Hyreshöjning kan stjälpa Galeasen

Summary: Både Teater Galeasen och Moderna dansteatern som håller till i Torpedverkstaden på Skeppsholmen blir husvilla om två år när deras lokal ska restaureras.

Fria Teater Galeasen kommer att samarbeta med institutionsteatern Dramaten och deras Elverket. Det sker då Teater Galeasen är husvill om två år, när deras lokaler på Skeppsholmen restaureras. - Med samarbetet, som är på planeringsstadiet, vill vi återknyta till gamla galeasare. En sådan är Elverkets chef Stefan Larsson, och förhoppningsvis kommer också andra gamla skådespelare från Galeasen att ingå. Men vi räknar också med att samarbeta med andra grupper, säger Sophia Artin, Galeasens chef. Samtidigt vilar ett tungt hot över teatern liksom över Moderna dansteatern som bägge inryms i Torpedverkstaden på Skeppsholmen. När de ska flytta tillbaka efter renoveringen kommer hyrorna att höjas. Och det klarar inte den nuvarande ekonomin av. - Vi ser ändå optimistiskt på situationen. Statens fastighetsverk har sagt till oss att de gärna vill ha oss i Torpedverkstaden, att man vill ha mer kultur med publik verksamhet på Skeppsholmen. Därför för vi också en dialog med dem hur lokalerna varligt kan renoveras i samklang med våra önskemål. Det betyder ordentlig ventilation, men framför allt en mer funktionell scen med tillhörande faciliteter, något som varit bedrövligt tidigare, även för publiken, säger Sophia Artin. Direktör Anders Ahlberg från Statens fastighetsverk betonar att byggnaden måste uppfylla dagens krav och att den i dag balanserar på gränsen till det lagliga. - Vi kan börja renovera tidigast 2008, men vet säkert först när vi får besked från Stockholms kommun vilka verksamheter som ska vara kvar i lokalerna. Det beskedet kommer inom ett år. Efter renoveringen blir hyran ungefär vad teatrar brukar betala inne i stan. Det är kulturförvaltningen som skrivit kontrakten med de båda teatrarna. Förvaltningen har dock förklarat att den inte kommer att klara den nya hyresnivån och vill därför säga upp avtalen. Stockholms kulturchef Eva Schöld säger: - Under våren räknar vi med att lösa den fortsatta hyresfrågan, så att det inte blir en chockhöjning. Jag räknar med att Statens fastighetsverk är förhandlingsvilligt så att vi hamnar på en hyresnivå som är rimlig och möjlig för det fria kulturlivet, så att de båda teatrarna kan fortsätta att vara på Skeppsholmen. Där hör de hemma tycker också vi. Också Moderna dansteatern andas optimism. - Visst blir hyran högre, men knappast överdriven. Det är inte tal om någon lyxrenovering. Fastighetsverket vill ha kultur på ön, stan vill ha kvar oss, departementet vill ha kvar oss. Vi känner oss inte oroliga. Stockholm är en huvudstad och en huvudstad måste ha en kulturell bredd. Det kostar lite och ger så mycket. Nu arbetar vi i stället för att oroa oss. Dansen är på uppgång och ingen vet någonting om hösten 2009 när det är meningen att vi ska flytta tillbaka, säger Christina Molander, chef för Moderna dansteatern. Under restaureringen tänker de temporärt flytta till någon annan lokal i Stockholm.


I ett mexikanskt dödsrike

Summary: Hela den magiska realismens främsta författare, som Carlos Fuentes och Gabriel García Márquez, står i skuld till mexikanen Juan Rulfos enda roman – nu på svenska.

Juan Rulfo ”Pedro Páramo” Övers. Karin Alin Lind & Co Han kallade den själv för en produkt av sina tvångstankar: ett sätt att frigöra sig från ångest. Men ”Pedro Páramo”, den första och enda roman mexikanen Juan Rulfo (1917–1986) någonsin skrev, är allt annat än ångestframkallande. Tvärtom utstrålar den ett sällsamt ödesmättat lugn. I original utkom boken 1955. På svenska gavs den ut 1960 i översättning av Karin Alin och det är samma vackra översättning som Lind & Co nu ger ut i sin Nittonhundraserie. I Mexiko fick romanen dålig kritik när den kom ut. Den ansågs inte passa in i den litterära samtidsanda som mestadels utgjordes av revolutionsromantik och socialrealism. Det har spekulerats i om det var därför Rulfo aldrig skrev något mer än några noveller och filmmanus. Oavsett vilket så kom kortromanen ”Pedro Páramo”, som av en samtida kritiker fick epitetet ”gotisk modernism”, att bli en grundbult i den latinamerikanska litteraturhistorien. Den blev, för att citera Anders Cullheds fina förord, det lilla men levande källflöde ur vilket hela den magiska realismens jätteverk sprang. Carlos Fuentes, Gabriel García Márquez, Julio Cortázar och Isabel Allende – alla står de i skuld till Juan Rulfo. Och visst är det en högst märklig roman. I korta uppbrutna kapitel berättas historien om Juan Preciado som av sin döende mor uppmanas att resa till den gudsförgätna byn Comala för att leta rätt på sin far Pedro Páramo. En mulåsnedrivare lotsar honom genom ett pass som är som ”ett öppet sår genom mörka kullar” ner till Comala – en het och tyst spökstad där ogräset frodas och de levande vandrar sida vid sida med de döda. Rent tekniskt passar termen gotisk modernism bättre på Juan Rulfo än magisk realism. Många har påpekat att ”Pedro Páramo” är det litterära svaret på de reflexioner landsmannen Octavio Paz lade fram i sin banbrytande debutbok, essäsamlingen ”Ensamhetens labyrint”, från 1950. Paz skriver bland annat om mexikanernas syn på döden som ett cykliskt fenomen, och om hur gamla aztekiska ritualer smält samman med katolsk passionshistoria till en unik mexikansk ontologi. Döden, skriver Paz, utgjorde inte livets slut, utan var en fas i ett evigt kretslopp. På samma sätt bildade rum och tid en oupplöslig enhet. I ”Pedro Páramo” gestaltas allt detta i en modernistisk prosa som varvar vardagliga dialoger med deliriska bilder av märklig poetisk skönhet. Tankarna går till Bergman och ”Det sjunde inseglet”. Här härskar samma ödesmättade tystnad. Samma smärtsamt vackra dödsnärvaro. Långsamt smälter de dödas röster samman med de levandes och bildar en berättelse som kan tolkas på många sätt. Man kan läsa romanen som Juans sökande efter sitt ursprung, sin far, men också som berättelsen om faderns olyckliga kärlek till en kvinna han aldrig kan få. Men ”Pedro Páramo” finns också listad som en av de tio böcker som den amerikanske presidenten bör läsa innan han intar sitt ämbete. I grunden handlar den om makt, såväl den som utövas mellan klasserna som den som råder mellan könen, och hur den korrumperar och sprider sig som ringar på vattnet. Lotsad av en rad kvinnliga andar invigs Juan gradvis i hur hans far förgripit sig på byns alla kvinnor och hänsynslöst utnyttjat sina undersåtar. Nu är byn så avfolkad att även om de få själar som finns kvar oupphörligt ber om frälsning så kommer deras böner aldrig att räcka till för den gudomliga nåden. Comala är dömd till evig förtappelse. I Octavio Paz tolkning av den aztekiska religionen offrade gudarna sig för att människan skulle kunna leva kvar på jorden. Men ibland var också människan tvungen att offra sig för att upprätthålla balansen i kosmos. Sett ur det perspektivet kan ”Pedro Páramo” läsas som en roman som smälter samman den grekiska Oidipusmyten med kristna föreställningar om Jesu offerdöd och gamla aztekiska dödsriter. En ockult roman om en människas långsamma nedstigning i dödsriket. Anders Cullhed skriver att ”Pedro Páramo” med skäl skulle kunna karaktäriseras som en mexikansk dödsfuga och frågar sig om den kan vara komponerad efter musikaliska principer. Det är mycket möjligt. Känslan av att det finns en dold struktur under den uppbrutna texten är stark. Själv var Rulfo fåordig när det kom till skrivandet. De sparsamma upplysningar han själv lämnat om romanens tillkomst kastar inte heller något ljus över saken. Tvärtom. Det understryker bara dess gåtfulla och djupt mystiska karaktär. ”Det var”, sa han bara något år före sin död, ”som om någon dikterade den för mig.” Gabriella Håkansson litteratur@dn.se


Hon tackar pappa för sina framgångar

Summary: Sångerskan Natalie Cole, dotter till jazzlegenden Nat King Cole, berättar om sitt stormiga liv i kvällens dramadokumentär i TV 8.

– Jag kan inte säga hur många gånger som Gud har räddat mig från olika slags katastrofer, hemska situationer som jag själv försatt mig i. Orden är sångerskan Natalie Coles, vars liv skildras i en fem år gammal dramadokumentär i TV 8 i kväll. Filmen inleds på det mest spektakulära sätt: En storbrand på Hotel Hilton i Las Vegas 1981. Varefter ms Cole läser upp en fiktiv tidningsrubrik om sig själv: ”Natalie Cole död i hotellbrand.” – Tjaa, så kunde det ha varit, konstaterar hon med ett generat leende. Men det verkar som om jag hela mitt liv haft skyddsänglar som vakat över mig. Så bygger dokumentären också på sångerskans självbiografi ”An angel on my shoulder”; även filmen är producerad av Natalie Cole, som uppenbarligen känt det angeläget att berätta för världen om sig själv. Filmen tar oss tillbaka till familjen Coles hus i det exklusiva området Hancock Park i Los Angeles, året är 1958 och lilla Natalie åtta år. Pappa Nat – hyfsat porträttlikt spelad av James McDaniel – är världsberömd sångare och musiker. – Jag växte upp som en rik, vit liten flicka som råkade ha svart hud, säger ms Cole. Och berättar om de syrliga kommentarerna hennes pappa fick stå ut med när familjen flyttade in i det ”vita” området. – Det kom folk och sa till pappa att de inte ville ha några ”oönskade” människor här. ”Det vill inte jag heller”, sa pappa, ”om jag skulle träffa på några så lovar jag att berätta för er …” Nat ”King” Cole (1917–1965) var en blixtrande skicklig jazzpianist, i samma tradition som Oscar Peterson, Bud Powell och Art Tatum. Därtill uppmanad av skivbolagscheferna på Capitol blev han så småningom – till de ortodoxa jazzfansens indignation – också sångare, företrädesvis uttolkare av smöriga schlagermelodier; hans version av Jay Livingstones och Ray Evans ”Mona Lisa” (1949) hör till hans mest kända inspelningar. Mamman heter Maria Cole och var på 40-talet sångerska i själve Duke Ellingtons orkester – i kvällens film spelas hon av Diahann Carroll och framställs som en kylig, sträng, fördömande och inte minst avvisande kvinna. Gemensamt med dottern Natalie har hon egenheten att hon närmast helgonförklarar maken/fadern. En avvisande moder, en frånvarande fader – det låter som en perfekt grogrund för kriser och sammanbrott senare i livet; Natalie var bara 15 år när fadern avled i lungcancer 1965. Och mycket riktigt – på college kastar sig tonåringen ut i ett vidlyftigt studentliv, där LSD och heroin är viktiga beståndsdelar. På ett möte med Svarta pantrarna 1968 övertalas hon att börja sjunga i en grupp kallad Black Magic, och inleder en stapplande karriär som vokalissa, med 60-talets soul, r&b och bluesrock som ledstjärnor. Allteftersom filmen rullar på skildras drogavvänjningar och nya återfall, nya – och havererade – försök att återuppta artistkarriären, giftermål och skilsmässa, sonen Robbies födelse och nära-nog-drunkningsolycka i en swimmingpool, depressioner och drogexcesser; när allt ser som mest bedrövligt ut dör hennes ex-make Marvin Yancy (Randy J Goodwin) i en hjärtattack. Rehabiliteringssjukhuset Hazelden i Minnesota levererar omsider mirakelkuren som gör Natalie Cole fri från kröken och knark. Mot slutet ser Natalie ljuset och serverar oss en besk sanning: – Jag har under hela min karriär försökt att inte definieras som ’Nat King Coles dotter’. Men sanningen är att jag inte skulle vara där jag är utan honom. Ja, så är det. Som det uttrycks i en DN-recension från Stockholms konserthus daterad 5/3 1992: ”Hedersbetygelsen jazzsångerska eller vokalartist är knappast något man oreserverat förlänar Natalie Cole. Snarare är hon schlagersångerska, eller uttolkare av evergreen, i den lätt storvulna amerikanska traditionen.” Efter att ha kommit till denna insikt tog ms Cole steget fullt ut: Under en period på 1980- och 90-talen tolkade hon enbart melodier som förknippades med fadern. Kulmen kom när hon sjöng duett med sin döde far i ”Unforgettable”, i en inspelning från 1951. Cd-n med samma namn fick hela sex Grammy-utmärkelser 1992, däribland belönades ljudteknikerna som möjliggjorde detta trolleri. Och intet öga var torrt. Bertil mollberger bertil.mollberger@dn.se Leva för att älska.historien om natalie cole TV 8 KLOCKAN 20.05


Nytt grepp på popen

Summary: Nick Hornby började skriva böcker för att han inte kunde skriva låtar. I kväll står den brittiske författaren på Södra teaterns scen med det amerikanska rockbandet Marah. Han läser, de spelar.

För två år sedan kom Nick Hornby ut ur garderoben som obotlig rockstar-wannabe. En av essäerna i boken ”31 låtar” handlade om den akustiska visan ”A minor incident” som popartisten Badly Drawn Boy hade skrivit exklusivt till filmatiseringen av romanen ”Om en pojke”. Att den bästsäljande författarens ord blivit påkostad må-bra-film berörde honom inte nämnvärt, men ”för någon som måste skriva böcker för att han inte kan skriva låtar är idén att en bok på något sätt kan skapa en låt nästan pinsamt upphetsande”. – Alla mina böcker handlar om att artikulera känslor snarare än idéer. En bra låt gör samma sak men betydligt mer effektivt, säger Nick Hornby på telefon från sitt kontor i London inför ”En kväll av musik och ord” på Södra teatern i Stockholm. Det är en hybrid mellan författaruppläsning och rockkonsert. Amerikanska Marah gör covers på de låtar som Hornby har skrivit nya essäer om – författarens konsertupplevelser av manliga veteraner som Rory Gallagher, The Faces, Bob Marley och The Clash. VM i nostalgi, alltså. Och då är Marah definitivt rätt gäng. Deras nysläppta album ”If you didn’t laugh, you’d cry” är en återgång till den sliriga 70-talsrocken – med tydliga blinkningar mot Bruce Springsteen och Steve Forbert – som ledde till ett smärre genombrott med plattan ”Kids in Philly” för fem år sedan. Däremellan försökte de imitera Oasis. Det gick inget vidare. – Jag är ett stort fan, fastslår Nick Hornby, som lärde känna bandet efter att ha skrivit en fördelaktig recension av ”Kids in Philly” i The New Yorker. Vi har samma musikaliska rötter. Dessutom spelar de som om varje kväll var deras sista konsert. – Först var jag rädd att det inte skulle funka tillsammans med mina diskreta uppläsningar, fortsätter han. Men man får faktiskt det bästa av två världar. Min erfarenhet är att det kan bli minst sagt segt att höra en författare läsa innantill, om ingenting galet händer emellanåt. Så nu backas du upp av ett rockband. Är det en tonårsfantasi som går i uppfyllelse? – Nja, säger han och skrattar kort. Då skulle jag vara tvungen att lyfta upp ett instrument, men jag håller mig till orden. Dessutom fuskar jag med själva turnerandet. Jag flyger till enskilda spelningar. Om vi kuskade runt tillsammans i en buss skulle vi förmodligen döda varandra. Essäuppläsningarna är ett välkommet avbrott från arbetet med olika filmmanus, varav ett kretsar kring just en rockmusiker som förlorar sig själv när han är ute på turné. Hornby håller även på att färdigställa en romantisk komedi som han skriver tillsammans med skådespelerskan Emma Thompson, en bearbetning av Lynn Barbers memoarer samt en filmversion av kompisen Dave Eggers hyllade debutroman ”Ett hjärtslitande verk av förbluffande genialitet”. Och allt, oavsett ämne eller tonfall, tar avstamp i olika låtar. En av Nick Hornbys tidiga, opublicerade tv-pjäser försökte fånga känslan i de inledande pianostroferna i ”I say a little prayer” med Aretha Franklin. ”Om en pojke” är baserad på den fjäderlätta melankolin i ”E-bow the letter” av REM. Och så vidare. – Musiken ordnar elden i min maggrop, själva gnistan, någonting ur ingenting. Alla som har ett intensivt förhållande till musik skulle nog hålla med om att en bra låt ger en känsla av kreativitet och inspiration. Och jag är lyckligt lottad, eftersom det är en del av mitt jobb att använda det på något sätt. Och som han använt det. Nick Hornby har blivit ekonomiskt oberoende genom att utforska den moderna människans besatthet vid popkultur. Från självbiografiska ”Fever pitch” (1992) om en desperat Arsenalsupporter, via nördbibeln ”High f idelity” (1995) om den vresige skivaffärsägaren Rob som listar sin tillvaro på jakt efter någon sorts stadga, till ”Om en pojke” (1998) där miljonären Will går in för att bli ”sin egen ö” genom att bygga in sig i ett fort av musik, film och mode. Och det bara fortsätter. I ”En god människa” (2001) förvandlas en bitter popkulturjunkie till en präktig världsförbättrare – med katastrofala följder. I senaste romanen ”Fallhöjd” (2005) samlas ett gäng självmordsbenägna Londonbor på ett hustak för att bolla popreferenser mellan varandra. Det är roligt, rappt, pratigt, ibland en smula tjatigt, men ofta förödande träffsäkert om unga vuxna som kan mer om Homer Simpson än om Homeros. Nick Hornby har, rent av, skapat en alldeles egen genre: ”depressionskomedin”. – Besatthet är intressant för att det säger något grundläggande om människan. Jag menar, du måste berätta en herrans massa om dig själv för att kunna förklara varför en viss låt betyder mycket för dig, säger Nick Hornby och tillägger: – Det finns ett ordspråk som lyder: ”Att prata om musik är som att dansa till arkitektur.” Det tycker jag är skitsnack. För mig är musik en viktig del av världen. Och allt som är så pass viktigt är värt att skriva om, även om det inte går att ta på. Annars kan vi lika gärna lägga ner alla kärlekshistorier. Och hur kul vore det? Henrik Arvidsson henrik.arvidsson@dn.se 08-738 12 03


Grann Rödluva etsar sig fast

Summary: Danska Ingrid Vang Nyman illustrerade Pippi Långstrump. Nu efter nästan 60 år kommer hennes ”Rödluvan” ut i Sverige. Här är Rödluvan lustfylld, djärv och modern.

Ingrid Vang Nyman ”Rödluvan” Eriksson & Lindgren Så står hon där till slut på svensk mark för första gången, Ingrid Vang Nymans storögda, skrangelbenta och kippstrumpade lilla Rödluva med korgen under armen och ena pekfingret i munnen. Nästan sextio år tog det att landa i Sverige, av orsaker man bara kan fundera över. För vad är svenskare än den danskfödda illustratören Ingrid Vang Nyman, känd och älskad som upphovskvinna till vår egen fräcka urbild av Pippi Långstrumps hela värld, till vår första litet kantiga Bullerbyvärld och till Kajsa Kavat? Det skulle då möjligen vara hennes arvtagare i fråga om Astrid Lindgren-illustrationer, Estlandsfödda Ilon Wikland, som när det behövdes fler bilder efter Ingrid Vang Nymans tragiska och för tidiga död 1959 fick i uppdrag att omillustrera både Bullerbyn och Kajsa i sin mjukare, litet mer känslosamma och idyllrealistiska stil. ”Rödluvan” utkom i Danmark 1947 på uppdrag av ett danskt förlag och förblev faktiskt Ingrid Vang Nymans enda originalproducerade bok för hemlandet. Men varför den inte kom att utges här kan man bara spekulera över. Hon hade annars en ganska hektisk utgivningstakt efter genombrottet med Pippi-illustrationerna 1945 och den konstnärliga framgången med den sällsamma djurbilderboken ”Jugga Jagga och Vagge Vugge”, med text av Gallie Åkerhielm. Rödluvor har genom åren kommit och gått i en mängd olika versioner. Några sentida, som Fam Ekman i ”Rödhatten och vargen” (1985) och nyligen Anthony Browne i ”In the Forest” (2004) har gjort spännande och eleganta parafraser, där Rödluvegestalten är en pojke. Den kanske egensinnigaste versionen på senare år är den norska ”Ulvehunger”, tillkommen i en sagobilderbokstävling för tio år sedan där den fick andrapriset. Det har blivit en feministisk emancipatorisk tolkning med stor humor och groteskeri. Även denna Rödluva är liten och med fingret i munnen, men ack vad vi bedrar oss. Hon plundrar korgen, dricker allt vinet själv och tar sedan itu med den dräglande vargen, som hon skeletterar på några minuter. Hos mormor konstaterar hon att nej, ”Du är för seg”, och återvänder hem till den förskräckta mamman, där hon lägger av en rap. Tänk om något förlag ville (åter)upptäcka och ge ut norska ”Ulvehunger”. Det känns litet tråkigt om den ska behöva vänta i ytterligare femtio år innan någon törs. Ingrid Vang Nyman valde en mild och troskyldig Grimmversion av ”Rödluvan” (utan stenar i vargens mage) och visar med sin figurteckning att hon vänder sig till de mindre barnen. Här har flickan långt till puberteten och slinker därmed undan denna sagas många förmenta sexuella tolkningspotentialer. Här är en Rödluva klädd i lekförkläde och påsbyxor av samtidsmodell och i storlek av en fyra–femåring, vilket utan mankemang gör vargen till en dum varg och jägaren till en snäll dansk skogmästare i lätt tyrolerstil på bästa barnnivå. Det som i dag fascinerar i Vang Nymans bildsättning är excesserna i mönster och den klara koloriten; här är verkligen en illustratör som har intresserat sig för bilderboksmediets grafiska aspekter och lärt sig hemligheterna i tryckprocessen. Bildkompositionen är ytbetonad på japanska träsnitts vis, färgbehandlingen för tankarna till modernistiska ryska bilderböcker från 1920- och 1930-talen och de många delikata mönstren i mormors lilla stuga leker med Matisse. Den blåvita tapeten i mormors stuga skulle kunna vara tecknad efter ett Kongl Danskporslin och står det inte en veckad lampskärm på mormors nattygsbord, som en hälsning till Ingrid Vang Nymans kusin Le Klint? Det är roande att följa hur effektfullt den röda temafärgen är utportionerad och balanserad i bild efter bild, till och med den trygga, runda mammans halslinning gömmer något rött. Samtidigt är stiliseringen hårt driven. Titta hur spegeln i mormors stuga redovisar ett brädrandat golv i det rum som samtidigt inte har något sådant. Och se med vilken djärvhet den här illustratören undan för undan när själva handlingen blir dramatisk, som i kejsarsnittsscenen lyfter bort såväl mattor som annan rekvisita – korg, sängmatta, toffel, psalmbok har fyllt sin funktion och finns nu kvar bara i betraktarens öga (hjärna). Det är lustfyllt och grant, djärvt och modernt! I ett litet efterord framgår att förlaget (åter)upptäckte Rödluvan i den stora Ingrid Vang Nyman-utställningen på Kungliga biblioteket för ett par år sedan. Upptäckten ledde till satsningen på en serie illustrerade sagoskatter som inleds med två sagor, ”Rödluvan” och den svenska folksagan ”Lilla Rosa och Långa Leda”, med lätta, vackra och flyhänta illustrationer av Tord Nygren. Ulla Rhedin barnung@dn.se


Ny ledningför SverigesRadio

Summary: Eva Blomquist som programdirektör var det hetaste namnet när vd Peter Örn presenterade Sveriges Radios nya chefer.

Omorganisationen är första steget på Sveriges Radios vd Peter Örns långsiktiga arbete, som går under namnet ”Sveriges Radio 2010”. En programdirektör ska ansvara för SR:s hela utbud och Eva Blomquist, i dag chef för de lokala kanalerna, är det föreslagna namnet. I september aviserade Peter Örn att han ville ha en programdirektör som ansvarade för hela utbudet, och inte som i dag ett delat chefskap mellan SR:s rikskanaler och de lokala kanalerna. Är det för att minska dragkampen mellan provinsen och huvudstaden? – Nej, jag ser det inte som en dragkamp, säger Peter Örn. SR:s ledning ska vara ett sammanhållet team. I detta får Eva Blomquist ansvaret för utbudet.Peter Örns ambition ä ”en radio för alla”, ledande inom samhälle och kultur. Sveriges Radios styrelse informerades om Örns namnförslag vid ett extrainsatt möte på onsdagskvällen och klockan 15 på torsdagen informerades personalen. Där uppfattade Peter Örn att han fick ett ”positivt gensvar” när han basunerade ut de nya direktörerna. Den nya ledningen tillträder efter årsskiftet. Så här ser hela laguppställningen ut. Peter Örn, vd. Eva Blomquist, programdirektör. Marcella Simms, biträdande programdirektör. Jörgen M Andersson, ansvarig för produktion och utsändning. Mikael Nilsson, informationsdirektör. Kerstin Brunnberg, senior advisor. Mikael Tydén, chef Berwaldhallen. Michael Zamek, controller. Nu vidtar steg två i ”Sveriges Radio 2010”. Nämligen att alla de nyföreslagna SR-direktörerna förverkligar denna vd-vision om en radio i allas tjänst. Fredrik Söderling fredrik.soderling@dn.se 08-738 10 00


På återbesök från 80-talet

Summary: Billy Idol har fortfarande något för alla, punk, synth, hårda riff och glamrock. Men det gör också att ingen blir riktigt nöjd.

Billy Idol scen: Hovet, Stockholm Det är lätt att göra sig lustig över Billy Idol. Hela hans uppenbarelse tillhör det förrförra decenniet. Det är bara rynkorna som bevisar att tiden har gått. Men han lyckas fortfarande med något som är få förunnat: att förbrödra olika gamla musikstilar vars anhängare bedrev skyttegravskrig mot varandra när det begav sig. Punkarna får Generation X-låtar som ”Kiss me deadly”, syntharna får ”Flesh for fantasy”, metallskallarna får digga Steve Stevens tunga gitarrriff och snabba solon och glamrockarna tar till sig det mesta av resten. Billy Idol var den minsta gemensamma nämnaren, den där artisten som faktiskt alla kunde gilla åtminstone någon låt av. Varenda människa som var ung på 80-talet måste ha dansat, supit, hånglat eller allt på en gång till en Billy Idol-låt. Och har förmodligen fortfarande en av hans samlingsplattor i sin gamla vinylback. Där ligger den tills rätt gamla polare hälsar på och skivan dammas av för att skapa igenkännande fånleenden i tid för sista ölen. Den typen av leenden, på en gång nostalgiska och lite generade, är legio i det nära nog utsålda Hovet när den återuppståndne Billy Idol kommer ut på scenen. Men med trätobrodern Stevens åter vid sin sida nöjer han sig inte med den retrotripp som alla förväntar sig. Med ett spelskickligt band bakom sig börjar duon ta ut svängarna. De låter ”Sweet sixteen” fullt ut bli den countrylåt som den i grunden alltid varit och kör ”To be a lover” som ren rockabilly. Det tyder antingen på självförtroende eller på att de inser att de inte har något att förlora. Eller möjligtvis båda delarna. Så länge det fungerar är det kaxigt, som i de ovan nämnda fallen. Att vädra några av de svagare spåren från comebackskivan ”Devil’s playground” får dock publikreaktionerna att dämpas rejält. Lågvattenmärkena när Billy får för sig att sjunga Randy Newmans ”Louisiana” och Stevens gör ett långt gitarrsolo som blandar flamencotoner med flagranta Jimmy Page-stölder som verkar få alla utom de mest frälsta att längta efter en kudde. ”Rebel yell” kommer som en räddande ängel när folk skruvar otåligt på sig och plötsligt är mannen på scenen äntligen den stjärna som han så gärna vill vara. För samtidigt som Billy Idol har kvar sin gamla styrka har han också behållit de värsta svagheterna. Han har aldrig lyckats få ihop en skiva med mer än en handfull riktigt starka låtar och lämpar sig därför bäst när han håller sig till just den där gamla samlingsskivan. Utan de säkra korten och de allra bästa nya låtarna kvittar det hur bra bandet är och hur häftiga magmuskler Billy har skaffat sig. Den minsta gemensamma nämnaren lever. På gott och ont. Niclas Lindstrand niclas.lindstrand@dn.se


Harry Potter leder biotoppen i USA

Summary: Den senaste filmen om Harry Potter, som hade världspremiär förra veckan, drog under den första helgen in 101,4 miljoner dollar i Nordamerika. Mikael Håfströms film "Derailed" var den fjärde mest sedda filmen samma helg.

"Harry Potter och den flammande bägaren" placerar sig bakom "Spindelmannen", "Star Wars III" och "Shrek 2" på listan över de mest sedda filmerna i USA och Kanada under en premiärhelg, enligt Exhibitor Relations som registrerar besökssiffror på biografer. - Potterfenomenet är helt oemotståndligt för biobesökarna. Kombinationen av Potterböckerna och publikens stora kärlek till filmerna ledde till en framgångsrik premiärhelg, säger Paul Dergarabedian, chef för Exhibitor Relations till tidningen Washington Post. Filmen om countrylegendaren Johnny Cash, "Walk the line", drog in näst mest pengar i helgen. Filmen skildrar stjärnans tidiga karriär. Joaquin Phoenix och Reese Witherspoon har huvudrollerna och sjunger själva i filmen. Svensken Mikael Håfströms första amerikanska thriller "Derailed", med Jennifer Aniston i huvudrollen, var den fjärde mest sedda filmen i Nordamerika under den gångna helgen. Förra veckan toppades listan av Disneys datoranimerade film "Chicken Little". Den halkade ner på tredje plats i helgen.


Vem dödade Brian Jones?

Summary: Stephen Woolley blev besatt av vad som egentligen hände när Stonesgitarristen Brian Jones dog 1969. Efter tio års privatspanande gör han regidebut med ”Stoned”.

Pågår 17–27 november Stephen Woolleys ”Stoned” blåser liv i den gamla teorin om att Brian Jones mördades. Filmen bygger bland annat på vittnesmål från Jones svenska flickvän Anna Wohlin (spelad av Tuva Novotny) som var på plats den ödesdigra natten. Den 2 juli 1969 hittas Brian Jones död i sin swimmingpool på lantstället Cotchford Farm i Sussex. Den officiella dödsorsaken var drunkningsolycka efter en partynatt med mycket alkohol och droger. Men olika rykten började genast surra. Och 25 år senare finns uppgifter om att byggarbetaren Frank Thorogood på sin dödsbädd ska ha erkänt att det var han som haft ihjäl Stonesgitarristen. I ”Stoned” visar Stephen Woolley hur Thorogood dränker Brian Jones i poolen efter ett gräl. – Jag skulle beteckna det som dråp, snarare än mord. Frank var berusad och mycket arg på Brian Jones för att han inte fått betalt, säger regissören Stephen Woolley i grön munkjacka, rödtonade glasögon och hästsvans. – Men det var också en klassisk kulturkrock mellan två olika världar. Brian Jones var en extremt utflippad och hedonistisk rebell som experimenterade med sex, droger och relationer. Frank representerar den grå och konformistiska medelklassen – han påminner om min pappa och mina farbröder som var med i kriget. Brian Jones dog för att han försökte vara i båda dessa världar samtidigt, säger Stephen Woolley i ett hotellrum på Lydmar i Stockholm som ser ut som hämtad från Kubricks ”A clockwork orange”. ”Stoned” är resultat av mer än tio år som privatspanare. Från början smälte Jones död samman med alla andra rockstjärnors. De som dog när de var 27 år – Jimi Hendrix, Janis Joplin och Jim Morrison. Men efter Thorogoods bekännelse 1993 blev Woolley besatt av att få ihop hela pusslet. Efter att ha producerat 45 filmer – från ”The crying game” till ”En vampyrs bekännelser” med Tom Cruise gör Stephen Woolley sin regidebut. ”Stoned” bygger på böcker som handlar om Stonesgitarristens död: Geoffrey Giulianos ”Paint it Black”, Terry Rawlings ”Who Killed Christopher Robin. The Truth Behind the Murder of Brian Jones” och Anna Wohlins ”Death of Brian Jones”. Men Woolley nöjde sig inte med att köpa filmrättigheterna till dessa andrahandskällor. Han spårade rätt på svenska Anna Wohlin. Och med hjälp av Stanley Kubricks privatdetektiv lyckades Woolley också få tag på Janet Lawson, som också befann sig i huset den ödesdigra natten 1969, men som sedan slukades upp av jorden. – Hon berättade för mig om hur Frank försökte supa ner henne och förgripa sig på henne och hur det var något mystiskt i maten, förmodligen någon sorts drog. Dessutom hade han skakat så mycket att han knappt kunde tända en cigarrett när han kom in i huset efter att ha varit nere vid poolen. Plötsligt föll alla bitarna på plats, säger Stephen Woolley. Att Frank Thorogood hotat med att stämma honom är inget som oroar honom. – För mig är allt i filmen äkta – tills någon bevisar motsatsen. Jag hoppas att någon ska säga att det är fel, för då måste de bevisa att de har rätt, säger Stephen Woolley. ”Stoned” är också ett sätt för Woolley att berätta om sin uppväxt under ”Swinging 60’s”. – Vi trodde att vi skulle ärva världen av Beatles och flytta in med Jane Birkin i en Parisvåning. Naturligtvis var det bara löjliga drömmar. De allra flesta av oss växte upp i en svartvit, diskbänksrealistisk värld och såg ”Swinging London” genom en glasruta. Där fanns elitvärlden med minikjolar, supermodeller och långhåriga rockstjärnor som Brian Jones. Filmen har bland annat inspirerats av Joseph Loseys Pintereska klassdrama ”Betjänten” (1963) och Nicholas Roegs ”Performance” (1970) där Mick Jagger spelar en dekadent rockstjärna. ”Stoned” skildrar även 60-talets förvandling från oskuldsfullhet och naivitet till iskall cynism där Brian Jones får sparken från gruppen som han bildat. – Jag påstår inte att Brian Jones är någon hjälte, men jag vill ställa vissa saker till rätta. Det var Brian Jones som importerade det afro-amerikanska soundet från Mississippis bluesdelta och startade Rolling Stones medan Mick läste ekonomi på universitet och Keith gick på konstskola. Det var Brian Jones som var den anarkistiska och rebelliska kraften bakom Stones. Det var han som var bandets Johnny Rotten och Joe Strummer. Det är precis som Bill Wyman sa: ”No Jones, no Stones”, säger Stephen Woolley. – Jag skickade filmen till Mick Jagger för två veckor sedan. Men jag har inte hört något. Och jag är inte överraskad. Rolling Stones är en stor industri, en stor svart monolit som inte har så mycket att göra med Mick och Keith längre. Nicholas Wennö nicholas.wenno@dn.se, 08-738 21 61 ”Stoned” visas på filmfestivalen den 26/11 och har svensk premiär i maj nästa år i samband med Rolling Stones konsert på Scandinavium i Göteborg.


Nolltolerans mot allt utom dumhet och dans

Summary: Barndomsvännerna Thomas Öberg och Jonas Jonasson från Bob Hund och Bergman Rock ser Kraftwerks profetior bli verklighet i dagens Sverige. Nu gör de universell syntblues under namnet Sci-fi Skane.

Första gången Thomas Öberg hörde Kraftwerks We are the robots på radio blev han så upphetsad att han började toklöpa runt ett pingisbord, varv efter varv, i sex minuter. I en annan del av Helsingborg blev en jämnårig pojke knockad av samma låt. Deras vägar skulle korsas på den lokala skivbörsen. En dag stod Thomas Öberg snett bakom Jonas Jonasson i kön och sneglade nyfiket på Kraftwerk-skivan i hans händer. - Jag tänkte: Den där killen måste jag lära känna. Han har ju förträfflig smak. På nästa friluftsdag i skolan gick jag fram och sa hej. Det var the beginning of a beautiful friendship, säger Thomas Öberg och ler finurligt mot Jonas Jonasson som sitter mitt emot honom på ett litet kafé längs Östgötagatan i Stockholm. Tillbaka i Helsingborg på 80-talet. De två pojkarna börjar experimentera med syntmusik i hopp om att närma sig idolerna Kraftwerk. De flyttar till Stockholm, men plötsligt ställer sig någonting i vägen för de tyska syntpionjärerna. Detta någonting heter Bob Hund. Och senare, Bergman Rock (som är samma band men med engelska texter). - Min själ besudlades av rocken, fastslår Thomas Öberg. Det fanns ett kort ögonblick då jag övervägde att flytta Kraftwerk till en mindre het placering i min skivhylla. Det var lågvattenmärket. Efter det har Kraftwerk brunnit med oförminskad styrka i mitt hjärta. De är som den där OS-elden. När barndomskompisarna nyligen flyttade tillbaka till Skåne flyttade de även tillbaka till sina musikaliska rötter. Resultatet är ett skruvat bluesband, byggt på Kraftwerksyntar och frustration. Ni kanske redan har hört deras svenska uppdatering av Canned Heats gamla hippiedänga Going up the country där Öberg frustar att han aldrig har bott på en landsväg. På onsdag släpps fullängdaren Känslan av att jorden krymper växer. De kallar sig Sci-fi Skåne. Eller, Skane, som Jonas Jonasson påpekar, för det finns ju inga å, ä eller ö i rymden. - Det har aldrig varit nåt snack om att vi en dag skulle göra en syntskiva tillsammans, säger han. Vi har liksom låtit bli att göra den för att vi visste att den skulle bli så bra. Vi har väldigt gott självförtroende. //Och hur mår Bob Hund och Bergman Rock medan ni svävar i rymden?// - Bara bra, svarar Thomas Öberg. Vi har massa låtmaterial som väntar på att spelas in, men Bob Hund har ju engagerat fler människor än vi någonsin kunde föreställa oss. En ny skiva är en komplicerad process. Det går inte att lyfta luren och beställa Bob Hund som om det var en familjepizza. Vi väntar på ett emotionellt grönljus. Sci-fi Skanes syntblues har ett mörkare temperament än både Bob Hund och Bergman Rock. Undergången tycks närma sig medan vi har fullt upp med att fylla i blanketter och gräla på grannen som stökade till i tvättstugan. Thomas och Jonas beskriver skivan som ett elektroniskt soundtrack till den tid vi lever i. En tid som Kraftwerk för övrigt förutspådde redan på skivan Computer World i början av 80-talet. Framtiden är nu. - Computer World var rena profetian, säger Jonas Jonasson. Nu lever vi i en mörkare, kallare, tuffare tid med färre skyddsnät och större press. Det är snabbare till fallet. - Precis, inflikar Thomas Öberg. Science fiction på 50-talet var nån form av optimism, nu är det snarare dystopi. Ingen tror längre att det fixar sig med glatt humör och ett soligt leende. Och det är bra. Då slipper vi invaggas i någon falsk jävla lycka där allt ska vara ombonat och man går säker på gatorna. - Om man ser sig omkring är det väldigt mycket död och elände, fortsätter han. Men det är en spännande tid att leva i. Man kan nästan hålla världen mot bröstet. Man kan känna värmen och pulsen. Och jag tror ingen riktigt vet hur man ska hantera alla dessa intryck som hela tiden sköljer mot oss från alla håll och kanter. - Du sitter liksom i soffan och ser hur teven kryper mot dig. Till slut har du den i ditt knä och efter en timme tar den stryptag på dig. I Sci-fi Skane försöker vi sortera och spegla tillbaka våra intryck med texter och musik, hur Sverige liksom studsar mot oss dagarna i ända. Vi har laddat från knäna och kör med nolltolerans mot allt utom dumhet och dans. Det sista är en typisk Thomas Öberg-mening. Han har alltid serverat sitt blodiga allvar med drastisk humor. Det blir en sorts vardagssurrealism, eller en droppe kvicksilver i mjölken, som han själv formulerar det. Han pratar som han sjunger. Rappt, roligt, rasande. Först efteråt, när jag lyssnar igenom den bandade intervjun, upptäcker jag flera guldkorn som måste ha drunknat i samtalet inne på kaféet. Som att han planerar en soloskiva med titeln Mister Öberg mister förståndet. - Jag litar inte på folk som bara gillar allvar, för de vet inte vad sorg är. Jag tror att det fattas några strängar på deras lyror. För mig är humorn ett viktigt verktyg, ett vapen. Om någon tycker att jag är en efterbliven pajas, så gärna för mig, säger Thomas Öberg och tillägger: - Jag minns när jag spelade upp en demo med ett av våra tidiga syntband för en granne. Han sa: Det är bra musik men det är synd att man hör vad ni sjunger för texten är så jävla dålig. Och jag tyckte inte bara att det var dåligt att han tyckte att det var dåligt. Jag och Jonas hade lyckats röra vid något. Redan då. //Vad är det egentligen som händer när Thomas Öberg och Jonas Jonasson befinner sig i samma rum?// - Till att börja med händer det oerhört sällan att vi sitter bredvid varandra och gör musik, säger Thomas Öberg. Kanske en gång om året. Jag tror att vi medvetet brukar undvika den situationen, trots att vi vet att det brukar hända något spännande. Men man kan inte göra det för ofta, då kanske det försvinner, vad DET nu är? Han fyrar av ett av sina finurliga leenden och fortsätter: - Efter två minuter på den där frilufsdagen visste jag att vi skulle bli vänner för livet. Tidigare hade jag träffat folk med samma musiksmak men med helt andra värderingar, sådana som brydde sig mer om attityd och troféer. Det skrämde slag på mig. Men när jag träffade Jonas kunde jag liksom se vår framtid som en film på snabbspolning. Jag VISSTE att jag träffat min bästa vän Men nu låter jag som en hockeyspelare som gjort mål i slutsekunderna av en VM-match: Det går inte att beskriva, men det är ett lyckorus //Inga kreativa konflikter?// - Nej, nästan aldrig. Frustrationen kommer från andra platser i tillvaron, och även om vi delar ilskan uttrycker vi den på olika sätt. Det är ingen slump att jag hamnar vid mikrofonen, jag har ju ett behov av att vräka ur mig allting, medan Jonas mer tålmodigt och tappert står och skruvar på en knapp på synten. Markus Törncrantz, manager åt Bob Hund och Bergman rock tillika dj i Sci-fi Skane, har gjort oss sällskap vid kafébordet och kastar sig in i diskussionen: - Ni har två olika temperament som kompletterar varandra både som musiker och kompisar, säger han och låter blicken vandra från Thomas till Jonas. Ni är både ganska otåliga, men på olika sätt. Thomas Öberg nickar instämmande: - Ja, det stämmer. Markus brukar kalla Jonas för Elton och mig för John. Där har du det. På scenen är Sci-fi Skane något helt annat än på skiva. Marcus Törncrantz vänder plattor i dj-båset medan Jonas Jonasson blåser i en melodika eller går loss på en tamburin, och ovanpå allting gastar Thomas Öberg improviserade textrader. Ofta kan Marcus lägga på en låt som varken Thomas eller Jonas hört tidigare. De är ute efter nuet. Science fiction. För framtiden är nu. - Musikbranschen är på väg att sjunka och man säger att det är konsumenternas fel eftersom de laddar ner musik. Jävla skitsnack. Vi kommenterar det genom att göra om både våra egna och andras låtar. Vi snor tillbaka musiken från bolagen. Det finns ett avstamp i gammal hiphop där en dj plockade det göttaste av det götta. Men vi har även lärt oss mycket av det som händer på internet´, där folk blandar olika grejer hejvilt. I cyberrymden verkar det vara okej att gilla både norsk sektdödsmetal och schlagerpop - samtidigt. Det tycker jag är bra, säger Thomas Öberg och tillägger: - En annan grej som jag gillar med våra livespelningar är att vi INTE kan styra vad som ska hända. Vi har ju redan gått den långa rockbandsutbildningen. Man inbillar sig att man är outsider men samtidigt måste man öva som fan för att det ska hålla ihop. Allt det där är som bortblåst nu. Vi repar inte, förbereder oss inte. //Är det en reaktion på att ni fått så mycket beröm för era spelningar med Bob Hund och Bergman rock?// - Ja, förmodligen. Nu kan jag säga: Hej på er, vi tänkte ta en paus och bara spela lite skivor här uppe, så nu kan ni sluta glo på oss och bara dansa, vänd ryggen till för helvete och snacka med varandra i stället! Och om jag blir sugen kan jag ställa mig på en stol och säga i mikrofonen: Hallå! Nu kommer någonting här... //Vilka reaktioner har ni fått?// - Väldigt splittrade. En person kom fram efter en spelning och sa: I vanliga fall får jag känslan att ni vill att jag ska tycka om det ni gör. Nu kändes det som att ni INTE ville att jag skulle tycka om det, utan att jag skulle tvingas kämpa mig igenom spelningen. Det tyckte jag var roligt att höra. //Var det rätt tolkning?// - Ingen aning. Den där personen tog mig på bar gärning. Det var en djupare freudiansk analys än jag själv förmår. Det krävs minst tio omgångar på divanen hos psykologen innan jag skulle kunna dra sådana slutsatser. Men jag är inte så säker på att jag vill reparera felet i mitt eget huvud.


Elegant sarkasm direkt från gatan

Summary: Dokument över amerikansk vardag – eller kanske popkonst? Världen faller isär i Lee Friedlanders bilder. Han är en lysande fotograf och en av de sista i raden av modernistiska storheter. I går belönades Friedlander med Hasselbladspriset.

”Friedlander” rEd. Peter Galassi, med essä avRichard Benson The Museum of Modern Art ”Lee Friedlander” Hasselblad Center, Göteborg Titta noga på Lee Friedlanders fotografi. Hans bilder saknar nästan helt budskap och de betyder egentligen ingenting. Som dokumentär skildring av de nya amerikanska städerna är de ganska skrala. Inte heller ger de precis någon tydlig vink om hur Friedlander upplever det amerikanska stadssamhället. Här finns ingenting av till exempel den subjektivitet som brukar finnas i den svenska dokumentära fotografin. Inte heller så mycket av den tunga, exakta inlevelse som dominerar i modern studio- och konstfotografi. Friedlander tycks vilja något annat, något som står skilt från avbildningar och personliga upplevelser, någonting som möjligen ligger nära den förföriska ”fulhet” som Susan Sontag skriver så engagerat om i ”On Photography” från 1973. Friedlander tycks helt enkelt underkasta sig fotografins rent optiska regler och tycks inte heller bekymra sig över att han är i händerna på en styrande teknik. Enkelt sagt: han fotograferar det som går att fotografera. Han smyger sig inte på sina motiv, fotograferar inte för att avslöja eller frilägga. I stället: bilder av fasader och monument, av enkla heminteriörer eller av de hotell han besöker. Av detta har blivit ett av USA:s märkligaste konstnärskap, en fotografernas fotografi som citeras över hela världen. Och som framför allt bärs av ”the American vernacular”, det lokalt vardagliga, det lilla. Naturligtvis är det helt i sin ordning att Friedlander nu fått 2005 års Hasselbladspris. Det delades ut i går i Göteborg samtidigt som ett restrospektivt urval av hans bilder presenteras på Hasselblad Center. Före sommaren producerades också en diger utställningskatalog i samband med en utställning på Museum of Modern Art i New York och finns nu på svenska bokhandelsdiskar. Ännu en gång får jag chansen att sjunka in i hans fotografi. Det som först verkar begränsat och snävt sticker i väg åt alla håll, som en brist på centrum eller ett sätt att förlägga motiven över hela bildytorna och helst utanför. Jag överraskas av den höga precisionen, av det lekfulla regelverket, helt enkelt en tillämpad fotografisk grammatik som många kan ta till sig. Han började fotografera på 1950-talet då fotografin exploderade i amerikanska medier och reklamsammanhang. I MoMA-katalogen finns porträtt av jazzens stora, av Milt Jackson, John Coltrane, Ray Charles och Miles Davis, också av eliten inom den amerikanska fotografin, John Szarkowski, Walker Evans, John Coplans och William Egglestone. Men det är i de tidiga stadsserierna från 1950- och 1960-talet han utvecklar sin egenart. Jag slås först av svärtan, de knivskarpa kontrasterna, den sarkastiska tonen och framför allt komplexiteten. Allt i hans motiv faller isär: stadsutsikterna är sönderskurna av reflexer, spegelbilder, glansdagrar och verkar komponerade av flera, helt åtskilda bilder. I till exempel en enkel vardagsinteriör (Nashville, Tennessee, 1963) förvandlas ett rum till en bildtriptyk med teveruta, soffa och toalett som halvreligiösa symboler. Friedlander tillhör en liten krets fotografer som gjorde uppror mot den enhetliga världsbild som manifesterades i den berömda utställningen ”Family of man” – hela världen som en enda famlj – vid mitten av 1950-talet. Mot detta ställer Friedlander en kaotisk bild av splittrade fasader och ett stadsrum utan inre ordning. Människorna är få och glimtar bara förbi som ett slags staffagefigurer i svängdörrar och bakom butiksfönster. Återigen: han fotograferar bara det som är möjligt. Det är också intressant att följa Richard Benson när han i inledningsessän till MoMA-katalogen beskriver Friedlanders beroende av främst de amerikanska och europeiska 1920-talsfotograferna. Paul Strand och Edward Weston är från början viktiga för honom, också den franske fotografen Eugène Atgets stadsskildringar från 1910- och 1920-talet i Paris som på många sätt lägger grunden för den moderna fotografin. Friedlander läser också tidigt Henri Cartier-Bressons inflytelserika bok ”Images à la Sauvette” från 1952 (som först gavs ut i en engelsk tryckning, ”The Decisive Moment”). Av detta blev en fotografi som går längre än någon annan i hans samtid. Ändå håller han sig strikt till några få traditionella motivområden: gatumiljöer (det som nu kallas ”streetphotography”), porträtt av kända män och kvinnor, familjebilder, naturmotiv, enkla stilleben, naturligtvis också de obligatoriska nakenstudierna, och mer utlämnande än alla andra fotografers (inte skymten av någon feministisk eftertanke), en lång serie bilder på sin hustru (precis som Edward Weston, Alfred Stieglitz och många andra), nationella monument (en direkt kommentar till Atgets monumentserie för Paris historiska museer). Det radikala i Friedlanders fotografi är till stora delar en fotografisk kvalitet som han vaskar fram direkt ur tekniken. Men han går också åtskilliga steg längre än sina föregångare, fyller bilderna med citat, bryter upp dem och kommer mycket nära de samtida popkonstnärerna. Benson antyder till och med att Friedlander utvecklade sitt fotografiska språk flera månader före James Rosenquist och Robert Rauschenberg och borde därför ses som en given inspiratör för hela poputvecklingen. Och nog stämmer tonläget. Alla som skrivit om honom talar om hans milda ironi, om en torr sarkasm där inne bland de svarta interiörerna och de nonsensartade mötena – mellan allt från toalettstolar och lyktstolpar till Kennedyporträtt och familjebilder. I början till och med med en aggressiv underton, med tiden alltmer elegant och dekorativt. Själv har jag främst ett gott öga till de tidiga gatubilderna. Någon social kritik innehåller de knappast. De är estetiskt radikala men politiskt undanglidande. Och i de sena naturbilderna från åren runt 2000 handlar det enbart om fotografi: silvriga gråtoner, ett spel mellan yta och djup, delikata beskärningar. Konst eller fotografi eller något mittemellan? En hopplös fråga. Jag har alltid haft en känsla av att Friedlander mer än något annat letar citat när han fotograferar, prövar de bilder han hittar på gatan och använder dem fritt efter behag. Ett slags fotografiskt ”objet trouvé” alltså, funna objekt. Om detta enbart ska kallas fotografi eller något mer har ingen betydelse. Med Friedlander som pristagare har Hasselbladsstiftelsen närmat sig en konstnärlig slutpunkt. Friedlander är en lysande fotograf och en av de sista i raden av modernistiska storheter. Nog vore det intressant att få se prisjuryn premiera också andra fotografiska genrer och inriktningar under åren som kommer, till exempel ett gigantiskt fält av arkitektur-, landskaps- och inte minst musikfotografi med tentakler långt in i olika konstområden. Även ett socialt nyhets- och reportagefotografi som sällan finns med i etablerade kultursammanhang. Det råder inte brist på namn. Peder Alton peder.alton@dn.se


Se könet …och förfäras

Summary: Det låter välbekant, men Yasmeen Godders koreografi är mer sofistikerad än så. Vems blick är det egentligen som sätts ifråga? ”Two playful pink” på Dansens hus stryker ingen medhårs.

”Two playful pink” Koreografi: Yasmeen Godder Scen: Dansens hus, Stockholm Två kvinnor lutar mot fondväggen med utmanande, liksom passiva, framskjutna underkroppar. Budskapet är provokativt. Se kroppen. Se könet! Likväl är det inte de två kvinnorna som utsätts för närgången granskning i Yasmeen Godders koreografi ”Two Playful Pink”. Kvinnornas än mer utmanande, stirrande, närmast aggressiva blickar riktas mot oss i publiken. Som för att säga: Vem är du att döma oss? Se bjälken i ditt eget öga! Koreografen Yasmeen Godder, som själv dansar den timslånga duetten tillsammans med Iris Erez, tillhör en yngre generation israeliska koreografer med bas i Jaffa. Hon är utbildad i New York och är en något udda fågel i hemlandet med sina intellektuellt mycket medvetna koreografier. ”Two Playful Pink” stryker ingen medhårs, försöker inte vinna publikens hjärtan med vackra rörelser. Snarast tvärtom. Just begreppet skönhet ifrågasätts, i synnerhet den kvinnliga skönheten. Det femina objektet. Det manliga subjektet. Det låter kanske plågsamt välbekant och programmatiskt. Men vad som gör ”Two Playful Pink” originell och intressant är att Yasmeen Godder så mångfasetterat och överraskande gestaltar detta tankekomplex, som gärna får mindre skarpa koreografer att slå in redan öppna dörrar. Kvinnor utnyttjas. Och? ”Two Playful Pink ”är iscensatt i ett slutet rum med väggar som ser ut att vara av stål. Känslan är lätt klaustrofobisk. Verket faller sönder i tre distinkta delar. Mellan delarna byter de kläder inför öppen ridå, dricker vatten, torkar av svetten under armarna. Nattklubbsljussättningen i andra pausen understryker med salt ironi föreställnings grundtema. Däremellan är de två dansarna oavbrutet på scenen i en intim tvekamp. Ofta dansar de med varandra, lika ofta mot varandra, gärna med en förnedrande attityd. En rad kvinnligt sköna stereotyper gestaltas och nagelfars för att drivas mot motsatsen, det groteska, fula, smått galna. Men galenskapen är inte charmerande. Den är naken, skrämmande, ful. I en sekvens drar och sliter dansarna i varandras hår, näsor, munnar, men en närmast brutal likgiltighet. I en annan återkommande sekvens rullar en av kvinnorna på rygg upp och ned, och försöker få hjälp att komma upp till stående av sin partner, som ointresserat ignorerar henne som en viljelös docka. I verket sista del smeker dansarna utmanande sina bröst, det vill säga en bh med absurt uppförstorade bröstkopior. Bh:ns bröstvårtor är aggressivt styva. Så handlar ”Two Playful Pink ”om den kvinnliga rätten att inte behöva vara ett skönt objekt? Nej. Det ämnet är – dessvärre – fortfarande angeläget, men många koreografer har redan gjort det. Yasmeen Godder vill föra diskussionen vidare och i mina ögon lyckas hon också göra det. Lika mycket som Godder ifrågasätter den så kallade manliga blicken, ifrågasätter hon den kvinnliga blicken, och samtidigt scenkonstens fundamentala dynamik mellan artist och publik. Mitt i allt det kroppsliga, kvinnligt påtagliga väcker ”Two Playful Pink” konceptuella frågor kring scenkonsten över huvud taget. Föreställningen genomsyras av intellektuell pregnans och avslutas följdriktigt med en ironisk elegans. När ljuset tonar bort i sista scenen springer kvinnorna runt med svart tyg över brösten som döende svanar. Det är första gången som ”Two Playful Pink” är riktigt vacker. Varför tycker jag det? Örjan Abrahamsson teater@dn.se


Märkligt underhållande tristess

Summary: Med lätt och lekfull hand tar regissören Olof Lindqvist fasta på spänningarna i familjen när han iscensätter Susan Sontags version av Ibsens drama ”Kvinnan från havet”.

”Kvinnan från havet” av Susan Sontag, efter Henrik Ibsen övers. Lotta lotass Scen: Intiman, Malmö Dramatiska teater Regi och scenografi: Olof Lindqvist Medverkande: Petra Brylander, Hans-Peter Edh, Mari Götesdotter, Hanna Sjögren-Devrient I inledningen av ”Kvinnan från havet” sveper fyrljuset över de anemiska huvudpersonerna och det asketiskt inredda rummet, korset på den kala väggen, sängen med den lövtunna madrassen. Man tar för givet att det ska bli en dyster och motsträvig kväll på Intiman i Malmö, något om spänningar i familjen, om ortodox religion och verklig tro, något à la Carl Th. Dreyer och Kaj Munk. Men man bedrar sig, åtminstone till hälften. Regissören Olof Lindqvist tar visserligen fasta på spänningarna i familjen och han gör sitt bästa för att etablera en miljö som ingen trivs i, men han gör det med lätt och lekfull hand. Olof Lindqvist väljer klokt nog att sätta upp den version av Ibsens drama som Susan Sontag skrev åt Robert Wilson år 1998. Sontag gallrade ut rejält i texten för att bereda plats åt Wilsons tablåer och hans makliga, stiliserade spelstil. Huvudpersonerna får genomgående förklara sig i monologer, som om de uppträdde inför en jury. Familjeförsörjaren Hartwig Wangel (Hans-Peter Edh) är missnöjd med att hans andra, unga hustru längtar mer efter den kalla fjorden än efter hans varma säng. Hans döttrar i ett tidigare äktenskap, Hilde (Hanna Sjögren-Devrient) och Bolette (Mari Götesdotter), vägrar att acceptera henne, faderns nya hustru, Ellida. Hon är kvinnan från havet, som inte kan glömma sin egen första förälskelse – sjömannen – och som under hela sitt tioåriga äktenskap med Hartwig har känt sig utanför sitt rätta element. Sontag ser framför allt till att markera missnöje där Ibsen blir allt för teoretisk för en tänkande, levande kvinna. Hon avslöjar gammelgäddorna som lurar och lägger beslag på unga flickor som räds otryggheten i det verkliga livet, och hon ändrar Ibsens slut som i ett slag upphäver alla familjespänningar. Olof Lindqvist tar fasta på det avstånd mellan människorna som är inskrivet i Sontags drama och sprider ut familjemedlemmarna över scenen. De är isolerade från varandra men de försöker flörtande dra in publiken i just sitt elände. Hans-Peter Edhs Hartwig blir en riktig Ikea-pappa, så förnuftigt hopskruvad, lite olyckligt namngiven bara, men så brukar det ju vara i Ikea-sammanhang. Petra Brylanders Ellida verkar genomsund och mycket jordbunden. När hon till slut står där, klädd i vattentätt från topp till tå, förstår man att hon inte alls är rustad för äventyrligheter. Hennes väderbitne sjöman – han kommer verkligen till slut – får segla vidare ensam. Gestaltningarna talar i viss mån mot dramat, men de enkla och oväntade scenlösningarna står i stimulerande kontrast till instängdheten i miljön. En trist situation kan uppenbarligen gestaltas utan att publiken behöver dö av leda på kuppen. Det hela avverkas på något över en timme och framstår närmast som en anekdot. En märkligt underhållande uppsättning. RIKARD LOMAN teater@dn.se


Världens rikaste släktkrönika

Thomas Manns roman om storborgerlighetens bankrutt, "Buddenbrooks", var ett inlevesefullt och sensationellt genombrott. Han garnerade sina beskrivningar med samma överdådiga glädje som den stolta köksan dekorerar sin skinkstek. Sara Danius läser en ovanligt lyckad nyöversättning. När Thomas Mann började arbeta med "Buddenbrooks" var han drygt tjugo. Det var 1897. Han hade redigerat en litterär tidskrift och publicerat en novellsamling, men han hade ännu inte givit sig i kast med ett riktigt krävande format. Det gjorde han nu. Han närmade sig det stora romanprojektet med envisheten hos en terrier, disciplinen hos en preussisk officer och känsligheten hos en missförstådd romantiker. Efter tre år var han klar. Så skrev han rent manuset med sin snirkliga handstil på dubbelsidigt linjerat papper och skickade det till sin förläggare, Samuel Fischer på Bülowstrasse i Berlin. Herr Fischer, som redan var ryktbar i branschen och sedermera skulle bli legendarisk, satte sig att läsa. Det var en stort anlagd släktkrönika som följer en nordtysk köpmannafamilj i fyra generationer, från 1835 fram till sekelskiftet. Den beskriver hur den anrika familjen Buddenbrook i handelsstaden Lübeck sakta men säkert börja förfalla. Släktens patriarker, alla dessa rättskaffens, plikttrogna och gudfruktiga storborgare, kan bara avla krakar till män som visar sig vara livsodugliga, och för varje ny generation blir det bara värre. Till slut upplöses allt i sjukdom och död. Degenerationen är fulländad, och allt som återstår är ett puckelryggigt sanningsvittne. Men samtidigt beskriver boken en annan kurva. Ty storborgerlighetens bankrutt hänger samman med det andliga livets födelse. Ju sjukare den Buddenbrookska mannen blir, desto klokare blir han. Eller kanske är det tvärtom: ju klokare han blir, desto sjukare blir han. Romanen beskriver hur familjen undan för undan upptäcker kulturen - musiken, lyriken och filosofin. Det är inte bara dekadans, det är också ett slags feminisering. Och därmed måste den storborgerliga livsföringen gå under. Det inre jagets krav på ett sant och riktigt liv är omutligt, och priset är skyhögt. Det är denna strid Thomas Mann skildrar från första sidan till den sista. Ekvationen är omöjlig, men ingen kommer förbi den. För även om utgången är given och släktens anlag måste dö ut, återstår själva det existentiella problemet. Och det är just detta som gör "Buddenbrooks" till en levande klassiker. Thomas Manns ambivalens går på djupet och ger en skälvande nervighet åt berättelsen. Å ena sidan: kärleken till det borgerliga livet, hela vägen från den panerade skinkan som trancheras i det knittriga ljuset från kristallkronorna till de skräddade bonjourernas eleganta linjeföring och stärkkragarnas geometriska skönhet. Thomas Mann garnerar sina beskrivningar med samma överdådiga glädje som den stolta köksan dekorerar sin skinkstek. Å andra sidan: avskyn för det fundamentalistiska kravet på behärskning, plikttrohet och manlig självkontroll. Och den Mann som talar till oss här är skarpt ironisk. Så svänger boken mellan värme och kyla, sympati och motvilja, inlevelse och satir. I ett avsnitt skildras patriarkens inre strider som om berättaren stod på hans sida, men bara några sidor senare måste den stackars mannen dö och läggas på lit de parade, varpå berättaren genast är framme och studerar näsbenet med blicken hos en rättsläkare. Plättpudding eller lik - Mann visar alltid samma lidelse. Thomas Mann arbetade i en bred realistisk tradition som utvecklats av ryska, franska och skandinaviska berättare som Tolstoj, Turgenjev, Zola, Kielland och Jacobsen. Resultatet blev en kritisk samtidsroman: ett bokslut över artonhundratalets storborgerlighet. Och detta bokslut är skrivet av en fullfjädrad författare på strålande gott humör. Samtidigt är "Buddenbrooks" en andlig självbiografi såtillvida att boken dramatiserar den inre konflikt som styrde Manns eget liv: konflikten mellan det borgerliga och det konstnärliga. Han var själv uppvuxen i Lübeck och var näst äldste sonen i en köpmannafamilj som hade mer än en sak gemensam med släkten Buddenbrook. Lübecksborna blev inte glada över "Buddenbrooks" - de betraktade den som en nyckelroman och ansåg att deras heder släpades i smutsen - men resten av världen tog till sig berättelsen. Och fortfarande i dag, hundra år senare, hittar "Buddenbrooks" ständigt nya läsare. Den manliga pliktkultur som Mann skildrar finns visserligen inte längre, men materialismen är lika förhärskande. Storborgerligheten må ha gått under, men dess bleka avläggare - medelklassen - har segrat. Och medelklassen vill ha mer, och mest av allt vill den ha respekt. Alltså bor det en potentiell vinkonnässör i varje människa. Alltså ligger det en golfbana i varje buske. Alltså är barnen en förbaskat trevlig inredningsdetalj. Vår tids Lübeck heter Dallas. Detta var boken som förläggare Fischer hade framför sig i manuskriptform. När han hade tagit sig igenom hälften av den enorma traven bestämde han sig för att skriva till upphovsmannen. "Högt ärade herr Mann!" skrev Fischer den 26 oktober 1900. Mer än två månader hade gått sedan Mann skickat boken, och Fischer ursäktade att han inte hade hört av sig tidigare, men han skyndade sig att påpeka att det inte var någon liten sak han hade fått på sitt bord. Han skrev i ett ärende. Kunde herr Mann möjligen korta sitt manus? Med hälften? Det skulle visserligen innebära att han fick skriva om hela boken, men den skulle tveklöst vinna på att förtätas. "Jag tror inte", förklarade herr Fischer, "att så många människor har tid och koncentrationslust nog att ta sig an ett romanverk av detta omfång." Svarsbrevet från Thomas Mann var långt och passionerat. Året därpå publicerades "Buddenbrooks" i oavkortat skick. Romanen gavs ut i två volymer. Fem år senare hade den sålt i 36.000 exemplar och mer skulle det bli. Det var ett sensationellt genombrott. Man hittar inte många liknande exempel i litteraturhistorien. Och vad som kanske är ännu märkvärdigare är att författaren till den realistiska släktkrönikan en dag skulle komma att skriva ett modernistiskt monumentalverk, "Bergtagen" (1924). Och som om detta inte vore nog lyckades Thomas Mann förnya romanens form ytterligare en gång, med "Doktor Faustus" (1947) som han skrev under den långa exilen i Los Angeles. Nu föreligger "Buddenbrooks" i nyöversättning av Ulrika Wallenström. Det är något av en händelse. Wallenström utgår från den första textkritiska utgåvan av Manns debutroman, och den har nyligen publicerats inom ramen för en ny, vetenskaplig utgåva av Thomas Manns samlade verk. Utgivningen påbörjades 2001 och kommer att pågå åtminstone fram till 2015, och förlaget heter - just det - S Fischer. Man får en god uppfattning om det ambitiösa editionsprojektet i en liten och lättillgänglig volym, "Die Welt ist meine Vorstellung (Världen är min föreställning). Forskarna har etablerat en ny version av "Buddenbrooks" och det är den som nu ges ut på svenska av Bonniers. Men det finns ett annat och viktigare skäl till att Wallenströms nyöversättning är en händelse, och det är att hon erbjuder sina läsare något mer än bara ett fulländat arbete. Ulrika Wallenström vidgar gränserna för vad man kan göra med svenska språket, för vad man kan säga och tänka och uttrycka. Thomas Manns roman talar ur en annan epok, men det finns inte ett dammkorn i Wallenströms översättning. Prosan är förbluffande ledig. Den flyter fram, bred och behaglig och full av mäktiga underströmmar. Och ändå: mitt i denna flödande naturlighet lyckas Wallenström förmedla hur otidsenlig artonhundratalsprosan tedde sig redan på Thomas Manns tid, ja, hon förmår till och med spegla hur språket förändrades under de decennier som skildras i boken. Boken är full av språklig drivved och annan bråte som säger allt om familjen Buddenbrook. Man är "echaufferad" och inte "upprörd", man bär "benkläder" och inte "byxor", man säger "assez" och inte "nu räcker det!" Hur bär man sig åt för att åstadkomma en svensk artonhundratalsprosa som inte är antikverad utan alldeles modern och ändå främmande? Det är storartat. När man läser Wallenström inser man att förmågan att översätta från ett språk till ett annat mycket väl kan vara en konst i egen rätt, helt i paritet med alla andra konstarter. Thomas Mann"Buddenbrooks. En familjs Thomas Mann "Buddenbrooks. En familjs förfall" (Buddenbrooks. Verfall einer Familie) Övers. Ulrika Wallenström Albert Bonniers förlag "Die Welt ist meine Vorstellung. Eine Einführung in die Grosse kommentierte Frankfurter Ausgabe der Werke von Thomas Mann" S Fischer


Skivbolagen får svar på tal

Summary: Skivindustrin har fel när den påstår att den minskande skivförsäljningen beror på illegal fildelning. Det menar forskare som kartlagt fildelare i Sverige och tittat på effekten på musikförsäljningen.

Skivindustrin har fel när den påstår att illegal fildelning är orsaken till den minskande skivförsäljningen. Det menar svenska forskare bakom EU-projektet Music lessons som kartlagt fildelare i Sverige och tittat på effekten på musikförsäljningen. Sambandet finns helt enkelt inte, skivbranschens kris beror i stället på den digitala utvecklingen samt att dagens försäljningssiffror jämförs med den stora uppgång som skedde när cd-skivan kom, säger Håkan Selg, forkare på KTH som tillsammans med World internet Institute vid Uppsala universitet står bakom rapporten. Rapporten hänvisar även till internationella undersökningar där fildelare fått svar på hur fildelning påverkat deras musikköp. Tre av fyra uppger att de köper mer eller lika mycket musik som innan de började fildela. Upphovsrättsorganisationen Ifpi har vid flera tillfällen påstått att Sverige är världsledande vad det gäller fildelning. Inte heller det stämmer enligt rapporten. Det finns inget i våra siffror som stödjer det. Kanada och USA toppar listan på internetanvändare som fildelar, och även Frankrike och Tyskland ligger före Sverige, säger Håkan Selg. Ludvig Werner, ordförande för Ifpi, välkomnar rapporten trots att den inte stämmer överens med organsiationens bild av svensk fildelning. Det finns alltid flera sidor av samma mynt och det är bra att frågan fortsätter att belysas. Men Music lessons baseras på siffror från 2004. Färskare siffror från sajten Lunarstorm visar att 58 procent av unga killar har slutat betala för musik och det tycker jag talar ett tydligare språk, säger han.


Harry Potter – med rätt att skrämmas

Summary: ”Harry Potter och den flammande bägaren” har mer muskler än hjärta. En spännande action som drar åt skräckfilm, men skådespelarna hinner knappt agera.

”Harry Potter och den flammande bägaren” (Harry Potter and the goblet of fire) Regi: Mike Newell I rollerna: Daniel Radcliffe, Rupert Grint, Emma Watson, Robbie Coltrane, Ralph Fiennes, Michael Gambon, Brendan Gleeson m fl Längd: 2 tim 37 min Från 11 år Harry Potters fjärde höst vid Hogwarts skola för häxkonster och trolldom är full av stora evenemang. Före skolstarten avhålls världsmästerskapen i quidditch, och väl på Hogwarts tillkännages att skolan ska stå värd för de farofyllda världsmästerskapen i magisk trekamp. Den flammande bägaren utser dem som ska tävla, en representant var från Hogwarts, Beuxbatons magiakademi och Durmstranginstitutet. Harry är formellt för ung, men vem vet vad den enväldiga bägaren kan hitta på? Samtidigt växer sig den onde Lord Voldemort allt starkare. Han gör sin närvaro känd redan vid quidditchmästerskapen, och Harrys drömmar gör klart att Voldemort planerar något ännu större. Den fjärde filmen i Harry Potter-serien har mer muskler än hjärta. Potterfilmerna har blivit en barnens egen Bondserie. Precis som Bondfilmerna bygger Potterfilmerna på en svit populära böcker av en brittisk författare, precis som de är de luxuös, påkostad underhållning, precis som de har de figurer och inslag som återkommer i varje film. Och regissörerna och manusförfattarna som rekryteras vet att medan både producenter och publik definitivt vill ha varje ingrediens i receptet avprickad är det ringa krav på personlig smaksättning. I ”…flammande bägaren” får regissören Mike Newell, mest känd för ”Fyra bröllop och en begravning” (1994), i hög grad förlita sig på John Williams onekligen medryckande Harry Potter-tema när han vill trycka in lite stämning. Det är nästan bara Williamsmusiken, svävande över tinnar och torn och dimhöljda landskap, som håller den actionspäckade fjärde Potterfilmen kvar i sagovärlden. Skådespelarna har knappt tid att agera. De får göra rask entré, visa upp kostymen och säga sina till ett absolut minimum nedkortade repliker innan filmen måste rusa vidare till nästa obligatoriska scen. Aktörerna hinner knappast göra intryck som personligheter. Ett sällsynt undantag är irländske skådespelaren Brendan Gleeson, en naturkraft som inför rollen som ”Monsterögat” Moody tycks ha studerat Robert Shaws besatte kapten Quint i ”Hajen” (1975). Men ett motiv som sprickan mellan bästa vännerna Harry och Ron, som ska vara gripande, blir bara en pliktskyldig fotnot. Rupert Grint, en av seriens roligaste skådespelare, får aldrig en chans att gestalta Rons känslor. ”Harry Potter och den flammande bägaren” klarar sig bäst när den får blåsa på som nästan ren action, vilket sker i den senare delen av filmen. Då blir det desto mer spännande. Föräldrar till mindre barn ska vara medvetna om att denna Potter mot slutet drar åt skräckfilmshållet. Självstympning, grymma undervattenshäxor, en vanskapt Lord Voldemort – är Newell fortfarande sur för att regnscenen i ”Fyra bröllop…” häromåret röstades fram som en av filmhistoriens smetigaste? Nåja, allteftersom läsekretsen växer upp ska väl filmerna göra det. Till slutstriden kan Harry vara mogen att låta sina besvärjelser åtföljas av ett sardoniskt leende och ett kärvt ”Welcome to hell, Blofeld!” – förlåt, ”Voldemort!”. Mårten Blomkvist film@dn.se Läs om hur het Harry Potter är i Kina, Nyheter sidan 2


Amerika sett från Norrköping

Summary: Det blev stående ovationer för John Adams, hans verk och Norrköpings symfoniorkester på Tonsättarfestivalen.

Norrköpings Symfoniorkester Dirigent: Stefan Asbury Verk av Adams (12/11) Stråkkvartett ur Nyydensemblen Verk av Ives och Adams (13/11) Scen: Konserthuset John Adams har påpekat att många kompositörer i dag ”självmant har krympt sin roll till en situation där de bara är bekanta för andra tonsättare”. Det gäller nu inte för Adams själv, som tillsammans med Arvo Pärt och några till lyckats nå en stor publik. Medlen skiljer sig åt, även om både Pärt och Adams haft anknytningar till minimalismen. Medan Arvo Pärt söker sig bort från nuets stoj och larm, till ett rike ovan där och en epok före barockens inträde, tar John Adams fatt i dagens stämningar. Hans operor sysslar med aktuella frågor som mellanstatliga förbindelser och terrorism, medan musiken införlivar de atmosfärer som vardagsresenären drabbas av. Det är svårt att bortse från att det hänger samman med Adams amerikanska bakgrund. En europeisk tonsättare kan alltid finna ett fäste långt tillbaka i tiden. I USA är modernisten Charles Ives den naturliga utgångspunkten. Ives är också den enda tonsättare som får dela program med festföremålet självt. Hans första stråkkvartett framfördes på söndagskvällen av några musiker ur den estniska Nyyd-ensemblen: lite lagom polerat, men med överraskningarna framdragna som kort ur rockärmen. Efter paus följde Adams egen stråkkvartett, ”John’s book of alleged dances”. Egentligen är det fråga om en danssvit, uppdelad i tio satser med en stämma för (förinspelat) preparerat piano. Som alltid hos Adams är det underhållande, men i det här fallet är det mer charm än substans över innehållet. Sällan har ett verk legat längre från den gängse bilden av stråkkvartetten som en intim bekännelseform. Lite mer av bekännelsekaraktär fann man dagen innan, i den ”musikaliska självbiografin” (Adams beteckning) ”My father knew Charles Ives”, ett stort orkesterverk från 2003 som framfördes av Norrköpingssymfonikerna under Stefan Asburys ledning. Verket inleds med en skickligt utförd stilövning i Ives anda, med avstamp i de stämningar man finner i förebildens ”The unanswered question”, över de kaosartade mötena mellan blåsorkestrar i ”Three places in New England” till ett närmast kosmiskt utdöende som erinrar om ”Central Park in the Dark”. Satsen bär namnet ”Concord”, men det är inte samma Concord som Ives åsyftar i sin berömda sonat utan en plats i New Hampshire. I andra satsen stämmer en jazzensemble möte med en barpianist med Rachmaninovambitioner, medan finalen utgör en bergsvandring med Stravinskys ”Våroffer” som marschmelodi. ”Våroffer” dyker upp också avslutningsvis i ”Guide to strange places”, en orkestral mardrömsritt av halloweenkaraktär. Adams finner inte bara en ny form för varje verk, också klangarsenalen varierar. I detta verk har kontrabasklarinett, kontrabastuba, kontrafagott och bastrummor dominanta roller. Den rytmiska energin rycker tag i åhörarna, också om man kämpar emot. Men det fanns det få skäl att göra när Norrköpingssymfonikerna visade vad man förmår. John Adams, som står för de avspända introduktionerna, verkade uppriktigt imponerad av orkesterns skicklighet – och upplivad över att för en gångs skull inte dirigera själv: ”Att vara med om repetitionerna av dessa verk var som att dricka sex koppar kaffe.” Och så tycktes också verken fungera på åhörarna. Entusiasmen stegrades efter hand och avslutades med stående ovationer. Thomas Anderberg musik@dn.se


En kritiskdubbelagent

Summary: Olof Lagercrantz förändrade inte bara synen på de klassiker han skrev om utan också det svenska genresystemet. Han gjorde den litterära essän jämbördig med roman och lyrik. En lärdom man kan dra av att läsa honom, skriver Horace Engdahl, är att endast den verkligt hängivne kan vara verkligt respektlös.

Olof Lagercrantz litterära essäer har sällan karaktären av personlig journal. Det är inte ”mitt liv bland böckerna”, inte de spontana obearbetade läseintryck som författare har haft lov att redovisa enligt en sedan romantiken godkänd exhibitionism. Man ser skillnaden om man jämför Lagercrantz läsredovisningar med ett kvalificerat motexempel som Vilhelm Ekelund, och ännu tydligare om man ställer dem bredvid berömda litterära dagboksanteckningar, låt oss säga Delacroix’ snillrika men hastiga betraktelser över Balzac eller Shakespeare dagar då han just har råkat läsa dem, eller om man jämför med Tegnérs brevledes reaktioner på vitterhet som kom i hans väg. Vad Olof Lagercrantz har gett oss i sina böcker liknar inte heller recensenten Lagercrantz DN-artiklar med deras hastigt uppsjudande entusiasm och ibland oöverlagda sarkasmer. I essäerna är ingenting tillfälligt. De har karaktären av omsorgsfullt förberedda och noggrant genomförda prövningar av de stora författarskapen. Genom dessa böcker förändrade han inte bara synen på de klassiker han skrev om utan också det svenska genresystemet. Han gjorde den litterära essän jämbördig med roman och lyrik och visade att en betydande författare inte nödvändigtvis behöver göra sig gällande i de former som av hävd ansetts vara de litterära. Han är vår enda motsvarighet på riktig nivå till internationella storheter som Auerbach, Barthes och Bloom. Naturligtvis stötte han det litteraturvetenskapliga skrået för pannan, redan med sin Krusenstjernabok, ännu mera när han trettio år senare till Strindbergsexperternas förskräckelse avskaffade Infernokrisen. Olof Lagercrantz hängivenhet rymmer en egendomlig respektlöshet. En lärdom man kan dra av att läsa honom är att endast den verkligt hängivne kan vara verkligt respektlös. Det dominerande idealet på den intellektuella marknaden är ett annat. En spotsk och distanserad attityd gäller där som det mera förtroendeingivande. Men att vara spotsk är i själva verket att digna under föremålets auktoritet, och distansen är ett bevis på rädsla – en rädsla Olof Lagercrantz inte kände. Man finner den defensiva distansen även hos betydande kritiker som Bengt Holmqvist eller intellektuella mästare som Lars Gyllensten. Om någon däremot liknar Lagercrantz i förmågan att undvara detta skydd är det kanske Artur Lundkvist. Modet att låta sig överväldigas av det främmande, av den andre, att bokstavligen låta sig invaderas i läsningen, att ödeläggas för att resa sin inre värld på nytt med de byggstenar som det studerade verket ger, det modet är sällsyntare än man tror, i varje fall i den utsträckning som det fanns hos Olof Lagercrantz. När man läser hans litterära studier tycker man sig möta författarna, men det är på sätt och vis en synvilla. Även om han börjar som en biografiskt orienterad kritiker är han tidigt medveten om att diktarna i sitt ställföreträdande lidande på sätt och vis simulerar, att det väsentliga för dem är skrivandet och inte livet. Jag vill erinra om Fernando Pessoas utmärkta dikt ”Autopsichografia”, där han talar om diktarna som simulatörer, låtsare. De låtsas så bra att de även låtsas de känslor de verkligen hyser. Olof Lagercrantz såg något liknande. Han varnar oss – fast många väljer att bortse från varningen – att inte dra slutsatser om diktarnas liv utifrån deras verk. Tvärtom, menar han, arrangeras deras liv efter diktandets behov. Hans lösning på problemet liv/verk var att utgå ifrån att författaren först och främst är konstnär och att detta förvandlar alla aspekter av vederbörandes liv och förnimmelse. Han gör så redan i avhandlingen om Krusenstjerna. Han radikaliserar denna metod i biografin över Strindberg och den når sin fulländning i boken om Proust. Han ser på motsvarande sätt att likheten mellan verkliga människor och de gestalter vi möter i böcker, som kan tyckas oss minst lika påtagliga och levande, ja, faktiskt mera konturskarpa och avgjorda än våra bekanta, den likheten är fullkomligt förrädisk. Olof Lagercrantz var därför inte, trots att han ägnade hela sitt liv åt litteraturen, någon eskapist. I grund och botten var han en starkt formmedveten och ofta skeptisk läsare. Om vi förleds att förbise detta är det därför att han på ett sätt som har blivit ovanligt bland essäister undviker att imponera på läsaren, inte försöker injaga respekt med teoretiska referenser, utan snarast skyler över sin lärdom och till varje pris vill komma till tals med den vanliga läsaren. Det skiljer honom från de internationella storheter jag nämnde tidigare, som i allmänhet skrev för sina akademiska gelikar. Han talar inte till specialisterna men inte heller till den alldeles oskolade publiken. Skulle man projicera tilltalet i hans essäer på en duk, så skulle man se konturen av det som en gång var den svenska bildade allmänheten. En allmänhet som var upplyst eller ”modern”, som man sa förr i världen. Olof Lagercrantz känner sig tala till en publik som egentligen är en smula generad över de stora diktarna, över vad de tänkte och trodde på – över värderingar så olika våra egna ljumma sekulariserade och demokratiska förnuftigheter. Han har stort tålamod med stora krånglare men ganska litet till övers för snälla och medgörliga författare. I Danteboken, det största av hans storverk, blir man på ett tidigt stadium, i ett av kapitlen om Inferno, indragen i en diskussion om Odysseus. Den homeriske hjälten dväljs i en låga med kluven topp, varifrån han berättar för Dante om sin sista irrfärd. Odysseus kunde inte nöja sig med lugnet på Ithaka utan gav sig av igen med sina män för att söka efter det som ingen hade sett, länderna på andra sidan världshavet, bortom den då kända världens gränser. Lagercrantz identifierar sig i den diskussionen i hög grad med Odysseus eller med det ideal som den grekiske hjälten står för, den moderna andens rastlösa sökande efter nya sanningar och ovilja att acceptera några gränser för sin kunskapsförmåga gentemot de klassiska dogmsystemen och den klassiska övertygelsen om världens slutenhet. Därför blir man överraskad när han på de sista sidorna av sin Dantestudie distanserar sig från detta ideal, då han har följt pilgrimen till Paradisets översta krets. Han ställer sig på Dantes sida och erkänner att det moderna forskandets småvetande ter sig egendomligt futtigt jämfört med den vision som kommit diktaren till del. Olof Lagercrantz är en dubbelagent, så skicklig att vi knappast upptäcker det. Jag brukar säga att idéhistoriker är filosofer som inte orkar med sanningskravet. På samma sätt finns det en ironiskt bruten litteraturläsning, där man stillatigande sätter parentes om klassikernas förfärliga världsåskådning. Lagercrantz tillhör inte den kategorin av läsare. För honom är det allvar, och han är beredd att pröva även sådana tankar som står i strid med den moderna världsbilden. Kanske var det denna öppenhet som gav honom förmågan att ställa sig utanför den borgerliga miljöns välvilliga politiska självklarheter och rikta grundläggande och impopulär kritik mot den västerländska civilisationen. HORACE ENGDAHL litteratur@dn.se Artikeln är ett utdrag ur ett längre föredrag som Horace Engdahl höll under ett seminarium på ABF i går, lördag, om författaren och tidningsmannen Olof Lagercrantz. DN rapporterar därifrån i morgon måndag.


Leksaksmuseum för vem?

Summary: Leksaker på museer ställer till problem. Hur visa det som finns i samlingarna utan att det förstörs? DN besökte leksaksmuseer i tyska Nürnberg och belgiska Mechelen innan vi landade på Nordiska museet i Stockholm.

- Det besvärligaste med leksaksmuseer är onekligen barnen, säger Helmut Schwarz, chef för leksaksmuseet i Nürnberg i södra Tyskland. Museer är av nödtvång oftast "se men inte röra"-utställningar. Hur kul är det att se på leksaker bakom glas? Saker man aldrig får leka med eller ens känna på. Helmut Schwarz påstående blottlägger egentligen hela museivärldens stora problem, hur ska man visa allt man har så att inte bara experter förstår? I Nürnberg blir svaret att man ändå håller sig till sin huvuduppgift - att visa leksaker - men på så många sätt man kan. Där vandrar man genom historien från de äldsta träleksakerna längst ned till de senaste sakerna tre trappor upp. En representativ samling där den gamle Bauhausläraren Lyonel Feinigers lilla avantgardistiska "stad vid världens ände" från 1920-talet kan glädja den designintresserade, duvan från romartiden historieläraren medan dagens barn ändå mest verkar gilla sakerna som de känner igen från leksaksaffären. Det är självklart mycket tyskt - både i ordningen och i samlingarna, och precis som de flesta museer bygger grunden för Nürnbergsmuseet på ett privat initiativ. Paret Lydia och Paul Bayer började samla leksaker redan på 1920-talet. Deras dotter som studerat konsthistoria förvandlade de ihopsamlade mödorna till ett privat museum i Würzburg 1962. Där kunde historien sluta som det gör för många samlares museidrömmar - i nedläggning. - Senast jag räknade fanns ungefär 180 leksaksmuseer i Tyskland, säger Helmut Schwarz. - De startas ofta av samlare som dragit på sig för mycket saker och som tror sig kunna finansiera sitt samlande genom en utställning. Efter ett par år inser de att det inte fungerar och lägger ner. Men familjen Bayer hade tur. Staden Nürnberg behövde sätta sitt namn på kartan för något mer än rättegångarna mot ledarna för Tredje rikets krigsförbrytelser. Eftersom man i Nürnberg med omgivningar tillverkat leksaker i över 600 år och varje år håller en av världens största leksaksmässor var ett leksaksmuseum ett givet val. Staden köpte familjen Bayers museum 1966 och flyttade det 1971 in i centrala Nürnberg, till ett pampigt hus där åtminstone fasaden kan dateras till 1610. Museet är om- och tillbyggt i flera etapper och har nu på 1.400 kvadratmeter en av världens främsta samlingar och utställningar. Men Helmut Schwarz nöjer sig inte med det. Han vill lösa problemet med barnen. - Vi kan ju inte låta ungarna leka med samlingarna. Alla förstår att sakerna snabbt skulle bli förstörda. Och oavsett vad man tycker om det så har antika leksaker i dag ett stort ekonomiskt värde. Så stort att många museer i dag inte kan köpa in de saker man eventuellt saknar i samlingarna utan måste förlita sig på gåvor. En av lösningarna i Nürnberg är ett lekutrymme, ett rymligt rum där barnen kan leka fritt men med nya saker museet fått genom donationer och samarbeten med leksaksindustrin. Lekrummet har också gjort det möjligt att upplåta museet för sagostunder och för privata födelsedagsfester. Och för speltestarkvällar där barn får vara med och prova fabrikanters nya spelidéer. I Nürnberg verkar man klara det nödvändiga samarbetet med de kommersiella intressena bra. Något inte alla deras museikolleger lyckas med. Museet hoppas också snart kunna bygga en ny gård för utelek och då inte bara med lekredskap som gungor och rutschkanor, utan där ska man också kunna lära sig klassiska utelekar. Man vill föra utomhuslekens traditioner vidare till en ny generation, visa och berätta på samma sätt som man gör inne på museet vid de barnvisningar man ordnar. På leksaksmuseet i belgiska Mechelen brottas man med samma problem som i Nürnberg. - En del av vårt sätt att ge barn en historia är att bidra till att generationer möts - att få en farfar att berätta för sina barnbarn om hur det var förr och visa sina barndoms leksaker, säger Marc Wellens, utställningsansvarig på Mechelens leksaksmuseum i Belgien. - För många barn är det här det första museum de besöker. Vi hoppas att vistelsen här blir så bra att de i framtiden fortsätter att gå till fler museer. I Mechelen förlitar man sig dock inte på bara på äldre generationers berättande. Precis som i Nürnberg guidar man också barnen genom samlingarna, men här gör man det via konsten. På den flamländske konstnären Pieter Brueghels målningar förekommer ofta lekande barn och på tavlan "Barnens lekar" från 1560 har han målat in inte mindre än 80 olika lekar. I Mechelen närmar man sig historien hukande och går man in genom en enorm tavelram hamnar man i ett rum där man visar målningarnas lekar och leksaker. Från skridskor av ben till tunnband. Marc Wellens är speciellt förtjust i en sorts tärningsliknande spel där man använder benknotor och blir snart djupt försjunken i att lära en grupp förskolebarn i att få benbitar falla på ett visst sätt. Knotor som för barn i dag måste vara lika främmande som om de kom från månen. Så stammar också museet i Mechelen från en folklorefestival på 1980-talet. Ett historiskt intresse som blev en tillfällig utställning över lek och leksaker, som i sin tur utvecklats till det i dag 10.000 kvadratmeter stora museet, numera erkänt av belgiska staten som ett av landets ansvarsmuseer. Det är beläget i en gammal möbelaffär där de flesta av de över 30 avdelningarna visar fasta utställningar av samma slag som i Nürnberg. Men man har också en stor tillfällig utställningshall, för dagen fylld med Barbiedockor. Museet nöjer sig inte med att visa dockorna i montrar utan fyller på med upplysningar och andra saker som tidstypiska tapeter och berättar om vad som hände året den enskilda dockan lanserades och hur historien påverkat tillverkaren. I Sverige är det Nordiska museet som har det statliga huvudansvaret för leksaker, men där upptar leksakerna inte mer yta än ett normalstort vardagsrum. Saker har man dock inte brist på. Museet var tidigt ute, redan från starten vid förra sekelskiftet började man samlandet och i dag förfogar man över uppemot 50.000 katalogiserade leksaker. Varav alltså bara en bråkdel kan visas. Vad som lätt glöms bort är att Nordiska museet egentligen inte är ett museum utan bara en pampig entré till de utställningshallar som aldrig byggdes. Större delen av Nordiska museet är en enorm festhall som bara har utställningsmöjligheter utefter kanterna. Så det är därför man bara kan visa ett urval som museet har valt att fokusera på traditionella pojkleksaker samt på en lekplats nere i festhallen. Det finns dessutom en del dockskåp utställda men de är inte alltid gjorda för lek utan är ofta mer uttryck för människans fascination för miniatyrer. Men saker har man, så många att museet inte gärna vill ha fler. - Tyvärr måste vi nästan alltid tacka nej till donationer om vi redan har något liknande. Det är tråkigt men vi har inte plats för fler saker av samma sort, säger Johan Silvander, som tidigare var ansvarig för leksakssamlingarna men i dag är säkerhetschef. Så när Sveriges ansvarsmuseum i dag inte har utrymme att visa mer än en bråkdel av sina samlingar får de intresserade förlita sig på privata intressenter. För precis som i Tyskland finns det i Sverige små privata leksaksmuseer och utställningar. Fast förlitar staten sig på privata utställare kan det gå som i London där det mest ambitiösa och snyggast ordnade leksaksmuseet såldes till en rik japan som helt sonika flyttade hem det till Japan. Nordiska museet i Stockholm. Av Nordiska museet i Stockholm. Av sin stora samling visar man ett rum pojkleksaker, en del dockskåp. Dessutom har man en lekavdelning. www.nordiskamuseet.se Brio lekoseum i Osby. Gamla träleksaker men också nyare saker från både Brio och andra tillverkare. Dessutom tomtens hus och verkstad. www.brio.se/lekoseum Leksaksmuseet i Stockholm. Stor mestadels äldre samling inrymd i Spårvägsmuseets lokaler på Söder i Stockholm. www.leksaksmuseet.se Leksaksland i Malmö. Större leksakssamling som flyttat från Stockholm för bättre lokaler i Malmö. http://www.leksaksland.se/ Kulturen i Lund www.kulturen.com Tidö slotts leksaksmuseum. Är stängt hela 2005 för renovering, men här finns annars ett av Sveriges större leksaksmuseer. www.tidoslott.se Nostalgia leksaksmuseum i Fågelfors. 2.000 leksaker samt en utställning om ortens son artisten Ernst Rolf. www.hogsby.se Dock- och leksaksmuseet i Nävelsjö. www.dockmuseum.com Legoland. Dessutom finns Legoland i Danmark inom räckhåll, deras museum har inte bara lego utan också en stor samling andra saker. http://www.lego.com/legoland/billund


Minnesstund över svår tid

Summary: Mänskligt mod och slump gjorde att Nina Rajmic överlevde Förintelsen. Hennes dotter Lena Einhorn skrev ”Ninas resa” som blev både film och bok.

”Ninas resa” Regi, manus: Lena Einhorn Foto: Dan Myhrman I rollerna: Agnieszka Grochowska, Maria Chwalibóg, Pawel Iwanicki, Andrzej Brzeski, Malgorzata Zajaczkowska m fl Längd: 2 tim. Från 11 år Hon hette Nina Rajmic och hennes resa gick från polska Lodz till USA, Warszawas getto och under det andra världskrigets kaotiska slutfas som gömd flykting på den polska landsbygden. Efter krigsslutet flammade antisemitismen åter upp i Polen och Nina lämnade sitt land för Sverige. Här blev hon känd och älskad som cancerläkaren Nina Einhorn. Mänskligt mod och slump gjorde att hon blev en av de ytterst få polska judar som överlevde Förintelsen. Om detta har hon själv berättat i en intervju för några år sen. Den är ryggraden i hennes dotter Lena Einhorns imponerande film ”Ninas resa” – och i den Augustnominerade boken med samma titel. Men filmen är ingen dokumentär i begreppets renodlade betydelse. Lika lite som Roman Polanskis ”Pianisten” (2002) om en annan av Warszawagettots överlevare, Wladyslaw Szpilman. Eller Andrzej Wajdas ”Korczak” (1990) om barnpedagogen Janusz Korczak som inte överlevde, utan evakuerades från gettot tillsammans med sina föräldralösa barn ”för arbete österut”: den nazistiska omskrivningen för transport till dödslägren. ”Ninas resa” gestaltar precis som de båda föregångarna enskilda öden i all deras bräcklighet. Och den gör det bättre. Tack vare intervjun, fonden till spelscenerna, placeras den både dramatiska och självklart närvarande vardagligheten i berättelsen om Nina Rajmic och hennes familj rakt in i vår tid. Det gör den till mer än en minnesstund över en fruktansvärd tid. Barndomens idylliska familjesammankomster, utflykten till släktingarna i USA strax före krigsutbrottet, flytten till det ”säkrare” livet i Warszawa, skolgång mot alla odds, tonårsliv och så den långsamma nedräkningen när evakueringen börjar och tågen rullar med grannar och släktingar ombord. Där finns liv och miljökänsla. Där finns förstås Agnieszka Grochowska i rollen som Nina. Med största autencitet fångar hon en tonårings pendling mellan avspänning och anspänning, där vägen till överlevnad inte bara heter list och mod utan också förmågan till ett normalt liv. Vi ser bara det hon ser, detta är den personliga berättelsens osvikliga styrka i motsats till varje annan brett anlagd historielektion. Också hela den övriga familjen får liv och nerv av idel utmärkta polska skådespelare. Starkast verkan har Lena Einhorns film i skildringen av hur tröttheten och uppgivenheten slår till och endast en slumpens hårsmån skiljer de överlevande från offren. Hon gör det utan varje uns av onödig dramatisering eller sentimentalisering, utan med det slags saklighet som endast kommer ur det självupplevda. Strax innan detta skrivs hör jag dagens svenska migrationsminister återigen säga sig vara förhindrad att kommentera enskilda flyktingärenden. Tack och lov finns filmer som ”Ninas resa”. Endast genom det enskilda ödet skymtar helheten. EVA AF GEIJERSTAM film@dn.se


Pugh går sin egen väg

Summary: Pugh Rogefeldts opluggade versioner av sina äldre låtar fungerar bättre på Mondos scen än på skiva. Och han är en strålande sångare – när han vill.

Pugh Rogefeldt Scen: Mondo, Stockholm Publiken vill höra gammalt, artisten själv vill vidare. Det är åldrande artisters vanligaste dilemma, och sätten att hantera det varierar över hela skalan. Pugh Rogefeldt har alltid hört till de knepiga. Ofta har han verkat skämmas för sina gamla låtar och mer än en gång har han tagit nya karriärsteg som absolut ingen hade väntat sig. Det märktes redan för trettio år sen, på ”Ett steg till”, den ambitiösa konserthusturné han gjorde efter att ha slagit igenom med ”Bolla och rulla”-albumet och ”Dinga Linga Lena”-singeln. Där han snabbt avverkade några favoriter i inledningen, akustiskt, medan resten av showen bestod av nytt material. I dag är hans tidiga 70-tal hyllat överallt, senaste skivan bygger på gamla låtar och höstens akustiska trioturné följer samma koncept. Men Pugh petar ändå in ett par nya nummer, väljer frikostigt från 1999 års ”Maraton” och vägrar konsekvent att hörsamma publikens rop på favoritlåtar. Och visst har han gått in och pillat i några av de gamla texterna? Så gör man inte om man vill ställa sig in, men Pugh Rogefeldt följer sin egen kompass, nu som då. Väljer hellre rak, trubbig rock än den unge Pughs utflippade kuflåtar. Men han är fortfarande en strålande sångare, när han vill, och det lilla formatet fungerar betydligt bättre på scen än på albumet ”Opluggad” från i somras. Gitarristen Frank Liestam är fenomenal, Pugh själv är inte heller någon dum gitarrist och intimiteten mellan låtarna är sådan att publiken både tjafsar emot och villigt spontansjunger Bernt Staafs ”Familjelycka”. Att det spretar lite hit och dit får man ta, hellre det än en artist som går på räls. Nils Hansson nils.hansson@dn.se