Två svenskar fick nordiskt pris

Summary: Två svenskar kunde gå hem lyckliga från Nordiska rådets gala i Reykjavik på tisdagskvällen. Svante Henryson fick musikpriset och Jakob Wegelius blev första svensk att belönas med barn- och ungdomslitteraturpriset.

2012 prisades filmen ”Play”, men sedan dröjde det tre år innan ett svenskt verk vann igen. I år var det inte bara en, utan två svenskar, som belönades under galan i Reykjavik på tisdagskvällen. Jakob Wegelius fick barn- och ungdomslitteraturpriset för romanen ”Mördarens apa” och basisten, cellisten och kompositören Svante Henryson tog hem musikpriset. – Jag var förstås extra glad, men de andra i kommittén var också nöjda med att det blev Svante Henryson som vann. Han komponerar bland annat egen musik, och vi vill att musikern ska vara kreativ och nyskapande, säger Camilla Lundberg, ledamot i musikprisets jury. Musikpriset firar sitt 50-årsjubileum och Svante Henryson vann en omröstning över bland annat mezzosopranen Anne Sofie von Otter och den finländska dragspelskungen Kimmo Pohjonen. Juryn skriver i sin motivering att Henryson är en eftertraktad partner både på jazzestraden och på den klassiska scenen. Jakob Wegelius är den första svensken som vunnit barn- och ungdomslitteraturpriset efter att det infördes 2013. Hans roman ”Mördarens apa” belönades också med Augustpriset 2014 för Årets svenska barn- och ungdomsbok. – Det som tilltalar med ”Mördarens apa” är nog att det är en äventyrsbok för alla åldrar och med en apa som huvudkaraktär. Hon ger en sorts distans. Genom gorillan Sally kan man skildra vuxna människor och deras olika sätt att vara. I och med att hon inte kan tala, göra sin röst hörd, sammanfaller hennes synvinkel med barnets, säger Magnus Öhrn, ledamot i juryn för barn- och ungdomslitteraturpriset. Prissumman för varje vinnare är på 350.000 danska kronor, vilket motsvarar ungefär 440.000 svenska kronor. En summa pengar som kan ge konstutövarna större möjlighet till arbetsro utan att oroa sig för nästa hyra. Magnus Öhrn påpekar också att förhoppningen med det relativt nya barn- och ungdomslitteraturpriset är att det ska sprida bra litteratur. – Vi har som en förhoppning att fler böcker ska översättas till de övriga nordiska språken, men så har det inte riktigt blivit. Den första finska boken har möjligtvis översatts till danska. Förra årets vinnare kom ut på svenska tidigare i år. ”Mördarens apa” har fått mycket uppmärksamhet ändå, men jag hoppas att det här blir en skjuts för priset, säger Magnus Öhrn. Utöver de två svenskarna fick norrmannen Jon Fosse litteraturpriset för sin roman ”Trilogin: Sömnlösa, Olavs drömmar och Kvällning”. Isländska ”Fúsi” fick filmpriset och Färöarnas satsning på grön el gav dem natur- och miljöpriset. Nordiska rådet Nordiska rådet bildades 1952 som ett samarbete mellan Nordens parlament. De samlas två gånger årligen för att ta gemensamma beslut om lösningar i Norden. Varje år delar rådet ut fem priser som värnar om kultur. Litteraturpriset har delats ut sedan 1962 och är det äldsta priset. Musikpriset kom till 1965, natur- och miljöpriset 1995. Filmpriset och barn- och ungdomslitteraturpriset kom till på 2002, respektive 2013. Värdlandet för prisutdelningen skiftar för varje år. 2014 hölls galan senast i Sverige. Den gången var prisutdelningen i Stockholms stadshus. Priserna utses av fem olika kommittéer som består av medlemmar från varje land. Prissumman är på 350.000 danska kronor, vilket motsvarar ungefär 440 000 svenska kronor. Tidigare svenska pristagare är bland annat Ruben Östlund för filmen Play. Pernilla August vann året innan för filmen ”Svinalängorna”. Sara Stridsberg vann litteraturpriset 2007 för sin roman ”Drömfakulteten”. Sverige har vunnit litteraturpriset 15 gånger. Först ut var Eyvind Johnson 1962 för ”Hans nådes tid”.


Bakom kulissen på ”Dödsdansen”

Summary: Nu ska ”Dödsdansen” visas på bio – tillsammans med en dokumentär. Skådespelarna Lena Endre, Mikael Persbrandt och Thomas Hanzon följdes av en kamera medan de repeterade den hyllade pjäsen.

När filmaren och journalisten Bobo Ericzén hörde att ”Dödsdansen” skulle sättas upp på Maximteatern med Lena Endre, Mikael Persbrandt och Thomas Hansson i rollerna och Stefan Larsson som regissör, så blev han nyfiken. – Fyra personer som har känt varandra i trettio år ska vara instängda i ett rum tillsammans i sju veckor och göra ett kammardrama – det tyckte jag lät som ett kammardrama i sig, säger Bobo Ericzén och skrattar. Vi sitter i foajén till Bio Rio i Stockholm där dokumentärfilmen ”Generalrepetitionen” snart ska ha premiär. Filmen följer ensemblen under repetitionerna av Strindbergpjäsen, från genomläsningar och fikapauser till de skälvande ögonblicken innan det första genrepet inför publik, när en nervös Lena Endre viskar ”jag tror jag måste kräkas” strax innan ridån går upp. I november kommer dokumentären att visas tillsammans med pjäsen på biografer runt om i Sverige. Från början hade Ericzén tänkt nöja sig med att filma under en handfull repetitionsdagar, men det slutade med att kameran var med under nästan hela processen – något som Lena Endre insisterade på. – Jag kommer ihåg att jag sade: ”Då får du vara där varje dag, så man glömmer bort dig!”. Kommer någon dit då och då, så börjar man fjäska för kameran. Nu fanns det åtminstone stunder när man kunde tänka bort den, säger Lena Endre. Ångrade ni någonsin att ni släppt in kameran? – Ja, verkligen! Mycket på slutet, när det närmade sig premiär. Man är så van att sluta sig, fokusera inåt på det vi ska göra, säger Lena Endre. – Det var faktiskt uppe till samtal, har vi fått nog? När vi mådde som allra sämst och var som mest nervösa, då är det svårt att orka, säger regissören Stefan Larsson. ”Dödsdansen” var Mikael Persbrandts återkomst till teaterscenen, efter att sedan 2009 ha ”levt i den där idiotiska filmvärlden där alla slickar dig i röven”, som Stefan Larsson uttrycker det i en scen i dokumentären. Larsson och Persbrandt hade inte jobbat ihop, eller umgåtts, sedan Persbrandt hoppade av mitt under en Dramatenuppsättning 2007 – en ”’Måsen’-incident”, kallar Larsson det för i filmen. Lena Endre och Thomas Hanzon har varit gifta och har barn tillsammans, och alla tre skådespelare samt regissör känner varandra väl sedan länge. Det är som upplagt för drama, men dokumentären är en ganska lågmäld historia som fokuserar främst på att skildra processen kring en teaterpjäs. – Det som jag går i gång på, men som ensemblen nog tycker är lite tråkigt, är diskbänksrealismen. Jag vill att tittarna ska få vara med, känna att man står bredvid Stefan när han regisserar. Men att i sju veckor fika och äta lunch – då kommer frustrationer och relationer ut på ett helt annat sätt. Det tycker jag är väldigt fascinerande, säger Bobo Ericzén. – Det goda med det här projektet är att vi kan nå ut till biografer i hela Sverige så att de får se det här och själva föreställningen. Det är ballt. Och det är väl det jag tycker är poängen med att släppa in en filmare. Sedan finns det alltid perioder när man inte vill ha fanskapet på plats – men det får man tugga i sig. Hela huvudsyftet är att sprida teatern, allt annat är sekundärt, säger Mikael Persbrandt. I dokumentären får man intrycket av att ni skådespelare har väldigt olika arbetsprocesser – att Lena är snabb med att lära sig manus, medan Mikael... inte är så snabb? – Nej, det skulle jag inte säga, protesterar Lena Endre. – Det är olika sätt att jobba, jag förstår inte diskussionen. Vissa vill ha texten i sig från början, andra vill vara färdiga på premiären, säger Mikael Persbrandt. Regissören har dock sin uppfattning klar. – Jag tycker att man kommer längre snabbare med Lenas arbetssätt. Micke draggar på ett annat sätt, som gör att man får vänta. Det tycker inte jag är kul, säger Stefan Larsson. – Ja, det skiter jag i, inflikar Mikael Persbrandt och skrattar. Dokumentären slutar med genrepet; nervigheten innan och regissörens ganska brutala genomgång med skådespelarna efteråt. Vad som hände efter premiären får vi inte veta, trots att det hade funnits potentiella känslodramer där också. Uppsättningen hyllades av kritikerna (”ypperlig” skådespelartrio, skrev DN:s Leif Zern) och blev publiksuccé. Men ett antal planerade föreställningar ställdes också in på grund av sjukdom. Detta går dock Bobo Ericzén inte in på i dokumentären. – Jag tyckte att det var roligare att sluta efter genrepet, när Stefan säger till skådespelarna att ”ni ska inte tro att ni är färdiga”. Det naturliga om man ville ha ett lyckligt slut vore att visa premiären när alla var lyckliga, men det här blev mer överraskande. Det finns också en poäng med att sluta med budskapet att arbetet fortsätter, säger Bobo Ericzén. Dokumentär och pjäs. August Strindbergs pjäs ”Dödsdansen” sattes upp på Maximteatern i Stockholm hösten 2014 med Lena Endre, Mikael Persbrandt och Thomas Hanzon i rollerna och i regi av Stefan Larsson. Föreställningen fick hyllande recensioner och spelades 37 gånger. Dokumentärfilmen ”Generalrepetitionen” skildrar vägen fram till premiär, och är regisserad av Bobo Ericzén. Både dokumentären och en inspelning av pjäsen visas på Folkets hus och parkers biografer i 14 svenska städer med premiär den 7 november.


Stieg Larsson-priset till kinesisk journalist

Summary: För ”sin envisa och modiga journalistgärning” tilldelas Yang Jisheng årets Stieg Larsson-pris.

Den kinesiska författaren och journalisten Yang Jisheng har under flera års tid arbetat med att kartlägga bakgrunden till massvälten i Kina 1958-1961, då 36 miljoner människor dog. Nu får han årets Stieg Larsson-priset för ”sin envisa och modiga journalistgärning”. – Svältkatastrofen är ett av Kinas största kollektiva trauman. Yang Jisheng får Stieg Larsson-priset för att han med stort journalistiskt mod har vågat gräva fram och berätta sanningen, säger Daniel Poohl, chefredaktör för tidskriften Expo och juryns ordförande. Hans bok ”Tombstone” beskrivs av juryn som banbrytande och utmanar den kinesiska regimens officiella historieskrivning. Boken är förbjuden i Kina. Yang Jisheng föddes i en liten by i Kina 1940 och arbetade som propagandajournalist vid en kommunistisk tidning från 1966 till sin pension 2001. Hans fosterpappa dog av svält 1959. Stieg Larsson-priset delas ut årligen och är instiftat av Norstedts tillsammans med Stieg Larssons pappa Erland och hans bror Joakim. Prissumman är 200.000 kronor.


The Hives ger sig ut på turné med AC/DC

Summary: Det svenska rockbandet gästar AC/DC på deras kommande Australien-turné. Turnén inleds i Sydney den 4 november.

Förra året tenderade rubrikerna om The Hives kretsa runt Tambourinehärvan – rättstvisten mellan ett flertal artister kopplade till skivbolaget Tambourine studios där The Hives till slut dömdes till att betala tillbaka mångmiljonbelopp, enligt Aftonbladet. Nu meddelar det svenska rockbandet att de beger sig ut på turné med sina australiensiska bandkollegor AC/DC på en kommande Australienturné. Turnéstart blir i Sydney den 4 november och därefter följer fyra stopp i andra städer. ”När vi var 6 år i Fagersta träffades vi av blixten. Rakt i huvudet. Den hette AC/DC. Nu många år senare spelar vi ett av världens bästa rock n roll band och ska åka på turné med AC/DC. Det kunde inte vara bättre ens om vi hittade på det. Länge leve verkligheten!” skriver bandet i ett pressmeddelande.


”Hunger games” får världspremiär på svensk Imax-biograf

Summary: ”The hunger games: mockingjay part 2” är den avslutande delen i ”Hunger games”-serien. Filmen inviger Sveriges första Imax-biograf för kommersiell film som öppnar i Solna den 12 november.

En svensk Imax-biograf har länge varit i ropet – tekniken som bygger på en mycket stor och välvd bioduk som går från vägg till vägg och från golv till tak, lutande stolsrader och med ett speciellt ljudsystem. Biosalongen som öppnar i Mall of Scandinavia i Solna den 12 november blir den första i sitt slag för kommersiell film. Sedan tidigare finns dock Imax-biografen Cosmonova på Naturhistoriska riksmuseet i Stockholm. Och biografen invigs med världspremiären av ”The hunger games: mockingjay part 2”. – Visningen blir extra unik då vi är det enda landet i Europa som får visa filmen i 3D på Imax. ”Hunger games”-serien har varit otroligt framgångrik i Sverige, och med det fått en enorm fanbase. Den här visningen gör vi för dem, säger Pia Norström på Nordisk Film i ett pressmeddelande.


Kvinnligt övertag i kampen om Bronshästen

Summary: Hollywoodstjärnan Ellen Burstyn, regissören Stephen Frears och konstnären Ai Weiwei gästar Stockholms filmfestival som för första gången har fler kvinnliga regissörer än manliga i Bronshästracet.

– Ellen Burstyn är en förebild för kvinnor i Hollywood, säger Git Scheynius, chef för Stockholms filmfestival. I mitten av november kommer den 82-åriga amerikanska aktrisen till Stockholm för att ta emot årets Achievement award som tidigare bland annat gått till Uma Thurman och Willem Dafoe. Under sin långa karriär har Burstyn bland annat spelat i cirka 150 filmer som spänner från ”Den sista föreställningen” (1971) och ”Exorcisten” (1973) till ”Requiem for a dream” (2000) och ”Interstellar” (2014). Och, inte minst, ”Alice bor inte här längre” (1975) som gav henne en Oscar. Den 26:e upplagan av Stockholms filmfestival invigs den 11 november med Jonas Carpignanos långfilmsdebut ”Mediterranea” som visades i Cannes. En film som kickstartar årets specialsatsning på temat migration ur olika synvinklar. Årets bronshästtävling är också historisk – för första gången är det fler kvinnliga regissörer i tävlan än manliga. Bland de elva kvinnliga regissörerna återfinns Marielle Heller (”The diary of a teenage girl” med Alexander Skarsgård), Leyla Bouzid (”As I open my eyes”) och Alice Winocour (”Maryland”). – Det är alla regissörer som tagits ut på egna meriter – det handlar absolut inte om kvotering, understryker Git Scheynius. Magnus von Horns ”Efterskalv” är den enda svenska bronshästkandidaten. Den ställs förutom de nämnda filmerna även mot Joachim Triers ”Louder than bombs” med Isabelle Huppert och László Nemes kritikerrosade ”Son of Saul” som är Ungerns officiella Oscarsbidrag. Nytt för i år är sektionen Stockholm Impact där sju filmer tävlar om en miljon svenska kronor, däribland ”Apflickorna”-regissören Lisa Aschans nya ”Det vita folket”, en skräckartad sci-fi-film om flyktingförvar med bland andra Pernilla August och Vera Vitali. Sektionens juryordförande är Ai Weiwei som ska besöka Stockholm och filmfestivalen för första gången – efter att tidigare ha stoppats av de kinesiska myndigheterna vid två tidigare försök. En drömgäst för festivalen som under åren alltmer gjort yttrandefriheten till en av sina profilfrågor. Under årets festival visas fyra filmer som blivit totalförbjudna i sina hemländer: Jafar Panahis Guldbjörnsvinnare ”Taxi Teheran”, Nabil Ayouchs marockanska ”Much loved”, Zhao Liangs dokumentär ”Behemoth” om en kinesisk miljöskandal och turkiska ”North” som stoppades från att visas på filmfestivalen i Istanbul. – Vi har redan blivit uppvaktade av respektive länders ambassader, förklarar Git Scheynius. Festivalen svarar också på de senaste årens verklighetsboom genom att instifta en ny Bronshäst för dokumentärer. Storfavorit lär vara Crystal Moselles Sundancevinnare ”The Wolf pack” om sex bröder som hölls i husarrest av sin pappa i New York och överlevde genom att iscensätta sina favoritfilmer. De åtta excentriska filmbröderna Anguelo kommer också att gästa Stockholm. Bland de övriga dokumentärerna finns Erik Gandinis ”The Swedish theory of love”, Cosima Spenders ”Palio”, Amy Bergs ”An open secret” och Ilinca Calugareanus ”Chuck Norris vs communism”. Årets festival riktar också strålkastarljuset mot heta Latinamerika, inte minst en triss i colombianska filmer som alla belyser landets våldsamma nutidshistoria. Här visas också Pablo Larraìns ”El club” som behandlar pedofilskandalen bland katolska präster inom den katolska kyrkan, samt dokumentären ”Kartellen” om mexikanskt medborgargarde som tagit strid mot knarkmaffian och fått myndigheterna på sig. Årets Visionary award tilldelas grekiska Bronshästregissören (”Dogtooth” 2009) Yorgos Lanthimos som är aktuell med ”The Lobster”. Som DN tidigare berättat får britten Stephen Frears ta emot årets Lifetime Achievement award. Han gästar Stockholm med sin senaste film ”The Program” om den dopade cyklisten Lance Armstrong. Filmfestivalen 2015. Pågår mellan den 11–22 november. Totalt visas drygt 190 filmer från mer än 70 länder. Seriemaraton visning av Mikael Marcimains tv-serie ”Gentlemen och gangsters” efter Klas Östergrens romaner, samt sista delen av Shane Meadows episka ”This is England”-svit som kommit fram till 1990. Den gränslösa sektionen Open Zone frontar bland annat med Sarah Gavrons ”Suffragette” – med Carey Mulligan och Meryl Streep – som handlar om kampen för kvinnlig rösträtt i början av förra seklet. Andra filmer i samma sektion är festivalfilmer som Xavier Giannolis om en falsksjungande överklassdam i ”Marguerite”, Brian Helgelands ”Legend” där Tom Hardy spelar båda gangsterbröderna Kray som härjade i 60-talets London, Terence Davies hyllade ”Sunset song” och inte minst Todd Haynes Canneshyllade ”Carol” med Cate Blanchett som pryder årets festivalaffisch och avslutar festivalen den 22 november.


Spotify mer än tre gånger så stora som Apple

Summary: Musiktjänsten Apple music har släppt sina första lyssnarsiffror. Totalt har tjänsten 15 miljoner användare, varav 6,5 miljoner är betalande. Med 20 miljoner betalande användare fortsätter svenska Spotify att dominera marknaden.

Kampen på marknaden för strömmad musik har hårdnat i år. I somras startade teknikjätten Apple en egen betaltjänst för strömmad musik. Bara månader tidigare hade den artistägda musiktjänsten Tidal lanserats. Spotify, som länge dominerat marknaden, uppgavs vara hårt pressade av konkurrensen. De officiella lyssnarsiffror som Apple nu presenterat är inte i närheten av den svenska musiktjänsten. Under en konferens i måndags tillkännagav Apples vd Tim Cook att Apple music nu har 15 miljoner användare, varav sex och en halv miljoner är betalande. Apple erbjuder lyssnare att pröva tjänsten gratis under tre månader, de ickebetalande lyssnarna utgörs alltså av människor som testar tjänsten. Kritiker har dock påpekat att en del av de sex och en halv miljoner betalande användarna kan vara personer som glömt bort att säga upp sin prenumeration efter att deras testperiod tagit slut. Dessa kan komma att försvinna i ett senare skede. Siffrorna kan jämföras med Spotifys. Enligt företagets senaste officiella siffror har tjänsten 75 miljoner lyssnare, varav 20 miljoner är betalande. Siffrorna släpptes i somras och antalet lyssnare hade då ökat kraftigt. Företagets vd Daniel Ek sa att man fortsatte att slå rekord vecka efter vecka, och tekniksajten Breakit menar därför antalet förmodligen är ännu högre i dag. För att växa ytterligare vill Spotify ta sig in på den asiatiska marknaden. Enligt Techcrunch är företaget på väg att lansera sig i Japan och Indonesien. I Japan står skivförsäljning fortfarande för 80 procent av musikmarknaden, vilket gör landet till en potentiell guldgruva för en strömningstjänst. Frågan är dock om Spotify förmår mäta sig med Apple i längden. Trots tillväxten har företaget haft svårt att få lönsamhet i sin verksamhet. Apples potential är å andra sidan enorm, företagets onlinebutik Itunes hade enligt uppgifter från i fjol 800 miljoner registrerade användare.


"Kort kjol" för grov för Hammarö

Summary: Boken "Kort kjol" kommer att försvinna från skolor i Hammarö kommun. Boken handlar om hur en ung tjej våldtas och har länge använts i undervisningen. Men efter att föräldrar till barn i åttonde klass reagerat på de grova skildringarna av övergrepp har kommunen valt att plocka bort boken.

Christina Wahldens bok "Kort kjol" gavs ut 1999 och väckte stor uppmärksamhet redan då på grund av sitt starka innehåll. Boken handlar om sextonåriga Myran som blir våldtagen av två klasskamrater. Sedan den gavs ut har den använts i undervisningen på många skolor runt om i landet. Men nu är det alltså slut med i Hammarö kommun. Föräldrar till barn i åttonde klass har reagerat på de grova skildringarna av våldtäkten och krävt att den tas bort. De har fått gehör hos Hammarö kommun. Maria Kjällström är chef för kommunens bildningsförvaltning, och hon håller med föräldrarna om att boken inte bör finnas på skolor. – Vi har läst boken igen i ett nytt ljus och anser att den inte är lämplig, säger Maria Kjällström till Värmlands Folkblad. Beslutet att ta bort boken har dock väckt starka protester. Förlaget Rabén och Sjögren som ger ut "Kort kjol" är kritiska och har valt att lägga ut boken på sin hemsida. Där kan alla som vill ladda ned den gratis i två veckor. – "Kort kjol" är en oerhört viktig bok som skildrar en faktisk verklighet. Vi måste våga lyfta även ämnen som är svåra. Det är allvarligt att Hammarö kommun väljer att plocka bort en så angelägen bok, och oroväckande om vi låter enskilda föräldrar diktera villkoren för vad eleverna ska läsa, säger Cecilia Knutsson, publicistisk chef på Rabén & Sjögren, i ett pressmeddelande. Även bokens författare Christina Wahlden instämmer i kritiken. – Jag blir mest förvånad, det är en bok som är 17 år gammal. Jag tycker det är ett större problem att det sker våldtäkter än att jag skrivit en bok om det. Jag har själv tonårsbarn, man hjälper inte barn genom att inte prata om svåra saker. Man kan inte skydda dem från allt, jag tror att det är bra att ha ett samtal där man tar upp svåra saker, säger hon. De föräldrar som velat ha bort boken i Hammarö överväger att anmäla ärendet till skolinspektion. Det välkomnas av både Raben och Sjögren och Christina Wahlden. – Det är bra om vi får det prövat. Jag tror inte att det är en bra idé om kommunerna börjar bestämma vilka böcker som inte får finnas, jag tycker det ska vara upp till lärarna att bestämma vad man ska läsa i undervisningen, säger Christina Wahlden.


SR-medarbetares anställning ses över efter ”Rummet”-kritik

Summary: Camila Astorga Díaz är reporter på Sveriges radio och en av författarna till ”Rummet”, som de senaste dagarna fått kritik för sina satiriska påhopp. Nu förs diskussioner om hennes fortsatta uppdrag på radion.

Den nyutgivna boken ”Rummet” – som är en bearbetning av en tidigare blogg med samma namn – har kritiserats för sina satiriska påhopp på författaren Qaisar Mahmood och på Svenska dagbladets ledarskribent Ivar Arpi, som enligt boken ”ser ut som en nazist”. Camila Astorga Díaz är en av initiativtagarna till ”Rummet”. Hon är också anställd som reporter på Sveriges radio. Nu ska hennes uppdrag ses över. – Som reporter får man inte delta i en opinionsbildning på ett sätt som kan påverka Sveriges radios trovärdighet, skriver Hanna Toll, kanalchef på SR, i ett pressmeddelande. I samma pressmeddelande skriver hon: – Vi fick tidigare i höstas kännedom om boken, och för nu diskussioner med medarbetaren om hennes fortsatta uppdrag på Sveriges Radio. Hanna Toll säger till DN att diskussioner har förts med medarbetaren sedan det blev känt att boken skulle ges ut. – Om en journalist håller på med opinionsbildande material så måste vi diskutera vilka bevakningsområden den journalisten ska ha hos oss. I det här fallet är det enkelt eftersom opinionsbildningen påverkar personens trovärdighet som journalist. Hon vill inte diskutera vilka policys som finns på Sveriges radio, utan menar att det är ansvarig utgivare som bestämmer var gränsen går i varje enskilt fall. – Det är alltid varje enskild utgivares sammanvägda bild som avgör - så jag kan aldrig diskutera var gränserna går i allmänhet, säger Hanna Toll. Det ska dock inte finnas någon risk för att Camila Astorga Díaz helt sägs upp från sin tjänst. – Det handlar inte om att hon ska sägas upp. Vi har en bra dialog med medarbetaren och ska se över hennes bevakningsområden, säger Hanna Toll. DN söker Camila Astorga Díaz för en kommentar. Tillfällen det har stormat kring anställda inom public service Radioprofilen Ametist Azordegan twittrar: "Kan inte Janne Josefsson bara komma ut som nazist/SVP en gång för alla?” Sveriges radio säger att det inte kommer att påverka hennes möjligheter att fortsätta göra program för kanalen. Programledaren Karin ”Kakan” Hermansson skriver ”ACAB” (All cops are bastards) i sociala medier. Sveriges radio skriver att Kakan är ångerfull och att hon inte kommer att bevaka frågor som hon tar aktiv ställning i. Satirprogrammet ”Tankesmedjan” kallar ledarskribenten Alice Teodorescu ”husblatte” i ett avsnitt. Sveriges radio kommenterar att ”humor och satir ska ha vida ramar i yttrandefrihetens land, även inom public-service-medier”. Mark Levengood, programledare för SVT: s program ”Tro, hopp och kärlek” skriver en debattartikel om mobbning tilsammans med utbildningsminister Gustaf Fridolin. Mark Levengood är dock inte formellt anställd när debattartikeln släpps, men representanter från SVT säger till TT att ”han är ändå programledare när programmet går i rutan och ska så klart inte göra detta. Trovärdigheten och oberoendet gäller även under sändning”. Mark Levengood ber om ursäkt. Soran Ismail, programledare för Morgonpasset i P3, tar en paus från sitt uppdrag under valrörelsen då han varit en stark röst mot Sverigedemokraterna. Rykten om att Soran Ismail stängts av dementeras av Sveriges radio som menar att han valt att ta en paus för att kunna vara en debattör under valrörelsen. Rummet-författare svarar De fyra författarna till boken ”Rummet” har anklagats för rasism. Nu skriver tre av dem själva om hur de för det första ägnar sig åt humor, för det andra ställer en fråga: Varför syns inte satiren när icke-vita personer skämtar?


Viktor Norén musikaldebuterar i ”American idiot”

Summary: Efter en lyckad uppsättning i Malmö kommer nu musikalen ”American idiot” till Cirkus i Stockholm med premiär i februari nästa år. Huvudrollen Johnny axlas av musikaldebutanten Viktor Norén, känd från Sugarplum Fairy. ”Det här är nog den enda musikalen som jag kan göra rättvisa”, säger han.

När Viktor Norén flyttade från Borlänge till Stockholm runt 2004 blev Green Days album ”American idiot” soundtracket till hans liv. Han kunde känna igen sig i uppbrottet från hemorten och sökandet efter framgång i den nya staden. Nu tar han an rollen som Johnny när musikalversionen av ”American idiot” sätts upp i Stockholm. – Jag har inte sökt mig till musikalvärlden tidigare, men jag kan relatera till karaktären och tackade ja direkt,säger Viktor Norén. Musikalen handlar om Johnny, Will och Tunny och deras jakt på framgång i ett USA där den amerikanska drömmen har gått i kras. I svallvågorna efter terrorattacken mot World Trade Center skrev Green Day-sångaren Billie Joe Armstrong ”American idiot” som ett ställningstagande mot vad USA hade blivit under Bushs ledning. – Med tanke på allt som sker nu, med en republikan som vill stänga alla broar till grannländerna så känns det rätt att sjunga om det här igen. Det fanns en framtidstro när Obama valdes, men nu är det mörkt igen. Utan några tidigare musikaler på meritlistan kan Viktor Norén tyckas vara ett annorlunda val, men han menar att hans bakgrund som rockmusiker, bland annat som sångare i Sugarplum Fairy, är en tillgång. – Jag kommer försöka framföra musiken som den är skriven. Egentligen är musikalen en extravagant rockkonsert. Vanligtvis är rocken ganska bakåtsträvande med samma gamla gitarrer, rök och läderjackor. Det här känns fräscht. Snart börjar repetitionerna inför vårens uppsättning. Som en del av förberedelserna lyssnade Viktor Norén igenom ”American idiot” för första gången på länge. – Hela skivan tog mig tillbaka. Det är inte så att de sjunger om just 9/11, så det är inte stämplat av sin tid på det sättet. Sångerna känns fortfarande relevanta. Om American Idiot Premiär den 20 februari på Cirkus i Stockholm och spelas fram till 9 april. Sverigepremiären ägde rum på Malmö Opera den 20 februari 2015. Sattes upp för första gången Berkley, Kalifornien 2009. Hade premiär på Broadway våren 2010. Musikalen har vunnit två Tony Awards och en Grammis för Bästa musikalalbum.


Bah Kuhnke: Många känner sig hotade när konkurrensen hårdnar

Summary: På uppdrag av kulturdepartementet har Rättviseförmedlingen tagit fram en lista med förslag på personer som kan arbeta i styrelser och i upplysningsråd. En lista som fått kritik för att vara allt för vänstervriden. Men kulturminister Alice Bah Kuhnke håller inte med.

Under den kommande mandatperioden kommer det att tillsättas runt 400 tjänster som ligger under kulturdepartementet. För att bredda urvalet av personer som är aktuella för dessa tjänster vände sig kulturminister Alice Bah Kuhnke i våras till Rättviseförmedlingen för att, mot betalning, få hjälp. I veckan lämnades den färdiga listan över till kulturministern. Men listan har fått kritik för att vara allt för vänstervriden. Bland annat skriver Naomi Abramowicz på GP:s ledarblogg att Rättviseförmedlingen är en vänsterorganisation, och ifrågasätter att den anlitas som expertmyndighet för mångfaldsfrågor. I en debattartikel på Aftonbladet skriver den folkpartistiska riksdagsledamoten Robert Hannah att listan inte innebär någon breddning, eftersom de flesta namnen på listan är representater för den kulturvänster som redan styr kulturpolitiken. – Rättviseförmedlingen hävdar att de är opolitiskt obundna, men om de leverar sådana här listor är de inte de inte det. Det som är värst är att de får betalt för det, de har tagit pengarna och inte gjort jobbet, säger han. Från Rättviseföreningens sida menar man dock att kritiken inte är relevant, eftersom man inte frågar efter personers politiska åsikter när man samlar in namn. – Det är möjligt att det finns många med vänsteråsikter på listan nu när vi efterlyst folk som har erfarenhet från kultursektorn. När vi frågar efter aktiehajar eller entreprenörer kan det vara tvärtom. Men det vet vi inte, för vi åsiktsregistrerar inte människor, säger Seher Yilmaz, Rättviseförmedlingens ordförande. Hon framhåller att de som kritiserar listan i stället hade kunnat bidra med namn själva. Då hade den politiska spridingen kanske blivit större. – Vi försöker bredda urvalslistor och frågor därför efter förslag på nya namn. Det har varit öppet för vem som helst att skicka in förslag. Jag önskar att det var fler som kommit in med tips så att listan blivit bredare, men vi har inte gått in och gjort något urval och vi kommer inte heller ha någon makt över tillsättningarna. Vi utgår från kompetens, då är sällan personens partipolitiska åsikter intressanta. Vi arbetar med representation utifrån sådant som kön, ålder och bakgrund. Inte var någonstans på den politiska skalan en person befinner sig, säger hon. Robert Hannah menar dock att kritiken visst är relevant. – Det är klart att det är relevant vilka politiska åsikter personer har. I dag är det Stockholmsvänstern som dominerar kulturpolitiken, om målet är att bredda kan man inte hävda att det inte spelar någon roll, säger han. Kulturminister Alice Bah Kuhnke förvarar listan och menar att kritikerna är fel ute. – För mig är det viktigt att vi tillsätter tjänster efter förtjänst och skicklighet, därför vill jag ha ett så brett urval som möjligt. Den listan vi fått av Rättviseförmedlingen är ett komplement. Den utgör inte hela urvalet. Ett bredare urval gör så att konkurrensen blir större, och det är bra. Att många är kritiska mot listan menar hon kan bero på att folk som tidigare varit aktuella för tillsättningar är rädda för att konkurrensen ökar när urvalet blir större. – Jag konstaterar att många känner sig hotade när konkurrensen hårdnar och gräddfilerna försvinner. Enligt Alice Bah Kuhnke är det inte bra att över huvud taget ta med politisk åskådning som kriterium när man tillsätter tjänster. – Jag har inte frågat vad folk röstar på. Sverige är inte betjänt av att låta partitillhörighet gå före kompetens. Den förra regeringen var tydlig med att det var något man ville jobba bort, och det tycker jag är viktigt att vi fortsätter med. Den första utnämningen jag gjorde var en uttalad folkpartist, säger Alice Bah Kuhnke.


Patti Smith fick tillbaka stulna kläder – 36 år senare

Summary: En kvinna i publiken avbröt Patti Smiths högläsning för att lämna tillbaka en väska med kläder som försvann från artistens turnébuss på 1970-talet. Det uppger The Guardian.

På söndagskvällen besökte Patti Smith Dominican University i Illinois för att prata om sin nya bok ”M Train”. Mitt under högläsningen avbröts hon av Doreen Bender, en kvinna i publiken som ville lämna tillbaka något till författaren, enligt The Guardian. Bender gick upp på scenen och räckte över en väska med kläder och accessoarer som förmodligen försvann när Patti Smiths turnébuss stals i Chicago 1979. I väskan fann Smith den ljusrosa blusen hon bar på Rolling Stones julinummer 1978 och den klassiska Keith Richards-tröjan hon fotograferats i otaliga gånger. Tårarna började rinna när hon fann en bandana som hon fick av sin bror Todd som gick bort 1994. Doreen Bender säger till Chicago tribune att hon hade väntat på det rätta tillfället att lämna tillbaka Smiths ägodelar. När hon väl fick göra det var det en av höjdpunkterna i hennes liv.


Teater med storfinansen i ryggen

Summary: På fredag öppnar Playhouse teater med föreställningen ”Den stora måltiden”. Lokalerna på Drottninggatan i Stockholm har renoverats med ekonomisk hjälp av finansmannen Svante Bergström.

”Det bästa från New York på svenska” står det på en reklamskylt utanför Playhouse teaters nya lokaler. Och visst känns det som att stiga in i en klassisk Off-Broadwayteater. Svartvita porträtt av dramatiker vars pjäser Playhouse satt upp står uppradade på hedersplats i bokhyllan. Mörka träpaneler och mässing är genomgående i lokalen. Efter åtta månaders renovering har en restaurangdel byggts till, en stor bar har tillkommit och scenen är numera utformad för att passa talteater. – Många teatrar är släckta under dagen fram till föreställning. Vi ville skapa något där det är liv och rörelse hela dagarna, med kafé på dagen och restaurang på kvällen där folk kan både äta och gå på teater. Steget där emellan ska inte vara så stort, säger Björn Lönner, teaterchef och en av dem som startat och driver Playhouse. Svante Bergström, till vardags kapitalförvaltare och en av grundarna till hedgefonden Lynx Asset Management, har bekostat den nya lokalen och står för den ekonomiska risken. Investeringen av lokalen gick på ett tiotal miljoner och utöver det kommer utgifterna bli några miljoner per år. – Jag har nog alltid tänkt att när jag tjänar mycket pengar så ska en del gå tillbaka till teaterverksamhet. Det ger ingen ekonomisk avkastning, men jag och Stockholms teaterpublik får se bra teater, säger Svante Bergström. Utöver Playhouse teater har Bergström också gett stöd till Unga Klara, Teaterverket och Dramalabbet. Teaterintresset har han haft med sig sedan barnsben då han skådespelade i Vår teater på Karlaplan. Numera skådespelar han på amatörnivå i teatergruppen Teater rapid. Björn Lönner och Elisabet Klason som driver Playhouse fokuserar främst på nyskrivet amerikanskt material som utmärker sig med sin dialogdrivna stil i högt tempo. Några gånger per år reser de till New York för att scouta ut nya talanger och det var där de märkte att programbladen var fyllda av stiftelser och privatpersoner som stöttade teatrarna de besökte. Idén föddes om att göra samma sak här i Sverige och de skickade ut en förfrågan till alla på mejllistan. – Vi fick bara ett svar och det var från Svante. Allteftersom har vi byggt upp ett förtroende tillsammans, säger Björn Lönner. Samarbetet ger Playhouse teater stor konstnärlig frihet. Svante Bergström lägger sig inte i när det gäller vilka eller antalet produktioner som teatern ska ge. I stället menar Björn Lönner att samarbetet har gett dem möjlighet att planera långsiktigt. När en teater får stöd från Kulturrådet eller kommunen är det hela tiden en osäkerhet över vad som händer nästa år. – Det har betytt enormt mycket för oss att Svante stöttar oss. Vi har kunnat jobba med idéer om hur verksamheten ska utvecklas över flera års tid, säger Björn Lönner. Pjäsen ”Den stora måltiden”, sattes upp redan 2012 på Playwright Horizon i New York. Svante Bergström stöder även den teatern, men där hör bidragsgivare som sagt inte till ovanligheterna. Många av landets museer och teatrar är bidragsfinansierade, här i Sverige är kulturverksamheter främst drivna med hjälp av offentliga medel. – Det finns nog en gammal stämpel om att det är fult med privata pengar i kulturen. En del tror nog att det kan finnas en dold agenda, som om man försöker styra kulturen. En överdriven rädsla egentligen, säger Svante Bergström. Systemet i New York innebär en hel del arbete att finna bidragsgivare. Både Svante Bergström och Björn Lönner påpekar att det finns fördelar med den svenska modellen och att många i New York är avundsjuka på vårt system. Teatrarna i USA måste ha örat mot rälsen och en näsa för vad publiken vill ha. Men genom att ha en dialog med publiken får de veta vad som är angeläget. Och det är just denna sorts publikkontakt som Playhouse vill odla här hemma i Sverige. Bland annat bjuder de in till gratis uppläsningar där skådespelarna läser upp replikerna och sedan får publiken kommentera pjäsen efteråt. Och det är inte bara miljonärer som kan bidra med pengar. På hemsidan går det att skicka in ett bidrag till teatern för alla som är intresserade. – Det viktiga är inte pengarna, utan det är att publiken ska känna sig delaktiga i teatern, säger Björn Lönner. Att få folk att bidra är en utmaning, men jag tror att man behöver föregångare som Svante som visar att det är möjligt. Man behöver inte bara stötta den nya ishallen eller någon golftävling. Playhouse teater Drivs av Björn Lönner och Elisabet Klason som studerade teater i New York innan de flyttade hem till Sverige. Tog över Sibyllegatans teater i Stockholm 2002. Flyttade till nya lokalen på Drottninggatan i år och tog över efter Reginateatern. På fredag har första pjäsen ”Den stora måltiden” premiär.


Iranska poeter ska piskas

Summary: De persiska poeterna Fateme Ekhtesari och Mehdi Mousavi har dömts till mångåriga fängelsestraff och piskrapp. Domen grundar sig bland annat i uttalanden gjorda under Göteborgs poesifestival 2013.

De persiska poeterna Fateme Ekhtesari och Mehdi Mousavi har dömts till elva och ett halvt respektive nio års fängelse samt 99 piskrapp vardera. Domen delgavs dem i går måndag men är utfärdad redan den 22 juni, vilket var innan rättegången avslutats. Linn Hansén, en av arrangörerna till Göteborgs poesifestival och Fateme Ekhtesaris svenska översättare, bekräftar uppgifterna som började spridas på sociala medier i måndags kväll. – Vi i arrangörsgruppen har haft kontakt direkt med Fateme. Hon är helt knäckt och chockad över detta. De fick domen i går via sina jurister, säger Linn Hansén. Svenska PEN meddelar från en pågående PEN-kongress i Quebec att de försöker få fram mer fakta om den senaste utvecklingen av fallet och även hoppas att PEN International att agera. Fateme Ekhtesari medverkade på Göteborgs poesifestival som 2013 fokuserade på kvinnlig iransk poesi. I december samma år fängslades poeterna i 39 dagar i det ökända Evin-fängelset i Teheran. Sedan dess har en lång och oförutsägbar rättsprocess pågått. Officiellt döms poeterna för blasfemi, brott mot den islamiska regimen och osedlighet. – Men vad de egentligen straffas för är sin litterära verksamhet. De har båda publicerat texter på varsin blogg och deras texter har också använts i andra sammanhang, till exempel har den persiska rapparen Shahin Najafi som lever i Tyskland använt sig av deras poesi som låttexter, vilket vänds emot dem. Fateme döms också för att ha varit i kontakt med utländsk medier, säger Linn Hansén. Hänvisar domen även till deras framträdande i Göteborg 2013? – Jag har inte läst domen, men som jag förstår det tar domen upp kontakten med svensk media och att Fateme skulle ha uttalat sig regimkritiskt under Poesifestivalen i Göteborg. Vad betyder det att domen är utfärdad innan rättegången avslutats? – Det ger onekligen intrycket att det inte spelar så stor roll vad de säger i förhören. Det är en diktaturs strategi att ägna sig åt den här typen av nyckfullhet. Rättegången har varit utdragen och att hålla dem i väntan har varit ett sätt att sätta skräck i dem och andra som ägnar sig åt samma sak.


Conchita Wurst blev en symbol för förändring

Summary: När Conchita Wurst vann Eurovision song contest förra året blev hon en symbol för förändring. Nu kommer hennes självbiografi på svenska, där hon berättar om uppväxten, Conchitas födelse och succén.

Redan när Conchita Wurst ställde sig på scenen under repetitionerna i Köpenhamn, maj 2014, stod det klart att hon inte var en artist bland alla andra. ”Rise like a phoenix” var en magnifik schlagerballad, hennes röst fyllde arenan, scenografin där hon fick vingar av eld var ikonisk. Men hon blev också omedelbart en symbol för något större. Finaldagen kom närmare och närmare, och alla hon mötte sade att hon skulle vinna. – Hela situationen var surrealistisk. Jag kände bara: men snälla, sluta. Jag är en dragqueen från Österrike, det finns ingen möjlighet att jag skulle vinna! Men det hände. Jag grät. Under vintern hade fascism och rasism spridit sig i Europas parlament. Ryssland hade ett halvår tidigare infört lagar mot ”hbtq-propaganda”; i princip ett inskränkande av hbtq-personers rättigheter. Och det märktes i Eurovision song contest – det var en politiskt laddad tävling. När Rysslands artister stod på scenen buade schlagerfansen i publiken; många av dem själva gay. Det var mot den bakgrunden Conchita, i guldklänning och med vältrimmat skägg, sjöng om att återfödas som sitt verkliga jag. När hon ropades ut som vinnare exploderade arenan. När Conchita höll upp pokalen sade hon darrigt men tydligt: ”We are unstoppable”, vi är ostoppbara. Nu, ett och ett halvt år senare, sitter vi i en hotellsvit i Göteborg. Conchita Wurst är på blixtbesök på Bokmässan; hennes självbiografi ”Jag Conchita” ska just släppas på svenska. När jag frågar om hon var medveten om symbolvärdet i det där segerögonblicket, skakar hon snabbt på huvudet. – Nej. Nej. Missförstå mig inte, för mig var det ett ställningstagande, men för en specifik grupp människor. Eurovisionfansen är en stor del av hbtq-gemenskapen, så visst var det ett statement. Men det är inte nog för att ändra ett samhälle. Du fick mycket kärlek när du vann, men också mycket hat. Hur hanterade du det? – På ett väldigt oartigt sätt, för jag kunde inte bry mig mindre. Jag ville nästan tacka. Så många inflytelserika politiker pratade om mig, kallade mig för ”slutet för det europeiska samhället”. De såg mig som någon som kunde ändra på saker. De var rädda. Conchita Wurst är ett dragshow- alias, ett alter ego, för Tom Neuwirth. Han växte upp i en liten stad i Österrike, med bara några tusen invånare och föräldrar som drev restaurang. Ett ”paradis”, beskriver Conchita det som i biografin, men inte ett paradis utan ett stråk av giftighet. Att vara gay var att vara obarmhärtigt annorlunda, skolan en arena för mobbning, och som liten flydde Tom Neuwirth in i sina egna kreativa världar där han pysslade med kläder, musik, fantasier om älvor och jättar. Och som tonåring flyttade han hemifrån till Graz, en metropol jämfört med hemstaden, för att studera kläddesign. Hemma på kammaren sjöng han, och så småningom ställde han upp i en talangtävling i österrikisk tv där han kom tvåa. Ett halvlyckat försök att bli pojkbandsstjärna följde på det, men Toms artistkarriär lyfte aldrig riktigt. Det var då Conchita Wurst föddes, på en klubb i Wien. Men hon blev inte omedelbart accepterad ens på dragscenen. Skägget irriterade. – Dragscenen i Österrike var inte så stor då, och ännu mindre i Wien. Man hör snacket ganska snabbt. Jag vet inte om det var avundsjuka, kanske för att andra anstränger sig så hårt för att bli av med håret. Jag kan förstå att vissa tyckte att jag tog den enkla vägen. Men det var inte den enkla vägen. Av så många anledningar. Får du fortfarande kritik för skägget? – Nej. Jag är inte så naiv att jag tror att alla helt plötsligt har ändrat sig, det handlar mer om att de känner att de måste vara trevliga mot mig nu. Men jag tackar och tar emot! Det är första steget mot att människor ska ändra sina tankesätt.   När jag var i Wien förra året under Eurovision åkte jag med en taxichaufför, en man i 60-årsåldern, som började prata om dig. Du var på reklamtavlor i hela staden. Han sade: ”Conchita är konstig. Men hon är smart.” – Det är fint. Om han tycker att min look är konstig är det helt okej. Genom att säga att jag är smart visar han att han accepterar mig som människa. Saker har definitivt förändrats. Jag har varit så närvarande det här året, mitt ansikte i varje tidning och på varje reklampelare. Människor har varit tvungna att lyssna på mig, det gick inte att bli av med mig. Det rör på sig i hela samhället, säger Conchita Wurst. I båda riktningar. – Vi har Caitlyn Jenner, Laverne Cox – hela hbtqi-rörelsen och frågan om vad som är normalt har nått mainstream. Det är fantastiskt. Men det finns också en gigantisk rörelse åt andra hållet, vi känner det allihop. Saker måste förändras nu, och jag vet inte hur. Men jag vet att jag står på rätt sida. Caitlyn Jenner och Laverne Cox är båda traditionellt vackra och superkvinnliga. Transpersoner som inte passar in i traditionella könsnormer osynliggörs fortfarande. Jag tror att det hänger ihop med varför folk blivit provocerade av dig, du har inte valt sida. – Så är det. Samtidigt är Conchita väldigt konservativ. Visst, hon har skägg, men jag skapade henne som straight, med sofistikerad klädstil, artig... hon är sinnebilden av en hemmafru. Och det går inte att jämföra vad jag gör med vad transpersoner går igenom. Det är inte Caitlyn Jenners fel att hon är jätterik, och att hon som transkvinna vill vara vacker. Bokmässan i Göteborg. Foto: Emelie Asplund I boken finns gott om bilder på Conchita, men inga på Tom i vuxen ålder. Ingenting från pojkbandsåren eller från vardagen. Det är med flit, säger Conchita – det är bekvämt att ha två liv, ett offentligt där hon blir igenkänd på stan, och ett mer anonymt där det finns utrymme för blyghet. Att fenomenet Conchita Wurst ska överskugga artisten är inget hon oroar sig för. – Jag får den frågan ofta, men jag har aldrig känt det så. Jag älskar att prata om de här frågorna, och jag älskar att underhålla. Jag kan göra båda delar. Hade du gjort samma musik under namnet Tom? – Det tror jag. Det låter dumt, men det känns relevant att jag spelar in i studion utan peruk och smink. Det är en intim situation, där jag inte känner att jag måste sätta upp en show. Kan du se Conchita åldras? – Ja! Definitivt! Jag längtar efter en grå peruk. Så länge jag kan minnas har jag älskat mogna divor, självständiga kvinnor. Och i min perfekta värld har de alla uppnått en viss ålder. Jag gillar alla Lady Gagas och Rihannas – men ge mig Tina Turner så faller jag. Ge mig Cher, ge mig Celine. Jag älskar att se och känna en historia. Conchita Wurst Conchita Wurst är ett dragshow-alter ego för Tom Neuwirth, född 1988 i Gmunden i Österrike. Tom Neuwirth satsade först på att bli modedesigner innan han fick en karriär som artist i Österrike, där han kom tvåa i tv-sända talangtävlingen ”Starmania” 2006 och var med i pojkbandet Jetzt Anders!. Conchita Wurst började som dragshowartist. 2012 tävlade hon i de österrikiska uttagningarna till Eurovision song contest och kom tvåa. 2014 valdes hon som Österrikes bidrag av tv-kanalen ORF, och ställde upp i Eurovision song contest i Köpenhamn med ”Rise like a phoenix”. Hon vann finalen 10 maj 2014 med 290 poäng – Österrikes första seger sedan 1966. Debut-albumet ”Conchita” släpptes i maj 2015. Conchita Wursts självbiografi ”Jag Conchita” kom ut på svenska den 1 oktober.


Johannes Brahms ”Ein deutsches Requiem” med Herbert Blomstedt

Summary: Herbert Blomstedt får det storstilade att gå fram utan yviga gester. Med en sällsamt ihålig orkesterklang, utan vare sig violiner eller klarinetter, talar Johannes Brahms om redan från start att hans ”Ein deutsches Requiem” handlar om saknad och sorg.

Med en sällsamt ihålig orkesterklang, utan vare sig violiner eller klarinetter, talar Johannes Brahms om redan från start att hans ”Ein deutsches Requiem” handlar om saknad och sorg. En djärv effekt i orkestreringen som gör det frånvarande närvarande eftersom fokus för lyssnaren blir lika mycket på det som fattas i klangen som på det som faktiskt klingar. Verket som innebar Brahms genombrott i det stora formatet vid uruppförandet i Bremen 1868 är också präglat av två genomgripande händelser: 1856 då han miste sin förebild och vän Robert Schumann, och tio år senare då hans egen mor gick Christina bort. Den förlust, som efter mer än ett decennium av skissande, blev avgörande för att han till sist färdigställde verket. Och som också innebar att han. Den katedralsliknande resning och operamässiga nerv som detta rekviem kunde få av demondirigenter som Herbert von Karajan, Carlo Maria Giulini och Giuseppe Sinopoli har aldrig varit vår egen Herbert Blomstedts melodi – som redan på sin inspelning på Decca från tidigt 90-tal profilerar sig med att ge verket konturer och kraft utan några yviga gester. Att kören i Göteborg inte håller samma klass som stadens symfoniker var alltså inte den enda orsaken till det något dämpade uttrycket när han nu ledde rekviet i Göteborgs konserthus i torsdags. Blomstedt behöver inte det mest storstilade för att få musikens budskap att gå fram. Till tolkningens förtjänster hörde den lätthet i steget som för verket vidare genom sorgens alla faser. Och det orkestrala färgskimmer som hela vägen påminner om ljusets närvaro. Ibland bara genom en kort men genomträngande och himmelskt glimrande oboefras. Att höjdpunkten kom med Miah Perssons undersköna insats i den femte satsen var inte oväntat. En sopranstämma där Brahms lagt hela sitt hjärta och smärta när han låter denna, buren av överjordiskt vackra träblåsstämmor, uttrycka profeten Jesajas ord: ”Såsom en moder tröstar sin son, så skall jag trösta eder.” Konserten kommer att läggas ut på Göteborgssymfonikernas digitala tjänst GSO Play.


Iran bojkottar tysk bokmässa

Summary: Iran bojkottar bokmässan i Frankfurt efter att Salman Rushdie bjudits in att hålla ett föredrag där. De uppmanar fler muslimska länder att följa deras exempel.

Iran har valt att bojkotta bokmässan i Frankfurt, en av världens största bokmässor, efter att Salman Rushdie bjudits in som gästföreläsare. – Under förevändningen "yttrandefrihet" har man bjudit in en person som är hatad i den islamska världen och gjort det möjligt för Salman Rushdie att hålla ett tal, säger Irans utrikesdepartement enligt The telegraph. Irans utrikesdepartement uppmanar fler muslimska länder att följa dess exempel. 1988 uttalade Irans högste ledare ayatolla Khomeini en "fatwa" mot Salman Rushdie efter att hans bok "Satansverserna" givits ut. Nuvarande ayatolla Khameini har bekräftat att fatwan fortfarande gäller. Fatwan tvingade, när den uttalades, Salman Rushdie att gå under jorden. Under de senaste åren har han dock synts oftare i offentliga sammanhang. Representanter för bokmässan säger så här om Salman Rushdies medverkan enligt The guardian. – Hans biografi och litterära verk har gjort honom till en inflytelserik röst inom debatten om yttrandefrihet i världen. Publiceringen av polemisk litteratur och dess konsekvenser påverkar inte bara författare utan hela förlagsindustrin. Därför är yttrandefrihet och dess gränser nyckelteman i årets bokmässa.


En tydlig röst för gayvärlden

Summary: Dokumentären ”Do I sound gay?” ställer sig frågan om det finns en ”fjollig” röst och vad den symboliserar. Johan Hilton skriver om riskerna för homosexuella män som avviker från den maskulina normen.

En vän berättade följande: på en fest hade hennes homosexuella kompis pratat med några bekanta. Plötsligt hade en medelålders dam kommit fram. ”Jag har stått och lyssnat på dig ett tag nu”, sade damen. ”Jag bara undrar om du är en man eller en kvinna?” ”Man”, sade kompisen förbluffat. ”Jaha du”, sade kvinnan. ”Då tycker jag att du ska börja låta som en också. Bara ett tips”. Så kan normsamhället komma till uttryck i ett fullkomligt vardagligt sammanhang. Dess ständigt vakande ögon är många. I den amerikanska dokumentärfilmen ”Do I sound gay?” (som hade biopremiär i somras och visas på UR Play med titeln ”Låter jag gay?”) försöker den homosexuelle författaren David Thorpe komma till rätta med det självförakt som normativitetens väktare har skapat hos honom. Men i stället för att gå till en psykolog går han till en talpedagog som ska få honom att sluta låta fjollig. Handlingen kan tyckas vara fullkomligt obegriplig för den person som inte inser hur djupt rotad osäkerheten och de emotionella såren hos en homosexuell man ofta är. Ärren efter ett liv i garderoben (som bland annat har utforskats i Alan Downs lysande bok ”The velvet rage. Overcoming the pain of growing up gay in a straight man’s world”) bidrar inte sällan till ett välutvecklat överjag som håller sträng koll på de egenskaper, gester och uttryck som hotar att avslöja vem och vad man egentligen är. Och just rösten är det verktyg som man, som homosexuell man, tidigt förstår är att betrakta som opålitligt. Håller man den inte i tukt och förmaning kan den plötsligt glida över i ett pipigt fnitter, hålla för länge på en vokal eller överartikulera en konsonant. Då är det kört, då har den kvinnligt kodade skiftningen i rösten för ett ögonblick gläntat på locket till det som egentligen härbärgeras under den välkammade ytan. Jag vet inte hur många gånger jag själv hejdade mig själv mitt i ett ”guuuud” under tonåren, för att inte ge ett alltför affekterat intryck. Eller stämt upp i ett kvinnligt bejakande ”jag veeeet” under samtal med grabbiga polare och kolleger för att mötas av deras skeptiska blickar. Aktivisten Dan Savage – här i Europa mest känd för sociala medier-kampanjen ”It gets better” som syftade till att stärka unga hbtq-personers framtidstro – slår huvudet på spiken i en intervju i ”Do I sound gay?”: ”Unga bögar gör rätt i att vara försiktiga med hur de låter”, konstaterar han. ”För gör de inte det kan de råka illa ut”. Dokumentären ger honom rätt. Filmen visar bilder av 15-årige Zach som misshandlas brutalt av en manlig klasskamrat för att han ”pratar som en fjolla” medan en annan kompis står och filmar det hela med sin mobilkamera. Ett kort ögonblick av avvikelse från den maskulina normen har fått katastrofala konsekvenser. Rösten ses nämligen ofta som vårt kanske allra mest personliga särdrag, ett utpräglat ”individuellt kännetecken för en person”, som Svenska Akademiens ordbok kallar det. Den antas, genom adjektiv som ”varm”, ”gäll” eller ”mörk”, säga något både om vår personlighet och sinnesstämning och kan till och med uttrycka agens, ideologisk hemmahörighet, i analogier som att ”höja sin röst”, ”rösta” eller, för all del, delta i en ”stämma”. Ändå är detta individuella kännetecken i hög grad en konstruktion som grundar sig i både uppväxt och omgivning. Enligt en teori av en av filmens många forskare och logopeder, som har gjort det till sin uppgift att forska i den bögiga röstens uppkomst, har homosexuella barn i högre grad än andra umgåtts med kvinnor än med män. Det har gjort att de har förvärvat en typiskt kvinnlig språkmelodi. ”Min bror hängde med de manliga arbetarna i familjen”, säger forskaren, ”medan jag älskade att ligga och lyssna på när min mormor pratade i telefon. Gissa vem som låter mest gay?” Följaktligen kan bögigheten i rösten även åtgärdas och trängas bort. I flera scener i filmen får David Thorpe lära sig hur man återerövrar stabilitet och korthuggenhet i talet, egenskaper som anses vara maskulint kodade. Frågetecknet i slutet på en artig fråga som ”How do you do?” rätas till exempel av logopeden ut till ett tvärsäkert men klart ointresserat utropstecken. O:na i ett ortsnamn som Oklahoma stöts fram på ett staccatolikt sätt. Tydligt artikulerade konsonanter i slutet av ett ord slopas helt. Efter hand antar filmen närmast skepnaden av en stapel scener där Thorpe tränar tal och maskulinitet med hjälp av föregivna ordramsor, likt en semidokumentär version av ”My fair lady”, eller de kvacksalvarmetoder som den amerikanska psykoanalysen utövade på självhatande homosexuella män och kvinnor som ville botas från sin läggning under 50-, 60- och 70-talen. Frågan huruvida anlagen för en bögig röst verkligen är helt nedärvda eller helt kulturella förblir dock obesvarade i ”Do I sound gay?”, åtminstone i vetenskaplig bemärkelse. I stället visar den både hur suddig och konstruerad gränsen mellan straight och gay egentligen är. För precis som inom queerteorin – som problematiserar genusfrågan utifrån ett konstruktivistiskt perspektiv och menar att de biologiska skillnaderna inom de olika genuskategorierna är större än de mellan dem – hävdar flera av bögarna som deltar i ”Do I sound gay?” att föreställningen om homo- och heterosexuella röster snarare grundar sig i en förförståelse. I flera av fallen vet ju människorna som dömer ut en röst som gay att personen som innehar den även kategoriserar sig som homosexuell. Det gör att de är mer benägna att kategorisera den som avvikande, för att inte säga feminin. ”Folk vill helt enkelt att bögar ska låta som kvinnor”, säger en av filmens forskare. ”Men väldigt många av dem som anses låta gay är i själva verket straighta”. Föreställningen om den homosexuella rösten blir därmed ett uttryck för de givna etiketternas förbannelse, en föreställning där kategorier snävar in och beskär individuella personligheter. Den enda revolutionära lösningen på den sortens essentialistiska fördomar skulle vara att helt avsvära sig alla kategorier, ungefär som de män som i Jane Wards nyutkomna bok ”Not gay” visserligen har sex med andra män, men som inte vill kalla sig homosexuella. Genom att vägra att spela på den metaforiska fotbollsplan som inmutats av normativitetsförespråkare har man mobiliserat motstånd mot dikotomin hetero/homo och gör i stället anspråk på en verklig sexuell frihet. Samtidigt famlar avvikelserna från en förmodat normal, liksom arketypisk röst över ett större intersektionellt fält. I ”Do I sound gay?” berättar rasifierade queera kändisar som CNN-ankaret Don Lemon och komikern Margaret Cho om hur deras röster i sin tur bär på förmodat etnifierade och klassrelaterade budskap. Lemon har i minst lika hög grad som att inte låta bögig vinnlagt sig om att inte heller låta som en svart arbetarkille från Södern, medan Cho försökt undvika att låta som ”en korean”. Slutsatsen är att en röst bara stämplas som normal när den kommer ur munnen på en vit, heterosexuell, medelklassigt verserad person medan alla avvikelser från denna normativa arketyp stigmatiseras. Skulle vi rentav låta helt annorlunda i ett samhälle där det inte längre finns några sociala skillnader? Men i stället för att nysta vidare i detta spår förlänas ”Do I sound gay?” ett lyckligt självhjälpslut, så lyckligt att det närmast förefaller osannolikt att David Thorpe på riktigt har bekymrat sig över att han låter homosexuell. Han ”hittar sig själv”, slutar att prata ”heterosexuellt” och uppmanar därefter publiken att aldrig ställa sig själva frågor som man inte vill veta svaren på. Filmens egentliga förtjänst visar sig följaktligen inte ligga i vare sig det krasst politiska eller det kathartiska, utan i den informella lathund till ”bögrösten” som levereras av en av filmens nitiska talpedagoger. Det som upplevs vara en bögig röst, hävdar logopeden, kännetecknas av tydliga, långa vokaler, långa s-ljud, tydliga l och överartikulerade p, t och k. Vidare går den ofta upp i slutet av en mening och präglas av en melodiskt sjungande prosodi. Se där, alla heterosexuella läsare. Där har ni ett verktyg. Gå genast ut i världen och låt som bögar så skulle stigmat hävas på ett kick.


”Lukasjenko måste förhålla sig till mig nu”

Summary: Minsk. Ett senkommet genombrott i hemlandet – det kan bli en följd av Svetlana Aleksijevitjs Nobelpris. Men att Vitrysslands president Lukasjenko skulle ge henne en plats i offentligheten är inget pristagaren vågar hoppas på när DN talar med henne.

I bokhandeln Akademkniga på Självständighetsavenyn i Minsk plockar anställda fram vad de har på lager av Svetlana Aleksijevitj: det är några titlar på ryska, en på vitryska, ett par på tyska och engelska. Till och med ett exemplar av ”Tiden second hand” på svenska får plats på en särskild hylla under ett enkelt A4-papper med Nobelpristagarens porträtt. – I går sålde vi ungefär fem av hennes böcker. Det är mycket för en seriös författare, säger butikschefen Olga Gluchovskaja som hoppades på större åtgång under fredagen. Fem böcker av pristagaren samma dag som Nobelpriset kungörs? En svensk bokhandlare skulle slita sitt hår efter ett sådant resultat. Men sanningen är att Aleksijevitj inte har varit efterfrågad i sitt hemland för att myndigheterna inte tillåtit henne att vara det. Hon är inte förbjuden – utan tigs ihjäl. ”Här försöker de låtsas som om jag inte finns”, sa hon själv på torsdagens presskonferens. Ett Nobelpris är dock svårt att blunda för. Därför kom även, sent omsider, en officiell gratulation från president Alexander Lukasjenko som sa sig vara ”innerligt glad över framgången”: ”Jag hoppas att priset kommer att tjäna vår stat och det vitryska folket”, sa han enligt sin officiella hemsida. Signalen hade uppenbarligen gått ut till alla statskontrollerade medier att priset är för stort för att ignoreras, särskilt ett par dagar före ett presidentval som lanseras som ”öppet och fritt” inför omvärlden. Följaktligen presenterades nyheten från Stockholm på ett positivt sätt av statliga medier på torsdagskvällen – lite som när någon landsman vinner Eurovision song contest eller Stanley Cup. Tidningen Belarus Segodnja berättar mycket riktigt om priset som en sporthändelse: ”Vadslagningsfirmorna hade henne högt upp på listan. Vi ville så gärna tro på tipsen och hejade med själ och hjärta på vår landsmanninna.” Aleksijevitjs tydliga och hårda kritik mot såväl Lukasjenko som Rysslands president Vladimir Putin talas det tystare om. När DN får en kort pratstund med Svetlana Aleksijevitj på fredagen talar hon om priset som en möjlig biljett till offentligheten. – Jag har alltid sagt vad jag tycker här i Vitryssland. Det är lite komiskt att nu måste till och med Lukasjenko förhålla sig till det. Åtminstone för en dag, säger hon. – Bjuder de in mig till något offentligt sammanhang så kommer jag. Men jag tvivlar. Det gör också andra i Minsk. – Jag tror att många är glada över prestigen ett Nobelpris ger, även inom makteliten, säger vitryske statsvetaren Valerij Karbalevitj till DN. – Men att släppa in henne på tv och statskontrollerade medier, det tror jag är psykologiskt svårt för Lukasjenkos folk. På originalspråket ryska ges Aleksijevitj ut av Moskvaförlaget Vremja. I översättning till vitryska har några titlar kommit ut på det lilla förlaget Lohvinau i Minsk. Förlagets grundare Igor Logvinov – som tidvis varit hårt pressad av myndigheterna – hoppas nu kunna trycka nya upplagor. – Det här blir ett nytt genombrott för henne i Vitryssland, säger Logvinov till DN. På bokhandeln Akademkniga möter jag flera kunder som har hört talas om Aleksijevitj men inte läst henne. – Jag var inte riktigt säker på om hon var ryska eller vitryska. Men nu vet jag och nu är det dags att läsa någon av hennes böcker, säger Oksana, en kvinna i 30-årsåldern som fingrar på ”Kriget har inget kvinnligt ansikte”, genombrottsboken som skrevs redan 1985. ”Jag gillar inte barrikader, men tiden drar oss mot barrikaderna”, sa Svetlana Aleksijevitj på torsdagen i en för henne ovanligt hård formulering. Hon syftade både på hemlandets Lukasjenko och på Putin, som hon betraktar som en diktator. Men ingen jag talar med i bokhandeln tycks särskilt medveten om Nobelpristagarens politiska åsikter. Det är kanske inte så underligt eftersom hennes böcker främst handlar om det förflutna: andra världskriget, Tjernobyl, Afghanistan. Så här säger butikschefen Olga Gluchovskaja: – Jag ser henne inte som politisk. Hon är inte aggressiv utan mycket tolerant, och samtidigt inte rädd att säga sin mening.


”Nu måste Lukasjenko förhålla sig till mig”

Summary: Ett senkommet genombrott i hemlandet – det kan bli en följd av Svetlana Aleksijevitjs Nobelpris. Men att Vitrysslands president Lukasjenko skulle ge henne en plats i offentligheten är inget pristagaren vågar hoppas på när DN talar med henne.

I bokhandeln Akademkniga på Självständighetsavenyn i Minsk plockar anställda fram vad de har på lager av Svetlana Aleksijevitj: det är några titlar på ryska, en på vitryska, ett par på tyska och engelska. Till och med ett exemplar av ”Tiden second hand” på svenska får plats på en särskild hylla under ett enkelt A4-papper med Nobelpristagarens porträtt. – I går sålde vi ungefär fem av hennes böcker. Det är mycket för en seriös författare, säger butikschefen Olga Gluchovskaja som hoppades på större åtgång under fredagen. Fem böcker av pristagaren samma dag som Nobelpriset kungörs? En svensk bokhandlare skulle slita sitt hår efter ett sådant resultat. Men sanningen är att Aleksijevitj inte har varit efterfrågad i sitt hemland för att myndigheterna inte tillåtit henne att vara det. Hon är inte förbjuden – utan tigs ihjäl. "Här försöker de låtsas som om jag inte finns", sa hon själv på torsdagens presskonferens. Ett Nobelpris är dock svårt att blunda för. Därför kom även, sent omsider, en officiell gratulation från president Alexander Lukasjenko som sa sig vara ”innerligt glad över framgången”: ”Jag hoppas att priset kommer att tjäna vår stat och det vitryska folket”, sa han enligt sin officiella hemsida. Signalen hade uppenbarligen gått ut till alla statskontrollerade medier att priset är för stort för att ignoreras, särskilt ett par dagar före ett presidentval som lanseras som ”öppet och fritt” inför omvärlden. Följaktligen presenterades nyheten från Stockholm på ett positivt sätt av statliga medier på torsdagskvällen – lite som när någon landsman vinner Eurovision Song Contest eller Stanley Cup. Tidningen Belarus Segodnja berättar mycket riktigt om priset som en sporthändelse: ”Vadslagningsfirmorna hade henne högt upp på listan. Vi ville så gärna tro på tipsen och hejade med själ och hjärta på vår landsmanninna.” Aleksijevitjs tydliga och hårda kritik mot såväl Lukasjenko som Rysslands president Vladimir Putin talas det tystare om. När DN får en kort pratstund med Svetlana Aleksijevitj på fredagen talar hon om priset som en möjlig biljett till offentligheten. – Jag har alltid sagt vad jag tycker här i Vitryssland. Det är lite komiskt att nu måste till och med Lukasjenko förhålla sig till det. Åtminstone för en dag, säger hon. – Bjuder de in mig till något offentligt sammanhang så kommer jag. Men jag tvivlar. Det gör också andra i Minsk. – Jag tror att många är glada över prestigen ett Nobelpris ger, även bland makteliten, säger den vitryske statsvetaren Valerij Karbalevitj till DN. – Men att släppa in henne på tv och statskontrollerade medier, det tror jag är psykologiskt svårt för Lukasjenkos folk. På originalspråket ryska ges Aleksijevitj ut av förlaget Vremja i Moskva. I översättning till vitryska har några titlar kommit ut på det lilla förlaget Lohvinau i Minsk. Förlagets grundare Igor Logvinov – som tidvis varit hårt pressad av myndigheterna – hoppas nu kunna trycka nya upplagor. – Det här blir ett nytt genombrott för henne i Vitryssland, säger han till DN. På bokhandeln Akademkniga möter jag flera kunder som har hört talas om Aleksijevitj men inte läst henne. – Jag var inte riktigt säker på om hon var ryska eller vitryska. Men nu vet jag och nu är det dags att läsa någon av hennes böcker, säger Oksana, en kvinna i 30-årsåldern som fingrar på ”Kriget har inget kvinnligt ansikte”, genombrottsboken som skrevs redan 1985. ”Jag gillar inte barrikader, men tiden drar oss mot barrikaderna”, sa Svetlana Aleksijevitj på torsdagen i en för henne ovanligt hård formulering. Hon syftade både på hemlandets Lukasjenko och på Putin, som hon betraktar som en diktator. Men ingen jag talar med i bokhandeln tycks särskilt medveten om Nobelpristagarens politiska åsikter. Det är kanske inte så underligt eftersom hennes böcker främst handlar om det förflutna: andra världskriget, Tjernobyl, Afghanistan. Så här säger butikschefen Olga Gluchovskaja: – Jag ser henne inte som politisk. Hon är inte aggressiv utan mycket tolerant, och samtidigt inte rädd att säga sin mening. Mer om Svetlana Aleksijevitj • Björn Wiman: Det gör ont att läsa – men Svetlana Aleksijevitj visar att ingen människa är ensam Årets Nobelpristagare i litteratur Svetlana Aleksijevitj låter de människor hon möter minnas – och visar därför på litteraturen som delad erfarenhet • Mångröstat vittnesmål om lidandet I sitt självlysande verk ”Utopins röster” samlar Svetlana Aleksijevitj erfarenheter från Sovjettidens katastrofer. Författaren Cilla Naumann skriver om en litterär förebild som bevarat förmågan att vänta, lyssna och uthärda människors berättelser. • En skarp kritiker av totalitär utveckling En som inte lär bli glad över årets Nobelpris är den ryske presidenten Vladimir Putin. För Svetlana Aleksijevitj blev Vitryssland en totalitär stat för länge sedan, medan Ryssland ännu befinner sig i början av denna process. • Aleksijevitjs nya bok handlar om kärlek Temat för Svetlana Aleksijevitjs nya bok blir kärlek. Nobelpristagarens intervjuarbete dokumenteras av den svenska filmaren Staffan Julén. • Förlaget: En milstolpe för oss Eldsjälsförlaget Ersatz tvivlade länge på att Nobelpristagarens böcker skulle bära sig ekonomiskt. Först för fem år sedan vågade de språnget. I dag skålar de för både Svetlana Aleksijevitj och för förlagets framtid. • ”Svetlana har arbetat som en mullvad djupt i dyngan” Årets Nobelpristagare i litteratur är den vitryska författaren Svetlana Aleksijevitj. Runt om i världen applåderas beslutet av kritiker och författarkolleger.


”Vi slutar med flaggan i topp”

Summary: Mickan och Fredde går i terapi, Anna får en roll och Ove åker till Norge. ”Solsidan” är tillbaka med en femte säsong efter två års paus. Nya säsongen planeras bli den sista men skådespelarna kan tänka sig att fortsätta.

När komediserien om grannarna i villaförorten Solsidan började sändas för sju år sedan blev den snabbt en succé i de svenska tv-sofforna. När andra säsongens första avsnitt sändes bänkade sig rekordpubliken 2 530 000 tittare framför tv:n. –  Jag tror att populariteten berodde mycket på igenkänning. Många känner igen sig själva och sina nära och kära i karaktärerna. Nästan alla känner någon Ove, Anna eller Fredde, säger Josephine Bornebusch, som spelar Mickan i serien. Henrik Dorsin, som spelar den hatälskade grannen Ove Sundberg i serien, tror också att tajmningen var rätt för ”Solsidan”. – Vi kom rätt i tiden och landade rakt in i Nya moderaternas Sverige, där standard och yta blev väldigt viktigt, framför allt för medelklassen. Och nu står vi kanske vid en ny vändpunkt, så det kanske är läge att sluta, säger Henrik Dorsin. – Vi driver med en annan typ av människor än vad folk är vana vid. Man frågar sig vad som är skämt och vad som faktiskt är status, säger Malin Cederbladh, som spelar Oves fru Anette. Efter två års uppehåll är nu serien tillbaka med en femte säsong, och den här säsongen planeras bli den sista. Skådespelarna har andra projekt på gång och även om de känner vemod inför avslutningen finns det också en vilja att sluta när serien fortfarande är populär. – Det känns inte så sorgligt att sluta. Jag tycker att det är viktigt att hissa ner flaggan när den fortfarande vajar i topp, säger Mia Skäringer som spelar karaktären Anna. I den sista säsongen kommer mycket att kännas igen från tidigare år. Men karaktärerna hamnar i en del nya situationer och får därför möjlighet att utvecklas. Mickan startar eget – något som sätter relationen med Fredde på prov, Anna hittar tillbaka till skådespeleriet och Ove Sundberg får jobb i Norge. – Anettes och Oves relation kommer att stöta på patrull mer i den här säsongen. Det finns element av kris och förändring. Framför allt min karaktär famlar i mörkret mycket, säger Malin Cederbladh. Att sista säsongen av ”Solsidan” nu är inspelad betyder inte att skådespelarna kan andas ut. De har alla andra projekt på gång redan – både i tv och på teater. – Vi har försökt få till en middag nu sedan i våras, men det finns aldrig en tid när vi alla är lediga, säger Mia Skäringer. De sex skådespelarna har blivit starkt förknippade med sina ”Solsidan”-karaktärer. – Folk tror så klart att jag är som Mickan, men det kan de väl få tro. Det viktigaste är att mina vänner vet att jag inte är det, säger Josephine Bornebusch. Värst är det för Henrik Dorsin som ofta blandas ihop med karaktären Ove. – Folk har svårt med gränsen mellan mig och Ove eftersom han är en sådan tillgänglig karaktär. Det är många som vill dela med sig av sina livshistorier till mig, säger Henrik Dorsin. Känslorna är blandade inför seriens avslutning. Även om flera av skådespelarna håller med om att det är skönt att serien avslutas på topp så är de överens om att det de kommer att sakna mest är teamet. – Det är mycket blandade känslor men jag är ganska glad att sluta nu även om inspelningen har varit något av det roligaste jag gjort. Jag kommer att sakna det dundergäng som jobbat med serien, säger Josephine Bornebusch. Mia Skäringer håller med. – Vi har hela tiden skrattat mycket. Det är alltid någon som börjar flabba under inspelningarna. Och jag kommer att sakna att spela tillsammans med Felix Herngren och de skratten vi kunnat få tillsammans, säger hon. Den nya säsongen börjar på TV4 den 18 oktober. Och teamet har fått extra kraft i och med att det är den sista planerade säsongen. – Ibland när man säger att det är sista gången så får man mer kraft och lust att göra någonting bra, så sista säsongen kommer att vara proffsig och lustfylld, säger Mia Skäringer. Samtidigt öppnar både skådespelare och TV4 för att det kan komma en fortsättning – någon gång i framtiden. – Jag kan tänka mig att plocka upp det här igen när någon har en bra idé. Det vore kul att göra en ny ”Solsidan” när karaktärerna är pensionärer. Det är ju en komediserie som tar avstamp i vardagen – och vardagen förändras ju när man blir äldre, säger Henrik Dorsin. ”Solsidan”, säsong 5. Premiär: den 18 oktober i TV4. I rollerna: Josephine Bornebusch, Johan Rheborg, Felix Herngren, Mia Skäringer, Henrik Dorsin och Malin Cederbladh.


Malin Ullgren: Skönhet har alltid inneburit en möjlighet för kvinnor att byta liv

Summary: Det som förenade Christina Lindbergs och Ingrid Bergmans livsöden var att deras yttre gav dem ett handlingsutrymme. Skönhet av tillräckligt hänförande grad har gjort scenen större för kvinnor.

Först ser jag ”The original eye patch wearing butt kicking movie babe”, Ika Johannessons och Jane Magnussons fina dokumentär om Christina Lindberg (SVT Play). Därefter ”Jag är Ingrid”, Stig Björkmans likaledes fina dokumentär om Ingrid Bergman. Båda filmerna får mig att titta på samma sätt: jag blir upptagen av själva skönheten i deras kroppar och ansikten. Lindberg pratar i dokumentären om att hon själv kan se och förstå att hennes utseende var något som väckte uppmärksamhet. Och ett genomgående tema i hennes berättelse om utvikningsbilderna, filmerna och objektsstatusen är att hon är glad att det hände henne, för att det gav ett mycket bättre liv än det hon hade haft dittills. I ”Jag är Ingrid” säger Ingrid Bergman inte så mycket själv om sina ansiktsdrag. I stället kan man säga att Stig Björkman berättar något specifikt genom att ha med en tidig, dialoglös provfilmning från Hollywood, där den unga skådespelerskan inte har något smink alls. Och som hon ser ut: unikt vacker. Det finns mycket i filmen som får en att tänka på det egna livet. Men medan jag mer aktivt funderar över beröringspunkterna, är det som om en annan, halvt medveten del av mig bara glor: herregud, detta ansikte! Att skönhet alltid har inneburit en möjlighet för kvinnor att byta liv, det vet vi. Kvinnor kan fortfarande växla in skönhet mot en kunglig titel, mot pengar. Men de båda filmerna visar hur skönhet också har inneburit en annan sorts frihet. För mitt i objektsstatusen har skönheten genererat handlingsutrymme, eller upplevelseutrymme. Växlingskursen är inte lika tydlig, skönheten som vara inte lika konkret – utan att helt få fatt i det, tänker jag att det är något annat än det som med ett irriterande uttryck kallas ”erotiskt kapital”. Vad menar jag då att detta annat är? Kanske att skönhet av tillräckligt hänförande grad har gjort scenen större för kvinnor, i tider när den annars varit extremt begränsad. Att fascinationen för kvinnlig skönhet har skapat lite oreda i annars stabila strukturer av klass och kön? Likt ett hänförande konstverk pausar bruset. I ”Den sårade divan” visar Karin Johannisson hur tre kvinnliga konstnärer skaffade sig större manöverutrymme i livet genom att göra det mesta av sina psykiatriska diagnoser. Jag föreställer mig att skönheten har varit en syster till galenskapen, för kvinnor som inte kunnat underkasta sig tidens begränsningar. Förvisso den mer välartade systern, men inte helt väsensskild: att plötsligt upptäcka hur en del av en själv tämjer världen något, föser undan skräpet som står i vägen när man vill röra sig fritt. Arbetartjejen Christina Lindberg fick helt enkelt komma till sammanhang och platser som annars inte skulle ha följt av hennes bakgrund. Den kroppen, det ansiktet, löste upp vissa gränser. Ingrid Bergman hade en annan klassbakgrund, men var född 1915. Väldigt lite i den tiden var redo för en livshunger som hennes. Skönheten gjorde hennes sug efter platser, språk, konst och kärlek möjlig att leva ut. Det var ett ansikte som motiverade sig in i världen. Mot slutet av ”Ingrid”-filmen talar hon själv om obehaget när Ingmar Bergman ville ta en närbild av hennes osminkade, snart 60-åriga ansikte i ”Höstsonaten”. Kanske är meningen att klippet ur ”Höstsonaten” ska vara ”naket och vackert”, eller liknande. Visst är hon vacker, det är inte det. Men jag kan inte låta bli att tänka att Ingmar Bergman i det ögonblicket ville ta makten över hennes skönhet, ta ner dess magnitud. Begränsa den frihet som hennes ansikte så länge hade gett henne. Fascinationen för kvinnlig skönhet har skapat lite oreda i strukturer av klass och kön.


”Twilight” genomgår könsbyte

Summary: Bella blir Beu och Edward blir Edythe. ”Twilight”-böckernas huvudfigurer har bytt kön med varandra i Stephenie Meyers nya bok.

Det är tio år sedan Stephenie Meyer gav ut sin första bok ”Om jag kunde drömma” i ”Twilight”-serien. Succé-serien om den omöjliga kärleken mellan människa och vampyr har översatts till fler än 37 språk och även blivit filmer. Nu firar författaren sitt tioårsjubileum med att ge ut en nyversion av den första boken, i vilken huvudfigurerna har bytt kön med varandra, skriver Jezebel. I boken ”Life and death: twilight revisited” som släpps i morgon i USA har Bella Swan blivit Beau Swan, och Edward Cullen har förvandlats till den kvinnliga vampyren Edythe Cullen. Stephenie Meyer skriver i bokens förord att orsaken till könsbytet är att hon vill bevisa att Bella inte är ”en kvinna i nöd”, som vissa kritiker har hävdat, utan ”en människa i nöd”. I bokens förord passar hon också på att be om ursäkt till alla de miljontals fans som länge efterfrågat ”Twilight”-boken ”Midnight sun” – berättad ur Edwards perspektiv. Efter ett tidigt utkast läckte boken på nätet och sedan dess har Meyer valt att inte färdigställa boken. ”Jag är så ledsen”, skriver författaren, och skyller utelämnandet på brist på tid. En ursäkt som ändå tycks hålla fansens förhoppningar vid liv.


Summary: Krönika. Det som förenade Christina Lindbergs och Ingrid Bergmans livsöden var att deras yttre gav dem ett handlingsutrymme. Skönhet av tillräckligt hänförande grad har gjort scenen större för kvinnor.

Först ser jag ”The original eye patch wearing butt kicking movie babe”, Ika Johannessons och Jane Magnussons fina dokumentär om Christina Lindberg (SVT Play). Därefter ”Jag är Ingrid”, Stig Björkmans likaledes fina dokumentär om Ingrid Bergman. Båda filmerna får mig att titta på samma sätt: jag blir upptagen av själva skönheten i deras kroppar och ansikten. Lindberg pratar i dokumentären om att hon själv kan se och förstå att hennes utseende var något som väckte uppmärksamhet. Och ett genomgående tema i hennes berättelse om utvikningsbilderna, filmerna och objektsstatusen är att hon är glad att det hände henne, för att det gav ett mycket bättre liv än det hon hade haft dittills. I ”Jag är Ingrid” säger Ingrid Bergman inte så mycket själv om sina ansiktsdrag. I stället kan man säga att Stig Björkman berättar något specifikt genom att ha med en tidig, dialoglös provfilmning från Hollywood, där den unga skådespelerskan inte har något smink alls. Och som hon ser ut: unikt vacker. Det finns mycket i filmen som får en att tänka på det egna livet. Men medan jag mer aktivt funderar över beröringspunkterna, är det som om en annan, halvt medveten del av mig bara glor: herregud, detta ansikte! Att skönhet alltid har inneburit en möjlighet för kvinnor att byta liv, det vet vi. Kvinnor kan fortfarande växla in skönhet mot en kunglig titel, mot pengar. Men de båda filmerna visar hur skönhet också har inneburit en annan sorts frihet. För mitt i objektsstatusen har skönheten genererat handlingsutrymme, eller upplevelseutrymme. Växlingskursen är inte lika tydlig, skönheten som vara inte lika konkret – utan att helt få fatt i det, tänker jag att det är något annat än det som med ett irriterande uttryck kallas ”erotiskt kapital”. Vad menar jag då att detta annat är? Kanske att skönhet av tillräckligt hänförande grad har gjort scenen större för kvinnor, i tider när den annars varit extremt begränsad. Att fascinationen för kvinnlig skönhet har skapat lite oreda i annars stabila strukturer av klass och kön? Likt ett hänförande konstverk pausar bruset. I ”Den sårade divan” visar Karin Johannisson hur tre kvinnliga konstnärer skaffade sig större manöverutrymme i livet genom att göra det mesta av sina psykiatriska diagnoser. Jag föreställer mig att skönheten har varit en syster till galenskapen, för kvinnor som inte kunnat underkasta sig tidens begränsningar. Förvisso den mer välartade systern, men inte helt väsensskild: att plötsligt upptäcka hur en del av en själv tämjer världen något, föser undan skräpet som står i vägen när man vill röra sig fritt. Arbetartjejen Christina Lindberg fick helt enkelt komma till sammanhang och platser som annars inte skulle ha följt av hennes bakgrund. Den kroppen, det ansiktet, löste upp vissa gränser. Ingrid Bergman hade en annan klassbakgrund, men var född 1915. Väldigt lite i den tiden var redo för en livshunger som hennes. Skönheten gjorde hennes sug efter platser, språk, konst och kärlek möjlig att leva ut. Det var ett ansikte som motiverade sig in i världen. Mot slutet av ”Ingrid”-filmen talar hon själv om obehaget när Ingmar Bergman ville ta en närbild av hennes osminkade, snart 60-åriga ansikte i ”Höstsonaten”. Kanske är meningen att klippet ur ”Höstsonaten” ska vara ”naket och vackert”, eller liknande. Visst är hon vacker, det är inte det. Men jag kan inte låta bli att tänka att Ingmar Bergman i det ögonblicket ville ta makten över hennes skönhet, ta ner dess magnitud. Begränsa den frihet som hennes ansikte så länge hade gett henne. Kulturkrönikor Fler krönikor av DN:s kulturchef Björn Wiman, Hanna Fahl, Fredrik Strage, Maria Schottenius och DN:s andra krönikörer. Till DN:s samlade kulturartiklar


Årets ”Musikhjälpen”-tema klart

Summary: Sveriges Radios ”Musikhjälpen” kommer i höst att fokusera på klimatrelaterade katastrofer. Årets tema blir ”Ingen människa ska behöva fly undan klimatet”.

Enligt Radiohjälpen har över 100 miljoner människor tvingats fly sina hem på grund av klimatrelaterade katastrofer under de senaste fem åren. Därför kommer årets ”Musikhjälpen” att fokusera på klimatet, och då framför allt hur man kan jobba förebyggande för att folk inte ska behöva lämna sina hem på grund av klimatförändringar. – Forskarna är överens om att klimatrelaterade katastrofer kommer att bli fler i framtiden vilket innebär att fler kommer att drabbas. Men man kan försöka minska det mänskliga lidandet och jobba för att människor ska kunna bo kvar och överleva, säger Julia Blomberg, innehållsansvarig för ”Musikhjälpen”. Under hösten har flyktingkatastrofen gjort att många människor har gått samman och engagerat sig i frågan. Men det finns ingen oro att det stora engagemanget som synts i dag ska påverka viljan till engagemang i ”Musikhjälpen”. – Jag tror att det vi har sett nu är ett exempel på människors vilja och kapacitet att gå samman och engagera sig, vilket vi även sett tidigare i ”Musikhjälpen”, säger Julia Blomberg. Pär Nordahl är projektledare för ”Musikhjälpen” på Svt. Han tror inte heller att engagemanget för ”Musikhjälpen” kommer minska. – Vi hoppas såklart att folks engagemang är någonting som är mer konstant. Nu har vi sett ett ovanligt stort engagemang under förhösten, men ”Musikhjälpen” har en stark ställning som jultradition. Julen är en period när många känner att de borde engagera sig lite mer för andra, och en period när man spenderar mycket pengar på egen konsumtion – vilket väcker tankarna på att också skänka, säger Pär Nordahl. Julia Blomberg vill betona att ”Musikhjälpen” inte är en insamlingsgala för att samla in pengar till en akut situation. – Vi fokuserar mycket på att höja kunskapen om undanskymda humanitära katastrofer, snarare än att samla in så mycket pengar som möjligt. Vi är medvetna om att vi valt ett stort och komplext tema. Men just därför är det viktigt att öka kunskapen och göra det möjligt för framför allt den yngre publiken att se att det är möjligt att göra konkret skillnad, säger Julia Blomberg. ”Musikhjälpen” pågår i år den 13–20 december i Linköping och direktsänds i P3 och SVT Play. Vilka som blir programledare kommer att avslöjas under hösten. I fjol leddes programmet av Linnea Henriksson, Petter Askergren och Kodjo Akolor som under veckan bodde i en glasbur där de också spelade in programmet.


Johan Hilton till Dagens Nyheter

Summary: Johan Hilton lämnar sin tjänst som förlagschef för Atlas förlag. Från och med årsskiftet börjar han som redaktör och scenkritiker för DN Kultur.

Journalisten och författaren Johan Hilton lämnar sin tjänst på Atlas förlag efter tre år. Han har bland annat arbetat som teaterkritiker i DN och som författare, senast till boken ”Monster i garderoben”. Från och med årsskiftet blir han ny medarbetare på DN Kultur. – Den här möjligheten är once in a lifetime. Jag älskar både Atlas och bokbranschen. Samtidigt har jag saknat tidningsvärlden något helt enormt och är nu så glad över chansen att få komma till Sveriges främsta kulturredaktion, säger Johan Hilton. Hur kommer ditt avtryck att märkas i DN? – Jag vill naturligtvis röra om. Både i kulturdebatten och scenkritiken. Men också erbjuda ett och annat oväntat perspektiv på söndertröskade frågor. Vad saknar du i det svenska teaterklimatet? – Självförtroende. Samtidskänsla. Och inte minst experimentlusta på landets större scener. Du är även en välkänd debattör, vilka frågor kommer du att driva? – Det beror på vad som händer i världen, men att det kommer att kretsa kring jämlikhetsfrågor är ingen djärv gissning. Och framför allt söka svaret på den ständigt återkommande frågan: varför är det ingen is till punschen?


Clara Henry börjar blogga för Nöjesguiden

Summary: Youtube-fenomenet och bloggaren Clara Henry flyttar sin blogg från Veckorevyn till Nöjesguiden.

”HEJ NÖJESGUIDEN! Jag är här! Jag är med er nu! Ingen panik!!!!!!!!” Så skriver Clara Henrys i sitt första blogginlägg på Nöjesguiden. Clara Henry är bloggare och Youtubeare med 355 000 prenumeranter på sin Youtbe-kanal. I höst debuterar hon med sin första bok "Ja jag har mens, hurså?" Från och med den första oktober bloggar hon på Nöjesguidens portal, dit hon flyttat från Veckorevyn. – Jag är så glad att få bli en del av Nöjesguiden. Det känns som att jag är bästis med typ alla bloggare där fast jag inte ens träffat hälften av dem. Tolkar detta som att jag kommer trivas skitbra, säger Clara till Nöjesguiden om flytten. Här finns en längre intervju som DN Kultur gjort med Clara Henry inför boksläppet.


Filmbranschen i upprop – kallar budgeten för ett svek

Summary: Regeringens budgetförslag är en katastrof för svensk film. Det menar ett antal företrädare för filmbranschen. I ett upprop kallar de budgeten för ett svek och kräver ett möte med kulturministern Alice Bah Kuhnke.

Regeringens budgetförslag har skapat chockvågor i filmbranschen. Företrädare för några av de tyngsta organisationerna i branschen har nu skrivit under ett upprop där de kritiserar förslaget. Om det går igenom betyder det betydligt mindre pengar till svensk filmproduktion, och det vore en katastrof för film i Sverige menar de. – När Alice Bah Kuhnke sa att hon ville skrota filmavtalet och låta staten sköta filmpolitiken så jublade jag. Hon sa att hon ville genomföra en satsning på svensk film. Nu visar det sig att det blir mindre pengar till filmproduktion än i det gamla filmavtalet, hur hon menar att vi ska satsa då förstår jag inte, säger Anna Carlson, ordförande i Teaterförbundet, en av de organisationer som står bakom uppropet. Enligt företrädarna bakom uppropet innebär det nya ordningen, där filmavtalet skrotas och filmpolitiken tas över av staten, att det blir 15 miljoner kronor mindre till svensk filmproduktion. Regeringen menar å sin sida att resurserna till svensk film i stället kommer att öka. Då räknar man in den momshöjning på biobesök som ska genomföras. Dessutom räknas biografstödet in. De som står bakom uppropet poängterar dock att de efterlyser mer pengar till filmproduktion, biografstödet hör inte dit. Momshöjningen innebär att staten tar mer pengar från filmen än de ger menar de. – Det stämmer inte att det blir mer pengar, vi har inte räknat fel utan det blir mindre pengar. Svensk filmproduktion är redan trängd, det är tufft att få finansiering. Det krävs pengar om vi ska kunna utvecklas och förnya. Den politik vi ser nu är motsatsen till den starka satsning som utlovades, säger Anna Carlson. Alice Bah Kuhnke säger att hon välkomnar ett möte med branschföreträdarna, men menar att budgetförslaget inte alls innebär mindre pengar än det gamla filmavtalet. Dessutom framhåller kulturministern att det förmodligen kommer att tillkomma pengar från de tidigare filmavtalsparterna SVT och TV4. – Det blir sannolikt mer pengar, säger hon till TT. De starka protesterna från branschen förklarar hon med att många känner att deras maktpositioner är hotade. – Vi låter fler aktörer vara med och påverka svensk films utveckling, men de som har haft makt protesterar förstås, säger Alice Bah Kuhnke. Dessa står bakom uppropet: Film&TV-Producenterna, Teaterförbundet / för scen och film, Sveriges Dramatikerförbund, Sveriges Filmregissörer, Oberoende Filmares Förbund, Sveriges Biografägareförbund,Film Väst, Sveriges Filmuthyrareförening, Riksföreningen Våra Gårdar, Riksföreningen Biograferna, Folkets Hus och Parker


Filmen ”Flocken” JK-anmäld av närstående

Summary: ”Flocken” handlar om ett våldtäktsmål i en by i Norrland och har stora likheter med Bjästa-fallet. Nu har filmen anmälts till Justitiekanslern (JK) för förtal av en närstående till den utsatta flickan.

Filmen ”Flocken” handlar om en ung flicka i en by i Norrland som våldtas av en jämnårig pojke. Filmens handling har stora likheter med det uppmärksammade ”Bjästa-fallet” 2009. Redan innan filmen haft premiär JK-anmälde en närstående till den utsatta flickan filmen för förtal och förolämpning, men då filmen inte kommit ut ännu togs anmälan inte upp. Nu har filmen återigen JK-anmälts. I anmälan skriver man bland annat: ”Helheten av filmen är slående lik flickans fall då filmen föreställer Norrland, åldern på offret stämmer och platsen för våldtäkten, det vill säga en skoltoalett.” Anmälaren menar att producenterna försökt få godkännande från familjen innan filmen kom ut vilket man menar är ett tecken på att filmen baseras på händelserna i Bjästa. ”Förutom de stora likheterna finns det förtal och förolämpningar som inte överensstämmer med verkligheten" skriver man i anmälan. Bland annat menar anmälaren att verklighetens fällande dom utesluts i filmen, att närstående till flickan utmålas som onyktra och att flickan i filmen "kysser en man i det hus hon bor i”. Läs mer: Drabbade familjen om filmen ”Flocken”: Se den inte!


Linderborg: Suhonen och Juholt är notoriskt opålitliga människor

Summary: Åsa Linderborg, kulturchef på Aftonbladet, angriper Daniel Suhonen och Håkan Juholt efter en incident på Bokmässan. Suhonen svarar svavelosande i Expressen.

Det började med en kräftskiva. Daniel Suhonen, författare till boken ”Partiledaren som klev in i kylan” om Håkan Juholt, agerade värd och Aftonbladets kulturchef Åsa Linderborg var en av gästerna. De började prata. Efter en stund kom de överens om att Suhonen tillsammans med Håkan Juholt borde gästa Aftonbladets monter under Bokmässan, för att bli intervjuade av Linderborg. Det är i alla fall så hon minns det. I sin krönika i Aftonbladet skriver hon om arbetet med att få in Juholt och Suhonen i det späckade schemat. För att de skulle få en bra tid var hon tvungen att avboka en författare och flytta på andra. Suhonen ska hela tiden ha bekräftat att han och Juholt skulle dyka upp. Men under Bokmässan händer något. Enligt Åsa Linderborg vill Juholt ha fler biljetter till mässan, men Linderborg svarar att han får köpa dem själv. Då meddelar plötsligt Suhonen att han och Juholt ställer in. I stället närvarar de i Expressens monter. Åsa Linderborg blir rasande. I sin krönika skriver hon att Suhonens och Juholts agerande var ”sällsynt ohederligt, okamratligt och oprofessionellt”. Hon anklagar Juholt för att vara snål och skriver att han och Suhonen är ”notoriskt opålitliga människor”. På Twitter skriver hon ”Jag är så jävla trött på sossar.” Daniel Suhonen svarar tillbaka: ”Jag är så jävla trött på ohyfsade leninister.” Daniel Suhonen själv säger till DN att han blev oerhört förvånad när han såg Linderborgs artikel. – Jag blev helt häpen, hon använder hela sin kultursida för att skriva om en sådan här skitsak, säger han. Enligt Daniel Suhonen så är anledning till att han och Juholt valde att ställa in att Linderborg hade en otrevlig attityd. Håkan Juholt bad om biljetter så att han skulle kunna komma in, men Linderborg svarade via sms att han fick ordna det själv. Tonen i svaret gjorde att Juholt inte kände sig välkommen och därför valde de att ställa in. – Vi hade kunnat ordna biljetter själva men som värd måste man vara trevlig och det var hon inte. Hon hade fått ett möte om hon bara gått ner med en biljett och sagt välkommen. Det är hennes misslyckande som värd, säger han till DN. Suhonen har nu skrivit ett svar till Åsa Linderborg i Expressen där han beskriver konflikten som #montergate. I texten skriver han om tiden när han jobbade under henne på Aftonbladets kultursidor, och beskriver henne som svår och konfliktbenägen med en upphöjd syn på sig själv. – Jag hade inte en tanke på att skriva om det här, det är ju en skitsak, hon var otrevlig därför ställde vi in. Men när hon går till ett sådant angrepp så måste jag ju svara, säger Daniel Suhonen. Vad Suhonen och Juholt faktiskt pratade om när de gästade Expressens monter? Det är det ingen som minns. Kulturbråket trendar på Twitter med hashtaggen #montergate De ironiska kommentarerna om bråket mellan Åsa Linderborg och Daniel Suhonen haglar under tisdagen på mikrobloggen Twitter under hashtaggen #montergate. Åsa Linderborg, kulturchef på Aftonbladet, inleder sitt angrepp under rubriken "Sveket från Juholt och Suhonen" med en utförlig beskrivning av hur idén till samtalet i Aftonbladets monter föddes. Sedan ger hon utlopp för sin besvikelse med formuleringar som: Det Daniel Suhonen och Håkan Juholt har gjort är sällsynt ohederligt, okamratligt och oprofessionellt. Men det är också ostrategiskt och otaktiskt, sanningen om deras agerande kan ju faktiskt avslöjas. Daniel Suhonen, debattör, författare och socialdemokrat, svarar i svidande ordalag i Expressen under rubriken "Så vass penna, så få segrar". Han inleder med att beskriva hur de båda lärde känna varandra och höjer allt eftersom tonläget inför sin avslutning: (...) sorgen över vem Åsa Linderborg är, hennes bristande reella solidaritet och krav på underkastelse har för länge sedan tömt mina känslodepåer. Ensam tronar hon högst upp på sitt ideologiska skyttevärn. Överskuggad av ingen. (...)


Tove Lo kan vinna fem av Musikförläggarnas priser

Summary: Låtskrivaren och artisten Tove Lo är nominerad i fem kategorier till Musikförläggarnas pris 2015, bland annat för årets kompositör.

Tove "Tove Lo" Nilsson kan vinna storslam i Musikförläggarnas pris 2015. Priset delas ut varje år för att uppmärksamma låtskrivare, kompositörer och textförfattare och Tove Lo är nominerad i fem av sju kategorier, bland annat för årets kompositör och årets internationella framgång. – Känns helt otroligt att vara nominerad i fem kategorier! Det betyder väldigt mycket för mig eftersom det handlar om själva låtskrivandet, det vill säga det jag skapar. Jag firar oavsett om jag får pris eller inte, är så glad över detta, säger hon i ett pressmeddelande. I tre av kategorierna är Tove Lo nominerad tillsammans med Jakob Jerlström och Ludvig Söderberg. Förutom Tove Lo är även Max "Max Martin" Sandberg och Johan "Shellback" Schuster nominerade i flera kategorier. Nomineringarna har tagits fram av en jury som består av musikskapare, journalister och förlagsanställda. Bland annat består juryn av Jason Diakité, Klara Söderberg, Anders Bagge och DN:s Hanna Fahl. Den 6 december står det klart vilka som vunnit i de olika kategorierna. Nominerade till Musikförläggarnas pris 2015 Årets kompositör Amanda Bergman, Gustav Ejstes, Pontus Winnberg, Petter Winnberg & Nils Törnqvist (Amason) Martin "Max Martin" Sandberg & Johan "Shellback" Schuster Seinabo Sey & Magnus Lidehäll Tove "Tove Lo" Nilsson, Jakob Jerlström & Ludvig Söderberg Årets textförfattare Jacqueline ”Mapei”Cummings Joakim Thåström Silvana Imam Tove "Tove Lo" Nilsson Årets internationella framgång Martin "Max Martin" Sandberg & Johan "Shellback" Schuster Patrik Berger Tove "Tove Lo" Nilsson, Jakob Jerlström & Ludvig Söderberg Vincent Pontare & Salem Al Fakir Årets genombrott Ali Payami Josefine ”Little Jinder”Jinder Silvana Imam Tove "Tove Lo" Nilsson, Jakob Jerlström & Ludvig Söderberg Årets konstmusikpris – mindre ensemble/kammarmusik Mattias Sköld - St John Passion Paula af Malmborg Ward - Vidder Per Mårtensson - Stråktrio Sol Andersson - Helix Årets konstmusikpris – stor ensemble/opera Albert Schnelzer - Tales from Suburbia Anders Hillborg - Beast Sampler Katarina Leyman - Klarinettkonsert Mats Larsson Gothe - Blance och Marie Årets låt Boom Clap (Charli XCX) – Patrik Berger, Fredrik Berger, Stefan Gräslund & Charlotte Aitchison Can’t Feel My Face (The Weeknd) – Ali Payami, Martin ”Max Martin”Sandberg, Peter Svensson, Savan Kotecha & Abel Tesfaye Love Me Like You Do (Ellie Goulding) – Tove ”Tove Lo”Nilsson, Ilya Salmanzadeh, Ali Payami, Martin ”Max Martin”Sandberg”och Savan Kotecha Shake It Off (Taylor Swift) – Martin ”Max Martin”Sandberg, Johan ”Shellback”Schuster & Taylor Swift