Bokrea året om

Summary: Går det att sälja begagnade barnböcker? DN har besökt Bokmagasinet och Alfa Antikvariat i Stockholm, som verkligen försöker. Men Antikvariatföreningen har tappat tron.

– Om en kund frågar efter en viss bok och vi bara har den antikvariskt, så vill köparen oftast inte ha det begagnade exemplaret, säger Maria Watson, butikschef i Bokmagasinet på Södermalm i Stockholm, där Barnboksantikvariatet ligger inhyst. Riktigt vad fenomenet beror på är svårt att veta, tycker hon. – Att det är begagnat, tummat kanske? Men det är nog också något av en generationsfråga. De där äldre herrarna som under de senaste tjugo åren köpt sina gamla pojkböcker – Biggles och indianböcker – är inte längre lika frekventa besökare. Å andra sidan borde det finnas en ny miljömedveten kundkrets nu när man pratar så mycket om återvinning och second hand. Men det är faktiskt inte så många barn och ungdomar som kommer och letar böcker i antikvariatshyllorna. Det finns så många nya, billiga böcker i dag. Och skolbiblioteken beställer oftast böcker på nätet numera. En antikvarisk bok borde ju kunna vara en extra uppskattad present, eftersom man lagt ner lite extra möda på att hitta den. Men det tycks ändå som om det som är tummat av någon annan skulle uppfattas som sämre. Begreppet ”vintage” som lyft second hand-klädernas status har inte nått barnbokshyllorna. Ändå är Bokmagasinet, och också Alfa Antikvariat i centrala Stockholm, noga med att det ska vara fina, hela, rena barnboksutgåvor för att de ska få stå i butikens hyllor. Båda antikvariaten lever i symbios med annan bokverksamhet, Alfa Antikvariat med skön- och facklitteratur för vuxna och Barnboksantikvariatet i Bokmagasinet med nya barnböcker, ett vuxenantikvariat och nya vuxenböcker. Båda erbjuder bruksböcker och vänder sig till bokslukarna. Här finns rejält tilltagna hyllmeter där Hjalmar Bergmans sagor samsas med B Wahlströms pojk- och flickböcker och så Tove Jansson så klart, hennes böcker är alltid populära, Marta Sandwall-Bergströms ”Kulla-Gulla” likaså. Maria Gripe och Barbro Lindgren är två författarnamn som kunderna frågar efter och Astrid Lindgren, förstås. På Alfa Antikvariat finns dessutom en ”Delikatesshylla”. Man får en känsla av gammeldags speceriaffär när ägaren Maj-Britt Bengtsson i blått förkläde och varm ylletröja raskt klättrar upp på en stege för att nå dyrgriparna. De är placerade högt upp på hyllorna intill kassan, som vetter mot gågatan utanför. Med försiktig hand plockar hon ner en originalutgåva av Beatrix Potters ”Den lilla grisen Robinsons äventyr” för att sedan bläddra varsamt i Vivi Laurent Täckholms ”Snipp Snapp Snorum” med inklistrade vackra färgbilder. – Man lär sig vad som går att sälja, säger Maj-Britt Bengtsson som tillsammans med maken ägt Alfa Antikvariat sedan mitten av 1980-talet. De har alltid haft gott om barnböcker. – Min man Staffan gjorde nyligen en undersökning om de olika gruppernas försäljning, och med hänsyn tagen till antal hyllmeter så sålde barnböckerna mest, procentuellt sett, säger hon och kikar över glasögonen. Man talar om ett uppsving för antikvariaten i stort, med Bokbörsen.se och Antikvariat.net som försäljningsställen. Men det där med att sälja på nätet har inte tagit fart varken på Alfa eller på Bokmagasinet. – Vi har en del barnböcker på Bokbörsen. Det är böcker som inte står på hyllorna. Det kostar ju lite grand för oss som säljer. Men det är bra att synas med sitt butiksnamn på nätet. Kunderna ser vem säljaren är, och bor de i närheten kommer de in och tittar på boken, säger Maj-Britt Bengtsson. På Bokbörsen hittar man barnböcker med stora prislappar. Här finns Elsa Beskows bilderbok ”Årets saga” i originalutgåva från 1931 för 1 300 kronor, och Astrid Lindgrens debutbok ”Britt-Mari lättar sitt hjärta” (från 1944) för 1 800 kronor. Maria Watson ruskar på sig när jag undrar, och klämmer fram en ursäkt för att de faktiskt inte ens har en egen hemsida. Det har aldrig funnits tid till det. – Jag tror och hoppas i stället att det alltid ska finnas en värld där folk uppskattar att de kan se och känna på böckerna och få service och råd. På Svenska antikvariatföreningen (Svaf) är ordförande Sigbjörn Ryö pessimistisk när det gäller barnbokens möjligheter på antikvariaten. I Svafs medlemsregister finns inte ett enda barnboksantikvariat. – De flesta antikvariat har en mer eller mindre stor hylla med barn- och ungdomsböcker. Men något specifikt antikvariat för barnböcker finns inte i Sverige. De har försvunnit, säger han. De flesta antikvariaten i Svaf håller sig framför allt till dyra och exklusiva exemplar för boksamlare. – Om man bara inriktar sig på barnböcker överlever man inte, eftersom det inte finns någon ekonomi däri, tillägger Ryö bestämt, och antyder att det är en politisk fråga. – Skolorna låter inte barnen läsa tillräckligt, de har dåliga lärare. Yngre familjer som skaffar barn läser inte med sina barn på samma sätt som förr. Inte heller mor- och farföräldrar som köper böcker till sina barnbarn letar i antikvariat nuförtiden. Marianne von Baumgarten Lindberg är veteran inom barnboksvärlden och har bland annat startat Barnens bokklubb och tidskriften Opsis Kalopsis. Numera driver hon Barnens bokhandel i Malmö och arbetar med Junibackens bokhandel (som hon startade), och hon är mer positiv till barnboksantikvariatens möjligheter. Just nu är hon i Skåne och packar upp hundra kartonger med gamla barnböcker från hennes och maken Sven Lindbergs antikvariat på Regeringsgatan. De startade tillsammans Sveriges första barnboksantikvariat för 30 år sedan, reste runt i Sverige och köpte gamla böcker. Nu ska samma böcker upp i Simrishamnska hyllor, i en liten lokal på Storgatan. – Med tanke på att förlagen i dag måste strama åt, så kommer det att finnas behov av de där lite smalare böckerna som inte kommer i nya upplagor. I kombination med annan verksamhet tror jag att det finns utrymme för att genom äldre böcker bygga broar till det gamla. Men nätet är en förutsättning, det gäller bara att få ut böckerna där också. Inte alla förstås! Man måste vara selektiv, säger Marianne von Baumgarten Lindberg. Antikvariska barnböcker Barnboksantikvariatet finns i Bokmagasinet på Hornsgatan 80 i Stockholm. Alfa Antikvariat ligger på Olof Palmes gata 20 B, i hörnet av Drottninggatan. De flesta vanliga antikvariat har barnbokhyllor, och givetvis finns det barnböcker på Myrorna och Stadsmissionen. Nu kan man också söka antikvariska barnböcker via internet. Om de inte finns tillgängliga brukar man kunna lägga in beställningar. Www.antikvariat.net har funnits sedan 1998. Här kan man söka i antikvariat över hela Norden. Antikvariaten är medlemmar i Ilab, The International League of Antiquarian Booksellers. Hemsidan initierades av Svenska antikvariatföreningen (Svaf) och den danske Antikvarboghandlerforening (ABF). Senare anslöt sig även Norsk antikvarbokhandlerforening (NAF) och medlemmar från Finska antikvariatföreningen (SAY). I dag finns 99 deltagare med mer än 1.517.000 titlar, vuxen- och barnböcker. Sidan uppdateras med cirka 8.000 nya titlar varje vecka. www.bokborsen.se startade 2000. Här köper och säljer privatpersoner, antikvariat, bokförlag, bokhandlare och bibliotek nya och begagnade böcker. Just nu finns 20 234 annonser i kategorin barn & ungdom. Bakom den internationella boksajten Gojaba.com, som sammanför köpare med oberoende bokhandlare och antikvariat, står det kanadensiska nätantikvariatet Abebooks (nyligen uppköpt av Amazon.com). Den svenska hemsidan startades i Sverige februari 2008. Här kan man leta bland 16.500 svenska begagnade barnböcker eller bland lika många utländska barnbokstitlar från antikvariat i bland annat Brasilien, Polen, Tyskland och USA.


Selma som i en korvkiosk

Summary: Trots pensionering ger inte Anita Dahl upp teaterarbetet. Nu spelar hon Selma Lagerlöf i Staffan Westerbergs ”Selma och Ågust” på Stockholms stadsteater.

Under hela sitt långa skådespelarliv har Anita Dahl dragits till det poetiska, det absurda och teatralt förhöjda. Som Selma Lagerlöf i Staffan Westerbergs ”Selma och Ågust” får hon sitt lystmäte – med råge. Pjäsen har undertiteln ”vad som hände när Selma Lagerlöf hittade Strindberg på damtoan i Royals vinterträdgård” och den antyder dramats tvära kast mellan mer högstämda (nåja) litterära kvaliteter och oförfalskad dasshumor. Premiär på torsdag. – Staffans värld är poetisk, grotesk och burlesk. Han blandar högt och lågt och mycket i denna värld handlar om döden, säger Anita Dahl och tillägger att det är just tack vare de kvaliteterna de funnit varandra. De har arbetat tillsammans flera gånger tidigare, senast på Uppsala stadsteater när Staffan Westerberg satte upp sin succé ”DASS (!)” vilket skulle utläsas ”Det akademiska sjukhusspektaklet” och då liksom nu är tidens gång och döden centrala teman. Hon säger att alla gillar att jobba med Staffan Westerberg, som nu liksom så många gånger tidigare själv spelar en ledande roll och regisserar samtidigt. – Alla är delaktiga, Staffan är öppen, lyssnar och vill ha förslag från alla håll. Hans personlighet lyckas engagera alla, säger Anita Dahl. – Och att han regisserar och spelar huvudroll samtidigt är ingen nackdel för oss. Det är nog värst för honom själv, säger hon. Till Selma Lagerlöf har hon ett långt personligt förhållande. – Jag kommer från Värmland och jag bor där på somrarna, inte långt från Mårbacka. Under åren har jag läst mycket av och om henne och dem i hennes närhet, bland dem Sophie Elkan och Valborg Olander. De finns för övrigt båda med på scen, gestaltade av Eva Gröndal och Staffan Westerberg, som tillfälligtvis lämnar Ågusts roll. Anita Dahl sammanfattar föreställningen som ett poetiskt tivoli, om sin rolltolkning säger hon att det inte får bli för fint, för exklusivt. – Staffan har sagt att jag skall tänka på tanten i korvkiosken och det passar mig. Kan man samtidigt få henne att vara poetisk så uppstår en fin dubbelhet. Anita Dahl tillhörde Uppsala stadsteater fasta ensemble i trettio år. Under sina år där har hon spelat runt nittio roller, fördelade över världsdramatikens historia: Shakespeare, Brecht, Oscar Wilde, Lars Norén … – När jag var fyrtio hade jag spelat allt från råtta till svärmor. På en medelstor teater med en fast ensemble måste man använda alla människor och det gör att man inte hamnar i fack, säger hon. Bland favoritdramatikerNA nämner hon Staffan Göthe, som hon spelat många gånger, bland annat i hans klassiker ”En uppstoppad hund” som hon säger har vissa likheter med den nu aktuella Staffan när det gäller poesi, absurditeter och groteskerier. – Allt av Staffan Göthe ger mig aha-upplevelser. Man får vara hur stollig som helst, ju värre dess bättre, säger hon glatt. Bland de dramatiker som givit henne mest finns också Karin Boldemann. Anita Dahl spelade i två av de tre pjäser av Boldemann som gavs på Stockholms stadsteater häromåret och som alla tog upp hur vanliga människor lever och överlever under groteska förhållanden – i det här fallet i andra världskrigets Tyskland. – Hennes pjäser har en underbar rik och förhöjd poesi, säger hon och understryker att publiken vet att de är på teater och därför måste allt inte alls vara så realistiskt. Sina teaterrötter har Anita Dahl i Studentteatern i Uppsala, som kärleksfullt omhuldade det absurda dramat, rötter som ger henne näring än. På ett seminarium med den tidens guru Jerzy Grotowski kom hon i kontakt med Bertil Lundén på Friteatern. Därifrån gick hon vidare till Fred Hjelm och Proteatern, innan den fick prefixet ”Fria”. Till Uppsala stadsteater kom Anita Dahl 1970 och därifrån pensionerades hon 1999. Fast mycket till pension har det nu inte blivit, det har bland annat stadsteatrarna i både Stockholm och Uppsala sett till. Anita Dahl har själv tagit hand om sin utbildning, bland annat genom den legendariska röstpedagogen Kerstin Forsmark och en sångpedagog intill förväxling lik Tintins väninna Bianca Castafiore. Hon sjunger gärna själv och har varit med i musikaliska sammanhang som ”Värmlänningarna”, ”Cabaret” och ”Spelman på taket”, alla i Uppsala. – Musiken ger en ickerealistisk förhöjning. Den förhöjer humöret även när man inte sjunger själv. Blodet rinner fortare, man kommer upp i varv, säger Anita Dahl, som dessutom sett teater världen över tillsammans med sin man, DN:s kritiker Leif Zern. Bland oförglömliga föreställningar nämner hon Peter Brooks uppsättning av Peter Weiss ”Mordet på Marat” och Giorgio Strehlers återupptäkt av Goldonis ”Två herrars tjänare”. Har hon aldrig tröttnat på all teater? Eftertänksamt svarar hon: – Nej, faktiskt inte. ”Selma och Ågust” Skriven och regisserad av Staffan Westerberg, som dessutom spelar Ågust. Selma spelas av Anita Dahl och övriga roller av Eva Gröndahl, Per Sandberg och Jens Nilsson. Peter Lundquist är scenograf, Maria Gaber ansvarar för kostymerna och musiken har skrivits av Gustave Lund och Peder Ernerot, som spelar den på scen tillsammans med Andreas Lundhäll och Kristina Ebbersten. Premiär på Stockholms stadsteater, Klarascenen, den 5 mars.


Piratvän ovilligt ställd mot Pirate Bay

Summary: En av de filmer som ingår i åtalet för den pågående The Pirate Bay-rättegången är danska ”Pusher 3”. Målsägande för den är filmbolaget Nordisk Film och den danske producenten Henrik Danstrup, men han säger nu att han egentligen är för fildelning.

Det är svenska Antipiratbyrån som driver Nordisk Films ärende i Stockholms tingsrätt där man kräver 150.000 kronor för gangsterfilmen ”Pusher 3”. Den danske producenten för filmen, Henrik Danstrup, säger nu till danska radion DR att han tycker att ”det är märkligt” att han är målsägande i rättegången. - Jag har annars mycket sympati för fildelning och mina sympatier ligger på piraternas sida. Filmbranschen måste hitta ett nytt koncept för att tjäna pengar i stället för att leva i det förflutna, säger han till DR. Han säger också att han hade uppskattat om han hade underrättats om det faktum att han är part i målet. Den kommentaren reser en del frågetecken eftersom både Henrik Danstrups och regissören/manusförfattaren Nicolas Winding Refns signaturer finns på en fullmakt för Antipiratbyråns jurist Henrik Pontén att föra deras talan i domstol ”... där intrång gjorts för våra rättigheter till filmen ’Pusher 2’ samt ’Pusher 3’…”. I åtalet ingår sammanlagt nio filmer/tv-serier, fyra datorspel och tjugotre skivor. Bara en artist, Max Peezay, har hoppat av åtalet även om starka rykten gör gällande att andra också skulle vilja göra det samma om exempelvis ingångna avtal inte omöjliggjorde det. Verken som ingår i åtalet Musik: Backyard Babies: ”Stockholm Syndrome” (Sony BMG) Sophie Zelmani: ”A Decade of Dreams 1995-2005” (Sony BMG) Kent: ”The Hjärta & Smärta EP” (Sony BMG) Lena Philipsson: ”Han jobbar i affär” (singel) (Sony BMG) Petter: “Mitt sjätte sinne”, ”Bananrepubliken”, ”Petter” samt ”Ronin” (Sony BMG) David Bowie: “Reality” (Sony BMG) Håkan Hellström: ”Nåt gammalt, nåt nytt, nåt lånat, nåt blått” (EMI Music) Per Gessle: ”Son of a Plumber” (EMI Music) Coldplay: “X & Y” (EMI Music) Robbie Williams: “Intensive Care” (EMI Music) The Beatles: ”Let It Be” (EMI Music) Joakim Thåström: ”Skebokvarnsv 209” (Universal Music) Emilia de Poret: ”A Lifetime in a Moment” (Universal Music) Cardigans: ”Don’t Blame Your Daughter (Diamonds)” (singel) (Universal Music) Advance Patrol: ”Aposteln” (Playground Music) Snook: ”Snook, svett och tårar” (Playground Music) The Rasmus: “Hide from the Sun” (Playground Music) Amy Diamond: ”This Is Me Now” (Bonnier Amigo) Cornelis Vreeswijk: “Till sist” (Bonnier Amigo) James Blunt: “Back to Bedlam” (Warner Music) Film: “Den svaga punkten” (Yellow Bird) “Afrikanen” (Yellow Bird) “Mastermind” (Yellow Bird) “Harry Potter and the Goblet of Fire” (Warner Bros) “Syriana” (Warner Bros) “Prison Break - season 1“ (tvserie) (20th Century Fox) “Walk the Line” (20th Century Fox) “The Pink Panther” (MGM och Colombia) “Pusher 3” (Nordisk Film och Henrik Danstrup) Datorspel: ”Diablo 2” (Blizzard) ”World of Warcraft” (Blizzard) “F.E.A.R.” (Sierra) "Call of Duty 2" (Activision)


Storslam för "Slumdog Millionaire"

Summary: "Slumdog Millionaire" var inte oväntat Oscarsgalans stora vinnare med åtta statyetter inklusive en för årets bästa film. Sean Penns skådespelarpris däremot kvällens överraskning

"Slumdog Millionaire" var Oscarsgalans stora vinnare. Men det mest känslosamma ögonblicket var när den bortgångne Heath Ledgers föräldrar tog emot sonens Oscarstatyett för "Dark Knight". Oscarsgalan "chock" var att det manliga skådespelarpriset gick till Sean Penn för rollen som den homosexuelle politikern Harvey Milk i "Milk" i stället för Mickey Rourke i "The Wrestler". Den ofta politiskt engagerade Penn tog chansen att från scenen propagera mot mot den kontroversiella lagförslaget, "proposition 8" , som går ut på att stoppa homoäktenskap i Kalifornien, och sade också att han var stolt över att leva i ett land som valde en "elegant man" till president. Bästa kvinnliga skådespelare blev dock inte oväntat Kate Winslet för filmen "The Reader" som gick upp på scenen och hyperventilerade efter att ha blivit omkramad av den kvintett kvinnliga skådespelare, bland annat Nicole Kidman och veteranen Sophia Loren, som gjort en personlig presentation av var och en av de nominerade. "Jag kan inte fatta att vi alla är i samma kategori som Meryl Streep", avslutade Winslet sitt andlösa tacktal. Inga stora överraskningar under årets gala alltså, men en festlig och proffsig tillställning i den stillfulle Hugh Jackmans händer. Kanske inte en lika humoristisk värd som man är van vid, men han var desto mer av en sång -och en dansman som själv ledde galans proffsigaste musikalnummer. Kvällen piggades också upp av greppet att låta välkända stjärnor i olika åldrar göra en personlig presentation av varje nominerad skådespelare i kategorierna bästa huvudroller och bästa biroller. En distingerat gråhårig Robert de Niro drog ner de mesta applåder och visslingarna för sin humoristiska presentation av Sean Penn. Och skådespelarprisen gick till... Bästa kvinnliga skådespelerska: Kate Winslet för rollen i "The reader" Bästa manliga skådespelare: Sean Penn, "Milk" Bästa kvinnliga biroll: Penelope Cruz, "Vicky Cristina Barcelona" Bästa manliga biroll: Heath Leadger, "The dark knight" (postumt)


Blodig mardröm löper amok

Summary: Sexualitet, maktbegär, njutning och skräck. Giuseppe Verdis populära ”Macbeth” är en ursinnig saga. Martin Nyström rycks med i Kungliga Operans fasansfulla drama.

”Macbeth” av Giuseppe Verdi efter William Shakespeares drama Dirigent: Pier Giorgio Morandi Regi: Vilppu Kiljunen Ljus: Linus Fellbom Medverkande: Marco Vratogna, Lena Nordin, Jaako Ryhänen, Agneta Lundgren, Badri Maisuradze, Jonas Degerfeldt med flera Scen: Kungliga Operan, Stockholm Det går en våg av ”Macbeth”-uppsättningar över Europa för tillfället. Den som hade premiär på Kungliga Operan i lördags är den tredje bara i Sverige på kort tid. Klart är att Giuseppe Verdis tidiga mästerverk från år 1847 talar till en tid av våld, misstro och maktmissbruk. Och om en önskan att för alltid lägga detta bakom oss. Att göra ett definitivt hack i massmordsmaskineriet. I den finländske regissören Vilppu Kiljunens uppsättning är Macbeth just en sådan maskin – en subjektslös yrkesmilitär som gör det han ska – men som plötsligt ställs inför nya möjligheter och hypoteser. Som börjar tänka i grammatiska böjningar som aldrig tidigare funnits i hans språk: att han ”skulle kunna” bli kung. Och han blir helt vild – och fullkomligt livrädd. Marco Vratogna gör honom skoningslöst ansatt och regerad av detta nya med ett hopkurat kroppsspråk och med en barytonstämma som osar av svartaste svavel. Medan hans hustru, lady Macbeth, reagerar helt motsatt, och tar kommandot över över denna öppning: att framtiden inte är förutbestämd utan tolkningsbar, att verkligheten är vad man gör den till. Lena Nordins lady Macbeth är en modernitetens dröm och mardröm. Hon är gruvligt vacker i sitt stora svarta hår som är kammat åt sidan. Och förmedlar sina nyvunna impulser så fysiskt direkt ut till salongen att det nästan blir farligt medryckande. När hon med sin glödande sopran kräver att: ”Låt mig tända ditt hjärtas svaga låga” känner man för ett ögonblick sig helt delaktig i upphetsningen och lockelsen – trots att man vet dess fasansfulla konsekvenser. Lysande! Ja, Kungliga Operans nya ”Macbeth” är en föreställning som övertygar med sitt enkla och starka tilltal. Med ett hovkapell som spelar med kraftfull briljans under Pier Giorgio Morandis ledning. Med en regi där Verdis energifyllda och igångsättande musik verkligen har satt sig i kropparna. Inte minst hos den för kvällen helt lysande damkören i rollen som dramats häxor. Och med suggestiva scener som omväxlande görs sagoaktigt mystiska eller avklarnat avslöjande i Linus Fellboms mästerliga ljussättning. Verdis ”Macbeth” är en ursinnig saga, översvämmad av blod, om en modernitet som löper amok. En historia om ett barnlöst, hypernarcissistiskt pars begär efter en radikal makeover. Där sexualitet, maktbegär, njutning och skräck flyter in i vartannat tills katastrofen är total. Men den bär också på en vision om en förvandlande kraft som förenar. Ett löfte om fred och frihet i det till synes mest orubbliga helvetestillstånd. På Kungliga Operan kan man just nu, med operakonstens allra finaste uttrycksmedel, uppleva denna inte alltid helt begripliga paradox. Martin Nyström martin.nystrom@dn.se


Årets konstigaste boktitel

Summary: The Diagram Prize utser årets konstigaste boktitel. I år har listan över udda titlar varit så lång att juryn haft stora problem med att utse endast sex nomineringar.

Årets nomineringar för The Diagram Prize presenterades under fredagen. Brittiska Bookseller Magazine har återigen tagit på sig uppgiften att utse årets konstigaste boktitel. Det här året har det varit ovanligt svårt för juryn att reducera den långa listan av udda titlar till en kortare lista, på endast sex titlar. – Vi har fått in extremt många titlar i år och det har varit en högljudd debatt kring vilka titlar som ska nomineras. Sex titlar känns som ett smärtsamt litet antal när man tvingas välja bort titlar som "Excrement in the late middle ages” och ”All dogs have ADHD”, säger Booksellers medarbetare Philip Stone. Årets nominerade titlar består bland annat av ”Strip and knit with style”, ”Baboon metaphysics” och “2009-2014 world outlook for 60-milligram containers of fromage frais”. Förra året firade The Diagram Prize 30-årsjubileum. I samband med firande fick läsarna rösta fram den konstigaste titeln sedan prisets instiftan. Vinnaren blev ”Greek rural postmen and their cancellation numbers”. På andra- respektive tredjeplats kom ”People who don't know they're dead” och ”How to avoid huge ships”. Priset grundades som ett sätt att undvika tristess på bokmässorna i Frankfurt. Den första vinnaren korades 1978 och var ”Proceedings of the second international workshop on nude mice”. Årets vinare utses genom en öppen omröstning och kommer att presenteras den 27 mars. Årets nominerade är: ”Baboon metaphysics” av Dorothy L Cheney och Robert M Seyfarth (University of Chicago Press). ”Curbside consultation of the colon” av Brooks D Cash (SLACK Incorporated). ”The Large Sieve and its Applications” av Emmanuel Kowalski (Cambridge University Press). ”Strip and knit with style” av Mark Hordyszynski (C&T). ”Techniques for corrosion monitoring” av Lietai Yang (Woodhead). “2009-2014 world outlook for 60-milligram containers of fromage frais” by Professor Philip M Parker (Icon Group International).


Att sälja sin kropp är inte befrielse

Summary: I Sverige bötfälls sexköpare, i Tyskland ses prostitution som ett tjänstearbete. Men det beror inte på att de prostituerades egna röster har tystats här i landet – utan tvärtom på att de hörts, skriver Kajsa Ekis Ekman.

Susanne Dodillet ”Är sex arbete? Svensk och tysk prostitutionspolitik sedan 1970-talet” Vertigo Prostitutionsutredningen från 1977 var speciell på många sätt. En av anledningarna var att den för första gången offentliggjorde röster från prostitutionsvärlden i stor skala. Olika röster med skiftande erfarenheter: prostituerade, sexköpare, hallickar som berättade öppet om sitt liv. Kvinnor berättade om sina livsstrategier, om pengar, könsroller och våld. Det här hade aldrig hörts förut. Det blev en bomb. Utredaren avskedade samtliga tio sakkunniga och det officella betänkandet blev en tunn skrift där inte en enda intervju fanns med. Själv hade utredaren blivit inbjuden av ägaren till sexklubben Chat Noir för en guidad tur och ville inte alls stänga några klubbar. Efter en storm från kvinnorörelsen publicerades ändå den ursprungliga rapporten: ”Prostitution. Beskrivning. Analys. Förslag till åtgärder”. Ett banbrytande verk på 800 sidor, som baserat på intervjuerna skapade en förståelse för prostitutionen: historiskt, ekonomiskt, könsmässigt och kulturellt. Hade jag inte känt till detta, hade jag kanske trott på Susanne Dodillet i dag. Dodillet är idéhistoriker och i sin avhandling ”Är sex arbete?” jämför hon den svenska och tyska prostitutionslagstiftningen. Det hon vill svara på är: Hur kom det sig att Sverige började bötfälla sexköp vid samma tidpunkt som Tyskland gjorde prostitution till ett arbete? Vilka tankar utgick de från? Vilka röster lyssnade de på? Hennes tes är att det i Sverige, till skillnad från Tyskland, ”inte varit de prostituerade själva som beskrivit sin roll”, utan politiker och socialarbetare som sett på prostituerade som ”offer som inte vet sitt eget bästa” och som ”mer eller mindre viljelösa”. Hon uppehåller sig länge vid prostitutionsutredningen från 1977 – men nu har det plötsligt blivit utredaren som menade att prostituerade ”måste tas på orden” och de sakkunniga som ”såg på dem som viljelösa offer”. Utredningen beskrivs som ett psykoanalytiskt mischmasch, en ”medvetet ensidig” tolkning av samhället, byggd mest på marxism, dikter och romaner. De 200 sidorna med kvinnors berättelser kallar hon ”några kortare citat”. Först baxnar man över denna historieförvanskning. Det var ju precis genom att kvinnorna beskrev sin roll som vi fick den förståelse av prostitution vi har i dag! Sedan förstår man att just det är hennes poäng: att skriva om historien. Att skapa en berättelse där all kritisk analys av prostitutionen framstår som moralistisk. Hon ser moralism överallt, och finns det inte hjälper hon till med att hyfsa språket. När utredningen skriver att prostitution har ”negativa följder för de inblandade, främst kvinnan” översätter Dodillet: ”författarna menar att prostitution är en för kvinnor olämplig sysselsättning”. När någon säger att kvinnor utsätts för saker i prostitutionen är hon genast där och förklarar att denne gör kvinnor till ”passiva offer”. Detta med passiva offer säger hon hur många gånger som helst, väl medveten om att det kommer att slå an i vår samtid. Men det har aldrig talats om passiva offer i svensk prostitutionsforskning – det är hon som läser viljelös där det står utsatt. Underförstått: en beslutsam person kan inte bli utsatt. Att se hur människor blivit offer har ju tvärtom inneburit en enorm revolutionär potential. Om det inte är något fel på oss, om vår situation inte beror på vår personlighet, utan på ett förtryckande system – då finns det hopp! Men det har skett något underligt med offerskapet: det har blivit en egenskap. Vi säger ”Hon är minsann inget offer!” och menar att detta med att vara offer är något som avgörs av ens inställning. Ryck upp dig lite bara! Och så har vi återigen förpassat systemet till bakgrunden. Det är just det som är själva kärnan i moralismen: att den inte ser strukturer utan ställer upp ett idealt sätt att bete sig. Men för Dodillet är moralism vad som helst som definierar ett samhälleligt bra och dåligt. Alla teorier som vill förändra samhället, och inte bara individen, faller därunder: jämställdhetsideal, kommunitarism och drömmar om sexuell frigörelse. Hon slår fast: ”Gruppen som vill främja en varm och öppen sexualitet liknar andra moralister i det att de definierar en erkänd och god form av sexualitet.” Enligt Dodillet ska vi alltså inte främja, inte definiera, inte kräva något annat än att leva vårt eget privata liv. Det är just därför hon indigneras så över prostitutionsutredningens slutsatser: att de gällde hela kulturen. Att horan och madonnan inte var kvinnliga egenskaper, utan uttryck för en splittring i mannens psyke mellan reproduktion och sexualitet. Och drömmen att kunna mötas bortom dessa tvångsföreställningar – det är den sexuella revolution vi ännu väntar på. Dodillet tror inte att detta kan vara möjligt. I stället gäller det att omdefiniera. Se det positiva i allt. Att sälja sin kropp kan vara en befrielse, traffickingoffer kan också ses som aktiva, ”migrerande sexarbetare” och till och med konsekvensen att man kan förlora sin lust behöver ”inte vara negativt”. Det en kvinna i prostitutionsutredningen beskrev som att ”den finaste människan i världen får inte ta i mig, det är priset jag får betala” blir hos Dodillet till något subversivt. För ”ifrågasättandet av heteronormativa strukturer kan till och med tolkas som en av prostitutionens positiva effekter.” Så här kan man hålla på, vrida och vända. Men om inte feminismen ska bli ett darrande asplöv i händerna på vem som helst med en agenda, krävs det att vi grundar våra ställningstaganden i analys, inte association. Vi måste våga se världen som den är. Och vi måste känna vår historia. Kajsa Ekis Ekman litteratur@dn.se


Äktenskapsläxa på Dramaten i höst

Summary: Ingmar Bergmans scenversion av ”Scener ur ett äktenskap” sätts upp för första gången i Sverige på Dramaten till hösten. Jonas Karlsson och Livia Millhagen gestaltar det äkta paret.

När Ingmar Bergmans ”Scener ur ett äktenskap” sändes som tv-serie 1974, med Liv Ullmann och Erland Josephson i de bärande rollerna, var det första gången Bergman gav sig på att skriva och regissera för tv. Berättelsen om Johan och Marianne och deras äktenskap på ruinens brant fick många tittare att söka relationshjälp. Men ”Scener ur ett äktenskap” blev inte bara en välkänd tv-serie i Bergmans händer. Under hans tid i München, där Bergman levde sedan han flytt Sverige efter skattebrottsanklagelserna han senare frikändes från, omarbetade han tv-serien till en scenversion med färre karaktärer. I mitten av augusti får Bergmans Münchenversion premiär på Dramaten. Stefan Larsson, tidigare konstnärlig ledare för Elverket och nyutsedd teaterchef för danska Århus teater, regisserar. Repetitionerna inleds om en månad och medverkar gör Jonas Karlsson, som Johan, Livia Millhagen, som Marianne. Jonas Karlsson berättar att han har sett tv-versionen, men aktar sig för att se den igen inför pjäsen. ”Det gäller att komma ifrån det där att man ska spela Erland Josephson”, säger han. Har du sett scenversionen? – Nej, men det är nog nästan ingen som gjort. Den sattes väl upp i München, men har aldrig spelats i Sverige, säger Jonas Karlsson som med pjäsen återvänder till sin fasta scen Dramaten. Till DN sa Ingmar Bergman, när tv-serien var som mest aktuell på 70-talet, att ”Scener ur ett äktenskap” skulle behandla ”vissheten om hur den borgerliga trygghetsideologin korrumperar människors känsloliv, urholkar dem, skrämmer dem”. – Först, när jag fick förfrågan, tänkte jag: är inte det där gammalt? Men när jag läser är det väldigt mycket som man kan känna igen, som handlar om vår tid, säger Jonas Karlsson, och fortsätter: – Jag tycker att det handlar om två personer som långsamt blir mänskliga. De börjar i en konvention kring hur saker bör vara och blir mer och mer människor, ju mer de tampas med varandra. Det är en ordentlig läxa. Jonas Karlsson ska visa upp sin gestaltning av Johan för publik långt före premiären. Under den internationella teaterfestivalen Bergmanfestivalen, som pågår på Dramaten mellan den 27 maj och den 6 juni, kan publiken se pjäsens repetitioner vid två tillfällen: den 3 och den 5 juni. – Jag tycker att det är bra och kul med öppna repetitioner i teorin. Men då kommer jag säkert tycka att det är nojigt och nervöst när det närmar sig, säger Jonas Karlsson. Mimmi Fristorp mimmi.fristorp@dn.se 08-738 15 41


"Hon är evig som naturen"

Summary: Lydia Stille heter den unga kvinnan i Hjalmar Söderbergs kärleksroman "Den allvarsamma leken". I ett tidigare okänt brev från 1922 berättar Söderberg hur han valde namnet. Kurt Mälarstedt har läst brevet till namnen Lydia Stille i Tranås.

En dag i juni 1922 fick Hjalmar Söderberg, som då bodde i Köpenhamn, ett brev från en fru Lydia Stille i Tranås. Hon inledde sitt brev en aning svulstigt: "Ärade och Store Diktare och författare! Tillgiv en ringa och okänd blåstrumpa hennes förmätenhet att på detta sätt besvära Eder." Denna inledning var säkert inte den främsta anledningen till att Hjalmar Söderberg fann brevet så intressant att han besvarade det med vändande post. Det som intresserade honom var Lydia Stilles namn och det var också för sitt namns skull hon hade skrivit till författaren. Tio år tidigare hade Hjalmar Söderberg gett ut sin stora kärleksroman "Den allvarsamma leken", där han än en gång i diktens form bearbetade sin omtumlande kärlekshistoria med Maria von Platen mellan 1902 och 1906, den historia som ledde till att han bröt upp från sitt äktenskap och sin hemstad Stockholm och bosatte sig i Köpenhamn, där han fann en ny kärlek. Han hade gett den kvinnliga huvudpersonen i romanen, hon som Arvid Stjärnblom älskade djupt och förtvivlat, namnet Lydia Stille. Redan när romanen kom ut hade Lydia Stille i Tranås slagit vad med "några av Edra gynnare och beundrare", som hon skrev i sitt brev, att hon skulle våga fråga Söderberg hur det kom sig att han gett hjältinnan i romanen hennes namn, "vilket tillhör de mindre vanliga". Hon hade uppskjutit frågan i tio år. Men nu: Tillåt mig framställa frågan som en undran: Då Ni var i färd med att skapa, månne Eder frånvarande och fjärrskådande blick omedvetet snuddade vid ett namn, vilket som helst - kanske mitt - som på så sätt fogades samman med Eder skapelse eller var det blott en dikt? I så fall väl lyckad och värd en komplimang (!) jämförd med det opoetiska Stjärnblom. Som en liten antydan om var Hjalmar Söderberg kunde ha sett hennes namn bifogade Lydia Stille bland annat ett klipp ur tidskriften Idun av den 29 oktober 1908 med en dikt med titeln "Hvar finns du!" och undertecknad med hennes namn. Lydia Stille framförde också ett tack för det i Hjalmar Söderbergs böcker som tilltalade henne. "Allt tycker jag ej om, men mycket [understruket] älskar jag." Redan samma dag som Hjalmar Söderberg mottog brevet från Lydia Stille, den 22 juni 1922, satte han sig alltså ned och skrev ett svarsbrev som han inleder med att notera att "det finns märkvärdiga sammanträffanden!". När Söderberg nästan tjugo år tidigare hade skrivit sin roman "Doktor Glas" hade han kontrollerat i både stats- och adresskalendern att det inte existerade någon person med detta namn i verkligheten, berättar han i sitt brev. Men bara några månader efter det att romanen hade kommit ut hade han sett i tidningarna att en doktor Glas, "provinsialläkare någonstans i Norrland", hade fått Vasaorden. Inte heller Lydia Stilles namn hade Hjalmar Söderberg hämtat direkt ur verkligheten: Då jag sommaren 1908 påbörjade 'Den allvarsamma leken' (på Skodsborgs Badehotel) kände jag inte Ert namn. Det faller av sig själv att jag i så fall skulle ha hittat på något annat. Förnamnet tog jag från Horatius. Hvar jag fick tillnamnet från är svårt att säga. Det fanns i min ungdom, och finns kanske ännu, en instrumentmakare Stille vars fönster vid Fredsgatan jag under många år dagligen gick förbi. Kanske var det därifrån jag fick namnet. Jag ser att Ni daterar den första av Edra dikter i Idun till okt. 1908. Jag var då (liksom nu) i Köpenhamn och såg aldrig Idun. Och naturligtvis kunde det aldrig ha fallit mig in att i en bok annektera ett namn, som redan genom tryck tillhörde offentligheten. Hjalmar Söderberg ber om förlåtelse "om den omedvetna annexionen" av Lydia Stilles "vackra namn" berett henne något obehag. Han avslutar sitt brev med att tacka för hennes "intagande dikter" och tillägger i ett PS att han i de första utkasten till sin roman hade gett den kvinnliga huvudpersonen ett annat förnamn, Paula. I "Den allvarsamma leken" faller Arvid Stjärnblom vid flera tillfällen i tankar över sin älskades namn. "Ett namn kan säga så mycket och så litet... 'Lydia Stille'. Så vackert det låter. Lydia Stille. Lydia Sti---", funderar han i början av romanen. Hans funderingar avbryts av att det ringer på dörren. När Arvid senare befinner sig i Värmland för att ta hand om sin sjuke far - medan hans Lydia samtidigt är honom otrogen med en ung diktare i Stockholm - blir han skräckslagen när han får syn på namnet Lydia i en dödsannons. Det visar sig vara namnet på en tre månader gammal flicka, men i samma tidningsnummer finns det "bland giftermåls- och kärleksannonserna" ett romantiskt meddelande undertecknat "Lydia". "Han log för sig själv då han läste annonsen. Namnet Lydia, tänkte han, tycks inte vara fullt så ovanligt som jag trodde ..." Vid ett senare tillfälle i romanen berättar någon för Arvid Stjärnblom en historia om skalden Edvard Bäckström och en flicka vid namn Lydia som stod i en cigarrbod vid Näckströmsgatan. "Arvid lyssnade tankfullt. 'Lydia'. Det fanns alltså en Lydia på 1870-talet också. Ack ja, det har det väl alltid funnits och skall alltid finnas. Hon är evig som naturen." Det finns alltså inget direkt samband mellan Lydia Stille i "Den allvarsamma leken" och Lydia Stille från Tranås. Men även den senare hade ett intressant liv, kanske också fyllt av många allvarsamma lekar, som en av hennes efterlevande uttrycker saken. Lydia Stille föddes i Slite på Gotland 1882, växte upp i Sörmland och kom till Tranås i unga år. Hon drev ända till något år före sin död 1955 en ateljé för konsthantverk där hon bland annat gjorde högtidsadresser och målade på lampskärmar och kakel. Hon var aktiv i Tranås majblommeförening från dess start 1910 och i Tranås husmodersförening. Hon ägnade sig också åt folkbildning och deltog 1925-29 i den kvinnliga medborgarskolans kurser på Fogelstad. Och hon skrev dikter. Den första och den sista strofen i en av de dikter som Hjalmar Söderberg fann intagande, den som publicerades i Idun, lyder så här: Det borde finnas en i vida världen, som tänkte mina tankar under färden och tydligt, när han läste detta kände: Hon är min drömsjäls enda, rätta frände. --- Så vandra du och jag på lifvets bana och söka fåfängt själens enda vän. Han glider tyst förbi, när minst vi ana, vi mötas och ses aldrig mer igen. En svensk klassiker Hjalmar Söderberg (1869–1941) debuterade med ”Förvillelser” (1895). Romanen ”Den allvarsamma leken” (1912) räknas som en av de finaste kärleksromanerna som finns på svenska. Söderberg bearbetar där i diktens form den omtumlande kärlekshistorien med Maria von Platen mellan 1902 och 1906. Kurt Mälarstedt har skrivit boken ”Ett liv på egna villkor. Om Maria von Platen” (W&W, 2006). Hjalmar Söderbergs brev till Lydia Stille i Tranås är i privat ägo och inte tidigare känt. Gun-Britt Sundström har skrivit en modern omarbetning av boken: ”För Lydia” (1973), som precis har getts ut i nyutgåva av Modernista. DN


”Hon är evig som naturen”

Summary: Lydia Stille heter den unga kvinnan i Hjalmar Söderbergs käleksroman ”Den allvarsamma leken”. I ett tidigare okänt brev från 1922 berättar Söderberg hur han valde namnet. Kurt Mälarstedt har läst brevet till namnen Lydia Stille i Tranås.

En dag i juni 1922 fick Hjalmar Söderberg, som då bodde i Köpenhamn, ett brev från en fru Lydia Stille i Tranås. Hon inledde sitt brev en aning svulstigt: ”Ärade och Store Diktare och författare! Tillgiv en ringa och okänd blåstrumpa hennes förmätenhet att på detta sätt besvära Eder.” Denna inledning var säkert inte den främsta anledningen till att Hjalmar Söderberg fann brevet så intressant att han besvarade det med vändande post. Det som intresserade honom var Lydia Stilles namn och det var också för sitt namns skull hon hade skrivit till författaren. Tio år tidigare hade Hjalmar Söderberg gett ut sin stora kärleksroman ”Den allvarsamma leken”, där han än en gång i diktens form bearbetade sin omtumlande kärlekshistoria med Maria von Platen mellan 1902 och 1906, den historia som ledde till att han bröt upp från sitt äktenskap och sin hemstad Stockholm och bosatte sig i Köpenhamn, där han fann en ny kärlek. Han hade gett den kvinnliga huvudpersonen i romanen, hon som Arvid Stjärnblom älskade djupt och förtvivlat, namnet Lydia Stille. Redan när romanen kom ut hade Lydia Stille i Tranås slagit vad med ”några av Edra gynnare och beundrare”, som hon skrev i sitt brev, att hon skulle våga fråga Söderberg hur det kom sig att han gett hjältinnan i romanen hennes namn, ”vilket tillhör de mindre vanliga”. Hon hade uppskjutit frågan i tio år. Men nu: Tillåt mig framställa frågan som en undran: Då Ni var i färd med att skapa, månne Eder frånvarande och fjärrskådande blick omedvetet snuddade vid ett namn, vilket som helst – kanske mitt – som på så sätt fogades samman med Eder skapelse eller var det blott en dikt? I så fall väl lyckad och värd en komplimang (!) jämförd med det opoetiska Stjärnblom. Som en liten antydan om var Hjalmar Söderberg kunde ha sett hennes namn bifogade Lydia Stille bland annat ett klipp ur tidskriften Idun av den 29 oktober 1908 med en dikt med titeln ”Hvar finns du!” och undertecknad med hennes namn. Lydia Stille framförde också ett tack för det i Hjalmar Söderbergs böcker som tilltalade henne. ”Allt tycker jag ej om, men mycket [understruket] älskar jag.” Redan samma dag som Hjalmar Söderberg mottog brevet från Lydia Stille, den 22 juni 1922, satte han sig alltså ned och skrev ett svarsbrev som han inleder med att notera att ”det finns märkvärdiga sammanträffanden!”. När Söderberg nästan tjugo år tidigare hade skrivit sin roman ”Doktor Glas” hade han kontrollerat i både stats- och adresskalendern att det inte existerade någon person med detta namn i verkligheten, berättar han i sitt brev. Men bara några månader efter det att romanen hade kommit ut hade han sett i tidningarna att en doktor Glas, ”provinsialläkare någonstans i Norrland”, hade fått Vasaorden. Inte heller Lydia Stilles namn hade Hjalmar Söderberg hämtat direkt ur verkligheten: Då jag sommaren 1908 påbörjade ’Den allvarsamma leken’ (på Skodsborgs Badehotel) kände jag inte Ert namn. Det faller av sig själv att jag i så fall skulle ha hittat på något annat. Förnamnet tog jag från Horatius. Hvar jag fick tillnamnet från är svårt att säga. Det fanns i min ungdom, och finns kanske ännu, en instrumentmakare Stille vars fönster vid Fredsgatan jag under många år dagligen gick förbi. Kanske var det därifrån jag fick namnet. Jag ser att Ni daterar den första av Edra dikter i Idun till okt. 1908. Jag var då (liksom nu) i Köpenhamn och såg aldrig Idun. Och naturligtvis kunde det aldrig ha fallit mig in att i en bok annektera ett namn, som redan genom tryck tillhörde offentligheten. Hjalmar Söderberg ber om förlåtelse ”om den omedvetna annexionen” av Lydia Stilles ”vackra namn” berett henne något obehag. Han avslutar sitt brev med att tacka för hennes ”intagande dikter” och tillägger i ett PS att han i de första utkasten till sin roman hade gett den kvinnliga huvudpersonen ett annat förnamn, Paula. I ”Den allvarsamma leken” faller Arvid Stjärnblom vid flera tillfällen i tankar över sin älskades namn. ”Ett namn kan säga så mycket och så litet … ’Lydia Stille’. Så vackert det låter. Lydia Stille. Lydia Sti---”, funderar han i början av romanen. Hans funderingar avbryts av att det ringer på dörren. När Arvid senare befinner sig i Värmland för att ta hand om sin sjuke far – medan hans Lydia samtidigt är honom otrogen med en ung diktare i Stockholm – blir han skräckslagen när han får syn på namnet Lydia i en dödsannons. Det visar sig vara namnet på en tre månader gammal flicka, men i samma tidningsnummer finns det ”bland giftermåls- och kärleksannonserna” ett romantiskt meddelande undertecknat ”Lydia”. ”Han log för sig själv då han läste annonsen. Namnet Lydia, tänkte han, tycks inte vara fullt så ovanligt som jag trodde …” Vid ett senare tillfälle i romanen berättar någon för Arvid Stjärnblom en historia om skalden Edvard Bäckström och en flicka vid namn Lydia som stod i en cigarrbod vid Näckströmsgatan. ”Arvid lyssnade tankfullt. ’Lydia’. Det fanns alltså en Lydia på 1870-talet också. Ack ja, det har det väl alltid funnits och skall alltid finnas. Hon är evig som naturen.” Det finns alltså inget direkt samband mellan Lydia Stille i ”Den allvarsamma leken” och Lydia Stille från Tranås. Men även den senare hade ett intressant liv, kanske också fyllt av många allvarsamma lekar, som en av hennes efterlevande uttrycker saken. Lydia Stille föddes i Slite på Gotland 1882, växte upp i Sörmland och kom till Tranås i unga år. Hon drev ända till något år före sin död 1955 en ateljé för konsthantverk där hon bland annat gjorde högtidsadresser och målade på lampskärmar och kakel. Hon var aktiv i Tranås majblommeförening från dess start 1910 och i Tranås husmodersförening. Hon ägnade sig också åt folkbildning och deltog 1925–29 i den kvinnliga medborgarskolans kurser på Fogelstad. Och hon skrev dikter. Den första och den sista strofen i en av de dikter som Hjalmar Söderberg fann intagande, den som publicerades i Idun, lyder så här: Det borde finnas en i vida världen, som tänkte mina tankar under färden och tydligt, när han läste detta kände: Hon är min drömsjäls enda, rätta frände. Så vandra du och jag på lifvets bana och söka fåfängt själens enda vän. Han glider tyst förbi, när minst vi ana, vi mötas och ses aldrig mer igen. Kurt Mälarstedt litteratur@dn.se Lydia Stilles brev finns i Söderbergsamlingen på Göteborgs universitetsbibliotek. Söderbergs brev till henne finns i privat ägo och är tidigare inte känt utanför familjen.


Rum för växande

Summary: Mitt i larmet i Stockholms city finns en stor, vit och alldeles mjuk plats bara för barn. Det är en utställning i Kulturhusets Rum för barn, där Katti Hoflin är chef. För DN berättar hon med upprörd omsorg om varför det är svårt att vara liten i dag.

- Det här är ett enda stort brandtal, säger Katti Hoflin, chef för Kulturhusets Rum för barn i Stockholm. - Det är ett kulturpolitiskt utropstecken att upplåta en megayta åt de minsta medborgarna. Hon står i rödrosa stickade strumpfötter mitt i utställningen "Noll till ett", och ser sig om på 800 kvadratmeter vit yta. På golvet är det mjukt, där ligger en långlånglång kuddkorv som sträcker sig över hela rummet, det finns låga runda soffor med spegelgolv, det finns mycket stora saccosäckar i halvgenomskinliga tält, man kan gå in och lägga sig och vara lite i fred om man vill. Man kan krypa överallt. Man får inte ha skor på sig. Allt är vitt. Och stort. Och lugnt. Och vackert. Mild musik, sakta växlande ljus. "Noll till ett" öppnade den 20 december och håller på till den 1 mars. Det måste ha låtit som en totalt knäpp idé från början, men Kulturhusets chef Eric Sjöström blev glad och sa: Det där låter så konstigt så det måste du göra. - Jag hade läst barnombudskvinnans rapport om att många, både barn och föräldrar, inte lyckas knyta an till varandra, säger Katti Hoflin. - Jag ville ge dem en miljö där de kunde skruva ur tiden och bara mötas. Barn i dag har det så mycket svårare än när jag växte upp på sjuttiotalet! Vi fick vara i fred mer. I dag är barnen omgivna av vuxna, men det är vuxna som pratar i mobil. Om vi inte ens har tid med barnen det första året, när har vi då tid? Katti Hoflin har varit chef för Rum för barn i två år. Hon kom till ett nyligen ombyggt Rum för barn, med vackra bibliotekslokaler och en uppskattad konstnärlig verkstad. - Det första jag gjorde var att begränsa antalet besökare, säger Katti Hoflin. Trafikljuset i fönstret visar grönt när fler är välkomna, men rött när det är fullt. Det ska inte vara en förvaringsplats utan ett möte med konsten. Rum för barn är en så ovanlig miljö för barn, den är påkostad i stället för att vara nedsliten. Det förändrar barnen. De kommer in och man ser hur de tänker: Får jag vara här? När Katti Hoflin talar om hur barn har det i dag är det med upprörd omsorg: det finns så mycket som hon vill ändra på. Och det gör hon också. Hon har infört en levande musikscen med internationella gästspel. I höstas ordnade hon tillsammans med Svenska barnboksinstitutet en stor och stormig barnboksdebatt i hörsalen, och fortsatte med tre seminariekvällar om barnkultur. I december gjorde hon en levande julkalender, en stor låda ur vilken det dök upp allt möjligt: en performancegrupp, en klezmerorkester, en bibliotekarie, "en dag var det jag själv som var där". Och under en lördag i november var hela Kulturhuset Barnens kulturhus, med bland annat rundpingis i Hörsalen, lektioner i hur man hälsar på hundar, akrobatik och hur man hjälper ett utrotningshotat instrument. Katti Hoflin bubblar av idéer: att få bygga en riktig barnscen med genomtänkt barnperspektiv, att utveckla webbplatsen och göra en internationell portal där barn kunde få prata med barn i andra länder, och så vill hon göra en egen plats för 10-13-åringarna, ett eget sinnligt bibliotek med ett kök där man kan laga mat, och ett ställe där man bara kan hänga - "såna finns det för få av" - och så borde man bygga stora mjuka kokonger längs glasväggen mot Sergels torg. - Där man bara kan ligga och växa! Hon var själv tämligen stökig som barn, ett skolkande, bråkigt barn som svor åt lärare och stack ut på stan i stället för att gå i skolan. Men då hamnade hon just på Kulturhusets Läsesalong, där en bibliotekarie upptäckte henne och stack åt henne böcker som kunde passa. Det präglade henne. Bibliotekarier är guld för barn. Yrkesmässigt har hon en brokig bana bakom sig: bonde, skådespelare, musiker, nattradiopratare. Hon var länge programledare i olika program i SVT, bland annat i det legendariska ungdomsprogrammet "Bullen". Det kommer fortfarande fram arga tittare På stan som skäller ut henne - för att programmet inte finns längre. - De erfarna rävarna på SVT lade grunden till mitt ledarskap. Och de lärde mig att aldrig vara ytlig. Numera ser jag mig som en analog public service-gumma. Sen blev hon programledare i "Bolibompa", där hon en sommar uppmanade barnen att skicka in frågor. Aningslöst, förstås. Hon hade tänkt sig en rad konkreta frågor, och visst, de kom ju. Hur blir man hovdam (man skriver till hovet)? Men sen kom också alla de där andra, svåra frågorna. Från flickan vars syster hade dött, som undrade vad döden var. Ett annat barn ville veta hur stort universum var. - Då lärde jag mig att inte underskatta barn. Små människor bär också på stora frågor. De behöver få vara i fred, men de ska vara omgivna av vuxna med stora öron. De ska inte bara få underhållning light, i amerikanskt skrikiga färger. Vem har bestämt att estetik för barn alltid ska vara färgglad? Många av Katti Hoflins idéer för Kulturhusets barnverksamhet stupar på ekonomin; till exempel hade hon velat ha en ritual med fottvätt för alla som går in i "Noll till ett"-utställningen. Men den var dyr nog som den var, det fanns inte en krona över till fottvättarpersonal. - Vi skulle ju aldrig ha råd utan våra sponsorer, konstaterar hon med krass tacksamhet. Man kan ju undra om det går att bygga barnkulturen på sponsorer, men vad gör man när samhället inte satsar mer? Är det något Katti Hoflin är riktigt arg på, så är det att samhället kommer med resurser först när barnen redan har drabbats av psykisk ohälsa och sociala problem. I stället för att ge barnen en bra uppväxtmiljö och förebyggande resurser! Det där har fått henne så rasande att hon allvarligt har övervägt att starta ett barnparti. Men enfrågepartier tror hon inte riktigt på, så det blev aldrig något. I stället jobbar hon hårt på att inte bara göra allt hon kan som chef, utan också vara en vuxen som lägger sig i ute på stan. Som när hon ser ungdomar som lagt upp fötterna på tunnelbanesäten: då går hon fram med en gratistidning och lägger under fötterna på dem. - Man ska inte skapa en konflikt, men man ska se vad de gör. Det finns andra tillfällen när hon blir så arg att hon inte bryr sig ett dugg om ifall det blir konflikt. Som när hon var i en affär och såg en mamma som ryckte sitt barn hårt i armen och sa "Är du helt jävla dum i huvet?" Då gick Katti Hoflin fram till barnet och sa: "Man får inte ta barn så där i armen. Och du är inte dum i huvet, glöm aldrig det!" Utställningen "Noll till ett" pågår Utställningen "Noll till ett" pågår i Galleri 3 till den 1 mars 2009. Magdalena Åberg har gjort scenografin i samarbete med Ebba Theorell, som är Reggio Emilia-pedagog. Rum för barn finns på plan 3 i Kulturhuset. Där finns biblioteket som är indelat i tre avdelningar - gula rummet för dem som är upp till tre år, bruna rummet för 4-7-åringar, och vita rummet för 8-13-åringar. Innanför biblioteket ligger Bildverkstan, där det kostar 20 kronor att få måla. Varje tisdagskväll är det kroki kl 18-20, det kostar 100 kronor. På fredagar kl 16 är det dans i Bildverkstan. Rum för barn och "Noll till ett" har stängt på måndagar. Mer information finns på www.kulturhuset.stockholm.se Kulturhuset


Soultjuven Raphael Saadiq

Summary: Sångaren Raphael Saadiq står stadigt i i 60-talets soulmusik. Hans nya hyllade skiva "The way I see it", är full av lån från till exempel Tamla Motowns klassiker. "Det är helt ok att sno en vers och en refräng" säger han i en intervju.

För vissa människor är amerikanske sångaren och låtskrivaren Raphael Saadiqs oblyga lån från 60-talets soulmusik inget annat än nekrofili. Saadiqs musik har alltid tagit ett tydligt avstamp i soulhistorien, men på den senaste skivan "The way I see it" har kärleken till dåtiden nått helt nya nivåer. Beväpnad med nördiga böcker som dokumenterar skivinspelningar av Motown och The Beatles har han metodiskt kopierat varje riff, handklapp och mikrofonplacering från 60-talet. I studion klär han sig alltid i kostym för att förstrött kunna stoppa handen i fickan under sångtagningarna, precis som Sam Cooke brukade göra. Men som DN:s Mattias Dahlström slog fast i sin recension av senaste skivan så är han ingen klumpig kleptoman, bara en "elegant gentlemannatjuv det är omöjligt att inte tycka väldigt mycket om". - Jag hade faktiskt inte tänkt att skivan skulle bli som den blev. Första låten jag gjorde lät lite Motown och efter det fortsatte jag bara på samma spår, säger Raphael Saadiq på telefon från Norge. På skivan är det faktiskt lika mycket lån från 70-talssoul som sextiotalets Motown. - Ja, det är mycket Delfonics, det är mycket Stax. Det är alla de där artisterna som jag brukade höra på min gata när jag växte upp. Man hörde Earth, Wind & Fire från fönstren, man hörde Carlos Santana från folks bilar. Men jag var alltid inne på 60-talsmusiken. Motown fyller 50 år i år. Hur ska du fira? - Bara genom att fortsätta lyssna på skivorna. Jag köpte hela Stevie Wonders katalog på Itunes nyligen och bara det är runt 200 låtar. Ja, jag köpte faktiskt hela katalogen två gånger, för min hårddisk kraschade. Finns det ingen ny musik som kan konkurra ut Stevie Wonder från din Itunes-spellista? - Nä. Det kommer nog aldrig att hända. Men jag älskar MGMT. Och Kings of Leon, de är ett band som fortsatt göra sin grej när ingen trodde på dem och nu har de slagit igenom. Jag letar efter melodiös musik som jag kan spela i min Honda när jag ska köra riktigt långt. Det har gått 25 år sedan Saadiq fick sitt första stora musikjobb, som 17-årig basist på Prince och Sheila E:s turne 1984. Sedan dess har framgångarna kommit med grupperna Tony! Toni! Toné! och Lucy Pearl, som soloartist samt via samarbeten med bland andra D'Angelo, Joss Stone och Mary J Blige. Ändå menar Saadiq att det är just nu, när han är 42 år gammal, som den allra bästa tiden för hans patinerade musik kommit. - Det var perfekt tid att släppa den här skivan nu. Förut tjänade skivbolagen mest pengar på dagsländor, men i dag är det annorlunda. I takt med att skivförsäljningen gått ner har skivbolagens fokus flyttats från att sälja hitsinglar till tonåringar till att ta hand om den lite äldre publik som fortfarande köper skivor. Det betyder fler återutgivningar av gamla etablerade artister och fler nya artister som påminner lite om de gamla - som Alicia Keys, Norah Jones och Amy Winehouse. Ett annat exempel är John Mayer, kanske främst känd för den svenska publiken som Jennifer Anistons pojkvän. Precis som Raphael Saadiq har han lyfts fram av den amerikanska musikindustrin som en förvaltare av gamla tiders låtskrivande. Jag frågar Saadiq vad han tycker om att Mayer stämts av Curtis Mayfields son, då hitsingeln "Waiting on the world to change" ansetts alltför lik den gamla Mayfield-låten "We're a winner". - Va? Det visste jag inte, har han? Haha, wow! Ja, John Mayer gick nog lite över gränsen med den låten. Du vet, det är ok att sno en vers. Och det är ok att sno en refräng. Men när man i samma låt snor vers, refräng och brygga så har man gått alldeles för långt. Man får nöja sig med att sno bara versen? - Ja, precis.


Stockholms city växer upp

Summary: I skuggan av de stora debatterna om Slussen och Stadsbiblioteket pågår nu en omfattande omvälvning av Stockholms stadskärna. City blir sakta men säkert några våningar högre och på torsdag väntas beslut om nästa språng.

På gatunivå kan det vara lika skrämmande ödsligt som tidigare. En vandring längs Jakobsgatan i södra Klara gör ingen munter på dagtid och skrämmer många på kvällstid. Men den som tittar uppåt märker att Klarakvarteren vaknat ur traumat från 1960-talets rivningar. För det är där uppe det händer. Den gällande, genomgripande modellen för förtätning av Stockholm är att bygga våningslager ovanpå de befintliga husen. Arkitekterna kallar de nya våningarna årsringar. Politiker och många stadsplanerare vill gärna debattera mer drastiska ingrepp och älskar att referera till Manhattan när nya områden ska planeras. Säg det stadsbyggnadsborgarråd som inte vill manifestera sig själv med ett högt hus eller en märkesbyggnad. Och just att bygga höga hus har fått politiker, arkitekter och allmänhet att debattera som vore stadsplanering svart eller vit: Ohejdad exploatering på marknadens villkor eller bevarande av Stockholms rådande siluett till varje pris. Debatten har haft samma höga tonläge ända sedan Stockholms första torn – Stadshuset, Kungstornen eller tornen vid St:Eriksplan – byggdes för runt hundra år sedan. Debatten lär fortsätta varje gång ett nytt förslag som påverkar Stockholms skyline dyker upp. Men samtidigt pågår alltså en långsam omvälvning med gradvisa höjningar. – När andra städer som Köln eller London brutit upp sin skyline har det inte blivit så lyckat. Stockholm har i stället valt Parismodellen, säger Stockholms stadsarkitekt Per Kallstenius. – Innerstaden får ligga kvar på sin historiska höjdnivå, medan man kan tillåta höghus eller skyskrapor på enskilda platser runt om, i stadens periferi. City kallar vi ett förändringsområde som vi sagt att man succesivt kan bygga på och höja med två till tre våningsplan. I utvecklingsområden som Västra City vid Centralen kan vi däremot tänka oss en högre skala. Arkitekten Gert Wingårdh, som ofta hamnat i hetluften med sina förslag på höga hus, menar att Stockholm har en bra linje i sin stadsplanering, men inte är i närheten av taket för hur mycket man kan förtäta. Inte i jämförelse med vissa asiatiska städer som Hongkong. – Det är lustigt att man i dessa sekulariserade tider låter kyrktornen dominera siluetten. Den borde istället domineras av funktioner som är viktiga för staden, säger Gert Wingårdh. Men ur debatten om Stockholms siluett har alltså en konsensus om försiktig förtätning utkristalliserat sig. Omvälvningen av City har pågått sedan i början av 1990-talet, men det är nu den syns i stor skala. Och på torsdag den 12 februari tar utvecklingen nästa språng, då väntas Stockholms stadsbyggnadsnämnd ta beslut om detaljplan för ännu en årsring. Statens fastighetsverk (SFV) vill påbörja renoveringen av ett av sina tio kvarter där statens olika myndigheter huserar i början av Drottninggatan vid Riksdagshuset. – Det här området är ju Citysaneringens Svarte Petter, med trafiktunnlar som gör att man som invånare knappt kan nå gatorna. De gamla bankpalatsen här har vuxit fram i en historisk utveckling som blev totalt avhuggen med rivningarna på 1960-talet. En historisk krasch, säger Hans Birkholz. Han är den arkitekt som med sitt kontor BAU fått uppdraget att lägga två våningsplan ovanpå de stora kvarteren Björnen och Loen där bland annat finansdepartementet ligger (se nr 4). Att addera årsringar ligger i tiden, menar Birkholz och nämner de schweiziska stjärnarkitekterna Herzog & de Meurons spektakulära konserthus i Hamburg, med ett skulpturalt glasbygge ovanpå ett hamnmagasin i tegel. Ett par tydliga exempel på tidigare årsringar finns också alldeles i närheten av Klarakvarteren. Centralpalatset vid Tegelbacken fick två glasvåningar på taket på 1930-talet, signerade Sven Markelius. En tillbyggnad som har sitt helt egna uttryck jämfört med resten av huset. Ett annat exempel är Riksdagshuset som fick sin glastillbyggnad på 1980-talet av AOS-arkitekter. – Den årsring vi lägger till i kvarteren Björnen och Loen ska vara vital och visa på sin tid. Nästan konfrontativ, säger Hans Birkholz. Det är den. Den sticker bokstavligen ut, fast syns knappt på långt håll – med sina inskjutna och för Forts. från förra uppslaget skjutna volymer inordnar den sig i taklandskapet – men blir väldigt påtaglig tätt inpå. Eftersom mycket av arkitekturen i city i dag består av stora monotona komplex gäller det att en stor tillbyggnad som denna delas upp i volymer och olika material. – Varierande mönster, material och detaljer ska få ljuset att vandra olika och byggnaden att se olika ut beroende på varifrån man betraktar den, förklarar Hans Birkholz. Det ska vara lätta material som glas och aluminium. På Birkholz kontor pågår tester med hur aluminiumet ska slipas på olika sätt för att få rätt ljusspel. Och kring fönstren funderar man på mönster i nischerna som bara kan ses rakt underifrån. – I upplevelsen av byggnaden ska det hela tiden hända saker. Arkitekturen ska inte bara vara ”oneliners” utan ha flera skikt i upplevelsen. Men det är inte bara på taknivå det ska hända saker utan även nere på gatan. Drottninggatans nedre del är fylld av krimskramsbutiker. Och den som får för sig att röra sig längs någon av sidogatorna möter en ödslighet som kan kännas hotfull. De tidigare butiksfönstren är igensatta och att den demokratiska maktens olika departement huserar här märks knappt då entréerna är väl dolda. Detta vill staden och SFV råda bot på. Departementen ska få tydliga ingångar. Större affärssytor i två plan ska locka prestigebutiker och kaféer. Längs Jakobsgatan som i dag är ödslig och tom vill man skapa ett torg med uteservering, kanske vatten som får rinna längs gatan och skulpturer gjorda av Konstakademiens elever. Konstakademien skulle då också kunna öppna en ny entré ut mot torget. Men ska man få liv i City även efter kontorstid så krävs att folk bor där. Den politiska majoriteten har utlovat 1 000 nya bostäder i City under mandatperioden. Ett sätt att klara det är att sätta press på och kohandla med fastighetsägarna. Kvarteret Brunkhalsen vid Malmtorgsgatan (se nr 17) och kvarteret Beridarebanan vid Slöjdgatan (se nr 5) är två exempel på det. I Brunkhalsen ska SFV bygga om ett i dag kontoriserat gammalt bostadshus till bostäder på nytt. I Beridarebanan skapar Nyréns arkitekter ett nytt bostadshus åt H & M-ägaren Stefan Perssons fastighetsbolag Ramsbury. Även i andra kvarter läggs årsringar till. I kvarteret Jacob Större (se nr 10) vid Regeringsgatan och Jakobsgatan där Hamburger Börs ligger höjer ägaren Vasakronan fastigheten med 2 våningsplan kontor. Salénhuset vid Mäster Samuelsgatan byggs också om. De öppna gårdarna byggs igen och längs Mäster Samuelsgatan (se nr 19) skapas ett sammanhängande butiksstråk. Och nere på Vasagatan växer ett stålskelett upp i luften som visar början på ett helt annat slags årsring. Väster om nya kongress- och hotellkomplexet Stockholm Waterfront planeras ett helt nytt område – Västra City – att i framtiden byggas ovanpå spårområdet (se nr 19). När första förslaget på Stockholm Waterfront kom var kritiken omfattande. För högt och för stort så nära Stadshuset och vattnet, sa flera debattörer. En av dem var Skönhetsrådet, stadens rådgivande organ i stadsplaneringsfrågor. Men nu anser rådets sekreterare Martin Rörby att de fick gehör: – Nu är vi nöjda med konferensdelen som bearbetats och fått en mindre kompakt volym som spelar bättre mot Stadshuset och vattnet. Hur högt Västra City kan komma att byggas avgörs bland annat av en pågående utredning om ekonomi och hållfasthet. – Det är bra att man diskuterar att kunna gå upp i skala i fortsättningen av överdäckningen av spårområdet, säger Gert Wingårdh. Så långt några av de många pågående projekten. Men samtidigt skissas det på en mängd andra årsringar. Särskilt hos fastighetsägarna. Vasakronan funderar på hur många våningar man kan bygga ovanpå SEB-huset vid Sergels torg. Eftersom staden vill ha Klarabergsgatan som en paradgata skulle en märkesbyggnad i fonden vid Sergels torg sitta fint. Gallerians ägare AMF sitter med samma slags funderingar. Hur många våningar kan de lägga på köpcentrumet? Att fastighetsägare är aktiva rimmar väl med stadsbyggnadsborgarrådet Kristina Alvendals (M) syn: – Fastighetsägarna är en viktig drivkraft. Även om staden har planmonopol så är det ändå äganderätten som styr. Det måste till ett bra lagarbete. Det hänger alltid på marknadskrafterna. Och marknadskrafterna är i högsta grad med i det senaste utspelet om höga hus. Mitt emot Centralen där hotell Continental ligger vill staden skapa en effektfull entré för den kommande Citybanan och hotellets ägare Folksam är med på noterna. Fyra arkitektföretag har lagt fram sina förslag på ett höghus i 30 våningar cirka 100 meter högt (se nr 12). Folkpartiet gick inför senaste byggnadsnämndsmötet ut och deklarerade sitt motstånd. Skönhetsrådets sekreterare Martin Rörby håller med: – Det ligger för nära Klara kyrka och konkurrerar med den. Om man ska ha höghus i City ska man jobba med det på samma sätt som med kyrktorn och då skulle det inte ligga där. Citybanan ska framträda men det kan det göra på annat sätt. En märkesbyggnad måste inte vara ett höghus. Men Alvendal fick med sig S och KD och höghustankarna svävar vidare mot ett avgörande senare i år. – Visst ligger det nära Klara kyrka men det kan bli en spännande samklang. Man får komma ihåg att Klara kyrka är högre: 116 meter, säger Alvendal och tillägger: – Men Stockholm måste sluta se kyrktornen som de högsta byggnaderna. Bäva eller förtrösta: under tiden som City sakta men säkert växer med nya årsringar kommer fler höga hus-idéer säkert att poppa upp på olika platser. Tanken på ett Manhattan i Stockholm som många politiker refererat till genom åren har förstås även Kristina Alvendal anammat. Fast då i en framtid en bra bit bortom finanskrisen och en bra bit utanför City, i den kommande stadsdelen i Värtahamnen. Anders Frelin anders.frelin@dn.se 08-738 21 76


Sonens sanning om Slas

Summary: Drygt ett år efter författaren Stig "Slas" Claessons död kommer hans son, Nils, ut med en bok "Blåbärsmaskinen". Han vill berätta något sant om sin far. "Stig var en komplicerad person, han var aldrig någon mysgubbe, säger Nils Claesson.

Kort efter Stig Claessons död gick det rykten om att någon tänkte skriva en bok om honom. Men Nils Claesson ville bli först med en bok om sin far som han alltid kallade Stig och som var mest känd som Slas men som aldrig själv kallade sig Slas. - Det kom upp saker när jag tömde Stigs lägenhet och hans ateljé vid Nytorget. Jag blev som precisionsbombad med madeleinekakor, säger Nils Claesson. Stig Claesson. Konstnär. Författare till över åttio böcker. Beundrad. Folkkär. Mytomspunnen. En söderkis med känsla för landsbygden. Framför allt ville Nils Taki Claesson - Taki efter mamma som var född i Kanada - berätta något sant om sin far, säger han när vi träffas på Chic konditori intill Mariatorget på Söder, ett konditori med ett namn som hans far kunde ha hittat på. Han ville också ta fram sin mor ur glömskan, hon som nu varit död i tjugotvå år. Detta är den enkla förklaringen till att han ger ut "Blåbärsmaskinen" bara drygt ett år efter det att Stig Claesson dog sjuttionio år gammal. Nils Claesson själv fyllde femtio i september förra året. Stig Claesson hyllades ordentligt i eftermälet. "En otroligt skön kille." "Djup insikt om det outgrundliga hos människan." "Underbar som vän." "Humor och värme." "En rebell och sanningssägare." - Folk var extremt respektfulla. Och det kanske man ska vara när någon just har dött, säger Nils Claesson. - Men jag tycker inte att det gagnar Stigs konstnärskap att bara komma med såna där hyllningar. Det finns en risk för att han förvandlas till en arketyp, en Söderfigur som Cornelis Vreeswijk. En sorts frikyrka dit alla kommer med sina sociala problem för att tända små ljus vid graven … Det fanns helt enkelt mycket med Stig Claesson som hans äldste son var arg på. - Och mycket som förtjänade en större publik än en terapisoffa. Så jag bestämde mig för att skriva den här boken. Stig Claesson var missbrukare under hela sitt liv, säger sonen. Men han använde inga tyngre saker. - Han körde med den svenska stilen, ungefär som Christer Pettersson. Uppspritad starköl, Rohypnol. Men han var periodare. Det var inte så att han alltid var full. I en missbrukarfamilj reglerar en persons tillstånd hela familjen. Alla vaktar på den personen. Alla är hela tiden skraja. När han är glad är alla glada. När han är ledsen är alla ledsna. Det handlar om ett väldigt övergrepp på sin omgivning. Så du fick ett kanske alltför stort ansvar, som det äldsta barnet? - Ja, man får ta ett stort ansvar för saker som man inte kan hantera. Jag har ett råd till alla som befinner sig i en liknande situation som min: flytta hemifrån så fort ni kan. Nils Claesson var sjutton när han flyttade hemifrån. Hans föräldrar skilde sig först långt senare. - Väldigt sent. Man växte upp med frågan "ska de inte göra det någon gång?". Hade ni en bra far-son-relation? Nils Claesson stelnar en aning. Han gör klart att han redan blivit provocerad av en liknande fråga i en radiointervju. När han nu ändå svarar sväljer han vid ett tillfälle lite extra. - Bra? Dålig? Man har en far. Jag tyckte nog att Stig var bra på håll, jobbig på nära håll. Han var jobbig mot dem som var honom nära. De sista åren tog jag hand om honom väldigt mycket. Vi besökte många mottagningar. Sahlgrenska, Karolinska. Jag fick en annan relation till honom. När ens föräldrar blir gamla blir man förälder till sina föräldrar. "Har du ätit nu?" Man måste betala räkningar, städa, kasta gammal mat som luktar illa. Men hade ni en bra relation när du växte upp? - Ibland. En gång gjorde han en heroisk insats när han talade med rekton i min skola om en lärare som mobbade mig. Men Stig var oberäknelig, egotrippad, knäpp. Han kunde inte se skillnad på barn och vuxna. Jag tror att det är en av orsakerna till att han var så bra på sagor. När jag var åtta nio år frågade jag honom en gång vad jag skulle läsa. Han satte Dostojevskijs "Anteckningar från ett källarhål" i handen på mig. "Det här är en riktigt bra bok", sa han. Morsan bara skakade på huvudet. Jag återvänder till "Blåbärsmaskinen": "Stig hade en idé om att man skulle bevaka sina barn på håll och bara ingripa om det verkligen behövdes --- Stig tyckte om att inbilla sig att han var kompis i stället för farsa." Nils Claesson konstaterar också i sin bok att Stig Claesson visserligen ville att hans tre barn skulle finnas i närheten, "men samtidigt vara ett huvud kortare, gärna som ett garnityr" till honom själv. Och han berättar om en viss elakhet från sin fars sida, om hur Stig formligen mobbade sin hustru, hur han avfärdade hennes sallader som "kaninmat", hur han skickade sin revisor för att förhandla med henne efter skilsmässan i stället för att lösa problemen själv, hur han kunde ryta något om att det inte skulle vara någon taffelmusik när sonen spelade piano. "Stig kunde vara mycket modig och visa civilkurage, men när det kom till privata saker var han en liten man." - Det var alltid bra att ha Stig lite på avstånd. Brevkontakt eller telefon var bäst. Vi umgicks. Men det kunde bli lite jobbigt, säger Nils Claesson på Chic konditori. Han varken kan eller vill, tror jag, dölja sin beundran för en far vars prosa präglat men inte kvävt hans eget sätt att skriva. Men samtidigt, du lämnar ut Stig ganska ordentlig? - Jag ville vara tydlig i min bild av Stig. Det innebar naturligtvis att lämna ut honom. Det innebar också att släppa fram ett helt spektrum av känslor inför honom som jag burit på: ilska, beundran, vänskap, irritation och en stor förundran över hur han blev som han blev. Ibland när han skrev sin bok kände sig Nils Claesson som en insider i maffian som informerar polisen, eller en spion eller en förrädare, säger han. - Men jag tror att det var nödvändigt att skriva min sanning. Han ger ett exempel. En av orsakerna till att han i slutet av 1980-talet flyttade från Söder var att en ostaffär på Hornsgatan hade satt upp ett stort porträtt på Stig Claesson inne i butiken. - Jag skulle köpa ost en dag och så glodde ett porträtt på Stig rakt ner på mig, ett porträtt med guldram, ett sånt som man brukar sätta upp på ayatollor och kungar. Redan då började jag fundera på att skriva något om honom. Jag tror att det är bra att lämna ut Stig. Han var en komplicerad person, han var aldrig någon mysgubbe. Och på samma sätt som Nils Claesson kände det som en plikt som son att ta hand om Stig under hans sista tid tycker han att han hade en plikt mot sig själv att skriva boken om Stig. - Man väljer inte riktigt själv vad man skriver. Det kommer ut. Det vill fram. Nils och Stig, son och far Nils Claesson, född 1958, konstnär, filmare, författare. Var med och startade tidningen ETC, där han också under en period var delägare. Sommarvikarie på Dagens Nyheter 1985. "Då upptäckte jag att jag inte ville vara journalist." Tränar thaiboxning. "Jag är fascinerad av brutala sporter. Det är inte på riktigt, men det finns vinnare och förlorare. Om man tränar kampsport och sådant träffar man väldigt många olika sorters människor från alla möjliga samhällsklasser. Det skapar många kontaktytor." Stig Claesson, född 1928, död 1998. Författare, tecknare, målare. Konstakademien 1947-52. Känd under signaturen Slas, författare till över 80 skönlitterära verk, däribland "Berättelse från Europa", "Ugnstekt gädda", "Västgötalagret", " Döden heter Konrad", "Vem älskar Yngve Frej", "Min vän Charlie", "På palmblad och rosor", "Henrietta ska du också glömma", "Blues för Mr Shelley", "Efter oss syndafloden" och "God natt fröken Ann" - Stig Claessons sista bok, som kom ut 2006. Fick bland annat SvD:s litteraturpris, Samfundet de nios stora pris, Piratenpriset och Kellgrenpriset. Tränade boxning.


Frostigt möte

Summary: För Ron Howard blev David Frosts intervjuer med Richard Nixon den "rättegång" som USA behövde. Nu har han Oscarsnominerats för sin regi av den klassiska duellen.

När kameran zoomar in Frank Langellas/Richard Nixons tomma blick är det svårt att inte tänka tanken: Skulle vi få se samma ansiktsuttryck om George W Bush ställde upp på en intervju för att diskutera sina brister som president, precis som Nixon gjorde för David Frost? - Det skulle vara någonting det, men tror du att någon skulle få honom att göra en intervju? Inte jag. Han kommer att försvinna till sin ranch i Texas och gå under jorden, säger regissören Ron Howard. Hans film "Frost/Nixon" handlar om de tv-intervjuer som Frost gjorde med den amerikanske presidenten tre år efter att denne tvingats avgå på grund av Watergateskandalen. Jag frågar honom vem som skulle vara David Frost i dag, om Bush trots allt skulle få för sig att ställa upp. Svaret kommer blixtsnabbt och med ett skratt: - Sacha Baron Cohen (Ali G, Borat.) Den brittiske pratshowvärden David Frost, som spelas av Michael Sheen, var heller inte betraktad som seriös politisk journalist när han fick idén till den intervju som ingen amerikansk journalist lyckats få. Frost betalade ur egen ficka och i scenen just innan kamerorna tänds för den första intervjudagen avslöjar han för Nixon hur mycket kalaset har kostat honom. Därför är det två män med mycket att bevisa som möts i Kalifornien 1977. Nixon vill visa för det amerikanska folket och för sig själv att han inte är den skurk han utpekats som. Frost har inte bara kravet på sig att göra intervjuerna kommersiellt framgångsrika, han måste också visa att han är en duglig journalist som kan locka sanningen ur "Tricky Dick". Intervjuerna blev ett bevis för televisionens makt och genomslagskraft. Programmen visades under fyra kvällar och sågs av 45 miljoner tittare. Många menade att de lyckades med det som domstolar och senatsutskott gått bet på - att få Nixon att medge att han missbrukat sin makt. I Howards regi blir samtalet till en boxningsmatch, eller kanske påminner det ännu mer om världsmästarmatchen i schack mellan Bobby Fischer och Boris Spasskij på Island. De båda huvudaktörerna stöttas och kritiseras av sina sekonder. När Nixon pressas mot repen går hans adjutant Jack Brennan (Kevin Bacon) helt enkelt in och bryter inspelningen. Howard menar att det är det mänskliga draMat som gör duellen så elektrifierande. - Jag gillar det faktum att storyn inte har en politisk agenda. Frost hade inget politiskt syfte. Det är i stället en väldigt spänningsladdad batalj på ett mänskligt plan. Han påverkades själv starkt av Nixons avgång och av Frostintervjuerna. Han tror att de för många innebar ett sådant där "jag vet var jag var när"-ögonblick. - När allt var över visste vi inte vad vi skulle säga eller tro. Det lämnade så många frågetecken. Jag visste inte om Nixon blivit utsatt för en politisk avrättning av medierna eller om det verkligen hade varit ett missbruk av makten. Jag ville inte tro att han hade ljugit för oss, men när Frostintervjuerna kom kändes det rätt. Landet behövde en sorts rättegång. Det var väldigt katharsiskt, säger han. Howard beskriver sig som ett barn av babyboomen som stod redo att ta över efter en generation som präglats av Vietnam, rasupplopp, Watergate och demonstrationer. Inget av det skulle få hända igen. - Därför är det chockerande att vända sig om och se tillbaka på de senaste åtta åren i USA. Man ser missförhållandena som är ännu värre. Man känner sig hjälplös. Det är väldigt upprörande. Ron Howard blev känd 1973 genom Ron Howard blev känd 1973 genom filmen "Sista natten med gänget" ("American graffiti"), men kanske framför allt som Richie i tv-serien "Gänget och jag" ("Happy days") som sändes i svensk tv mellan 1974 och 1984. Howard, som föddes i en skådespelarfamilj, hade dock verkat som filmskådespelare ända sedan han var ett litet barn på 1950-talet. Han har regisserat en mängd filmer, där de kanske mest kända är "Apollo 13", "A beautiful mind", "Cinderella man" och "Da Vinci-koden".


Illegala nedladdare betalar också för sig

Summary: Försäljningen av ljudböcker, konsolspel och digital musik ökade markant i Sverige 2008. En stor del av köparna är de illegala nedladdarna, enligt en färsk rapport.

Personer som laddar ner upphovsrättsskyddat material från nätet representerar samtidigt nästan hälften av de konsumenter som köper musik, dvd och böcker. Det visar en färskt undersökning från Holland. Samtidigt visar svenska siffror att försäljningen av digital musik, ljudböcker, biobiljetter, dvd och konsolspel ökade 2008. Den holländska studien visar att hela 25 procent av den holländska befolkningen laddar ned dvd:er spel och musik. Samtidigt utgör de illegala nedladdarna 45 procent av alla som betalar för liknande material. Bakom rapporten står Institute for information law knutet till juridiska fakulteten vid Amsterdams universitet. Studien antyder att fildelning på individuell basis inte kan hållas ansvarig för det tapp som skett inom vissa sektorer. I Sverige ökade biobesöken med 700.000 år 2008 jämfört med 2007. Även köp-dvd ökade med 80.000 exemplar enligt marknadsundersökningar av GFK. Köpmusik i digital form ökade första halvåret 2008 med 10 procent. I hela världen ökade den digitala musikförsäljningen med 25 procent. Datorspelsförsäljningen går åt två håll. I fjol ökade spel till konsoler som Wii och Xbox, medan lättkopierade pc-spel minskade. Ljudböckerna fick ett rejält uppsving i Sverige. Förra året såldes 71.200 mp3-böcker av de 900 titlar som finns att välja mellan, det motsvarar en ökning på 56 procent jämfört med året innan, enligt Sydsvenskan. Framför allt är det skönlitterära böcker i mp3-format, som står för ökningen. Försäljningen av e-böcker, böcker som överförs till ett elektroniskt format som man sen kan ladda ned och läsa i datorn eller en läsplatta, minskade däremot. Den begränsade tillgången till läsplattor i Sverige antas ligga bakom tappet.


Liv bortom skog och mörka vatten

Summary: Den hemliga, poetiska uppstickaren ”Man tänker sitt” får snart premiär på Berlins filmfestival. Fredrik Wenzel och Henrik Hellström, båda uppvuxna i Falkenberg, har gjort filmen som bär på sitt eget mysterium.

”Man tänker sitt” är ett förhållningssätt som Fredrik Wenzel och Henrik Hellström använt under hela arbetsprocessen, när de skrev och när de regisserade. – Vi har längtat efter något som vi inte visste hur det såg ut, säger Fredrik Wenzel och Henrik Hellström. Det blev en film som går mot strömmen, som bär på sina egna mysterier, och överlåter till den som ser den att fylla med sin egen mening. Historien bakom filmen är också speciell; Fredrik Wenzel, som stod för fotot i ”Farväl Falkenberg”, och Henrik Hellström kommer båda från Falkenberg, men träffades först i Stockholm. Ett enda litet utvecklingsstöd från Svenska filminstitutet och Film i Halland använde de till att skriva under lång tid, spela in, och sedan klippa till en form som dög att visa upp. Erika Wasserman som har producerat filmen (exekutiv producent är Jesper Ganslandt) säger: – Det vanliga är att man skriver ett manus och sedan får man lite mer pengar och så får man övertyga en massa människor att den är värd att stödja. När Wenzel, Hellström och Wasserman hade en nästan färdig film visade de den för filmkonsulenten Piodor Gustafsson som blev entusiastisk. Det ledde till samproduktion med bland andra Film i väst och SVT och pengar till ljudläggning, ljussättning och en erfaren klippkonsulent. – För oss var det nödvändigt att göra så, säger Henrik Hellström. Vi hade inte kunnat kommunicera vår idé utan att den rann ur oss. Vi var tvungna att stänga bubblan omkring oss. ”Man tänker sitt” är inbjuden till Forum i Berlin, den sektion som söker de nyskapande filmerna och de nya regissörerna. Och Fredrik Wenzel och Henrik Hellström har verkligen skapat ett alldeles eget filmspråk: Fredrik Wenzels foto med extremt laddade färger, den lugna kameran som följer skådespelarna; Erik Enockssons musik, i vissa stycken inspirerad av sakral musik från 1400-talet och framåt, kompletterad med nyöversatta texter på latin. – Jag har inte intresserat mig för stil, det är ett försök att vara sann och icke-spekulativ, säger Fredrik Wenzel. Omgivet av skog och mörka vatten ligger det genomplanerade kedjehusområdet med sina kortklippta gräsmattor. Där bor Sebastian, Jimmy, Anders, Mischa. I filmen möts de aldrig, men de förs ändå ihop av elvaårige Sebbes iakttagelser och röst. Ett barn på randen till vuxenlivet, ännu inte drabbad av puberteten. Från kullen på lekplatsen ser Sebbe ut över de inrutade kedjehusen. Han ser Jimmy som bor hos sina föräldrar trots att han har en liten son. Han ser Anders som investerat i helt ny inredning. I en bäck i områdets utkant letar Mischa efter fisk med ett ljuster; han kom som gästarbetare på sjuttiotalet. Mischa spelas av Marek Kostrzewski, lärare på Teaterhögskolan i Malmö. Jimmy spelas av Jörgen Svensson, som var med i ”Farväl Falkenberg”. Han blev pappa efter den filmens premiär 2006 och spelar nu mot sin lille son Silas i oerhört märkliga scener i ”Man tänker sitt”. – Vi har valt våra karaktärer efter deras egenskap att behålla en hemlighet snarare än att visa sig, säger Henrik Hellström. Till yrket är de inte skådespelare. Hellström och Wenzel har hittat dem bland personer som de mött i sina liv. – De har egenskaper som man söker hos en skådespelare, en blick och en avspändhet i kroppen, och dessutom ett läckage, deras kroppar sänder ut de livserfarenheter de bär på. Vattnet, skogen, musiken, allvaret ... associationerna går till Andrej Tarkovskij som betraktade filmen som en konstart värd att offra livet för. En konstart som fick vara gåtfull och inte behövde förklaras, vare sig av journalister eller marknadsförare. Och den ryska filmtraditionen fortsätter med regissörer som Alexandr Sokurov och Elem Klimov ... – Vi har aldrig tänkt på dem som förebilder. Men vi ser nog på filmen på samma sätt som Tarkovskij. Och i ”Ivans barndom” låter ju Tarkovskij ett barn vara vuxet på något sätt, säger Henrik Hellström. – Vi går med de här fyra karaktärerna ned i mörkret och sedan är vår ambition att lämna ett förslag om en hoppfull idé om framtiden. ”Den som tillitsfullt går i den riktning som drömmarna utstakar ska uppleva en sådan framgång som de aldrig har kunnat föreställa sig under alldagliga stunder ...” Vi hör Sebastians röst under hela filmen, en berättarröst, klara reflexioner, ofta med en vuxen människas ordval. Just detta är ett citat ur Henry David Thoreaus ”Skogsliv vid Walden”. – Vi ger honom ett språk för barnets skarpa iakttagelser. Här är det en stor text i Peter Handbergs poetiska och rena översättning, berättar Fredrik Wenzel och fortsätter: – Vi försöker återladda citat och tankar, och det gör vi med det obefläckade barnets röst. Betty Skawonius betty.skawonius@dn.se 08-738 21 39


Havsörn häckar och slåss vid Hornborgasjön

Summary: Göteborg. Nu har havsörnarna samlat sig kring Hornborgasjön, där man lägger ut föda åt dem när isen ligger i sjön. Åtta havsörnar och en kungsörn räknades in.

- Örnarnas naturliga föda vid Hornborgasjön är fisk, sothöns och gräsänder. När isen lägger sig flyttar bytesfåglarna och fisken kommer de inte åt. Det bofasta paret vid Hornborgasjön skulle nog stannat ändå och bevakat sitt revir, men ungfåglarna lockas av enkelt åtkomlig föda, säger Claes-Göran Ahlgren i föreningen Örn-72 som vårdar den svenska havsörnsstammen. Det började redan 1970-71. Då fanns bara ett fåtal häckande par och de var förgiftade av kvicksilver, PCB och DDT, så deras ungar överlevde inte. Giftfri föda var metoden att säkra häckningen och ungarnas överlevnad tills de blev flygfärdiga. Som mest lades kött ut på över trettio platser. - Det har lyckats väldigt bra. Vi har fått tillbaka havsörnen längs Östersjön och i de stora sjöarna ända bort till Vänern som nu har sju, åtta par. Det vi saknar är att några par tar sig ända ut till västkusten och återbesätter de gamla boplatserna där. Sista paret sågs 1904 vid Särö Västerskog söder om Göteborg, säger Claes-Göran Ahlgren. Det innebär att utfodringen kommer att trappas ned även på de sexton utfodringsplatser som finns kvar, men inte försvinna helt. - Att ha ett ställe som trandansen vid Hornborgasjön där allmänheten kan komma nära utan att störa örnarna är en stor tillgång. De flesta som kommer hit får se örn och många får uppleva att örnar flyger över på låg höjd och det är en mäktig syn, säger Åke Abrahamsson i Falbygdens Fågelklubb. Havsörnar tillåter inte andra havsörnar som nära grannar. Det stadgade paret vid Hornborgasjön tolererar ungfåglar, men när en vuxen örn kommer och spanar in en boplats i närheten blir det revirstrid. - Vi är i början på häckningstiden nu och bara häromdagen var det slagsmål i luften från Hornborgasjön ända bort till Skövde innan inkräktaren vek sig och försvann, säger Jan Mogol som jobbar på länsstyrelsen vid Hornborgasjön. Skulle det däremot komma ett kungsörnspar skulle de olika örnarna sannolikt bara ignorera varandra och kunna leva som fridsamma grannar.


Pirate Bay stängt under protest

Summary: Ett danskt domstolsbeslut har blockerat tillgången till den svenska fildelningssajten Pirate Bay. Men bredbandsoperatörerna vill riva upp beslutet.

De danska bredbandsoperatörerna TDC, Telia och Telenor vill befrias från domstolsbeslutet som tvingar dem att blockera tillgången till den svenska fildelningssajten Pirate Bay. Den som vägrar att rätta sig efter domen får betala böter. - Själva kommunikationen med Pirate Bay är inte i sig en kränkning av upphovsrätten. Vi gör kommunikationen möjlig för våra abonnenter, sedan måste andra ta ställning till om det är olagligt eller ej och gripa in. Det är inte vår uppgift, säger Jens Ottosen-Stött, ordförande i TI, den danska telekomindustrin, och danska Telias juridiske chef. - Vår uppgift är att transportera information. När människor tar taxi frågar chauffören vart de ska åka, inte om de är ute i ett lovligt ärende. Bredbandsoperatörerna kör alltså gärna taxi men inte polisbil. Den danska TI-ordföranden uttrycker samma åsikt som de svenska bredbandsoperatörerna, vilka också anser att det inte är deras roll att kontrollera sina abonnenter. Blockeringen av Pirate Bay har blivit möjlig med hänvisning till det som i dansk lag kallas copyright-direktivet, även det ett implementerat EU-direktiv. Upphovsrättslagen i Danmark har redan den styrka som sanktionsdirektivet (Ipredlagen) väntas ge när det införs i svensk lag. Sveriges riksdag tar beslut i slutet av den här månaden. Tillgången till Pirate Bay nekades i Danmark efter att företrädare för landets filmproducenter, bokförläggare och skivbransch i höstas gick till domstol. Domen mot danska Tele2 är prejudicerande för de övriga operatörerna. Domstolens argumentation gick ut på att Tele2, genom att tillåta sin användare att surfa in på Pirate Bay, medverkade till intrång i upphovsrätten. - I så fall medverkar vi ju också till olovligheter på Youtube, Myspace, Google eller vad det nu kan vara. Det är ju helt oöverskådligt. Så vi har framfört att landsrättens argumentation är olycklig, säger Jens Ottosen-Stött. Telekombolagen vill nu få domen prövad och hoppas att Högsta domstolen ska riva upp den. Tekniskt är det enkelt att blockera tillgången till en sajt. Men blockeringen kan kringgås om användaren byter server till en "open DNS". Sedan den så kallade Renforsutredningen har diskussionen i Sverige om bredbandsoperatörernas ansvar dött ut. På svenska Ifpi förs ingen diskussion om möjligheten att blockera sajter där upphovsrättsskyddat material läggs upp, enligt Ifpis jurist Magnus Mårtensson.


Skulpturala plagg som egotrippar

Summary: De blev nyligen utnämnda till årets designer av Elle, gör fantastiska kläder som liknar tygskulpturer men också de enklaste trikåtröjor och jeans med personliga detaljer. Duon Astrid Olsson och Lee Cotter bakom märket Fifth Avenue Shoe Repair lyckas kombinera det kommersiella och det konstnärliga.

Haute couture-veckan i Paris är just avslutad, dagarna då det mest avancerade, dyra och exklusiva modet presenteras. Men nuförtiden behöver man inte titta längre än till Stockholm och namn som Lars Wallin, Sandra Backlund eller Helena Hörstedt för att hitta plagg gjorda enligt principen handsydda, måttbeställda och alldeles, alldeles underbara. Designerduon Astrid Olsson och Lee Cotter kvalar numera in i denna modets högsta division. Det var i augusti 2007, modevecka i Stockholm och visningar på Berns. Förväntningarna på Fifth Avenue Shoe Repair var väl att de skulle göra sina vanliga, pålitliga svarta plagg. Sannolikt med lite oväntade skärningar och öga för detaljer. Då äntrades catwalken av en modell i en illröd, volumniös tyllklänning, som om hundra galna balettkjolar staplats på varandra. Publiken bröt ut i ett kollektivt oooh! Efter denna chocköppning blev betydligt fler modeintresserad medvetna om att märket även hade en specialkollektion kallad By the no. - Redan säsongen innan hade vi haft en del klänningar i denna specialkollektion, men de smälte in så väl bland de andra plaggen att folk nog inte tänkte så mycket på det. De flesta tror att vi började när vi släppte den röda tyllklänningen men så var det inte, förklarar Astrid Olsson, ena halvan av Fifth Avenue Shoe Repair (som hämtat sitt namn från en skomakare i London). - Tyllklänningen är tydligen alla andras favorit men absolut inte vår. Den är som ett geléhallon, mest uttrycksfull för att den är röd, fyller kollega Lee Cotter i. Astrid Olsson och Lee Cotter fortsätter gärna på varandras meningar och fyller i där den andra slutar. Vi träffas fem dagar innan höst- och vinterkollektionen för 2009 ska presenteras och duon, som både är ett par privat och i arbetet, sitter i ett provisoriskt mötesrum på sitt kontor. Ett behärskat kaos råder i lokalen i det gamla bryggeriet på Åsögatan i Stockholm. Det som vanligtvis brukar vara showroom är numera kontor, ateljédelen har svällt för att allt ska bli klart. Det sys, nålas och veckas koncentrerat. Våningen ovanpå har tillfälligt annekterats så att stylisten Ursula Wångander ska få rum att hänga kläderna. Inför visningen ska det plockas ihop utstyrslar till varje modell och ingång. Gummisnoddar håller ihop galgar med det som ska kombineras och under dräller många par skor organiserat. 2004 föddes Fifth Avenue Shoe Repair ur Astrid Olssons examensprojekt från Textilhögskolan i Borås. Lee Cotter jobbade som inköpare och paret bestämde tidigt att de skulle försöka kombinera det kommersiella och det fullständigt okommersiella. Därav uppdelningen mellan de kläder som sedan 2006 säljs i butiken på Bondegatan i Stockholm - numera även runt om i världen - och plaggen i kollektionen By the no. De senare sys bara på beställning och oftast inte i mer än ett exemplar. - Vi får ofta frågan om varför vi gör det och brukar alltid säga att det är en egotripp, säger Lee Cotter och fortsätter: - Men jag tror också att det handlar om att bjuda på en föreställning. Vi vill dra upp draperiet med ett tadaaam! Endera kan man som betraktare tänka "ah, det var schysst", eller bara "det var roligt, det ser ut som en elefant". Vi vill bjuda på något som väcker känslor. Alla plagg är handsydda och skärs till i ateljén i Stockholm, där också allt det sista fixet sker. Däremellan finns det tre sömmerskor runt om i Sverige som hjälper till. - De svåra grejerna gör vi alltid här, det är så mycket som händer medan man håller på, säger Astrid och Lee fortsätter: - Nu har vi jobbat med en dragbandsteknik som vi uppfunnit, en teknik för att skapa veck. Det blir enormt skulpturalt och med ett fantastisk djup. Vi började applicera det på olika material, svart kanvas, rutiga tyger, det bara växte och växte. På liknande sätt grundar sig mycket av det Fifth Avenue Shoe Repair gör i experiment. Antingen hittar de på en teknik som sedan appliceras på plaggen eller så utgår de från en form. - Vi kanske har tittat på en skulptur som ser ut som om den var plisserad och vill återskapa den formen. Då uppfinner vi tekniker för att göra det, säger Astrid. Lee berättar att de under hösten hämtat inspiration från Picassos kubism och försökt överföra den tredimensionella känslan till kläderna. - En hel del experiment åker direkt i sopkorgen, som försöket med "vad händer om man doppar plissé i klister"… Men så måste man ju göra; prova, prova, prova. Vissa saker går inte att överföra till den kommersiella kollektionen, det är för komplicerat eller för dyrt. Men ofta blir det enklare varianter. Enligt Lee är det rätt lätt att göra den sortens design när det finns en fysiskt idégrund. Astrid fortsätter resonemanget: - Det är alltid en massa tidspress med den vanliga kollektionen, så när idéarbetet väl kommit igång måste man fokusera på det. Men det börjar och slutar alltid med de mer experimentella grejerna. Fem dagar senare befinner sig kläderna och en stor grupp människor backstage i ett visningstält som smällts upp i Kungsträdgården. - Kan någon titta på de stora skjortorna så de är ordentligt strukna! ropar Astrid Olsson. Samtidigt syr hon de sista stygnen på en avancerat veckad och draperad skapelse i olika sorters rutigt tyg. Säkert fem personer ser sedan till att klänningen sitter som den ska på modellen. Efter en halvtimme gör den entré på catwalken, ackompanjerad av dånande, hysterisk cirkusmusik. Inför nästa höst tyckte nämligen Fifth Avenue Shoe Repair att det var dags för clownen i modet. - Säsongen före jobbade vi med att utveckla formen på en byxa, berättar Lee. - Vi gjorde en som vi skar i split, som om man satt med benen rakt ut åt sidorna, och tänkte att formen skulle skapas när man satte på sig plagget. Det blev lite clown över det. Och så gick vi in för rutor. För ett par år sedan garanterade duon att de aldrig skulle börja med mönstrade tyger, så detta är ett större steg än man kan tro. Att göra invecklade saker i svart är en sak men så fort färg blandas in blir det något annat. Vilket den röda tyllklänningen tydligt visade. - Jobbar man alltid i svart är man så säker. Du kan gilla en form i svart och den kan vara hur knäpp som helst men ändå lugn att ha på sig. Har den en annan färg börjar den ta organiska former och kan både bli grönsaker, djur och fiskar, säger Astrid. De rutiga, veckade, plisserade och lilafärgade By the no-kreationerna som Fifth Avenue Shoe Repair visade i måndags leder dock inte tankarna till någon särskild form. De förmedlar mer av vildsint experimentlusta och skaparglädje - tygskulpturer som faktiskt ser ut som de går att ha på sig. Och som många nog gärna skulle ha hängande i den egna garderoben. Självklart blir priset rätt högt. Fyra till femtusen för en enkel skjorta, runt trettiotusen för något korsettaktigt. Vissa plagg kostar upp emot fyrtiofemtusen för att det ligger så otroligt mycket arbete bakom. - Jag såg i nya numret av Elle att vår skjortklänning från förra säsongen kostar fyrtiotvåtusen, säger Lee. - Jag hoppas ingen beställer en sådan, den var så jäkla jobbig att göra, fortsätter Astrid. - Det finns inte ens en beskrivning, den var som ett test med kameran. Vi tog en massa bilder medan det hände saker på provdockan. Men det finns andra plagg, som tyllklänningen, där det mer handlar om att det är så fruktansvärt mycket tyg. Till den går det åt hundra meter tyll som ska klippas och måttas. Två sådana tror jag vi har gjort. Specialkollektionen By the no är inget paret Cotter och Olsson livnär sig på direkt, även om deras ambition är att alla plagg ska gå att köpa. Plus att de vill se ateljén som hjärtat och motorn i det de gör. - Det finns de som tror att vi bara gör det för att få uppmärksamhet i media, säger Astrid och avslutar: - Andra undrar varför vi inte bara gör By the no. Men efter att vi har knasat ur, vridit och vänt och bänt och allt det där, då är det jätteskönt att bara få tänka "aaaah, vilken typ av trikåtröja ska vi göra nu". Fifth Avenue Shoe Repair startades Fifth Avenue Shoe Repair startades 2004 av Astrid Olsson och Lee Cotter. Den första kollektionen var Olssons examensprojekt från Textilhögskolan i Borås. Namnet hämtades från en skomakare i London, med förklaringen att de ville signalera tradition och kvalitet. 2006 började paret även göra herrkläder och öppnade samma år en egen butik på Bondegatan i Stockholm, där den vanliga kollektionen säljs. By the number-kollektionen (förkortat By the no) sys upp för hand, tanken är att kreationer från alla säsonger ska gå att köpa på beställning. De växer ofta fram på provdockan och genom experiment med olika sömnadstekniker. Ett urval av plaggen för höst/vinter 2009 visas just nu i en tillfällig butik i Sturegallerian, öppen t o m 25/4. www.shoerepair.se