Svindlande bra symbios

Summary: Dramatisk, surrealistisk och jordnära. Mattias Anderssons ”The mental states of Sweden” visar Sverige på teatern och teatern för Sverige, skriver DN:s Ingegärd Waaranperä.

Om någon hade sagt för ett år sedan att det var på Dramaten jag skulle se teatern ömsa skinn, hade jag inte trott det. Men i ”The mental states of Sweden”, med dess enträgna anspråkslöshet, tar teatern ett kliv framåt – och Dramaten minst ett uppåt. Det är inte en teknisk sak utan en fråga om självinsikt, om hur konsten ser på sin roll och förmår gestalta för publiken vad den faktiskt är till för: Om människan, för människan, så att vi ska förstå oss själva och varandra bättre. Jag har inte sett Anna Odells ”Återträffen” än, men tillåter mig ana att vad den gjort för biofilmen gör ”The mental states of Sweden” för teatern. För här står nationalscenen själv på denna polistejpade spelplatta, snett leende i en tafatt, brydd piruett, osäker inför uppgiften. Jag drabbas av den svindel en ny konstupplevelse ger. Så här ungefär går det till: Regissören Mattias Andersson har återanvänt sitt grepp från ”The mental states of Gothenburg” på Backateatern och låtit sociologer djupintervjua människor i Sverige (ett slags tvärsnitt av befolkningen). Hur de ser på teatern. Något ur deras liv de skulle vilja se gestaltat på scenen. Intervjuerna har han klippt i och sorterat ihop till en pjäs. Den börjar som en förstaläsning i Dramatens egen artistfoajé, på pricken avbildad på scenen. Ulla Kassius scenografi ramar in utan åthävor och snittar upp där det behövs med klädställningar och synlig ommöblering så att glipan mellan ”teater” och ”verklighet” aldrig tätas. Skeptiska skådespelare släntrar fram och får sina manus, det blir palaver om vem som ska göra vilken roll. Den ton som slås an är den skeva, roliga, som ska bära spelet kvällen igenom. Där som det skär sig mellan teater och liv, exakt där utspelar sig föreställningen. (Ett litet inslag av publikmedverkan visar precis hur svårt detta är.) Än vinglar teatern och spelar falskt. Än tappar skådespelare geisten och ger upp, eller får inspirerade infall (typ när Alexandra Rapaport får tyghunden att kissa). Här finns också de stora tysta ögonblicken, när skådespelaren, personen i berättelsen som vi vet är verklig och publiken delar samma känsla. Hur når man dit? Berättelserna är korta och olika: Omid Khansari som ohörd asylsökande. Torkel Peterssons mäktiga tvåordstragedi om farsan som slog. Irene Lindhs stolthet över en teckningstävling hon, en av resandefolket, vann. En berättar, de andra går in och spelar. Det kan bli dramatiskt, som när Omid Khansari återger en elvaårings upplevelse av ett lägenhetsbråk. Anna Sóley Tryggvadóttirs lätt elektroniska musik förstärker laddningen. Eller surrealistiskt, som Nanna Blondells drömskt hungriga barndomsminne. Jordnära: Hulda Lind Jóhannsdóttir och Hamadi Khemiri som öländska mjölkbönder. Alexander Salzberger i tjackpsykos. Björn Granath som ex-Afghanistanofficer. Julia Dufvenius bortfegade kärlek. Sofia Pekkari som pressad svensktalande i Finland. Östermalmsdamen Lena B Eriksson minns hur ”Lång dags färd mot natt” på Dramaten 1956 fick henne att upptäcka sin egen familj, och ännu ett fönster öppnas in mot teaterns hjärta. Risken finns att människor förminskas när skådespelare gestaltar dem. Men regin bryter in och balanserar upp. Svagast är det körverk som gjorts av enkätsvaren från sjuka och utförsäkrade (det kom många). En kliché om det inte vore för den skruvade ton av rättshaveri som då och då stiger ur mumlet och blir vad man faktiskt identifierar sig med. Så håller Mattias Anderssons regi balansen. Ingen stämning är helgjuten, oemotsagd. Utsagan blir sannast genom att tvivla på sig själv. Det är teater om teater men inte metateater. På något obegripligt vis lyckas föreställningen göra exakt vad den säger att den vill: visa Sverige på teatern, och teatern för Sverige. Och in i det sista skevar den på gränsen mellan vad teatern vill och verkligheten gör, för den lyder inte … DN rättar Khansari gestaltade pojken Det är inte Omid Khansari utan Alexander Salzberger som gestaltar pojken som bevittnar ett lägenhetsbråk i ”The mental states of Sweden”, recenserad i går lördag.


”Vi vill vara oldschool”

Summary: SVT satsar på humor i nästa års Melodifestival. Komikerna Anders Jansson och Nour El-Refai leder tävlingen och planerar en avslappnad programledarstil.

Det blir en komikerduo som tar över stafettpinnen från förra årets Melodifestivalprogramledare Gina Dirawi och Danny Saucedo. Skådespelaren och komikern Nour El-Refai fick frågan först, och reagerade med omedelbar glädje. – Det är klart att man blir smickrad när någon vill att man ska leda Melodifestivalen, det är en fantastisk komplimang! Sedan tänkte jag direkt: okej, om jag ska göra det här, hur vill jag att det ska vara?, säger Nour El-Refai. Namnet Anders Jansson kom upp som förslag på programledarkollega, och det var Nour El-Refai själv som lyfte luren och ringde honom för att fråga. – Hade någon av producenterna ringt hade jag nog funderat lite längre, men tack vare Nour tackade jag ja förutsättningslöst, säger Anders Jansson. De känner inte varandra särskilt väl och har aldrig arbetat ihop tidigare. Men båda har sina rötter i Lund, och när Nour El-Refai var tonåring brukade hon se Anders Jansson på bussen ibland, berättar hon. – Jag har vuxit upp med ”Hipp hipp” och har alltid tyckt att Anders gör roliga grejer. Vi har saker gemensamt som det känns kul att spinna vidare på. Vi gör båda mycket karaktärskomik ... – ... vi tycker om att stå på scen, att producera radio, vi är båda mångsysslare och tycker om det. Vi är textmänniskor och kommer att vara väldigt inblandade i manus och innehåll, säger Anders Jansson. Melodifestivalens producent Christer Björkman säger att det var ett medvetet val att ge programledarjobbet till två komiker. Efter de senaste åren med artister som programledare (Sarah Dawn Finer, Danny Saucedo) och stort fokus på sångochdansnummer, vill SVT nu ändra inriktning. – Vi kommer inte så mycket längre där. Man kan inte dansa bättre än Danny, inte göra större showakter än förra årets Bollywoodnummer. Vi kände att vi måste gå humorvägen, säger Christer Björkman. Ett shownummer har bred träffyta medan humor är svårare att göra riktigt allmän, men det ser Christer Björkman som något positivt. – Jag gillar risktagandet i det. Vi måste bygga starka känslor och skapa motsatsförhållanden både i tävlingen och innehållet. Det är roligare att folk är arga än att ingen reagerar alls, säger Christer Björkman. Idéarbetet började direkt när Nour El-Refai ringt upp Anders Jansson och fått ett ja. Just nu jobbar de på innehållet tillsammans med manusförfattarna Lars Wickström och Ola Söderholm, och Anders Jansson säger att de siktar på att göra en avslappnad show. – Det behöver inte vara tokroligt alltid. Vi försöker ha en annan attityd och inte stå med manuslappar hela tiden utan vara lite mer oldschool. Allt är så uppstyrt nu för tiden, och ibland tappar man det där, det som ska ut i rutan. Vi ska försöka skapa någon typ av lugn och kunna slå till på volley, säger Anders Jansson. I slutet av november kommer nästa års 32 artister och låtskrivare att presenteras, och Christer Björkman är nöjd med urvalet. – Förra året fick vi in kanske 500 låtar med en variant av ”up-up-up” från ”Euphoria”. Man kände bara: ”sluta, det är gjort, var är det nya!”. I år är det borta. Vi har fått in bra grejer, säger Christer Björkman. 2013 Gina Dirawi och Danny Saucedo. 2012 Helena Bergström, Gina Dirawi och Sarah Dawn Finer. 2011 Marie Serneholt och Rickard Olsson. 2010 Måns Zelmerlöw, Christine Meltzer och Dolph Lundgren. 2009 Petra Mede. Nour El-Refai Född 1987 i Libanon, uppvuxen i Lund. Jobbar som skådespelare och komiker. Har synts i bland annat ”Raj raj” och ”Morgonsoffan”, hörts i ”Morgonpasset” och ”Musikhjälpen” i P 3, och var 2008 backstagereporter i Melodifestivalen. Anders Jansson Född 1967 i Staffanstorp. Började som studentspexare i Lund tillsammans med Johan Wester. Har gjort tv-serierna ”Hipp hipp” och ”Starke man” och skrivit manus till ”Snacka om nyheter”. 2008 gjorde han sketcher till Melodifestivalen. Melodifestivalen 2014 I slutet av november presenteras artister och låtskrivare. Första deltävlingen äger rum i Malmö den 1 februari. Därefter följer Linköping den 8 februari, Göteborg den 15 februari, Örnsköldsvik den 22 februari, Andra chansen i Lidköping den 1 mars och final den 8 mars på Friends arena i Stockholm.


”Tack vare Nour tackade jag ja”

Summary: SVT satsar på humor i nästa års Melodifestival. Komikerna Anders Jansson och Nour El Refai leder nästa års tävling och planerar en avslappnad programledarstil.

Det blir en komikerduo som tar över stafettpinnen från förra årets Melodifestivalprogramledare Gina Dirawi och Danny Saucedo. Skådespelaren och komikern Nour El Refai fick frågan först, och reagerade med omedelbar glädje. – Det är klart att man blir smickrad när någon vill att man ska leda Melodifestivalen, det är en fantastisk komplimang! Sedan tänkte jag direkt: okej, om jag ska göra det här, hur vill jag att det ska vara?, säger Nour El Refai. Namnet Anders Jansson kom upp som förslag på programledarkollega, och det var Nour El Refai själv som lyfte luren och ringde honom för att fråga. – Hade någon av producenterna ringt hade jag nog funderat lite längre, men tack vare Nour tackade jag ja förutsättningslöst, säger Anders Jansson. De känner inte varandra särskilt väl och har aldrig arbetat ihop tidigare. Men båda har sina rötter i Lund, och när Nour El Refai var tonåring brukade hon se Anders Jansson på bussen ibland, berättar hon. – Jag har vuxit upp med "Hipp hipp" och har alltid tyckt att Anders gör roliga grejer. Vi har saker gemensamt som det känns kul att spinna vidare på. Vi gör båda mycket karaktärskomik... – ...vi tycker om att stå på scen, att producera radio, vi är båda mångsysslare och tycker om det. Vi är textmänniskor och kommer att vara väldigt inblandade i manus och innehåll, säger Anders Jansson. Melodifestivalens producent Christer Björkman säger att det var ett medvetet val att ge programledarjobbet till två komiker. Efter de senaste åren med artister som programledare (Sarah Dawn Finer, Danny Saucedo) och stort fokus på sång-och-dansnummer, vill SVT nu ändra inriktning. – Vi kommer inte så mycket längre där. Man kan inte dansa bättre än Danny, inte göra större showakter än förra årets Bollywoodnummer. Vi kände att vi måste gå humorvägen, säger Christer Björkman. Ett shownummer har bred träffyta medan humor är svårare att göra riktigt allmän, men det ser Christer Björkman som något positivt. – Jag gillar risktagandet i det. Vi måste bygga starka känslor och skapa motsatsförhållanden både i tävlingen och innehållet. Det är roligare att folk är arga än att ingen reagerar alls, säger Christer Björkman. Idéarbetet började direkt när Nour El Refai ringt upp Anders Jansson och fått ett ja. Just nu jobbar de på innehållet tillsammans med manusförfattarna Lars Wickström och Ola Söderholm, och Anders Jansson säger att de siktar på att göra en avslappnad show. – Det behöver inte vara tokroligt alltid. Vi försöker ha en annan attityd och inte stå med manuslappar hela tiden utan vara lite mer oldschool. Allt är så uppstyrt nu för tiden, och ibland tappar man det där, det som ska ut i rutan. Vi ska försöka skapa någon typ av lugn och kunna slå till på volley, säger Anders Jansson. I slutet av november kommer nästa års 32 artister och låtskrivare att presenteras, och Christer Björkman är nöjd med urvalet. – Förra året fick vi in kanske 500 låtar med en variant av "up-up-up" från "Euphoria". Man kände bara: "sluta, det är gjort, var är det nya!". I år är det borta. Vi har fått in bra grejer, säger Christer Björkman. Nour El Refai Född 1987 i Libanon, uppvuxen i Lund. Jobbar som skådespelare och komiker. Har synts i bland annat ”Raj raj” och ”Morgonsoffan”, hörts i ”Morgonpasset” och ”Musikhjälpen” i P3, och var 2008 backstagereporter i Melodifestivalen. Anders Jansson Född 1967 i Staffanstorp. Började som studentspexare i Lund tillsammans med Johan Wester. Har gjort tv-serierna ”Hipp hipp” och ”Starke man” och skrivit manus till ”Snacka om nyheter”. 2008 gjorde han sketcher till Melodifestivalen. Melodifestivalen 2014 I slutet av november presenteras artister och låtskrivare. Första deltävlingen äger rum i Malmö den 1 februari. Därefter följer Linköping den 8 februari, Göteborg den 15 februari, Örnsköldsvik den 22 februari, Andra chansen i Lidköping den 1 mars och final den 8 mars på Friends arena i Stockholm. Programledare De senaste tio årens programledare i Melodifestivalen 2014 Anders Jansson och Nour El-Refai 2013 Gina Dirawi och Danny Saucedo 2012 Helena Bergström, Gina Dirawi och Sarah Dawn Finer. 2011 Marie Serneholt och Rickard Olsson. 2010 Måns Zelmerlöw, Christine Meltzer och Dolph Lundgren. 2009 Petra Mede. 2008 Kristian Luuk. 2007 Kristian Luuk. 2006 Lena Philipsson. 2005 Alexandra Pascalidou, Shan Atci, Annika Jankell, Erik Haag, Henrik Schyffert, Jill Johnson, Johanna Westman, Kayo Shekoni, Mark Levengood, Markoolio och Micke Leijnegard. TT


Johan Croneman: Politik är närmast minerad mark för svenska tv-komiker

Summary: Det finns än så länge inte ett enda politiskt skämt i SVT:s ”Svensk humor”. Galenskaparnas och After Shaves stående inslag är den enda riktigt vassa kniven i lådan i den här serien.

Vi bad några av Sveriges mest kända komiker att göra egna sketcher baserade på tio utvalda teman.” Så inleds varje program i serien ”Svensk humor”, SVT 1, lördagar, 21.00. Sveriges mest kända komiker – hade det inte varit bättre med de roligaste, som en kompis lätt ironskt, men mycket riktigt, påpekade ..? Jo, visst, vi fattar, men jag undrar om ”de” verkligen gör det. De som gett komikerna uppdraget, alltså, eller ens komikerna själva? ”Fick jag jobbet för att jag är känd eller för att jag är rolig?” Man kan säkert både vara känd och rolig. Kanske. Ingen tar sig i dag in i ett tv-hus utan att vara känd. Ingen tar sig in i en tablå utan att vara kändis. Ingen programidé utan bärande kändisar tas ens upp för diskussion. Finns det ens någon längre som öppet, och skamlöst, erkänner sig till gruppen ”okända”? Och vad skall vi göra med dem?! I sådant fall. Galenskaparna & After Shave var faktiskt roliga innan de var kända. Nej, jag tyckte faktiskt inte att de var så där vansinnigt roliga när de slog genom, det tog många år innan jag fick syn på deras genialitet – och riktigt bra och roliga blev de ju faktiskt först när de nyktrat till från den första komiska berusningen, och plötsligt såg sig själva som en del av sammanhanget – en del i det kollektiva vansinnet, kan man också säga. I dag känns det som om Claes Eriksson är väldigt ensam om att vara svensk satiriker, samhällskritiker – och väldigt glad i en klassisk vits. Samtidigt. Galenskaparnas och After Shaves stående inslag i ”Svensk humor” är egentligen den enda riktigt vassa kniven i lådan i den här serien – det är inte bara förvånansvärt lite som är roligt, rent objektivt (!), det är snarast förvånansvärt om man ens skrattar, säg, en gång per program. (Jag undrar om det finns något slags index man kan räkna med – eller på?) Är det kanske det som är väldigt svenskt? Ett skratt i taget. Visst kan man fundera på det också: Vad menar de egentligen med ”svensk humor”? Bör det kanske definieras? Eller är det exakt det som man håller på med att ringa in: ”Detta är s-v-e-n-s-k humor.” Frågorna hopar sig: Vad är det svenska, och vad gör den samtidigt både svensk och rolig? Sitter man inte riktigt och hoppar av förväntan: När skall Sverigedemokraterna definiera vad som är svensk humor? Hur skämtar en svensk, vad kan och bör man skämta om i det här landet? Än så länge har jag inte hittat ett enda politiskt skämt i ”Svensk humor”, bortsett då från Galenskaparna & After Shave. Politik är närmast minerad mark för svenska komiker, kanske inte nere på klubben, men definitivt i tv. Det blir trevligast om vi skojar om relationer och sex (givetvis), om åldrande och ungdomar och hur fult livet kan vara. Fulhet är egentligen det svensk humor inriktat sig mest på de senaste 20 åren. Det bruna och det beiga. Och det ensamma i det fula. I det sammanhanget är Robert Gustafssons och Johan Rheborgs trash-relation mor och son helt genial. Om det är roligt, det vet jag sannerligen inte, men tragiskt och svart och komiskt, visst, och jag tänker falla till föga och jag tänker ge mig, och skall äntligen erkänna: Johan Rheborg är också en riktigt jäkla bra skådespelare, jag har egentligen aldrig trott det eller sett det, men jag gör det nu. Här är han fantastisk.


Så förändrade Heidegger det filosofiska landskapet

Summary: Martin Heidegger tänkte sig boken "Vara och tid" som första delen i ett tvåbandsverk. Det blev bara en del. Men detta ungdomsverk från 1927 förändrade filosofin för alltid. Nu finns den i en ny svensk översättning.

I en sen hyllningstext till Heidegger från 1969 skildrar Hannah Arendt hans inverkan på de studenter som sökte sig till universitetet terminerna efter första världskrigets slut. I den "ocean av tristess" som rådde representerade han något nytt och annorlunda. Han hade inte skrivit så mycket, bara en avhandling om skolastisk språkfilosofi. Men berättelserna om hans föreläsningar hade spritt sig i landet som ryktet "om en dold kung". Inte bara Arendt sökte sig dit, det gjorde också Hans Georg Gadamer, Herbert Marcuse, Hans Jonas, och Karl Löwith, för att nu bara nämna de mest namnkunniga. Inför en sådan skara elever utvecklade Heidegger sitt nya tänkande, som präglades av en anda av uppbrott och återkomst. Den nedärvda traditionen skulle "destrueras", för att på nytt frigöra dess inre potential. I nydanande utläggningar av den antika filosofin, framför allt Aristoteles, men också Platon och Augustinus, visade han hur abstrakta metafysiska begrepp och problemställningar kunde få en ny giltighet genom att ställas mot den utsatta ändliga mänskliga existensen och omvänt. Det väsentliga under dessa år ägde rum i föreläsningar. Men plötsligt blev det bråttom att publicera sig. Edmund Husserls professur i Freiburg skulle bli ledig, det gällde att meritera sig för tjänsten. På kort tid sammanställde Heidegger sina anteckningar till 83 paragrafer av varierande längd, uppdelade i två huvudavsnitt på sammanlagt 450 sidor, under den kärnfulla titeln "Sein und Zeit" ("Vara och tid"), som utkom våren 1927. Själv var han då 37 år gammal. I ett förord förklarade han att detta bara var den första inkompletta delen av ett tvåbandsverk vars fortsättning skulle offentliggöras inom kort. Men någon fortsättning kom aldrig. Storverket förblev ett oinfriat löfte. Det är fascinerande att påminna sig om denna lite hafsiga och ofullbordade ansats bakom boken i ljuset av vad den efter hand skulle komma att bli. Snabbt fick den kultstatus. Trots sin svårforcerade och nydanande terminologi stod det genast klart att inte bara Husserls fenomenologi, utan hela den tyska filosofin med denna bok tagit ett nytt steg. I dag framstår den som det enskilt mest tongivande verket från det gångna seklets filosofiska litteratur, översatt till alla världsspråk med en oöverblickbar kommentarlitteratur och svindlande receptionshistoria. Heidegger själv skulle fortsätta att publicera sig fram till sin död femtio år senare. Men inget han gjorde därefter kunde riktigt tävla med ungdomsverket. På något sätt lyckades han med konststycket att samla sin tids splittrade filosofiska röster och energier i ett enhetligt stycke, vars systematik bitvis påminner mer om en skickligt dirigerad kör än om en solosång. I "Vara och tid" ljuder Aristoteles samman med Kierkegaard och Husserl, liksom Platon med Nietzsche och Dilthey, på ett sätt som ingen av dem hade kunnat föreställa sig innan Heidegger visade att det var möjligt. Den politiska utvecklingen i Tyskland och Heideggers inledande ställningstagande för Nationalsocialisterna 1933 påverkade tveklöst bokens fortsatta mottagande, inte minst i Tyskland där han alltjämt är omstridd. Hans bästa elever tog med sig vad de behövde och gick sedan egna vägar. Det mest kreativa mottagandet skedde i Frankrike, där boken omstöpte det filosofiska landskapet. Tänkare som Sartre, Merleau-Ponty, Paul Ricoeur, Foucualt och Derrida är helt enkelt inte riktigt begripliga om man inte ser hur de på olika sätt förvaltade stöten från "Vara och tid". Den första engelska översättningen av Macquarrie och Robinson kom 1962, följd av Joan Staumbaughs alternativa version 1996. Efter ett sent uppvaknande är USA i dag navet i den internationella Heideggerforskningen, med en strid ström av böcker, numera också från de mest prestigefyllda universitetsförlagen, som Stanford, Cambridge och Harvard. I Sverige satt mottagandet av Heidegger hårt inne. Filosoferna höll sig kallsinniga. När den norske filosofen Arne Naess skrev positivt om Heidegger på sextiotalet ifrågasattes hans positivistiska renlärlighet av svenska kolleger. Det var via teologer och litteraturvetare han började sippra in i det akademiska samtalet. Det kom att bli författaren Richard Matz, en egensinnig fritänkare och civilisationskritiker född 1922, som tog sig an uppgiften att översätta huvudverket. Mot blygsam ersättning och med minimalt redaktionellt stöd lyckades han 1981 med bedriften att överföra dess krävande neologismer till en mestadels läsbar svenska, åtminstone för den som var beredd att bejaka ankomsten av uttryck som "kastadhet", "förhandenhet", "avfjärmning" och "varitande" i den svenska språkgemenskapen. Matz var dock inte nöjd med sin översättning. Under flera år arbetade han på en revidering, som han inte hann avsluta före sin död 1992. Bland det som han ville ändra var titeln. "Vara och tid" skulle det ju ha varit, i obestämd form, inte "Varat och tiden", vilket var en missriktad eftergift till något som då uppfattades som mer svenskklingande. Men nu – trettio år senare – finns den där: "Vara och tid", i en helt ny översättning av Jim Jakobsson. Matz version förblev lite av ett work-in-progress, med inskjutna parenteser med alternativa lösningar och författarens tolkningar. Nu är texten renslipad och tätad. Man upplever i ännu högre grad hur exceptionellt väl svenskan är lämpad för att ta emot Heideggers språk. I många fall kan hans uttänjning av tyska språkstammar återskapas nästan utan meningsförlust. I långt högre grad än i de engelska och latinska språkens översättningar kan man i svenskan verkligen se hur texten är uppbyggd. Jakobssons nya version innebär samtidigt ett postumt erkännande av Matz ofta misskända bedrift. Trots att ambitionen var att göra en nyöversättning så kvarstår Matz val av centrala termer mestadels intakt. Och på några av de ställen där han frångått Matz är vinsten inte uppenbar. Ett exempel är Matz våghalsiga översättning av tyskans Jemeinigkeit som "varminhet", vilket nu i stället blivit "alltid-minhet". Att läsa Heidegger kräver onekligen att man släpper greppet om SAOL, och sätter en del av skolgrammatiken i friläge. Men det som gör boken till en så bestående klassiker är att den – till skillnad från andra samtida dadaistiska språkexperiment – faktiskt är så grundlig. Den tar ansvar för vart och ett av sina nydanande uttryck, den visar varför de behövs och hur de hänger samman med helheten. Som Jakobsson också lyfter fram i sitt kunniga efterord är boken inte alls så svår som sitt rykte. Den har en tydlig inre systematik och en pedagogisk struktur. Genidraget bakom dess uppbyggnad ligger i hur Heidegger genast från början återknyter till den antika metafysiska frågan om varat, Platons och Aristoteles to on. Därmed slår han en brygga över till filosofins begynnelse samtidigt som han pekar in mot samtidens mest aktuella frågor, om förhållandet mellan medvetande och materia, mellan mening, förståelse och historia. Den som är skolad i en modern världsbild är benägen att betrakta "varat" som bara ett abstrakt uttryck för "verklighet" eller rätt och slätt "fysisk natur". Men verkligheten har ju många ansikten, den visar sig som bergarter och matematiska tal, som tekniska artefakter, politiska institutioner och individuella känslor. Vad binder samman dem alla, i vilken mening är de olika sätt att vara? Det är vad Heidegger ger sig i kast med att undersöka. Idén som sedan styr upplägget är att varats olika sätt att visa sig måste tolkas utifrån det varande där något först blir meningsfullt och begripligt, nämligen i den mänskliga till-varon, tyskans Dasein. Till skillnad från föregångare som Kant och Husserl är det dock inte något abstrakt "kunskapssubjekt" som här bildar grundvalen för erfarenhet och verklighet. Hos Heidegger vilar vår teoretiska vetenskapliga förmåga på ett för-teoretiskt liv, ett spontant, kännande och historiskt präglat umgänge med ting och människor, i rörelse mot vår egen död. Boken växer på så vis till en uppgörelse med den moderna vetenskapliga världsbilden. Föreställningen om eviga sanningar, och lagbundenheter som objektivt existerande tid och rum, framträder efter hand som teologiska idealiseringar. Heidegger är likväl inte "relativist" i den meningen att alla sanningar skulle vara kultur- och tidsbundna. Det mänskliga subjektet är analysens medel, inte dess mål. För den som genomskådat de meningsskikt som bygger upp den moderna världsbilden öppnar sig till sist en möjlighet att ställa den filosofiska frågan om varat på nytt. Till sist handlar det om att leda filosofin tillbaka till den punkt där den själv först tog till orda och stöpte världen i begrepp. Vid denna oavslutade men öppna slutpunkt, pekar den också vidare mot andra erfarenhets- och uttrycksformer, framför allt mot diktningen. Man kan gratulera översättaren och Daidalos till en viktig bedrift. Man kan samtidigt hoppas att förlaget snabbt låter trycka upp ett flikomslag. Den puderlätta vita trycktexten slits lätt från det vackra klotbandet. Heidegger hade å andra sidan nog gillat det. I sina sena texter var han så mån om att visa på språkets gränser att han började skriva ordet "vara" överkorsat. I ljuset av den gesten är det kanske i själva verket följdriktigt att den som noggrant läst och burit med sig sitt nyköpta exemplar av "Vara och tid" skall upptäcka att bakom de uppfordrande benvita begreppen framträder gradvis en öppen grön rymd. "Vara och tid" ("Sein und Zeit") Martin Heidegger Övers. Jim Jakobsson, Daidalos


Summary: Martin Heidegger tänkte sig boken ”Vara och tid” som första delen i ett tvåbandsverk. Det blev bara en del. Men detta ungdomsverk från 1927 förändrade filosofin för alltid. Nu finns den i en ny svensk översättning.

I en sen hyllningstext till Heidegger från 1969 skildrar Hannah Arendt hans inverkan på de studenter som sökte sig till universitetet terminerna efter första världskrigets slut. I den ”ocean av tristess” som rådde representerade han något nytt och annorlunda. Han hade inte skrivit så mycket, bara en avhandling om skolastisk språkfilosofi. Men berättelserna om hans föreläsningar hade spritt sig i landet som ryktet ”om en dold kung”. Inte bara Arendt sökte sig dit, det gjorde också Hans Georg Gadamer, Herbert Marcuse, Hans Jonas, och Karl Löwith, för att nu bara nämna de mest namnkunniga. Inför en sådan skara elever utvecklade Heidegger sitt nya tänkande, som präglades av en anda av uppbrott och återkomst. Den nedärvda traditionen skulle ”destrueras”, för att på nytt frigöra dess inre potential. I nydanande utläggningar av den antika filosofin, framför allt Aristoteles, men också Platon och Augustinus, visade han hur abstrakta metafysiska begrepp och problemställningar kunde få en ny giltighet genom att ställas mot den utsatta ändliga mänskliga existensen och omvänt. Det väsentliga under dessa år ägde rum i föreläsningar. Men plötsligt blev det bråttom att publicera sig. Edmund Husserls professur i Freiburg skulle bli ledig, det gällde att meritera sig för tjänsten. På kort tid sammanställde Heidegger sina anteckningar till 83 paragrafer av varierande längd, uppdelade i två huvudavsnitt på sammanlagt 450 sidor, under den kärnfulla titeln ”Sein und Zeit” (”Vara och tid”), som utkom våren 1927. Själv var han då 37 år gammal. I ett förord förklarade han att detta bara var den första inkompletta delen av ett tvåbandsverk vars fortsättning skulle offentliggöras inom kort. Men någon fortsättning kom aldrig. Storverket förblev ett oinfriat löfte. Det är fascinerande att påminna sig om denna lite hafsiga och ofullbordade ansats bakom boken i ljuset av vad den efter hand skulle komma att bli. Snabbt fick den kultstatus. Trots sin svårforcerade och nydanande terminologi stod det genast klart att inte bara Husserls fenomenologi, utan hela den tyska filosofin med denna bok tagit ett nytt steg. I dag framstår den som det enskilt mest tongivande verket från det gångna seklets filosofiska litteratur, översatt till alla världsspråk med en oöverblickbar kommentarlitteratur och svindlande receptionshistoria. Heidegger själv skulle fortsätta att publicera sig fram till sin död femtio år senare. Men inget han gjorde därefter kunde riktigt tävla med ungdomsverket. På något sätt lyckades han med konststycket att samla sin tids splittrade filosofiska röster och energier i ett enhetligt stycke, vars systematik bitvis påminner mer om en skickligt dirigerad kör än om en solosång. I ”Vara och tid” ljuder Aristoteles samman med Kierkegaard och Husserl, liksom Platon med Nietzsche och Dilthey, på ett sätt som ingen av dem hade kunnat föreställa sig innan Heidegger visade att det var möjligt. Den politiska utvecklingen i Tyskland och Heideggers inledande ställningstagande för Nationalsocialisterna 1933 påverkade tveklöst bokens fortsatta mottagande, inte minst i Tyskland där han alltjämt är omstridd. Hans bästa elever tog med sig vad de behövde och gick sedan egna vägar. Det mest kreativa mottagandet skedde i Frankrike, där boken omstöpte det filosofiska landskapet. Tänkare som Sartre, Merleau-Ponty, Paul Ricoeur, Foucualt och Derrida är helt enkelt inte riktigt begripliga om man inte ser hur de på olika sätt förvaltade stöten från ”Vara och tid”. Den första engelska översättningen av Macquarrie och Robinson kom 1962, följd av Joan Staumbaughs alternativa version 1996. Efter ett sent uppvaknande är USA i dag navet i den internationella Heideggerforskningen, med en strid ström av böcker, numera också från de mest prestigefyllda universitetsförlagen, som Stanford, Cambridge och Harvard. I Sverige satt mottagandet av Heidegger hårt inne. Filosoferna höll sig kallsinniga. När den norske filosofen Arne Naess skrev positivt om Heidegger på sextiotalet ifrågasattes hans positivistiska renlärlighet av svenska kolleger. Det var via teologer och litteraturvetare han började sippra in i det akademiska samtalet. Det kom att bli författaren Richard Matz, en egensinnig fritänkare och civilisationskritiker född 1922, som tog sig an uppgiften att översätta huvudverket. Mot blygsam ersättning och med minimalt redaktionellt stöd lyckades han 1981 med bedriften att överföra dess krävande neologismer till en mestadels läsbar svenska, åtminstone för den som var beredd att bejaka ankomsten av uttryck som ”kastadhet”, ”förhandenhet”, ”avfjärmning” och ”varitande” i den svenska språkgemenskapen. Matz var dock inte nöjd med sin översättning. Under flera år arbetade han på en revidering, som han inte hann avsluta före sin död 1992. Bland det som han ville ändra var titeln. ”Vara och tid” skulle det ju ha varit, i obestämd form, inte ”Varat och tiden”, vilket var en missriktad eftergift till något som då uppfattades som mer svenskklingande. Men nu – trettio år senare – finns den där: ”Vara och tid”, i en helt ny översättning av Jim Jakobsson. Matz version förblev lite av ett work-in-progress, med inskjutna parenteser med alternativa lösningar och författarens tolkningar. Nu är texten renslipad och tätad. Man upplever i ännu högre grad hur exceptionellt väl svenskan är lämpad för att ta emot Heideggers språk. I många fall kan hans uttänjning av tyska språkstammar återskapas nästan utan meningsförlust. I långt högre grad än i de engelska och latinska språkens översättningar kan man i svenskan verkligen se hur texten är uppbyggd. Jakobssons nya version innebär samtidigt ett postumt erkännande av Matz ofta misskända bedrift. Trots att ambitionen var att göra en nyöversättning så kvarstår Matz val av centrala termer mestadels intakt. Och på några av de ställen där han frångått Matz är vinsten inte uppenbar. Ett exempel är Matz våghalsiga översättning av tyskans Jemeinigkeit som ”varminhet”, vilket nu i stället blivit ”alltid-minhet”. Att läsa Heidegger kräver onekligen att man släpper greppet om SAOL, och sätter en del av skolgrammatiken i friläge. Men det som gör boken till en så bestående klassiker är att den – till skillnad från andra samtida dadaistiska språkexperiment – faktiskt är så grundlig. Den tar ansvar för vart och ett av sina nydanande uttryck, den visar varför de behövs och hur de hänger samman med helheten. Som Jakobsson också lyfter fram i sitt kunniga efterord är boken inte alls så svår som sitt rykte. Den har en tydlig inre systematik och en pedagogisk struktur. Genidraget bakom dess uppbyggnad ligger i hur Heidegger genast från början återknyter till den antika metafysiska frågan om varat, Platons och Aristoteles to on. Därmed slår han en brygga över till filosofins begynnelse samtidigt som han pekar in mot samtidens mest aktuella frågor, om förhållandet mellan medvetande och materia, mellan mening, förståelse och historia. Den som är skolad i en modern världsbild är benägen att betrakta ”varat” som bara ett abstrakt uttryck för ”verklighet” eller rätt och slätt ”fysisk natur”. Men verkligheten har ju många ansikten, den visar sig som bergarter och matematiska tal, som tekniska artefakter, politiska institutioner och individuella känslor. Vad binder samman dem alla, i vilken mening är de olika sätt att vara? Det är vad Heidegger ger sig i kast med att undersöka. Idén som sedan styr upplägget är att varats olika sätt att visa sig måste tolkas utifrån det varande där något först blir meningsfullt och begripligt, nämligen i den mänskliga till-varon, tyskans Dasein. Till skillnad från föregångare som Kant och Husserl är det dock inte något abstrakt ”kunskapssubjekt” som här bildar grundvalen för erfarenhet och verklighet. Hos Heidegger vilar vår teoretiska vetenskapliga förmåga på ett för-teoretiskt liv, ett spontant, kännande och historiskt präglat umgänge med ting och människor, i rörelse mot vår egen död. Boken växer på så vis till en uppgörelse med den moderna vetenskapliga världsbilden. Föreställningen om eviga sanningar, och lagbundenheter som objektivt existerande tid och rum, framträder efter hand som teologiska idealiseringar. Heidegger är likväl inte ”relativist” i den meningen att alla sanningar skulle vara kultur- och tidsbundna. Det mänskliga subjektet är analysens medel, inte dess mål. För den som genomskådat de meningsskikt som bygger upp den moderna världsbilden öppnar sig till sist en möjlighet att ställa den filosofiska frågan om varat på nytt. Till sist handlar det om att leda filosofin tillbaka till den punkt där den själv först tog till orda och stöpte världen i begrepp. Vid denna oavslutade men öppna slutpunkt, pekar den också vidare mot andra erfarenhets- och uttrycksformer, framför allt mot diktningen. Man kan gratulera översättaren och Daidalos till en viktig bedrift. Man kan samtidigt hoppas att förlaget snabbt låter trycka upp ett flikomslag. Den puderlätta vita trycktexten slits lätt från det vackra klotbandet. Heidegger hade å andra sidan nog gillat det. I sina sena texter var han så mån om att visa på språkets gränser att han började skriva ordet ”vara” överkorsat. I ljuset av den gesten är det kanske i själva verket följdriktigt att den som noggrant läst och burit med sig sitt nyköpta exemplar av ”Vara och tid” skall upptäcka att bakom de uppfordrande benvita begreppen framträder gradvis en öppen grön rymd.


Agnetha Fältskog öppnar för Abba-reunion

Summary: Det verkar finnas planer på någon form av återförening för Abba, säger Agnetha Fältskog till en tysk tidning. Men till DN svarar Benny Andersson att han inte hört talas om något sådant.

Till den tyska tidningen Welt am Sonntag säger Agnetha Fältskog, enligt TT, att en återförening självklart är något som vi tänker på. Detta skulle i så fall ske i samband med 40-årsjubileet för ”Waterloo” som vann schlager-EM 1974. – Det verkar finnas planer att göra något för att uppmärksamma jubileet på något sätt. Men jag kan inte vid denna tidpunkt säga hur planerna kommer att utveckla sig, säger Agnetha Fältskog till Welt am Sonntag. När DN frågar Benny Andersson om det stämmer att gruppen ska återförenas svarar han på sms: – Det är nog bäst om du frågar henne. Jag tänker att jag nog borde veta om det vore aktuellt. I våras sade Agnetha Fältskog till tyska tidskriften Die Zeit Magazine att hon inte skulle säga nej till en Abba-återförening, uppger TT. Redan då dementerade Benny Andersson alla rykten med att Abba inte har funnits sedan 1982.


Nya rykten om Abba-återförening

Summary: Det ”verkar finnas planer” på någon form av återförening för Abba, säger Agnetha Fältskog till en tysk tidning. Men till DN svarar Benny Andersson att han inte hört talas om något sådant.

Till den tyska tidningen Welt am Sonntag säger Agnetha Fältskog, enligt TT, att en återförening ”självklart är något som vi tänker på.” Detta skulle i så fall ske i samband med 40-årsjubileet för ”Waterloo” som vann schlagerfestivalen 1974. — Det verkar finnas planer att göra något för att uppmärksamma jubileet på något sätt. Men jag kan inte vid denna tidpunkt säga hur planerna kommer att utveckla sig, säger Agnetha Fältskog till Welt am Sonntag. När DN frågar Benny Andersson om det stämmer att gruppen ska återförenas svarar han på sms: — Det är nog bäst om du frågar henne. Jag tänker att jag nog borde veta om det vore aktuellt. I våras sade Agnetha Fältskog till tyska tidskriften Die Zeit Magazine att hon ”inte skulle säga nej” till en Abba-återförening, uppger TT. Redan då dementerade Benny Andersson alla rykten med att Abba inte har funnits sedan 1982.


Lena Andersson: Barnalstring är frivillig

Summary: För mig har det varit en frihetshandling att inte föröka mig. Det är inte människan som vill ha barn, det är generna som vill leva vidare. Så skriver författaren Lena Andersson om sitt beslut att inte skaffa barn.

Om alla gjorde som jag skulle människosläktet dö ut. Det vore ohållbart att upphöja min handling till allmän rekommendation. Men om vi i begreppet handling inbegriper akten att fatta övervägda beslut lämpar den sig som dygd eller rent av plikt. Jag vill formulera den så här: Sätt inte människor till världen utan att först ha funderat på om det är vad du vill och önskar med ditt och andras liv. Barnalstring är frivillig. Man är inte tvungen för att man kan. Människor kan vara fria endast i kraft av sitt förnuft och förnuftet ger oss ansvar. För mig har det varit en frihetshandling att inte föröka mig. Jag är dock glad över att finnas till, liksom jag är glad över att det finns fler mänskliga varelser, och beklagar således vare sig att mina föräldrar valde annorlunda eller att människor vill ha barn. Man kan därmed säga att jag värnar mitt eget liv så mycket i de former av det jag känner till att jag är beredd att beröva potentiella människor det liv de kunde ha fått och som de eventuellt skulle ha värdesatt lika högt som jag värdesätter mitt. Eller inte. Det är det man aldrig vet. Avkomman kan bli en miserabel varelse som önskar att den inte hade fötts och ägnar tillvaron åt att klandra sina föräldrar för brottet att sätta det till världen. Har jag rätt att ”beröva” ofödda människor det liv de kunde ha fått? Ja. Endast det som existerar kan bli berövat något. Därtill och framför allt har jag rätt att bestämma över min kropp så länge jag inte skadar eller tvingar andra. Jag är inte slav under några diktat, under normer om moderskap eller en stat som behöver fler barn i dag ”för att klara välfärden i morgon”. Ett samhälle ska inte planera eller dirigera fram hur medborgarna väljer att reproducera sig. Det ska inte ha synpunkter på antalet barn eller önskemål om fler. Man föder inte barn åt gemenskapen eller Gud, och man avstår inte åt dem. Barnalstring ska lika lite som något annat planeras centralt och ovanifrån för att motsvara någons syfte rörande helhetens eventuella bästa. Men det innebär också fullt ansvar för de människor man sätter till världen innan de är stora nog att ta ansvar själva. Om denna fria ordning fick till följd att ingen längre ville ha barn, det vill säga gjorde som jag och lät generna upphöra med mig, vore det slut med släktet. Och då fick det vara så. Det lär inte ske, ty att inte föröka sig är en biologisk och evolutionär anomali per definition. Tack vare preventivmedel och aborträtt är det i frihetliga länder inget skenval huruvida man blir förälder. Endast lagar är tvingande. Normer är normerande men inte tvingande. Det är ingen liten sak att göra en ny människa eller flera. Det är heller ingen liten sak att låta bli, tycker kanske många. Jag har full förståelse för att man när ett barn är fött tänker att det hade varit förfärligt att det barnet inte skulle ha funnits, oavsett om man tvekade innan, och översätter det till de ickeexisterande men möjliga barn som en barnfri person avstår från att sätta till världen. Psykologiskt och filosofiskt är emellertid inte icke-existens som kunnat bli existens detsamma som faktisk existens. Man saknar inte det man aldrig haft och aldrig drömt om att få. Man saknar bara det man mist. Det man drömt om kan man sakna som om man hade mist det, ty drömmen är som att ha det, hjärnan känner knappt någon skillnad. Ytterligare en omständighet fäller resonemanget att fenomenen skulle vara likvärdiga. Alla avstår hela tiden från att göra nya människor. De som har två barn skulle kunna få ett tredje och ett fjärde, ett femte, sjätte. Det finns alltid fler människor att göra om det är de ännu okoncipierades välbefinnande eller rättigheter som ska avgöra frågan. Och i samma stund upphör välbefinnande och rättigheter för de existerande. För mig har det aldrig känts som en självklar och ”naturlig” del av mitt tänkande om mig själv och livet att jag en dag skulle bli förälder. Att jag skulle vara mamma är så konstigt att det till och med känns besynnerligt att vara ”ingens” mamma. Själva ordet mamma förbundet med min person reser inre motstånd. Att jag har en mamma finner jag odramatiskt, men att jag skulle vara en har alltid känts outsägligt underligt. Jag betraktar således inte saken som att jag har valt bort att bli förälder. Jag har aldrig valt till det. Att bli förälder är i mina föreställningar att välja bort det man har och den man blivit under de år man levt, medan att inte bli förälder är att fortsätta som hittills. Jag blir därför alltid förvånad när jag får höra att personer jag känner eller känner till väntar barn. Samma sak när de gifter sig med pompa och ståt. Det är ett existentiellt skifte som min automatik finner märkligt att göra och varje gång tvingas jag därför korrigera tanken och påminna mig om att det är jag som väljer det ovanliga. Jag har givetvis inget emot att människor gör sina val men inifrån mitt medvetande är det skiftet i levnadssätt och bytet av bana som är anomalin, det ej förväntade. Vikten av autonomi och suveränitet har varit för starkt inristade i mig för att de skulle gå att kombinera med det inkräktande på dessa värden som gravididet och föräldraskap är. Jag har inte alls varit särskilt självständig rent psykologiskt genom livet, utan snarare beroende av än den ena än den andra för att må bra. Men min självbild har inte passat med de förhållningssätt till tillvaron som traditionen, kulturen, underhållningen, lagarna eller kommersen hävdar som uppenbara. När jag var barn föll det mig aldrig in att bröllop och giftermål skulle vara något att sträva efter. Jag tyckte inte illa om det utan var likgiltig. Jag kände mig bara inte talad till när jag tog del av sagornas bröllop och de giftaslystna flickornas bestyr med sina kläder. Det kunde ha handlat om ekorrars sätt att organisera sina liv och jag hade känt mig lika lite talad till. Det innebar att jag inte heller kände mig utanför, liksom jag inte känner mig utanför ekorrars förehavanden. Att jag skulle bo i ett hus med en annan vuxen och två barn var en orimlig tanke som inget hade med mig att göra och som förutsatte att jag blev någon annan. Kärlek verkade underbart och värt att sträva efter, men hur de ritualiserade institutionerna hörde samman med känslan jag förstod var kärleken, det var svårt att se. Det fanns en manual som tilltalade mig och gjorde det möjligt att se framåt på det sätt som är ett av livsberättelsens syften (ett annat är ordning och kontroll). Det var sagan om en enastående karriär inom idrott. Normerna knutna till dem följde jag observant och osjälvständigt. Sådana drömmar förstod jag meningen med och de var de enda jag skulle ha kallat drömmar. De förutsatte heller inte något framtida byte av personlighet, utan en fortsättning på den jag var. Då jag stod utanför de sagor som gällde livets organisering stod jag också utanför hela paketet med att behaga andra och agera inför deras blickar. Jag uppfattade moraliska blickar starkt, men inte normerande blickar rörande utseende och uppförande. Jag trodde att var och en gjorde som de ville inom ramarna för moralen. Att gifta sig och få barn såg jag som lika lite påbjudet och påliggande som att bli en rik direktör. Båda var mig väsensfrämmande. I min uppväxt var passivitet bannlyst och aktivitet belönat. Det var min inifrånblick på vad jag ägnade mig åt och hur jag utförde det som var viktig. Inställningen har dröjt kvar i mig. Den egna vägen har prioriterats, andras vägar måste först förklara sitt värde för att jag ska vilja anträda dem. Andra människor är inspiration och kunskapskälla, men om jag ska göra som de gör måste jag först djupt inne i mig förstå varför och ha prövat om jag verkligen vill det. Utan tvekan är familjebildning det förväntade. Den som vill ha barn behöver inte förklara sig, vilket är tecknet på hegemoni. Men jag tror att man får bli lite hårdhudad här och hålla ordning på tankarna. Det viktiga är inte att ändra på omgivningen, utan att mångfalden av sätt att leva tolereras, bejakas eller uppmuntras. I det ingår att vi försöker tygla vår tro att vi vet allt eller något särskilt om en människa utifrån hennes individuella val. Alla sätt att organisera sina preferenser kan inte bli lika vanliga eller normala. Att på olika områden avvika är varken fel eller rätt, sämre eller bättre. Den som är särling i dag är konventionell i morgon inom ett annat fält. Udda är en beskrivning, ofta en provisorisk sådan, inte en värdering. Ingen ska avstå från att skaffa barn för att de barnlösa eller barnfria ska må bättre. Det man kan önska och förvänta sig är medvetenhet och insikt om att vi alla har ett val som bör göras aktivt. Och att alla inte vill samma sak med sitt liv. Många hävdar slentrianmässigt att barn utgör livets biologiska mening och dess existentiella tillika. Mot det vill jag anföra att det biologiska saknar mening och den existentiella meningen är ett samlingsnamn för en känsla man kontinuerligt konstruerar utifrån allehanda upplevelser, behov och förnimmelser. Den är helt individuell. Men längtan efter barn måste väl ändå vara biologiskt betingad, eftersom släktet överlevt endast så? Sexdriften är inte en social konstruktion. Men eftersom den ofta leder till barn kan dess resultat, avkomman, lätt förväxlas med resultatets upphov, driften. Inget är så lätt att blanda samman som orsakssamband. Vi tror att vi längtar efter att föröka oss och därför har sex, medan vi väl i själva verket längtar efter sex och därför förökar oss. Nästa fråga som inställer sig är varför vi längtar efter sex. Evolutionen måste tolkas. Och den är allt annat än nogräknad då den saknar riktning, plan och intention. Det blir vad det blir och det som fungerar duger. Förökning räcker för överlevnad, då spelar det ingen roll hur den går till eller av vilka orsaker vi förökar oss, bara allt fortsätter. När man beaktar Richard Dawkins perspektiv i ”The Selfish Gene” (”Den själviska genen”, 1976) faller frågan om biologiskt betingad barnlängtan närmast bort, blir irrelevant och feltänkt. Dawkins presenterar en tolkning som gör det omöjligt att fortsätta se på levande varelser som något enhetligt. Och i samma ögonblick förändras synen på reproduktion. Med tanke på att människan avgränsas av kroppens konturer och varje kropp bär ett medvetande som är avskilt från alla andra är det praktiskt att tala om individer. Det är deras medvetande och ingen annans som lär sig saker, interagerar och känner smärta när kroppen utsätts för påfrestning. Men enligt Dawkins tolkning är det snarare organismens myriad av byggstenar som har ”lurat” oss att betrakta människan som en enhet. Så skickliga har beståndsdelarna som utgör kroppen och medvetandet varit på att skapa sig en skuta som de tagit hyra på för att segla in i framtiden med, att den lyckats få oss att betrakta oss själva som enskilda och helgjutna och inte som en slumpmässig ansamling av småorganismer som gått samman och skapat den stora organismen vi kallar människa. Dawkins föreslår att vi ska se arten människa som en av många slumpmässigt hopkomna varianter på maskiner som generna har utformat, byggt, samlat ihop sig till eller utgör, allt för att försäkra sig om sin egen reproduktion. Det är alltså varje gen för sig som vill föröka sig, inte vi. Det är inte vi som har gener, det är gener som har oss. Det är inte människan som vill ha barn, det är generna som vill leva vidare. Och det mest ändamålsenliga sättet råkade bli det vi känner som en människokropp att skydda sig i för att där inifrån kunna göra nya versioner av sig själva, versioner som i sin tur är inneboende i nya maskiner vilka de själva håller igång och som gör avkomma på det att generna aldrig må dö. Det blir inte mycket romantik och illusion kvar, men kanske vore det här ett sannare, mer fantasieggande och fruktbart sätt att formulera saken än de platta sagor som vi underhåller varandra med. Även sagorna lyder emellertid under naturens lagar fast i kulturell skepnad. Berättelserna överlever för att de skapar den känsla av mening som inte finns, för att de fyller en funktion och tilltalar tillräckligt många. Men inte alla. Somliga ger kontraorder och accepterar inte genernas exploatering av människans oro, deras manipulationer av vårt signalkänsliga medvetande, deras finter, trick och knep för att ta sig vidare mot evigheten genom att använda bebis- hull, stora ögon och värnlösheten i en oskyddad ny varelse. Generna skapar, för att sedan utnyttja, människans längtan efter att få slippa sig själva och gå upp i någon annan, att få till synes äga och ägna sig åt en beroende varelse. En del vägrar ge efter för detta genernas mixtrande med oss, det som får oss att lida av och frukta ensamheten så mycket att vi intalar oss att med ett barn blir vi aldrig mer ensamma. Men avkomman lämnar en, det är det sorgliga om man trodde något annat, den lämnar för att skapa ny avkomma, en ny av generna skapad och använd människomaskin för att de ska kunna ta sig vidare mot evigt liv för egen del. Oss struntar de i. Oss kastar de oblitt i en grav medan de själva seglar bort mot nya spännande äventyr. Liv, liv, mera liv. Det är inte vi som längtar efter barn, det är generna som längtar efter en ny farkost att driva framåt över oceanerna. Allt för att deras liv ska upprätthållas. Till vilken nytta? Ingen alls. Till vilket syfte? Inte något som helst. Liv handlar inte om nytta och syfte. Men om människan härmed verkar ha degraderats finns tröst att få. Som de enda djuren på Jorden, skriver Dawkins, kan vi vända oss mot våra skapare generna. ”We, alone on earth, can rebel against the tyranny of the selfish replicators.” Fria under tyranniet är människorna. Lena Anderssons text är hämtad ur antologin ”Ingens mamma” som utkommer på bokförlaget Atlas. I boken skriver tolv kvinnor om barnfrihet, bland annat författaren Birgitta Stenberg och kritikerna Annina Rabe och Jane Magnusson. Lena Andersson Yrke: Författare och kolumnist, bland annat på DN:s ledarsida. Född: 1970 i Stockholm. Uppvuxen i Tensta. Debut: Romanen ”Var det bra så?” utkom 1999. Sommarprat: Fyra gånger: 2000, 2002, 2005 och 2008. Aktuell: Med sin sjätte bok ”Egenmäktigt förfarande – en roman om kärlek”, som kritikerhyllats under hösten.


Amazon slår sig in på svenska bokmarknaden

Summary: Den omstridda nätbutiken Amazon vill etablera sig i Sverige. Förhandlingar har pågått i ett år. Nu uppvaktar den amerikanska jätten flera svenska förlag.

Under ett års tid har Amazon förhandlat med Bokrondellen, som samlar den data som krävs för att kunna saluföra litteratur i butik och e-handeln i Sverige. Vd Christer Perslöv säger att nätföretagets jurister på europakontoret i Luxemburg, nu "närmat sig" Bokrondellens avtalskrav, efter att initialt ställt tuffa krav. Vad är Amazons plan för den svenska marknaden? – Det jag förstått är att de i första hand ska sälja svenska böcker – både pappersböcker och e-böcker – på sina befintliga sajter, svarar Perslöv. Dorotea Bromberg på Brombergs bokförlag är övertygad om att Amazon snart finns på den svenska marknaden. – Det finns ingen tvekan. Men hur snabbt och hur stora de kommer bli i Sverige återstår att se. Bromberg har via sin distributör redan tillfrågats om Amazon får köpa förlagets böcker, vilket hon sagt ja till. – Jag och mina kolleger på andra medelstora förlag är uppvaktade, men säkert också de stora, fast de kanske inte talar om det. Dorotea Bromberg är säker på att ett svenskt Amazon innebär en väldig maktförskjutning i bokbranschen. – Om det är bra eller dåligt vet vi inte riktigt, förmodligen blir det både och. Det är möjligt att Amazon till en början skulle minska de stora, svenska förlagens makt men snart skulle vi bli varse att en annan maktfaktor kommit hit – och som säkert pressar alla. Men jag tror att Amazon kan bidra till en stor ökning av exempelvis e-boksförsäljningen, påpekar hon. Förläggaren Jonas Axelsson, vd på Partners in Stories, tidigare litterär chef på Albert Bonniers Förlag, talar också om maktskifte och radikala förändringar på den svenska bokmarknaden. – Att Amazon inte redan finns i Sverige beror förstås på Adlibris och Bokus, det är inte lätt att ta bollen från dem och bli dominant lika snabbt som företaget blivit i Tyskland och på andra ställen i Europa, säger han. Axelsson tror att prisdumpning är enda vägen för Amazon att ta marknadsandelar. Det finns inget "kundbehov" av ännu en nätsajt som sprider svensk litteratur, menar han. Är ett svenskt Amazon en hotbild för bokbranschen? – Det är svårt att säga. Vi har två svenska jättar i dag med Bonnier och KF som äger Bokus, Norstedts och Akademibokhandeln. Skulle Amazon tränga sig in och dessutom börja sälja läsplattor – som de varit fruktansvärt skickliga på i USA och England – kommer det råda helt nya förutsättningar för hur du handlar böcker och mycket de får kosta. De som dominerat produktions- och försäljningsledet i Sverige kommer troligtvis bli väldigt skrämda. Konsumenterna skulle samtidigt få billigare böcker och läsandet skulle möjligen öka. – Ja, åtminstone i början. Men det kräver offer, det kostar att göra böcker. Med en liten marknad och med ett litet språk är vi väldigt sköra när det gäller vinstmarginaler. Amazon har inget problem med att sälja böcker för en dollar – och det gör att alla i hela ledet drabbas, också författarna. Sverige är redan ett land med låga bokpriser i en europeisk jämförelse, påminner han. Svante Weyler, branschveteran med ett lång förflutet på Norstedts innan han startade eget bokförlag, talar om nätjättens agerande som aggressivt. Han menar att det vill ha en monopolställning. Han är "extremt nervös" för effekterna. Extrem prispress på e-böcker innebär i sin tur en extrem prispress på pappersböcker och detta på en marknad som i stället skulle behöva ökade marginaler, understryker han. – Prispress är alltid bra för konsumenterna ända till någon frågar hur det kan komma sig att en tröja kan kosta nitton spänn – jo, för att någon inte får betalt. Han beskriver Amazons förlags-ambitioner som att de vill "plocka mogen frukt". De söker redan kommersiellt framgångsrika författare som kan tjäna ännu mer pengar på ett kontrakt med det väldiga nätföretaget, men de är inte intresserade av att odla nya och lovande författarskap. – Jag har fortfarande inte träffat någon som sysslar med den elektroniska delen av bokbranschen som är publicist, konstaterar Weyler. De är antingen tekniker, ekonomer eller distributörer och vill ha en del av intäkterna i vår verksamhet. De har inte min solidaritet. Lars Schmidt, reporter på branschorganet Svensk Bokhandel, tror att Amazons intresse för Sverige – som har en stark och lättpenetrerad bokmarknad – är en del av viljan till världsherravälde. En ambition som kan komma att slå sönder strukturen på den svenska bokmarknaden. Schmidt påpekar att den amerikanska nätjätten för närvarande bygger upp sin distributionsverksamhet i bland annat Tyskland, Tjeckien och Polen och att den nordtyska anläggningen kan vara avsedd att serva den skandinaviska marknaden. Amazon förhandlar också i Norge om ett avtal. – Ett bokförlag kan ju förstås säga nej till att sälja sina böcker via Amazon, men då är man ju inte klok. Däremot kan förlagen trilskas med sina rabattsystem och kräva ordinarie priser. Men sånt brukar Amazon strunta i. De tar sådana förluster tills de har tillräckligt många konsumenter, volym – de ser det som en ren marknadsföringsutgift. Kilian Trotier, reporter på tyska Die Zeits kulturredaktion, har följt Amazons etablering i Tyskland på nära håll. Han talar om företagets vilja att knyta upp så många människor som möjligt i dess "slutna ekosystem" via billiga Kindle-plattor och prispressade böcker som huvudstrategi. Och när de väl blivit kunder kommer de också köpa en massa andra Amazon-produkter. Effekten kan, som i England, resultera i att rader av mindre bokförlag slås ut, varnar han. – Bland europeiska bokhandlare talas det i dag om att det är närmast omöjligt att sälja e-böcker utanför Amazon. I ett motdrag har de stora bokkedjorna i Tyskland tillsammans med ett telekomföretag släppt en egen läsplatta, Tolino. Den har på ett halvår högst otippat tagit 30 procent av den marknad där Amazon har 40 procent. – Om man går samman på det sättet mot en större motståndare så kan det vara möjligt att konkurrera med Amazon. Det viktigaste är att samarbeta, i synnerhet på en liten marknad som Sverige, säger Kilian Trotier på Die Zeit. Amazon Amazon, som är världens största nätbutik, grundades 1994 och har sitt huvudkontor i Seattle, USA. Det startades med ambitionen att vara ”världens mest kundorienterade företag” och vill erbjuda all tänkbar näthandel, för böcker och filmer, leksaker, kläder, smycken, verktyg och bildelar. I dag säljer också hundratusentals fristående företag och privatpersoner sina varor på Amazons nätsajter. 2007 introducerade företaget sin Kindle, en budgetläsplatta som nu finns i flera utföranden. Amazon driver också bokutgivning via Kindle Direct Publishing och Amazon Publishing, konsthandel via Amazon Art liksom film via Amazon Studios. DN


Jay Z stämd av skivbolag

Summary: Skivbolaget TufAmerica stämmer rapparen Jay Z för en sampling på sin låt ”Run this town” från albumet ”Blueprint 3”.

Skivbolaget TufAmerica har stämt den mångmiljonsäljande Brooklyn-rapparen Jay Z för för en sampling på rapparens singellåt ”Run this town” som gjordes med hjälp av vokala insatser från Rihanna och Kanye West. Samplingen kommer från 60-talslåten ”Hook and sling part 1” som framfördes av artisten Eddie Bo, skriver New York Daily News. Det är inte första gången som TufAmerica stämmer en artist. Förra året fick Kanye West ta emot en stämning för att han använt sig av låten i albumet ”My beautiful dark twisted fantasy” som kom för tre år sedan. Dessutom hamnade rapgruppen Beastie Boys också i klammeri med bolaget förra året för två skivor som de gjorde för mer än tjugo år sedan. Jay Z, eller Shawn Carter, uppträdde i Stockholm för ett par veckor sedan. Han ligger bakom en rad med hits som ”99 problems” och ”Hard knock life” samt kritikerrosade fullängdare som ”Reasonable doubt” och ”Blueprint”-serien.


Hendrixfilm visar nya sidor av rock-ikonen

Summary: John Ridley är dubbelaktuell på Stockholms filmfestival. Förutom manuset till hyllade "12 years a slave" har han skrivit och regisserat "Jimi: All is by my side" om rockstjärnan Jimi Hendrix år i London.

När John Ridley växte upp fanns Jimi Hendrix bara där. Hans musik var en del av Ridleys uppväxt, en konstant, och det var historierna om Hendrix också. – Jag minns att jag tyckte om att höra berättelser om Jimi Hendrix. Berättelserna var alltid lite sagoaktiga, det var svårt att veta vad som var sant och vad som var mytologi. Senare i livet blev jag intresserad av att ta reda på vem han var. Vad som drev honom, var hans kreativitet kom från, säger John Ridley. Tanken att göra en film om Hendrix liv hade snurrat runt i Hollywood i många år. John Ridley var en av många manusförfattare som blivit ombedd att komma med idéer, men han hade svårt att hitta en angreppsvinkel som inte kändes sliten. – Det kändes för vagt, som om det hade kunnat vara vilken musiker som helst som föds, inte blir kramad av sin mamma, får allt de vill ha, får droger, dör. Men så, en dag, ramlade John Ridley över den obskyra Jimi Hendrix-låten "Send my love to Linda". Låten gjorde honom nyfiken: Vad handlade den om? Vem var Linda? Det visade sig att hon var en av nyckelpersonerna i händelseförloppet som gjorde Jimi Hendrix till rockstjärna. Linda var nitton år när hon träffade Jimi Hendrix i New York och bestämde sig för att hjälpa honom. Hon uppmuntrade honom, lånade ut sin pojkvän Keith Richards (Rolling Stones) gitarr till Hendrix, och såg till att han fick en manager och reste till Storbritannien. – Linda fascinerade mig. Hon hade en intelligens och ett djup som var bortom hennes ålder. Hon kunde rock'n'roll, hon förstod talang, säger John Ridley. John Ridley bestämde sig för att göra en film om just det: Jimi Hendrix år i London 1966–1967, strax innan det stora genombrottet. Filmen är inte ett dyrt Hollywoodprojekt utan som en mindre brittisk/irländsk produktion med ambitionen att förnya "biopic"-genren. Jimi Hendrix dödliga överdos av sömntabletter 1970 berörs inte alls. Även om filmen är full av musik så hörs ingen av Hendrix egna låtar i filmen, eftersom hans dödsbo inte tillät det. I stället ligger fokus på artisten, skapelseberättelse och relationerna som möjliggjorde den, främst med Linda Keith (spelad av Imogen Poots) och hans brittiska flickvän Kathy Etchingham (Hayley Atwell). Huvudrollen spelas av en slående porträttlik André Benjamin, mest känd som ena halvan av hiphopduon Outkast. Att John Ridley, som tidigare mest skrivit manus, var ganska oetablerad i regissörsrollen och André Benjamin i skådespelarrollen var en fördel, berättar Ridley. – Det fick oss båda att jobba väldigt hårt. Jag ville visa vad jag kunde inför André, och vi pushade varandra på ett bra sätt. Vi var båda fokuserade på att förstå Jimi inte som ikon utan som människa. Jag kan inte tänka mig en bättre person än André för rollen, säger han. John Ridley är just nu också aktuell som manusförfattare till "12 years a slave", en hyllad berättelse byggd på en verklig historia om en fri svart man som i mitten av 1800-talet kidnappades i New York och såldes som slav i amerikanska södern. Både Hendrixfilmen och "12 years a slave" är historiska skildringar, att blicka bakåt är något som intresserar John Ridley. – Nutida berättelser är inte helt färdiga, men i historien finns en början, en mitt och ett slut, och en möjlighet att ta ett steg tillbaka och vara objektiv. Båda filmerna utspelar sig under ett tydligt avgränsat tidsspann, och det finns en ärlighet och verklighet i historiska skildringar som jag tycker om. "12 years a slave" skildrar en bit av den afroamerikanska historien. Och även "All is by your side" tar till viss del upp frågor om ras och likabehandling, som i en scen där Jimi Hendrix trakasseras av rasistiska brittiska poliser. John Ridley säger att han ser ett ökat intresse för skildringar av den svarta amerikanska historien i Hollywood, med filmer som "The butler", "Last stop Fruitvale station" och "12 years a slave". – Jag tror att folk börjar inse att det inte är svarta människors historia, utan USA:s. Den största delen av den amerikanska historien berör slaveri och medborgarrätt. Även i nutid handlar det om immigration och lika rättigheter oberoende av sexuell läggning. Jag är inte förvånad att det finns en publik för de här filmerna. Publiken har alltid funnits där, men nu har de stora filmstudiorna förstått att dessa historier är värda att berättas. Dubbelt filmaktuell John Ridley föddes 1965 och växte upp i Milwaukeee, USA. Han började sin karriär som tv-manusförfattare i början av 1990-talet och har bland annat skrivit för "Fresh prince i Bel Air". 1997 gav han ut romanen "Stray dogs" som också filmatiserades av Oliver Stone under namnet "U turn". Sedan dess har John Ridley skrivit ytterligare sex romaner, en pjäs, manus till tre seriealbum och ett antal filmmanus, bland annat "Three kings" (1999) och "Red tails" (2012). Just nu är John Ridley aktuell med två filmer. Han har skrivit manus till hyllade "12 years a slave", ett historiskt drama om en svart man som kidnappades och såldes som slav i mitten av 1800-talet. Dessutom har han skrivit och regisserat "All is by my side", en biografisk film om Jimi Hendrix som utspelar sig under det år rockstjärnan bodde i London i slutet av 1960-talet.


Lady Gaga: "Artpop"

Summary: Stabil stridsvagn av effektiva hittar. Lady Gagas nya album radar upp popdängor och yxigt grälla gester, men bjuder inte på något som inte hörts på hennes tre tidigare skivor. Hanna Fahl efterlyser större idéer och mer substans under ytan.

Lady Gaga har aldrig varit de små gesternas artist. I stället för att ta fram finmejseln hugger hon med stora yxan, vad det än handlar om. Hennes mode är köttigt, hennes politik stark (som när hon talade mot amerikanska militärens "don't ask, don't tell"-policy för hbtq-personer) men trubbig, hennes musik maffig som på steroider. Hon är också ofantligt intressant i sitt ohämmade omfamnande av den moderna popkulturens besatthet av identitetsbygge. Lady Gaga har konstruerat sig själv från grunden, och ibland framstår hon som så medveten att hela hennes konstnärskap vränger sig ut och in och bara handlar om ... hennes konstnärskap. Yta som identitet, identitet som yta, allt målat med breda grälla penseldrag. Detta är inte nödvändigtvis något dåligt, tvärtom: Gaga har självmant tagit rollen som förstoringsglas och byggt sig själv som en groteskt uppumpad version av Popstjärnan, och i processen ofta lyckats både rikta luppen mot samtiden och hitta något eget och relevant. Inför nya fjärde, albumet "Artpop" har Gaga använt stora ord. Hon har talat om att hon vill göra en omvänd Andy Warhol och i stället för att ta in popen i konsten låta konsten sippra in i popen. I pressmaterialet står det att skivan "utforskar Gaga's existens som kulturellt gränssnitt". Det är uttalanden som tigger om kontextualisering och analys – men själva skivan avfärdar effektivt alla försök till just detta. Låten "Aura" har mötts av kritik för att Gaga approprierar burkan och sexualiserar kroppen under tyget, och texten är nästan provocerande trivialiserande: "She wear burqa for fashion, it's not a statement as much as just a move of passion." Mode och yta återkommer som tema i låtar som "Donatella" och "Fashion!". I vissa texter gör Gaga sig medvetet dum, som i rövhumoristiska raden "Uranus, don't you know my ass is famous". I programförklaringen och titelspåret "Artpop" deklarerar hon sin inställning till sin konst: Kom ni till mig med era undertexter och fantasier, sjunger hon, men "sometimes the simplest move is right (...) my artpop could mean anything". "Artpop" är en bra skiva, precis som föregångaren "Born this way" en stabil stridsvagn av pophittar. Låtkonstruktionerna och produktionerna är fläckfritt effektiva. På "Born this way" kanaliserade hon 1980-talets Madonna, men förutom någon enstaka blinkning (som Madge-imitationen i "G.U.Y") bjuder Gaga nu snarare på en 2010-tals-avsmakningsmeny med små munfullar r'n'b här, en knorrig dubstepflirt där, och en stor kolhydratsstinn tallrik pop i mitten. "Do what you want" är en mycket lyckad duett med R Kelly, och "Fashion!" en ljuvligt korkad kärlekslåt till designerkläder. Vid ett par tillfällen gränsar det till fantastiskt, som i rysningsframkallande arenamäktiga powerballaden "Gypsy". Men vi får inte höra något vi inte redan hört på Lady Gagas tre tidigare album. Gaga fortsätter ratta sin stridsvagn förutsägbart rakt framåt. Hennes yxiga grälla gester är härliga, men behöver bygga på större idéer än så här för att bli intressanta. "Born this way" handlade om att våga vara den man är – ett trubbigt men slagkraftigt mantra helt i linje med Gagas stil. "Artpop" är betydligt tommare, och budskapet verkar vara att sluta övertänka, sluta analysera, omfamna ytan och låta den räcka som konstverk. Men i så fall måste ytan också vara lite mer än en rad habila popdängor. Bästa spår: "Gypsy"


Hendrixfilm visar nya sidor av ikonen

Summary: John Ridley är dubbelaktuell på Stockholms filmfestival. Förutom manuset till hyllade ”12 years a slave” har han skrivit och regisserat ”Jimi: All is by my side” om rockstjärnan Jimi Hendrix år i London.

När John Ridley växte upp fanns Jimi Hendrix bara där. Hans musik var en del av Ridleys uppväxt, en konstant, och det var historierna om Hendrix också. – Jag minns att jag tyckte om att höra berättelser om Jimi Hendrix. Berättelserna var alltid lite sagoaktiga, det var svårt att veta vad som var sant och vad som var mytologi. Senare i livet blev jag intresserad av att ta reda på vem han var. Vad som drev honom, var hans kreativitet kom från, säger John Ridley. Tanken att göra en film om Hendrix liv hade snurrat runt i Hollywood i många år. John Ridley var en av många manusförfattare som blivit ombedd att komma med idéer, men han hade svårt att hitta en angreppsvinkel som inte kändes sliten. – Det kändes för vagt, som om det hade kunnat vara vilken musiker som helst som föds, inte blir kramad av sin mamma, får allt de vill ha, får droger, dör. Men så, en dag, ramlade John Ridley över den obskyra Jimi Hendrix-låten ”Send my love to Linda”. Låten gjorde honom nyfiken: Vad handlade den om? Vem var Linda? Det visade sig att hon var en av nyckelpersonerna i händelseförloppet som gjorde Jimi Hendrix till rockstjärna. Linda var nitton år när hon träffade Jimi Hendrix i New York och bestämde sig för att hjälpa honom. Hon uppmuntrade honom, lånade ut sin pojkvän Keith Richards (Rolling Stones) gitarr till Hendrix, och såg till att han fick en manager och reste till Storbritannien. – Linda fascinerade mig. Hon hade en intelligens och ett djup som var bortom hennes ålder. Hon kunde rock’n’roll, hon förstod talang, säger John Ridley. John Ridley bestämde sig för att göra en film om just det: Jimi Hendrix år i London 1966–1967, strax innan det stora genombrottet. Filmen är inte ett dyrt Hollywoodprojekt utan som en mindre brittisk/irländsk produktion med ambitionen att förnya ”biopic”-genren. Jimi Hendrix dödliga överdos av sömntabletter 1970 berörs inte alls. Även om filmen är full av musik så hörs ingen av Hendrix egna låtar i filmen, eftersom hans dödsbo inte tillät det. I stället ligger fokus på artisten, skapelseberättelse och relationerna som möjliggjorde den, främst med Linda Keith (spelad av Imogen Poots) och hans brittiska flickvän Kathy Etchingham (Hayley Atwell). Huvudrollen spelas av en slående porträttlik André Benjamin, mest känd som ena halvan av hiphopduon Outkast. Att John Ridley, som tidigare mest skrivit manus, var ganska oetablerad i regissörsrollen och André Benjamin i skådespelarrollen var en fördel, berättar Ridley. – Det fick oss båda att jobba väldigt hårt. Jag ville visa vad jag kunde inför André, och vi pushade varandra på ett bra sätt. Vi var båda fokuserade på att förstå Jimi inte som ikon utan som människa. Jag kan inte tänka mig en bättre person än André för rollen, säger han. John Ridley är just nu också aktuell som manusförfattare till ”12 years a slave”, en hyllad berättelse byggd på en verklig historia om en fri svart man som i mitten av 1800-talet kidnappades i New York och såldes som slav i amerikanska södern. Både Hendrixfilmen och ”12 years a slave” är historiska skildringar, att blicka bakåt är något som intresserar John Ridley. – Nutida berättelser är inte helt färdiga, men i historien finns en början, en mitt och ett slut, och en möjlighet att ta ett steg tillbaka och vara objektiv. Båda filmerna utspelar sig under ett tydligt avgränsat tidsspann, och det finns en ärlighet och verklighet i historiska skildringar som jag tycker om. ”12 years a slave” skildrar en bit av den afroamerikanska historien. Och även ”All is by your side” tar till viss del upp frågor om ras och likabehandling, som i en scen där Jimi Hendrix trakasseras av rasistiska brittiska poliser. John Ridley säger att han ser ett ökat intresse för skildringar av den svarta amerikanska historien i Hollywood, med filmer som ”The butler”, ”Last stop Fruitvale station” och ”12 years a slave”. – Jag tror att folk börjar inse att det inte är svarta människors historia, utan USA:s. Den största delen av den amerikanska historien berör slaveri och medborgarrätt. Även i nutid handlar det om immigration och lika rättigheter oberoende av sexuell läggning. Jag är inte förvånad att det finns en publik för de här filmerna. Publiken har alltid funnits där, men nu har de stora filmstudiorna förstått att dessa historier är värda att berättas. John Ridley föddes 1965 och växte upp i Milwaukee, USA. Han började sin karriär som tv-manusförfattare i början av 1990-talet och har bland annat skrivit för ”Fresh prince i Bel Air”. 1997 gav han ut romanen ”Stray dogs” som också filmatiserades av Oliver Stone under namnet ”U turn”. Sedan dess har John Ridley skrivit ytterligare sex romaner, en pjäs, manus till tre seriealbum och ett antal filmmanus, bland annat ”Three kings” (1999) och ”Red tails” (2012). Just nu är John Ridley aktuell med två filmer. Han har skrivit manus till hyllade ”12 years a slave”, ett historiskt drama om en svart man som kidnappades och såldes som slav i mitten av 1800-talet. Dessutom har han skrivit och regisserat ”Jimi: All is by my side”, en biografisk film om Jimi Hendrix som utspelar sig under det år rockstjärnan bodde i London i slutet av 1960-talet. Visas den 10 och den 17 november på Stockholms filmfestival.


Filmiskt möte med Henry Morgan

Summary: Hornsgatan byggdes upp i Litauen för att få en riktig 70-talsmiljö vid filminspelningen av ”Gentlemen”. ”Vi har varit extremt noga med det tidstypiska”, säger regissören Mikael Marcimain, som nu filmar i Stockholm.

”Gentlemen” är Klas Östergrens stora genombrottsroman från 1980. Det är en berättelse om boxaren och pianisten Henry Morgan som bor tillsammans med sin bror Leo i en lägenhet på Hornsgatan 29 C på Södermalm i Stockholm. Det är en resa i 60-talets Stockholm och Europa och hamnar till slut i den rekordkalla vintern 1979. Det är en uppgörelse med 70-talets självgoda Folkshemssverige, med ett land som visste bäst om nästan allt, men där det också finns en mörk sida med vapenhandel och människosmuggling. Under de tio inspelningsveckorna i Litauen byggde filmteamet också upp den berömda lägenheten på Hornsgatan där en stor del av handlingen utspelar sig. – Vi valde att spela in dessa scener i Litauen för att vi inte hade haft råd att bygga dessa miljöer i Sverige. Dessutom vet jag inte om vi hade hittat samma yrkesskickliga hantverkare här i landet, säger Mattias Nohrborg som är en filmens producenter. På onsdagen spelades en av scenerna i filmen in i Filmhuset i Stockholm, det är när Henry Morgan (David Dencik) och Klas Östergren (David Fukamachi) möts i en filminspelning som de av en slump hamnar i som statister. Det är därmed film om film, metafilm. Även här är det full kontroll på alla tidstypiska detaljer alltifrån cigarettändare och etuier i nysilver till lampor och möblemang. David Dencik fick rollen som den excentriske och mytiske dandyn Henry Morgan trots att han varken är särskilt bra på att boxas, spela piano eller knyta perfekta slipsknutar. För att göra Henry rättvisa har han arbetat med en dialektcoach för att slipa på Söderslangen och tagit både piano- och boxningslektioner sedan nyår. Tidigare spelade han huvudrollen i filmen ”Lasermannen” som också regisserades av Mikael Marcimain. – Den här rollen är svårare, mer sammansatt än Lasermannen som mest sprang omkring och sköt folk. Henry Morgan är en supersocial person som vill imponera på och vara vän med alla. Henry är en komplex karaktär medan Lasermannen var ensam och dogmatisk på ett helt annat sätt. Trots detta finns det vissa likheter mellan dessa två rollgestalter. Den stora skillnaden mellan dessa två berättelser är språket och den litterära kvaliteten i Klas Östergrens roman. Det är både roligare och svårare att spela Henry, säger David Dencik. Berättelsen är delvis en nostalgisk tillbakablick på ett 70-tal där det fanns utrymme för udda och annorlunda typer som i dag närmast är bortsopade i samhället. – Men jag vill inte kalla filmen för nostalgisk, det finns många mörka sidor som jag kanske inte lade märke till när jag läste boken ”Gentlemen” första gången. På samma sätt som vi lade ned mycket arbete på Stockholmsskildringarna i min föregående film ”Call girl” är vi extremt noga med de tidstypiska detaljerna även i ”Gentlemen”, säger Mikael Marcimain. Ruth Vega Fernandez är en av kvinnorna (diplomatdottern Maud) som är med bland alla gentlemen. Hon har relationer med åtminstone fyra av dem, samtidigt. – Hon är en del i ett beroende där hon älskar flera män. Precis som männen i berättelsen tror jag att även hon är ganska viril. Den här rollfiguren är ju baserad på någon kvinna som Klas Östergren har träffat och det är lätt för mig att förstå och identifiera mig med hennes resa, säger hon.


Slim Shady är tillbaka

Summary: Eminems rap har aldrig varit vildare än på nya skivan. Varje stavelse glöder, varje rim slungas ut i stratosfären av hans turbotunga.

Uppföljare till klassiska album är ett sätt för artister att återskapa sina största ögonblick. Men att Eminem följer upp sitt andra album ”The Marshall Mathers lp” beror knappast på att hans senare skivor floppat. Föregångaren ”Recovery” var 2010 års bäst säljande album. Eminem verkar däremot ha tröttnat på den mogna stil han presenterade på den skivan, som till stora delar var allvarliga betraktelser kring missbruk och relationer. På ”The Marshall Mathers lp 2” återuppstår hans psykopatiska alias Slim Shady och släpper loss en orkan av obsceniteter. Andra alter egon dyker också upp i vad som emellanåt blir ett schizofrent rallarslagsmål inuti superstjärnans huvud. I första låten kidnappas och mördas Eminem av lillebrorsan till den störde beundrare som skildrades i jättehitten ”Stan”. ”Eminem killed by M&M. Matthew Mitchells, bitch. I even have your initials”, presenterar sig ynglingen. Eminem har blonderat sig igen, efter fem år som mörkhårig, för att ge ett lika ettrigt intryck som på de tidiga skivorna. Låtarna var något bättre på ettan men Eminems rap har aldrig varit vildare än på ”The Marshall Mathers lp 2”. Varenda stavelse glöder. Vartenda rim slungas ut i stratosfären av hans turbotunga. Man får svindel av att följa med i texthäftet. Chockvärdet är förvisso inte lika högt som på föregångaren där han redan i första versen rappade om att våldta sin mor (här ber han henne om ursäkt). Och han låter bara korkad när han använder ”faggot” som förolämpning. Den som har hört Eminem uttala sitt stöd för homoäktenskap (”de borde också få lida”) vet att han knappast är homofob. Men för en ung publik, som lyssnat på briljanta queerrappare som Zebra Katz och Mykki Blanco, torde idén om att homosexualitet inte går att förena med hiphop vara obegriplig. Charmen med Eminems svador är, som vanligt, att man inte vet om han menar allvar. Flera av de mest minnesvärda raderna kunde stämplas som misogyni, som när han parafraserar Jay-Z: ”I got 99 problems and the bitch ain’t one, she’s all 99 of them, I need a machine gun.” Eller grubblar över hur svårt det är att få relationer att fungera: ”I’m just a fucking romantic. I fucking love you, you fucking bitch!” Albumet innehåller de sedvanliga halvballaderna med hitrefränger (Rihanna-samarbetet ”The monster” är dock inte hälften så mäktigt som ”Love the way you lie” på ”Recovery”), de ösiga umpa-umpa-beatsen välsignade av Dr Dre samt en och annan metalrökare. Exekutive producenten Rick Rubin uppmuntrar flera 80-talsnostalgiska utflykter där Schoolly D och Beastie Boys samplas. Eminem lånar också smäktande 60-talsrefränger av The Zombies och Wayne Fontana. Däremot hörs inga spår av trap eller andra moderna genrer. Eminem trivs med att låta gammaldags. Han bejakar till och med sin gubbighet när han i ”So far” klagar på hur krångligt det är att knappa fram den nya Ludacrislåten på datorn och suckar över ungdomar som förföljer honom med kameramobiler. Han skriver en autograf åt ett fan och får som tack en kommentar om att han blivit rynkig runt ögonen. Och kanske är Eminem alldeles för gammal för att rappa om hur mycket han hatar allt och alla. Men det finns ingen annan, inte ens Tyler, The Creator, som gör det bättre. Bästa spår: ”Rhyme or reason”, ”Rap god”


Daniel Adams-Ray. "Det är många känslor jag inte lyckas uttrycka i rap"

Summary: Daniel Adams-Ray har gjort en ny skiva. Det är otvivelaktigt en popskiva, men han har börjat rappa igen, och fått en ny syn på sitt eget utanförskap. Tillsammans med DN:s Hanna Fahl tog han tunnelbanan till Ropsten.

– Jag tänkte att vi skulle börja här på Sergels torg, här såg jag Infinite Mass en gång när jag var i tonåren och kände att det där vill jag göra. Vi står i trappan ned mot Plattan. Daniel Adams-Rays skiva "Innan vi suddas ut" släpps snart, ganska exakt tre år efter solodebuten "Svart, vitt och allt däremellan" som satte Daniel Adams-Ray på popkartan med jättehitten "Gubben i lådan", Sveriges mest sålda singel 2010. Innan dess utgjorde Daniel Adams-Ray tillsammans med Oskar Linnros rapduon Snook som de bildade som sjuttonåringar. Daniel Adams-Ray hade då bara bott i Sverige i några år, inflyttad från Kenya. "Innan vi suddas ut" handlar inte om den tiden, förutom någon enstaka tillbakablickande passus. Men den handlar definitivt om vem Daniel Adams-Ray var då och blev sedan, och om hur det påverkat hans syn på samhället. Ett ledord för skivan har varit "mångfald", berättar han medan vi går genom spärrarna ned till tunnelbanan. Vi ska åka röda linjen och hoppar på ett tåg norrut. – När jag jobbade med skivan brukade jag åka tunnelbana ibland. När jag var som allra sämst, när jag inte hade någon inspiration, säger Daniel Adams-Ray. I låten "Tårarnas reservoar" utspelar sig en scen på en tunnelbanestation. – Det är nog Ropsten i mitt huvud. Men det finns flera låtar jag tänker mig utspelar sig i tunnel- banemiljö. Jag fick begränsa det lite, det blev för tjatigt, det höll på att bli en temaskiva. T-banan är en av få platser där människor möts. Ta T-centralen till exempel, där får man se mångfald på ett sätt man inte gör när man köper cappuccino på Rörstrandsgatan, eller för den delen bara vistas i Tensta. Hur var det att göra den här skivan jämfört med den förra? – Det var svårare. Det blir svårare och svårare för varje gång, man vet för mycket, man har lärt sig att vissa saker fungerar och det är lätt att bara falla tillbaka på det. Man blir bekväm? – Snarare vill man inte vara obekväm, och det är livsfarligt. Jag antar att jag försöker uppfinna hjulet för mig själv varje gång, och det tar tre fyra år mellan varje album. Den här gången skrev jag ett helt album som påminde mycket om "Svart, vitt och allt däremellan" och så skrotade jag det. Ska vi kliva av här och köpa en kaffe? Vi pausar i Ropsten. Härifrån går bussarna till Lidingö, den välbärgade förorten till Stockholm dit Daniel Adams-Ray flyttade som fjortonåring. Innan dess bodde han i Kenya med sin läkarpappa och mamma från Indonesien som jobbade som skoladminstratör, och familjen hade också mellanlandat ett kort tag i Nederländerna. Lidingö blev Daniel Adams-Rays tonårshem och platsen där han hittade hiphopen, växte upp, blev vuxen. Vi köper var sin cappuccino och går tillbaka upp till perrongen, Daniel Adams-Ray säger att han hoppas att det kommer ett av de gamla tågen. Nuförtiden är inte så många av dem i trafik, de flesta är utbytta mot de nyare med Lasse Åberg-tyg på sätena. Vad har du för minnen från den här tunnelbanestationen? – Det var härjigt som fan. Jag var lite den lugna killen i gänget, som var ett väldigt grabbigt graffitimålarcrew. Hur träffade du dem? – Hiphop var en så himla liten rörelse. Såg man någon i Carhartt-hoodie visste man att man hade något gemensamt. Hur hittade du hiphopen då? – Det är så ocoolt... Jag skulle kunna ljuga och säga något annat, men det var Vanilla Ice och Kris Kross. Vanilla Ice när han rappade i "Turtles"-filmen: "Go ninja!". Sedan blev jag lite förståndigare och började lyssna på A Tribe Called Quest när jag var fjorton, femton. På den här stationen har vi målat tåg, graffitibombat vagnar, allt! Åkte ni fast? – Ja, men jag var... jag var tönten. Eller kanske den mer förståndiga. De andra brydde sig kanske inte lika mycket. Två av dem jag målade med blev bland de största i Sverige, när de åkte fast så småningom fick de fotboja. Ni gjorde något olagligt, vandaliserade vår gemensamma egendom. Hur ser du på det? – Jag försöker inte rättfärdiga det. Det är ett offentligt utrymme, allas utrymme, och jag tog plats där utan att be om lov. Jag förstår att det är provocerande i mångas ögon. Graffiti frågar aldrig om lov. Varför kan man diskutera hur länge som helst, men jag tror att det handlar om att man vill ta sig ett existensberättigande i en miljö som ägs av stora företag och kapital, med ett skönhetsråd som ska bestämma vad som är fint och fult och en kulturminister som yttrar sig om vad som är konst. Graffitin är en konsekvens av att det inte är demokratiskt – och den är samtidigt en ganska odemokratisk motreaktion. Målar du fortfarande? – Ja, jag var precis på en weekend i Berlin där vi hade reunion. Jag har ett crew med några fransmän och två gamla vänner från Lidingö. Alla är trettio-plus nu. Hur känns det? – Svinbra! Jag är fortfarande inte jättebra på att måla, men det är hur kul som helst att man kan kombinera det med en lite mer... ansvarsfull livsstil. Vad gör ni då, äter en god middag och går ut och målar? – Haha, det gjorde vi faktiskt... I Berlin har de en helt annan syn på graffiti, det finns många lagliga och semilagliga väggar, rivningsprojekt där folk uppskattar om man målar. De har ingen nolltolerans som Stockholms stad har. Jag var för feg för att måla och det ledde till att jag började rappa. Det var skönt, då slipper man bli hemskickad i piketbuss. När förstod du att du var bra på att rappa? – Det fattade jag för första gången för typ två månader sedan! Petter hade en jubileumskonsert för "Mitt sjätte sinne"-skivan och jag skulle gästa. Jag hade skrivit en vers särskilt för det tillfället, det kändes så ärofyllt och speciellt, det är en av de stora svenska skivorna för mig. Men när jag stod där glömde jag bort hela versen. Jag blev så jävla besviken, och mitt i besvikelsen freestylade jag en vers. Det var inte alls kul. Jag var så arg på mig själv. Jag var inte där, men folk snackade om det efteråt. Att du var grym. – Jag gick hem och drömde mardrömmar hela natten. Jag tänkte förtränga hela grejen. Men efteråt fick jag höra från några vänner att de tyckte att det var bra, och till slut tittade jag på klippet och hörde att det faktiskt funkade. Det nya albumet är otvivelaktigt en popskiva, och Daniel Adams-Ray tänjer mer på sin sångröst den här gången, låter den bli en slirig falsett ibland, hårt deklamerande andra gånger. Men han har också börjat rappa igen. I inledande "Aldrig mer gå ensam" över en mjuk stråkmatta, i "Drömfångare" med en gästvers av Organismen, i avslutande "Där regnbågen tar slut". Vi har hoppat på ett tåg igen – ett nytt, vi orkade inte vänta på ett gammalt – och på väg söderut mot Östermalm berättar Daniel Adams-Ray att det för honom inte är någon stor grej att han rappar på skivan. Han ser det inte som någon "återkomst", och att solodebuten "Svart, vitt och allt däremellan" var helt sjungen var inte planen från början. – Det var ett personligt misslyckande. Jag skrev en rapvers per låt på det albumet, men det funkade inte. Jag tror att jag var rätt osäker i rollen som sångare och behövde ägna mig helhjärtat åt det. Jag ser mig fortfarande inte som sångare, men jag tycker att jag förmedlar det jag vill säga. Är det skillnad på känslan i ens kropp när man rappar och när man sjunger? – Ja, det tycker jag. Det finns fortfarande en massa känslor jag inte lyckas uttrycka så bra i rap. Det finns ytterst få rappare som kan uttrycka annat än melankoli, aggressivitet eller party. I sång kan jag ta fram sju andra känslor och stämningar. Å andra sidan är sjungna texter mer begränsade i hur mycket man hinner säga. Det är färre ord. – Men det är en fördel med färre ord! Det uppstår inga raksträckor. Vad var det du saknade med att rappa? – När jag spelade live efter förra skivan och en synt gick sönder eller något gick fel och det blev två minuters tystnad att fylla – då rappade jag. Det ena utesluter inte det andra, om man lyckas få till kombinationen kan det bli jättebra. Men det är en hårfin gräns, man vill inte att rappen kommer in som ett "exotiskt" inslag. Som i Black Eyed Peas, här är en massa sång och ett upptempobeat, vad gör vi i sticket? Jo här kommer den lilla clownen in och rappar, det låter fräckt. Vid Karlaplan kliver biljettkontrollanter på tåget. "REVA?", säger Daniel Adams-Ray glatt leende till den uniformerade kvinnan. Hon suckar utmattat och svarar inte, ber bara om biljetten. Vi visar våra månadskort. – Jag har aldrig torskat. Jag har åkt gratis så många gånger, att hoppa över spärrar är det roligaste som finns, säger Daniel Adams-Ray när kontrollanterna gått av. Är det ens möjligt med de nya spärrarna? – Man måste hoppa upp på metallbasen och sedan köra någon form av... vad heter det man gjorde på skoljympan, hoppa bock? Det ser sjukt avancerat ut, hade jag inte varit en offentlig person hade jag lätt gjort det. För att återgå till rappandet: även när du sjunger är det väldigt rytmiskt. – Jag är rädd för att sjunga långa toner! Det är läskigt. Jag har problem med allt som har med wailande att göra, det behöver inte vara så duktigt och välpolerat alltid. Ibland drar sångare ut på ord på ett onaturligt sätt, böjer dem som man inte hade gjort i talspråk. Jag får panik när folk börjar bråka med stavelserna. I ett par låtar på skivan använder du en väldigt mjuk falsett. – Jag kan uppskatta killar som har på sig kjol eller klär sig i feminina former. Falsetten har ungefär samma roll och funktion. Man hör att det är en kille, men det är något som är icke-maskulint i ljudbilden. I "Babbelover" fungerar falsetten så bra. Den är nästan smörigt romantisk, och det blir en kontrast till den väldigt hårda och brutala bakgrundshistorien om hur Soran Ismail och andra blev hotade med järnrör av Sverigedemokrater. – "Babbelover" är ett vidrigt begrepp. Jag är fortfarande inte bekväm med det. Jag vet själv vad jag menar med låten, men tycker inte att det är ett uttryck man kan använda hur som helst. Då blir det ännu viktigare hur man säger det. Hade jag brölat fram ordet hade låten nog framstått som något helt annat. Berätta vad du vill göra med låten. – Det ordet är utmejslat ur decennier av social segregering, rasism, fördomar, okunskap. Det sammanfattar också hela diskussionen som uppstod efter händelsen med Soran Ismail, där det hela tiden handlade om att peka finger från alla olika läger. Det blir "vi" och "dom". Jag ser inte hur man ska komma fram till en hållbar lösning i slutänden på det sättet. Vad är lösningen då? – Jag kan bara kolla på mig själv. Jag kände ett utanförskap när jag flyttade till Sverige från Kenya. Många gånger var det väldigt berättigat. Jag har blivit jagad av skinheads, blivit slagen, och det är inget hjärnspöke utan fysiskt, jag kan ta på det. Men andra gånger har jag också levt i mitt eget huvud med mitt utanförskap. Jag har inte kunnat se andra människors livssituationer. Där har jag begränsat mig, satt en gräns för vem jag är, skapat ett "vi" och "dom". Jag hamnade lätt i konflikter när jag var yngre, inte för att jag ville starta bråk utan för att jag bara såg saker från mitt eget perspektiv. På senare år har jag försökt släppa det. Det låter kanske superbanalt, men jag tror att det handlar om medmänsklighet och positivism. Det är ju naturligtvis jättesvårt när du blir stoppad på t-banan och måste visa ditt pass, eller jagas av skinheads, eller blir spöad av invandrare... Ja, det är svårt att säga åt någon att vara positiv i sådana situationer. – Jag kan bara utgå från mig själv och hur antalet konflikter och jobbiga situationer har minskat. Det är komplicerade frågor vi pratar om, självklart. Men oavsett vem du frågar är nog alla överens om att vi vill uppnå något bättre. Vi är bara inte beredda att göra uppoffringar för det. Jag har själv känt: "Det här är jag, du kan inte komma och säga åt mig hur jag ska leva mitt liv, du har inte rätten!" Jag har målat in mig i ett hörn. Har du blivit mindre arg med åren? – Nej, men jag är bättre på att bemästra den energin. När min tjej blir upprörd gråter hon lätt, jag kan bli svinarg och skrika och få mörk blick. Det handlar inte om att man har olika känslor, utan om hur man uttrycker dem. Jag har fått det från min mamma. Du sjunger om din mamma på skivan, om att ni båda lätt blir förbannade. Att hon smockar till dig så att hon bryter handen. – Ja, det var jag nog värd! Vi var ganska härjiga både jag och mamma. En eldig relation. Någon gång var hon trött på mig och smackade till mig, lite halvt på skoj, men hon bröt knogen och fick gå omkring med ett stort gipsat långfinger. Strax därefter åkte vi till Kenya och var på kusten i en väldigt muslimsk del av landet där det är känsligt med icke-muslimska kvinnor. Min mamma gick runt där med utsträckt långfinger. Jag kommer ihåg hur obekväma folk var, och hur stark mamma var. Du lyckas sjunga frasen om hur hon slår dig på ett så kärleksfullt sätt. Det är en våldsam handling, men du sjunger det som om det vore något fint. – Jag har ett positivt minne av det – hon missade ju och slog en hård del av mitt huvud, haha! Jag har en positiv bild av min mamma. Hon är en förebild på alla sätt och vis. Hon var mycket äldre än jag när hon kom hit, hon pratar inte rikssvenska, när hon kom hit var det mycket svårare att bli en del av Sverige. Jag ser hur mycket hon kämpat och kämpar än i dag, och då är det inte mer än rätt att jag anstränger mig för att inte gå in i en negativ spiral. Det är väl banalt och naivt, men det är det jag eftersträvar. Kan vi inte prata mer om "Tårarnas reservoar"? Du sjunger om en perrong där ni bygger luftslott, någon tar en överdos, du röker ditt första munbloss. – Det är den enda bakåtblickande låten på skivan. Den kom till för att jag hade skrivit ned ett ord i min telefon: "fuckups". Jag tyckte att det var ganska träffande för mig själv och dem jag umgicks med. Vi satte oss själva i dåliga situationer. Det var personer med extremt mycket energi. Vissa av dem har verkligen tagit den överskottsenergin och gjort något sjukt bra av det. Andra tvärtom. En tog en överdos och gick bort. En har en pågående psykos. Låten utspelar sig i dåtid, men sista raden är: "Även om jag vuxit upp kommer jag aldrig växa ifrån." Vissa händelser i livet är ett arv. Det var ett sökande. Vi vänder och åker tillbaka in mot stan. Äntligen kommer ett gammalt tåg knirrande längs spåret, ett av de slitna. De som är fyrkantiga, som långsmala lådor, jämfört med de nya mjukt rundade. – Tom vagn! Kom! Det här är så episkt, jag ska visa dig ett knep. Inne i den tomma vagnen rycker Daniel Adams-Ray i ett av ryggstöden, visar gångjärnen i sitsen. När man öppnar luckan finns ett stort utrymme bakom. – Man kunde gömma saker här. Färg. På vissa av tygsätena syns spår av taggar, rester som inte gått att skrubba bort. – Där har jag ett gammalt namn också, jag tänker inte visa var, men fan vad fett! Jag ser att jag har varit här, för länge, länge sedan. Det är jättenostalgiskt. Allt är så föränderligt, men det är skönt att kliva in i en vagn som har sett ut så här hela tiden. Man kan fortfarande öppna luckan. Den här vagnen har inte stannat upp, den är fortfarande här. Jag tycker att det är jättefint.  Hanna Fahl E-post: hanna.fahl@dn.se Daniel Adams-Ray. Född: 18 augusti 1983 i Kenya, Nairobi. Uppvuxen: I Nairobi. Bodde ett år i Nederländerna, flyttade sedan som fjortonåring till Sverige och Lidingö. Snookkarriär: Bildade rapduon Snook tillsammans med Oskar Linnros år 2000 efter att de två hade träffats i gymnasiet. Första singeln "1990 nånting" kom 2003 och de släppte sedan albumen "Vi vet inte vart vi ska men vi ska komma dit" (2004) och "Är" (2006). Duon lade ned i slutet av 2000-talet. Solokarriär: Första singeln "Dum av dig" kom i juni 2010 och i november samma år släpptes albumet "Svart, vitt och allt däremellan". I november kommer uppföljaren "Innan vi suddas ut". Modekarriär: Startade 2007 klädmärket Lagom tillsammans med Nette Sandström. Driver också en butik med samma namn som även säljer andra märken.