Det Stora Absurda.

Summary: Författaren Virgilio Piñera är en särling i kubansk litteratur. Han skrev en slapsticksartad fysisk prosa, långt från den latinamerikanska traditionen, och hans homosexuella läggning gav honom problem med regimen.

Den kubanska revolutionen 1959 hälsades med glädje av många kubaner. Inte minst intellektuella välkomnade vad man upplevde som en befrielse, ett steg framåt i landets utveckling. En av de mest entusiastiska var författaren Virgilio Piñera, som utbröt (i travesti på Oscar Wildes ord vid inresan till USA): ”I have nothing to declare, except Revolution.” Virgilio Piñera var en särling i den kubanska, och generellt sett latinamerikanska litteraturen. Han stod främmande inför såväl Borgeskt metalitterära konstruktioner som prunkande exotism. Han var en torr, konträr karaktär, som skrev ett slags delvis slapsticksartat fysiska noveller och romaner, samt experimenterade med teaterns former på ett sätt som gjorde att han kopplades till Ionesco i den inhemska kritiken, trots att han skrivit sina pjäser delvis långt innan Ionesco blev känd; ett klassiskt öde för konstnärer i periferin. För den litterärt intresserade är han möjligen bekant som ledare för den lilla grupp vänner som gemensamt översatte Witold Gombrowicz’ ”Ferdydurke” till spanska. Piñera hade 1946 fått ett stipendium som gav honom möjlighet att vistas i Buenos Aires, där han blev kvar i många år. Gombrowicz skriver om honom i Dagboken: När Piñera känner sig vanmäktig bringar han sin hyllning till det Stora Absurda som mal sönder honom – i hans konst är tillbedjan av det absurda en protest mot världens meningslöshet, ja en hämnd, en hädelse från en människa som är sårad i sin moralkänsla. Det är en exakt beskrivning av den närmast moraliska vanmakt som tycks driva många av Piñeras också allra mest skissartade berättelser. Med Gombrowicz delar han en förkärlek för det fysiskt konkreta, för beskrivningar och händelseförlopp som är så påtagliga i all sin absurditet att man bara kan ta dem för givna. Många av hans noveller är i själva verket ”akter”, i dubbel mening: handlingar som lika gärna skulle kunna låta sig framställas helt okommenterade på en teaterscen eller i en kortfilm. Tankarna kan lätt föras till den Beckett som lät sig inspireras av stumfilmens klassiska komiker, som Buster Keaton med stenansiktet – men Piñera kunde troligen aldrig läsa eller se Beckett. Hans noveller är hårda sagor för vuxna, där allt faller på plats enligt en helt egen, skruvad logik och vars estetik i grunden är marionettens. Detta blir särskilt tydligt till exempel i en berättelse som ”El muñeco” (Dockan). Berättaren är en konstruktör av ”mekaniska artefakter”, som en dag ser en journalfilm i vilken landets president tar emot en offentlig gåva. Inför presidentens blickar, minspel och rörelsemönster upptäcker han att denne håller på att förvandlas till en docka, varpå han söker upp honom för att övertyga honom om att han måste låta tillverka en mekanisk dubbelgångardocka, som ska sköta alla hans plikter och göra så att han inte förvandlas till en själv: besegra dockan med en docka. Berättelserna drivs ofta av en nästintill krampaktig inre nödvändighet: en tvångskraft som det vore lätt att frestas härleda till Piñeras situation som öppet homosexuell i en tid och en nation där detta definitivt inte var accepterat. I novellen ”La carne” (Köttet) skildras hur köttbristen i ett land får invånarna att börja äta av sig själva. De börjar med den vänstra skinkan och tar bit för bit till vara på alla sina ”reserver” tills de, likt en berömd dansör i berättelsen, låter den sista tummen ”falla i det hål som en gång varit hans sköna mun”. Att ingen längre kan säga var folk befinner sig, att ingen vet var de bor är ett mindre problem jämfört med det faktum att de alla är välnärda. Denna novell är i sin grafiska tydlighet och svarta humor typisk för Piñera, liksom den om hur de sjuka gör uppror och lägger in de friska i stället. Piñera hade det gemensamt med Gombrowicz att han var en respektlös författare. Han var en subversiv avståndstagare snarare än någon romantisk rebell – men oböjligt konsekvent i sitt förakt för de utbroderade former och sociala spel som i alla tider hotar att kväva den levande kulturen. Han avstod från att ta examen vid Havannas universitet enbart för att han vägrade att sätta på sig den obligatoriska fracken. Långt innan han blev vän med Gombrowicz karaktäriserade han sitt skrivande som en kamp mot litteraturen: han tar avstånd från författare som säger sig vara förtjusta i litteratur som litteratur och uttrycker samtidigt sin vilja att få in skrivandet i det egna blodomloppet, att koppla in sig direkt i berättelserna. Han karaktäriserade sig själv som en ”respektlös författare”, det vill säga respektlös inför titlar, institutioner och berömda män – men i gengäld obrottsligt trogen sin egen litterära vision. I och med revolutionen 1959 greps han, som nämnts ovan, av en väldig känsla av befrielse. Äntligen skulle det vara slut på förnedring och fotskrap inför akademiska auktoriteter. Det började också ganska bra. Pjäserna sattes upp och han fick skriva en återkommande spalt i den nya tidskriften ”Lunes”, där Guillermo Cabrera Infante var redaktör. Enda haken var att han på grund av sin homosexualitet inte tilläts skriva under eget namn. Cabrera Infante ogillade hans litteratur, och tycks ha haft vissa problem med hans läggning också – likväl ställde han upp när det gällde. När revolutionen stabiliserats och kommit ut ur garderoben som kommunistisk skulle landet rensas på olämpliga element. Redan under de första åren föstes unga katoliker, Jehovas Vittnen, medlemmar av den afrokubanska religionen abakuá och homosexuella ihop i läger som kallades UMAP (Militära enheter för hjälp till produktionen). Under ”De tre P:nas natt” 1962 kulminerade denna första våg av utrensningar. Prostituerade, hallickar och homosexuella (putas, proxenetas och pajaros, det sista betyder egentligen fåglar, men är ett vanligt slanguttryck för bögar, använt också av Lorca) massarresterades – och däribland Virgilio Piñera, som gått ut för att köpa bröd med ett par vänner. Först sedan Cabrera Infante gått emellan släpptes han, men enligt särskilt vännen Antón Arrufats vittnesmål hämtade han sig aldrig från den förnedring han upplevt. De följande åren blev inte lättare. Några pjäser sattes upp, men från 1965 hårdnade den antihomosexuella politiken än mer. Vid den första Kongressen för utbildning och kultur 1971 beslutades att homosexuella inte skulle tillåtas inneha mera framträdande poster inom det kubanska kulturlivet – det har för övrigt in till helt nyligen också varit förbjudet för dem att utbilda sig till lärare. Denna besynnerliga förordning lär inte ha följts till punkt och pricka, men faktum är att flera författarskap ströps vid denna tid, särskilt på grund av upphovsmännens läggning. Till exempel blev den betydande poeten José Lezama Lima betraktad som olämplig efter publikationen 1966 av romanen ”Paradiso”, som bland mycket annat innehåller några av de dittills öppnaste homoerotiska skildringarna i latinamerikansk litteratur. Den boken nämns för övrigt som ett förbjudet mästerverk i filmen ”Jordgubbar och choklad”. Även den unge Antón Arrufat fann sig utrensad ur alla bibliotek och avstängd från alla möjligheter till litterär verksamhet ända till början av 80-talet. Reinaldo Arenas, vars gripande självbiografi både filmatiserats och översatts till svenska, fängslades och flydde så småningom till USA medan Virgilio Piñera framhärdade, skötte små översättningsarbeten och levde på existensminimum ända till sin död 1979, så gott som bortglömd både inom och utom landet. Det är omöjligt att mäta den väldiga skada både rent privat men också nationellt, kulturellt denna offentliga homofobi gjort Kuba. Det går inte att förbigå när man ägnar sig åt de senaste 40–50 årens kubanska litteratur och kultur. Under 80-talet skedde en viss uppmjukning. Lezama Lima, som dog 1976, återupprättades så småningom, Piñera likaså och Antón Arrufat tilläts efter en nästan 15 år lång utfrysning åter att publicera sig och han har sedermera fått flera litterära utmärkelser samt upprepat uttalat sig öppet om det maktmissbruk han och hans kolleger utsattes för under 70-talet. Men det är återupprättelser som delvis tycks ganska motvilliga. Än i dag är till exempel Virgilio Piñeras samtliga noveller relativt lätta att hitta, däremot är det stört omöjligt att få tag i hans dramatik och den ”intervjubiografi” av Carlos Espinosa, ”Virgilio Piñera en persona” som gavs ut av det kubanska författarförbundet Uneac 2003 lyckades man publicera och distribuera i så begränsad omfattning att den knappast går att få tag på. Det är så dagens mjukare censur fungerar: relativt fritt fram att publicera, men det är inte alls säkert att en bok, om den kan anses olämplig, också distribueras och görs allmänt tillgänglig. På så sätt kan man från offentligt håll säga att man visst har släppt litteraturen fri, men samtidigt se till att de ”farliga” verken inte når ut till för många. Återupprättelsen av de homosexuella och andra censurerade författarna – med undantag för dem som lämnade landet, som Cabrera Infante och Arenas – ansågs tidigare i år dessutom hotad då en av 70-talets hårdaste censorer framträdde i kubansk teve. Tiderna har emellertid förändrats radikalt sedan vad kubanerna kallar el quinquenio gris – de femton grå åren (ca 1967–1982): denna gång trädde de tidigare drabbade författarna fram och protesterade mot vad de uppfattade som ett hot mot sin integritet och själva författarförbundet, Uneac, gjorde den 17 januari ett offentligt uttalande där det i klarspråk tog avstånd från alla försök till upprättelse av den gamla onda tidens censorer. Trots att inget av detta rapporterades i kubanska medier var alla intresserade väl införstådda med vad som pågick. Även om Virgilio Piñeras böcker är fortsatt svårfunna, och ännu en hel del författare, liksom journalister och politiska dissidenter, lever utstötta från offentligheten, finns hopp för att en större intellektuell öppenhet med tiden skall kunna utvecklas. Det gäller att ta till vara de möjligheter som bjuds. Torbjörn Elensky essa@dn.se


Det Stora Absurda

Summary: Författaren Virgilio Piñera är en särling i kubansk litteratur. Han skrev en slapsticksartad fysisk prosa, långt från den latinamerikanska traditionen, och hans homosexuella läggning gav honom problem med regimen..

Den kubanska revolutionen 1959 hälsades med glädje av många kubaner. Inte minst intellektuella välkomnade vad man upplevde som en befrielse, ett steg framåt i landets utveckling. En av de mest entusiastiska var författaren Virgilio Piñera, som utbröt (i travesti på Oscar Wildes ord vid inresan till USA): "I have nothing to declare, except Revolution." Virgilio Piñera var en särling i den kubanska, och generellt sett latinamerikanska litteraturen. Han stod främmande inför såväl Borgeskt metalitterära konstruktioner som prunkande exotism. Han var en torr, konträr karaktär, som skrev ett slags delvis slapsticksartat fysiska noveller och romaner, samt experimenterade med teaterns former på ett sätt som gjorde att han kopplades till Ionesco i den inhemska kritiken, trots att han skrivit sina pjäser delvis långt innan Ionesco blev känd; ett klassiskt öde för konstnärer i periferin. För den litterärt intresserade är han möjligen bekant som ledare för den lilla grupp vänner som gemensamt översatte Witold Gombrowicz "Ferdydurke" till spanska. Piñera hade 1946 fått ett stipendium som gav honom möjlighet att vistas i Buenos Aires, där han blev kvar i många år. Gombrowicz skriver om honom i Dagboken: När Piñera känner sig vanmäktig bringar han sin hyllning till det Stora Absurda som mal sönder honom - i hans konst är tillbedjan av det absurda en protest mot världens meningslöshet, ja en hämnd, en hädelse från en människa som är sårad i sin moralkänsla. Det är en exakt beskrivning av den närmast moraliska vanmakt som tycks driva många av Piñeras också allra mest skissartade berättelser. Med Gombrowicz delar han en förkärlek för det fysiskt konkreta, för beskrivningar och händelseförlopp som är så påtagliga i all sin absurditet att man bara kan ta dem för givna. Många av hans noveller är i själva verket "akter", i dubbel mening: handlingar som lika gärna skulle kunna låta sig framställas helt okommenterade på en teaterscen eller i en kortfilm. Tankarna kan lätt föras till den Beckett som lät sig inspireras av stumfilmens klassiska komiker, som Buster Keaton med stenansiktet - men Piñera kunde troligen aldrig läsa eller se Beckett. Hans noveller är hårda sagor för vuxna, där allt faller på plats enligt en helt egen, skruvad logik och vars estetik i grunden är marionettens. Detta blir särskilt tydligt till exempel i en berättelse som "El muñeco" (Dockan). Berättaren är en konstruktör av "mekaniska artefakter", som en dag ser en journalfilm i vilken landets president tar emot en offentlig gåva. Inför presidentens blickar, minspel och rörelsemönster upptäcker han att denne håller på att förvandlas till en docka, varpå han söker upp honom för att övertyga honom om att han måste låta tillverka en mekanisk dubbelgångardocka, som ska sköta alla hans plikter och göra så att han inte förvandlas till en själv: besegra dockan med en docka. Berättelserna drivs ofta av en nästintill krampaktig inre nödvändighet: en tvångskraft som det vore lätt att frestas härleda till Piñeras situation som öppet homosexuell i en tid och en nation där detta definitivt inte var accepterat. I novellen "La carne" (Köttet) skildras hur köttbristen i ett land får invånarna att börja äta av sig själva. De börjar med den vänstra skinkan och tar bit för bit till vara på alla sina "reserver" tills de, likt en berömd dansör i berättelsen, låter den sista tummen "falla i det hål som en gång varit hans sköna mun". Att ingen längre kan säga var folk befinner sig, att ingen vet var de bor är ett mindre problem jämfört med det faktum att de alla är välnärda. Denna novell är i sin grafiska tydlighet och svarta humor typisk för Piñera, liksom den om hur de sjuka gör uppror och lägger in de friska i stället. Piñera hade det gemensamt med Gombrowicz att han var en respektlös författare. Han var en subversiv avståndstagare snarare än någon romantisk rebell - men oböjligt konsekvent i sitt förakt för de utbroderade former och sociala spel som i alla tider hotar att kväva den levande kulturen. Han avstod från att ta examen vid Havannas universitet enbart för att han vägrade att sätta på sig den obligatoriska fracken. Långt innan han blev vän med Gombrowicz karaktäriserade han sitt skrivande som en kamp mot litteraturen: han tar avstånd från författare som säger sig vara förtjusta i litteratur som litteratur och uttrycker samtidigt sin vilja att få in skrivandet i det egna blodomloppet, att koppla in sig direkt i berättelserna. Han karaktäriserade sig själv som en "respektlös författare", det vill säga respektlös inför titlar, institutioner och berömda män - men i gengäld obrottsligt trogen sin egen litterära vision. I och med revolutionen 1959 greps han, som nämnts ovan, av en väldig känsla av befrielse. Äntligen skulle det vara slut på förnedring och fotskrap inför akademiska auktoriteter. Det började också ganska bra. Pjäserna sattes upp och han fick skriva en återkommande spalt i den nya tidskriften "Lunes", där Guillermo Cabrera Infante var redaktör. Enda haken var att han på grund av sin homosexualitet inte tilläts skriva under eget namn. Cabrera Infante ogillade hans litteratur, och tycks ha haft vissa problem med hans läggning också - likväl ställde han upp när det gällde. När revolutionen stabiliserats och kommit ut ur garderoben som kommunistisk skulle landet rensas på olämpliga element. Redan under de första åren föstes unga katoliker, Jehovas Vittnen, medlemmar av den afrokubanska religionen abakuá och homosexuella ihop i läger som kallades UMAP (Militära enheter för hjälp till produktionen). Under "De tre P:nas natt" 1962 kulminerade denna första våg av utrensningar. Prostituerade, hallickar och homosexuella (putas, proxenetas och pajaros, det sista betyder egentligen fåglar, men är ett vanligt slanguttryck för bögar, använt också av Lorca) massarresterades - och däribland Virgilio Piñera, som gått ut för att köpa bröd med ett par vänner. Först sedan Cabrera Infante gått emellan släpptes han, men enligt särskilt vännen Antón Arrufats vittnesmål hämtade han sig aldrig från den förnedring han upplevt. De följande åren blev inte lättare. Några pjäser sattes upp, men från 1965 hårdnade den antihomosexuella politiken än mer. Vid den första Kongressen för utbildning och kultur 1971 beslutades att homosexuella inte skulle tillåtas inneha mera framträdande poster inom det kubanska kulturlivet - det har för övrigt in till helt nyligen också varit förbjudet för dem att utbilda sig till lärare. Denna besynnerliga förordning lär inte ha följts till punkt och pricka, men faktum är att flera författarskap ströps vid denna tid, särskilt på grund av upphovsmännens läggning. Till exempel blev den betydande poeten José Lezama Lima betraktad som olämplig efter publikationen 1966 av romanen "Paradiso", som bland mycket annat innehåller några av de dittills öppnaste homoerotiska skildringarna i latinamerikansk litteratur. Den boken nämns för övrigt som ett förbjudet mästerverk i filmen "Jordgubbar och choklad". Även den unge Antón Arrufat fann sig utrensad ur alla bibliotek och avstängd från alla möjligheter till litterär verksamhet ända till början av 80-talet. Reinaldo Arenas, vars gripande självbiografi både filmatiserats och översatts till svenska, fängslades och flydde så småningom till USA medan Virgilio Piñera framhärdade, skötte små översättningsarbeten och levde på existensminimum ända till sin död 1979, så gott som bortglömd både inom och utom landet. Det är omöjligt att mäta den väldiga skada både rent privat men också nationellt, kulturellt denna offentliga homofobi gjort Kuba. Det går inte att förbigå när man ägnar sig åt de senaste 40-50 årens kubanska litteratur och kultur. Under 80-talet skedde en viss uppmjukning. Lezama Lima, som dog 1976, återupprättades så småningom, Piñera likaså och Antón Arrufat tilläts efter en nästan 15 år lång utfrysning åter att publicera sig och han har sedermera fått flera litterära utmärkelser samt upprepat uttalat sig öppet om det maktmissbruk han och hans kolleger utsattes för under 70- talet. Men det är återupprättelser som delvis tycks ganska motvilliga. Än i dag är till exempel Virgilio Piñeras samtliga noveller relativt lätta att hitta, däremot är det stört omöjligt att få tag i hans dramatik och den "intervjubiografi" av Carlos Espinosa, "Virgilio Piñera en persona" som gavs ut av det kubanska författarförbundet Uneac 2003 lyckades man publicera och distribuera i så begränsad omfattning att den knappast går att få tag på. Det är så dagens mjukare censur fungerar: relativt fritt fram att publicera, men det är inte alls säkert att en bok, om den kan anses olämplig, också distribueras och görs allmänt tillgänglig. På så sätt kan man från offentligt håll säga att man visst har släppt litteraturen fri, men samtidigt se till att de "farliga" verken inte når ut till för många. Återupprättelsen av de homosexuella och andra censurerade författarna - med undantag för dem som lämnade landet, som Cabrera Infante och Arenas - ansågs tidigare i år dessutom hotad då en av 70-talets hårdaste censorer framträdde i kubansk teve. Tiderna har emellertid förändrats radikalt sedan vad kubanerna kallar el quinquenio gris - de femton grå åren (ca 1967-1982): denna gång trädde de tidigare drabbade författarna fram och protesterade mot vad de uppfattade som ett hot mot sin integritet och själva författarförbundet, Uneac, gjorde den 17 januari ett offentligt uttalande där det i klarspråk tog avstånd från alla försök till upprättelse av den gamla onda tidens censorer. Trots att inget av detta rapporterades i kubanska medier var alla intresserade väl införstådda med vad som pågick. Även om Virgilio Piñeras böcker är fortsatt svårfunna, och ännu en hel del författare, liksom journalister och politiska dissidenter, lever utstötta från offentligheten, finns hopp för att en större intellektuell öppenhet med tiden skall kunna utvecklas. Det gäller att ta till vara de möjligheter som bjuds. Virgilio Piñera"Cuentos completos"Editorial Virgilio Piñera "Cuentos completos" Editorial Letras Cubanas, 2004 Virgilio Piñera "La isla en peso" Tusquets, 2000 Carlos Espinosa "Virgilio Piñera en persona" Ediciones Union, 2003 Antón Arrufat "El hombre discursivo" Letras Cubanas, 2005 Reinaldo Arenas "Innan mörkret faller" (Antes que anochezca) Övers. Ingemar Karlsson Gadea Fischer, 2005


Kärleksfull upprättelse

Summary: Under 1840-talet var Emilie Flygare-Carlén Sveriges i särklass bäst säljande författare. Kanske har det påverkat det snåla eftermälet. Monica Lauritzen lämnar ingen dörr och ingen bok oöppnad i en ny biografi.

Böcker Monica Lauritzen ”En kvinnas röst. Emilie Flygare-Carléns liv och dikt” Albert Bonniers förlag Emilie Flygare-Carlén ”Ett Köpmanshus i skärgården. del 1” Utg. av Yvonne Leffler Svenska Vitterhetssamfundet Sjöfåglarnas oroliga vingslag och klagande skri är det enda som hörs i tystnaden innan stormen vräker sig över Bohusläns farliga kust. Emilie Flygare-Carlén (1807–1892) hade hört det isande, halvt mänskliga ljudet många gånger, hon var uppvuxen i Strömstad, och hon var den första svenska författare som gjorde litteratur av det. Hon skrev om ”Hafvets och menniskohjertats hemligheter”, för att citera en rubrik i hennes ”Ett köpmanshus i skärgården”. Den blev hennes sista roman, utgiven 1860, tjugotvå år och tjugofyra romaner efter debuten. Egentligen handlar hela författarskapet om havets och människohjärtats hemligheter; inte bara om havet, som i samtida sjöromaner, exempelvis ”Den flygande holländaren” av Frederick Marryat, inte heller bara om vägen till äktenskap, som i engelska familjeromaner av Charlotte eller Anne Brontë. För Emilie Flygare-Carlén blev romanen, då en ganska ny genre, en rymlig och tänjbar sjömanssäck. Allt skulle få plats i den: folkupplysning, politisk debatt, tidens stora frågor, sedeskildring, underhållning, romantik, naturskildring samt en nätt förtjänst för författaren. Och som hon lyckades! I en tid då kvinnor inte ens var myndiga, och då deras möjligheter att verka utanför familjens krets var ytterst kringskurna, förenade hon ett liv som gift kvinna och mor med ett mycket omfattande författarskap i många av romanens undergenrer. Hela 1840-talet var hon Sveriges i särklass bäst säljande och bäst betalda författare. Sådant väcker misstänksamhet och avundsjuka. Flygare-Carlén har behandlats snålt av manliga kritiker och litteraturforskare, inte minst av Alf Kjellén som ändå skrev den första stora studien av hennes verk. Hon var för snabb att fånga upp trender och svänga pennan efter modet, skrev för mycket och ändå för lite, för visst måste hon ha fått hjälp av sin man och sin bror? Och så var hon för mån om arvodet, rent av närig. Det är ett orättvist eftermäle Emilie Flygare-Carlén fått, till nu, när Monica Lauritzen publicerar en stor biografi över henne, ”En kvinnas röst”. Det har funnits förebud, äreräddningen inleddes i ”Nordisk kvinnolitteraturhistoria” och på senare år har intresset för olika sidor av författarskapet vuxit, men Monica Lauritzen tar sig an hela saken, liv och dikt. Och hon gör det utan ens en antydan till det slags överseende pliktuppfyllelse som man kan finna i återupptäckter av försummade författarskap. Hennes kärlek till föremålet är ren och stark. Upplägget är kronologiskt. Vi får följa Flygare-Carlén från vaggan till graven, från debuten med ”Waldemar Klein” 1838 till ”Efterskörd från en 80-årings författarebana”, utgiven 1888. Hennes liv är nästan lika varierat som hennes författarskap. Hon gifter sig ung, får fyra barn varav endast ett överlever, blir tidigt änka, får ett utomäktenskapligt barn. Fadern försvinner, barnet lämnas bort. Hon måste försörja sig, hon debuterar 30 år gammal, flyttar till Stockholm där förlagen och de litterära miljöerna finns. Hon blir medlem i en krets unga litteratörer, Aganippiska sällskapet. Ingen minns i dag de övrigas namn. Småningom gifter hon om sig med en av dem, Carlén. Hon fyller sina romaner med egna erfarenheter och iakttagelser, men också med fantasi och berättarlist. Monica Lauritzen lämnar ingen dörr och ingen bok oöppnad. Hon nämner alla som suttit i makarna Carléns salong, hon har letat upp dem i husförhörslängder, i in- och utflyttningslistor och brev. Hon behandlar varje bok och det mottagande den fick i samtida press. Det är ett imponerande läs- och arkivarbete som ligger bakom den färdiga boken, över sidorna rör sig en stor samling fiktiva och verkliga gestalter. Själva mängden kan stöta bort en läsare som inte känner igen någon av dem, men den skapar också efter hand en stark förtrogenhetskänsla. Den som hänger i blir till slut en del av ett avlägset men myllrande förflutet. Monica Lauritzen läser ur ett kvinnoperspektiv men utan teoretiskt bagage. När hon refererar romanerna är det framför allt deras tematik och tendens hon intresserar sig för, långt mer än deras stil och berättargrepp. Hon vill frilägga författarens intentioner, lyfta fram hennes tankar, inte dekonstruera hennes retorik. Emilie Flygare-Carlén blir så läst en författare som sätter vissa problem under debatt tidigare än någon, utom Almqvist. Vad krävs av man och kvinna för att de skall passa ihop? Hennes romangestalter kan helt i tidens smak födas fattiga men visa sig ha adlig börd och ett stort arv, men det hindrar inte att själsadel är den enda aristokrati hon erkänner. Ödmjukhet och offervilja är också bra att ha, men vem betalar äktenskapets pris? Tidens uppfostringslitteratur handlade om konsten att bli en god hustru, det var en konst inom trånga ramar, vilka Flygare-Carlén prövar och ifrågasätter i roman efter roman. Till skillnad från de flesta inleder hon ofta med bröllop, besvären kommer efter, inte före. Ingen kvinnlig författare har heller så många utomäktenskapliga barn i sitt persongalleri som hon. Hon var också en av ytterst få kvinnor som förenade författarskap med äktenskapligt samliv och Monica Lauritzen lyfter fram en konstant i författarskapet: ett lyckligt äktenskap kräver erotisk dragningskraft mellan makarna. Redan där gick Emilie Flygare-Carlén för långt även för den liberala kritiken. Hon var för mycket realist och för lite idealist. Men läsarna strömmade till, det var den framväxande borgarklassen som var hennes publik, och hon visste vad den var intresserad av: familj och företagsamhet. Det är också det intresset Monica Lauritzen utforskar hos Emilie Flygare-Carlén när hon beskriver hennes förhållande till familjen, i livet och i dikten. Detta familjeliv går inte att skilja från företagsamheten. När sillen försvann från Bohuslän försvann också familjens försörjningsbas, Emilie Flygares far hade levt på sillen, nu fick hans dotters romaner ge det dagliga brödet. Hon var inte ensam om att vara brödskrivare under den korta tid när all litteratur måste överleva på en fri marknad, efter hovkulturen och före den statliga kulturpolitiken. Men hon hade blick för det som låg strax bortom synranden och var tidigt ute med sådant som skulle komma att bli stort. Monica Lauritzen ber nästan om ursäkt när hon hävdar att det går en rak linje från ”Ett köpmanshus i skärgården” via Alexander Kiellands ”Garman & Worse” till Thomas Manns ”Huset Buddenbrook”. Men hon har ju rätt i att Emilie Flygare-Carlén skapade ”handelshusromanen”. Köpmanshuset är inte i första hand en roman om pengar, utan om ”Hafvets och menniskohjertats hemligheter”. Det är ordet och som är det intressanta. Havet speglar hjärtat, och när hjärtat fostras ändrar vind och vågor också karaktär. Där finns ett växelspel mellan människan och hennes omgivning, ett medvetet symboliskt framställningssätt. Det måste ha varit det, inte bara Bohusläns grå klippor, som Selma Lagerlöf såg när hon förlade ”Herr Arnes penningar” dit, för att ta ytterligare ett exempel på berömda romaner som inspirerats av Flygare-Carléns berättarkonst. Monica Lauritzen kunde i själva verket ha tryckt ännu hårdare på det förebådande hos Emilie Flygare-Carlén, även rent estetiskt. Ingrid Elam litteratur@dn.se


De är Finlands ansikten utåt

Summary: I kväll går Jaana Pelkonen och Mikko Leppilampi ut på scenen i Helsingfors för att ledsaga miljontals människor genom Eurovision Song Contests semifinal och final. De är överens om att evenemanget är det största som någonsin har hänt i Finland.

Finländska namn är inte särskilt spridda i Europa, men efter det här veckoslutet kommer miljoner människor, från Georgien till Island, från Norge till Malta, att åtminstone känna till två: Jaana och Mikko. Trettioåriga Jaana Pelkonen och två år yngre Mikko Leppilampi ska tillsammans ledsaga tv-publiken genom semifinalen av Eurovision Song Contest ikväll, och i lördagskvälles final. Och de är minst sagt entusiastiska över uppdraget. - Jag anser att det här är den största händelsen i Finland någonsin, säger Jaana Pelkonen. Mikko Leppilampi, som nyligen reste runt till flera större länder i Europa för att få en uppfattning om intresset där ute, säger: - Eurovisionsfinalen är jättestor. Det var viktigt för mig att se det, för det blev så konkret vilket fint uppdrag jag har fått. De är båda scenvana personer som dock kommer från olika håll; Jaana har varit värd för olika tv-program i tio år och Mikko är en lika känd filmskådespelare, sångare och musikalartist. - Jag studerar på Helsingfors universitet och är en lite annorlunda slags student som är programledare när andra säljer hamburgare, berättar Jaana Pelkonen. Jag skriver just nu min avhandling så att jag ska få min master's degree i communication and social science senare i år. Även Mikko Leppilampi ser uppdraget som en enstaka chans: - Schlagerfestivalen är bara någonting helt annat, helt friställt från allt annat jag har gjort eller antagligen kommer att göra. Jag är ingen programledare, har aldrig varit det, men jag tror att producenterna tyckte att min personlighet fungerade så bra ihop med Jaanas, att vi är en väldigt bra kombination, säger han. Hur då? - Vi är båda unga och energiska och tycker att det är kul att stå på stora scener, menar Mikko. Det gör antagligen risken för att vi ska stelna till i stundens allvar ganska liten. För egen del tror jag också det var viktigt att jag har bott utomlands och kan improvisera hyfsat på olika språk. - Jag skrev min avhandling så jag hade inte tid att resa runt, säger Jaana, men jag har förbättrat min franska lite. Annars tycker jag att det är bra att vi har olika bakgrund, Mikko och jag, och det är väldigt lätt att vara med honom. Första gången som Mikko Leppilampi kontaktades av finska teleivisionen Yle var strax efter Lordis skrällvinst i Aten förra året. - Det var sent på våren 2006 som någon ringde mig och sa: "hypotetiskt, om du skulle få frågan om du vill leda festivalen skulle du kunna tänka dig att göra det?". Jag tror att jag inte tvekade ens en sekund innan jag svarade ja. Jag hade inte stått ut med tanken på att någon annan hade stått på scenen och jag suttit hemma och vetat att det skulle kunnat vara jag. Det blir bara en gång i livet som jag får chansen att göra något sånt här. Särskilt, om man ska vara lite elak, med tanke på hur det brukar gå för vårt grannland i ESC. Jaana Pelkonen var ett mer kanske ett mer naturligt val som programledare - hon har tre gånger varit värd för den nationella tävlingen - men hon blev lika överraskad ändå. - Det här är något så enormt att jag trodde att de aldrig skulle välja mig. Men självklart ville jag, det är det största en värd kan få göra, säger hon. Lordis vinst i Aten förra året har givit ett land med stukat schlagersjälvförtroende nytt mod. - Det betyder mycket för Finland, menar Mikko. Nu behöver vi aldrig mer oroa oss för om vi ska komma sist eller inte få några poäng. För nu har vi den där segern. Och den kan ingen ta ifrån oss. Samtidigt har vinsten - och konsekvensen att Finland i år arrangerar festivalen - inneburit att bilden av landet som kablas ut till Europas tv-tittare kommit att diskuteras. - Finländare i gemen bryr sig väldigt mycket om hur vi presenteras för världen genom ESC. De tycker att vi inte ska visa upp renarna, jultomtens verkstad eller bastubadare eller sådant som vi här har sett hur många gånger som helst. Men folk utanför landets gränser har ju knappt sett det. För Finland har aldrig nått ut på det här sättet förut. Många vill att vi ska vara europeiska, inte finska, men jag tror att många av de som tittar kommer uppleva alla de här typiska finska sakerna som exotiska, roliga och spännande, menar Mikko Leppilampi. Guide och betyg Guide och betyg: semifinalen (pdf)


Levande landsbygd?

Summary: I Sverige måste man ut på landet för att göra film. Det sägs ge jobb och förmedla en positiv bild av regionen. Men hur sugen blir man på att flytta till Norrland av att se en massa Norrlandsschabloner? Po Tidholm tvivlar på den regionala filmpolitiken.

I SVT:s regionala nyhetsprogram Mittnytt visades nyligen ett reportage från inspelningen av långfilmen ”Varg”. Peter Stormare – iklädd rutig skjorta – fångade renar med lasso. Det blir säkert en bra film i slutändan, men frågan infinner sig: Varför är norrländsk film alltid så typisk? I ”Såsom i himmelen” kommer en hjärtsjuk dirigent till sin hemby för att omvända de oförlösta. I ”Pistvakt” driver man hejdlöst med ett gäng modersbundna norrländska ungkarlar. Kjell Sundvalls ”Grabben i graven bredvid” exploaterar klyftan mellan stad och land. Teveserien ”Höök”, som nyligen visades på SVT, är full av Norrlandsschabloner. Ensamma människor torteras till döds i avlägsna skogskojor. Filmpool Nord har sedan 1993 varit medfinansiär och samproducent till ett trettiotal filmer och tv-serier. De allra flesta ger bilden av Norrland som inskränkt, glest och kallt. Schablonerna tycks av allt att döma vara ett stödkriterium. Film i Västs satsningar har samma lantliga slagsida, även om deras filmer mindre ofta haft någon tydlig platsspecifik prägel. Geografin har varit vag, i många fall har man försökt skapa känslan av allmän småstad eller utslätad landsbygd. Det har sällan varit uttalat att filmerna utspelar sig i just Västra Götalandsregionen. Film i Skåne skäms däremot inte för sig. Panoreringar över Österlens kulliga landskap verkar inskrivet som villkor i själva stödformulären. I Sverige har auteurtraditionen alltid varit stark, vilket inneburit att regissören ofta gjort film för sin egen skull. Den här regionaliseringen verkar dock ha gjort alla vilsna. Nu är det inte ens krasst, kommersiellt målgruppstänkande som styr vilka filmer som görs utan snarare möjligheten att placera sin berättelse i en specifik miljö, befolkad av för regionen typiska människor. Stärkta av EU-medel och pengar från landsting, kommun och Svenska filminstitutet har Filmpool Nord, Film i Väst och Film i Skåne på kort tid tagit makten över svensk filmproduktion. Därför finns det just nu bara tre typer att välja på: töntiga västsvenskar, karga norrlänningar eller jovialiska skåningar. Många hoppas att urbana stockholmare ska komma som tillval, men Mälardalsregionen verkar ha svårt att samla styrkorna. I en enkät, i vilken huvudstadens filmarbetare fick svara anonymt på en rad frågor, svarade många att det regionala filmstödet ”i för hög grad” styr vilka filmprojekt de väljer att satsa på. Producenterna upplever att de har betydligt större möjligheter att få finansiering om de gör ”lantliga” filmer. Efter Sveriges EU-inträde förändrades sättet vi fördelar bidrag på. Många stödprogram kom att fokusera mer på ”processerna” än på slutprodukten. Det handlade plötsligt om att bygga nätverk, höja kompetensnivåerna, generera arbetstillfällen och skapa infrastrukturer. Det blev viktigare hur bonden producerar än vad han producerar. Det blev viktigare var filmen spelas in än vad den egentligen handlar om. Det offentliga stödet till Film i Väst är just nu under rättslig prövning sedan Hans Jonasson, kristdemokratisk kommunalpolitiker i Uddevalla, överklagat beslutet att stödja regionens produktionscentrum. Hans argumentation går ut på att den lokala filmindustrin ägnar sig åt ”spekulativ näringsverksamhet som riktar sig till andra än regionens medlemmar”. Enligt den kommunala lokaliseringsprincipen bör inte en region satsa pengar på något som inte direkt kommer dess invånare till godo. Jonasson tycks framför allt ha stört sig på att skattemedel gått till att finansiera von Trier-filmer. Länsrätten gick på kristdemokratens linje och underkände Västra Götalandsregionens stöd på 20 miljoner. Nu ska saken prövas i kammarrätten, och utslaget kan få betydelse för hela Film-Sverige och den decentraliseringspolitik som präglat den. Filmpool Nord favoriserar norrländska projekt, men huruvida deras verksamhet skulle klara en rättslig granskning enligt lokaliseringsprincipen är ändå oklart. För även om de filmer de valt att satsa på ofta utspelar sig i Norrbotten och ger jobb i regionen behöver filmer som bygger på Norrlandsschabloner inte nödvändigtvis gynna Norrland. Frågan handlar i slutändan om vilken publik man vänder sig till. Vem vill se Peter Stormare kasta lasso? Stockholmarna eller norrlänningarna själva? Regionernas stöd till sina respektive produktionscentrum legitimeras av två saker: För det första förmodas filminspelningarna ge jobb åt folk på bygden och en ökad omsättning i lokala företag. För det andra tänker man sig att de gjorda filmerna förmedlar en positiv bild av regionen, och att den bilden i längden kan skapa inflyttning och företagsetableringar. När nationalekonomen Staffan Johansson i Luleå och kulturgeograferna Per Assmo och Roger Blomgren i Trollhättan granskat vilka ekonomiska effekter Filmpool Nord och Film i Väst haft för respektive region har bägge kommit till slutsatsen att verksamheterna snarare är en belastning för skattebetalarna än tvärtom. Återstår alltså pr-effekterna, det vill säga de positiva bilder av regionen politiker ofta hoppas på. I Skåne säger de att Wallanderfilmerna inneburit ett enormt uppsving för turismen. Panoreringarna över Ystadstraktens pastorala omgivningar ska alltså ha betalat sig. Film i Västs produktioner anses vara för anonymt lantliga för att locka turister. I Norrbotten har inget uppsving kunnat mätas. Det är alltså tveksamt om det verkligen går att skapa en besöksnäring runt stad och land-konflikterna. Och bilderna av torterade gubbar i skogskojor lockar knappast välbehövliga läkare till vårdcentraler i inlandet. Politikerna vill nog tro att filmerna bidrar till ett positivt befolkningsnetto, men det finns en överhängande risk att verksamheten i själva verket är kontraproduktiv. Att det är konst det egentligen borde handla om – mänskliga uttryck och personliga berättelser – tycks många ha glömt bort mitt i all politik. När filmforskaren Erik Hedling granskar den regionaliserade filmpolitiken i antologin ”Solskenslandet” (2006) landar han i slutsatsen att ”den regionala filmen tillkommit som ett resultat av att arbeten och ekonomisk verksamhet ska generas”. Landsbygdsschablonerna får vi på köpet. Po Tidholm litteratur@dn.se


En mespropp gör upprör

Summary: Karin Fossums nya bok ”Brott” är något så ovanligt som en genomförd metaroman. Inledningen är helt klart fascinerande men blir till slut lite väl förväntat.

Böcker Karin Fossum ”Brott” Övers. Ulf Örnkloo Forum Karin Fossum har egentligen aldrig skrivit deckare. Det är vid konfrontationen med författarskap som hennes som denna föråldrade svenska term visar sin otillräcklighet. Här pratar vi snarare om ett gränsland mot den psykologiska romanen som hon har gjort till sitt eget. Det förekommer brott av ett eller annat slag, men brottet är sällan det viktiga. Det viktiga är karaktärernas djup och komplexitet, inte intrigens. Hennes intriger är sällan särskilt avancerade. I gengäld har hon skapat karaktärer av en art som mycket sällan tar plats i deckare. Det är nagelbitare utan action. Det är alltid välskrivet, alltid fascinerande, alltid spännande. Det är den allnärvarande men sällan uppmärksammade spänningen i vardagen som är Fossums tema, uppskruvad ett par snäpp för att bli tydlig. I nya romanen ”Brott” är allt lite extra tydligt. Inte nog med att titeln i ganska ringa grad bör översättas med ”förbrytelse”, snarare med ”brytning” eller ”avbrott” – dessutom kastas vi rakt in i själva författarverkstan. Vi är helt enkelt med om skapandet av såväl karaktär som intrig. ”Brott” är något så ovanligt som en genomförd metaroman. Författaren (som i och för sig också är en fiktiv karaktär, inte alltid i full samklang med Karin Fossum personligen) tittar i början av romanen ut genom fönstret och ser en kö med människor utanför dörren. Den ser hon alltid. Det är karaktärerna som pockar på att få bli berättade. En dag begår en av de väntande karaktärerna ett rejält etikettsbrott – han tränger sig före i kön. Han har bråttom med att få bli berättad. Och det kan man förstå. Han är en mespropp av guds nåde, den stackars Alvar Eide, en timid fyrtiotvååring utan annat liv än det rejält inrutade. Men författaren märker att han vill något annat. Han vill bli sedd, bekräftad. Hon accepterar hans konvenansbrott och grips av hans berättelse – den som hon själv skapar. Idén att låta berättelsen löpa parallellt med berättelsen om berättelsen är bättre än genomförandet, tror jag man törs säga. Inledningsvis är det klart fascinerande, och visst finns det element i Alvars historia som fångar mig rejält – inte minst när hans inrutade liv börjar få sig sina törnar – men till slut blir det lite väl förväntat. Alvar överraskar lika lite som författaren. Metagreppet utvecklas inte, snarare stagnerar, ju längre in i romanen vi kommer. Det som länge såg ut att bli en djupt gripande berättelse om det frivilliga utanförskapets avigsidor blir till slut en ganska ordinär historia om en människa som av egen brist på viljekraft hamnar på fel plats i livet. Likväl är det förstås en roman som når skyhögt över de flesta deckare i Norden. Men den bör nog läsas som någonting helt annat. Och där håller den inte ända fram. Jan Arnald litteratur@dn.se


Världen som myrstack

Summary: I fotografen Andreas Gurskys bilder ser världen ut som en takmålning från barocken. DN:s Peder Alton har varit på utställningen i München och ser fotografierna som skrämmande och försåtligt vackra.

Recension Andreas Gursky Haus der Kunst, München Jag blir överraskad av att den tyske fotografen Andreas Gursky framställer sig som en ”idealist”, trots att han i dag är en av de mest eftersökta och högst betalda fotograferna i Europa. I ett litet häfte som delas ut gratis på hans utställning på Haus der Kunst i München skriver Gursky att han vill ”producera en komprimerad verklighet”, och att han ”ägnar sig åt ett idealiserat närmande till vardagliga fenomen”. Om hans utställning är ”vardaglig” vet jag nog inte vad ordet betyder. För de bilder han visar är överväldigande, så detaljrika att jag mycket exakt kan urskilja tusentals människor i Brasilien, Nordkorea, Frankrike och en rad andra länder. Den gemensamma nämnaren för utställningen är massan, mängden, det anonyma kollektivet, också när det rör sig om stängda miljöer som världens aktiebörser. Men även det motsatta finns, folktomma panoramor över ökenområden med nyanlagda racerbanor, övergivna motorvägslandskap i centrala Europa. Den mest spektakulära bilden – egentligen flera bilder, ett collage – är tagen i Bahrain 2005 där den svarta asfalten ringlar sig över landskapet som en orm. Målning eller fotografi? Hans serie från Pyongyang i Nordkorea slår det mesta jag sett av landskaps- och stadsfotografi. På nära håll framträder varje liten egenhet i de väldiga propagandascenerierna. På distans förvandlas de till dekorativa mönster som skulle passa till vilken stugtapet och vilket bomullstyg som helst. I serien ingår också scener från militäruppvisningar med jättelika bilder av fredsduvor och skjutvapen. Bisarrt och monumentalt på en gång. Gursky slog igenom stort med en utställning på Museum of Modern Art i New York 2001 och har sedan dess publicerats i flera fotografiska samlingsverk. På Haus der Kunst är det de senaste årens produktion som dominerar. Framför allt en serie bilder från James Bond Island (I–III) med tunna gröna öar som sticker upp över vattenytan som grynnor i den svenska skärgården, men vassare, större, mer dramatiska. Allt är helt enkelt så mycket mer omfattande i Gurskys fotografi. Demonstrationer sveper över hela landskap, varukonsumtionen är oöverblickbar, den moderna racersporten kräver ytor som bara finns i oländiga ökenområden, en boxningsmatch saknar yttre begränsning – liksom en rockkonsert med Madonna, en gayparad någonstans i världen 2002, oändliga avfallsberg. Är detta idealism? Knappast. Snarare en högspänd surrealism av nästan visionär karaktär. Världen känns för liten, det globala perspektivet förvandlar vardagen till en massrörelse av nästan bibliska dimensioner. Hans bild av Tour de France (2007) liknar ingenting annat än en golgatavandring men i massformat. Samtidigt använder sig Gursky av den dokumentära fotografins främsta arbetsinstrument. Han registerar, nästan ”indifferent”, det som finns, och använder en knappt synlig collageteknik för att kunna bygga på höjden och skapa en intensiv närvarokänsla. Närmare än så här går det nog inte att komma barockens väldiga takmåleri. I hans bilder rör sig människor på exakt samma sätt, upprepar samma gester, deltar i samma politiska manifestationer och bor i hus byggda och planerade efter samma rationella idéer. Skrämmande? Hur man än ser på det är Gursky en av få fotografer i dag som försöker hitta ut ur en individuellt, personligt fixerad fotografi som länge varit oförmögen att skildra stora sociala skeden. Jag är inte säker på att jag fullt ut delar hans bildsyn, den är sval och försåtligt vacker. Men också effektivt prövande och fri från alla drömmar om en äkta och sann fotografi. Min favorit på utställningen är en bild av den engelske arkitekten Norman Fosters ”Hongkong Shanghai Bank” från mitten av 1980-talet. En ikon inom internationell arkitektur och beundrad för sin djärva konstruktion. Men Andreas Gursky har fotograferat den på natten så att bara de upplysta våningsplanen syns. Suveränt! Peder Alton peder.alton@dn.se


Dubbla biografier om Lundell

Summary: Två Lundell-biografier är på väg. Måns Ivarsson har skrivit en tegelsten med fokus på musiken. Håkan Lahger följer upp nästa år med en biografi där Lundell beskrivs som en modern Strindberg.

Expressenjournalisten Måns Ivarsson skriver Ulf Lundell-biografi. I 840-sidiga "Vill du ha din frihet får du ta den" beskrivs författaren och rocksångarens gärning: Verken, inte kröken och kvinnorna står i centrum. Boken ges ut i september av Ordupplaget som box i tre mjuka band - samma format som föremålets debutroman "Jack". - Jag har skrivit den mot min bakgrund som musikjournalist. Jag såg Lundell första gången 1976 och har intervjuat honom regelbundet sedan 1978. Han är vår tids största svenska artist - som också haft ett väldigt dramatiskt liv och hållit kvar sina 1960-talsideal. Det är inte en auktoriserad biografi, men det har jag aldrig varit intresserad av. Lundell har svarat på en massa frågor och gett mig tillstånd att publicera ett flertal brev, bland annat de kring Fittstim-debatten, säger Ivarsson till DN. Ivarssons bok sammanfaller med kultur- och nöjesjournalisten Håkan Lahgers arbete med en kommande Lundell-biografi på Norstedts förlag. Boken ska vara klar våren 2008. - Jag har haft privilegiet att följa hela hans karriär och har intervjuat honom många gånger. Min idé är att försöka skriva om kreativitet och kaos och att de två tingen kan förenas. Jag ser Lundell som en modern Strindberg-figur som också råkar syssla med musik. Mitt fokus är på dubbelalbumet "Vassa eggen", det är en milstolpe i både hans och svensk skivutgivning. Ett album som så explicit skildrat kvinnor, barn och förhållanden hade inte funnits tidigare. Det har inspirerat många, säger han till DN.


Män utan tillhörighet

Summary: Anders Paulrud har skrivit en politiskt småleende kärleksroman om fem vänner. Det är en mild berättelse om åldrande – och lätt att tycka om.

Böcker Anders Paulrud ”Som vi älskade varandra” Albert Bonniers förlag Till mitten av sin levnads bana hunnen har Anders Paulrud skrivit en självbiografiskt bottnande roman om sin egen generation. ”Som vi älskade varandra” handlar om fem vänner som växer ifrån sin gemenskap, men ändå är omöjliga att leva utan – för berättaren som heter Anders och är 50+. Han minns hur livet började när man fann en vän, och hur det sedan hände saker inom och utanför vänskapen som ingen orkade förstå då. Anders Paulruds förra roman ”Kärleken till Sofia Karlsson” var en botgörarroman av en man som rannsakade sitt liv och sina bevekelsegrunder i skuggan av en hjärntumör och stor kärlek till en yngre kvinna som dumpat honom. Jag tyckte den bitvis var outhärdligt kokett, melankoliskt självupptagen och alldeles för förtjust i att beskriva passionen i termer av matlagning och ätande, men inte vilket simpelt sväljande som helst. Ostron och champagne, alla små kaprisar och capricer. Kärleken som en oral fest, det är ett mönster hos Paulrud pålitligt som ett tandkort. Den nya romanen har liknande drag men de är solblekta som gamla tapeter i ett sommarhus, ett sådant som berättaren sitter och minns i, och därför står de inte i vägen lika mycket. Men det är också en mildare berättelse, en historia om att åldras, om att förlora något dag för dag, en berättelse som är lätt att tycka om, som bjuder in läsaren till ett rangligt trädgårdsbord och häller upp något att dricka. I en laddad scen är det förstås Bollinger, men annars är det kaffe och cigarretter som sticks in i brödsaxen, som lindrar och skärper när vänskapens klassresor och svek vill bli förklarade. Paulruds fem vänner tillhör en ledsen generation som blev vuxen i början av 80-talet, för ung för -68, för gammal för punken, men den bristen på tillhörighet är bara bra för en roman. Här finns inga ledstänger att beskriva sitt liv med, utan de fem ödena blir både tidlösa och individuella. Till det tidlösa hör en klassiskt manlig bildningsgång, där Anders år på Aftonbladet i Klara är en höjdpunkt av murvelsupande och söt omtanke, men där ett kvinnligt dödsoffer också ger historien den rätta svärtan. Och hjälten far i väg på motorcykel. Men de där hjältepromenaderna bör man inte hänga upp sig på, här finns högre karat att minnas. För ”Som vi älskade varandra” är en politisk småleende kärleksroman som också innehåller samhällsanalyser som små glasklara inskott att klippa ut och läsa högt när världen slår upp i ansiktet på en. Jag funderar fortfarande på hur tung och underbar den boken blivit om Anders Paulrud slopat hela romanförklädnaden, och i stället skrivit en vemodig samtidsessä om det Europa vi står i nu. Ulrika Milles litteratur@dn.se


"Playstations pappa" drar sig tillbaka

Summary: Ken Kutaragi som sedan 1994 har arbetat med Playstation lämnar chefstolen på Sony Computer Entertainment i juni i år.

Ken Kutaragi, den person som brukar ses som fadern till Sonys Playstation, lämnar sin chefstjänst på Sony Computer Entertainment i juni, skriver Eurogamer.net. Kutaragi utnämns i samband med avgången till hedersordförande i företaget, han kommer även att agera som rådgivare åt moderföretaget Sonys nuvarande VD, Sir Howard Stringer. Kutaragi var med och uppfann Playstation 1994, och var även med och tog fram uppföljaren, Playstation 2, sex år senare. Enligt Sonys försäljningssiffror har de båda konsolerna hittills sålts i fler än 200 miljoner exemplar. Tillhörande speltitlar beräknas ha sålts i över två miljarder exemplar. Kutaragi efterträds av Kaz Hirai, tidigare operativ chef för Sony Computer Entertainment.


"God of war II"

Summary: Hämnden är ljuv. "God of war" är en våldsam "walk of fame" i grekisk mytologi med brutale Kratos i spetsen.

Det är på modet med Sparta. Frank Millers grafiska roman "300" har i filmatiserad form nyligen stormat in på biograferna och nu är det dags för tv-spelsvärldens största spartan att komma tillbaka. Kratos, krigaren som i "God of war" trotsade de grekiska gudarna för att till sist bli en av dem - krigsguden själv - är tillbaka i en uppföljare till det enormt kritikerrosade spelet. Kratos har fortfarande hämnden som drivkraft och till skillnad från Frank Millers 300 kalsongbeklädda krigare erbjuder den digitala antihjälten ingen som helst empatisk ingång. Och det är just det som gör honom till den perfekta huvudpersonen i den blodigt brutala saga som "God of war II" utgör. Spelet tar vid där det första slutade. Den av utvecklarna påhittade Kratos är gud, men i enlighet med sin natur är han inte nöjd. Han kan inte släppa sitt Sparta och låter den armé han en gång styrt härja över hela Hellas. Ett beteende som inte uppskattas bland Olympens toppar. En förargad Zeus ingriper och vips är Kratos tillbaka i myllan. Men en av titanerna, Gaia, tycker inte att Kratos ska dö denna gång heller. I stället tycker hon att han ska ändra sitt öde. En bombastisk inledning på en brutal odyssé kantad av blod och svett - men utan en enda tår. Det som fascinerar med "God of war II" är hur spelet lyckas ta en huvudperson för vilken man hyser noll och intet respekt och ändå göra honom fullkomligt spelbar. Det finns inget charmerande hos Kratos - möjligtvis kan man fascineras av hans respektingivande drivkraft - men ändå är det hans vapen man bestialiskt svingar, det är honom man håller på. I en intensiv bossfajt är man övertygad om att man vill vinna, men känner sig långt ifrån säker på om man vill ge Kratos det nöjet. Ett kluvet förhållande som detta hade förstås inte fungerat om inte spelmekaniken varit något att skryta med. För det är den, och inte storyn, som gör att man vill bortom nästa hörn. Precis som sin föregångare utgörs gameplayet av intensiv action som stannar av med minispelsliknande reaktionsövningar i stridens hetta. Blandat med kluriga pusselpartier och storslagna bossfighter får spelet en rytm som låter Kratos våldsamheter luta mot harmoni. Det är egentligen inte mycket nytt i fightingmotorn, men finslipning av bandesign och balans får "God of war II" att kännas som något annat än bara mer av det goda. Att spelet släpps till Playstation2, som en av de sista stora titlarna innan maskinen lämnar över till nyligen lanserade Playstation3, känns med facit i hand som ett strålande val. Det är en bombastisk final av episka mått. Ett bevis på att utvecklare vet hur man krämar max ur den flera år gamla maskinen, en sammanfattning. Ett avslut. "God of war II" är ett av de våldsammaste spelen denna vår. Blodet flyter, huvuden slits av, nackar knäcks i händerna på den spartanska hämnaren. Kratos dödar inte, Kratos slaktar. Mastodontiska orkestervrål varvas med mjukare toner, smälter ihop och blir ett med hans slitande muskelberg till kropp. Han är den skoningslösa gud man läser om, han är en myt i sig själv. Den grekiska gudavärld mot vilken han kämpar är långt ifrån den korrekta mytologins uppsättning. I stället har utvecklarna skapat ett potpurri av de snaskiga gudar man minns från högstadiets SO-timmar. En "walk of fame" i grekisk mytologi. Russinen som plockats ur kakan har anpassats och bildar en perfekt kuliss för Kratos galenskap. Att förhålla sig så respektlöst till sitt ämne understryker spelets själ ännu mer. Kratos har ingen respekt, inte för någon. Och samtidigt som det är så fel så är det i "God of war II" på något sätt så rätt.


Den förledande svenska idyllen

Summary: De stora svenska partierna verkar inte ha någon långsiktig strategi för att mota högerpopulism och rasism. Mona Sahlins debatt med Sverigedemokraten Jimmie Åkesson talar sitt tydliga språk.

Mona Sahlin i Sydsvenska Dagbladet dagen efter debatten med Sverigedemokraternas Jimmie Åkesson: – Jag är arg, upprörd och mår hemskt hemskt illa av att höra Jimmie Åkesson. Sverigedemokraterna är ett fackföreningsfientligt, kvinnofientligt och främlingsfientligt parti. Hoppsan! Mona Sahlin måste ha varit kroniskt ”arg, upprörd” och mått ”hemskt, hemskt illa” alltsedan Sverigedemokraterna bildades i slutet på 80-talet. Annars har hon helt missat sd:s politiska agenda? Och för DN förklarade s-ordföranden att hon inte tänker sig några fler debatter med Sverigedemokrater: – För mig känns det just nu som en engångsföreteelse. En engångsföreteelse? Inte för att man ska tillmäta ett ännu så länge marginellt missnöjesparti lika stort värde som riksdagspartierna, men en gång är ingen gång. Mona Sahlins uttalande låter som blott en protestens symboliska gest, typ: ”Så, nu har jag tagit debatten – nu kan jag två mina socialdemokratiskt solidariska händer.” Kanske var det därför som Sahlin inte lyckades tränga bakom Jimmie Åkessons nationalistiskt infekterade demagogi, som lade grunden för hela debatten. Mona Sahlin missade nästan helt att blottlägga den politiska grund som Sverigedemokraterna vilar på: svenskhet. – Synd att vi inte hann med det, ursäktade sig Sahlin. Jag tycker att de har avslöjat sin syn när de säger att Zlatan inte är svensk. Synd? Här avslöjar hon sin vilsenhet inför ett växande enfrågeparti. Angelägna ämnen hinns alltid med, i synnerhet om man är en rutinerad politiker i landets största parti. Richard Slätt, tidigare chefredaktör för tidskriften Expo och en av landets främsta kännare av Sverigedemokraterna, uttrycker det tydligt i Expressen (20/4): politiker ska skaffa sig kunskap om liknande partier när de är små, för att kunna bemöta dessa när de växer sig större: ” … ibland känns det inte alltid som att de tar debatten för att på allvar ta striden mot rasismen – utan för att vinna kortsiktiga vinster gentemot väljare ... de etablerade partierna verkar inte ha några långsiktiga strategier för att mota högerpopulism och rasism.” Högerpopulism frodas inte främst av ideologisk övertygelse, utan hämtar nästan alltid sin politiska livsluft ur nationell identitet och rädslans ödesmättade retorik. I Sverigedemokraternas valmanifest 2006 står följdriktigt: ”Stärka den svenska kulturen och identiteten.” Hur den svenska identiteten kan definieras fick jag och fotografen Fredrik Funck exempel på när vi inför valet 2002 följde Sverigedemokraterna i sju veckor. En vacker augustidag besökte vi Torbjörn Kastell, dåvarande andre vice ordförande i partiet och politisk redaktör för partitidningen SD-Kuriren. Under färden till herrgården på Adelsö, där han hyrde en flygel, passerade vi ett svindlande vackert sommarlandskap med pittoreska badvikar och grönskande lantlig idyll. När jag nämnde den vackra naturen för Kastell tog han det som ännu en täckning för att stoppa invandringen: – Du som invandrare säger: ”Vilken vacker natur”, medan jag tänker ”Vilken vacker natur vi har i Sverige”. Det är viktigt för identiteten att ha en omgivning som gör det enklare för människor att identifiera sig med sitt ursprung. Jag är rädd för att svenskarna så småningom smittas av invandrarna och glömmer tänka: ”Vilken vacker natur vi har i Sverige.” Gun Kullberg, en av sd:s rikdagskandidater i senaste valet, kunde än mindre definiera ”svensk kultur”, men visste vad den inte är: – En kultur där kvinnor inte går i hucklen och misshandlas av sina män, där döttrarna i familjer får träffa svenska killar utan att mördas. Sverigedemokrater vill, då liksom nu, erbjuda en identitet lika tidsenlig som Carl Larssons nationalromantiska bilder i ett dimhöljt drömland, som bebos av ett framgångsrikt, fredligt homogent föregångsfolk. Då liksom nu säger man sig vilja försvara ”svenska värden” – men är i stället ett parti som personifierar värdenas vittring. Partiet består till stor del av en samling punchpatrioter som reflexmässigt hemfaller i hets mot invandrare och hat mot landets så kallade elit. För att i samma andetag bruka moraliska självsmekningar med lidelsefulla lovsånger om demokrati, öppenhet, och att vårdköerna måste kortas. Sverigedemokraternas trognaste bundsförvant är ändå rädslan. Och den måste hållas vid liv genom att tydliggöra fienden, för då kan man utvisa innan man blir utvisad. Ty världen är kall, varför nationens söner och döttrar måste sluta sig samman och värma varandra i den blågula inhägnaden. Kenneth Sandberg, ett av Sverigedemokraternas tyngsta namn under många år, vet att bruka skräckens grammatik. Redan efter valet 1998 varnade han i ett DN-reportage för upplösning om Sverige inte stoppade invandringen: ”Jag är rädd att det är mycket nära ett sammanbrott. Ytterligare fyra år av den nuvarande politiken leder mot kaos, sönderfall – och i slutändan inbördeskrig.” Fyra år senare ställer jag frågan: Vart tog inbördeskriget vägen? – Det är alltid svårt att uttala sig säkert om tidtabeller, men tveklöst känner jag att fyra år till med samma invandringspolitik och vi kommer att få något som kan liknas vid ett inbördeskrig, svarade Kenneth Sandberg. Förvisso kan politiska profetior vara som femdygnsprognoser – de kan slå fel, men ytterligare fyra år har gått och ännu inte minsta tecken på ett inbördeskrig. Trots att Sverigedemokrater filat på den politiska retoriken för att inte skrämma bort väljare, avslöjar partimedlemmarnas uttalanden grunden för sd:s ihåliga politik. Kenneth Sandberg, till exempel, säger sig drivas av sin fruktan att dagens invandringspolitik kommer att leda till ett nationellt självmord. I våra samtal sa han att det mycket väl kan vara så att svenskarna är dumma som vart fjärde år röstar på sin egen undergång. Huvudorsaken skulle dock vara att svenskar saknar självbevarelsedrift efter att ha levt i fred i 200 år: politikerna har sett till att svenskarnas överlevnadsinstinkt inlindats i många lager av trygghet. Alltså en masshjärntvättning? – Definitivt, svarade Sandberg. Propagandan och hjärntvättningen har varit så subtil… Stalin och Hitler skulle ha varit otroligt avundsjuka på den svenska propagandaapparaten. Det är dessa tankar som döljer sig inte bara bakom Kenneth Sandbergs utan även Jimmie Åkessons jovialiska leende. Det är dessa åsikter som sd-ordföranden inte vill klä i ord 2007, dessa villfarelser han inte vill beslås med. Just detta bör Mona Sahlin och andra ledare för riksdagspartier vara medvetna om och kunna använda sig av i debatten, i stället för att gå i självförsvar och ropa: – Han kommer ju hela tiden tillbaka till invandrarna. Ja, vad annars är att förvänta sig av nationalister vilkas horisont alltid är dold bakom fädernas kyrka, bydammen och husmorsgymnastik? Mustafa Can kulturdebatt@dn.se


Medan de faller

Summary: I Frankrike 2007 går klassresan nedåt i stället för uppåt. Hur påverkar den nationella pessimismen valutgången? Lisa Irenius har läst tre nya franska böcker som försöker analysera ”de folkliga miljöerna” och som inspirerat både Ségolène Royal och Nicolas Sarkozy.

BÖCKER Philippe Guibert och Alain Mergier ”Le descenseur social - Enquête sur les milieux populaires” Fondation Jean-Jaurès/Plon La République des idées ”La nouvelle critique sociale” Seuil/Le Monde ”France 2012-E-book de campagne à l’usage de citoyens” Red. Jean-Paul Fitoussi och Éloi Laurent Ofce/Sciences Po Ett par Nikeskor vände uppochned på allt. För hon hade inte råd. Ändå köpte hon de billigaste hon kunde hitta, från stormarknaden Carrefour. Bara för att hon ville att sonen skulle slippa skämmas inför kompisarna, för ”det vet jag vad det är”. Hon är en av 50 personer ur ”franska folket” som har intervjuats för ”Le descenseur social”, en uppmärksammad bok som lär ha inspirerat både Ségolène Royal och Nicolas Sarkozy. Titeln är svår att översätta, för ordet ”descenseur” finns egentligen inte på svenska – eller på franska. Det betyder en hiss som är konstruerad för att gå nedåt i stället för uppåt. Länge har fransmännen sagt att ”den sociala hissen är ur funktion”, men det är nu värre än så; en social nedåthiss har börjat rulla, hävdar författarna Philippe Guibert och Alain Mergier. I Frankrike år 2007 går klassresan alltså utför snarare än uppför. Det är åtminstone hur folk upplever saken. Och denna insikt har nått flera samhällsanalytiker. I antologin ”La nouvelle critique sociale” (Den nya samhällskritiken) hävdar Marie Duru-Bellat och François Dubet att den nya skiljelinjen i fransk politik går mellan ”dem som hoppas förbättra eller behålla sin sociala position” och ”dem som fruktar att dras med i en social nedåtresa”. Det var de senare som röstade fram Nationella frontens Jean-Marie Le Pen till andra valomgången i presidentvalet 2002, och som röstade nej till det europeiska grundlagsförslaget år 2005. Och sannolikt avgör de om Ségolène Royal eller Nicolas Sarkozy – eller möjligen François Bayrou – blir Frankrikes nya president. Och ändå är det ett Frankrike som man nästan aldrig hör talas om. Som man inte läser om och inte ser på film. För vi snackar varken demonstrerande bönder eller bilbrännande förortsbor, inte heller Amélie från det pittoreska Montmartre eller den konsumtionsglada medelklassfamiljen i reklamen. Vilket Frankrike är det då? Det är frågan. Ett av den franska politikens stora problem i dag är att makthavarna inte förmår sätta ord på verkligheten, och ge samhället ”en bild och ett ansikte som gör det mer avläsbart och begripligt”, står det i förordet till ”La nouvelle critique sociale”. Antologin, som är utgiven av tankesmedjan La République des idées, vill därför lägga grunden för en ny samhällskritik, fri från ”förhastade generaliseringar” och som förmår att ompröva den gamla bilden av Frankrike. Landet är till exempel inte längre den mångfald av vitt skilda regioner som det tidigare varit. På ett regionalt plan – från Bretagne och Alsace till Baskien och Provence – blir landet alltmer homogent, vad gäller allt från lönenivåer till konsumtionsmönster och livsstilar. I stället syns de stora skillnaderna bland annat inom städerna, och, som sagt, i individers bedömningar av sina framtidsutsikter. Författarna bakom studien om ”den sociala nedåthissen” modifierar bilden ytterligare. Till skillnad från vad många tror är det inte medelklassen som dominerar Frankrike. Mycket större är i själva verket les milieux populaires, de folkliga miljöerna – det som tidigare kallades arbetarklassen, men som i dag varken karaktäriseras av klassiska arbetaryrken eller utgör en klass som definierar sig själv i förhållande till andra samhällsklasser. Förvisso är arbetarna fortfarande sju miljoner, men lägre tjänstemän och anställda i serviceyrken är åtta miljoner. Tillsammans utgör de en majoritet av den aktiva befolkningen, och en tredjedel av väljarkåren. De tjänar i snitt 1 300 euro netto i månaden, men drabbas mer än andra yrkesgrupper av arbetslöshet. Åtta av tio har ingen studentexamen. Och de röstar mindre på socialistpartiet än medelklassen, överklassen och till och med pensionärerna! Deras röster har i stället gått till extrempartier på både höger- och vänsterkanten. De folkliga miljöerna motiveras inte längre av känslan av orättvisa i förhållande till dem som har det bättre, utan av en motvilja mot dem som har det ännu värre. Vilket ofta är invandrarbefolkningen. Rädslan för en social nedåtresa är intimt sammankopplad med erfarenheterna av misslyckad integration och ett alltmer våldsamt samhälle. ”Jag fruktar det värsta, vi kommer att behöva flytta och det verkar som om vi kommer att hamna bland alla dessa människor, jag vet inte varifrån de kommer, det är väl en av två som arbetar. Och med ungarna som är ute hela dagarna, hela nätterna. Det är ett hårt slag, en riktig nedgång”, säger en av de intervjuade i ”Le descenseur social”. Många oroar sig för barnen. Att de trots längre utbildning ska få ett sämre arbete – eller inget alls – och lägre levnadsstandard när allt blir dyrare och dyrare.”Förr i tiden, på semestern, brukade vi hyra ett hus, men sen började vi campa, för det blev för dyrt att hyra, och i dag åker vi till de allra billigaste campingplatserna.” Dessa röster ger personliga uttryck för vad många franska samhällsdebattörer länge har hävdat för samhällets del: att det går utför för Frankrike. Men så mycket mer har man inte kommit fram till. Den offentliga debatten i Frankrike är i dag låst mellan en smått religiös syn på ekonomin och en febrig antiliberalism. Det är ingen bra grund för de reformer landet behöver, konstateras i ”France 2012”, en intressant ”e-bok till medborgarnas tjänst” som forskningsinstitutet Ofce har publicerat inför presidentvalet (se www.ofce.sciences-po.fr). Redaktörerna förespråkar en framtidschock, en tydlig kursändring som förmår rita om de mentala kartor som styr medborgarnas sociala förväntningar. Det blir förstås inte lätt. Trots att Frankrike har högst födelsetal i Europa slår landet också rekord i pessimism. På frågan om det egna landet utvecklas i rätt riktning var fransmännen mer negativa än alla andra EU-medborgare, inklusive de nya medlemsländerna, enligt en Eurobarometerundersökning i maj 2006. Inte ens två av tio tyckte att utvecklingen gick åt rätt håll. Vem kommer då att kunna ingjuta framtidstro i de svartsynta, franska väljarna? I samtliga läger anas en viss oro för hur de ”folkliga miljöerna” kommer att rösta denna gång. Det mest intressanta med ”Le descenseur social” är att den utgår från djupintervjuer med flera av dessa väljare, och därför säger något mer om den svårfångade grupp kring vilken fördomarna flockas. För att tala klarspråk: Är det en samling rasistiska Le Pen-anhängare och revolutionära kommunister man har att göra med? Guiberts och Mergiers lugnande svar är nej; intervjuerna ger varken uttryck för antidemokratiska eller nationalistiska stämningar. Ingen säger sig vilja förstatliga företagen eller införa planekonomi. Däremot vill man gärna kunna konsumera, Nikeskor och annat. Här finns heller ingen utbredd rasism som hierarkiserar mänskliga raser – däremot en främlingsrädsla. Med andra ord: motivationen bakom extremrösterna är inte ideologisk, bortsett en del av Le Pen-rösterna. De ”folkliga miljöerna” tror på republiken, men de känner sig besvikna på den. För det specifikt franska problemet, enligt Mergier och Guibert, är att republiken lovar så mycket – stora ting som frihet, jämlikhet och broderskap – men levererar så litet. Nu vill medborgarna ha en ny hiss, som går uppåt. Den gamla är för trasig för att repareras. Lisa Irenius kulturdebatt@dn.se


Norrlänning söker fru

Summary: Med schvung och humor slår socialantropologen Lissa Nordin hål på myterna kring den norrländska glesbygden. Någon kvinnobrist råder inte och männen pladdrar obehindrat på om sina känslor.

Böcker Lissa Nordin ”Man ska ju vara två. Män och kärlekslängtan i norrländsk glesbygd” Natur och Kultur När jag var i S:t Petersburg i våras såg jag ett gäng med norrlänningar utanför en nattklubb. Vingliga av vodka med snusläppar och gällivarehäng. Sexskämten haglade. Inte svårt att räkna ut vad de gjorde där. Mycket riktigt dök några lättklädda ryskor upp i entrén. Scenen fyllde mig med stark olust. Socialantropologen Lissa Nordins avhandling, ”Man ska ju vara två”, får mig att minnas händelsen i ett delvis nytt ljus. Nordin har tillbringat två år i Västerbottens inland med att lära känna och intervjua ensamstående män om kärlek. I början av 2000-talet rapporterade medierna om norrländska mäns handel med ryska kvinnor. Den transnationella prostitutionen skapade stora rubriker. Bilden som målades upp av den norrländske ungkarlen var inte nådig. Han beskrevs som en sexhungrande enstöring med kontaktproblem och uråldriga värderingar. ”De prostituerade ryskorna i norra Sverige förväntas inte bara sälja sex. De ska städa och laga mat också”, löd en kommentar i debatten. Det ropades omväxlande på hårdare tag och statliga bordeller. Norrlänningens desperata situation berodde antingen på att inga kvinnor ville ha honom eller på att det inte fanns några kvinnor att tillgå. Norrland framställdes som en laglös plats som alla kvinnor med ambitioner flyttade ifrån. Nordin ville utforska vad som dolde sig bakom myten. Hennes slutsats är, inte oväntat, att verkligheten är mer komplex. Men hon kommer också fram till en del som ställer alla fördomar på huvudet. Framför allt är det en väldigt rolig och läsvänlig avhandling. Nordin berättar med schvung och humor utan att förlora i analytisk skärpa. Hon är också, vilket jag tror är nödvändigt i en sådan här undersökning, medveten om sin egen roll. Hon är ung och ogift och visserligen född norrländska, men ändå från stan. Det ger henne en status som både ger fördelar och ställer till problem. Hon får männens förtroende, men några av dem blir så förälskade i henne att de fullständigt bryter ihop. Andra är mer skeptiska och övertygade om att hon, precis som andra stadsbor, är kallhamrad och oromantisk och bryr sig mer om sex än om kärlek. I motsats till dem själva. Det är den första stora myten som Nordins undersökning punkterar. De ensamma männen från Norrlands inland längtar inte alls efter sex, de längtar efter kärlek. Läs: romantisk kärlek. Merparten av de män Nordin lär känna vill helt enkelt ha en kvinna att dela sitt liv med. Hon behöver inte vara vacker eller sexig, men hon får gärna gilla att köra skoter. Ärlighet, humor och naturlighet är andra högt skattade personlighetsdrag. Den andra föreställningen som Nordin slår hål på är den om den tyste, inbundne mannen som inte kan prata om känslor. Det är inget specifikt norrländskt utan en allmänt vedertagen sanning att mäns förmåga att uttrycka känslor är mindre utvecklat än kvinnors. Det gäller inte männen i Norrlands inland, de pladdrar helt obehindrat på om sitt innersta. Man kan i och för sig fråga sig hur mycket det har att göra med den ogifta och trevliga Lissas närvaro. Men varför står inte norrländska kvinnor på kö för att gifta sig med dessa romantiska och pratglada män? Nordin ägnar stor del av avhandlingen åt att beskriva och analysera den norrländska glesbygdens problematik. Den skriande kvinnobristen är nämligen också en myt, kvinnor flyttar inte alls från inlandet i den utsträckning som det beskrivs. De flesta ensamhushållen finns fortfarande i storstäderna. Kruxet är att myten om kvinnobristen, liksom många andra av de myter om Norrland som Nordin försöker genomskåda, i hög grad bärs upp av invånarna själva. Det är kärnan i avhandlingens teoretiska del, som också går in på hur genus skapas. Enkelt uttryckt vill Nordin visa hur mycket vi påverkas av samhällets förväntningar. Alla som har sett reklamen för Norrlands Guld och tv-serien ”Pistvakt” vet hur en riktig norrlänning är, precis som norrlänningarna själva numera vet. På samma sätt påverkas de ensamma männens kärlekslängtan av vår kulturs förväntningar på hur den riktiga och goda kärleken ser ut. Man ska träffa någon man inte känner. Det ska säga klick. Man ska älska varandra i nöd och lust. Men det är inte så lätt när man bor i en by i Norrlands inland. En konkret orsak till att kvinnorna inte vill ha männen, och vice versa, är att de flesta redan känner varandra sedan barnsben. Andra orsaker är samhällets förändringar och kvinnors ökande utbildningsnivå jämfört med männens. Och så mantrat, som upprepas också av de ensamma männen, att kvinnorna är samhällets vinnare. Om de verkligen är det är en annan femma. På kärleksfronten är det i alla fall de som sätter agendan. Det är kvinnornas marknad i Västerbottens inland. Männen förhåller sig passiva och väntar på att den rätta ska dyka upp. När hon inte gör det hoppas de på en ryska. Ingen av de män Nordin lärde känna åkte till S:t Petersburg för att köpa sex. Alla ville ha kärlek och någon att dela livet med. Ofta misslyckades det. Omgivningens reaktioner var ett stort problem. Antingen betraktades männen som naiva gammpojkar som kollrades bort av ryska lycksökerskor eller som usla sexköpare. Men ibland lyckades det, ibland sa det klick och blev en kärlek som höll mot alla odds. Nordin är inte sentimental, och hon förespråkar inte sexköp. Däremot beskriver hon och förklarar en del om hur det är att vara man och inte passa in. Om hur det är att sitta fast i en roll man inte har valt, och om hur det är att längta efter något som är nästan omöjligt att få. Oline Stig Författare och frilansskribent litteratur@dn.se


Det stormar jämt kring vargen

Summary: Peter Stormare tillbaka i Norrland för att göra film om glesbygden. Han får ofta erbjudanden om att göra svensk film, men säger sällan ja.

Jag får erbjudanden om att göra svensk film, men säger sällan ja. Men filmen "Varg" ville jag göra, säger Peter Stormare. Den handlar om något jag känner väl till, att det blir allt svårare att leva på landsbygden. I Östersund gör Peter Stormare entré med Greta Garbo, sin bruna dobbermanpinscher. Det är presskonferens för filmen "Varg" i Östersund, där också en del scener har spelats in. Men de största delen görs i Valsjöbyn tolv mil nordväst om Östersund. Filmteamet med författaren själv, Kerstin Ekman, kommer just från Valsjöbyn, där hon bott med sina fantasier och nu ser dem byggas upp. Hon säger att hon är upprymd över att se hur bra det blir och sorgsen över att hon inte längre bor där. Vår inspelning är mycket ovanlig, säger regissören Daniel Alfredson. Att göra film-fiction på rätt ställe, har nog inte inträffat på många år. Men nu är vi i byn och beroende av alla dem som bor där och av samebyarna runt omkring. Kerstin Ekman har skrivit filmmanuset om den renskötande samen Klemens (Peter Stormare) och en ung man Nejla (Robin Lundberg) som ska lära till renskötare samtidigt som han går i skolan. Inga Sarri spelar Klemens mamma. De bägge männen är trängda mellan det svenska samhället och det samiska. En konflikt som leder till att de dödar en varg. Kanske är det ändå inte just den vargen som är ansvarig för att 53 av Klemens renar är döda. - Det handlar om den miljö jag växte upp i. Jag ser det inte som en politisk film men en film som talar om hur glesbygden avfolkas och hur skogsbolagen skövlar skogarna. Man gör det omöjligt för människor att leva utanför tätorterna, hela utvecklingen har lett till många personliga tragedier, säger Peter Stormare. - Man måste få försvara sig, som min rollfigur Klemens säger i rätten. Men både han och hans motståndare vargen tillhör dem som är utrotningshotade.


Konstutbildningar för dåliga

Summary: Lärarna i konstvetenskap vid högskolan i Halmstad är för dåliga och i Lund blir det inga fler magisterexamina i teatervetenskap. Det hävdar Högskoleverket som även ifrågasätter filmvetenskapen i Skövde.

Högskoleverket, HSV, har utvärderat verksamheten vid landets 29 grundutbildningar och 14 forskarutbildningar inom film-, konst-, teater- och musikvetenskap. Tre lärosäten får svidande kritik - högskolorna i Halmstad och Skövde, samt Lunds universitet - och deras rätt att utfärda kandidatexamen i konst-, film- respektive teatervetenskap ifrågasätts. I Halmstad kritiseras både lärartätheten och lärarnas kompetens på konstvetenskapens kandidatnivå. För Skövdes del ser HSV bland annat en risk för att kravnivån på filmvetenskapskandidaterna är för låg och på teatervetenskapen i Lund ifrågasätts även rätten att utfärda magisterexamen på grund av att det är för få lärare. Enligt HSV är förutsättningarna för högre utbildning där "fullständigt orimliga", men kritiken var väntad, säger Jan Svensson, dekan för området humaniora och teologi i Lund. - På grund av den allmänt svåra ekonomin har vi haft svårt att lägga pengar på teatervetenskapen och kommer inte heller att kunna göra det, säger Jan Svensson. Detta innebär att man efter 2007 inte längre kan ta magisterexamen i teatervetenskap i Lund. Högskolan i Halmstad var snabbt ute med ett försvar mot HSV:s kritik. Att högskolan skulle sakna systematiska utvärderingar efter varje delkurs stämmer inte, hävdar de. Angående lärarfrågan säger Hugo Palmsköld, chef för sektionen för humaniora i Halmstad, att man "redan vidtagit åtgärder för att rätta till de brister som HSV pekar på": Ulf Wilhelmsson, universitetslektor och ämnesföreträdare i Skövde, är överraskad över kritiken. - Jag tycker att det är konstigt, för vad jag vet är vi den enda filmvetenskapliga institutionen som har 30 poäng på kandidatnivå. HSV oroar sig för att vi inte klarar kvaliteten, men de har bedömt en kursplan som inte längre finns. Att humaniora generellt har för små ekonomiska medel delas av universitetskanslern och HSV-chefen Sigbrit Franke, som efterlyser ökade resurser till humanistiska utbildningar. För att examensrätten inte ska dras in vid de berörda institutionerna uppmanar HSV dem att senast den 18 april 2008 lämna en redogörelse över vilka åtgärder som har vidtagits.


Islandsimport.

Summary: I danska skivaffären 12 Tónar säljs enbart isländsk musik. Mer isländskt

”Listen before you buy and have a taste of our specially brewed espresso”, står det på en skylt en bit in på Fiolstræde, en gågata på frammarsch i Köpenhamns universitetskvarter, bara ett stenkast från shoppinggatan Ströget. ”Vill du ha en kopp kaffe?” är också det första Louise H Johansen undrar när jag kliver in på 12 Tónar. Den lilla skivaffären känns inte som en vanlig butik utan mer som ett vardagsrum. I ett hörn finns fåtöljer, hörlurar och en hög med tidningar så att kunderna i lugn och ro kan provlyssna under omständigheter som mer liknar musikkonsumtion i hemmiljö. Men det som gör 12 Tónar unik i den danska huvudstaden är naturligtvis inte myshörnan och kaffet, utan sortimentet – i källarvåningen finns enbart isländsk musik. Moderbutiken finns i Reykjavik och öppnade för åtta år sedan. Namnet syftar på konstmusikens tolvtonssystem eftersom skivaffären från början sålde mest klassisk musik. I dag är 12 Tónar också ett snabbt växande oberoende skivbolag. Sedan första albumet med färöiska sångerskan Eivør Pálsdóttir gavs ut 2003 har antalet releaser närmat sig femtio. I katalogen finns allt ifrån jazz och klassiskt till experimentell elektronisk musik och partyrock. Köpenhamnsfilialen slog upp portarna i maj förra året. – Många av våra artister har under en längre tid fått uppmärksamhet utomlands, så det verkade vara en bra idé att ge sig i kast med en ny marknad. Skandinavien är vår nästa grej, förklarar butikschefen Thórhallur Jónsson. Skivaffären fungerar mycket som ett skyltfönster och på fredagarna anordnas butiksspelningar med rödvin på husets bekostnad (den danska alkoholpolitiken är som bekant lite annorlunda än den svenska). På mindre än ett år har det blivit närmare trettio konserter och butiken har redan hunnit expandera. Louise H Johansen, som sköter 12 Tónars distribution och marknadsföring, konstaterar att den danska publiken är nyfiken på isländsk musik, men betonar kvaliteten. – Jag tror inte att vi kan fortsätta sälja saker enbart på att de är isländska. Det fungerar inte i det långa loppet och är ointressant. Det handlar om originalitet och innovativa artister, säger hon. Men få andra länder har i lika hög grad fått folk att tala om musik i så förminskande nationella termer som ön med bubblande vulkaner och svavelosande gejsrar. Samtidigt har Island de senaste åren visat sig ha en musikscen som rymmer långt mer än världskändisen Björk och Sigur Rós naturromantiska postrock. – Jag började förstås också som turist där uppe och såg alla samband med naturfenomen och vildmarken, berättar Louise H Johansen som kommer från Danmark men har bott i Reykjavik till och från. Jag vet inte om man kan tala om ett isländskt sound. Men i dag är det som karaktäriserar scenen att den verkligen blomstrar och överskrider alla genregränser. – På Island är det väldigt vanligt att du spelar i både en symfoniorkester och ett rockband, inflikar Thórhallur Jónsson. – Folk drar nytta av varandra på ett positivt sätt, fortsätter Louise H Johansen. Det är som sagt en liten scen, där alla känner alla och om du behöver en cellist vet du var du ska leta. Johanna Paulsson noje@dn.se Bland 12 Tónars konstmusikflörtande popreleaser finns, förutom Jóhann Jóhannssons skivor, Lost in Hildurness ”Mount A” med cello och laptoploopar, Skúli Sverrissons ”Sería” med svallande gitarrplock, stråkar och Laurie Anderson som gästvokalist, samt Ólöf Arnalds ”Vid og Vid” med spröd, folkfärgad singer/songwriter-pop. På Island är den stora ”konkurrenten” Sugarcubes-folkets skivbolag Bad Taste, eller Smekkleysa. Islands stora musikfestival Iceland Airwaves äger rum i Reykjavik den 17–21 oktober. Några av årets inhemska artister är GusGus, múm, Kira Kira och Mugison. Den senare arrangerar också egna festivalen Aldrei fór ég sudur.


Litterär trance på divanen

Summary: Fransk-algeriska författaren Nina Bouraoui är besläktad med Marguerite Duras. Hon är det naturliga steget vidare. Hennes senaste, självbiografiska roman är en lång monolog till hennes terapeut och det bästa hon skrivit på länge, tycker Gabriella Håkansson.

Böcker Nina Bouraoui ”Mina onda tankar” (Mes mauvaises pensées)Övers. Maria Björkman Elisabeth Grate Bokförlag ”Jag har alltid velat undfly livet”, skriver den franska författaren Nina Bouraoui, ”skrivandet och kärleken är de yttersta utvägarna för det.” I den nya boken försöker hon slå igen flyktvägen genom att skriva om sitt eget liv, och även om de två tidigare böckerna också varit självbiografiska, så är det inte förrän nu som hon blir riktigt personlig. Och det är lite roligt – för efter att ha experimenterat med alla möjliga egensinniga stilarter så känns Bouraoui plötsligt väldigt mycket Marguerite Duras. Det gjorde hon visserligen innan också, men nu handlar det mer om att tradera en stil än att vara avlägset besläktad. ”Mina böcker”, skriver hon på typiskt Duraskt maner, är som likkistor, ”de innehåller det döda livet, de är skapade av minnen.” Och lite senare: ”alla romaner kommer ur åtrån”. Frenetiskt letar jag i min Duras-samling för att hitta något som länkar de två morbida fransyskorna samman – ett citat, ett uttalande – men hittar inget. Inser att jag tänkt fel. Nina Bouraoui är inte alls någon Durasepigon. Hon är det naturliga steget vidare. För medan Duras inkarnerade kolonialismen med sina perverterat melankoliska kärleksromaner och byggde sig en författarborg av alkohol, minnen och avskildhet, så personifierar Nina Bouraoui den postkoloniala konfliktens samtida erfarenhet. Hon har en fransk mor och en algerisk far, och har tidigare tematiserat såväl sin nationella som sexuella identitet. I den tunna romanen ”Pojkflickan”, som kom på svenska 2004, skriver hon om sin algeriska barndom och hur hon in i det längsta låtsas vara en pojke. ”Jag har fyra problem. Fransyska? Algeriska? Flicka? Pojke?” Det handlar om identitet och exil, och här är det den melankoliska tonen – den sömnigt arkaiska blicken som ständigt blickar mot havet – som känns Durask. I ”Dockan Bella” från 2005 är det homosexualiteten som står i fokus. Det handlar om att komma ut, men också om det problematiska – och befriande – i att höra till en lesbisk subkultur. Boken var författad i dagboksform, och inte sällan kändes det som om orden vägrade infinna sig. Språket obstruerade. Enda sättet att hantera situationen var att fatta sig så kort som möjligt. Men nu har det alltså hänt något. I stället för att som sin kultförklarade föregångare dränka sina problem i alkohol har Nina Bouraoui börjat gå i terapi. Om de två senaste böckerna var återhållna och språkligt karga, ett slags krislitteratur som försiktigt letar nya vägar, så tar hon här steget fullt ut och återvänder till det större formatet. Även om anslaget är mer Duras än någonsin, så känns ”Mina onda tankar” som det bästa Nina Bouraoui skrivit på länge. Utgångspunkten är alltså en nyligen påbörjad terapi och boken är skriven som en lång monolog till terapeuten. ”Jag kommer till dig för att jag har onda tankar. Min själ förtärs, jag är belägrad.” Det handlar om tvångstankar och om destruktiva beteenden, om kärleksaffärer med kvinnor som kväver skrivlusten och om en identitet som tröttnat på att formas av rädslor. Ofta är det djärvt skrivet. Språkligt sett är det en upplevelse. Och det är verkligen underligt hur Bouraoui på en gång kan ligga så nära Duras stil och teman, och samtidigt vara så helt väsensskild. Det mest anslående är kanske tonen. Liksom Duras har Bouraoui här stigit ner i något slags litterär trance. Hennes text flödar fram, det är som en enda lång utandning utan styckebrytning eller kapitelindelning. Stilen är elaborerad, vid något tillfälle affekterad. Somliga menar att det är ett kvinnligt skrivande. Jag menar att det är ett rituellt skrivande. Liksom Duras återvänder Bouraoui till några nyckelscener som etsat sig fast i minnet: en drunkningsolycka, moderns ständiga kvävningsanfall och sin egen oförklarliga våldsamhet. Men i stället för att som Duras mytologisera och lägga estetiska slöjor över det förflutna försöker Bouraoui verkligen minnas och konkretisera. Var det hon själv som knuffade flickan i bassängen? Dödade hon verkligen tjugo paddor i brunnen? Hatar hon sin mor? Eller gör hon det? Konkretiserar alltså. ”Mina onda tankar” är en bok som handlar om att blotta sig, och det är – liksom hos Duras – det självbiografiska draget som fängslar. Ibland känns det som att läsa någons hemliga dagbok. Känslan av autenticitet är brutal. Samtidigt tänker jag att det vilar något oförlöst över själva formen. Medan den narrativa romanen lotsar läsaren genom en mängd scener och figurer som författaren inte har kontroll över, så är den rituella skriften helt statisk. Det finns ingen dramaturgisk kurva. Det finns ingen katharsis. Och det är här hon blir som allra mest lik Marguerite Duras. Trots att skrivandet syftar till att rena, försätta sig i trance och rensa ut så kommer det aldrig någon förlösning. Tvärtom känns det som om texten kan fortsätta i all evighet. ”Man måste underkasta sig en ritual för att slippa vara rädd”, skriver Bouraoui vid ett tillfälle, ”man måste mångdubbla sina handlingar för att skydda sig mot världen.” Det skulle kunna stå som motto för hela boken. Ritual och upprepning. Om Bouraoui också lyckats driva ut demonerna med hjälp av denna självbiografiska exorcism och nu kan återgå till att skriva fiktion igen, ja, det återstår att se. Gabriella Håkansson gabriella.hakansson@dn.se Läs intervjun med Nina Bouraoui på söndag i DN Kultur.


Artister på olika scener

Summary: Tom Alandh följde med underhållaren Ulf Larsson då han var på turné i landsorten med sin pjäs om Nacka Skoglund. Nacka Skoglund

ALANDH, Sveriges Televisions flitige och hyllade dokumentärfilmare, hade i höstas plötsligt ett par dagar tomma i sin annars fulltecknade ”filmalmanacka”. Då kom han att tänka på Ulf Larsson, skådespelaren och underhållaren som han haft planer på att göra ett program om i många år. Larsson var då mitt uppe i en turné med sin pjäs om fotbollslegenden Lennart ”Nacka” Skoglund där bland andra Bert-Åke Varg, Petronella Wester och Daniel Sjöberg medverkade. Föreställningen hade premiär hösten 2005 på Nya Casinoteatern i Stockholm. 2006 gav sig Ulf Larsson och hans ensemble ut på en Sverigeturné med föreställningen om Larssons stora idol. Alandh och hans fotograf Björn Henriksson klev på turnén tillsammans med ensemblen och filmade två dagar och två kvällar när pjäsen ”Artisten – Nacka Skoglund story” spelades på mindre platser i landsorten. ALANDHS FILM skildrar ett litet resande teatersällskaps vardag men ger även en annan bild av Ulf Larsson än den vanliga. – Jag är nostalgiker. Jag tror att det var bättre förr och Nacka Skoglund för mig är glädje och artisteri personifi erat. Han om någon är värd en egen pjäs, säger Ulf Larsson. Larsson är mest känd för sin medverkan som programledare i ”Söndagsöppet” i flera år. Då var han rejält rundlagd, och hade också stora alkoholproblem. När han under 2005 föll och skadade sig under en sändning på grund av sin kraftiga övervikt bestämde han sig för att banta. I programmet berättar han också om hur han reste till Finland för att få antabus inopererat i kroppen i sin kamp mot alkoholismen. I dag är han nykter alkoholist och har tappat nästan 60 kilo i vikt. – Jag är väldigt nöjd med min kropp i dag, jag skulle möjligen väga några kilo till, säger han. Nacka Skoglund, svensk fotbolls stora underhållare på 50-talet då han under några säsonger hörde till världens bästa fotbollsspelare, hade också svåra alkoholproblem. De skildras i Ulf Larssons pjäs om Nacka. – Många har sagt att jag skildrat Nackas alkoholism bra. De var rädda för att det skulle bli snaskigt, att vi skulle gräva i hans tragedi, berättar Larsson. Träffade du honom någon gång? – Ja, två gånger, samma år han dog, 1975. Men jag kände honom aldrig. Jag var på Åsögatan och lämnade tillbaka saker vi lånat till en föreställning. Då gick jag förbi en pizzeria för att ta en pizza och en öl. Då satt han där och jag gick fram och snackade med honom, då var han spik nykter. Andra gången jag såg honom var han lite lätt berusad, men då snackade vi längre. Han var väldigt kärvänlig. Det är förmodligen ett epitet som även passar in på Ulf Larsson. HANS KRONBRINK hans.kronbrink@dn.se VI HÄNGER ME’ SVT 1 20.00 (1929–1975) Söderkillen Lennart Skoglund var ett fotbollsgeni som i sina bästa stunder kombinerade högt artisteri med lika hög effektivitet. Vid mitten av 50-talet ansågs han av många vara den italienska ligans bäste spelare. Han spelade vänsterinner och vänsterytter och gjorde elva landskamper 1950–64, VM 1950 (brons) och 1958 (silver). Klubbar: Hammarby 1946–49, AIK 1950. Samma år blev han proffs i Italien där han spelade för Inter, Zlatan Ibrahimovics nuvarande klubb, fram till 1959. Därefter representerade han Sampdoria (1959–62) och Palermo (1962–63). Han avslutade sin karriär i Hammarby 1964–67.


Hedda som perfekt troféhustru

Summary: På torsdag är det premiär på Henrik Ibsens "Hedda Gabler" på Stockholms stadsteater. Helena af Sandeberg gör titelrollen, men det var ingen omedelbar kärlek, berättar hon.

Nej, Helena af Sandeberg blev inte glad när hon blev erbjuden huvudrollen i Henrik Ibsens "Hedda Gabler". - Hedda är ju inte klok! Vad hos henne ser de i mig? Först tog jag det som en stor förolämpning, säger hon med en förtjusning som avslöjar att hon inte är så värst sårad längre. "De" är stadsteaterchefen Benny Fredriksson. Och regissören Alexander Møerk-Eidem, som Helena af Sandeberg lever tillsammans med. Men eftersom de så långt som möjligt skiljer på privatliv och arbetsliv hade han inte avslöjat planerna på att ge henne rollen innan teaterchefen ställde frågan. När pjäsen börjar har Hedda Gabler just kommit hem tillsammans med sin man efter en lång bröllopsresa. Mannen skriver på en avhandling om flamländsk hemslöjd under medeltiden och är så nöjd, så nöjd. Hedda är uttråkad och ser ingen ände på meningslösheten. Hon ljuger, manipulerar och skjuter skarpt - bokstavligen. Ofta framställs hon på scen som enbart mörk och destruktiv. - Men vi har också sökt lätthet och charm hos henne, säger Helena af Sandeberg. - Det som träffar mig är hennes otålighet. Hennes närhet till en känsla av meningslöshet och självförakt. Men också hennes sökande efter något i livet som verkligen betyder något. Det finns en sådan kraft i henne, en sådan humor och i grunden en livsglädje. Det gör det så extra tragiskt när hon inte hittar något som är värt att leva för. - I vår uppsättning är hon den perfekta troféhustrun men med ett inre som inte stämmer. Helena af Sandeberg säger att hon inte kom i mål med rollen när hon utgick från egna erfarenheter. - Jag började med det jag kände igen, men jag fick lämna "min" psykologi och ge mig ut i det okända. Alexander Mørk-Eidems uppsättningar av "Sommargäster", "En midsommarnattsdröm" och "Djungelboken" på Stadsteatern är drastiska, associationsrika och utåtriktade. Det är en av de sidor han odlar som regissör. En annan går åt rakt motsatt håll. Den utgår från texten och gräver allt djupare inåt. Aldrig tidigare har han hårddragit denna sida så konsekvent som i "Hedda Gabler". Scenen är helt naken. Längst bak ett bord med det minimum av rekvisita som krävs. Enda föremålet på scen är en lång soffa, eller snarare två som står rygg mot rygg och som roterar. De verkar tagna från foajén, ingen har sådana soffor hemma. Tiden är nutid med en touche av 1960-tal. - Vi skall försöka våga vara tråkiga sade Alexander när vi började repetera, berättar Helena af Sandeberg. - Jag har aldrig arbetat så här avskalat tidigare. I början satt vi och undrade om vi inte skulle göra mer än så här. Det här är ju ingenting, bara sitta och prata. Det finns inga trick att hålla sig i som hjälp, allt måste komma inifrån. Allt hänger på oss, det är en otrolig utmaning. Men vare sig Alexander Mørk-Eidem sprudlar eller är "tråkig" så skapar han ett universum för skådespelarna att gå in i, ett universum av ömsesidig tillit och ömsesidigt lyssnande, berättar Helena af Sandeberg, som arbetat tillsammans med honom två gånger tidigare. Ena gången i den oförglömliga versionen av Maxim Gorkijs "Sommargäster", där hon höggravid spelade rollen som Julia/Helena. Sonen Alfred föddes en vecka efter sista föreställningen. Mycket medvetet odlar Helena af Sandeberg ett växelbruk mellan teater och film, två sätt att arbeta som hon säger är helt olika. - Teater handlar om fördjupning. Om att långsamt gräva och att skapa en sammanhållen båge. Om teater är som ett maratonlopp är film ett sprinterlopp på hundra meter. Man skapar sig en roll som man försätter sig i och fångar i olika situationer, blixtsnabbt. Att växla mellan distanserna passar henne perfekt: - Jag är otroligt rastlös, säger hon. Vilket inte betyder att hon ger sig på allt som dyker upp, tvärtom. Hon har gjort många karriärmässigt osmarta val för att på lång sikt lära mer och för att bevara sin integritet. - Att hitta min egen röst och det jag tror på. Att inte fiska efter sympati. Att hålla bekräftelsehoran i schack. Det är fan inte lätt! Nu är det en halv vecka till premiär och fram till dess kommer Helena af Sandeberg åter att bittert ångra sitt yrkesval. Det är samma terror före varje premiär. Men den uppvägs av magin som uppstår när en hel ensemble lyfter och flyger tillsammans, lyckan när hon vet att de är där. - Då är det musik! Helena af Sandeberg började i New Helena af Sandeberg började i New York Utbildad vid Actors Studio i New York där hon gick tre år. Tillbaka i Sverige började hon med mindre filmroller. Med en lycklig kombination av målmedvetenhet och tur har det ena givit det andra. Några anhalter på vägen har varit Patrick Marbers "Closer" på Göteborgs stadsteater, Shakespeares "En midsommarnattsdröm" på Rogalands teater. På Stockholms stadsteater Maxim Gorkijs "Sommargäster" och Margareta Garpes "Älskar dig också", som hon nu spelar i parallellt med Hedda Habler hela våren. På film har vi bland annat sett henne i "Tomten är far till alla barnen" och senast i "Kim Novak badade aldrig i Genesarets sjö", där hon spelade lärarvikarien och drömkvinnan Ewa Kaludis.