säger hon, mer till sig själv än till någon annan. Har du skärmförbud? – I stort sett, svarar Nanna. – Jag har inte riktigt råd att vara sådär chill som andra föräldrar kan vara. Har man en gång lagt knark på sitt barn känns det som att ett samtal från socialen hela tiden väntar runt hörnet. Punani-Nanna vaknar upp på Södersjukhuset. Hon har tagit en överdos – ”sju sorters droger, precis som på midsommar” – under en blöt kväll på en bastuklubb på Söder. Men hon hade ju kul! Några dagar tidigare har hon brutit upp sin förlovning med den mycket äldre affärsmannen ”Johan Staël von Holstein”, efter att hon insett att han är en av hennes bästa kompisars pappa. Allt sänds i hennes vlogg, ett ironiskt konstprojekt på Youtube, som kretsar kring att testa olika droger, ironiskt entreprenörskap i form av försäljning av tjackkakor för välgörenhet, och hennes bästa bantningstips (bröstmjölk!). Punani_99 är en satirradioteater på P3. I april släpptes andra säsongen av podden, där ett privilegierat, men urspårat, innerstadstonårsliv skildras på ett skruvat sätt. Nanna Olasdotter Hallberg har skapat serien, och spelar själv huvudkaraktären Nanna (i artikeln kallas karaktären för Punani-Nanna), ett barn i en privilegierad kulturfamilj i Stockholm. När hon alls går i skolan går hon på innerstadsgymnasiet Södra latin. Projektet började med att Nanna Olasdotter Hallberg ville göra en dokumentär om sina egna tonår, om en tjej som försökte vara cool men hela tiden stod i skuggan av sin bästa kompis. – Det var min ingång och sedan ville jag berätta den här historien, och då växte det här fram. Även om hela serien är fiktion så finns det ett korn av sanning i mycket av det som händer Punani-Nanna. – Det ska vara det sjukaste man har hört – men man ska ändå känna att det skulle kunna vara sant. Jag har samlat på mig konstiga berättelser som jag hör, och gulmarkerat dem i min hjärna när jag vill använda dem. I säsong två har Nanna blivit äldre. Första avsnittet börjar när hon har fastnat i ett fängelse vid den syriska gränsen. ”Maximal otur” med Punani-Nannas egna ord. Dit har hon åkt för att lämna över de pengar som hon och hennes bästa kompis Lucia samlat in genom sin knarkförsäljning. Pengarna ska gå till kurdernas motståndsrörelse, eftersom Nanna och Lucia tycker att kurder är ”all time trendy”. Nanna Olasdotter Hallberg Ålder: 27 år. Aktuell med: Två säsonger av satirpodden ”Punani_99” som ligger på SR Play. Programledare i Morgonpasset i P3. Familj: Sonen Tycho. Mamma, pappa, en bror och en syster. Bor: Inneboende hos föräldrarna på Södermalm i Stockholm. Nanna Olasdotter Hallberg, som själv är 27 år, säger att hon gjort en hel del research för att få inblick i hur en viss typ av innerstadsungdomar lever i dag. – Jag upplever att det är stor skillnad från när jag var yngre. Man tar mer droger i dag, och festar hela nätterna – förut var det några få som hade det så. Men så är det ju en väldigt begränsad klick jag skildrar. Så det kanske inte säger något om resten av samhället, men det chockade mig, säger Nanna Olasdotter Hallberg. Och det var inte bara hon själv som chockades. Andra har chockats av den lättsamma skildringen av ett urspårat drogliberalt tonårsliv. Även om Punani_99:s lyssnarsiffror inte är så höga, det avsnitt som flest har hört har lyssnats på 18.000 gånger, har programmet fått stor uppmärksamhet. ”Lika träffsäker som absurd,” skrev Mikaela Blomqvist om podcasten i GP. ”Är det någonting som Nanna Olasdotter Hallberg är bra på så är det att dissekera mediemännen och de rika kulturkidsen i Stockholm,” skrev Elina Pahnke i Sydsvenskan. Men under sommaren 2018 fick teaterpodden också kritik. Framför allt var det den moderate riksdagsledamoten Edward Riedl som reagerade på innehållet. ”En stor del av programmet utmärks av att romantisera droger och missbruk, samtidigt som det enligt Sveriges Radios egen public service-redovisning för 2017 ska rikta sig till unga gymnasietjejer,” skrev han i en skriftlig fråga till dåvarande kultur- och demokratiminister Alice Bah Kuhnke i Riksdagen i juni 2018. Edward Riedl berättar för DN att det egentligen inte var han som reagerade på podden. I stället var det rektorer och lärare i hans valkrets i Umeå som uttryckte oro. – De reagerade på att man förhärligade knark i public service som vi tillsammans betalar för. Det blev de upprörda över, säger Edward Riedl. Han rådde dem att anmäla programmet till Granskningsnämnden, men då det bara sändes som podd insåg han att Granskningsnämnden inte hade mandat att granska innehållet. Det fick Riedl att i riksdagen interpellera om möjligheterna att granska public service, när mycket av innehållet flyttat ut till nya plattformar. Efter att DN uppmärksammade Edward Riedls kritik fick han gensvar från Nanna Olasdotter Hallberg själv. Riedl taggades i ett flertal av inläggen på Punani_99:s Instagram, i bilder på droger. Och hennes följare hakade på. – Jag fick massa mejl och folk hörde av sig med förslag om att vara med på knarkfester. Det hetsades en hel del, men jag vet inte om hon uppmanade till det. Från början kände jag att jag fick leva med det. Jag är ju en offentlig person och får stå ut med sådant, säger Riedl till DN. En vecka efter att kritiken spridits lade Nanna Olasdotter Hallberg upp en manipulerad bild på Riedl tillsammans med hans dotter och brorsdotter på den fiktiva Punanis Instagramkonto. På bilden, som var tagen vid ett pepparkaksbak, såg det nu ut som att de använde kokain, med bildtexten ”med jul-laddet och barnen”. Först nu tyckte Edward Riedl att kontot gått över gränsen. Han försökte kontakta P3 och lade till slut upp ett öppet brev till kanalen på sin Facebooksida. – Jag tyckte de gick över gränsen ganska grovt. Det är oanständigt att public service hänger ut minderåriga barn på det här sättet, säger Riedl.  Efter Riedls öppna brev togs Instagraminlägget bort, och P3 införde rutiner med en extra kontrollfunktion innan inlägg kunde läggas upp på kontot. Nanna Olasdotter Hallberg bad snabbt om ursäkt, och i dag säger hon att hon ångrar inlägget. – Det är enda gången jag känner att jag gjort fel. Framför allt har hans brorsdotter all rätt att vara arg. Jag hade inte ångrat mig om jag bara skämtat om honom för i Punanis universum agerar man så. Men man ska inte skämta om en minderårig person som inte är offentlig. Där gick Punani över gränsen. Punani_99-ordlista ”Punani” - det kvinnliga könsorganet. ”Ladd” - slang för kokain. ”Tjackkakor” - småkakor som innehåller amfetamin. ”Chill” - obrydd, lugn. ”Batshit crazy” - helt galen. ”Hora ut” - sälja ut. ”All time trendy” - tidlöst trendig. ”Trippad på syra” - i ett LSD-rus. Hon är besviken över att inlägget gjorde att den kritik som riktades mot teaterpodden hamnade i skymundan. För Nanna säger att hon välkomnar Edward Riedls kritik. Hon tycker att hon har fått mycket mindre negativa kommentarer på innehållet än vad hon förväntade sig. Kanske för att vi blivit vana vid att se skildringar av droger i den amerikanska kulturen. – Jag upplever att droger överlag är mycket vanligare i kulturen än för tre år sedan. I tv-serier från USA kan man använda droger utan att det alls problematiseras. Och jag tycker att man borde kunna fatta att det inte är assoft att ta amfetamin, trots att man ser det på tv och personen inte bor på gatan och har tappat sina tänder. Hon fortsätter: – Jag är verkligen inte för någon ”legalize it”-rörelse, jag tycker inte det vore soft. Men jag tycker att man måste kunna skildra en verklighet där droger ingår utan att det är snyft-snyft och allt går åt helvete. Edward Riedl började själv lyssna på Punani_99 efter att han fått höra kritiken mot programmet. Och han gillar inte innehållet, även om han säger att han inte är den som ska avgöra vad som ska sändas i radio. – I stället för att berätta om hur häftigt det är med droger så tycker jag personligen att det hade varit bättre att skildra vad som faktiskt händer om man fastnar i ett drogberoende. Det är inte häftigt någonstans. Det är en ren tragedi. Inlägget gjorde att även andra politiker och debattörer gav sig in i debatten. ”Satir ska givetvis få provocera. Men tillåt mig undra: Varför testas P3-humorn återkommande på borgerligt sinnade personer?” skrev Sakine Madon på Mittmedias ledarsidor. Smålandspostens politiske chefredaktör Fredrik Haageen kallade situationen ”en rövarhistoria om p3” och slog fast att ”alldeles oavsett vad man tycker om public service-konceptet i stort är det svårt att med gott samvete hävda något annat än att kanalen bör läggas ned.” Nanna Olasdotter Hallberg säger att hon är förvånad över att politiker går in och kritiserar enskilda program. – Innan har jag upplevt en konsensus om att politiker håller armlängds avstånd till att försöka styra innehåll i konst och kultur. Och det är konstigt att det är moderater som gör det. De borde älska Punani. Varför? – Podden är ett långt hån mot vänstermänniskor. Skämtet faller ju tillbaka på Fi-människan hela tiden. – Men det är ju så att folk gärna vill kleta en vänsterstämpel på Sveriges Radio. Jag tycker bara att det blir ganska uppenbart att man inte lyssnat på Punani när man använder just det programmet som ett argument. Samtidigt gillar Nanna Olasdotter Hallberg debatten. Hon säger att hon gärna vill provocera. – Man kan ju göra humor som är helt safe med skämt som är hundra procent relaterbara. Men jag tycker inte det är så roligt, det är roligare när det skaver. En del av Punani är att skildra en värld, en annan är att hitta den där platsen där det skaver. Så du förstår varför man kritiserar programmet? – Ja, och jag gillar det. Jag kan sakna Siewert Öholm, som var emot hårdrock bara för att det är fel. Det blir en kul debatt. Men med Nanna Olasdotter Hallbergs bild på Edward Riedls unga släktingar kom även hennes tidigare politiska engagemang upp till ytan. Ett engagemang som hon menar blivit problematiskt redan tidigare. **** I valet 2014 stod Nanna Olasdotter Hallberg på Feministiskt initiativs lista till riksdagen, landstinget och kommunfullmäktige i Stockholm. Hon engagerade sig tidigt som aktivist. I hemmet i Gustavsberg lärde hon sig att tänka på global solidaritet. Som tonåring samlade hon in pengar till Tibets barn och Ship to Gaza. Nästa steg blev partipolitiken. Hon gick med i Feministiskt initiativ, och när hon tillfrågades om att stå på deras listor tackade hon ja. – Jag tror att Fi var mycket som SD har varit: Ett nytt parti som växte mycket och där kreti och pleti ganska snabbt kunde göra karriär. Jag hade varit på några möten och hamnade direkt på alla listor, och tänkte ”varför inte?”. Men jag hoppade av i valrörelsen för jag insåg att det inte var det jag ville göra. Då hade Nanna precis kommit in på kandidatprogrammet i radioproduktion vid Stockholms Dramatiska Högskola. Planen var att bli utrikeskorrespondent eller arbeta med något av Sveriges Radios tyngre journalistiska program. Men när Nanna fick praktik på ”Konflikt” förstod hon att hennes politiska engagemang skulle försvåra den karriären. – Det var för känsligt. Jag fick en jättekris och undrade vad jag skulle göra med mitt liv. Nanna Olasdotter Hallberg gick tillbaka till skolan, och fick stöttning av en lärare. Hon tyckte att Nanna skulle tvätta bort sin präktighet, och fokusera på att göra saker som var ”mindre duktiga”. – Det var jättejobbigt, men väldigt utvecklande. Jag ville hela tiden göra något med en smart motivering. Hon ville att jag skulle göra något utan någon duktig baktanke. Hon skrattar. – Och så slutade det med att jag gjorde något helt nihilistiskt. Punani är på många sätt ett helt nihilistiskt projekt. Visst, det skulle kunna normalisera droger. Men målet är bara att det ska vara kul. Och så kom Fi-tiden tillbaka igen ändå? – Ja, man drog ju kopplingen att jag hånade Riedl på grund av någon slags partilojalitet. Nanna säger att hon tröttnade på den identitetspolitiska rörelsen, just för att hon tycker att den är så humorbefriad. – Den är tråkig bara. Kanske är det för att man använder sig själv som person och sina upplevelser så mycket att det blir svårt att vara jättekul. Det har blivit som att folk måste hävda att deras feminism är den enda rätta. Jag är också för jämställdhet, men med det sagt behöver man inte vara så anal i sitt sätt att uttolka den. Det kanske inte gör så mycket att man skämtar om det. Så hur mycket är taget ur Nanna Olasdotter Hallbergs verklighet för att skapa Punani? **** Punani-Nanna är barnbarn till Marianne Lindberg de Geer (spelad av Suzanne Osten). När hon vill bli skådespelare får mormodern snabbt fram en mentor från Dramaten för att hjälpa hennes barnbarn att nå sin dröm. Punanis mamma (Emma Molin) trugar medelklassdiplomatiskt med dottern för att få henne att lämna Syrien. I stället vill hon att dottern ska åka till sin medieman till pappa (Filip Hammar) som bosatt sig i Berlin. Där festar Punani-Nanna med hans flickvän (Agnes Lindström Bolmgren). Själv är Nanna Olasdotter Hallberg dotter till två lärare. Hon och sonen Tycho bor hos dem, i lägenheten på Söder, i väntan på att flytta in i Nannas första bostadsrätt. – Att växa upp med lärare är ju typ det mest privilegierade man kan göra. Det gör att man växer upp i ett hem där man värderar böcker, där de tycker att man ska plugga vidare. Och det finns också ett visst mått av ”Punani” i Nannas tonår. Fast lite mer av en ”paragrafryttar-Punani”. – Jag var väldigt duktig, och allting var väldigt präktigt. Men jag hade en Punanisida också, fast jag var mer sur. Jag hade inte fattat att om man bara är en glad, dum tjej så kan livet vara jättekul. Hurdå sur? – Stämningen var mer så att om någon började klottra kunde jag säga ”vet ni vad det kostar samhället?” När någon rökte så frågade jag om de förstod hur barnen i Malawi mår som plockar tobaken. Och jag skulle aldrig ha knarkat, på grund av de dåliga arbetsvillkoren. ”Hur fan kan ni ta det där som någon mamma har fått smuggla i magen?” Jag hade väldigt hög moral, men på ett lite skevt sätt. Vad säger din familj om Punani? – Det känns som att det finns en åldersgräns. Farmor och farfar fattar inte alls. Mina föräldrar och syskon tycker det är jättekul. Pappa går så långt att han kallar det för konst. Är det inte det då? – Jo, kanske. Även om min pappa säger det. **** När jag intervjuar Nanna Olasdotter Hallberg är det som att både jag och hon ibland växlar karaktär. Ibland får jag fråga två gånger om det är Nanna själv som har gjort något hon pratar om, eller om det är Punani. När DN:s Nicklas Thegerström ska fotografera Nanna klär hon sig gärna i en genomskinlig långklänning och klättrar i en dörrkarm med en påse fejkdroger i munnen – så länge hon gör det som Punani. När han frågar henne om hon kan blåsa cigarettrök in i kameran för att symbolisera Punanis personlighet, svarar hon först att hon absolut kan göra det, men lägger till: – Fast jag har aldrig rökt en cigarett i hela mitt liv. Vi lägger ner den idén. Medan Punani-Nanna tillbringar nätterna på olika lokaler, trippad på syra, eller med att göra reklam för sin langare på Instagram, tillbringar Nanna Olasdotter Hallberg sin tid tillsammans med sonen, som hon tar hand om på heltid. När hon har fixat barnvakt och ska träffa två kompisar, tillika producenter för de två säsongerna av Punani_99 på ett ölhak på Söder, funderar hon vid bardisken. – Jag dricker ju inte alkohol på kvällarna, jag får så svårt att sova. Kanske ska göra ett undantag i dag. Till slut beställer hon en galopp, en liten öl i vinglas, som hon snabbt häller över i en av kompisarnas glas. Även hennes vänner är förvånade. – Har Nanna sagt till er att hon brukar dricka öl? För det stämmer inte, säger Axel Winqvist, Nannas producent och tidigare klasskamrat, och skrattar. Och det är inte bara jag som ibland har svårt att hålla isär Punani-Nanna och Nanna Olasdotter Hallberg. Någon vecka innan vi ses har Nanna skaffat barnvakt, och gått ut på en klubb med några kompisar. – För första gången på evigheter, säger hon. Där stöter hon på en bekant som har ”närmast en intervention med mig”, säger hon. – Han sa att mitt namn brukade komma upp på efterfester. Att folk sett min Instagram och undrat vad jag höll på med. Och att han inte visste vad han skulle svara, eftersom det verkade som jag blivit helt ”batshit crazy” och börjat med massa droger. Vad är det som gör det svårt att skilja dig från din karaktär? – Jag tror att det är lättare att förstå i podden. Men inramningen på Instagram gör att man inte är van vid att det är fiktion, och då blir det komplicerat att förstå vad som är vad. **** Under hela vår intervju ligger Nannas son Tycho och ammas hemma i deras rum i Nannas föräldrars lägenhet. Han somnar vid hennes bröst. På golvet ligger leksaker och två påsar med fejkade droger, rekvisita inför Punani-fotograferingar. Tidigare samma dag har Tycho varit med vid inspelningen av Morgonpasset och när Nanna ska klippa radio. De spelar bandy i en park vid Medborgarplatsen, och hon åker med honom till vårdcentralen när han ramlat och slagit i en kant. Så, tillbaka till när Nanna ”lade knark på sitt barn”. Under säsong ett lades en bild ut på Punanis Instagramkonto. Där ligger Nannas son i blöja, med två påsar med vad som ser ut som marijuana på magen. Förutom bilden på Edward Riedls dotter är det den bild som hon fått mest kritik för, och inför säsong två är den borttagen från Instagram eftersom P3 velat ”tona ner drogerna”. Även Nannas egna släktingar reagerade starkt mot bilden. – När man blandar barn och droger ser människor rött. Folk tyckte att jag var helt skev i huvudet som inte fattade att det var fel att göra så. Varför? – Jag antar att de utgår ifrån att det är på riktigt. Jag har svårt att tro att människor vill höra av sig till föräldrarna när barn är med i filmer där det förekommer droger. Men här vill man det. Varför använder du alls ditt barn? – Jag kan verkligen förstå kritiken över att man exponerar sitt barn. Men till mitt försvar så är det ju svårt när man är med sitt barn hela tiden. Han är ju där när jag ska ta Punani-bilder. Det blir kanske lättare när han börjar på dagis och jag kan göra saker utan honom. Hon fortsätter och pekar på oss. – På ett sätt horar jag väl ut honom, när han alls är med i ett sådant här sammanhang. Men det gör ju många andra också i sociala medier. I stället för knark kan de låta sina barn sitta i en solnedgång och äta glass. Men de kanske tycker det är lika kränkande när de blir stora. I sista avsnittet av Punani_99:s andra säsong är den numera 18-åringen hjärtekrossad efter att ha ”råkat” göra sin dejt till prostituerad genom att ge honom de välgörenhetspengar hon egentligen skulle ge till kurder i Syrien. ”Han är ju den perfekta kurden,” resonerar hon. Hon hänger med hiphopbandet Hov1, men de gillar inte att hon har installerat ”Hitta din iphone” på en av bandmedlemmarnas telefoner, och att hon bara dyker upp i deras studio för att få gehör för sina relationsproblem. Hon har fått en varning från skolan på grund av sin höga frånvaro. Vad är framtiden för Punani-Nanna? – Jag tror att grunden i Punani är att hon är så otroligt privilegierad att hon kommer att landa på fötter. Det är nog därför man kan skratta åt henne. Man behöver inte oroa sig för henne. Det kommer att gå bra. Och för dig? – Jag skulle jättegärna vilja göra en säsong till, och så har vi fått utvecklingsstöd för en tv-serie om Punani. Jag tror det skulle kunna bli mycket mer visuellt. Men vad händer efter Punani? – Jag vill skriva mer manus. Hon återkommer till Punani. – Jag är sugen på att Punani ska göra barnteater sexigt igen. Som det var på 70-talet när man tog barn på allvar. Det vore så kul om hon gjorde en barnteater och jag får skriva en egen pjäs som jag får sätta upp. Det skulle kunna bli nästa säsong. Återigen flyter verkligheten och fiktionen ihop. 3 x Punani på Instagram Numera skriver P3 ut att det är humor: Punani_99 är en humorproduktion och allt innehåll är påhittat. Känsliga lyssnare och användare varnas //MVH P3


Skivrecension: Jesper Lindell hittar självklarheten på försenad debut

Summary: Två år efter att ha kommit fram som First Aid Kit-familjens mentorsprojekt är Jesper Lindell tillbaks med ett större och frodigare sound, men samma dragning till den unge Van Morrison.

När Jesper Lindell lite grand försvann efter sin debut-ep för två år sen tänkte jag att vi kanske var fler som tyckte att han inte levde upp till trycket av att lanseras som First Aid Kit-familjens särskilda mentorsprojekt, men nu visar det sig att det var skivbolagstrassel också. Han hade fått löften om full frihet att vara sig själv, sen fick han inte det. Därför kommer debutalbumet först nu, på eget bolag och med dragningen till Van Morrison lika uppenbar. Alltså den unge Van, åren kring 1970, som precis har satt The Band på piedestalen bredvid alla gamla blues- och soulhjältar. Och väntan verkar ha gjort gott. Produktionen är större och frodigare, Jesper Lindell lever ut med större självklarhet, samtidigt finns ett djupare lugn där det behövs. Kanske inte som hos Daniel Norgren, men på väg ditåt. Bästa spår: ”Whatever happens”, ”France”  Läs fler musikrecensioner av Nils Hansson, till exempel om hur Morrissey sjunger om att ha allt emot sig.


Efter EU:s nya regler – svenska spelstjärnor hotar lämna Europa

Summary: Plattformen Twitch samlar miljontals tv- och datorspelare och publik på nätet. Men den nya EU-lagen om upphovsrätt hotar de spelare som livnär sig på sin verksamhet. Nu talar flera svenska spelare om att lämna Europa för att kunna fortsätta.

Den 15 april röstade EU:s ministerråd med siffrorna 19–6 igenom ett omtvistat lagförslag om upphovsrätt på nätet. Lagen ska ge upphovsrättsinnehavare ersättning för att deras verk används på internet, men kritikerna menar att det kommer tvinga fram censur och dyra kostnader eftersom allt material som publiceras måste granskas. Och därefter tas bort eller kompenseras ekonomiskt. En yrkesgrupp som är särskilt orolig för detta är personer som livesänder medan de spelar datorspel, oftast via plattformen Twitch som har fler än 15 miljoner dagliga användare. Deras verksamhet skulle kraftigt begränsas eftersom spelen i sig är upphovsrättsskyddade och därför faller inom ramarna för upphovsrättsbrott. Läs även: EU säger ja till nya upphovsrättsregler på nätet – Sverige röstade emot En av dem är svenska Twitch-användaren Emma ”Swebliss” Bliss, med 200.000 följare på Twitch och dryga 100.000 på Youtube. – Jag är absolut orolig över hur det kommer påverka streaming, Youtube och spelbranschen rent allmänt, säger hon. – Jag hoppas att det kommer någon bättre lösning eller kompromiss, men om inte så har jag inget annat val än att försöka flytta från EU, då jag vill fortsätta jobba med min passion och inte tvingas bromsa min kreativitet. Hon är en av flera personer som DN pratat med som uttrycker en önskan om att lämna Sverige och EU-området om lagen skulle bli verklighet. En av världens största Twitch-spelare, svenske Sebastian ”Forsen” Fors med över en miljon följare, har deltagit i sändningar med Twitchs vd Emmett Shear där direktivet kritiseras, och han har också nämnt lösningen att lämna EU-området. Även Twitch-användaren Emily ”QueenE” Krumlinde, med 85.000 följare, är starkt kritisk. – Det enklaste sättet för hemsidor som Twitch och Youtube att undvika ansvar i EU efter att detta träder i kraft är att helt enkelt blockera sina tjänster totalt här, vilket inte bara innebär att de som jobbar med det inte kommer ha sina jobb, men även att man inte kommer kunna kolla på videor. Tobias Norström, producent på ”P3 Spel” i Sveriges Radio, säger att även om det ännu är två år tills lagen ska träda i kraft är oron påtaglig i branschen. – Det man ska komma ihåg är att de européer som tjänar pengar på att streama konkurrerar med streamers från världen i övrigt. Med lagen begränsas möjligheterna till att skapa streamat innehåll i en tidigare aldrig skådad utsträckning och begränsningarna slår dessutom bara mot dem som är verksamma i Europa. Men det skulle även drabba övriga användare, eftersom deras följare i EU-området då inte längre kan följa sändningarna eftersom det innebär att ta del av upphovsrättsskyddat material. Deras följarantal riskerar alltså minska drastiskt. Twitch, ett amerikanskt företag som ägs av Amazon, var mycket aktiva i debatten kring direktivet, som innefattar den så kallade artikel 13, numer kallad artikel 17. Vd:n Emmett Shear skrev ett långt blogginlägg där han kallar direktivet för ”en dålig upphovsrättsreform” och en direkt attack på plattformens användare. Begränsningarna inskränker sig inte bara till strömmat spelinnehåll, säger han, utan kan även gälla exempelvis affischer som syns bakgrunden, eller musik som spelas i det rum där sändningen sker. Shear uppmanade användarna att skriva på ett upprop för ”ett fritt internet”, ett upprop som i dag har 5,3 miljoner underskrifter. Läs även: Datorspelstjänsten Twitch blockeras i Kina Emanuel Karlsten är journalist och har länge bevakat frågan i EU. Han menar att enligt direktivet sitter upphovsrättsinnehavaren på hela makten. – Vill de inte att deras material publiceras alls på internet så är plattformarna skyldiga att se till att det inte finns med i ett klipp eller en sändning. Då måste de bygga ett filter för det på något smart sätt, säger han. Om upphovsrättsinnehavarna bara vill ha betalt är det en fråga om förhandling, och där har Sverige en lång erfarenhet av att skapa avtalslicenser med rätten att publicera ur databaser för en fast summa pengar, säger Karlsten. – Det är också vad upphovsrättsorganisationerna hoppas på, att plattformarna ska öppna plånboken och säga ”klart att vi ska betala”. Alternativet är att de inte vill betala och då måste de blockera materialet. Från spelbranschens håll varnar man just för stora effekter om inte videoplattformarna agerar enligt de nya reglerna. – Det beror på hur de förhåller sig till reglerna. Om Youtube och Twitch agerar konstruktivt så tror vi att de nya reglerna kommer att ha mycket marginell påverkan på spelinfluencers. De flesta spelföretag vill ju att deras spel ska synas. Om plattformarna däremot vill göra en politisk poäng av saken så kan det få stora effekter, säger Per Strömbäck, talesperson för Dataspelsbranschen. Twitchs motvilja mot direktivet kan grunda sig i att de inte har budget för att betala spelindustrin licenspengar, säger Emanuel Karlsten. – Det är upphovsrättsorganisationernas sätt att få pengar, så jag skulle gissa att de är villiga att gå ganska långt ner i pris för att alls få pengar. Därmed skulle det inte bli några stora problem. Ett företag som mottog beslutet om artikel 17 som positivt är United Screens, nätverket som samlar flera stora youtubare. – Vi förhåller oss positiva, då det kommer gagna de upphovsrättsinnehavare som vi representerar i dagsläget, många av Sveriges största youtubers, artister, skivbolag, musiker och andra personer som skapar innehåll som de själva äger rättigheterna till, säger Jessica Westin som är kommunikationschef på United Screens och tillägger att de ämnar hjälpa rättighetsinnehavare att registrera och hantera sina rättigheter på plattformen. Hon säger att de även utbildar kreatörer kopplade till nätverket i upphovsrätt för att undvika att deras verk stoppas. – Som service till dem tillhandahåller vi ett bibliotek av musik som är rättighetsclearat, alltså att musiken kan användas fritt i rörligt material utan risk för att bryta mot upphovsrätten. Läs mer: Twitchproffs vill nyansera debatten om datorspelandet Det finns även ett annat skäl att artikel 17 anses kontroversiell: att medlemsländerna i EU ålägger privata företag som Twitch eller Facebook att vara ”internetpoliser” när de ska bestämma och agera på vad som anses vara ett brott. Det är ett principiellt problem, menar Emanuel Karlsten. – På en sekund ska de avgöra om det är upphovsrättsbrott eller inte. Sajterna behöver ha marginal att de aldrig någonsin begår ett brott och tar därför ner även saker som vore okej att sprida. Det är i det närmaste omöjligt för en sajt med miljarder användare att hantera, menar han. – Vi tassar på marker som man aldrig varit i närheten av tidigare. Jag förstår oron och frustrationen från användare som inte känner sig lyssnade på. – Det finns också problem kring yttrandefriheten, något som FN:s observatörer har poängterat: att i dag är sociala medier ett av våra primära sätt att uttrycka oss på. Skärmdumpar eller videoklipp för att uttrycka en känsla eller kommentera en händelse – sådant som är en central del i vår kultur – kan nu kallas för upphovsrättsbrott, säger Emanuel Karlsten. Svenska Twitch-användare om artikel 17 Emily ”Queen E” Krumlinde – Enda lösningen som det ser ut nu för kreatörer inom EU som vill fortsätta jobba med detta är att flytta utanför EU, tyvärr. – Jag tror inte politikerna förstår exakt hur lagen fungerar och vad de faktiskt röstat igenom, och hur mycket den kommer påverka. Hela grejen är det pinsammaste fiaskot och uppvisning på teknisk ignorans på länge. Och då har vi inte ens nämnt hur mycket censur detta har potential att bidra till. Katastrof. Emma ”Swebliss” Bliss – Spelutvecklare och distributörer kommer sannolikt behöva ge licenser till kreatörer så att vi kan fortsätta att streama deras spel men det kan bli en komplicerad process och det är framför allt små kreatörer som vill in i branschen som kan drabbas hårt. – Jag tror att detta är något som kan bromsa spelbranschen och Twitch mycket i det långa loppet då videor och streaming är en stor faktor i hur spel sprids till konsumenter nu för tiden. Det kommer göra det mycket svårare för nya streamers att bygga en karriär inom gaming och för etablerade streamers att utvecklas och expandera, så jag ser inte att det skulle hjälpa spelbranschen. Gabriella ”Gabbie” Berthagen – Jag är förberedd på att det inte kommer att gå att fortsätta på samma sätt. Det är bättre att ställa sig in på det, annars kommer jag bara att bli väldigt besviken. Värsta möjliga scenariot är att plattformar som Twitch stänger ned gentemot Europa. Då får jag antingen flytta från Europa eller lägga av med det jag gör. – Rädslan är stor bland många för vad som ska hända, men samtidigt har nog många svårt att förstå vad regeländringarna egentligen innebär, eftersom systemet är komplicerat. Det gör det också svårt för många att ta ställning. Man vet helt enkelt inte om det är rätt eller fel att göra dessa ändringar.


SD i Sölvesborg: Begränsa bibliotekens böcker på andra modersmål

Summary: SD:s kommunalråd i Sölvesborg, Louise Erixon, vill stryka eller ändra flera skrivningar i biblioteksplanen. Däribland att litteratur ska finnas på alla elevers modersmål. Svensk biblioteksförening tror inte att förslagen är förenliga med bibliotekslagen. ”Ett tecken på ett inskränkande tänkande”, menar generalsekreteraren Karin Linder.

Samstyret i Sölvesborg har skakats av flera avhopp de senaste dagarna, som en följd av en kraftigt kritiserad ”gruppsexbild ”. Tre företrädare har omgående lämnat sina poster, däribland moderata kommunalrådet Emilie Pilthammar. Samtidigt pågår politiken i kommunen, som fått nationell uppmärksamhet efter höstens riksdagsval då SD och M tog makten tillsammans. Kommunstyrelsens ordförande Louise Erixon (SD) vill göra flera ändringar i kommunens biblioteksplan för de kommande tre åren, i syfte ”att tydliggöra en ny inriktning på politiken”. Louise Erixon vill stryka eller ändra flera delar i målen för Sölvesborgs folkbibliotek. Det handlar bland annat om en punkt under folkbibliotekets samarbete med skolan. Hon vill ta bort att man ska ”erbjuda böcker/media på andra språk och samverka med modersmålslärarna”. Kommunalrådet vill samtidigt ändra en formulering i målen för skolbiblioteken. Hon föreslår att skrivningen ”På skolbiblioteken ska finnas litteratur på alla elevers modersmål” ändras till ”På skolbiblioteken ska finnas litteratur på andra språk än svenska”. – Framför allt är det ändringar av redaktionell karaktär. Vi har strukit vissa grejer som inte måste stå med, enligt kulturchefen. Vi också förtydligat på något ställe när det gäller de äldre. Jag ville att de skulle framgå att de är prioriterade, säger Louise Erixon till DN. Varför ska det inte finnas litteratur på alla elevers modersmål? – Om det finns ett behov av det, då är det något som ska erbjudas. Men det finns också situationer där inte skulle vara berättigat, säger Louise Erixon. – Det finns familjer i dag som inte vill eller kan använda sina modersmål. I dessa fall är denna skrivelse något som varken barnet eller föräldrar önskat eftersom man inte skulle använda den litteraturen i alla fall. Min ingång har varit att fråga kulturchefen vad som är lagstadgat och vad som inte är det. Utifrån det har vi gjort de här förändringarna. Louise Erixon förklarar samtidigt förändringarna i skrivningar kopplat till modersmålsundervisning med att samstyret arbetar med en ny handlingsplan för den verksamheten. – Den innebär en strikt tolkning av lagstiftningen för vad som krävs för att erbjuda det. I och med att det pågår ett förändringsarbete för modersmålsundervisningen vill vi inte i en biblioteksplan ange regler för hur den verksamheten ska se ut. Kommunalrådets förslag lades fram tidigare under våren, i samband med att Sölvesborgs två biblioteksplaner (för folk- respektive skolbibliotek) skulle sammanfogas till ett dokument. Plandokumenten hade dock var för sig, utan nämnda revideringar, tidigare röstats igenom i var sin nämnd och skulle egentligen ha tagits upp i kommunfullmäktige i början av året. Besluten togs dock under det tidigare styret, och Louise Erixon valde att stoppa förslagen innan de nått kommunfullmäktige och inledde diskussioner med förvaltningen. I mitten av april skickade kommunalrådet ett mejl till kulturchefen. DN har tagit del av mejlet, där rödmarkerade kommentarer gjorts i den bifogade biblioteksplanen. På en plats står det: ”Kan vi få till en formulering om att det för personer med annat modersmål än svenska bör litteraturen som prioriteras primärt inrikta sig på att stimulera inlärning av det svenska språket?” – Det är en fråga som jag ställer. Det är det vi politiker gör till våra tjänstemän varje dag, de har expertkunskapen. Hur kan vi forma våra handlingsplaner och policys utifrån hur lagstiftningen är formad? Det är ett logiskt faktum att politiker ställer frågor, säger Louise Erixon. Det var Sofia Lenninger, kultur- och bibliotekschef i kommunen, som fick uppdraget att sammanställa dokumenten. Hon säger till DN att hon följt instruktioner från politikern. – Det är politiska ändringar och har skett efter uppmaning av Louise Erixon, både muntligt och på mejl. Jag kan bli orolig för att politiker nu vill skjuta mig framför sig och använde mitt tjänstemannauppdrag för en legitimering att föra sin politik, säger Sofia Lenninger. Hon berättar att hon arbetat på att ta fram det tidigare förslaget till biblioteksplan under flera år. Enligt Sofia Lenninger har diskussionerna med kommunalrådet väckt frågor om hennes uppdrag – även om den första bedömningen från kommunjuristen tyder på att ändringarna kan rymmas inom lagen. – Det har varit ett val, en kommun har röstat fram ett nytt styre. Jag har samtidigt ett uppdrag och en vilja skydda en viktig institution som biblioteket är. Jag kan inte sätta mig över ett valresultat. Absolut inte, det är mitt uppdrag att balansera här emellan. Det är svårt, men jag kanske måste lära mig hantera det, säger Sofia Lenninger. Sedan justeringarna i dokumenten gjorts togs förslaget till ny biblioteksplan upp av fritids- och kulturnämnden på ett möte i förra veckan. Samstyret har egen majoritet och kunde ha röstat igenom förslaget. Men beslutet blev efter invändningar från oppositionen att återremittera det till förvaltningen. Birgit Birgersson-Brorsson (S), ledamot i fritids- och kulturnämnden, menar att oppositionen inte fått direkta svar på varför ändringarna i planen lagts fram. Hon ifrågasätter också om det ändringarna är tillåtna enligt bibliotekslagen – men tror att majoriteten röstar igenom dem vid nästa möte i september. – Samstyret gick ut och sade att de skulle rivstarta med ett hundrapunktsprogram. Vi tolkar det som att programmet är knutet till främlingsfientlighet och rasism. Enligt min uppfattning är det här ännu en del i deras mål att inte få fler invandrare till kommunen, säger Birgit Birgersson-Brorsson. Efter att planen återremitterats till förvaltningen genomförs nu en kontroll kring om ändringarna är förenliga med bibliotekslagen. Enligt en kallelse ska biblioteksplanen också tas upp vid barn- och utbildningsnämndens möte på onsdagen. Karin Linder, generalsekreterare på Svensk biblioteksförening, har läst förslagen i Sölvesborg. Hon skriver i mejlsvar till DN att man inte brukar svara på frågor som rör enskilda bibliotek eller enskilda händelser – men att man i detta fall anser det vara viktigt. – Bibliotek är i förlängningen politiskt styrda och tjänstemän som bibliotekschefer kan i allt fler kommuner behöva tänja tolkningen av lagen, skriver Karin Linder och fortsätter: – Den här typen av förändringar kan vid en snabb läsning verka oskyldiga men är tecken på ett inskränkande tänkande snarare än ett utvecklande och inkluderande. Syftet med folkbibliotek och skolbibliotek är att vara utjämnande och skapa jämlika förutsättningar och snävar man in litteraturköp till enbart vissa språk, når man inte det målet. Är den här typen av förändringar vanligt förekommande? – Vi vet inte om den här typen av glidande mer politiska formuleringar är vanliga i dag men vi befarar att de är på väg. Är de förenliga med bibliotekslagen? – Jag ser inte att de är förenliga med intentionerna med bibliotekslagen. Det vore intressant om detta prövades, skriver Karin Linder och fortsätter: – Vi vet sedan tidigare att SD har en syn på biblioteken och dess samhällsuppdrag som är apart och vill inte att biblioteken ska vara till för alla. Det är bibliotekslagens portalparagraf. Bibliotek är för alla. När DN tar upp kritiken från Svensk biblioteksförening med Louise Erixon beskriver hon det som ett ”tramsigt uttalande”. Hon påpekar att flera skrivelser som handlar om inkludering är med i biblioteksplanen. – Då får de också motivera för barn som har modersmål som de över huvud taget inte vill, eller kan prata, men har föräldrar från länder vars språk man inte använder, varför litteratur ska köpas in på de språken? Varför ska kommunala skattepengar läggas på att köpa in media som bara kommer stå i en hylla och inte användas? säger Louise Erixon. Läs mer: SD:s syn på kultur sätter spår i Sölvesborg


Konstnärer i upphovsrättstvist med Arkdes: ”Våra namn saknades i katalogen”

Summary: Fotokonstnären Mikael Olsson och arkitekten Petra Gipp anlitades av Arkdes inför arkitekturbiennalen i Venedig 2018. När utställningen öppnade saknades bådas namn i deltagarförteckningen. Nu anklagar de Arkdes för upphovsrättsintrång.

Branschorganisationen Svenska fotografers förbund skickade förra veckan en skrivelse till kulturdepartementet gällande upphovsrättsintrång. Förbundet företräder fotokonstnären Mikael Olsson som ligger i tvist med Arkitektur- och designcentrum. Olsson anlitades av Arkdes 2017 för att tolka tre byggnader ritade av Sigurd Lewerentz, en av Sveriges mest framstående arkitekter under 1900-talet. Resultatet blev 13 fotografier som visades under arkitekturbiennalen i Venedig 2018. DN har tagit del av den skrivelse som skickats till kulturdepartementet. Enligt skrivelsen stod Mikael Olsson aldrig som upphovsman i den officiella katalogen, utan benämns i stället som samarbetspartner. Inte heller Petra Gipp, som anlitats av Arkdes för att göra en skulptural tolkning av Lewerentz byggnader, angavs tydligt som upphovsperson. I stället namngav Arkdes tre andra personer: överintendent Kieran Long samt hans två nära medarbetare James Taylor-Foster och Johan Örn. – Flera månader innan biennalens öppnande upptäckte jag och Petra att våra namn saknades i deltagarförteckningen, säger Mikael Olsson. Samma dag mejlade vi Arkdes och påpekade att vi ville att det skulle rättas till. Vi var i diskussion med dem fram till öppningen, men de vägrade korrigera det. Enligt skrivelsen har Arkdes dessutom i anställningsavtalet med arkitekturbiennalen intygat att de har ”den fulla upphovsrätten” till Mikael Olssons verk. – Den fulla upphovsrätten kan inte överlåtas på det sättet. Det finns en skyldighet enligt lag att ange rätt upphovsman och det har Arkdes inte gjort, säger Thomas Riesler, förbundsjurist på Svenska fotografers förbund. Dessutom hävdar Mikael Olsson att hans avtal med Arkdes undertecknades innan myndigheten skrev sitt utställningsavtal med biennalen. – Och i mitt avtal med Arkdes står det ingenting om att de har upphovsrätt till mitt arbete. Det står bara att de har nyttjanderätt till det under biennalen, säger Mikael Olsson. Skrivelsen till kulturdepartementet innehåller en begäran om ett möte mellan Svenska fotografers förbund och departementet. Den eventuella överläggningen ska behandla två ämnen: ett ”lämpligt skadestånd” till Mikael Olsson samt ”adekvata åtgärder” gentemot Arkdes överintendent Kieran Long och hans två medarbetare. När DN når Kieran Long vill han inte svara på frågor via telefon utan ber att få frågorna skickade till sig via mejl. Varför namngavs inte Mikael Olsson och Petra Gipp som upphovspersoner i den officiella katalogen? – De är namngivna i ett stycke i löptexten, och i form av bilder på deras verk och bildtexter. Däremot ville biennalen först inte ange dem som ”deltagare” eftersom inbjudan var ställd till mig. Men tack vare ihärdigt arbete lyckades vi få biennalen att lyfta fram dem mer än vad deras regler tillåter. På vilket sätt lyckades ni med det? – Biennalen har strikta regler kring hur olika medverkande ska ”crediteras” och där förhandlade vi i flera månader för att ge Mikael och Petra större synlighet. Till slut lyckades vi få med deras namn i titeln till utställningen, vilket vi är mycket glada över, skriver Kieran Long och bifogar en länk till biennalens officiella hemsida, där deltagarlistan har kompletterats med Olsson och Gipps namn. Hur ser ni på kritiken mot er? – Jag beklagar hur Mikael och Petra känner inför samarbetet. Så snart jag fick kännedom om det så kontaktade jag dem och föreslog ett möte, men fick som svar att de inte hade möjlighet att ses. Jag vill även understryka att vi i de kanaler som vi själva förfogar över naturligtvis varit väldigt tydliga med att det är Mikael och Petras verk. Mikael Olsson tillbakavisar att han inte har haft möjlighet att träffas på ett möte. Han betonar även vikten av biennalens officiella huvudkatalog, och menar att namnen lagts till på hemsidan flera månader i efterhand och att det inte är tydligt att han och Gipp är upphovspersoner. – Den tryckta katalogen är biennalens enskilt viktigaste dokument och där nämns vi bara som samarbetspartner. I slutet av april mottog kulturdepartementet även en skrivelse gällande Petra Gipps fall, inskickat av Sveriges arkitekter. Varken branschorganisationens förbundsjurist Rita Georgiadis eller Petra Gipp vill uttala sig till DN under pågående ärende.


Hilary Mantel avslutar Cromwelltrilogin

Summary: Den engelska författaren Hilary Mantels två böcker om Thomas Cromwell får en tredje, avslutande del som släpps den 5 mars nästa år.

Den 5 mars nästa år kommer Hilary Mantels tredje del i trilogin om Thomas Cromwell, meddelar hennes engelska förlag. Trilogin som inleddes med ”Wolf Hall” och fortsatte med ”För in de döda” kommer att avslutas med ”The mirror and the light”, som handlar om Thomas Cromwells sista år. ”När jag började skriva om Cromwell 2005 hade jag höga förhoppningar men det tog tid att få ett helt grepp om materialet”, skriver Hilary Mantel. ”Från början hade jag ingen aning om att det skulle växa till en trilogi, men gradvis började jag begripa hur rikt och fascinerande detta extraordinära liv var”. Thomas Cromwell var mannen som kom från ingenstans, blev rådgivare till Henrik VIII i mitten av 1500-talet och bidrog till att förändra brittisk politik och historia. Mantels första två romaner om honom förärades bägge Bookerpriset. På svenska finns de i översättning av Jesper Högström utgivna av Weyler förlag. DN:s Leif Zern recenserar Hilary Mantels roman ”Wolf Hall”. Gabriella Håkansson recenserar ”För in de döda”. Läs en intervju med Hilary Mantel.


Weinstein ska betala 385 miljoner kronor till kvinnor

Summary: Den amerikanske filmproducenten Harvey Weinstein har gått med på att betala ut 44 miljoner dollar till de kvinnor i hans tidigare filmstudio som har anklagat honom för sexuella trakasserier.

Amerikanska medier uppger att Harvey Weinstein har nått en överenskommelse med styrelsen för sitt före detta filmbolag gällande anklagelser om sexuella trakasserier från ett stort antal kvinnor. Avtalet, som ännu inte har signerats av parterna, omfattar inte de två fall av sexuella övergrepp som Weinstein står åtalad för. Men förlikningen har stort symboliskt värde i de kommande förhandlingarna om sexbrottsanklagelser, skriver New York Times. Hittills har fler än 80 kvinnor anklagat den forna filmmogulen för sexuella trakasserier, sexuella övergrepp och våldtäkt. Förslaget till förlikning med filmbolaget innebär att Weinstein ska betala 44 miljoner dollar, cirka 385 miljoner kronor, varav 260 miljoner går till offren och resterande 120 miljoner ska täcka advokatkostnader, skriver Wall Street Journal.


Hanna Fahl: Poängskandalen i Eurovision är en förolämpning mot alla som följer tävlingen

Summary: Om hela resultatet i fotbolls-EM blev fel och fick räknas om i efterhand skulle det bli ramaskri. Men exakt samma sak har just hänt i Eurovision song contest, och arrangörerna låtsas som ingenting.

Föreställ dig att Uefa, några dagar efter att fotbolls-EM avgjorts, skickar ut ett kort pressmeddelande om att de råkat göra ett misstag och resultatlistan var fel. Den som utropats till femma var i själva verket sexa och tvärtom, den som vann gruppspelet var i själva verket tvåa, faktum är att mer än hälften av de deltagande länderna får sina placeringar ändrade i efterhand. Enda förklaringen är en kort passus om att ”den mänskliga faktorn” är att skylla. Det är ett helt osannolikt scenario, men om det inträffade skulle det gissningsvis leda till hätska presskonferenser, offentliga ursäkter och självrannsakningar, någon skulle bli av med jobbet. Hela organisationens kompetens skulle ifrågasättas, hela tävlingens existensberättigande. Detta är exakt vad som skett i årets Eurovision song contest. På onsdagen gick pressmeddelandet ut om att finalrösterna räknats om. 14 av de 26 länderna i finalen fick sina slutplaceringar justerade. Sverige hoppade upp ett snäpp – från sexa till femma – men förlorade å andra sidan sin position som juryns etta. Läs mer: John Lundvik klättrar en placering i Eurovision efter jurymiss Det hela är en snårig historia, men i korthet gick det till så här: Juryn i Belarus bröt mot reglerna efter semifinalen, när jurymedlemmarna offentligt avslöjade hur de röstat. Det ledde till att deras röster diskvalificerades i finalen, och i stället byttes ut mot proxy-röster som räknats fram av en algoritm, baserat på poäng från länder med liknande röstningsprofil. Dessa röster tycks dock ha vänts upp-och-ned. Det land som rankades lägst fick högst poäng, och tvärtom. Det var inte svårt att räkna ut att något gått snett – många, inklusive jag, reagerade på de märkliga poängen när de delades ut i direktsändning. Det krävs kanske viss rudimentär kunskap om tävlingen och årets bidrag för att instinktivt förstå att en 12:a till Israel inte var logisk. Men är det inte just sådan grundläggande koll man borde kunna begära, som ett minimikrav, av dem som hanterar tävlingen och poängräkningen? Till saken hör att det här inte var den enda oklarheten kring årets poängräkning. Flera (!) jurymedlemmar – däribland en i den svenska juryn – tycks ha lämnat bakvända röster där den de tyckt sämst om fått flest poäng i semifinalen, något som Aftonbladet rapporterat om. Det kan man ganska enkelt uttyda genom att jämföra jurymedlemmarnas röster i semin med dem i finalen, där de plötsligt ändrat sig och röstat tvärtom. Redan 2016 uppstod samma problem, och en dansk jurymedlem erkände då att hon röstat fel. EBU har alltså varit medvetna om de uppenbart bristfälliga instruktionerna i flera år, utan att göra något åt saken. Man har inte heller kommenterat årets juryoklarheter över huvud taget – trots att de felaktiga poängen kan ha kostat minst ett land en finalplats. Det är bara en lek, kanske någon nu invänder, bara underhållning! Men nej, inte mer än vad fotbolls-EM är det, och man kan bara föreställa sig det kollektiva avgrundsvrål som hade ekat om det var sportvärlden som drabbats. De här misstagen undergräver hela Eurovision song contests trovärdighet som tävling och som världens största direktsända musikevenemang. Den nonchalans med vilken man nu hänvisar till ”den mänskliga faktorn” är rent arrogant mot alla dem som deltar och alla de många miljoner som följer tävlingen. Någon på EBU borde – allraminst – kräla i stoftet, be om vår förlåtelse, och presentera en tydlig plan för hur man tänkt se till att det aldrig händer igen.


Knutbyfallet blir tv-serie

Summary: Jonas Bonniers kommande bok om Knutbyfallet ska bli tv-serie. Han ska också skriva manus till de sex avsnitten.

Händelserna i Knutby ska bli tv-serie. Det är B-Reel Films som köpt tv-rättigheterna till Jonas Bonniers kommande bok ”Knutby – en roman” som kommer ut i oktober. Jonas Bonnier ska också skriva manus till de sex planerade avsnitten som ska börja produceras någon gång nästa år. I ett pressmeddelande säger Jonas Bonnier att skeendet i Knutby har något filmiskt över sig: – Redan när jag skrev första raden av det som kom att bli ”Knutby – en roman” insåg jag att den skulle passa för tv, säger han i ett uttalande. Jonas Bonnier har tidigare bland annat skrivit boken ”Helikopterrånet” som ska filmatiseras av Netflix. Johan Hilton: Församlingen i Knutby drevs av något som finns i oss alla Läs mer: Jag ville bli popstjärna, säger Jonas Bonnier