Jesse Eisenberg: Woody Allen har banat vägen för mig

Summary: I Woody Allens nya film axlar Jesse Eisenberg rollen som regissörens nervösa och nördiga alter ego. I den romantiska komedin ”Café Society” dejtar han Kristen Stewart.

Jesse Eisenberg står i evig tacksamhetsskuld till Woody Allen. – Han har banat väg för osannolika förhållanden på filmduken genom att ge sina rollfigurer en karisma och charm som överglänser utseendet. Han har gjort det möjligt för sådana som jag att ha en relation med Kristen Stewart. Hon är planetens snyggaste varelse medan jag har en hållning som bokstaven ”r”, sade Jesse Eisenberg självironiskt på Hotell Carlton i Cannes efter premiärvisningen i våras. Efter ”Förälskad i Rom” gör han sin andra film med den numera 80-årige Manhattanregissören. Nästa fredag är det svensk biopremiär för den romantiska komedin ”Café Society” som rör sig ledigt mellan Manhattan och Hollywood under 30-talet. Eisenberg spelar newyorkaren Bobby Dorfman, en nervös, halvvilsen romantiker som åker till Los Angeles för att få distans till sin bångstyriga judiska familj. Väl på plats söker han upp morbror Phil Stern (Steve Carell) som är en Hollywoodmogul av den gamla sorten. De romantiska förvecklingarna tar en akut vändning när han börjar dejta Sterns sekreterare, spelad av Kristen Stewart, och senare blir en framgångsrik entreprenör. Bobbys syster är en intellektuell marxist medan hans bror är en tuff gangsterboss och hans mamma spelas av ”The night of”-åklagaren Jeannie Berlin. – På ett komiskt men realistiskt sätt fångar filmen den amerikansk-judiska diasporan. Den är också en spegel av min egen judiska familj under 30-talet. Jag hade nära släktingar som var socialt engagerade akademiker och sådana som var gangsters. Tyvärr var jag inte lika nära besläktad med den grenen som blev mycket framgångsrika entreprenörer, ler Jesse Eisenberg som har en collegeexamen i antropologi. – Jag är intresserad av att titta på kulturer ur ett akademiskt perspektiv för att se hur vi alla passar in i det kulturella mönstret. Själv ser jag mig som en enda stor anomali – en filmskådespelare som kommer från en tystlåten judisk familj, berättar han. – Men påfallande ofta är det ju de blyga barnen som blir mest framgångsrika. Som liten var jag ett ensamt, tyst och deprimerat barn som satt på mitt rum och skrev skämt. Men i själva verket planerade jag hela tiden min revansch, säger Jesse Eisenberg i något som skulle kunna vara en oneliner från Woody Allen. Jesse Eisenberg och Kristen Steward i ”Café Society” som har biopremiär den 7 oktober. Foto: IBL Fotoware Även om de är helt olika till utseendet så är det mycket som påminner om en ung Woody Allen. Jesse Eisenberg är en nervig, kvick, självironisk, sarkastisk och lite nördig newyorkare som pratar fort som en kulspruta. När ”Café Society” hade premiär i Cannes var det också många som noterade likheterna. Men Woody Allen själv var inte lika övertygad: – För mig är likheterna inte lika uppenbara som för er, men om det hade varit förr så hade jag antagligen spelat Jesses rollfigur, visst. Men eftersom jag är en komiker så hade jag spelat Bobby Dorfman på ett ganska snävt och endimensionellt sätt. Jesse spelade honom på ett djupare och mer mångbottnat sätt, förklarade Woody Allen i samband med världspremiären i Cannes. Jesse Eisenberg debuterade i tv-serien ”Get real” 1999 och spelade i omsusade independentfilmer som ”Rodger Dodger” och ”The squid and the whale”. Han fick sitt breda genombrott mot Kristen Stewart i ”Adventureland” och Oscarsnominerades för sin roll som Facebookgrundaren Mark Zuckerberg i ”The social network” (2010). Med rollen som Lex Luthor i ”Batman vs Superman” nådde han också ut till en yngre publik. – Jag står och kammar mig i timmar framför spegeln varje dag och tänker: ”Du kommer att vinna!” Haha, nej det enda sättet att dra nytta av mitt kändisskap är att göra intressanta filmer eller att sätta mitt ansikte på en affisch för att dra folk till någon teaterpjäs, säger Jesse Eisenberg som nyligen gjorde West End-debut i London med sin tredje pjäs ”The spoils”. I pjäsen spelade han själv rollen som en förmögen Manhattanslacker som sakta men säkert alienerar sina vänner genom att vara socialt bångstyrig. Han har också skrivit en novellsamling som delvis har publicerats i The New Yorker. – Jag är väldigt flexibel när det handlar om konstformer. Jag har aldrig varit någon filmnörd som är förälskad i mediet i sig, utan verkar i det medium som krävs för att berätta en historia. Och som helst är så utmanande och gränsöverskridande, som möjligt, säger Jesse Eisenberg. Jesse Eisenberg. Född 5 oktober 1983 i Queens, New York. Skådespelare och manusförfattare. Fick sitt genombrott som neurotiker i skräckkomedin ”Zombieland” 2009, Oscarsnominerades för sitt porträtt av Facebookgrundaren Mark Zuckerberg i ”The social network”. Filmografi i urval: ”Rodger Dodger” (2002) ”The squid and the whale” (2005) ”Adventureland” (2009) ”Zombieland” (2009) ”The social network” (2010) ”The double” (2013) ”Louder than bombs” (2015) ”Batman vs Superman” (2016) ”Café Society” (2016)


Gränslöst underhållande

Summary: Kritikerhajpade ”Min pappa Toni Erdmann” håller alla löften. Tyska Maren Ade har gjort höstens bästa film om en stressad streber och hennes maniskt skämtande pappa.

”Min pappa Toni Erdmann” Regi, manus: Maren Ade I rollerna: Peter Simonischek, Sandra Hüller m fl. Längd: 2 tim 42 min (från 15 år). En långlång tysk film som utspelar sig i Bukarest med den osexiga titeln ”Min pappa Toni Erdmann” fick som bekant kritikerkåren att gå ner i spagat under filmfestivalen i Cannes i våras. Klart man, på håll, blev rätt misstänksam mot en sådan masspsykos. Men allt jubel var berättigat. ”Min pappa Toni Erdmann” är inte bara höstens bästa film. Den är gränslös, obekväm, galet underhållande, pervers, överraskande och djupt, djupt originell. För en gångs skull är klyschan ”svart humor” på sin plats. Jag har sällan, eller kanske aldrig, sett en film om två personer som krisar så rejält och så iögonenfallande – och ändå mått så bra efteråt. En typ av filmmaraton där feel good-belöningen så att säga kommer i efterhand. Är ni inte övertygade? Låt mig förklara. ”Min pappa Toni Erdmann” kretsar kring Winfried Conradi, en medelålders, frånskild lärare som bittert saknar sin 30-åriga dotter Ines. Alltmedan han försöker hantera sin lågintensiva depression genom konstiga practical jokes i vardagen stressar hon runt som oljebranschkonsult i Bukarest. När Ines kommer hem till Tyskland på blixtvisit är hon knappt kontaktbar. Hon är spänd som en fiolsträng i sin dyra, figurnära kavaj och låtsaspratar med sig själv i mobilen. Winfried ser sin egen olycka spegla sig i dotterns tomma blick och bestämmer sig för att göra ett överraskningsbesök i Bukarest. Det går sådär. Den klunsige Winfried och hans plastpåse från Lidl är lika apart i dotterns värld som Dunderklumpen i en Louis Vuitton-butik. Den 69-årige aktören Peter Simonischek spelar den olyckliga pappan med en sorts fumlig, tung melankoli. En karaktär som i sin tur gestaltar den maniskt skojfriske fejkcoachen Toni Erdmann som nästlar sig in i Ines lyxiga men glädjelöst krävande liv. Winfrieds fäbless för tokiga peruker, pruttkuddar och löständer får så att säga fritt spelrum i rollens dubbelexponering. Sandra Hüller spelar Ines med en tyst, knuten desperation. Men i några av filmens finaste far–dotter-ögonblick ser man hur skickligt hon ändå släpper fram det nästan dolda släktskapet, någonstans delar de dragningen till det oförutsägbara. Regissören Maren Ade, med sin smak för hyperrealism och bisarra humor, skulle kunna vara Ulrich Seidls och Harmony Korines kärleksbarn. Hon lyckas på ett enastående vis hålla liv i det långa formatet. Hon utmanar med utdragna scener, som när Ines och hennes pappa – i en stunds samförstånd – gatekraschar en rumänsk lägenhetsfest och framför en hjärtskärande version av Whitney Houstons ”The greatest love of all”. Iscensättningen är också briljant och förvandlar det kuriösa till politiskt sprängstoff. Den såriga familjerelationen får en intressant relief genom att den utspelar sig med den sårigaste delen av EU som fond. Ines Rumänien är de skärande kontrasternas land, å en sidan slösande rikedom, å andra sidan den skräpiga slum som EU-migranterna flyr ifrån. Här finns de blankpolerade kontoren där affärsmän och konsulter tävlar om att slimma och outsourca lokala företag – på arbetarnas bekostnad. Här finns lyxhotellen, den dyra shoppingen, väldoftande spaanläggningar, champagnefester. Här finns beniga, ryska lyxhustrur som lojt konstaterar att ”länder med en medelklass är så lugnande”. När Ade blandar in referenser till den verkliga rumänska, tokrika affärsmannen och före detta tennistjärnan Ion Tiriac blir det extra vasst. Men inte ens här, i den samhällskritiska delen av historien, levererar Maren Ade några enkla moralkakor eller någon politisk korrekt ideologikritik. ”Är du ens en människa?” säger Winfried till sin dotter när han ser henne hantera sina affärer. När han inte når fram med vare sig tafatta kärleksbetydelser eller med hjälp av sin skämtlåda blir han på gränsen till elak. ”Hur håller man fast stunden?” säger han senare i en annan del av sin känslomässiga berg och dal-bana. I Maren Ades värld finns det inget som verkar förädlande på de inblandande, vare sig känslomässigt eller politiskt. Winfried fortsätter vara en jobbig jävel och Ines en karriärist. Men resultatet av ”Min pappa Toni Erdmann” är ändå en märklig känsla av mindfulness, som inte har något med veckotidningstesten att göra. Lyckan kan vara en film som får en att känna sig fångad och befriad på samma gång. Stäng av mobilen först bara, det är en avgörande del av upplevelsen. Se mer. Tre andra sevärda far–dotter-filmer: ”Youth” med Michael Caine och Rachel Weisz (2015), ”The descendants” med George Clooney och Shailene Woodley (2014), ”Paper moon” med Ryan och Tatum O’Neal (1973). Regissören Maren Ade, med sin smak för hyperrealism och bisarra humor, skulle kunna vara Ulrich Seidls och Harmony Korines kärleksbarn.


Right now, wrong then med Jung Jaeyoung och Kim Min-hee

Summary: En regissör och en konstnärssatsande kvinna möts och fördriver en stillsam dag tillsammans i sydkoreanske Hong Sangsoos film ”Right now, wrong then”.

En regissör kommer en dag för tidigt till en stad där han ska närvara vid en visning av en av sina filmer, och får oväntat tid över. Han träffar en ung kvinna som satsar på en konstnärskarriär. De fördriver en kväll tillsammans. Ivrigt flörtande från hans sida ingår. Risvinet flödar. Denna stillsamma dag och kväll utspelas två gånger i sydkoreanske regissören Hong Sangsoos nya film ”Right now, wrong then”. Efter halva tiden börjar filmen om, och skildrar samma dag igen. Samma saker händer, fast på aningen olika sätt. Första gången är, till exempel, en stund i hennes ateljé stillsam – andra gången blir hon arg på hans attityd. ”Right now, wrong then” är tålamodskrävande och ger för lite tillbaka. En drömskt bortslösad dag kan ha sin filmiska charm, men det är inte den Sangsoo försökt fånga. Och han är inte ute efter att visa slumpens betydelse i våra liv, som den skildrats i omtagningsfilmer som Krzysztof Kieslowskis ”Ödets nyck” (1987) eller Peter Howitts ”Sliding doors” (1998). Det är svårt att se någon stark avsikt alls i ”Right now...”. I pressmaterialet säger Sangsoo att han vill förmedla känslan av ”alla de oändliga möjligheter som ryms i vår existens”. Den inställningen har sina risker. Summan av oändliga möjligheter blir lätt konturlöshet. Man lämnar ”Right now, wrong then” med en känsla av att varken kvällen i den eller filmen själv riktigt blev av. Se mer. Tre andra filmer av Hong Sangsoo: Den bisarra dramakomedin ”Hahaha” (2010), ”The day he arrives” (2011) med bland annat en filmkritiker i centrum och som utspelar i den akademiska världen, ”In another country” (2012) med den franska aktrisen Isabelle Huppert på rollistan.


Disney gör ”Lejonkungen” en gång till

Summary: En ny version av Disneys succéfilm ”Lejonkungen” från 1994 ska göras. För regin står Jon Favreau som gjorde nya ”Djungelboken” med premiär tidigare i år.

Disneys ”Lejonkungen” från 1994 är en av de största animerade filmerna genom tiderna. Biljettförsäljningen till filmen uppgick till närmare 9 miljarder kronor totalt. Filmen belönades med en Oscar för låten ”Can you feel the love tonight” av Elton John och Tom Rice och en för soundtracket av Hans Zimmer. Disney berättar att man har påbörjat utvecklingen av en ny version av berättelsen om Simba och Nala. För regin står Jon Favreau som även stod bakom den nya versionen av ”Djungelboken” som hade svensk premiär tidigare i år. Filmen kommer, precis som nyfilmatiseringen av ”Skönheten och Odjuret” som har premiär under 2017, att innehålla låtar från originalsoundtracket. När filmen släpps har ännu inte offentliggjorts.


Svenskt företag bakom årets hittills mest sålda spel

Summary: Spelet ”Tom Clancy's the division” är årets hittills mest sålda spel. Och bakom framgångsspelet står det Malmöbaserade bolaget Massive Entertainment.

Redan när spelet ”Tom Clancy's the division” släpptes i mars slog det ägarna Ubisofts försäljningsrekord under första dygnet. Under de första fem dagarna såldes spelet för 2,7 miljarder kronor globalt, vilket var branschens försäljningsrekord för ett spelvarumärke. Och framgången har fortsatt. I dagarna uppgav Ubisoft att spelet är det mest sålda spelet hittills i år. Och bakom ”Tom Clancy's the division” ligger Malmöbolaget Massive Entertainment. – Vi visste att det var ett bra spel, så på ett sätt är det inte förvånande. Men det är såklart fruktansvärt roligt. Bara glädje, säger David Polfeldt, Massive Entertainments vd till Sydsvenskan om siffrorna. I oktober släpps en ny uppdatering av spelet. Men redan under torsdagen kan det bli turbulent för Massive. Då håller Ubisoft bolagsstämma, där det finns möjlighet att miljardären Vincent Bolloré, som under året köpt upp 23 procent av aktierna i Ubisoft, tar över bolaget och byter ledning. Ett övertagande skulle kunna leda till stora förändringar för Massive, enligt Sydsvenskan. Men David Polfeldt är inte orolig för övertagandet: – Jag är inte orolig för Massive, för jag vet att det vi gör är otroligt bra och intressant för vilken affärsman som helst, säger han till Sydsvenskan. ”The division” håller samtidigt på att bli film. Redan i juni avslöjade Variety att Jake Gyllenhaal kommer att spela huvudrollen och producera filmen som utspelar sig i ett dystopiskt New York efter en mässlingspandemi.


Artificiell intelligens läser böcker

Summary: Google har matat in tusentals böcker för att förbättra konversationsfärdigheten hos artificiell intelligens. Men Google bad inte författarna om lov att använda böckerna.

Tusentals författare har fått en ny, udda läsare. Forskarna på nätjätten Google har nämligen låtit artificiell intelligens sluka 11 000 böcker. Men det handlar inte om någon lustläsning. Snarare har böckerna matats in för att förbättra systemets konversationsfärdigheter, skriver The Guardian. Målet är att den artificiella intelligensen ska kunna skapa mer språkligt nyanserade meningar. Problemet är dock att Google inte har bett författarna om lov. Enligt företaget använde man en samling böcker av ännu inte publicerade skribenter som finns tillgängliga på nätet. Flera av författarna har dock skrivit e-böcker där en upphovsrättsdeklaration specificerar att verket är till för ”läsarens privata nöje”. Ingen ersättning betalades ut till dem. Google har tidigare fått kritik för att företaget inte tar hänsyn till upphovsrätten när de digitaliserar böcker.


Adele når historisk milstolpe

Summary: Adeles senaste skiva går in i diamantklubben. Albumet ”25” har sålt i 10 miljoner exemplar.

Adeles senaste album ”25” har sålt i tio miljoner exemplar, eller som det heter på branschspråk: ”sålt diamant”, i USA, skriver Stereogum. ”25” blir därmed det 79:e albumet i världshistorien som kommer upp i sådana försäljningssiffror på andra sidan Atlanten, och det har skett på oerhört kort tid. Det senaste albumet som sålde diamant var Nellys ”Country grammar” tidigare i år, men det tog skivan 16 år att komma upp i de siffrorna. Det är inte första gången Adele skriver in sig i diamantklubben. Med sitt förra album ”21”, från 2011, lyckades hon också med den bedriften.


Malin Ullgren: Det vi bevittnar är bara högerpopulismens dödsryckningar

Summary: Parallellt med Donald Trumps framfart i oinskränkt makt växer sig feminismen allt starkare, svartas rättigheter stärks, gayrörelsen tar form.

I ljusare stunder betraktar jag samtiden som en utdragen dödskamp. Det låter inte så trösterikt, men jag tänker så här: den auktoritära, fascistiska, nazistiska, högerpopulistiska, isolationistiska, kvinnohatande, antidemokratiska rörelse som just nu tycks ha världen i ett iskallt famntag kommer inte att kunna hålla i hur länge som helst. Den är en sorts dödsryckning. En kamp för att behålla alla privilegier i en föränderlig värld. Donald Trump är en perfekt gestaltning av vad jag menar. I den första presidentvalsdebatten natten till tisdag (svensk tid) formulerade sig Hillary Clinton tydligt om hans djupt liggande drivkrafter: ”Han har faktiskt börjat sin politiska gärning med den rasistiska lögnen att vår första svarta president inte är amerikansk medborgare.” Trump själv pratade om att Clinton inte hade ”the look” för att bli president. En är för mycket afroamerikan, en är för mycket kvinna. Trump själv är född in i en rik, vit, protestantisk familj 1946. Han är man, och han är den sortens man som har gjort hela sitt liv till en manifestation av sina privilegier, så som könstillhörigheten. Så manlig är den här mannen, att han till och med kan objektifiera sin egen dotter, som när han i en tv-intervju sade att: ”Om inte Ivanka var min dotter, skulle jag kanske dejta henne”. Så potent, att inte ens incesttabut riktigt angår honom. Men någonstans i detta liv av oinskränkt makt baserad på manlighet, vithet, kristenhet och kapital, har han nåtts av ryktet om en annan strömning i världen. Parallellt med just hans liv växer sig feminismen allt starkare, svartas rättigheter stärks, gayrörelsen tar form. Inte så att dessa rörelser förändrar just Donald Trump. Men han vet att de formar nya generationers världsbilder och på sikt hotar allt han håller högt: den egna medfödda makten. Faktiskt hans identitet som vit, manlig amerikan. I en lång artikel på amerikanska vox.com, med den talande rubriken ”White riot”, spaltas undersökning efter undersökning upp, som tyder på att kopplingen mellan människors ekonomiska oro och deras benägenhet att rösta högerpopulistiskt inte är så stark som ibland hävdas. Inte i Brexit. Inte i Trumps väljarstöd. Inte i stödet för Västeuropas kryptofascistiska partier. Det absolut tyngst vägande skälet i en lång rad studier visar sig vara just negativa attityder till invandring, eller rättare sagt, till ”icke-vit” invandring, och till muslimsk invandring. Oron för att en sorts företräde i världen ska försvinna när nationerna förändras är den stora bakomliggande orsaken, menar samtliga dessa undersökningar, från olika länder och universitet. Det betyder inte att det inte finns ekonomisk oro också. Men det är inte i första hand det högerpopulismen lever av – den lever av rasism och av obehag inför den migration som lika mycket som frihetsrörelserna har präglat världen från och med andra halvan av 1900-talet. Den lever av skräck för förlorad makt och därmed en förlorad identitet. Att det alltså är en 70-årig, vit amerikansk man med gott om pengar som är den mest framgångsrika politiska representanten för den här reaktionen är med andra ord helt naturligt, i det närmaste organiskt. Hans ”Make America great again” betyder egentligen, i både USA och i Europa: ”Låt mig få behålla mina privilegier, nu och för alltid.” Och det är i detta jag finner tröst. För det kommer inte att förbli så. Det kommer att komma nya europeiska och amerikanska generationer som uppfattar en ny sorts maktdelning som mer naturlig. Kanske tar den högerpopulistiska dödsryckningen flera decennier. Men det är en dödsryckning likafullt. Den lever av skräck för förlorad makt och därmed en förlorad identitet.


Summary: KRÖNIKA. Parallellt med Donald Trumps framfart i oinskränkt makt växer sig feminismen allt starkare, svartas rättigheter stärks, gayrörelsen tar form.

I ljusare stunder betraktar jag samtiden som en utdragen dödskamp. Det låter inte så trösterikt, men jag tänker så här: den auktoritära, fascistiska, nazistiska, högerpopulistiska, isolationistiska, kvinnohatande, antidemokratiska rörelse som just nu tycks ha världen i ett iskallt famntag kommer inte att kunna hålla i hur länge som helst. Den är en sorts dödsryckning. En kamp för att behålla alla privilegier i en föränderlig värld. Donald Trump är en perfekt gestaltning av vad jag menar. I den första presidentvalsdebatten natten till tisdag (svensk tid) formulerade sig Hillary Clinton tydligt om hans djupt liggande drivkrafter: ”Han har faktiskt startat sin politiska aktivitet byggd på den rasistiska lögnen att vår första svarta president inte är amerikansk medborgare.” Trump själv pratade om att Clinton inte hade ”the look” för att bli president. En är för mycket afroamerikan, en är för mycket kvinna. Trump själv är född in i en rik, vit, protestantisk familj 1946. Han är man, och han är den sortens man som har gjort hela sitt liv till en manifestation av sina privilegier, så som könstillhörigheten. Så manlig är den här mannen, att han till och med kan objektifiera sin egen dotter, som när han i en tv-intervju sade att: ”Om inte Ivanka var min dotter, skulle jag kanske dejta henne”. Så potent, att inte ens incesttabut riktigt angår honom. Men någonstans i detta liv av oinskränkt makt baserad på manlighet, vithet, kristenhet och kapital, har han nåtts av ryktet om en annan strömning i världen. Parallellt med just hans liv växer sig feminismen allt starkare, svartas rättigheter stärks, gayrörelsen tar form. Inte så att dessa rörelser förändrar just Donald Trump. Men han vet att de formar nya generationers världsbilder och på sikt hotar allt han håller högt: den egna medfödda makten. Faktiskt hans identitet som vit, manlig amerikan.  I en lång artikel på amerikanska vox.com, med den talande rubriken ”White riot”, spaltas undersökning efter undersökning upp, som tyder på att kopplingen mellan människors ekonomiska oro och deras benägenhet att rösta högerpopulistiskt inte är så stark som ibland hävdas. Inte i Brexit. Inte i Trumps väljarstöd. Inte för Västeuropas kryptofascistiska partier. Det absolut tyngst vägande skälet i en lång rad studier visar sig vara just negativa attityder till invandring, eller rättare sagt, till ”icke-vit” invandring, och till muslimsk invandring. Oron för att en sorts företräde i världen ska försvinna när nationerna förändras är den stora bakomliggande orsaken, menar samtliga dessa undersökningar, från olika länder och universitet. Det betyder inte att det inte finns ekonomisk oro också. Men det är inte i första hand det högerpopulismen lever av – den lever av rasism och av obehag inför den migration som lika mycket som frihetsrörelserna har präglat världen från och med andra halvan av 1900-talet. Den lever av skräck för förlorad makt och därmed en förlorad identitet. Att det alltså är en 70-årig, vit amerikansk man med gott om pengar som är den mest framgångsrika politiska representanten för den här reaktionen är med andra ord helt naturligt, i det närmaste organiskt. Hans ”Make America great again” betyder egentligen, i både USA och i Europa: ”Låt mig få behålla mina privilegier, nu och för alltid.” Och det är i detta jag finner tröst. För det kommer inte att förbli så. Det kommer att komma nya europeiska och amerikanska generationer som uppfattar en ny sorts maktdelning som mer naturlig. Kanske tar den högerpopulistiska dödsryckningen flera decennier. Men det är en dödsryckning likafullt.


En utveckling i rasande fart

Summary: Mitten av 70-talet är en period som går i rasande fart för David Bowie, ändå hann han spela in ett album som glömdes bort - och ges ut först nu, i en fet samlingsbox.

Rock David Bowie ”Who can I be now? [1974–1976]”. (Parlophone/Warner) Först verkar albumet ”The gouster” lite futtigt. Bara sju låtar, inledningen är en nyversion av singeln ”John, I’m only dancing” som David Bowie gav ut två år tidigare och toppnumret ”Young Americans” ligger undangömt näst sist. Ändå var det proppat till max, berättar producenten Tony Visconti, utifrån vad man fick plats med på två lp-sidor med bibehållen ljudkvalitet. Låtarna var långa också. Längst var just ”John, I’m only dancing”, som mer än fördubblat sin speltid på två år och blivit till en utdragen funkövning som visar David Bowies senaste, nya inriktning. Men trots att den har getts ut på olika sätt genom åren är det först här, som anslag till en pånyttfödd funk-Bowie, som den får ett sammanhang den fungerar i. Två år är i sammanhanget väldigt lång tid, måste man också påpeka. Under hela 70-talet utvecklades David Bowie i en så rasande fart att det är ett under att publiken kunde hänga med. Vissa saker var så nyskapande att de låter moderna än i dag. De senaste åren har det varit mycket David Bowie, med bland annat Broadwaypjäsen ”Lazarus”, hans sista album ”Blackstar” i januari i år och hans dödsfall två dagar senare. Lite mindre uppmärksammat blev det stort anlagda retroprojekt som drog i gång med boxen ”Five years 1969–1973” i september för ett år sen. Tolv cd med David Bowies andra album 1969 som den egentliga startpunkten för hans karriär. Med sex originalalbum plus ett par livealbum och en samlingsvolym med uddamaterial. En oerhörd mängd musik på bara fem år. Men också bara början. Nu kommer ”Who can I be now? [1974–1976]” med lika mycket till, tolv cd hämtade från en ännu kortare period. Låt vara lite tunt utkavlad, med både ”David live” och ”Station to station” i två versioner vardera. Att det kommer en tredje box nästa år, med den mytomspunna Berlinperioden från slutet av 70-talet, är en försiktig gissning. Just den här perioden i mitten av 70-talet är en brytningsperiod. David Bowie har – efter många olika försök – fått ett ordentligt genombrott med ”Ziggy Stardust”, en uppblåst och lite skrämmande rockstjärna som han oväntat tar livet av på scen. Ett coveralbum med 60-talslåtar ges ut, medan David Bowie funderar på vem han ska bli härnäst. Hans ursprungliga idé är att göra en musikal baserad på George Orwells framtidsdystopi ”1984”, det blir av olika anledningar inte av. En filmversion skissade han också på. Några låtar hamnar på 1974 års album ”Diamond dogs”, där David Bowie delvis är kvar i sin gamla identitet med gitarrbaserad glamrock, samtidigt som han laborerar med större orkestreringar och R&B-influenser. Sen ger han sig av på USA-turné, i ett halvår med start i juni. Och mitt under den spelar han alltså in sitt nästa album ”The gouster”, döpt efter en äldre sorts afroamerikanska modelejon. I oktober rapporterar musiktidningen Rolling Stone från en provlyssning, med några tappra fans som har häckat utanför inspelningsstudion i Philadelphia. Materialet är så färskt att Richard Nixon nämns i imperfekt, trots att det bara är en dryg månad sen hans avgång. Skribenten går igenom albumet låt för låt och noterar att David Bowie har gjort sitt första album som går att dansa till. Fast i stället för att ge ut albumet fortsätter David Bowie sin turné, och släpper det dubbla livealbumet ”David live” inspelat samma sommar. Sen gör han fler inspelningar, John Lennon kommer förbi och de skapar funkbomben ”Fame” ihop. När ”Young Americans” kommer ut i mars 1975 är det ett helt annat album. Och ”The gouster” glöms bort tills nu, när det nästan blir till en kontrafaktisk utgåva: så här var det på vippen att David Bowies nästa steg hade blivit, och vart han då skulle ha gått vidare känns förvånansvärt osäkert. Bästa spår: ”Young Americans”, ”1984” 1 ”The man who fell to earth soundtrack” I samband med nypremiären för Nicolas Roegs film från 1976, där David Bowie debuterar som skådespelare i titelrollen, gavs också musiken till filmen ut för första gången härom veckan, skapad av John Phillips (från The Mamas & the Papas) och Stomu Yamashta. 2 ”The man who fell to earth - Bowies version” I samband med alla återutgivningar spekuleras det även om att David Bowies aldrig utgivna originalmusik till filmen till slut ska plockas fram och dammas av, även om det råder oklarheter kring hur pass färdig den alls blev. 3 ”Lazarus” Musikalen baserad på filmen ”The man who fell to earth” hade premiär i New York i fjol, nu har den Europapremiär i London den 25 oktober. Låten med samma namn fanns med på Bowies sista album ”Blackstar” i år. 4 ”Lazarus cast album” I samband med teaterpremiären ges också musiken till föreställningen ut den 21 oktober. Där nytolkar pjäsens skådespelare olika Bowielåtar, men det stora dragplåstret är tre helt nya låtar som ska vara David Bowie allra sista inspelningar. 5 ”Bowie: photographs by Gerard Fearnley” Brorsan till den basist som David Bowie spelade med 1966-67 var fotograf och tog omslagsbilden till debutalbumet ”David Bowie” 1967. Samt en massa ytterligare bilder som först nu har visats offentligt på Londongalleriet Snap.


Passionerat om röda drömmar

Summary: Nina Björk hamnar mycket rätt i tiden med sin nya bok om Rosa Luxemburg. Men Josefin Holmström köper inte det socialistiska frihetsprojektet.

Nina Björk ”Drömmen om det röda. Rosa Luxemburg, socialism, språk och kärlek” Wahlström & Widstrand Rosa Luxemburg föddes 1871 i Polen och dog 1919 i Berlin; mördad i kampen blev hon en marxistisk martyr som fått komma att symbolisera det som kommunismen kunde ha blivit. Luxemburg sökte en syntes mellan socialism och demokrati, ett styrelseskick som inte skulle ersätta aristokraterna med en partielit (vilket många också menar var orsaken till att hennes egen tyska revolution misslyckades). Hon är föremål för Nina Björks nya idébiografi ”Drömmen om det röda” – boken tar inte formen av en regelrätt levnadsteckning utan utgår från Luxemburgs tal och texter, kring vilka Björk spinner egna tankar kring socialismen. Resultatet blir en personligt skriven, ofta passionerad bok som ofta säger lika mycket om Nina Björk som Rosa Luxemburg. Den hamnar mycket rätt i tiden, mot bakgrunden av den senaste månadens diskussioner om vänsterns och socialdemokratins arbetssätt och framtid i Sverige. Hur hade den aggressivt identitetspolitiska vänstern av i dag tagit emot Rosa Luxemburg, som inte kallade sig feminist, utan sade att hon ”hade ingenting att göra med kvinnorörelsen”? Hon var dessutom judinna och invandrare, men framställde sig aldrig som ett offer och verkar över huvud taget ha varit ganska ointresserad av sin egen identitet. Det var den socialistiska kampen som sattes i första rummet. Hon kände, som Björk skriver, samhörighet med ”[a]rbetarnas internationella broderskap”. Jag kan inte låta bli att tro att någon hade tjurat över ett så analysfattigt uttalande i dag. Varför tala om ”broderskap”? Liksom Björk observerar levde Rosa Luxemburg på ett sätt som många skulle tolka feministiskt, men hon sysslade inte med en analytisk teoribildning kring kvinnors situation. Hon var bara sig själv. Många sådana kvinnor finns även i dagens samhälle, men de misstänkliggörs i mycket högre grad än kamrat Luxemburg. Inom vänstern pågår sedan en tid en förskjutning från att tala om produktionssätt till att tala om strukturer, vilket Björk också beskriver som en omdefiniering av vad ”det politiska” innebär: mindre ställningstagande, mer personliga ”erfarenheter, känslor och identiteter”. Det visar också vari försvagningen ligger, en solipsistisk drift mot ett jaghävdande dagisklimat där det är viktigare att stänga ute den med annan hudfärg eller kromosomuppsättning än att arbeta tillsammans. Upptagna med halmgubbar förlorar socialisterna mark till en allt mer liberal socialdemokrati som sedan länge tycks ha glömt vad den trodde på. Nina Björks förklaring av vad ”socialism” egentligen är ter sig mer än lovvärt utopisk i dagens samhälle: det är nog inte många ledande socialdemokrater som på allvar arbetar för att nedmontera Sveriges konkurrenskraftighet i den internationella solidaritetens namn, vilket Björk tycks mena är en förutsättning för sann socialism. Björk är mycket riktigt starkt kritisk mot Löfven och hans kamrater. Nina Björk ger verkligen uttryck för uppriktig människokärlek. Det är bara synd att hon valt att ansluta sig till en ideologi som verkar tappa bort människan så fort den praktiseras i stor skala. Mycket av hennes kritik mot det kapitalistiska samhället är högst motiverad, som till exempel ifrågasättandet av visionen om galopperande tillväxt – är den verklig nödvändig? Hur länge kan ett samhälle växa, och på vilkas bekostnad? Frågan är varför svaret på dessa frågor måste förbli så strikt politiska. Luxemburg kunde till exempel använda Bibeln som inspiration; hon tycks ha anat dess världsomstörtande budskap om ett helt nytt sätt att leva på. Det är mer än vad hennes marxistiska credo förmådde; marxismen handlar om historiens slut, den förkastar transcendensen och förtrycker varje mänskligt uttryck för längtan efter Gud och en sanning bortom partiprogrammets. Här försöker man inte diagnosticera människans grundproblem; man söker lösningar utan någon djupare förståelse. Ett sådant liv kan bara bli halvt. Ett av de mest brännande kapitlen handlar om ett annat slags transcendens, om hur revolution och kärlek möts – eller krockar – i Rosa Luxemburgs liv. Nina Björk citerar ur plågsamt personliga brev där Luxemburg uttrycker en längtan efter vad som låter förvånansvärt mycket som ett borgerligt kärnfamiljsliv med älskaren Leo Jogiches. Socialism kan inte utradera fundamentala mänskliga behov. Björk menar att denna Luxemburgs barnlängtan blivit en generande hemlighet för senare generationer feminister. 2015 utkom Kate Evans serieroman om Luxemburgs liv, och där har den näst intill desperata längtan förvandlats till ”Rosa väljer att inte skaffa barn. Om hon inte gjort det, hade vi kanske aldrig hört talas om henne.” Evans illa dolda förakt visar att det är galjonsfiguren Luxemburg hon intresserar sig för, inte människan. Det visar i sig på ett slags kvinnohat: varför får inte hela kvinnan i all sin komplexitet rymmas? Är det omöjligt att vara både revolutionär och mamma? Det uppfriskande med just Nina Björk är ju att hon är en av få feminister som inte omfamnat ”normkritik” så som den uttrycker sig i en överdriven skepsis mot den heterosexuella kärleken inkarnerad i kärnfamiljen. Hon försöker inte amputera den del av kvinnan som drömmer om kärlek, man och barn. Hon erkänner dessa behov, även om hon framhåller att de i vissa fall för med sig problem. Luxemburgs liv kom ju dock ändå att definieras av politik och politisk handling, även om hennes socialistiska drömmar krossades en efter en. Tyska SPD stödde kriget, revolutionen avstannade, Stalin, Mao och Pol Pot skördade liv som andra skövlar regnskogar. Vad hade hon tänkt om det, denna bevisligen mycket intelligenta tänkare? Jag gissar att hon skulle ha blivit förfärad. Jag delar Luxemburgs och Björks sorg över världens tillstånd, men Rosa Luxemburgs eldfängda prosa till trots: kommunismen är och förblir en förtryckande, ytterst människofientlig ideologi, och inga snabbkurser i historiematerialism, ingen marxistisk propaganda, än så elegant uttryckt, kan ändra på det. Visst, det finns ”frihetliga socialister”, men den Björk citerar och diskuterar är Karl Marx. Utgår man från honom är det svårt att tala om frihet. Det måste finnas en annan väg. litteratur@dn.se Nina Björk är medarbetare i DN kultur, därför recenseras hennes bok av Josefin Holmström, kritiker i Svenska Dagbladet. Nina Björk ger verkligen uttryck för uppriktig människokärlek. Det är bara synd att hon valt att ansluta sig till en ideologi som verkar tappa bort människan så fort den praktiseras i stor skala.


Från slaveri till den första svarta presidenten

Summary: Washington. I hundra år har det talats om ett museum över USA:s afroamerikanska historia. Nu står till sist National museum of African American history and culture färdigt, ett stenkast från Vita huset. När museet invigs på lördag är president Barack Obama en av talarna.

Utsidan av mönstrad, uppbruten brons sträcker sig mot himlen, i våningar. Den mörka metallen står i kontrast mot den skinande marmorn på Washington monument, bara en kort bit därifrån. Under flera år har National museum of African American history and culture vuxit fram, rent fysiskt: från en djup, jättestor grop, till ställningar ovan jord och till sist ett färdigställande av mer än 37 200 kvadratmeter museum. Museets utvändiga färg har liknats vid både skoläder och guld och är en dov påminnelse om mörka sidor av USA:s historia, men fasadens form, inspirerad av en västafrikansk skulptur, erbjuder på samma gång strävan uppåt – som resta armar mot skyn. Det dubbeltydiga budskapet har blivit hela museets idé: minnen av sorg, minnen av glädje; ständig kamp, stundom seger. Att museet finns, och just här, är för övrigt en seger i sig. Försöken att få till stånd ett museum över USA:s afroamerikanska historia har pågått i över hundra år. – När museet nu öppnar, i en tid då social och politisk oenighet påminner oss om att rasism tyvärr inte är något som tillhör det förflutna, kan det förhoppningsvis hjälpa oss att nå framåt i diskussionen, sa David Skorton, chef på Smithsonian institution vid pressvisningen häromdagen. – Det här landets historia är komplicerad och i rörelse. Vi har velat hitta spänningen mellan svårigheterna, sorgen och lidandet – och ögonblicken av lycka. Vi berättar om slaveriet, men också om frihetsbegreppet och alla tillfällen att fira. De första initiativen till ett särskilt museum över afroamerikanernas historia togs redan 1915, av en grupp veteraner efter inbördeskriget. Av deras projekt blev intet, och olika planer gick i stå ända fram till 1987, då den dåvarande kongressledamoten och nuvarande senatorn John Lewis, en av de mest välkända medborgarrättsaktivisterna i USA, lade fram ett första förslag för kongressen. Efter femton års motstånd, ofta av typen: ”Om kongressen ger klartecken för det här nu, hur ska den kunna säga nej till latinos, och nästa grupp och nästa grupp efter den?” som senatorn Jesse Helms formulerade det 1994 nåddes en partiöverskridande överenskommelse som år 2003 slutligen skrevs under av den dåvarande presidenten George W Bush. Hans hustru Laura Bush sitter sedan länge i museets styrelse. Nu, när NMAAHC (en förkortning utskälld för sin klumpighet) invigs 13 år senare, när landets första svarta president har några månader kvar i Vita huset pågår i USA en intensiv valkampanj som också har rasmässiga undertoner. Och lika nära som det är från museet till Vita huset, lika nära är det till Donald Trumps nyöppnade lyxhotell, några hundra meter bort. Där är servicen lika oklanderlig som dagens oreglerade rasuppdelning är uppenbar. När medierna som några av de första besökarna nu fyller museets stora hörsal (uppkallad efter tv-stjärnan Oprah Winfrey) är Smithsonianchefen David Skorton allvarlig men uppsluppen. Han tar en selfie av sig själv och museidirektören Lonnie Bunch framför tv-kamerorna. Bunch har lett museet sedan 2005. När han fick uppdraget saknades allt: pengar, plats, samling, personal. – Vårt mål är att mänskliggöra, och att visa att den breda historien består av den enskilda familjens historia – att besökarna kan börja tala om hur det var för dem, säger Lonnie Bunch en stund senare, allvarligare. Av kongressen hade han fått löfte om en halv finansiering, resten måste han hitta själv. Med fördyringar under resans gång landade notan på över 540 miljoner dollar, varav 270 utgörs av privata medel. En del är stora och kommer från företag, stiftelser och stormrika privatpersoner (Oprah Winfrey skänkte 21 miljoner dollar); andra är på några dollar bara. Parallellt med pengajakten formades innehållet, och Lonnie Bunch ägnade två år åt att resa runt för att lyssna, titta och bilda sig en uppfattning om vad människor visste och vad de hade. Med hjälp av forskare och experter inom olika områden utformades sedan ett curatorteam utställningens olika delar. – Det har varit som att segla ett skepp som man fortfarande bygger på. Det har varit en arbetsintensiv tid, men när någon undrar hur han ser på allt det hängningsarbete och byggande som helt tydligt återstår skrattar han: ”Lätt som en plätt!” Samlingen har växt i takt med antalet skänkta föremål, i dag är de mer än 40 000. Det handlar om såväl föremål som härrör från slavhandelns tid, över minnen från en lång medborgarrättsrörelse till rena konstverk. Av samlingen visas i en första vända 3 500 föremål, i en utställning som är kronologiskt uppbyggd och börjar längst ned, 20 meter under mark, med slaveriet, inbördeskriget och friheten. Avdelningar löper över segregation och åtskillnadslagar till 1960-talets medborgarrättsrörelse och vidare, fram till dagens Black lives matter-rörelse. Ju högre upp i byggnaden man kommer, desto ljusare blir berättelserna. Under rubriker som ”gemenskap och kultur” har idrott och kyrka var sitt kapitel, liksom de stridande afroamerikaner som valt att gå in i armén. Högst upp finns underhållningen, musiken och konsten. Bland alla föremål finns bojor, nycklar och bomullsbalar som symboliserar arbetet på fälten. Här finns en kjol som tillhört en slavflicka; en järnvägsvagn för ett segregerat samhälle, en Ku klux klan-huva och kistan som den unge Emmitt Till låg i, den 14-åriga pojke som misshandlades till döds i Mississippi 1955. Här finns friidrottaren Carl Lewis OS-medaljer, Muhammad Alis boxhandskar och Chuck Berrys röda Cadillac. Här finns små saker, som en deltagarbricka till en afroamerikansk kongress. Många av sakerna har skänkts av vanliga amerikaner. President Barack Obama (som fick en egen förhandstitt på museet i förra veckan) har en egen liten monter. Museet har hyllats för sin arkitektur och sin fängslande, informationstäta utformning, men också fått kritik för att vara väl traditionellt och kompromissdrabbat, och för att väja undan de riktigt svåra konflikterna. Tydligt är också avsaknaden av ett tilltal eller en sektion som vänder sig till – eller handlar om barn. – Om samtiden är journalisternas sak att ta hand om, ägnar vi åt oss att försöka göra det som sker i dag begripligt och angeläget. Vi vill bekräfta besökarnas erfarenheter, men också överraska dem och ifrågasätta deras uppfattningar, säger William Pretzer, en av curatorerna. Även om den vanliga publiken inte har släppts in än finns de personliga erfarenheterna redan här – i princip alla amerikaner har en relation till rasfrågan. Hal Davis, arkitekt vid Smith Group, en av de fyra arkitektbyråer som har utformat byggnaden, berättar om utmaningarna med att konstruera en byggnad som till 60 procent ligger under markytan i ett område som har varit flodbädd: här, längs vad som i dag är Constitution Avenue löpte en gång Tibor Creek, en gren av Potomacfloden som användes för att frakta slavar in i stan för försäljning. – En väldigt speciell plats, säger Hal Davis lågmält, och berättar sedan om hur han som ung i Memphis insåg vad segregationen innebar, och om hur han valde att studera vid ett lärosäte där också afroamerikaner var välkomna. Och Deryl McKissick, som är vd för det arkitekt- och ingenjörsbolag som verkställt hela museibygget, kan inte längre hålla rösten stadig: – Det är… mycket mer än jag hade kunnat föreställa mig. Min farfars farfar var slav i Tennessee. År 1905 startade min farfar en arkitektfirma, den första i USA som grundades och ägdes av en afroamerikan. Min pappa tog över den och var förtvivlad över att han bara hade döttrar. Vi är tre systrar och alla blev arkitekter – vårt bolag omsätter i dag över tio miljarder dollar. Jag, vi, är ett exempel på vad hela det här museet handlar om. Det är inte ett museum om afroamerikaner. Det är ett museum om amerikaner, om USA. Om Amerika. National museum of African American history and culture invigs i helgen i Washington DC. Det sker under en festival som pågår hela helgen i och utanför museet på The National Mall. President Barack Obama är en av talarna. Som på alla Smithsonianmuseer är inträdet gratis men entrétider måste bokas. Det är fullt flera månader framöver, men spontanbesökare kan slåss om det fåtal biljetter som släpps dagligen. Museidirektör är Lonnie Bunch. Byggnaden är utformad av Freelon Group, Adjaye Associated, Davis Brody Bond , Smith Group. För verkställande svarar McKissack & McKissack. Utställningsdesigner är Ralph Appelbaum Associates; landskapsarkitekt: Gustafson Guthrie. Mer information finns på nmaahc.si.edu. Förlängda öppettider under de första veckorna. Invigning är den 24 september. Under hela öppningshelgen, den 23–25 september, arrangeras en gratis festival med musik, dans, spoken word, mat med mera på området i anslutning till museet.


Petra Mede, den ofrivilliga divan på Maximteatern

Summary: Titeln på Petra Medes show antyder att publiken ska få lära känna personen bakom divan. Det blir inte så mycket med det. I stället bjuder hon på en kompakt rolig föreställning – om än lite för tv-vänlig.

När Sissela Kyle intervjuades av DN:s Scenhöst varnade hon för den allt större autenticitetsvurmen inom svensk humor. ”Det känns mest ”äkta” att tala om sig själv på scenen” sa hon, och utvecklade: ”men äkthetsbegreppet kan i värsta fall stå i vägen för inlevelse, förståelse, solidaritet.” Petra Medes första soloföreställning illustrerar på papperet trenden träffande. Nu ska en av Sveriges roligaste människor berätta vem hon verkligen är. ”Bakom” det spelade. Senaste decenniet har publiken fått lära känna Petra Mede som couture-dressad värd för Guldbaggen, Melodifestivalen eller Eurovision. Det är med den bilden som ”Den ofrivilliga divan” vill leka. Nu ska vi få möta hennes ”riktiga” jag. Varför vi nu skulle vilja göra det en fredagskväll, undrar man i tysthet när man slinker ned på sin plats i den kändistäta premiärsalongen. Vanlig kan man ju vara själv. Oron för att detta ska visa sig vara ännu en självbiografisk show med vardagskänsla visar sig lyckligtvis vara obefogad. Petra Mede gör entré i galaklänning och trots att här så småningom även kommer att förekomma en mjukisdress släpper hon aldrig divarollen ur sikte. Ofrivillig är hon inte i första hand för att hon är upphöjd mot sin vilja, förklarar hon, utan för att hon föddes lite bättre än oss andra. Historien om hennes eget liv är snabbt avklarad. Huvuddelen av showen ägnar hon i stället åt att i punktform behandla tiggeri, invandring, politik, arbetsmarknaden, religion, döden. Alltid snett uppifrån. Allra roligast är hon när hon gör en brutal imitation av en annan diva, Anita Ekberg. Där kommer hennes drastiska stil till sin rätt fullt ut. Annars känns manuset bitvis återhållet. Kanske räknar Mede med att publiken mestadels kommer att bestå av fans från Melodifestivalen. Skämten skulle i de allra flesta fall kunna gå rakt in på bästa sändningstid i tv. Att beskriva komikern Petra Mede som präktig känns bisarrt, men här önskar man faktiskt att hon tog ut svängarna mer. Samtidigt är det uppfriskande med en svensk humorshow som vågar vara kompakt rolig. Som när det är dags för allvar inte gräver ned sig för djupt för att kapitalisera på den där gamla kontrasten mellan skratt och gråt, utan som snabbt är tillbaka på toppen – med sång! ”Den ofrivilliga divan” demonstrerar poängen med att som komiker välja att spela en roll fullt ut. Petra Mede är fortfarande en gåta. Men publiken har på djupet fått lära känna divan som roat dem genom åren. Och det är ju faktiskt hon som i det här sammanhanget är äkta intressant.


Fifty shades of Grey-trailer slår Star Wars rekord

Summary: Trailern till ”Fifty shades darker” sågs 114 miljoner gånger under det första dygnet efter att den lagts upp. Det gör att trailern slår det rekord som ”Star wars: The force awakens” tidigare hade.

Under onsdagen släpptes trailern till ”Fifty shades darker”, den andra filmen i serien om Christian Grey och Anastasia Steele. Och nu har trailern slagit rekord skriver The Guardian. Under det första dygnet sågs trailern 114 miljoner gånger globalt enligt uppgifter från Universal. Bara inom den första timmen hade den fått 2,5 miljoner visningar på den officiella Facebooksidan. Det gör att trailern har slagit det rekord som ”Star wars: The force awakens” haft sedan hösten 2015. Den trailern sågs 112 miljoner gånger under det första dygnet. I förra veckan berättade huvudrollsinnehavaren Jamie Dornan att han inte kommer att göra några fler filmer i serien, efter de tre filmer som redan är inspelade. – Jag går vidare väldigt snabbt i tanken, sade han då till The Sun. Här är rekordtrailern:


Game of thrones kan slå rekord vid helgens Emmy-gala

Summary: ”Game of thrones” kan bli den mest Emmy-prisade serien genom tiderna. Serien har nio nomineringar till helgens gala - men behöver bara ta hem tre utmärkelser för att gå till historien.

Till årets Emmy-gala fick ”Game of thrones” 23 nomineringar, vilket gör den till årets mest nominerade tv-serie. Redan vid förra helgens Creative arts Emmy Awards tog serien hem nio utmärkelser. Bland annat prisades den för bästa kostym i en historisk/fantasy-serie, bästa visuella effekter och bästa stuntkoordinering. Med de nio utmärkelserna har ”Game of thrones” tagit hem 35 Emmy-utmärkelser sedan den började sändas. Det gör den till den mest Emmy-prisade dramaserien i historien, före tidigare rekordhållarna ”Vita huset” och ”Hill street blues”. Vid den kommande helgens stora Emmy-gala har ”Game of thrones” nio nomineringar, bland annat för bästa dramaserie. Men serien behöver bara ta hem tre utmärkelser för att gå till historien som den mest prisade tv-serien genomtiderna. Då går den om långköraren ”Frasier” som hann vinna 37 Emmys under tiden den sändes. I nomineringarna till bästa biroller dominerar ”Game of thrones”. I den kvinnliga kategorin konkurrerar Lena Headey för rollen som Cersei Lannister och Emilia Clarke för Daenerys Targaryen. De har båda nominerats för sina roller tidigare. Maisie Williams är i år nominerad för första gången för rollen som Arya Stark. – Jag är så tacksam att vara en del av ”Game of thrones", så jag har inga ord för hur det känns att bli nominerad till en Emmy. Men jag vill säga tack till George för att ha skapat en så fantastisk rollfigur och till Dan, David och alla andra som gjort Arya levande, säger Maisie Williams till Huffington Post om nomineringen. Peter Dinklage har tidigare nominerats sex gånger till bästa manliga biroll för sin roll som Tyrion Lannister. I år konkurrerar han med Kit Harrington som för första gången nominerats för rollen som Jon Snow. – Att mitt arbete med ”Game of thrones" uppmärksammas så här är känslosamt för mig. Jag kunde inte vara mer ödmjuk, säger Kit Harrington till Variety. Sedan tidigare är det bestämt att den sjunde säsongen av ”Game of thrones” skjutits upp eftersom man väntar på rätt väderlek för att filma vintersäsongen. Det innebär att premiären sker först under sommaren 2017. Den sena sändningsstarten innebär att serien inte kommer att kunna tävla om utmärkelserna vid nästa års Emmy-gala, skriver Business Insider.


Förläggare i upprop mot rasism på Bokmässan

Summary: På Bokmässan kommer Svenska förläggareföreningen att dela ut tygpåsar med budskap mot rasism. ”Jag är glad över att vi har hittat ett sätt att markera”, säger Kristina Ahlinder.

I kölvattnet av diskussionerna kring Nya Tiders medverkan på Bokmässan har svenska förläggareföreningen ställt sig bakom ett upprop mot rasism på Bokmässan. – Den direkta orsaken är diskussionen som varit om vem som får ställa ut på mässan och debatten om Nya Tider. Våra medlemmar har hanterat det på olika sätt, men vi vill gärna göra någonting som visar att vi tar ställning – och det här är ett tydligt och okomplicerat sätt att göra det, säger Kristina Ahlinder, direktör för Svenska förläggareföreningen. 2 500 tygkassar med texten ”Bokälskare mot rasism” ska delas ut under mässan. Kassarna är prydda med en bild tecknad av Elin Ekman, bland annat känd för serien "Lilla Berlin”. Enligt Kristina Ahlinder är det förläggareföreningens medlemmar som tagit initiativet till uppropet: – Våra medlemmar står upp för grundläggande värden som upphovsrätt, tryckfrihet och yttrandefrihet, men vi vill också markera väldigt tydligt mot rasism, säger hon. Vad tycker ni om debatten om Nya Tiders medverkan? – Jag har följt debatten i offentligheten och vi har självklart pratat om det här i föreningen. Jag tror många känner sig väldigt engagerade och vill ha en diskussion med mässan om hur de tänker och om hur vi ska tänka. Men jag är glad över att vi har hittat ett sätt att markera å alla medlemmars vägnar, säger hon.


Kannibalfilm fick flera att svimma

Summary: Flera i publiken svimmade under en visning av kannibalfilmen ”Raw” på Torontos filmfestival.

Visningen av den franskspråkiga kannibalfilmen ”Raw” blev för mycket för några av besökarna vid Torontos filmfestival. – En ambulans fick kallas till platsen när filmen blev lite mycket för några av gästerna, säger Ryan Werner, filmens marknadschef till Hollywood reporter. Ambulansen tillkallades efter att flera av besökarna svimmat under visningen av filmen, som handlar om en collegestudent som är vegetarian men som sakta blir kannibal. Sedan filmfestivalen i Cannes har den blivit en snackis bland skräckfilmsälskare. Men i Toronto blev några av scenerna alltså lite för påträngande. Ryan Werner menar att han inte sett liknande reaktioner på en film sedan Lars von Triers ”Antichrist”.


Barbro Hedvall: Nu är det socialliberala arvet snart utslocknat

Summary: Den socialliberala profilen var Folkpartiets/Liberalernas existensberättigande visavi Moderaterna och Centern. Så varför finns partiet i dag? Den frågan tycker Barbro Hedvall att Jan Björklund och Liberalernas partiledning behöver svara på.

Se där ett personbråk i ett av de många småpartierna – en fullt normal inledning på det politiska året. Den här gången är det Liberalerna, tidigare Folkpartiet, och en av dess få profilerade företrädare – Birgitta Ohlsson. Hon håller inte tyst i klassen och så kan vi inte ha det, säger partiledare Björklunds vänner, hon ska bort. Alldeles riktigt – Birgitta Ohlsson håller inte tyst, det har hon inte gjort under sin politiska karriär. Tvärtom, hon har drivit de frågor hon lovat väljarna att stå för – demokrati och mänskliga rättigheter. Det gjorde hon som demokratiminister i Fredrik Reinfeldts regering och så har hon fortsatt i opposition. Läs mer: Krav på Birgitta Ohlssons avgång Ett problem för henne – och nu även för hennes partikamrater – är att partiet förändrats. Det folkparti Birgitta Ohlsson gick med i kunde med gott samvete sätta etiketten ”socialliberalt” på sig. (För nytillkomna läsare: socialliberal är välfärdsstat kombinerad med marknadsekonomi, en fri utbildning för alla och starkt värn av mänskliga rättigheter, tolerans och yttrandefrihet.) Så är det inte längre, namnbytet från Folkpartiet till Liberalerna har suddat kraftigt i den sociala profilen och – inte minst – givit partiledare Björklund stort svängrum som han använder för att göra diverse ”utspel” kring problem i tiden. Det gäller att ligga i framkant. Läs mer: Tunga partikollegor stöder Ohlsson Partiet har också krympt och därmed tycks kravet på disciplin ha vuxit. Den tradition av fritänkande som funnits och hört till det socialliberala arvet syns nu vara näst intill utslocknad. Om en profilerad partiföreträdare inte får anmäla avvikande mening gentemot uttalanden från partiledaren då är det inte längre lågt i tak, taket har fallit ner. Den socialliberala profilen var Folkpartiets/Liberalernas existensberättigande visavi Moderaterna och Centern. Så varför finns partiet i dag? Det är den frågan Jan Björklund och partiledningen behöver svara på.


Netflix köper Noomi Rapace-film

Summary: Netflix slutförhandlar om rättigheterna till filmen ”What happened to Monday” enligt Variety. Noomi Rapace spelar en av huvudrollerna i scifi-thrillern.

Filmen ”What happened to Monday” utspelar sig i en postapokalyptisk värld där familjer endast får ha ett barn. I scifi-thrillern spelar Noomi Rapace sex olika roller. Filmen har visats på privata visningar vid Torontos filmfestival och fått positiv respons. Nu kan Netflix vara på väg att köpa rättigheterna till filmen. Enligt Variety ligger bolaget i slutförhandlingar om köpet. ”What happened to Monday” har regisserats av Tommy Wirkola. Förutom Noomi Rapace spelar Willem Defoe en av huvudrollerna.


Stina Dahlström blir chef för Cullbergbaletten

Summary: Stina Dahlström, som i dag är verksam på Moderna dansteatern i Stockholm, blir ny verksamhetsledare för Cullbergbaletten.

Stina Dahlström är bland annat initiativtagare till det oberoende nationella nätverket Tour de dance för att sprida dansföreställningar i Sverige. Hon har haft flera roller på MDT (Moderna dansteatern) i Stockholm och har utbildning i bland annat dans- och teatervetenskap. Nu blir hon ny verksamhetsledare för Cullbergbaletten. Där efterträder hon Monica Fredriksson. – Jag är jätteglad! Med min erfarenhet och mitt kontaktnät hoppas jag kunna bidra till Cullbergbalettens viktiga utveckling och arbete. För mig kommer konsten alltid först och fungerar som en grund för alla beslut och aktiviteter. Jag ser fram emot att arbeta med kompaniet, säger Stina Dahlström i ett pressmeddelande.


Facebook ber om ursäkt för censurering av Vietnambild

Summary: Sheryl Sandberg, Facebooks operativa chef, ber om ursäkt till den norska statsministern Erna Solberg för att man tog bort ett Facebookinlägg med en ikonisk Vietnambild.

Under förra veckan startade debatt efter att Facebook hade raderat norska Aftenpostens Facebookinlägg med den världsberömda bilden på en flicka som flyr från napalmbombningar under Vietnamkriget. Chefredaktören Espen Egil Hansen skrev ett öppet brev till Facebook där han menade att beslutet var felaktigt. Efter att norska statsministern Erna Solberg också lagt upp bilden på sin Facebooksida blev även den raderad. Under fredagskvällen valde Facebook att lägga tillbaka inläggen på sajten. Och nu ber deras operativa chef Sheryl Sandberg om ursäkt till statsministern för att man tog bort bilden. I ett brev till Erna Solberg, som Reuters tagit del av, skriver Sheryl Sandberg att Facebook ”inte alltid gör rätt” trots att man har tydliga riktlinjer om vad som är acceptabelt på Facebook. ”Men vi kommer att se till att bli bättre. Vi vill lyssna till våra användare och utvecklas. Tack för att du hjälpte oss att rätta till detta”, skriver Sandberg i brevet. Foto: Nick Ut Facebook tillåter inte nakenhet på sajten, men med vissa undantag – till exempel konst som innehåller nakenhet. Sheryl Sandberg menar i brevet att man skulle ha tagit hänsyn till Vietnambildens historiska vikt. ”Ibland är den globala och historiska signifikansen av en bild viktigare än att hålla nakenhet borta från Facebook”, skriver hon. Bilden som orsakade kontroversen togs av AP-fotografen Nick Ùt. Den visar ett antal barn som springer från en napalmbombattack. Ett av barnen är Kim Phuc som springer naken från anfallet. Bilden belönades med Pulitzerpriset, och stärkte opinionen mot kriget i Vietnam.


Jessica Almenäs till Kanal 5

Summary: Programledaren Jessica Almenäs får nytt jobb – hon lämnar TV4 och går i stället över till Discovery och Kanal 5. – Det låg rätt i tiden, säger hon.

Jessica Almenäs har varit en av Sveriges mest välkända programledare sedan hon började leda ”Let's dance” i TV4 2008. Hon har också lett ”Biggest loser” och den stora idrottshögtiden ”Fotbollsgalan” inte mindre än sex gånger. Nu blir hon knuten till Discoverys satsning på underhållning och sport. – Ja det var en liten skräll, va? säger Jessica Almenäs till TT. Hur gick tankarna? – Jag har ju jobbat på TV4 hela tiden jag har varit verksam med tv egentligen, jag har varit där i 15 år och haft det jättebra och verkligen fått chansen att göra många tv-program inom olika genrer. Så det har varit kanon, men jag har kommit till en punkt i karriären där känns helt rätt att göra något helt nytt, att utmana mig själv och även att utvecklas som programledare och kanske behövde jag ta det här klivet helt enkelt. Almenäs säger att erbjudandet låg ”rätt i tiden”. Exakt vilka projekt hon ska arbeta med är inte offentliggjort, men hon känner sig ”väldigt peppad”. – Det känns som att jag kommer att få jobba med sådant som jag går i gång på och även få den möjligheten att röra mig mellan olika genrer och det har varit väldigt viktigt för mig när jag har tagit det här beslutet. Övergången sker vid årsskiftet, men det exakta programmet kommer att hållas hemligt ett tag till. Calle Jansson, kanaldirektör för Discovery Sweden, säger att det finns ”en tydlig plan” för vad hon ska göra. – Men det är inte så att hon ska in och ta över ett befintligt program, säger han och berättar att rekryteringen känns ”fantastisk”. – Det fanns ingen annan, om jag säger så. Vi har uppvaktat Jessica – punkt slut. ”Let's dance” har nått mycket höga tittarsiffror - och Jessica Almenäs är medveten om att det kan bli svårt att hamna där på Kanal 5. Men det spelar mindre roll, säger hon. – Jag har jobbat så länge nu att det börjar kännas viktigare med andra grejer, som att man får utveckla projekt som man verkligen brinner för och att få göra program som är mer anpassade efter mig, säger Almnäs och tillägger att framtiden känns ”spännande och ljus”. – Sedan tycker jag att jag är rätt modig också som vågar ta det här steget och kasta mig ut till något nytt.


Kompositören Knut Wiggen död

Summary: Den norsk-svenske kompositören Knut Wiggen avled under lördagen efter en tids sjukdom. Han blev 89 år gammal.

Knut Wiggen föddes 1927 i Trondheim i Norge. Under 50- och 60-talet hade han stort inflytande på den experimentella musiken i Sverige. Efter att ha studerat piano i Darmstadt i Tyskland flyttade Knut Wiggen till Stockholm 1955. Fyra år senare blev han ordförande för föreningen Fylkingen, som sedan 1933 är en förening för experimentell musik och konst. På Fylkingen stannade Knut Wiggen i tio år, och under den tiden hann han starta Elektronmusikstudion (EMS), som var en ickekommersiell studio för elektronisk musik. I dag drivs den vidare som en del av Statens musikverk. I dag är Mats Lindström chef för EMS. – Knut Wiggen var en tongivande gestalt på 50- och 60-talet. Jag vågar påstå att Stockholm inte hade sett likadant ut utan hans insatser. Han gjorde så att Sverige hamnade på kartan på samma sätt som Paris och Berlin och London. Vi blev någon slags metropol inom experimentell konst och musik trots att vi var ett gammalt bondland. Jag försöker förvalta hans varumärke, och vårt nuvarande internationella rykte beror mycket på den grund han lade under 60-talet, säger han. Knut Wiggen avled under lördagen efter en tids sjukdom. Han blev 89 år gammal.


Ulvaeus, Molinder och Martin ska hjälpa musiker få betalt

Summary: Varje år når stora mängder pengar i musikbranschen inte fram till rätt mottagare. Det vill den nya stiftelsen Music Rights Awareness råda bot på. Bakom initiativet står de tre svenskarna Björn Ulvaeus, Max Martin och Niclas Molinder.

Den globala musikindustrin omsätter miljarder kronor. Men en stor del av pengarna hittar inte fram till rätt mottagare, eftersom musikskaparna i många fall inte kan identifieras. Nu har tre svenska musikveteraner – Niclas Molinder, Max Martin och Björn Ulvaeus – skapat stiftelsen Music Rights Awareness som ska utbilda musikskapare i den allt snårigare digitala djungeln. – Jag vet precis hur fantastiskt det är att vara musikskapare, men jag har också upplevt hur frustrerande det är när man känner att man får för lite betalt, säger producenten och låtskrivaren Niclas Molinder. Han är för många en okänd stjärna inom musikbranschen men har samarbeten med stjärnor som Miley Cyrus och Lady Gaga bakom sig. Molinder menar att låtskrivarnas kunskap om sina rättigheter och skyldigheter är för låg. – Det är otroligt mycket pengar som inte kommer till rätt mottagare. Vi vill skapa bättre förutsättningar för musikkreatörer och tror att det bästa sättet är att sprida informationen från kreatör till kreatör. Det här är en ren "pay it forward"-grej. Ett av problemen med musikintäkter på vift är att pengar inte öronmärks. Music Right Awareness vill utbilda låtskapare om sina rättigheter för att skapa en mer hållbar situation i industrin. Det kan till exempel handla om att det tydligt framgår vilka bolag, musiker, producenter och andra som har medverkat under processen. All information ska stämma. – Det pågår många initiativ för att råda bot på problemet med pengar inom musikindustrin. Det diskuteras till och med på politisk nivå. Vi ser oss som ett komplement till allt – för det finns en avsaknad av någon som pratar kreatörernas språk. Music Rights Awareness Foundation Den globala stiftelsen Music Rights Awareness Foundation startades av Niclas Molinder, Björn Ulvaeus och Max Martin. Syftet med stiftelsen är att ordna upp den rättighetsproblematik som råder globalt och har växt i och med digitaliseringen, där musikskapare inte alltid blir rättvist kompenserade. Music Rights Awareness vill minska glappet mellan bolag och skapare. ”Information och utbildning är alltid lösningen och jag hoppas att Music Rights Awareness tillsammans med andra ska kunna hjälpa musikskapare att hjälpa sig själva i de utmaningar de möter”, säger Max Martin i ett pressmeddelande Stiftelsen har redan startat ett projekt i Malawi, Rwanda och Tanzania, där flera musikskapare, branschmänniskor och politiker utbildades. Sedan tidigare är trion bakom Music Rights Awareness också involverad i Auddly – en digital plattform som ska hjälpa musikskapare att hålla ordning på sina låtar, samarbeta och registrera rättigheter.


Komisk fullträff på Göta Lejon

Summary: Emma Buchts uppsättning av ”Bullets over Broadway” är helt enkelt skitkul. Inte minst Shima Niavarani är suverän och överträffar Jennifer Tilly i Woody Allens originalfilm.

”Bullets over Broadway” Manus: Woody Allen Regi och bearbetning: Emma Bucht Svensk översättning och bearbetning: Calle Norlén. Musikaliskt ansvarig/arrangör: Kristofer Nergårdh. Koreograf: Denise Holland Bethke. Scenografi: Anna Asp. Kostymdesign: Camilla Thulin. Mask och peruk: Erika Nicklasson. Medverkande: Shima Niavarani, Johan Rabaeus, Johan Rheborg, Helen Sjöholm, Linus Wahlgren med flera. Scen: Göta Lejon, Stockholm. Speltid: Cirka 3 timmar. Rollbesättningen är a och o, på såväl Broadway som på Götgatan. Något som den kämpande manusförfattaren David Shayne i Woody Allens kriminalkomedi ”Bullets over Broadway” (”Kulregn över Broadway”) från 1994 blir smärtsamt medveten om med en gangsterboss som pjäsfinansiär. Denne Nick Valenti kräver nämligen att Shayne gör en stjärna av hans talanglösa flickvän med skådespelardrömmar. ”Bullets over Broadway” blev musikal i New York så sent som 2014. Stockholmsuppsättningen innebär Europapremiär och på Göta Lejon har man inte bara fått till den läckra 1920-talsmiljön med flapperflickor och steppande gangstergrabbar, utan också en – ursäkta uttrycket – träffsäker casting. För det krävs verkligen ett superproffs för att spela Valentis totalt obegåvade flickvän Olive och Shima Niavarani är helt suverän i den här något utbyggda rollen med en gestaltning och tajming som vida överträffar filmens Jennifer Tilly. Johan Rheborg gör som motvikt en stram Cheech, torpeden som Valenti (Johan Rabaeus i högform med hästsvans i nacken) anställt som livvakt åt Olive, men som snart lägger sig i hela pjäsen och bäddar för succén på ett både roande och oroande sätt. Resten av persongalleriet följer filmförlagan förhållandevis nära. Helen Sjöholm lutar sig mycket mot Dianne Wiests Oscarsbelönade tolkning av divan Helen Sinclair och får ut det mesta och det bästa av denna mustiga manslukerska med god smak för dry martini. Sin hängivne beundrare David Shayne sväljer hon också med hull och hår i Linus Wahlgrens precis lagom valhänta och pretentiösa gestalt. Den unge Tjechovaspiranten Shaynes syn på såväl konsten som moralen blir allt mer tänjbar och naturligtvis bedrar han flickvännen Ellen som i sin tur ligger med hans bästa vän Flender (Lisa Stadell och Henrik Johansson i pålitliga biroller). Men med en yrkesmördare som hemlig medförfattare finns det förstås värre brott än otrohet; Cheech har så att säga sitt eget sätt justera en dålig casting när han får nog av att höra sina repliker slaktas. New York-produktionen fick bland annat kritik för att vara alltför högljudd. Men Emma Buchts välavvägda regi handlar mer om tajming än om komiska överdrifter och därför blir det också roligt på riktigt. Trots att det i stort sett rör sig om en jukeboxmusikal med ett hopplock ur den stora amerikanska sångboken som musikalisk fond har man förvånansvärt smidigt lyckats integrera sångerna i dialogen. Mycket tack vare Calle Norléns vitsiga översättning med rappa repliker och svenska sångtexter. Kapellmästaren Kristofer Nergårdh håller i gång ett skönt storbandssväng bakom såväl enskilda sånginsatser som snyggt koreograferade ensemblenummer. Scenografen Anna Asps lyxiga art déco-kulisser och Camilla Thulins urläckra kostymer är värda ett besök i sig. Woody Allens dialog bottnar i grunda tankar om konstnärliga kompromisser och moraliska gränser. Men ibland behövs det inga intellektuella analyser och poetiska omskrivningar. Det här är kort och gott en skitkul musikal.


En skadskjuten Nick Cave

Summary: Efter sin sons död upptäcker Nick Cave att riktig sorg bara hindrar skapandet. Hans nya album är skevt och självutplånande, fram till det gospeltonade titelspårets förlösning.

Rock Nick Cave & The Bad Seeds ”Skeleton tree”. (Bad Seed/Playground) I halvdokumentären ”20 000 days on earth”, som iscensätter en dag i Nick Caves liv, har han videomys med sina trettonåriga tvillingsöner. De äter pizza och tittar på ”Scarface”. Den idylliska scenen bidrog till att fjolårets tragedi – när en av tvillingarna föll från en klippa i Brighton och dog – fick väldigt mycket uppmärksamhet i brittiska medier (The Telegraph antydde till och med, i en snaskig artikel som senare togs bort, att olyckan hade ett samband med Nick Caves intresse för ond, bråd död). Nick Cave och hans band The Bad Seeds höll på att göra sitt sextonde album när sonen dog. Inspelningen blev en del av sorgearbetet. För att senare slippa prata med journalister om vad som hänt beslöt Cave att göra en dokumentär om inspelningen. ”One more time with feeling”, som den heter, släpps samtidigt som ”Skeleton tree”. Caves publik, som älskat hans depprock i snart fyrtio år, förväntar sig att han den här gången ska vara mer miserabel än någonsin. Nick Cave har tidigare romantiserat lidandets effekt på skapandet. 2004 sjöng han om skrivkramp i låten ”There she goes my beautiful world”. Han hade nyligen börjat arbeta enligt ett nio-till-fem-schema och beklagade sig över att det inte fanns något inspirerande kaos i hans liv: ”St John of the cross did his best stuff imprisoned in a box. And Johnny Thunders was half alive when he wrote ’Chinese rocks’.” (Rockhistorisk korrigering: den skrevs av Dee Dee Ramone och Richard Hell.) Men riktig sorg leder inte till rock ’n’ roll. Den förlamar och förtär. I den nya dokumentären säger Nick Cave att sonens död bara har hindrat skapandet. Och på nya skivan låter det som om han fått sig en törn både som musiker och som människa. Om förra albumet ”Push the sky away” var lågmält så är ”Skeleton tree” skevt och självutplånande, särskilt i ”I need you”, en skadskjuten kärlekssång som haltar fram utan att veta vart den är på väg. Warren Ellis, Bad Seeds multiinstrumentalist, strösslar abstrakta småljud som ofta bara ackompanjeras av ett piano. Det påminner om de smutsiga looparna på Einstürzende Neubautens senare skivor. Även texterna verkar loopade, de är böner som upprepas snarare än berättelser med en början och ett slut, som om tragedin slagit sönder vers-refräng-vers-refräng-formatet. I den surrande suggestiva ”Magneto”, som kanske syftar på superskurken, tycks berättarjaget balansera på gränsen mellan förälskelse och blodtörst. I den stråksmyckade ”Jesus alone” återföds Messias som knarkare i Tijuana och organstjälande doktor i Afrika – eller kanske som den döde sonen (”you fell from the sky”). ”Jag älskar känslan av en låt innan jag förstår den”, sa Nick Cave i ”20 000 days on earth” och här finns mycket diffus mystik. Men låtarna griper inte tag lika hårt som de brukar – vilket kanske är meningen, de blir en autentisk illustration av sångarens sinnestillstånd där inget smakar, inget känns och inget låter. Först i det blekt gospeltonade titelspåret, som är mindre abstrakt, släpper bedövningen och ger plats åt en underskön refräng. ”I called out, that nothing is for free”, sjunger Nick Cave, som om han förstått att sorgen är kärlekens pris. Bästa spår: ”Skeleton tree” Men låtarna griper inte tag lika hårt som de brukar – vilket kanske är meningen, de blir en autentisk illustration av sångarens sinnestillstånd där inget smakar, inget känns och inget låter. 1 ”Himmel över Berlin” I Wim Wenders melankoliska 80-talsklassiker går ett par änglar på Nick Cave-konsert i Berlin. Han har sällan sett mer demonisk ut på scen. 2 ”Scream” Nick Caves musik används i massor av filmer. Men ingen av hans låtar slår an tonen för dramat lika mycket som ”Red right hand” i Wes Cravens banbrytande slasher. 3 ”Autoluminescent” Dokumentär om Rowland S Howard, gitarrist i Nick Caves andra band The Birthday Party. Här finns tumultartade bilder från deras tidiga spelningar. 4 ”Leonard Cohen: I’m your man” Konsertfilm från en hyllningskonsert till Leonard Cohen på operahuset i Sydney 2005. Nick Cave gör magnetiska tolkningar av ”Suzanne” och ”I’m your man”. 5 ”20 000 days on earth” Konstnärerna och regissörerna Iain Forsyth och Jane Pollard, som iscensatt klassiska konserter med The Cramps och David Bowie, konstruerar en vanlig dag i Nick Caves liv.


Spotify börjar göra egen musik – under påhittade namn

Summary: Spotify har börjat producera egna låtar till sina populära spellistor. Enligt sajten Music Business Worldwide ligger låtarna under fingerade namn på populära spellistor på strömningstjänsten för att musiktjänsten ska slippa betala royaltypengar.

Enligt sajten Music Business Worldwide har Spotify under de senaste månaderna betalat producenter för att skapa musik efter särskilda musikaliska riktlinjer. Låtarna ska ligga på populära spellistor som ”chill” och ”running”, och vissa av dem har flera hundra tusen lyssningar. Låtarna är oftast instrumentella, och läggs ut på spellistorna under fingerade namn, enligt anonyma källor till sajten. Producenterna får en fast summa för sitt arbete, medan Spotify tar rättigheterna till musiken och därmed slipper betala pengar till skivbolag eller artister. Nyheten kommer samtidigt som Spotify förhandlar om nya kontrakt med de största skivbolagen. Enligt Music Business Worldwide har strömningstjänsten just nu inga långtidsavtal med de tre största skivbolagen Universal, Sony Music och Warner. Och enligt deras källor känner de stora skivbolagen inte till den egenproducerade musiken på Spotify. När DN kontaktar Spotify vill man inte officiellt kommentera uppgifterna om den egenproducerade musiken. Man medger dock att det finns musik som producerats specifikt för vissa spellistor, men menar att de som skapat dessa låtar får royaltypengar för dem. Till exempel finns ett samarbete med DJ Tiësto, där han har gjort särskild musik anpassad för löpning.


Fler ser e-sport än vanlig sport på nätet

Summary: Att titta på e-sport online är mer populärt än traditionell sport online. Det visar en ny undersökningsom analysföretaget Mediavision har gjort. Även globalt ökar intresset för e-sport och större mediebolag har gett sig in i den snabbt växande marknaden.

Under det tredje kvartalet 2016 gick tittandet på e-sport om tittandet på traditionell sport på nätet för första gången. Det visar en undersökning som analysföretaget Mediavision har utfört. Undersökningen utfördes genom webbintervjuer med 3 000 svarande mellan 15 och 74 år under tre månader. Enligt analysen tittade 12 procent av de som uppgav att de tittat på online-tv på just e-sport, medan 10 procent tittade på traditionell sport. E-sport är en sport där deltagarna tävlar mot varandra i olika datorspel. – Tidigare när vi har mätt samma sak har tittandet på vanlig sport alltid varit större än e-sport. Tittandet på traditionell sport har legat på jämna nivåer, med lite högre siffror vid stora mästerskap. Men utvecklingen har gått snabbt. På bara ett år har e-sporten gått om den traditionella sporten, både i antalet tittare och tittartid, säger Arvid Åsbrink, analytiker på Mediavision. Även globalt växer intresset för e-sport i snabb takt. Enligt analysbolaget Newzoo uppgick antalet e-sportittare globalt till 230 miljoner under förra året. Samtidigt beräknade man att e-sportsintäkterna låg på 2,8 miljarder kronor. Att intresset i Sverige har gått om det för traditionell sport på nätet tror Arvid Åsbrink beror på att leverantörerna har kommit ikapp tittarefterfrågan. – Under det senaste året har utbudet blivit alltmer professionellt från tjänsternas sida. Man erbjuder proffsigare sändningar med studior och experter, precis som i traditionell sport. Det finns en stor konsumentefterfrågan, framför allt från unga som själva spelar spel och därför tycker om att titta på andra som spelar. I grunden är det tittarna som alltmer har hittat till den här genren, och då har marknaden svarat – och håller på att svara mer och mer. Mest populär var e-sporten inte förvånande bland en yngre publik. 21 procent av de 15-34-åringar som uppgav att de tittade på online-tv varje dag tittade just på e-sport, jämfört med 10 procent på traditionell sport. – Jag tror att hela e-sportsbranschen kommer att bli mer och mer lik traditionell sport. Det håller på att gå från ett fenomen bland unga till att bli mycket mer brett och med samma infrastruktur som traditionell sport. Och samtidigt som medieföretag tappar tittare och pengar i vanlig tv börjar man ge sig in i den här marknaden – som kommer generera mer och mer pengar, säger Arvid Åsbrink. På medieföretaget MTG har man under flera år satsat på e-sporten. Man har bland annat köpt Dreamhack, som arrangerar stora turneringar. Man äger även ESL som är världens största e-sportsbolag. I maj lanserades kanalen E-sports tv som är helt dedikerad till e-sporten. – All sport är viktig för MTG så därför är det ett naturligt steg att gå vidare till e-sport. Det är i dag en global sport som attraherar miljontals fans över hela världen. Redan i dag är e-sporten större än till exempel ishockey globalt, säger Jessica Sjöberg, kommunikationsansvarig för MTG. Hon menar att en av faktorerna som lett till den explosionsartade ökningen av intresset för e-sport under de senaste åren är att e-sportsvärlden snabbt blivit alltmer professionaliserad. – Spänningen i innehållet i kombination med en ökad professionalisering i produktionen gör att det blir ett extremt stort intresse. Dessutom är det här idrottsmän och -kvinnor som är extremt duktiga på vad de gör och som deltar i en sport som attraherar stora prissummor. Alla de elementen gör att intresset växer, säger hon. Hon menar att MTG som mediebolag kan ta med sig den kunskap och erfarenhet som man har samlat på sig genom årtionden av traditionella sportsändningar in i e-sportsvärlden. – Vi som har stor erfarenhet inom mer traditionell broadcasting kan ta med detta och använda den kompetensen för att föra ut det här innehållet till en ännu större fanbase, till exempel genom att som vi just gjort, lansera en kanal helt dedikerad till e-sport, säger Jessica Sjögren.


Youtubare rasar över sajtens reklamregler

Summary: Youtube stoppar reklam kring klipp med opassande ämnen. Våld, opassande språk och rapportering kring krig är några av de ämnen Youtube menar är ”reklamovänliga”. Men nu rasar Youtubare mot reglerna.

Under de senaste dagarna har Youtube uppmärksammat sina användare på vilka av deras klipp som anses reklamvänliga genom att skicka meddelanden till dem om vilka av deras klipp som handlar om opassande ämnen. Klipp som inte följer Youtubes riktlinjer kring vad som är passande får sin reklam borttagen. Enligt Youtubes riktlinjer är bland annat sexuell humor, våld och opassande språk några saker som kan göra att man tappar reklamintäkterna från ett klipp. Även innehåll som kretsar kring krig, politiska konflikter och naturkatastrofer hör till de ämnen som anses opassande – även om klippen inte innehåller våldsamt grafiskt innehåll. Till Kulturnytt säger Youtubes informationschef Farshad Shadloo att man inte ändrat riktlinjer för vilka klipp som ska sändas med reklam, utan bara blivit tydligare med användarna om vad som är reklamvänligt innehåll. Men nu rasar många youtubers över förändringen, som de menar kan innebära att användare kommer att censurera sig själva i sina klipp – eller helt enkelt byta plattform. De menar till exempel att Youtubekanaler som i dag rapporterar om nyheter och konflikter kan behöva rapportera om mer ”reklamvänliga” ämnen för att behålla sina inkomster. Enligt sajten Heatstreet har klipp från satiriska nyhetssajter, skönhetsklipp om acneborttagning och intervjuer i flyktingläger blivit av med sin reklam. Under hashtaggen #youtubeisoverparty kritiserar nu ett stort antal youtubare reglerna. ”Reklam har tagits bort från mina klipp för att jag pratar om att min man har cancer och om att öka uppmärksamheten kring cancer”, skriver en twittrare. En annan skriver syrligt om riktlinjerna: ”När Youtube försöker göra sig familjevänliga, men egentligen bara förstör Youtube.”


Hit kommer Melodifestivalen nästa år

Summary: Göteborg, Malmö, Växjö, Skellefteå, Linköping och Stockholm står som värdstäder för Melodifestivalen 2017, uppger SVT.

”Det är alltid roligt att komma tillbaka till städer som väljer att stå värdar igen för Melodifestivalen. De vet vad det innebär och är peppade på att visa upp ett värdskap som bygger på tidigare erfarenheter så att de kan höja ribban ännu ett snäpp”, säger projektledare Anette Helenius i ett pressmeddelande. Första deltävlingen äger rum på Scandinavium i Göteborg den 4 februari. Sedan rullar 2017 års Melodifestival vidare till Malmö Arena den 11 februari, Vida Arena i Växjö den 18/2 och Skellefteå Kraft Arena den 25/2 innan den är dags för andra chansen i Linköping Saab Arena den 4 mars. Finalen hålls på Friends Arena utanför Stockholm den 11 mars. 2017 års runda är nästan identisk med den från 2005, då samma städer förutom Malmö besöktes.


Peter Jöback plockar hem teaterspöke i nya svenska Fantomen på operan

Summary: London. Alla tre har Europas musikalscener som arbetsplats. Nu möts Peter Jöback, Emmi Christensson och Anton Zetterholm i Stockholm för att tillsammans göra ”Fantomen på operan” på Cirkus.

Peter Jöback är på besök i London och bondar med sina medspelare i kommande uppsättningen av ”Fantomen på Operan”. Här i Londons teaterdistrikt West End gjorde nämligen Emmi Christensson nyligen sina sista föreställningar som Christine, kvinnan som Fantomen åtrår. Tredje personen i dramat är hennes barndomsvän Raoul, som på Cirkus i Stockholm ska spelas av Anton Zetterholm. Han är närmast okänd för svensk publik, men etablerad i Tyskland. Peter Jöback är en av bara fyra skådespelare som gjort Fantomen i både London och New York. När föreställningen får premiär på Cirkus den 14 september blir det Jöbacks tredje version. Varför tackade du ja till att gestalta rollen i Stockholm? – Jag var först lite tveksam när Vicky von der Lancken och Bosse Andersson (producenterna) började tala om det, men sedan tänkte jag om. Fasen vad kul det vore att ta hem Fantomen till Sverige, säger Peter Jöback. Han beskriver rollen som en av de största han gjort i genren och är mycket förtjust i karaktären. Dessutom är han medproducent och delaktig i den konstnärliga utformningen. – Mitt avtryck blir att jag varit med och plockat ut det kreativa teamet, varit inblandad i rollbesättningen och i vilka andra som ska arbeta med föreställningen, som musiker och dirigent. Att nu göra rollen en gång till både förenklar och är en utmaning. – Det känns skönt att ha rollen i kroppen sedan tidigare, men den var på ett sätt i London och lite annorlunda i New York. Nu blir det spännande med ett nytt språk. Jag ska sudda ut engelskan och sätta rollen på mitt hemspråk. Vad blir skillnaden gentemot produktionerna utomlands? – Formatet, formen, kläderna och musiken är likadana, men jag hoppas verkligen att vi ska kunna utnyttja våra personligheter för att få karaktärerna levande. Vi kopierar inte det som har gjorts tidigare, säger Peter Jöback. Du är några år äldre också än när du tidigare gjorde rollen. Har det betydelse? – Ja, nu är jag ju faktiskt precis i Fantomens ålder. Peter Jöback berättar om hur han tämligen ung träffade Tommy Körberg som sade något i stil med att Jöback kunde bli riktigt bra när han fick mer livserfarenhet. – Då tyckte jag han var rätt gubbig och tänkte att han nog mest var avundsjuk på att jag är ung och snygg eller så, säger Peter Jöback och skrattar åt minnet. Sedan fortsätter han: – Nu förstår jag honom. Man behöver inte nödvändigtvis vara äldre, men att leva ger livserfarenhet, vilket är bra när man ska gestalta någon.   Fast Peter Jöback kände sig hemma med rollen redan när han läste igenom manuset inför uppsättningen i London 2013. – Jag kände att det fanns så mycket av mig själv i honom. Delar jag kunde känna igen mig i. Människorna runt omkring Fantomen har skapat ett monster och jag förklarade för regissören i London att jag hellre ville spela honom som ett barn som misshandlats och göra honom sårbar. Peter Jöback har berättat öppet om sin egen uppväxt, präglad av dysfunktionella relationer och alkoholmissbruk i familjen. Han anser att när något ligger och trycker inombords kan det skapa en viss typ av människa, om man inte förmår sig att ta itu med det. – Där han valde mörkret, valde jag ljuset, säger Jöback. Jöback nämner den starka slutscenen i ”Fantomen på Operan”. Utan att avslöja för mycket för dem som inte sett musikalen tidigare berör den inre skönhet, självkänsla och förmågan att kunna älska sig själv innan man kan älska någon annan. – Den speglar mina egna resor, vad jag burit med mig, hur jag förminskat mig och att mitt yttre inte har speglat den jag är. Jag fick ett vackert ansikte och kunde gömma de mörka stråken, men det var först när jag vågade plocka fram dem som jag blev hel. Peter Jöback tror att det är en viktig förklaring till att han var framgångsrik i rollen i London. Han ser masken som Fantomen bär som väldigt symbolisk, ett sätt att dölja för omvärlden vem han egentligen är. – Historien är mångbottnad. Den är en klassisk kärlekshistoria och samtidigt en berättelse om mänskligheten och hur ett samhälle skapar ett monster. Det är ju teatern som skapat monstret, ingen har sett honom. Han är annorlunda och det finns paralleller till integration och annat. Jag hoppas vi lyckas ta fram det mångbottnade i den här föreställningen, säger Peter Jöback. Han tycker också att kärlekshistorien mellan Fantomen och Christine är komplex. – En del spelar som om de vore ett kärlekspar, men så ser inte jag det. Han vet inte riktigt vad kärlek är, men känner en dragning till hennes skönhet och tror att han kan styra henne. Christine spelas av Emmi Christensson, som nyligen gjort samma roll i London. – Där har den gått i 30 år och man ska passa in i den mall som finns. Nu är jag med i en ny produktion där det kan finnas mer utrymme att skapa och komma med egen input, säger hon. Emmi Christensson har spelat ett par hundra föreställningar i teaterdistriktet West End. Känns det ”futtigt” att göra den i Sverige nu? – London slår visserligen Sverige rent prestigemässigt, men jag känner inte så. Att få göra Fantomen på hemmaplan, där det kommer mycket människor som man känner, är jättekul och jag tror att det här blir en mycket bra produktion, säger hon. Emmi Christensson berättar att ända sedan hon var liten har det varit hennes största dröm att få göra Fantomen i Sverige. – Jag trodde nog inte ens att det var möjligt för mig att göra den i London. Det hände bara av en lycklig tillfällighet, säger hon. För Anton Zetterholm, som gör rollen som Raoul, blir uppsättningen i Stockholm en chans att visa upp sig på hemmaplan. – Jag har sjungit i ”Allsång på Skansen” en gång, säger han om sin karriär i Sverige. Anton Zetterholms genombrott på musikalscenen var 2008 i ”Tarzan” i Hamburg. Han fick huvudrollen efter en tv-sänd uttagningstävling där musikern Phil Collins satt i juryn. Anton Zetterholm har bott i åtta olika städer de senaste åtta åren. Hur blir det att sjunga på svenska jämfört med andra språk? – Skådespeleriet borde kännas naturligare för mig eftersom svenskan kommer mer naturligt. När jag gör en roll på tyska, som är mitt tredjespråk, kan det bli rätt tekniskt eftersom jag måste koncentrera mig på att inte göra en felsägning, som till exempel ”den” eller ”dem”, säger Anton Zetterholm. ”The Phantom of the opera”. Trettio år som musikalsuccé ”The Phantom of the opera” bygger på franska romanen ”Le fantôme de l’opéra” av Gaston Leroux från början av 1900-talet. Handlingen kretsar kring skönsjungande Christine, hennes barndomsvän Raoul och den vanställda Fantomen, som vill förmå Christine att börja älska honom. Andrew Lloyd Webbers musikalversion hade premiär i Londons West End 1986 och på Broadway 1988. Året efter hade ”Fantomen på Operan” premiär på Oscarsteatern i Stockholm, med Mikael Samuelson i huvudrollen. Där gick den i sex år. Musikalen har översatts till 13 olika språk och spelats i 30 länder. Peter Jöback Född i Stockholm 1971. Debuterade som tioåring i ”Sound of music”. Fick sitt genombrott 1995 i ”Kristina från Duvemåla”, där han belönades med en Guldmask och låten ”Guldet blev till sand” låg länge etta på Svensktoppen. 1997 fick han sin första roll i London i ”Miss Saigon”. 2012 spelade han Fantomen i London och 2013 gjorde han rollen på Broadway i New York. Emmi Christensson Född i Vessigebro i Falkenberg 1984. Debuterade i ”Into the woods” i Göteborg 2007. Har spelat i ”Mamma mia!” i Oslo, ”Les misérables” i Malmö och i ”The Phantom…” i London. Anton Zetterholm Född i Växjö 1986. Fick sitt internationella genombrott 2008 i musikalen ”Tarzan” i Hamburg. Har spelat i tyska uppsättningen av ”Wicked” och i ”Les misérables” i London.


Därför är ”The Maulers” kamp en berättelse om motstånd

Summary: I natt gick den svenska MMA-stjärnan Alexander ”The Mauler” Gustafsson en ny match. Och det finns mer under den våldsamma ytan till denna omstridda sport. Livet liknar MMA mycket mer än vad vi vill erkänna, skriver psykologen Jonas Olofsson.

Livet, skriver författaren och boxningsfantasten Joyce Carol Oates, liknar en av dessa långa boxningsmatcher som liksom vindlar framåt, rond efter rond, utan att någonsin definitivt avgöras. Kampsporternas symbolik har berikat västerländsk populärkultur och litteratur även i perioder där intresset för sporterna dalat. I dag växer kampsporterna snabbt i popularitet, särskilt hybridsporten MMA, mixed martial arts, som innefattar element från boxning, brottning, jujutsu och andra kampsporter och som utövas i en åttakantig bur. Alexander ”The Mauler” Gustafsson, MMA-sportens svenska affischnamn, gick i natt upp i ringen igen efter två raka förluster. Matchen hade stor betydelse inte bara för Gustafssons karriär utan även för den hårt kritiserade sportens ställning i Sverige. Debatten om MMA har rasat i snart ett decennium, till synes utan att leda till en bättre förståelse av fenomenet. Vad händer egentligen i buren? Alexander Gustafssons livshistoria illustrerar sportens lockelse. I boken ”The Mauler” berättar Leif Eriksson och Martin Svensson om hur Gustafsson gick från ett liv som gatuslagskämpen ”Bond-Ove”, kallad så efter Arbogatraktens största avelstjur, till världskänd MMA-stjärna. Gustafssons uppväxt behandlas utförligt, med sorgliga minnen av en alkoholiserad, frånvarande pappa, adhd och skolkande, eskalerande fyllor, bilstölder och våld. I bokens mittenrond når han botten, både bokstavligt och metaforiskt. På en dykningsövning, organiserad av behandlingshemmet Västkustfamiljen, slocknar lampan och han sjunker till botten, trettio meter under ytan. Då simmar en liten självlysande bläckfisk förbi, likt ett förebud om kommande stjärnglans. Veckan därefter introduceras Gustafsson till MMA. Hans historia är knappast unik, och påminner bland annat om Mike Tysons, som skildrats av Joyce Carol Oates i essäsamlingen ”On boxing”. Precis som Tyson upptäcktes i ungdomsfängelse och fick en manlig förebild i tränaren och adoptivpappan Cus D’Amato, så upptäcktes Gustafsson av en instruktör på Västkustfamiljen och fick en manlig förebild i metodistkyrkans Wiggo Karlsson. Våra vägar korsades på Stockholm Fighter Centre samtidigt som Alexander började resan mot toppen i Ultimate Fighting Championship, UFC. Organisationen är världens största kampsportsorganisation och såldes nyligen, för den som fortfarande behöver övertygas om sportens popularitet, för fyra miljarder dollar. Att boxas med Gustafsson är som att vara nära ett lejon som bestämt sig för att leka med maten. Men de mjuka sidor som lyfts fram i ”The Mauler” är också bekanta. Han var tystlåten, målmedveten och omtyckt av alla. På kampsportsgym i Stockholm och senare i Chicago träffade jag personer som kämpade för att hantera svårigheter och förändra sina liv till det bättre. Jag vet av erfarenhet att kampsporten kan förändra utövaren. Påståendet att kampsport ger utlopp för aggressivitet har visserligen inget stöd i emotionspsykologisk forskning. Dess välgörande effekter består nog snarare i att den som utsätts för psykiskt och fysiskt obehag under kontrollerade former slutar att vara rädd för detta. Litteraturen om västerländsk kampsport domineras av historiska och dokumentära skildringar. Kasia Boddys ”Boxing: A cultural history” står ut genom sin mästerliga redogörelse för kampsportens symboliska och kulturella betydelse från antiken till i dag. För att förklara kampsportens egendomliga lockelse använder hon begreppet ”deep play”. Innebörden är att de fysiska risker som kampsporterna medför egentligen gör utövandet svårmotiverat, men att just detta faktum leder till att den symboliska laddningen fördjupas och betydelsen förstärks. Vi kan alltså inte förstå kampsportens lockelse utan dess kulturella symbolik. Särskilt intressant är Boddys beskrivningar av hur svarta och judiska boxare har bidragit till att bekämpa rasistiska och antisemitiska stereotyper. Den kanske främsta studien av kulturen i ett boxningsgym gjordes av den franske sociologen Loic Wacquant. Hans ”Body & soul: Notebooks of an apprentice boxer” är en lysande etnografisk rapport från boxningsgymmet Woodlawn boys club i Chicagos fattiga och våldsdrabbade South side. Wacquant blottlägger genom de vardagliga rutinerna och snacket på Woodlawn ett litet universum där mäktiga sociala krafter manifesteras. Boxaren förkroppsligar för Wacquant Karl Marx beskrivning av människan som en varelse som definieras av sin relation till lidandet. Den varma gemenskapen hjälper individen att hantera lidande i och utanför ringen. Gymmet representerar den disciplinerande kraft som Emile Durkheim kallade moralisk utbildning. Den monotona träningen liknar arbetet vid ett löpande band, och i denna biologiska fabrik skapas det trygga och förutsägbara rum som ofta saknas utanför dess väggar. Wacquant beskriver hur etniska kategorier och andra kollektiva identiteter obönhörligt bryts ned och ersätts av pugilismens arbetsmoral. Kanske är det därför som huliganism, rasism och misogyni tycks vara mindre utbredd inom dagens kampsport än inom fotbollen? Många av mina forskarkollegor har ett annat perspektiv. Ledande hjärnforskare på Karolinska institutet krävde för några år sedan på DN Debatt att MMA skulle uteslutas ur Riksidrottsförbundet på grund av att sporten uppmuntrar till ”mellanmänskligt våld” och därmed bryter mot Riksidrottsförbundets ideal. Det folkliga motståndet mot MMA tycks också främst vila på liknelser vid misshandel och gatuvåld. Låt mig därför uppehålla mig vid våldsbegreppet – och bilden av en enkel boxningsring i betong, vars grund lutar betänkligt. En sådan skulptur restes 2010 tillfälligt i Berlins Kreuzbergdistrikt till minne av Johan Trollmann, tysk mästare 1933 i lätt tungviktsboxning. Trollmann, som tillhörde folkgruppen sinti, mötte motstånd i 30-talets alltmer korrumperade och rasistiska tyska idrottsvärld. Trollmann hånades som en ”dansande zigenare” och beordrades av nazistregimen att boxas ”tyskt” – det vill säga att inte använda sitt bländande fotarbete för att undvika motståndarens slag. Den ”tyska” stilen, upphöjd som ädelmodig av nazisterna, var i själva verket en återgång till primitiva engelska regler från 1700-talet. Nazisterna satte Trollmann i koncentrationsläger, där han fram till sin död, alltmer undernärd och sjuk, användes som slagpåse åt SS-officerare. Den lutande boxningsringen förblir en påminnelse om att förnedringen och orättvisan som kännetecknar verkligt våld i själva verket är kampsportens antites. Trettio år senare kunde Cassius Clay, med ett efternamn som härstammade från förfädernas slavägare, bli ”niggern som den vite mannen inte kunde fånga”. Den nyligen avlidne Muhammad Ali förfinade Johan Trollmans flyktiga stil. Den initierade betraktaren ser bortom den våldsamma ytan. Till skillnad från sporter som simning eller tyngdlyftning är motståndarens styrkor i MMA endast en reflektion av de egna svagheterna, och vice versa. Därför är spegeln sportens viktigaste träningsredskap, och därför kan sporten inte ha något annat mål än självförverkligande. Den fysiska styrkan har mindre betydelse än strategin, ”the game plan”. Sporten liknar en sten-, sax- och påselek där boxning besegrar jujutsu, som i sin tur besegrar brottning, men där brottning ändå besegrar boxning. Sporten trotsar liksom den transitiva logiken, och strategibytet, mer än någon särskild teknik, är mästarens signum. Men försök göra det i buren! I MMA vinner den nederlagstippade i fyra matcher av tio. Rankinglistorna, som ger illusoriskt sken av hierarkisk ordning, kan sällan förutsäga resultat. ”Styles make fights”, säger matcharrangörerna. Förmågan till förändring har räddat Alexander Gustafsson, såväl i ringen som i privatlivet. Efter karriärens första förlust, mot det amerikanska brottaresset Phil Davis, flyttade Gustafsson till San Diego för att träna med sin överman. Den tekniska distansboxningen har så med tiden skickligt anpassats för MMA genom att kompletteras med överrumplande brottningsgrepp. Hans nästa utmaning är att lära sig de oortodoxa rörelsemönster som fört träningskamraten i San Diego, Dominick Cruz, till UFC:s mästarbälte i bantamvikt. Boken om Alexander Gustafsson avslutas i moll, med motivationsproblem efter tunga förluster. Han är rädd för hjärnskador, men mest av allt att halka tillbaka i gamla banor när karriären är över. Matchen på lördagen kan innebära att ett nytt kapitel skrivs. Kanske är vi också på väg bort från det våldsnarrativ som ensidigt präglat den svenska MMA-debatten, mot en berättelse om det djupa spelet och dess grundelement, rädsla, kamp, disciplin och frigörelse. Livet liknar MMA mer än vad vi vill erkänna. Sporten kan ge liv, men också ta det tillbaka, och däremellan är ingenting avgjort. Jonas Olofsson är docent och lektor i psykologi vid Stockholms universitet.