Susan Faludi: ”Feminismen har blivit ett projekt för ett fåtal”

Summary: Feministikonen Susan Faludi väckte med sin ”Backlash” liv i den diskussion om kvinnors ställning som förnöjsamt somnat in efter 70-talets framgångar. Nu arbetar hon med en ny bok – och hon är fortfarande arg.

”Kom in, den här vägen är det.” En dörr i den korta förbindelsen mellan huset och garaget öppnas på glänt och Susan Faludi sticker ut näsan. – Ingen använder huvudentréerna här, jag vet faktiskt inte varför. En del hus har inte ens trappan kvar till dörren på framsidan. Alla går in på sidan. Var parkerade ni förresten, vid vägkanten? På den breda, kav lugna gatan i Brunswick, Maine, är parkeringsvakterna nitiska så det är bättre att använda garageuppfarten, förklarar hon välkomnande. I vardagsrummet är allt prydligt. Där står en cello och ett notställ som är sambons, och där ligger en urgammal katt och sover på en stol. Hon heter Hedda och drar sig tillbaka efter en stund. Vi pratar väl för mycket. – Jag har ägnat mycket tid åt att begrunda förhållandet mellan feminism och kapitalism, säger Susan Faludi om sitt nästa bokprojekt. Susan Faludi var 32 år gammal när det smällde till. Tryckvågorna från hennes genombrottsbok ”Backlash. Kriget mot kvinnorna” nådde ut över världen och lyfte upp Faludi till den stjärnhimmel varifrån feministiska förkämpar blickar ned på vardagshjulens ekorrar. Susan Faludi blev en ikon. I boken gjorde hon upp med det bakslag för kvinnors rätt och rörelse som hon tyckte sig se under 1980-talet och det begynnande 90-talet, efter de tidigare decenniernas högljudda framsteg. Hon menade att starka konservativa rörelser understödda av mäktiga medieindustrier försökte trycka tillbaka amerikanska kvinnor till hemmen, bland annat genom att etablera negativa stereotyper av karriärinriktade kvinnor. Hennes argumentation och bevisning blev en ögonöppnare och en chock för många. Det kanske var en illusion att det gick att luta sig tillbaka? I förberedelserna inför vårt möte ser jag en intervju med henne från 1992, där hon frågas ut i en timme i CSPAN, en kanal som i första hand direktsänder politiska debatter. Faludis klara, lugna svar är slående. Hon är också mycket tydlig med att vad hon iakttagit var en medveten strategi riktad mot kvinnor, ingenting som bara hände. När vi möts i Maine är marken våt av fällda höstlöv och nattens nysmälta snö. Här och i kvarteren omkring är husen av trä, en del är jättestora – pampiga vitmålade villor, alla olika, många med stora fönster men ingen takfot. Susan Faludis hus är inte så stort och ljusgrått. Det tillhör Bowdoin college, lärosätet där hon undervisar sedan ett par år tillbaka och som ligger några minuter härifrån. De är ganska nya i huset och har fått ordna en del för att få det prydligt. Där inne kliver man först upp för en liten trappa och sedan in i ett kök, där vi stannar en stund medan Susan Faludi förhandlar med espressomaskinen, som till slut bestämmer sig för att fungera, och lägger upp stora scones på ett fat. Hon är tunn. Hon brukade springa miltals, innan knäna satte stopp, och hon får i stället ägna sig åt cykling eller – gud förbjude – åt gymmet, som hon tycker är urtrist men har den fördelen att man kan läsa samtidigt som man tränar. Hon säger att hon trivs förvånansvärt bra i Maine, trots att hon egentligen är en storstadsmänniska. Folk här åker långfärdsskidor och motionerar med snöskor på fötterna. Åtta år efter att den feministiskt argumenterande ”Backlash” prisats och skakat om debatten om kvinnors situation, hade hon vänt på problematiken i uppföljaren ”Ställd. Förräderiet mot mannen”. Boken gick ut på att många män inte alls tillhör en grupp med makt och medel, utan tvärtom desillusionerade hamnar utanför – ett ämne som har tagits upp många gånger sedan dess. I sin tredje bok, ”Den amerikanska mardrömmen. Bakhållet mot kvinnorna ”, som kom 2007, försökte hon visa hur terrorattackerna i september 2001 också medförde en tillbakagång till primitiva, machoinspirerade tendenser i USA som tog sig uttryck i såväl politisk retorik som i hur män och kvinnor plötsligt förväntades reagera på terrorangreppet, framför allt genom en återgång till traditionella roller av stridande män och födande kvinnor. En del kritiker menade att Faludi gjorde det lätt för sig och även om boken på sina håll hyllades fick den över lag ett svalare mottagande än de tidigare. Sedan dess för hon en mer tillbakadragen tillvaro. Men feminismen har aldrig släppt henne. Hon skriver vetenskapligt och journalistiskt, undervisar och föreläser. Under några timmar är vi i hennes hem, hon är egentligen pressad av en deadline för en bok som hon inte kan berätta något om, men hon kör inte iväg oss. Jag vill veta hur hon ser på feminismen i USA i dag – ett land där föräldraförsäkring inte finns, där barnomsorg kostar skjortan, där det finns delstater där abort är så gott som förbjudet och där andelen kvinnliga politiker är låg (i den mäktiga senaten är bara 20 av 100 senatorer kvinnor) – men där det också finns kvinnor på mycket höga positioner, inte minst i näringslivet. – En del menar att om det inte vore för kapitalismen skulle vi leva i ett feministiskt Mecka, fast det är mer komplicerat än vad man kan tro. Feminismens framväxt är ohjälpligt innesluten i kapitalismen. Den korta versionen är att kvinnorörelsen uppkom i samband med den industriella revolutionen … Förlåt, nu börjar jag föreläsa, säger hon och skrattar ursäktande. Hon vet vart hon vill komma och är snart framme vid sociala mediers ibland förrädiska genomslag. Fast först säger hon att en växande arbetsmarknad och ekonomisk självständighet blev hävstänger för kvinnorörelsen vid det förrförra sekelskiftet då ett fackligt engagemang för rimliga arbetsvillkor organiserade många kvinnor. – Men! … Med ett utrop och en konstpaus annonserar hon en vändpunkt där kapitalismen inte längre gynnade kvinnors initiativ. En framväxande bredare konsumtion bar med sig en möjlighet att göra affärer av kvinnors utseende och drömmar om berömmelse och banade väg för den kroppsfixering som inte har släppt taget sedan dess och som är stapelvara för alla kvinnor (och män, men det säger inte Susan Faludi). I USA har feminismen, fortsätter hon, alltsedan dess utvecklats längs ett marknadsmässigt mönster. Men i landet, som är lika fixerat vid individen som vid den fria marknaden, är också feminismen i hög grad inriktad på individen. Det är en variant som passar väl in i den amerikanska drömmen, även om klassresan har blivit verklighet för allt färre på senare år. Det är också en trend som har blivit allt starkare. – Jag skulle gärna vilja höra vad du har att säga om det, säger Susan Faludi och lutar sig framåt. Jag säger något om att diskussionen om kvinnor och män i Sverige är ganska olik den i USA, i alla fall så som jag har uppfattat den, och att skillnaden intresserar mig. Skillnaden handlar bland annat om den amerikanska frånvaron av en debatt om jämställdhet som ett mål för både kvinnor och män och allvarligt menade förslag på lösningar för att nå dit (The New York Times stort uppslagna reportage om en pappagrupp häromveckan hör till ovanligheterna, och bär också på en doft av exotism). Men också om en amerikansk förkärlek för biologistiska förklaringar om enzymer och synapser (en syn som är allt mindre vanlig i Sverige) – och om något som i USA går under begreppet ”corporate feminism” eller kanske ”nätverksfeminism” eller ”karriärfeminism”. Jag hinner inte fråga om den innan samtalet ändå hamnar där. För Susan Faludi är arg. Särskilt arg är hon på Sheryl Sandberg, en 45-årig Harvardutbildad ekonom som tillhör chefstoppen på Facebook men som blivit megakänd för boken ”Lean in” som kom 2013. Där berättar hon om sin väg till framgång, hög lön och balans i livet. Boken (som finns på svenska) har sålts i miljontals exemplar och gett upphov till en rörelse av ”Lean in”-cirklar över hela USA. För Faludi är Sheryl Sandberg ett exempel på hur feminismen har annekterats av en klick välbeställda kvinnor som uppmanar andra att undanröja inre blockeringar och med hjälp av lika delar yoga och jävlar anamma bli glada och rika. – Här i USA har feminismen kommit att bli ett projekt för ett fåtal, där mycket handlar om glastaket och om att fylla styrelserummen. De som är kvar på golvet glöms bort. Hon menar att jämställdhetsfrågan inte längre handlar om alla kvinnor, utan om kvinnor som delar samma sociala och ekonomiska situation. För i takt med att inkomstskillnaderna i USA har ökat under lång tid (och i dag är lika stora som för hundra år sedan), har också skillnaderna mellan kvinnor ökat. – De som befinner sig högst upp på stegen har inte längre någon kontakt med det stora flertalet. På botten finns en grupp fattiga som har blivit allt fattigare, varav över hälften är kvinnor, liksom två tredjedelar av de som arbetar för minimilöner. 30 procent av de ensamstående mödrarna tillhör en grupp som inte vet varifrån nästa mål mat kommer, säger Faludi. Medan de mest privilegierade kvinnorna har fått det mycket bra har situationen på många sätt blivit värre i skalans andra ände. Och listan över de vanligaste arbetena bland kvinnor innehåller samma okvalificerade yrken nu som på 1950-talet. – Feministiska rörelser på fabriksgolven finns på många håll, men vi ser ingen samlad rörelse och varför inte? Det är tiotusenkronorsfrågan. Kvinnor har traditionellt varit offer och ingen vill väl liera sig med en förlorare. I USA identifierar sig alla uppåt. Men i ett läge där situationen är katastrofal för många ägnar sig de högst uppsatta åt ”inre ro” och löneförhandlingar. Det är inte klokt. – De kunde använda en del av sina tillgångar – inte bara i form av kontanter utan även i form av medialt utrymme, nätverk, inflytande och makt – till att rikta ljus mot de som saknar samma resurser. Vad som provocerar henne, förtydligar hon sedan, är inte att kvinnor vill klättra högre än någon gjort, krossa glaset, utan att de i så hög grad är koncentrerade på sig själva, samtidigt som klyftorna sedan krisen 2008 växer fortare än någonsin och detta särskilt drabbar kvinnor. – Inkomstskillnaderna borde vara den främsta frågan för feministerna – i synnerhet nu. Hon frågar vad jag tycker om Arianna Huffington, grundaren av webbtidningen Huffington Post och författare till ett flertal böcker på det kvinnopsykologiska livsstilstemat och som Faludi har sett att jag har intervjuat för Lördagsmagasinet (3/5 2014). Arianna Huffington började sin karriär som konservativ politiker, och skrev som mycket ung ”The Female Woman”, en bok som i princip sågade allt vad feminism heter. Så småningom gjorde Huffington en u-sväng, bytte politiskt parti men också ståndpunkt i en rad frågor (Huffington Post har i dag underflikar för både ”skilsmässor” och ”föräldrar”). I dag kombinerar hon bolagsledning med att propagera för att ge kvinnor större kontroll över sitt liv (exempelvis genom att sova bättre). Susan Faludi är skeptisk mot folk som byter åsikt. Jag säger att jag respekterar folk som vågar ändra sig. Det är en enkel utväg, menar Susan Faludi. Hon är inte ensam om att kritisera kvinnor som Huffington och Sandberg, som emellertid brukar försvara sig med att deras metoder och livsstilstekniker går att tillämpa på alla nivåer och inte alls förutsätter att man är privilegierad. Susan Faludi säger att det är skillnad på att liksom känna inom sig att man har makt och att verkligen ha det. Hon slår ut med händerna och säger torrt att om Sheryl Sandberg skänkte inkomsterna från bokförsäljningen till de handelsanställdas fackförbund skulle det göra enorm skillnad. Inkomstskillnaderna började öka i USA redan på 1980-talet, under Ronald Reagans tid som president och under samma decennium som fick Susan Faludi att skriva ”Backlash”. Hon hade då tagit examen från Harvard (precis tio år före den lika mycket yngre Sheryl Sandberg) och arbetat som journalist, skrivit i tidningar som The New York Times, Harvard Crimson, Miami Herald, San Jose Mercury News och som anställd reporter på den konservativt flaggade Wall Street Journal. Ett reportage hon gjorde där om missförhållanden på snabbköpskedjan Safeway belönades med det prestigefyllda Pulitzerpriset. Under hela 80-talet, även på WSJ, skrev hon också om feminism och kvinnofrågor men råddes av sin redaktör att ägna sig åt andra ämnen. Hon löpte risk att hamna i ett fack. Det struntade hon i. – Jag antar att genomslaget för ”Backlash” förändrade mitt liv, men det är inte otroligt att jag ändå hade fortsatt skriva om feminism. När boken kom hade jag väntat mig att bli slaktad från högerhåll, vilket jag också blev, men 90 procent av de brev jag fick kom från kvinnor som trodde att de var de enda som kände som jag. Det var fantastiskt att få en sådan respons. Men det gjorde också att jag kom att tro att ”okej, om man skriver om något man känner starkt inför, med alla fakta och argument på plats och får ut det, så kan det leda till förändring”. Men så var det ju inte. Det hände aldrig igen. Det var frustrerande. Kanske hade hon ändå fortsatt att skriva om feminism, hon hade börjat med det redan på mellanstadiet och insett att hon med block och penna fick viss auktoritet som inte bara dolde hennes blyghet utan också kunde skrämma en och annan lärare. Hon säger med viss syra i rösten att skådespelaren Emma Watsons uppmärksammade tal i FN tidigare i höst, där hon propagerade för mäns engagemang i jämställdhetsfrågan, var ungefär vad hon själv skrev i ”Ställd” för femton år sedan. – Det var saker som feminister har sagt i åratal. Dörren till hallen öppnas och efter någon minut syns Susan Faludis sambo Russ Rymer i öppningen till vardagsrummet. Han är författare och byter några meningar om något hemelektriskt med Susan. Sedan går han. De har varit ett par i över tjugo år och träffades strax efter det att ”Backlash” kommit ut. I en intervju med dem båda 1999 säger han att han var nära att vända på klacken när han presenterades för henne av deras gemensamma förläggare. Hon var samma vecka på omslaget till Time och hade minst sagt rört upp med sina vassa omdömen. Fast han vände inte och de har varit ihop sedan dess. Och när Susan Faludi sommaren 1995 blev inbjuden att skriva för Expressens kulturredaktion (under dess dåvarande kulturchef Maria Schottenius, medarbetare i DN sedan många år) följde Russ Rymer med. Det var kanske tur, faktum är att han skrev nog så många artiklar i Expressen som hon, som var fullt upptagen med förarbetet inför ”Ställd” och helst ville intervjua svenska män om hur de hade det och vad de tänkte. Hon tycker mycket om Sverige, säger hon, och ställer frågor om Feministiskt initiativ och om vad som hände med Stödstrumpornas viktigaste garntrådar, namn som Maria-Pia Boëthius, Ebba Witt-Brattström, Agneta Stark. Hon har varit i Sverige många gånger sedan 1995 och pratar lite avundsjukt om svensk föräldraförsäkring och ”the pappa leave”. Men mest pratar vi om USA. Susan Faludi säger att måltavlorna för den antifeministiska våg hon beskrev i ”Backlash” under 1980-talet var den växande gruppen av unga, välutbildade kvinnor. Attackerna gick ofta ut på att de aldrig skulle gifta sig, och en artikel i tidskriften Newsweek som Faludi ofta hänvisar till hävdade att ”sannolikheten att dödas av en terrorist var större än att ingå äktenskap”. Nu menar Faludi att det i hög grad är just dessa kvinnor som i dag bidrar till att göra feminismen till något som i första hand angår individen, inte samhället, och som går att förändra med tankekraft. Hon använder fraser som ”de har glömt sina systrar”. Huruvida det är rimligt att lägga ansvar för att tala för alla kvinnors börda på ett fåtal kvinnor (som i regel själva har kämpat för att nå sina positioner, och vill dela med sig av sina erfarenheter) blir inte riktigt klart – men hon medger att det finns många goda exempel. Jag säger något om att man kan ha många identiteter och i ett så diversifierat, uppdelat och individcentrerat land som USA har kanske ”kvinna” också hamnat så långt ned att det inte längre utgör tillräcklig grund för gemenskap. Identiteter baserade på nationalitet, yrke, klass, politisk hemvist, ras, grannskap, fotbollsklubb, musiksmak eller gud vet vad kan vara betydligt starkare. Hon nickar tveksamt. Sedan säger hon att det inte går att prata om kollektiva lösningar – som barnomsorg – i ett land ”där tre personer i samma rum misstänkt påminner om socialism”. Nätverksfeminismen eller ”the corporate feminism” är lömsk, varnar hon, eftersom den är osolidarisk och till intet förpliktigande. Man surfar runt på nätet lite grand och passar på att ”gilla” feminism eller avlägger något slags ”löfte” om att ”stötta kvinnor”. Men inte heller de stora bolag som ”gillar” feminism ville diskutera, än mindre lämna ut information eller statistik över sitt interna arbete med kvinnofrågorna när Susan Faludi skrev en artikel om fenomenet för kulturtidskriften The Baffler. Andra som skröt utåt använde svepskäl när de pressades om varför bolaget inte erbjöd barnomsorg (en central fråga för många amerikanska kvinnor). Susan Faludi tar en klunk te, men rör inte brödet. På fötterna har hon svarta sockor i tyg av bambu. Om feministiska rörelser i USA inte längre rullar några stora vågor, har strömmarna med globaliseringens hjälp färdats vidare. – Det har också skett med kapitalismens hjälp. Många av de länder som i dag tillverkar våra kläder går igenom vad som skedde här under industrialiseringen, för hundra år sedan eller mer. Förhållandena är ofta usla på fabrikerna, som de var här en gång, men vi har också outsourcat eller exporterat feminismen och i Bangladesh, Egypten, Kambodja organiserar sig kvinnliga textilarbetare för bättre villkor. Många av ledarna där är kvinnor och vad de åstadkommer kan vi skriva någon artikel om – ibland. Solen letar sig in genom fönstret. Himlen är väldigt blå därute. – Har du sett tröjorna där det står ”Så här ser en feminist ut”? I en artikel häromdagen läste jag att de tröjorna sys av kvinnor i fabriker i Asien där arbetsförhållandena är usla. För mig ligger det stor symbolik i det. Jag önskar att vi kunde hjälpa de svaga kvinnor, som på många håll kämpar för minimilöner och arbetsvillkor – men här riktas allt ljus på de starka kvinnornas självhjälpsberättelser. Feminismen framställs som något man kan välja, konsumera, liksom man kan välja allting annat. Som om man kunde välja sitt självförtroende eller jobba med sina inre motsättningar, kanske skaffa sig en yogamatta. Susan Faludi lägger upp ena benet i fåtöljen. Hon byter spår och kommer in på andra förklaringar till den haltande feminismen. En sådan handlar om svårigheten för kvinnorörelsen att förvalta ett arv – den frågan ägnade hon över ett år, som gästforskare på lärosätet Radcliffe i Boston. Faludi jämför växlingen mellan äldre och yngre generationer feminister med en mor–dotter-relation, där den yngre revolterar mot den äldre. Den frihetsutlevande kvinnans dotter gifter sig, om man ska hårdra det. Hon låter frustrerad när hon talar om det – varför kan vi aldrig lära oss? I en essä i Harper’s Magazine från 2010 skriver hon om 1900-talets vågor av feminister, 1920-talets unga slog tillbaka mot sina mödrar – som efter en lång, hård kamp hade lyckats få igenom rösträtten. Något liknande skedde på 1960-talet, fortsätter hon, där radikala feminister tog avstånd från allt vad präktigt hemmafruliv innebar, och manifesterade revolten mot mödrarna med en demonstrativt fri sexualitet. Deras barn, å sin sida, förkastade det kollektiva och öppnade dörren för ett kroppsligt uttryck där smink och högklackat kan vara självvalt – i protest mot den foträta mamman. I USA gav det också mot slutet av 1970-talet en het debatt om synen på pornografi (en debatt som kom till Sverige med tio, femton års fördröjning). Gång efter annan har de yngre sett med förakt på de äldre och velat göra på sitt sätt – medan de äldre ser sig utmotade, om inte annat så för att de är gamla, och häpnar över sina otacksamma döttrar. De här motsättningarna, menar Faludi, har orsakat feminismen många skador. Kanske inser Susan Faludi att hon låter lite negativ, eller så tycker hon verkligen så: för hon är noga med att säga att vågorna mellan olika generationer feminister tycks bli kortare och mycket tyder på att de yngsta, medvetna kvinnorna, äntligen är annorlunda – och friare i förhållande till sina föregångare och mödrar. Jag nämner kvinnor som den 18-åriga Tavi Gevinson, som från sitt flickrum i Chicago sedan flera år driver den feministiska webbtidningen Rookie (men som nu har flyttat hemifrån och spelar teater i New York), och hennes vän, den feministiskt mer kontroversiella skådespelaren Lena Dunham, mest känd för att ha skapat tv-serien ”Girls”. Faludi blir förtjust: jo, hon och hennes studenter förljer inte bara Gevinson utan även många andra bloggar och webbinlägg – inte minst inom de sociala medier som Faludi nyss kritiserade– som visar på en ny frisk inriktning. Och hon märker ett ökande intresse för genusfrågor också på college, även om hon glatt erkänner att hon mest träffar dem som sökt upp hennes seminarier. Häromkvällen var hon på möte hos Rat-C, ”Radical alternatives to capitalism”. Hon säger muntert att det var kul och att de pratade feminism. Många studenter driver kampanjer mot sexuella trakasserier. – Det svåra är att få något som består, en rörelse som har längre livstid än en fruktfluga. Se på Occupy Wall Street, som startade som en protest under finanskrisen och som var så stark – var är den i dag? Den höll någon säsong. Men med alla skillnader grundar sig motståndet mot kvinnors rätt i dag, som för 30 år sedan, i ekonomi. ”It’s the economy, stupid”, citerar Faludi den förre presidenten Bill Clintons första kampanjslogan, en välanvänd, långlivad fras. – Allt handlar om ekonomi. Jag tror att det också förklarar att vi i dag ser en snabb acceptans av samkönade äktenskap i USA – plötsligt, bara, får homosexuella gifta sig i delstat efter delstat – och amerikaner som nyss var så homofoba?! Det beror på att ingen fundamental ekonomisk balans rubbas genom en sådan förändring. Ingen behöver betala, tvärtom jublar bröllopsindustrin, särskilt som andra gifter sig i allt mindre grad. Men ska vi ha barnomsorg rubbas den jämvikten. Samma sak gäller abortfrågan som inte alls handlar om embryons rätt att leva utan om kontroll över kvinnor. Abortmotståndet är i USA aktivt och en rad delstater har kraftigt försvårat för kvinnor att göra abort. Motståndet mot de som hävdar kvinnors rätt är mer försåtligt i dag, menar Susan Faludi, och påminner sällan om de öppet fientliga strömningar som hon såg på 1980-talet, med raka attacker i både politiska och populärkulturella sammanhang. ”Du kommer aldrig mer att få se en ensamstående mor koka en kanin”, säger hon med ett flin och en hänvisning till Glenn Closes rollprestation i 80-talsfilmen ”Farlig förbindelse”. I dag är motståndet mer rumsrent och inte lika uppenbart eller plumpt, och därmed svårare att bemöta. För Hillary Clinton, till exempel. – Förra gången var det ganska hemskt. Ställer hon upp som presidentkandidat en andra gång slipper hon säkert kommentarer om att hon inte bakar kakor, men det finns fortfarande ett stort hat mot Clintons i det här landet. Hur kampanjerna kommer att bedrivas återstår att se, men det är osannolikt att Clinton inte kommer att få höra att hon är kvinna, på något sätt. Sedan länge har Republikanerna försökt nagla sig fast vid katastrofen i Benghazi, Libyen, då en amerikansk diplomat dödades under Hillary Clintons tid som utrikesminister – men också den gamla Lewinskyskandalen har fått nytt liv, då maken Bill Clintons älskarinna Monica Lewinsky själv har givit ett par uppmärksammade intervjuer. Men det skådespelet tror Susan Faludi kan gynna Hillary Clinton, som har en traditionellt kvinnlig roll som offer. Men vad vet man om hennes förmåga att locka kvinnliga väljare? Den feministiska författaren Courtney Martin, som Susan Faludi citerar i Harper’s Magazine, bloggviskade då, 2008, som en hemlis, att hon inte kunde tänka sig att rösta på Hillary – ”och det beror i alla fall delvis på att hon påminner mig om hur jag blev utskälld av min mamma”. Susan Faludi börjar se lite nervös ut nu, kanske är det boken hon ska skriva. Vi börjar plocka ihop, fotografen arbetar, Susan Faludi ser in i kameran. Sedan går vi ut. På baksidan av huset finns en trädgård som är helt täckt av gula löv. Hon säger att de tillbringar hela somrarna därute, men nu värmer solen inte längre och hon sveper en svart ullkappa runt kroppen. Grillen har presenning. Susan Faludi säger att hon är trött på att alla hus är så vita här, helst skulle hon måla sitt eget falurött. Foto i texten: Linda Forsell Susan Faludi Susan Faludi är amerikansk feminist, forskare och författare. Hon är född 1959 i New York, uppvuxen i Queens.Hennes mor var journalist men slutade arbeta när barnen kom. Fadern var fotograf och kom till USA från Ungern i samband med andra världskrigets slut. Efter examen från Harvard 1981 arbetade hon som journalist på 1980-talet, på flera stora amerikanska tidningar. Hon belönades med Pulitzerpriset för en artikelserie i Wall Street Journal. Susan Faludi har skrivit tre böcker: ”Backlash. Kriget mot kvinnorna” (1991), om hur kvinnorörelsen motarbetats under 1980-talet, ”Ställd. Förräderiet mot mannen” (1999) och ”Den amerikanska mardrömmen. Bakhållet mot kvinnorna” (2007). Faludi om… … städer: ”Jag saknar städerna ibland. Jag ska till mina föräldrar i New York över Thanksgiving, men New York har förändrats mycket sedan jag bodde där. Jag kan sakna Kalifornien, vi bodde länge i San Francisco och Los Angeles, som jag egentligen tycker bättre om, fast man måste ha bil där.” … böcker: ”Jag har snart läst ut första delen i ”Min kamp” av Karl Ove Knausgård. Den är en verklig bladvändare, men nu mot slutet har jag börjat tröttna. Okej, liksom, jag fattar vad han försöker göra. Jag har också nyligen läst Elena Ferrante, henne tycker jag mycket om, men jag läser inte så mycket nyutgivet, mest gamla böcker. Men jag tycker mycket om skandinaviska författare. Som PO Enquist.” … förebilder: ”Jag tycker inte om det ordet, har aldrig fattat vad det betyder. Finns det personer som jag har beundrat? Absolut. Har jag försökt bli som de? Absolut inte.”


Fredrik Strage: I dag visas 88 upphetsande sekunder ur den sjunde Star wars-filmen

Summary: Om ett år har ”The force awakens” premiär, men redan till helgen kommer en 112 centimeter lång Star wars-stjärna till Sverige – Kenny Baker som spelar R2-D2. Uppdrag: skriva autografer på sci fi-mässan i Älvsjö.

De syntes inte. De hördes inte. Ändå blev de filmstjärnor – inte sådana som flyger privatjet och jagas av paparazzi, alltså, utan den typen som sitter vid bord på sciencefiction-mässan i Älvsjö och skriver autografer. I helgen åker de dit tillsammans: den 112 centimeter korte Kenny Baker, som satt inuti R2-D2:s dammsugarliknande chassi i ”Star wars”-filmerna, och den nästan två meter långe David Prowse som var inuti Darth Vaders heltäckande rustning. För alla som dyrkar George Lucas rymdsagor är de ikoner. Under inspelningen av den första ”Star wars”-filmen trodde David Prowse att han gjorde Darth Vaders röst. Först på premiären upptäckte den kroppsbyggande walesaren att han dubbats av James Earl Jones. Nu är han 79 år och försörjer sig genom att sälja autografer – dock inte på officiella ”Star wars”-konvent där han portades efter att ha medverkat i en kritisk dokumentär om George Lucas. Fansen älskar honom i alla fall. På sci fi-mässorna har han ofta sällskap av den 80-årige Kenny Baker eller Mike Edmonds, den lille mannen som satt inuti fläskmonstret Jabba the Hutts svans. Att folk är beredda att betala för de här människornas namnteckningar kan tyckas lika orimligt som att ett gäng nallebjörnar besegrar rymdimperiet i ”Jedins återkomst”. Men just den här helgen överväger jag att köpa en Darth Vader- eller R2-D2-autograf för 150 kronor. Mitt ”Star wars”-intresse är nämligen på topp inför fredagskvällens historiska händelse. Amerikanska biografer kommer att visa 88 sekunder ur ”Star wars episode VII: The force awakens”, den första av tre filmer som utspelar sig 30 år efter ”Jedins återkomst” (den sjätte filmen i ”Star wars”-kronologin). ”The force awakens” har premiär först om ett år och jag är lika upphetsad som i november 1998, när jag väntade i fyra timmar på att mitt modem skulle ladda ner trailern till ”Star wars episod I: Det mörka hotet”. Den filmen blev en antiklimax utan like. Resten av den så kallade prequeltrilogin (episod II och III) var också, med undantag för den sista halvtimmen i trean (där Anakin Skywalker gick över till den mörka sidan och blev Darth Vader) onödig. Så varför är jag inte skeptisk utan exalterad? Till att börja med regisserar inte George Lucas utan JJ Abrams, som låg bakom tv-serien ”Lost” och ”Star trek”-rebooten. De mest hoppfulla ”Star wars”-anhängarna tror att JJ Abrams kommer att uträtta något lika spektakulärt som Christopher Nolan gjorde med Batman. Som ett fan nyligen uttryckte det i ett kommentarsfält: ”He’s about to Dark Knight this shit!” Att Adam Driver, Lena Dunhams odräglige pojkvän i ”Girls”, har en huvudroll bådar också gott, liksom att Carrie Fisher, Mark Hamill och Harrison Ford medverkar som äldre versioner av prinsessan Leia, Luke Skywalker och Han Solo. Även robotarna R2-D2 och C3PO återvänder, styrda av Kenny Baker respektive Anthony Daniels, de enda skådespelare som medverkar i samtliga ”Star wars”-filmer. Man kan fråga sig vilken nytta jediriddarna i den nya filmen har av så gamla maskiner. ”The force awakens” utspelar sig mer än 60 år efter ”Det mörka hotet”. Charmen med ”Star wars”-filmerna har dock alltid varit att de, enligt förtexterna, utspelar sig ”för länge sedan i en galax långt, långt borta”. Äventyren är fantasy snarare än sciencefiction – spejsade retrofantasier där den sjabbiga tekniken gör fansen lyckliga, precis som autografer från en liten farbror som varit instängd i en dammsugare.


Putin väljer väg i Europas historia

Summary: Alliansen mellan Stalin och Hitler har länge varit ett ryskt tabu. Plötsligt väljer Putin att återupprätta minnet av pakten. ”Hans allierade i extremhögern är just de politiska krafter som vill få ett slut på det nuvarande Europa och EU”, skriver Timothy Snyder.

Alltmedan ryska militära trupper går vidare med invasionen av Ukraina har Vladimir Putin ägnat sig åt att ge upprättelse åt andra världskrigets allians mellan Hitler och Stalin. Inför ett auditorium av ryska forskare på Museet för modern rysk historia sade Putin: ”Sovjetunionen ingick en ickeaggressionspakt med Tyskland. De säger: ’Åh, så förfärligt’. Men vad är det som är så förfärligt med det, om nu Sovjetunionen inte ville ge sig in i krig? Vari ligger det förfärliga?” I själva verket ville Stalin ge sig in i krig. Molotov-Ribbentrop-pakten från augusti 1939 innehöll en hemlig klausul som delade Östeuropa mellan Hitler och Stalin. Den ledde direkt till följande månads tysk-sovjetiska invasion av Polen som inledde andra världskriget. När han hänvisar till denna pakt som god utrikespolitik både kränker Putin ett långvarigt sovjetiskt tabu och reviderar sin egen tidigare uppfattning om fördraget som ”omoraliskt”. Vad är det han lurar på? Varför är närmandet till Nazi-Tyskland så tilltalande just nu? Molotov-Ribbentrop-paktens historiska betydelse kunde knappast vara större: den står som inledning på den tyska och sovjetiska aggressionen i Östeuropa och alla följande tragedier i Polen och på andra ställen. Stalin bejakade pakten med Hitler fullt medveten om sin partners antisemitism, och hade själv gett prov på den i sin diplomati. Den 20 augusti 1939 föreslog Hitler ett möte och Stalin slöt gärna upp. Sovjetledaren hade under fem år försökt hitta en anledning att förinta Polen. Stalin hade förberett sig genom att sparka sin judiske utrikeskommissarie Maksim Litvinov och ersätta honom med ryssen Vjatjeslav Molotov. Avskedandet av Litvinov var, enligt Hitler, ”avgörande”. Den 23 augusti förhandlade Molotov om fördraget med Hitlers utrikesminister Joachim von Ribbentrop i Moskva. I Genève, där sionisterna möttes för sin världskongress, kom nyheten som en chock. Samtliga närvarande insåg omedelbart att Hitler hade släppts lös och att kriget stod för dörren, med särskilt ödesdigra konsekvenser för judar. Chaim Weizmann, presidenten för Sionistiska världsorganisationen, avslutade kongressen med orden: ”Vänner, jag har bara en önskan – att vi alla må överleva.” Det var inga tomma ord. Mindre än två år senare inleddes Förintelsen i just den del av Europa som behandlades i paktens hemliga klausul. 1945 skulle nästan samtliga av den miljon judar som befolkade dessa landsdelar vara döda. Med ett bevingat ord sade Stalin att Molotov-Ribbentrop-pakten var en allians ”undertecknad med blod”. Mycket av blodet som spilldes i de områden som behandlades i fördraget skulle komma från judiska civila. Alliansen mellan Stalin och Hitler fick förödande konsekvenser för Polen och de tre baltiska staterna Litauen, Lettland och Estland. I Polen, 17 september 1939, förenade sig Stalin med sin allierade Hitler i en militär attack och sände Röda armén att invadera landet österifrån. Den mötte Wehrmacht i mitten och man organiserade en gemensam segerparad. De sovjetiska och tyska säkerhetstjänsterna kom överens om att slå ned allt polskt motstånd. Bakom fronten organiserade sovjetiska NKVD massförflyttningar av runt en halv miljon polska medborgare till Gulag. Den sovjetiska säkerhetstjänsten avrättade också tusentals polska officerare, varav många kom direkt från striderna mot Wehrmacht. Tio månader senare ockuperades också de baltiska staterna av Röda armén och annekterades av Sovjetunionen. Dessa tre småstater förlorade tiotusentals medborgare som deporterades, däribland större delen av samhällsbärarna. De baltiska staterna ansågs enligt sovjetisk lag aldrig ha existerat, vilket innebar att ett understödjande av dessa stater blev ett brott. Den sovjetiska uppfattningen att nationer kan förklaras existera eller ej, som nu genljuder i ryska uttalanden om Ukraina, sitter djupt präglad i Polens och de baltiska staternas politiska minnen. Eftersom Polen, Litauen, Lettland och Estland attackerades av Sovjetunionen medan Stalin och Hitler var allierade, har också deras nutida ledare varit de första att genomskåda andra ryska propagandahållningar, till exempel det groteska påståendet att Ryssland tvingades invadera Ukraina i år för att skydda Europa från fascism. De minns inte bara Molotov-Ribbentrop-pakten, utan också raden av ekonomiska överenskommelser mellan nazisterna och Sovjetunionen som följde 1940 och i början av 1941, samt de farsartade valen och propagandan i Sovjetsfären som nu på senare tid tyckts genljuda i Rysslands agerande i det ockuperade Ukraina. Faktum är att Putins upprättelse av Molotov-Ribbentrop-pakten följer på andra utspel från Moskva på senare tid som vill återuppliva tanken på en uppdelning av Östeuropa mellan Ryssland och Väst. I mars föreslog det ryska parlamentet Polens utrikesdepartement att de två länderna skulle dela Ukrainas territorium. Ingen i Warszawa tog förslaget på allvar. I sitt segertal efter den ryska annekteringen av Krim, hävdade Putin att skyddandet av etniska fränder var en legitim anledning till att invadera Ukraina. Denna tanke var också ursäkten för Nazi-Tyskland att erövra Österrike och delar av Tjeckoslovakien 1938, och för Sovjetunionen att attackera Polen 1939. Det är med sådana historiska referenser i minne som vi bör förstå Putins antydningar i sitt tal om att Tyskland borde hysa sympati för doktrinen att rita om gränserna. Det är svårt att föreställa sig något stöd för sådana argument i Tyskland, vars respektingivande status som tongivande europeisk nation just beror på europeisk integration. Ändå har tongivande tyska statsmän som Gerhard Schröder och Helmut Schmidt närmat sig Moskva genom att ifrågasätta den ukrainska statens legitimitet. Men det skulle vara ett misstag att förmoda att det väsentligaste i president Putins hållning inskränker sig till Östeuropas öde, hur viktigt det än må vara. Vad som i själva verket sker är ett försök från Kremls sida att byta från en historieskivning av Ryssland under andra världskriget till en annan – ett skifte i det nationella historiska minnet som skulle kunna påverka hela Europa. Det har alltid funnits två skilda versioner av krigsminnet tillgängliga, eftersom Sovjetunionen stred på bägge sidor i kriget. Under krigets första år, från 1939 till 1941, var Sovjetunionen en tysk allierad, som stred i de östra stridszonerna och försåg Tyskland med mineraler, olja och föda som behövdes i kriget mot Norge, Danmark, Nederländerna, Belgien, Luxemburg och, framför allt, Frankrike och England. Sedan Hitler förrått Stalin och Wehrmacht invaderade Sovjet i juni 1941, befann sig Sovjetunionen plötsligt på den andra sidan och snart i en magnifik allians med England och USA. I decennier behandlade officiella sovjetiska beskrivningar av kriget dess första år med tystnad och hyllade de senare årens dådkraft. På den internationella arenan måste Sovjetunionen, om man ville framstå som en fredlig makt, förneka att man var en av de makter som startade kriget. Sovjetisk efterkrigspropaganda, i likhet med den nutida ryska propagandan, förknippade Väst med fascism: ett särskilt dramatiskt sätt att glömma vem det faktiskt var som stred på dessa fascisters sida i krigets inledning. Med tanke på de miljoner sovjetiska medborgare som dödades av tyskarna efter juni 1941, och den obestridligt avgörande roll som Röda armén spelade i det slutliga nedkämpandet av Wehrmacht, var hågkomsten av kriget mot nazisterna politiskt helt förnuftigt. Det blev rent av till något av en andra skapelsemyt för Sovjetunionen: det Stora fosterländska kriget. Men i denna historieskrivning måste Molotov-Ribbentrop-pakten förminskas till att bli ett misstag, snarare än ett brott. Pakten innebar trots allt att tyska trupper kunde närma sig Sovjetunionen i god tid före invasionen, den hjälpte Tyskland att bli den europeiska makt som nästan nådde Moskva, och den vaggade in det sovjetiska ledargarnityret i en falsk självbelåtenhet. Trots över hundra varningar från underrättelsetjänsten vägrade Stalin våren 1941 att tro att Tyskland skulle invadera Sovjetunionen. Medan dagens Ryssland för ett anfallskrig i Östeuropa, verkar Kreml för var dag bli alltmer redo att förena den traditionella sovjetiska självbilden av landet som besegrade nazismen, med Stalins egna handlingar som strålande angripare. Detta inbegriper en positiv utvärdering av 1939 års allians med Nazi-Tyskland. Man har varit inne på liknande spår tidigare. Mellan 1939 och 1941 förevisade Sovjetunionen Nazi-Tyskland i den egna propagandan som en vänskaplig stat, upphörde med att kritisera den tyska politiken och började publicera nazistiska tal. Det hände att folk sade fel vid offentliga möten och prisade ”kamrat Hitler” eller åkallade ”den internationella fascismens segertåg”. Det började förekomma hakkors på byggnader och till och med på affischer med sovjetiska ledare. I dag rimmar den positiva synen på anfallskrig väl med tendenserna i ryska medier, där trotsiga kungörelser om rysk antifascism allt oftare kläds i retorik som kan tyckas vara ganska fascistisk. Förintelsen skylls på judarna i riks-tv; en Kreml-trogen intellektuell hyllar Hitler som statsman; ryska nazister marscherar på fösta maj; Nürnberg-aktiga möten där facklor bärs i hakkorsformationer presenteras som antifascistiska och en kampanj mot homosexuella uppges vara ett försvar för den sanna europeiska civilisationen. I och med invasionen av Ukraina har den ryska regeringen uppmanat medlemmar i lokala och europeiska extremhögergrupper att stödja dess gärningar och sprida Moskvas tolkning. Under de ”val” som iscensatts i de ryskstödda ukrainska regionerna Donetsk och Luhansk, liksom under det tidigare riggade valet i ockuperade Krim, har europeiska politiker från extremhögern närvarat som ”observatörer” för att legitimera Rysslands krigsbyte. Snarare än att vara en excentrisk ploj, avslöjar inbjudan av dessa ”observatörer” hur meningsfull Molotov-Ribbentrop-pakten är för dagens Moskva. Även om Putin tveklöst hade glatt sig om riktiga tyska eller polska ledare hade varit korkade nog att hugga på betet och anamma tanken på en ny uppdelning av Europa, så tycks han för tillfället vara nöjd med de människor som på ett eller annat sätt har svarat på hans längtan efter att förinta det nuvarande europeiska upplägget: separatister från alla europeiska hörn (inklusive brittiska UKIP, vars ledare Nigel Farage utnämnt Putin till den världsledare han mest beundrar); anti-europeiska högerpartier (av vilka det viktigaste är Frankrikes Front national) samt högerextrema marginalgrupper inklusive nynazister. Molotov-Ribbentrop-pakten handlade inte bara om territorier i Östeuropa utan också om hela Europas grundvalar. När Stalin ingick en allians med Hitler följde han en politisk logik. Han tänkte att om han stödde den nazistiska staten då den inledde sitt totala krig, skulle han rikta den tyska militären mot Väst, bort från Sovjetunionen. På detta sätt skulle kapitalismens inneboende självmotsägelser blottas och Tyskland, Frankrike och Storbritannien skulle kollapsa samtidigt. På sitt eget sätt försöker nu Putin göra i stort sett samma sak. Precis som Stalin försökte vända Europas mest radikala kraft, Adolf Hitler, mot Europa självt, allierar sig nu Putin med sin gottpåse av anti-europeiska populister, fascister och separatister. Hans allierade i extremhögern är just de politiska krafter som vill få ett slut på det nuvarande Europas grundval: den Europeiska unionen. Det bör vara en självklarhet att en europeisk återgång till den renodlade nationalstaten skulle innebära en katastrof för samtliga inblandade inklusive, i slutändan, Ryssland. Men det finns en viktig skillnad mellan Stalin 1939 och Putin 2014. Säga vad man vill om Stalin, men han försökte i alla fall lösa ett verkligt problem: Hitler ville verkligen krossa Sovjetunionen. Genom att alliera sig med Hitler kompromissade Stalin med sina övertygelser och gjorde ett strategiskt misstag, men han svarade faktiskt på ett verkligt hot. Putin, å andra sidan, hade inga fiender i Europa. Utan något uppenbart skäl utropade den ryska regeringen 2013, för första gången, Europeiska unionen som en motståndare. I ryska medier och i officiella utrikespolitiska styrdokument karaktäriseras EU som ”dekadent”, i betydelsen på väg att gå under. Denna omsvängning i hållningen gentemot Europa, följd av skapandet av en rivaliserande Eurasisk union, följdes av den ryska attacken mot Ukraina. Kreml har upprepade gånger hävdat att den ukrainska interventionen var ett försvar mot europeisk aggression. Allt det här känns en aning underligt. Den ryska invasionen av Ukraina fördjupade en klyfta gentemot Väst som, utifrån Rysslands intressen, ter sig helt obegriplig. Detta var Rysslands val och det känns knappast som ett strategiskt mästardrag. Nu har Kremls desperata jakt på rättfärdigande och precedensfall lett fram till osäkrandet av en av efterkrigspolitikens moraliska grundstenar: motståndet mot europeiska krigshandlingar i allmänhet och nazisternas anfallskrig 1939 i synnerhet. Timothy Snyder. Timothy Snyder är amerikansk författare och professor i historia vid Yale. Hans bok ”Den blodiga jorden. Europa mellan Hitler och Stalin” (Albert Bonniers förlag) räknas som ett standardverk om Öst- och Centraleuropas tragiska 1900-tal och har översatts till mer än tjugo språk. Dagens artikel har tidigare publicerats i The New York Review of Books.


”Idol”-deltagaren Tristan Björling, 19, död

Summary: ”Idol”-deltagaren Tristan Björling, 19, har avlidit. ”Våra tankar går till Tristans anhöriga”, skriver redaktionen för programmet på TV4:s hemsida.

Tv-programmet "Idol" har drabbats av sorg sedan en av årets deltagare, 19-årige Tristan Björling, avlidit. Under onsdagen har det hållits en tyst minut på hans skola i Visby och flera fans och vänner uttrycker sin sorg på sociala medier, uppger Sveriges Radio P4 Gotland. Under eftermiddagen kommer Björlings död att uppmärksammas på Fenix Ungdomens hus i Visby, där ljus kommer att tändas, skriver radiokanalen. Tristan Björling gick så långt som till kvalfinalen i årets tävling, steget före de direktsända fredagsfinalerna. Han uppträdde bland annat med årets semifinalist Lisa Ajax i ett av gruppmomenten. "Våra tankar går till Tristans anhöriga", skriver redaktionen för "Idol" på TV4:s hemsida. "Vi tänker också på våra Idoldeltagare och deras behov i denna svåra stund". Så här skriver Tristan Björlings pappa på Facebook om sonens bortgång, enligt Aftonbladet: ”Tristan var med sitt mod och kärleksfullhet en av våra största ledstjärnor i livet. Vårt universum har mist en klart lysande stjärna och världen ter sig just nu mycket mörkare. Vår familj kommer alltid att sakna sin Tristan, hans leende, skratt, humor och varma röst.”


”Jag blir aldrig mätt på musik”

Summary: I boken ”Popmusik rimmar på politik” berättar Anna Charlotta Gunnarson om så vitt skilda artister som Lill-Babs, Nina Simone och Ted Nugent. Boklördag möter samhällsreportern som alltid varit en musiknörd.

Hyllade journalisten Anna Charlotta Gunnarson hade i flera år försökt få göra musikprogram i radio och tv utan att lyckas förankra sina idéer hos cheferna, som såg henne i första hand som samhällsreporter och debattledare. Inte som den musiknörd hon alltid varit. – När jag var fyra år fick jag Abbas ”Ring Ring” som väckte mitt intresse för Abba och musik, men faktiskt även för texterna. Jag försökte härma och läsa orden innan jag förstod vad de betydde. Sedan dess har musik och texter varit en stor och viktig del av mitt liv, säger hon. Idén till radioserien ”Pop och politik” som ledde till en tv-serie och som nu blivit den Augustnominerade faktaboken ”Popmusik rimmar på politik”, fick hon när hon var på bio med sin 16-åriga halvsyster och såg den engelska filmen ”This is England”. Det visade sig att systern inte kände till Falklandskriget och inte visste vem Margaret Thatcher var. Hennes referensramar för att förstå filmen var begränsade. – Man tycks sällan ta upp nutidshistoria i skolundervisningen. På hemvägen tänkte jag på all musik som var med i filmen och då föddes tanken att göra radioprogram om musik och politik. Jag såg det så tydligt framför mig och visste att det var en bra idé. När jag kom hem skrev jag ett förslag och UR nappade direkt. I ”Popmusik rimmar på politik” berättar Gunnarson med stor inlevelse bland annat om så skilda historier som när Lill-Babs sjöng i Östtyskland, Nina Simones protestlåt mot Ku Klux Klan, morden på tre medlemmar i irländska Miami Showband, afghanska sångerskan Setara Hussainzada som lät sjalen falla i en tv-sändning och vapenälskande rockaren Ted Nugent. Berättelser som på skilda sätt blir speglar av sin samtid och sin värld. Här finns oerhört många intressanta fakta om artister, låtar och texter. Hur har du skaffat dig all den här informationen? – Jag samlar på historier, på sådant som folk inte känner till. Jag läser väldigt mycket om musik och letar aktivt efter information från många världsdelar. När kom tanken på att göra en bok också? – Många förlag hörde av sig redan när vi gjorde radioprogrammen och ville att jag skulle skriva en bok. Men det klickade inte förrän jag träffade Johan Hilton på Atlas bokförlag, vi spånade fram hur jag kunde göra. Jag ville inte skriva i kronologisk tidsordning. Jag valde att skriva ämnesvis, helt efter mitt eget huvud, och länka ihop saker och hitta mönster. Jag är inte ute efter att polemisera, jag vill lyfta fram det som jag är intresserad av, säger Anna Charlotta. Nu har du levt med det här projektet i olika former i sex-sju år. Har du inte blivit mätt på musik? – Nej, tvärtom! Det är fruktansvärt roligt att leta efter låtar. Varje gång jag läser om en ny artist så genererar det ytterligare tio artister som jag blir nyfiken på att höra. Till boken har jag gjort en Spotifylista med över 300 låtar, så läsaren kan följa med. Dina program har hyllats och prisats. Hur stort är det att nomineras till Augustpriset? – Jag trodde faktiskt inte att det var sant när jag fick veta det men det är ju otroligt kul att de har sett vad jag har gjort. Du är nominerad tillsammans med fem andra författare. På måndag vet vi vem som vann. Vad skulle du göra med de 100 000 kronorna om det blir du? – Då får jag råd att göra klar uppföljaren till ”Popmusik rimmar på politik”, den heter ”Vi och dom”. Anna Charlotta Gunnarson. Ålder: 45. Bor: Stockholm. Aktuell: Med boken ”Popmusik rimmar på politik” (Atlas) som nominerats till Augustpriset i fackboksklassen. Gör: Frilansande journalist och författare. Familj: Sambon Andreas Mattsson, musiker, och två barn. Årets Augustnomineringar. Skönlitteratur. Lyra Ekström Lindbäck: ”Ett så starkt ljus”. Sara Stridsberg: ”Beckomberga: Ode till min familj”. Carl-Michael Edenborg: ”Alkemistens dotter”. Ida Börjel: ”Ma”. Kristina Sandberg: ”Liv till varje pris”. Steve Sem-Sandberg: ”De utvalda”. Facklitteratur. Lars Lerin: ”Naturlära”. Anders Rydell: ”Plundrarna: Hur nazisterna stal Europas konstskatter”. Per Wästberg: ”Erik och Margot: En kärlekshistoria”. Anna Charlotta Gunnarson: ”Popmusik rimmar på politik”. Tina Thunander: ”Doktor Nasser har ingen bil. Kairo i omvälvningens tid”. Håkan Håkansson: ”Vid tidens ände: om stormaktstidens vidunderliga drömvärld och en profet vid dess yttersta rand”. Barn- & ungdomsbok. Joar Tiberg och Sara Lundberg: ”Vi springer”. Eva Staaf och Emma Adbåge: ”Tilly som trodde att...” Malin Axelsson och Klara Persson: ”Jag blir en bubbla som blir ett monster som blir ett barn”. Jakob Wegelius: ”Mördarens apa”. Eva Lindström: ”Vi är vänner”. Barbro Lindgren och Eva Lindström: ”Nu leker vi den fula ankungen”.


Morrissey lämnade scenen efter nytt påhopp

Summary: Den brittiske sångaren Morrissey får nu hård kritik för att ha lämnat scenen mitt under en konsert i Warszawa i Polen.

Det var under en konsert på Klub Stodola på onsdagen som Morrissey plötsligt vände ryggen åt publiken mitt under en låt. När låten sedan var slut gick sångaren av scenen utan att komma tillbaka. Då hade det bara gått 25 minuter av den en timma och 30 minuter långa konserten, skriver Polskie Radio på sin hemsida. Enligt arrangörerna Live Nation valde stjärnan att inte fortsätta sedan en person långt fram i publiken hade skrikit glåpord till honom. Vad som skreks är inte känt. Kritiken mot att Morrissey avbröt sin konsert var hård på klubbens Facebooksida där en person konstaterade att det var sista gången han tänkte besöka klubben. ”Efter att ha stått på scenen i så många år så har han fortfarande inte fattat att det alltid finns en idiot när flera hundra personer samlas”, skrev en av åskådarna på Facebook. En kvinna som rest till konserten från Berlin var en av många som ville ha sina pengar tillbaka. Men så blir det inte. Istället har arrangören erbjudet fansen gratis biljetter till Morrisseys konsert i Krakow nu på fredag. Det är inte första gången som Morrissey lämnar en konsert i förtid. 2009 avbröt han en konsert i Liverpool sedan någon kastat en plastflaska mot honom. 2010 reagerade sångaren på att det luktade kött från ett stånd nära scenen – Morrissey är vegetarian sedan han var 11 år. Morrissey har till och med gått så långt att han beordrat att fansen väskor ska sökas igenom före konserten så att ingen ska ta med sig kött in på arenan, skriver The Mirror. I november 2009 fick Morrissey en person i publiken utkastad från en konsert i Hamburg sedan denne skrikit skällsord mot honom, skriver New Musical Express.


Julkonserter guldgruva för artisterna

Summary: När svenskarna vill överdosera jul ställer artisterna upp. Julshowindustrin växer år efter år och engagerar hela Sveriges artistelit, som måste ut och spela när skivförsäljningen minskar.

Julshowsindustrin blir allt större. Bara i år finns ett tjugotal julturnéer att välja på, och artistutbudet är brett: alla från Christer Sjögren och Pernilla Wahlgren till Weeping Willows, Timbuktu och Magnus Uggla har hoppat på jultåget. Och julshowerna är en jätteekonomi. En överslagsräkning på de största turnéerna visar att den totala omsättningen uppgår till flera hundra miljoner kronor. – Julgalebranschen är nu vad folkparksindustrin var på 1950- och 1960-talen. Det rika utbudet gör att det blir ett samtalsämne vid frukostbordet och på jobbet: ”Vilken julgala ska du se?” Till slut ska alla gå och se något, säger Magnus Stråberg som driver en pr-byrå och har jobbat med många stora svenska turnéer och galor genom åren. En av årets julkonsertturnéer är ”Sinatra Christmas”, där artisterna Gunhild Carling, Andreas Weise och Christer Sjögren besöker 16 städer under en månad. – De tre fyra senaste åren har det accelererat som sjutton. I år är det ett julgalornas ”all time high”, säger Peter Jägerhult som är producent för turnén. Trenden med julkonserter med populärmusikjullåtar startades av Christer Sjögren på 1990-talet, men numera kan man se alla från Weeping Willows till Pernilla Wahlgren sjunga julmusik. – Det finns egentligen bara ungefär 35 moderna jullåtar från ”White Christmas” och framåt – och alla kör mer eller mindre samma repertoar. De som klarar att göra ”O helga natt” lägger till den också. Det är roligt att det verkar finnas ett så stort behov av julkonserter, säger Peter Jägerhult. Patrik Krall är producent för turnén ”Christmas night”, där artisterna Magnus Carlsson, Jessica Andersson och Pernilla Andersson-Dregen ingår. Under månaden innan jul gör trion 25 konserter, sex dagar i veckan. Det stora utbudet av julshower har två anledningar, tror Patrik Krall. – Dels finns det en marknad, folk vill få en härlig dos av julen, dels handlar det om att artisterna tappat intäkter för skivförsäljning, då måste man ut och spela för att tjäna pengar. Enligt Peter Jägerhult är månaden innan jul den konserttätaste under året. Och julsäsongen är en viktig del av många artisters ekonomi, säger Patrik Krall. – Jag kan tänka mig att det är den största delen för många. Generellt blir jag inte förvånad om 40 procent av intäkterna för den genomsnittlige artisten på ett år kommer från julen. Helgerna 5–6 och 12–13 december är värst, enligt Patrik Krall. Då är hela Sveriges artistelit uppbokad på olika julshower. – Jag satt just och jobbade med ett annat event där jag försökte få tag på artister till den 6 december. Det är omöjligt. Alla är uppbokade, det är helt otroligt. Det finns inte en artist att få tag på. ”Christmas night” omsätter ungefär 14 miljoner kronor i år, säger Patrik Krall, och han har inte märkt att marknaden skulle vara mättad. – För vår del räcker marknaden till. Det finns en publik. Vi har sålt bättre än i fjol, säger Patrik Krall. En av artisterna som gör julkonserter är Sarah Dawn Finer. Hon har nyligen släppt albumet ”Vinterland”, en uppföljare till engelskspråkiga ”Winterland” som kom 2010. Även då gjorde hon en julturné, och hon märker att konkurrensen hårdnat. – Det var stark konkurrens för fyra år sedan också, men i år är det sjukt mycket. Många av julshowerna har varit ute på turné i många år, men var tidigare bara öppna företagsbokningar. Nu är de öppna för alla, säger Sarah Dawn Finer. Och även om producenterna för både ”Christmas night” och ”Sinatra Christmas” säger att man inte märkt av någon mättad marknad, så tror Sarah Dawn Finer att det finns ett stopp för hur många julshower som ryms i en småstad. – I storstäderna skulle jag kunna dubblera varje gig, men har du femton julkonserter på två veckor i en liten stad måste hushållen välja en. Det blir en jättekonkurrens. När utbudet blir allt större blir det också viktigare för artisterna att nischa sig – trots att många av julklassikerna på konserterna är desamma. I år kan man bland annat få en rock’n’roll-julshow med amerikanskt julbord (”Bebop a luba Christmas”) eller en Sinatrakväll (”Sinatra Christmas”). Sarah Dawn Finer spelar både tolkningar av kända jul- och vinterlåtar, och nyskrivet material med vintertema som hon själv beskriver som ganska vemodigt. – Jag tycker att den tidlösa traditionella julmusiken är väldigt bra. Nat King Cole, Sinatra... Det är klassiker som håller. Men jag har också en kluven relation till jul och vinter. Det är tufft, mörker och kyla, alla går in i dvala. Det är depressioner, skilda familjer som försöker få ihop sina liv. Stress för att året tar slut, ångest för att ett nytt börjar. Jag tror att vi har ett behov av att få komma in från mörkret och kylan, och musiken kan vara som en varm filt. Men när jag började skriva egna låtar om det här, så märkte jag att jag också ville våga stanna i vemodet, säger Sarah Dawn Finer. Julgalor. ”Julgalan 2014” Uppdelad i fyra versioner med olika artistutbud, bland annat medverkar Ace Wilder, Magnus Uggla, Martin Stenmarck, Danny Saucedo, Pernilla Wahlgren och Doktor Alban. Totalt 36 datum i olika städer. ”Sinatra Christmas” Gunhild Carling, Andreas Weise, Christer Sjögren och Sandviken Big Band. Showen är en hyllning till Frank Sinatra med kända jullåtar av Sinatra och Bing Crosby. Sexton datum. ”Familjens julkalas” Amy Diamond tillsammans med trollkarlen Daniel Karlsson och konferenciern Yahnko Kamwendo. Besöker Skövde, Kungsbacka, Jönköping, Kalmar, Växjö, Halmstad och Vara. ”Christmas night” Magnus Carlsson, Jessica Andersson och Pernilla Andersson-Dregen turnerar i konserthus och arenor i 25 städer. Utlovar både klassiker och nyare jullåtar. ”Christmas time has come” Weeping Willows tillsammans med stråkkvartett och trumpetaren Goran Kajfes. Det bjuds på både Weeping Willows-hits och jullåtar. Turnén besöker åtta städer. ”I decembertid” Operastjärnan Malena Ernman gör sitt femte år med julturnén I decembertid. Gästas av Mikael Samuelsson och gitarristen Mats Bergström. Besöker 15 städer. ”Julens stjärna – en kyrkoturné” Charlotte Perrelli, pianisten Maria Johansson och körer spelar gamla och nya julsånger i kyrkor Malmö, Göteborg, Stockholm, Växjö och Kalmar. ”Stjärnklart 2014” Dirigenten Anders Berglund, Jerry Williams, Miss Li, Sonja Aldén, Babben Larsson och Måns Zelmerlöw gör tolv konserter i Stockholm, Norrköping, Malmö och Göteborg. ”I juletid” Dansbandssångerskan Elisa och trumpetaren Magnus Johansson gör hela 41 konserter runt om i landet mellan november och januari. ”Min jul” Melodifestivalvinnaren Sanna Nielsen och ett sexmannaband mixar klassiska jullåtar med Sanna Nielsens egna låtar. 16 datum runt om i landet. Andra julshower: Julen är här (Peter Johansson med flera), Skifs på Grand (Björn Skifs), Be Bop A Luba Classic Christmas (Peter Jezewski från The Boppers), Sissels jul (Sissel Kyrkjebø).


Se den mördade svenske fotografens bilder

Svenske frilansjournalisten och fotografen Martin Adler sköts till döds under ett uppdrag i Somalias huvudstad Mogadishu 2006. Nu ställs hans bilder ut i hemstaden Västerås. Somalia, Tjetjenien, Afghanistan, Rwanda, Irak – Martin Adler var där. Nu visas bilderna och filmerna upp på Västerås Konstmuseum i utställningen ”Martin Adler – Ögonblick”. ”Här möter vi krigets fasor, men även krigets vardag, barnens lek, kvinnors arbete, nära porträtt och poetiska landskap” skriver museet i sin presentation av utställningen. Martin Adler gjorde under sina 16 år som krigsjournalist fem-sex resor om året, och var sammanlagt i ett 30-tal krigszoner. Han var ofta tidigt på plats och var en av de allra första som rapporterade för väst om folkmordet 1994 på 900.000 tutsier i Rwanda. Martin Adler mördades den 23 juni 2006 under en demonstration i Somalias huvudstad Mogadishu. Han blev 47 år gammal och efterlämnade hustru och två döttrar. Utställningen pågår från 22 november till 1 mars.


Laleh sjunger för världens flickor

Summary: Abbas låt ”Chiquitita” har redan samlat in 30 miljoner kronor till världens flickor. Nu ska det bli mer. På torsdag framför Laleh en egen tolkning av låten i FN:s generalförsamling i New York tillsammans med Björn Ulvaeus.

”Chiquitita” kom ut 1979, då FN samtidigt lanserade det internationella barnåret och inledde sitt arbete med att ta fram barnkonventionen. Barnåret inleddes med en tv-sänd gala där Abba framförde låten i FN:s generalförsamling i New York. Samtidigt donerade låtskrivarna Benny Andersson och Björn Ulvaeus hälften av alla framtida intäkter från låten till Unicef. Hittills har den inbringat omkring 30 miljoner kronor till FN:s barnfond . – ”Chiquitita” är ett smeknamn och betyder lilla flicka på spanska. Jag vävde en liten historia kring det namnet och den handlade om en mycket ledsen flicka som förmodligen hade gått igenom något emotionellt uppslitande. Och hennes bästa vän var den som sjöng. Hon försöker trösta henne och säger att det finns en framtid för dig, du kommer att dansa igen, säger Björn Ulvaeus. På Abba the museum presenterades i går ett nytt Unicefsamarbete kring låten för att samla in pengar till utsatta flickor i världen. Laleh har gjort en ny tolkning av låten och har också designat en egen omslagsbild där hon själv uppträder som Chiquitita i en vit, fjäderliknande dräkt med vassa kanter. På torsdag sjunger hon tillsammans med Björn Ulvaeus ”Chiquitita” i FN-skrapan i New York i samband med att barnkonventionen fyller 25 år. – Jag tycker att det är en uppmuntrande låt och jag tycker att det finns något viktigt i den som jag och många fler behöver höra. Jag vet att vi inte kan förändra världen, men jag vet att vi kan förändra världen för någon, säger Laleh i en inspelad videointervju. Nu ställer sig också samtliga Abba-medlemmar bakom samarbetet och donerar hela sin royalty för ”Chiquitita”, både som artister och som upphovsmän. Tanken är att fler artister framöver ska tolka låten om flickan som enligt texten fjättrats av sorg och tappat hoppet om framtiden. Samtidigt lanseras det digitala initiativet Pressplaytogive där lyssnare kan donera pengar bara genom att spela låten på Spotify, Itunes eller Youtube. – För mig har ”Chiquitita” blivit en symbol för alla de ledsna flickor och kvinnor runt om i världen som förtrycks på ett eller annat sätt. Som inte tillåts ta sin rättmätiga plats i de samhällen där de bor. Ofta på grund av unkna reaktionära, patriarkala strukturer. Om det finns en enda sak som jag fick välja för att skapa en bättre värld är det just att ge dessa flickor utbildning, möjlighet till makt över sitt liv och självständighet, säger Björn Ulvaeus. Att det blev just låten ”Chiquitita” som fick ingå i soundtracket till FN:s barnår var enligt Björn Ulvaeus en ”lycklig slump”. Om barnåret hade ägt rum ett år senare skulle det ha kunnat bli ”The winner takes it all”. – Och om det hade varit ett halvår tidigare så hade det nog blivit ”Take a chance on me” och det skulle inte ha gett samma symboliska innebörd, säger Björn Ulvaeus till DN och skrattar under en kort intervju framför Abbamuseets nya ”Chiquitita”-vägg. De senaste 35 åren har hälften av intäkterna från Abbalåten gått till Unicef. Hädanefter kommer alla intäkter att gå till välgörenhet och på Unicef gläds man åt fördubblingen. – Vi vet att det kommer att ge oss mycket pengar till flickors rättigheter. En av insatserna handlar om att flickor får gå i skolan. Det kan till exempel handla om att förse en skola med en särskild flicktoalett, eftersom många flickor annars inte vågar gå på toaletten av rädsla för våld eller för att de måste sköta sin hygien på ett särskilt sätt, säger Véronique Lönnerblad, Unicef Sveriges generalsekreterare. Låten skrevs av Björn Ulvaeus och Benny Andersson och spelades in av Abba med Agnetha Fältskog på solostämma i den slutgiltiga versionen. Agnetha Fältskog uppskattar Lalehs tolkning i ett uttalande: ”På sitt eget personliga sätt har begåvade Laleh gett oss en helt ’ny’ ’Chiquitita’. Med en röst som uttrycker så mycket nyanser av glädje, sorg och mer därtill. Ett fantastiskt fantasiarrangemang, man dras bara med…” Den 9 januari 1979 spelade Abba låten under en tv-sänd musikgala i FN:s generalförsamling i samband med lanseringen av det internationella barnåret. Förutom Abba uppträdde band som The Bee Gees, Rod Stewart, Donna Summer, Earth Wind & Fire och Olivia Newton-John. Barnkonventionen blev färdig tio år senare och fyller 25 år på torsdag den 20 november. ”Chiquitita” fick aldrig någon musikvideo, men Abbas framförande av låten i tv-programmet ”Abba in Switzerland” från våren 1979 finns bevarad, med bandmedlemmar i 70-talspälsar och en gigantisk snögubbe på ett alpberg i bakgrunden.


Hon har mött revoltens kvinnor

Summary: Den arabiska våren startade i Tunisien 2011 men vad hände sedan? I sin debutbok ”Det här är vår tid” följer journalisten Fanny Härgestam fyra kvinnor som engagerade sig i – och drabbades av – revolutionen.

– Jag ville ge de här kvinnorna ordet. Mitt mål var inte att skriva ett feministiskt manifest, utan låta dem förmedla sina erfarenheter. Det är historier som oftast saknas, som man alltid måste slänga ut i nyhetsrapporteringen, säger Fanny Härgestam när jag når henne på telefon i Tunis. Där bor hon med sin man som är fotograf, men i helgen är hon i Stockholm för att prata om sin bok. Men att hon som journalist skulle bege sig till Tunisien var från början ingen självklarhet. – Som nyutbildad journalist bestämde jag mig för att vara rörlig några år. Jag frilansade lite här och där, bland annat i Östeuropa. Jag visste nästan ingenting om Tunisien innan jag åkte dit. Jag visste knappt var landet låg och var över huvud taget inte särskilt intresserad av Mellanöstern. Men när den arabiska våren startade blev jag nyfiken. Hon reste dit och ganska snart fick hon idén om att skriva en bok. Så när de flesta andra korrespondenterna for vidare mot nästa uppror – Tunisien var ju gnistan som tände revolter i Egypten, Libyen och i Syrien utbröt ett blodigt inbördeskrig- stannade Fanny Härgestam kvar. – Jag ville vara med över tid, förklarar hon. Läs mer: Recension av ”Det här är vår tid” och ”Gulfen. En framtida krutdurk” Hennes bok är en nära berättelse om de tunisiska kvinnorna Selma Mabrouk, Meherzia Labidi, Mabrouka Mbarek och Amira (hennes efternamn är utelämnat av säkerhetsskäl). De tre förstnämnda blev invalda som ledamöter för olika partier i parlamentet 2011. För Amira fick revolutionen en annan betydelse: hennes man Slim sköts till död under en av de många demonstrationer som fick den gamla regimen med president Zayn al-Abidin Ben Ali i spetsen på fall. Amira blev en martyränka och hon bor fortfarande kvar i den by där hon och maken levde som gifta, hårt bevakad av makens släkt. Hon är fast i historiens skarv mellan det moderna nya livet och de gamla traditionerna. – Rent juridiskt har kvinnors rättigheter stärkts med den nya grundlagen – som till exempel att staten ska verka för lika representation för kvinnor och män i valda församlingar. Det är ju en sorts kvotering och unikt för arabvärlden. Men ute på landsbygden har ingenting förändrats. Amira är ett exempel på det, säger Fanny Härgestam. Hur fick du kontakt med kvinnorna? – På ett ganska slumpartat sätt. Amira träffade jag på ett seminarium och de tre andra i parlamentet, Bodopalatset. Då, strax efter revolutionen, var allt öppet och tillgängligt – människorna också. Det är lätt att förstå den nästan euforiska känsla som Fanny Härgestam beskriver i sin bok och som genomströmmade Tunisien efter Ben Alis fall och flykt i januari 2011. Upproret mot regimen hade startat en knapp månad tidigare när en fruktförsäljare i protest mot landets styre dränkte in sig i bensin och tände på. Bakom de våldsamma demonstrationer som följde låg åratal av missnöje, umbäranden och förföljelser mot oliktänkande. Precis som sin föregångare, Habib Bourguiba, hade Ben Ali samlat all makt hos sig själv i egenskap av president. Hösten 2011 hölls så Tunisiens första demokratiska val som resulterade i en koalitionsregering med det tidigare förbjudna islamistiska partiet Ennhada i spetsen. Arbetet med en ny grundlag tog fart, en process kantad av motgångar, mord, avhopp och kompromisser som de tre kvinnorna Selma, Meherzia och Mabrouka följde på nära håll. Vad har varit svårast i arbetet med din bok? – Rent logistiskt att få tillgång till kvinnorna när de var pressade och upptagna. Sedan har jag frågat mig själv hur nära man får gå dem när de haft det jobbigt, varit upprivna, desperata och sorgsna. Gränsen mellan journalist och vän suddades ibland ut. – Men, säger hon, jag har blivit mindre rädd att vara människa. Att man bryr sig betyder inte att man är en dålig journalist. Det andra demokratiska parlamentsvalet i Tunisien som hölls nu i november, innebar en seger för Nidaa Tounes, ett sekulärt samlingsparti där vissa medlemmar sägs ha ett förflutet nära den gamla störtade regimen. Valresultatet har förändrat vardagen för de tre politiskt aktiva kvinnorna. – Selma kandiderade för sitt socialdemokratiska parti men kom inte in i parlamentet. Hon är besviken. Mabrouka bor numera i USA och följer Tunisiens utveckling därifrån medan Meherzia, är supertaggad trots att hennes parti Ennahda kom på andra plats. Och Amira? – Hon kämpar på med sitt liv. Hon är en väldigt imponerande och stark person i mina ögon. Har de här kvinnorna förändrats under den tid du följt dem? – Gemensamt för dem alla är att de har blivit hårdare, tuffare och mer realistiska. Och du själv, hur har du påverkats? – Jag har blivit medveten om hur många gråzoner det finns i politiken och ideologierna under en känslig övergångsperiod. Den svart-vita känslan som fanns under revolutionen har spätts ut till en gråskala där det inte finns klockrena onda och goda partier. Fanny Härgestam Född: 1983. Yrke: Journalist, arbetat för bl a SVT och SR. Bor: ”För närvarande men inte för evigt i Tunis.” Familj: Maken Augustine Le Gall, fotograf. Aktuell med: Boken ”Det här är vår tid. Fyra kvinnor efter revolutionen i Tunisien” (Natur & Kultur). Den har nominerats till Stora Journalistpriset 2014 i kategorin Årets berättare. Juryns motivering lyder: ”För ett envetet reportage som förvandlar tillkomsten av en ny konstitution till en närgången och gripande thriller.” Fakta. Tunisien Huvudstad: Tunis Invånarantal: C:a 10,9 miljoner Språk: Arabiska (franska i vissa medier och viss undervisning) Religion: 99,5 procent muslimer Statsreligion: Islam Blev självständigt: 1956 (från Frankrike) Den så kallade arabiska våren startade 2011 en månad efter att en ung fruktförsäljare i staden Sidi Bouzid brände sig till döds i protest mot den dåvarande regimens politik. Första demokratiska val: I oktober 2011. Andra valet ägde rum i november 2014. Fick en ny grundlag i januari 2014.


Ny bok: så blev Sverige världsbäst på tennis

Summary: Hur var det möjligt att lilla Sverige kunde dominera den stora internationella sporten tennis under 20 år? I boken ”När vi var bäst” får vi svaret. Jan Eklund läser en skildring som når långt utanför tennisbanan.

Mats Holm och Ulf Roosvald ”När vi var bäst” Offside Press Det mesta var sämre förr i tiden, men en sak var verkligen mycket bättre, svensk tennis. Hur var det möjligt att lilla Sverige år efter år – säg mellan 1972 och 1992 – kunde spotta ur sig så många spelare som nådde den absoluta världstoppen och samtidigt förvandlade den knarriga överklassporten tennis till en toppad folksport? Alla tittade, intresset var hysteriskt, nationen stod verkligen stilla vid de stora matcherna. Och snabbt som ett serve-ess fick vi fler tennisbanor per capita än något annat land i världen. Den märkliga framgångssagan säger mycket om Sveriges moderna historia. Och den ska nog utläsas som en unik kombination av stort sportintresse, radikal social utjämningspolitik och stark individualism. Björn Borg gjorde inte allt på egen hand. Men han var först och bäst; den store förnyaren och inspiratören. Stilen var dessutom ovanligt cool, rena uppenbarelsen för oss som var yngre. Popmodernismens triumf. För mig var det den svenska modellens kulmen. Hur grabbarna från landsortens småstäder som hade motivationen att träna hårdare än alla borgarsöner från Båstad och Djursholm kvickt tog hem spelet och förvandlade svensk idrott till en global exportsuccé. I ”När vi var bäst” skildrar journalisterna Mats Holm och Ulf Roosvald historien om den svenska guldåldern. Det är den klart bästa bok jag har läst om svensk tennis. Den kvalar rentav in som god svensk kulturhistoria därför att författarna inte bara har bollar på hjärnan; de lyfter blicken och granskar även livet utanför linjerna. Man känner dessutom den stilistiska nerv som bara kan komma ur känslan av att ha upplevt de där åren som ung. Nostalgi? Inte mer än nödvändigt. Vi får vida tillbakablickar med erfaren blick och de tre stora intervjuas: Björn Borg, Stefan Edberg och Mats Wilander. Allt gick inte friktionsfritt. Den vita sporten hade sin historia i Båstad och Kungliga hallen på Östermalm. Tennisen blev paradoxalt nog stor ungefär samtidigt som den på allvar utsattes för politisk kritik från vänster. Stoppade matcher och poliser på läktarna. Rhodesia 1968, Chile 1975. Den politiska oskulden och amatörismen var på väg ut. Gentlemännen på centercourten fick konkurrens av långhåriga bollmaskiner som kunde kämpa ner vem som helst. Även den grå socialdemokratin hade problem att anpassa sig till tidens rörelser. 1976 är ett talande år. Då vann Björn Borg sin första Wimbledontitel, Ingmar Bergman gick i landsflykt efter en skatterazzia på Dramaten och Astrid Lindgren skrev sin berömda saga om Pomperipossa i protest mot den absurda byråkrati som tvingade henne att betala 102 procent i skatt. Ulf Lundell debuterade samma år med den trotsiga ungdomsromanen ”Jack”. Efter 44 raka år vid makten förlorade socialdemokraterna valet. Olof Palme tröstade sig kanske med en tennismatch mot Harry Schein i Kungliga hallen. Och Lars Gustafsson skrev på sin lyckliga lilla roman ”Tennisspelarna”, som gavs ut året därpå. Även Björn Borgs skatteflytt till Monte Carlo utlöste en hård debatt. Det var några år med eviga fejder med den svenska pressen. Borg kände sig orättvist behandlad och undrade senare varför ingen kritiserade Ingmar Stenmark när han lämnade landet för Rivieran. Därför att tysta svenska skidåkare från norr alltid stått närmare vår bild av folksjälen, skulle jag tro. Det fanns en annan sida av Borgs triumfer på jordens alla tennisbanor. Han var ständigt på väg i flygplan någonstans och väckte längtan efter resor och metropoler. Kvällstidningarna hängde honom hack i häl: Paris, Miami, Bahamas, Las Vegas, Tokyo. Med Björn Borg importerades internationell glamour till det svenska bönehuset. Pälsar, skumpa, disco. Åh, vilket party! Mats Holm och Ulf Roosvald blåser nytt liv i historien. De kallar träffande sportagenturen IMG och Mark McCormack, som låg bakom Borgs flytt till Monte Carlo, för ”globaliseringskapitalismens tidiga stormtrupp”. Spelet lockade även fram existentiella frågeställningar. Det var knappast en tillfällighet att en nyckelscen i Woody Allens film ”Manhattan” från 1977 utspelar sig på en tennisbana Nätrullare eller dubbelfel? Livets små snedsteg och all dramatik. Mest färgstark är skildringen av tränarna Lennart Bergelin och Percy Rosberg. Det var Percys teknikträning och kloka huvud som formade Björn Borg och Stefan Edberg. Björn behöll sin oortodoxa tvåhandsbackhand men Stefan fick rådet att släppa taget och bara slå med en arm. Så skapades två av tennishistoriens vassaste vapen. Percy Rosberg var det elfte barnet i en arbetarfamilj från Norra Ängby. Han uttrycker sig distinkt och i bilder: ”Stefan hade en så fin backhandvolley, så vass, som att riva ett lakan”. Men hans forehand var skum. ”Han skyfflade över bollen, som en jädra snöskottare”. ”När vi var bäst” slutar i moll. Svensk elittennis kan inte gärna bli mycket sämre än nu. Den vitala tenniskulturen har dött ut. Småstadsstjärnorna blir golfproffs i stället. ”Staten och kapitalet, dom sitter i samma båt”, sjöng Blå tåget 1972. Det hade sina sidor men för svensk tennis var det toppen. Jämlikhet – eller kanske snarare broderskap – och stålar var en oslagbar kombination. Och allt skedde utan tidiga elitsatsningar som i dag när alldeles för många spelare väljs bort för tidigt. Då blir rekryteringsbasen för smal för att producera stjärnor på löpande band till den internationella marknaden. Visst, tennis kan vara en tuff duell, men det är ännu roligare att spela tillsammans.


Fredrik Strage: Eftersom Nicki Minaj är kvinna blir kulturpoliserna rasande

Summary: Att göra underhållning av nazism har aldrig varit så kontroversiellt som nu. Rapparen Nicki Minaj anklagades nyligen för nazistpropaganda när den animerade videon till hennes låt ”Only” släpptes.

I fjol fick Mel Brooks amerikanska filminstitutets ”life achievement award”. Komikern Sarah Silmerman berättade i sitt tal om när Brooks som 17-åring tog värvning: ”Han gjorde det inte på grund av mod eller pliktkänsla. Han gjorde det eftersom han visste att han genom att kriga mot nazismen skulle förtjäna rätten att dra skämt om förintelsen resten av livet.” Om Brooks lever tillräckligt länge kommer den rätten nog att ifrågasättas. Att göra underhållning av nazism har aldrig varit så kontroversiellt som nu. Det fick rapparen Nicki Minaj erfara när den animerade videon till hennes låt ”Only” nyligen anklagades för att vara nazistpropaganda. Enligt USA:s Anti Defamation League, som kämpar mot antisemitism, är videon ett ”nytt lågvattenmärke för popkulturens exploaterande av nazisymbolik” som till råga på allt hade premiär på 76-årsdagen av Kristallnatten (vars datum organisationen uppenbarligen glömt bort, videopremiären skedde två dagar tidigare). Nicki Minaj bad i alla fall om ursäkt: ”Jag skulle aldrig tolerera nazism i min konst.” Alla som, likt jag själv, klickade på videon och hoppades att få se Nicki Minaj som storbystad lägerkommendant à la ”Ilsa: She wolf of the SS” (moraliskt dubiös sjuttiotalsfilm) blev besvikna. Bortsett från några fanor och soldater med röda armbindlar innehåller ”Only” knappt några nazistreferenser. Nicki Minaj avbildas som en fetischklädd Kleopatra, flankerad av muskelmän som fläktar henne med palmblad. Chris Brown, som sjunger refrängen, tecknas som amerikansk general medan gästrapparna Drake och Lil Wayne är präst respektive finansman. Texten handlar inte heller om att invadera Polen utan om att Nicki Minaj gärna skulle ligga med sina rappande kollegor och ”let them eat my ass like a cupcake”. Nicki Minaj bjuder på en tamare variant av den totalitära estetik som synts hos exempelvis Marilyn Manson och Laibach – artister som gillar att visa sambandet mellan Leni Riefenstahls arenaspektakel och moderna popkonserter. Men eftersom Minaj är kvinna, och gör kommersiell pop, blir twittrarna rasande – ungefär som när samma kulturpolis anklagar artister som Lana Del Rey, Katy Perry, Miley Cyrus, Iggy Azalea och Rihanna för ”kulturellt bemäktigande” (exploatering av kulturer som inte är deras egna). Till och med Taylor Swift anklagades för kulturellt bemäktigande när feministsajten Jezebel upptäckte mörkhyade dansare i hennes video. Och Nicki Minaj sägs ha begått rovdrift på kinesisk (tatueringen på hennes vänsterarm) och japansk (geishadräkten hon bar i en video) kultur eftersom hon inte har sina rötter i Asien utan i Trinidad-Tobago. Hon är inte heller vad högerextremister kallar ”arier”. Därför har även vissa nazister blivit upprörda över ”Only”-videon och – ironiskt nog – anammat den politiskt korrekta kultursynen. ”Kulturellt bemäktigande?” frågar sig kommentarfältet under nazistiska Daily Stormers artikel om Nicki Minaj. Sajtens redaktör slår fast att videon – precis som allt annat i hela världen – är en judisk konspiration. Och en läsare reagerar med ett desperat ”the niggers are stealing our nazi”. Man kan tycka att popstjärnor borde handskas försiktigt med främmande symboler och kulturer. Själv hoppas jag ändå att Nicki Minaj i sin nästa video twerkar till muslimska böneutrop stylad som chassidisk Gestapogeisha i samedräkt.


Mästarmöte med sällsam kraft och känsla

Summary: Två av konsthistoriens största hjältar är aktuella i London. Det är Rembrandt och Turner, vars sena mästerskap lyfts fram i epokgörande utställningar. Birgitta Rubin tappar andan.

Det finns två sorters åldrande mästare, grovt räknat: de som allt tröttare upprepar ett vinnande koncept, i kontrast till dem som blir allt friare och djärvare med åren. Den senare gruppen har på sistone fått stor uppmärksamhet i museivärlden och nu kulminerar trenden i London med Rembrandts och Turners sena verk, perfekt tajmat med den biografiska filmen om den brittiske nationalmålaren ”Mr Turner”. ”Rembrandt. The late works” på National gallery marknadsförs som en unik chans att se den holländske guldåldermålarens innovativa mästerverk från 1650-talet till dödsåret 1669. Som svensk är man stolt över att ett huvudnummer är ”Batavernas trohetsed till Claudius Civilis”, som ägs av Konstakademien och bara lånats ut två gånger tidigare. Själv hade jag på förhand skummat den brittiska kritikerkårens ovationer, högsta betyg överallt – men var ändå oförberedd på den enastående kraft och känsla som Rembrandts sena verk utstrålar. Med risk för att låta löjlig måste det erkännas att jag gång på gång fick kämpa för att hålla tillbaka tårarna. För ur dessa porträtt, bibliska motiv och vardagliga scener strömmar ett intensivt koncentrat av själsliga kval, smärta och sorg, men också ömhet, ro och andlig försoning. Här stiger mänskligheten fram i sin naknaste form. Ecce homo. Det börjar direkt med Rembrandts osminkade självporträtt från hans sista decennium i livet. Att utställningen visas två trappor ner i underjorden, i intima salar med punktbelysning, förstärker känslan av att ledas in i allas vårt inre. I ljusdunklet möter en fårad, grånad och sliten konstnär, vars forskande ögon blickar sorgset men självmedvetet på publiken. Att Rembrandt målade sig själv som aposteln Paulus betydde kanske att även han axlade ett kall och var en martyr? Mjölnarsonen Rembrandt Harmensz van Rijn hade stora framgångar som konstnär men drabbades också av många förluster och katastrofer, varav några självförvållade. Den älskade hustrun Saskia födde tre barn som dog i späd ålder, innan hon själv avled 1642 och lämnade honom ensam med Titus, blott nio månader gammal. Geertje Dircks anställdes som barnsköterska och blev även Rembrandts sängkamrat, men stämde honom för brutet äktenskapslöfte när han senare förälskade sig i den 20 år yngre hushållerskan Hendrickje Stoffels. Rembrandt svarade med att stämpla Geertje som galen och fick henne inspärrad på tukthus. Samtidigt var han i händerna på lånehajar för att ha råd med sitt flotta hus och sin konstsamling. 1654 uteslöts Hendrickje ur kyrkan för att ha ”praktiserat hor”, i samband med att deras dotter föddes. Till utställningens ömmaste verk hör en tuschlavering av en sovande kvinna som tros vara Rembrandts unga kärlek. Men det vidlyftiga livet slutade med personlig konkurs och förnedringen fortsatte med att många uppdrag gick till forna elever, med nya, polerade stilideal i Rubens anda. Det är denna hårt prövade man vi ser i ögonen. Men Rembrandt tappade uppenbarligen aldrig tron på sin kreativa förmåga och fortsatte att utvecklas; för eftervärlden känd som den ”förste konstkättaren”. Utställningen går igenom hans brott mot allehanda konventioner i rumsindelningar på teman som ”ljus”, ”experimentell teknik” och ”tolkningar”, med Rembrandts remarkabla version av en anatomilektion där den dödes hjärna är brutalt blottad och hans skitiga fötter sticker rakt ut ur bilden. Men här finns även teman som ”kontemplation” och ”inre konflikter” för att visa hans sökande efter en emotionell kärna i såväl profana motiv som bibliska berättelser. Monumentalverket ”Batavernas trohetsed…” har fått en egen vägg i den avdelning som demonstrerar hur skickligt Rembrandt laborerade med ljus och skugga för att framkalla dramatiska och symboliska effekter. Här finns åtskilliga prov på hur nydanande han var i grafiken, medan han i måleriet utvecklade en mjukare variant av barockmålaren Caravaggios klärobskyr. På bänken framför ”Batavernas trohetsed…” sitter nu folk som förtrollade. Figurerna i den politiska sammansvärjningen vibrerar av upprorsanda och syns glöda inifrån. Rembrandt slutförde uppdraget 1662, en panel på drygt fem gånger fem meter för rådhuset i Amsterdam. Det kunde ha lett till en comeback men ”Batavernas trohetsed…” plockades snabbt ner, kapades troligen av konstnären själv till 2 x 3 meter och hamnade efter en auktion slutligen i Sverige. En bevarad skiss visar att det bortskurna främst var staffage. Kan refuseringen ha handlat om att den enögde hövdingen var för tiden ”grovt” målad och rått framställd, med den tomma ögonhålan synlig? I katalogen spekuleras det även om ekonomiska konflikter. Rembrandts karriär tog hur som helst stryk av hans omvittnat omedgörliga och impulsiva personlighet. Hans oortodoxa livsstil gjorde inte saken bättre. Rembrandt fick aldrig betalt för ”Batavernas trohetsed…” och tvingades i desperation sälja Saskias grav. Året därpå fullbordades katastrofen med Hendrickjes död i pesten. Att Rembrandt i denna mörka misär skapar sina mest ljusstrålande, insiktsfulla och känsliga människoskildringar känns som ett mirakel. Rena alkemin. Jag går tre varv runt utställningen och njuter av hur det glöder, glimmar och glänser i ögon, pärlor, guldsmycken, pokaler, rustningar, stoffer. Han applicerade lager på lager på lager av färg; på sina ställen med delikata, korta penseldrag och på andra expressivt, svepande. Ibland skiner undermålningen igenom, ibland är färgen tjockt pålagd, närmast skulpturalt. Rembrandt var först med att använda palettkniven som målarredskap, vilket fick dåtidens kritiker att jämföra med en murslev och påstå att färgen rann löst som ”dynga”. Men en mängd detaljbilder i katalogen visar Rembrandts virtuosa handlag. Ett praktexempel är en guldglänsande ärm i den kända målningen ”The jewish bride”, som tros föreställa det bibliska paret Isak och Rebecka. Fast det som ger gåshud än i dag är motivets innerliga kärleksskildring. Lika tagen blir jag av Rembrandts porträtt av gamla människor, som trots skröpliga och krumma kroppar ges en osedvanlig inre resning. Hans medkänsla nådde sin absoluta topp i Lucretiamotivet. Den våldtagna unga kvinnan, som enligt legenden tog sitt liv för att undgå skam, är i Rembrandts gestaltning en avgrundsdjup tragedi. I en version står Lucretia med kniven höjd, i den andra med blodfläckad särk. Hennes närvaro är så stark och sorgen så hjärtskärande att jag tvingas gå undan för att hämta andan. Efter giganten Rembrandt kan en jämförelse med Turner te sig orättvis. Men i Storbritannien är den romantiske landskapsmålaren J M W Turner något av en nationalhjälte och har i konsthistorien lyfts fram som en föregångare till impressionisterna, för sin innovativa teknik och stil som närmar sig abstraktion. Faktum är att det finns många paralleller mellan Rembrandt och Turner. De kom båda från enkla förhållanden och gjorde karriär i kraft av sin begåvning. Men de kritiserades hårt för sin egensinnighet och ovilja att fjäska, kompromissa och anpassa sig till modetrender. De ansågs sinnesrubbade och beställningar drogs tillbaka men de fortsatte gå sin egen väg. På ett privat plan var de amoraliska, barberarsonen Turner levde på gamla dar ett dubbelliv. Men trots personliga kriser slutade ingen av dem att experimentera med sina uttrycksmedel. Öppningsscenen i filmen ”Mr Turner” är från Holland, där han målar lyriska kanalmotiv och beundrar Rembrandt! I Storbritannien har det gjorts mängder av Turnertolkningar i litteratur, musik, dans, film och utställningar. Tate Britains ”Late Turner. Painting set free” har som ambition att göra upp med anakronistiska idéer om hans intentioner. Likaså romantiska föreställningar om det missförstådda geniet. Jag hade mycket höga förväntningar på denne premodernistiske hjälte, som så tydligt inspirerat vår nationalmålare Zorn och även Strindberg som konstnär. Men jag blir lite besviken på plats. I utställningen, som täcker åren 1835–50, slår en gulbrunsåsig ton igenom i många verk och en del figurer är klumpigt målade. I katalogen spekulerades det om huruvida Turners sjukdomar på ålderns höst kan ha bidragit till att han löste upp motiven; alkoholism, diabetes, hjärtproblem och skakningar som kanske berodde på blyförgiftning. I salarna ser man tydligt att Turners abstrakta tendenser inte följde en utvecklingslinje. Han hoppade fram och tillbaka motivmässigt, och hans sist utställda målningar mytologiska. I en del fall beror nog den lösa, fria penselföringen på att det är förstudier eller oavslutade verk. Turner var ingen människoskildrare som Rembrandt och hans historiemålningar, änglar och gudomliga visioner säger inte nutidsmänniskan mycket. Tidlösa är däremot hans underbara, atmosfäriska landskapsakvareller och oljemålningar där huvudmotivet är oregerliga naturkrafter som virvlande vågor, vind, regn, snö och eld. Turner excellerade i ljusets speglingar och brytningar i vatten, liksom i oroliga himlar, rök- och dimmoln över Themsen. I skildringar av kanalbåtar, flodångare och framforsande tåg mötte han också industrialismens krafter. Turners modernitet låg i hans djupa förståelse av verkligheten. Som utställningen så övertygande visar låg hans sanna radikalitet och frigörelse i gestaltningen av hur den nya, moderna tiden såg ut och kändes. Åldrande mästare på utställningar och film. ”Rembrandt. The late works” visas på National Gallery i London t o m 18/1 och Rijksmuseum i Amsterdam 12/–17/5 2015. Utställningen innehåller drygt 30 målningar, 20 teckningar och 30 grafiska blad. ”Batavernas trohetsed till Claudius Civilis”, som ägs av Konstakademien i Stockholm, har lånats ut under Nationalmuseums renovering. Utställningen är filmad och visas på bio från 2/12 i Storbritannien och 17/2 i bl a Sverige. Se www.exhibitiononscreen.com ”Late Turner” visas på Tate Britain t o m 25/1, därefter i Los Angeles och San Francisco i USA. ”Mr Turner”, Mike Leighs hyllade film om Turner visas på Stockholms Filmfestival 14–15/11 och har svensk premiär 25/12. I Cannes tilldelades huvudrollsinnehavaren Timothy Sprall priset för bästa manliga skådespelare.


Marilyn Monroes kärleksbrev på auktion

Summary: ”Jag älskar dig och vill vara med dig”, skrev Joe DiMaggio till Marilyn Monroe. Hennes kärleksbrev och andra personliga ägodelar ska nu auktioneras ut, och kan komma att dra in 1 miljon dollar.

I början av december kommer omkring 300 föremål, däribland kärleksbrev och personliga ägodelar som tillhörde Marilyn Monroe, att auktioneras ut i Beverly Hills. I samlingen finns korrespondens mellan Monroe och hennes andra och tredje make Joe DiMaggio och Arthur Miller liksom brev från vännerna Clark Gable, Cary Grant och Jane Russell, skriver New York Times. ”Jag älskar dig och vill vara med dig”, skrev en förtvivlad Joe DiMaggio i ett av breven i samlingen när Monroe meddelat att hon ansökt om skilsmässa efter några månaders äktenskap 1954. ”Det finns inget jag önskar mer, än att du ska återfå ditt förtroende för mig”, skrev han. – Man får verkligen rysningar när man läser några av de saker som står i breven. Det finns en sådan intimitet och personlig karaktär hos dem", säger auktions kurator Martin Nolan, som tillbringade nio månader att organisera och katalogisera samlingen. Auktion ägare Darren Julien uppskattar att samlingen kommer kunna få in 1.000.000 dollar, eller mer: – Monroes "samlarföremål" har skjutit i höjden under de senaste åren, bland annat pådrivet av asiatiska och europeiska samlares förkärlek till den här typen av konst, säger han. Föremålen kommer att ställas ut på Darren Juliens galleri i Beverly Hills under fyra dagar innan auktionen äger rum 5-6 december.


De dimhöljda bergens fasor

Summary: Orlando von Einsiedel hade tänkt göra en mysig naturdokumentär om utrotningshotade bergsgorillor i Kongo-Kinshasa. Men när han var på plats blev det en helt annan film. I dagarna hade den premiär på Netflix.

I den kritikerhyllade dokumentären ”Virunga” följer Orlando von Einsiedel en grupp skogvaktare i Virunga National Park i Kongo- Kinshasa som dagligen riskerar livet för att skydda parkens utrotningshotade gorillor. Regissörens ursprungliga idé var att göra en lättsam film om gorillaturismen i landet, men den tanken övergav han fort. På plats upptäckte von Einsiedel att den 7 900 kvadratkilometer stora parken inte bara har ett rikt djurliv, utan även är rik på olja. Trots parkens världsarvsskydd utvinner det stora oljeföretaget Soco International olja ur markerna. – Man kan säga att filmen gjorde en u-sväng över en natt, säger von Einsiedel när DN når honom på telefon i hemstaden London. Plötsligt var det inte en mysig natur-dokumentär om skogvaktare och gorillor, utan en dokumentär om människor som riskerade livet för att skydda Kongo-Kinshasas äldsta nationalpark. Bara ett par veckor efter att han rest till Kongo-Kinshasa eskalerade våldet i landet. Nationalparken, som är hem för 480 bergsgorillor, stod plötsligt under direkt hot från mer än ett håll: Virungaparkens existens äventyras av både tjuvjägare, landets väpnade konflikter och oljeföretaget Soco Internationals närvaro. Mellan 2012 och 2014 tillbringade den brittiske dokumentärfilmaren sammanlagt elva månader i Virunga National Park. Han levde i ett tält i en glänta, sida vid sida med skogvaktarna som han följde. Orlando von Einsiedel är omskriven för att vara en orädd och risktagande filmare, men bland pansarvagnar och skottlossningar är det svårt att behålla lugnet, säger han. – Jag skulle ljuga om jag sa att jag inte var livrädd emellanåt. Samtidigt hade skogvaktarna jag bodde med levt med samma rädslor i tjugo år. Deras lugn och mod stärkte mig. Det här är hans första långfilm och den skiljer sig en del från hans tidigare verk. I ”Virunga” förenar von Einsiedel undersökande journalistik med porträtterande scener av människors öden. – Den här filmen har varit mycket svårare att göra än mina tidigare, säger han. En del av den skildrar livet i en nationalpark. En annan del beskriver ett inbördeskrig som måste förklaras. En tredje del undersöker hur ett internationellt oljeföretag förstör landets natur. När skådespelaren Leonardo DiCaprio såg filmmaterialet från Kongo-Kinshasa visste han att det här var en film han ville producera. DiCaprio är förutom skådespelare och producent även en engagerad miljöaktivist. ”Virunga” är ett produktionssamarbete mellan DiCaprios filmbolag Appian Way Productions och Netflix. – Jag brinner för den här David och Goliat-historien. Den visar att gräsrotsorganisationer och enskilda människor kan stå upp mot stora krafter och faktiskt påverka, säger DiCaprio på telefon till DN. Genom att producera filmen ser jag till att problemen uppmärksammas. Han menar att den här dokumentären är ett bra sätt att skildra de interna konflikter som pågår i Kongo-Kinshasa, och vilka konsekvenser det får för miljön. Är reaktionen från medier och befolkningen tillräckligt kraftfull kan oljejättar som Soco International stoppas. – Miljöförstörelsen som sker i Virunga sker också på flera andra platser i världen, säger Leonardo DiCaprio. Han hoppas att filmens dramaturgiska grepp gör att den får stort genomslag. Mads Brüggers dokumentär ”Ambassadören” har stått som förebild, men filmen flirtar också med dramagenren. En stor del av uttrycket är filmklipparen Masahiro Hirakubos förtjänst. Han har arbetat mycket med spelfilm och klippt bland annat ”Trainspotting” och ”Dödsleken”. Orlando von Einsiedel lockas och inspireras också av fiktionens värld. – När jag gjorde den här filmen hämtade jag faktiskt idéer från ”Avatar”. Tänker man efter så har den ungefär samma handling som ”Virunga”. Men den främsta inspirationskällan är dock varken filmer eller regissörskollegor. Han började göra film i övre tonåren när han tävlade i snowboardåkning. Han och hans kompisar turades om att filma varandra. Så småningom lämnade han snowboardkarrären för dokumentärfilm. Det är i intresset för ämnet och människorna han följer som driver honom. – I Kongo-Kinshasa var det omöjligt att inte engageras av människorna jag följde. För dem betyder nationalparkens överlevnad allt. ”Virunga” är inte Orlando von Einsiedels första film, men det har blivit hans stora genombrott. I år har den fått flertalet nomineringar och utmärkelser på internationella filmfestivaler. Bland annat Docvilles Conscience Award-utmärkelse och Doxas pris för bästa dokumentärfilm. Vad som kommer härnäst vet han inte. – Jag jobbade intensivt med den här filmen i två år och än är jag inte redo att börja på något nytt, säger han. Orlando von Einsiedel Ålder: 34. Bor: Med sin flickvän i London, men tillbringar mycket tid på olika hotell världen över. Yrke: Tillsammans med Jon Drever driver han produktionsbolaget Grain Media. Tidigare försörjde han sig som snowboardåkare. Tidigare dokumentärer i urval: ”Skateistan: To Live and Skate Kabul” (2010), ”The Forced Marriage Unit” (2011), ”My Name is Feker” (2011), ”Aisha’s Song” (2012), ”The Cure: Doctors on Everest – Investigating Intensive Care” (2013). Aktuell med: Den prisbelönta dokumentären ”Virunga”.