Ingvar Oldsberg anmäler TV4 till Granskningsnämnden

Summary: Efter avskedet från ”Bingolotto” förbereder sig Ingvar Oldsberg för att anmäla TV4 till Granskningsnämnden. – De har vägrat ha kontakt med oss, säger Michael Fischbein, advokat, till DN.

Michael Fischbein företräder den forne programledaren. Han menar att kanalen på flera punkter brutit mot Granskningsnämndens regler. Han planerar att lämna in en anmälan inom de kommande veckorna, något Aftonbladet var först att rapportera. – TV4 har brutit mot en hel del regler kring hur ett medieföretag ska agera. Vi vill gärna beskriva vad Ingvar Oldsberg varit utsatt för och att TV4 ska motivera varför man har gjort så här, säger Michael Fischbein till DN. Bakgrund: Ingvar Oldsberg tvingas lämna ”Bingolotto” efter utredning Granskningsnämnden, som är ett självständigt beslutsorgan inom Myndigheten för press, radio och tv, granskar huruvida innehållet i radio- och tv-program följer utsatta regler. Vad vill ni att Granskningsnämnden, som granskar innehåll, ska titta på? – TV4 har gått ut med ett pressmeddelande, sparkat Ingvar från programledarposten och anklagat honom för saker utan att säga vad det är. Vi vill att man prövar det här mot Granskningsnämndens regler och krav på saklighet, opartiskhet, rätt till genmäle och respekt för privatlivet, säger Michael Fischbein. Ni har tidigare meddelat att ni överväger en stämning. Varför väljer ni det här alternativet? – Vi anser det vara bästa sättet att nå önskat resultat. Det är tre saker vi vill åt. Att veta om TV4 gjort rätt eller inte, att Ingvar ska få beskriva hur det gått till och att TV4 ska svara. De har vägrat ha kontakt med oss sedan beskedet i december. Vi får se vad utfallet blir, men vi utesluter inte att gå vidare på andra sätt. Det var i december som Ingvar Oldsberg tvingades sluta som programledare för ”Bingolotto”. Beslutet togs efter en internutredning av produktionsbolaget Warner Bros, som genomförts på uppdrag av TV4. Anledningen till avskedet var allvarliga arbetsmiljöproblem som funnits i produktionen. Läs mer: ”Det är kränkande särbehandling” Detaljerna i utredningen har inte offentliggjorts. Ingvar Oldsberg har uppgett att han inte fått förklarat för sig vad problemen bestått i. Han har tidigare också tagit hjälp av advokater för att också förbereda en stämningsansökan. "Vi har inte något mer att säga om det här, utan har redan förklarat att det så klart finns en stark anledning till varför vi agerat som vi gjort. Att advokaten ägnar sig åt den här typen av återkommande mediala utspel förändrar inte det”, skriver Magnus Törnblom, presschef på TV4, skriver i en kommentar till DN. Han hänvisar samtidigt till ett blogginlägg från januari, där Åsa Barsness, kommunikations- och HR-direktör för Bonnier Broadcasting, skriver om kanalens beslut att inte träffa Oldsbergs advokat. ”Jag tror de flesta förstår att TV4 inte byter ut en populär programledare med kort varsel utan att det finns en väldigt stark anledning till det. För oss finns ingen otydlighet i begreppet allvarliga arbetsmiljöproblem. Orden beskriver precis vad situationen handlar om. Och det är något vi tar på allvar. Av hänsyn till alla inblandade kan vi inte ge fler detaljer än så offentligt”, skrev Åsa Barsness.


Oro bland journalister i Hongkong: ”Kina försöker tysta oss”

Summary: HONGKONG. Bland journalister och författare i Hongkong växer oron över Kinas auktoritära inflytande. Kidnappningen av den svenska bokförläggaren Gui Minhai är ett av många exempel på hur Hongkongs demokratiska friheter håller på att inskränkas.

Den rumänske medieforskaren Florin Serban växte upp under den kommunistiske diktatorn Nicolae Ceausescus sista dagar. Föräldarnas skräckberättelser om Rumäniens totalitära förtryck gjorde honom övertygad om vikten av att kämpa för pressfrihet, yttrandefrihet och demokratiska rättigheter. När han flyttade till Hongkong för snart tio år sedan trodde han att han kommit till en liberal fristad för journalister och intellektuella. – Jag älskar Hongkong och jag flyttade hit för att det kändes som en av de friaste platserna i världen. Men det gör det inte längre. När jag kom hit kunde man tala öppet om i princip vad som helst, men nu har det blivit märkbart värre, säger Serban, som de senaste åren har arbetat med att granska pressfrihetens hälsotillstånd här. Internationella författare i upprop mot Kina: Frige Gui Minhai nu Vi träffas i det myllrande, kosmopolitiska hjärtat av Hongkong, på ett populärt kafé för journalister och författare. Omkring oss sitter välklädda unga Hongkongbor och läser internationella nyhetsmagasin och amerikansk litteratur. Vid en första anblick ser hjärtat av Hongkong ut som en liberal oas i en region omgiven av auktoritära regimer, men dagens Hongkong präglas av en tilltagande oro över att demokratiska friheter håller på att försvinna i rask fart. Storbritannien återlämnade makten över Hongkong till Kina 1997, med en överenskommelse om att Kina ska låta Hongkong behålla sin Basic law, den grundlag som garanterar pressfrihet, yttrandefrihet och mötesfrihet här, fram till åtminstone 2047. Utvecklingen de senaste åren har fått många att tvivla på det. – Det är nästan inga journalister och intellektuella här som tror att Kina kommer att respektera det. Diskussionen nu handlar snarare om vi har fem eller tio år kvar av självständiga friheter, säger Serban. Lars Ellström: ”Kinas toppar drömmer om ett rött imperium” I organisationen Reportrar utan gränsers index över pressfriheten har Hongkong fallit från plats 18 av 180 länder i världen år 2003 till plats 73 förra året. PEN, en global organisation som kämpar för det fria ordet, gav i en färsk rapport en mörk bild av Hongkong. De beskrev hur bokförläggare och bokhandlare kidnappas, hur journalister utsätts för våld och hot, en rad ekonomiska straff mot regimkritiska nyhetsmedier och minskade akademiska friheter, då lärare som för en kritisk linje mot Kina har svårare att få jobb eller förlängd anställning. När den svenska bokförläggaren Gui Minhai, som är verksam i Hongkong, kidnappades av Kinas myndigheter 2015 var det ett av många fall som visar hur Kinas myndigheter tar allt hårdare tag mot journalister och författare här. Den svenska journalisten Jojje Olsson utbildade sig i Hongkong och flyttade sedan till Peking där han var verksam i åtta år. Förra året vägrade Kinas regering förnya hans journalistvisum. Han är nu bosatt i Taiwan och har nyligen skrivit en uppmärksammad bok om Gui Minhai-fallet, “De kidnappade Kinasvenskarna”. Där skildras Kinas tilltagande aggressioner mot förläggare och journalister i Hongkong. Bokrecension: Dags att dra huvudet ur Kinas käftar – Det märks hur de försöker tysta medier i Hongkong på flera vis. Ett sätt är att de köper upp mediehus i syfte att göra rapporteringen om Kina mer positiv. En annan metod är att tidningar och mediehus som är kritiska mot Kina inte längre får annonspengar. Hongkongbaserade banker, byggföretag och försäkringsbolag med affärsintressen i Kina kan gå miste om affärsverksamheterna om de annonserar i medier som är kritiska mot Kina, säger Olsson på telefon från Taiwan. Vid flera tillfällen har journalister och förläggare blivit utsatta för direkt våld. Kevin Lau, tidigare chefredaktör för dagstidningen Ming Pao, attackerades med köttyxa av två män och skadades allvarligt. Den regimkritiske mediemogulen Jimmy Lai fick brandbomber kastade mot sitt hem. – Till och med tidningsförsäljare för Pekingkritiska tidningar i Hongkong har utsatts för attacker på öppen gata, säger Olsson. Många journalister och författare jag träffar i Hongkong säger att det gått gradvis utför sedan 2003, då en enorm demonstration ägde rum här. En ny offensiv från Kinas regering kom 2011, då de oroade sig för att de folkliga protesterna i den arabiska våren skulle få en motsvarighet i Hongkong. De så Occupy Central-protesterna här 2014 följdes också av en ny våg av auktoritära ingrepp från Kinas myndigheter. 2015, samma år som Gui Minhai kidnappades, försvann fem personer som drev Causeway Bay Books, en berömd bokhandel för politisk litteratur i Hongkong. Elisabeth Åsbrink: Fängslandet av Gui Minhai är ett hån mot de mänskliga rättigheterna När jag gästar en konferens här för Sopa, Asiens motsvarighet till Pulitzerpriset, träffar jag flera av de mest erfarna journalisterna från grannländerna i regionen. Många av dem har kunnat använda Hongkong som tillflyktsort när regeringen har jagat dem i hemländerna. Jag är där för att tala om de jämförelsevis tafatta försöken av USA:s regering att inskränka pressfriheten. En prisbelönt reporter på landsflykt från Kambodja berättar hur militärpolis nyligen stormade in på hans tidningsredaktion och kort därpå lade ner tidningen, efter en rad kritiska reportage. För sådana journalister har Hongkong varit en fristad, med relativt stark pressfrihet. Nu oroar de sig för att denna status kan äventyras. “Hongkongs position som ett nav för medier och en oas för pressfrihet blir alltmer otrygg”, konstaterade PEN 2015. Ashley Wei Meng, digital redaktör på det kinesiska medieföretaget Caixin, berättar om den balansgång hennes arbetsgivare länge har ägnat sig åt för att undvika censorer i Kina. – Innan det blir rött ljus blir det gult ljus. Vi försöker hålla oss på grönt ljus, men vårt mål är att förmedla en verklig bild av vad som händer och då slår det ibland över till gult ljus, säger hon. Journalisterna från Hongkong lyssnar nyfiket, som om de förbereder sig på ett liknande medieklimat på hemmaplan. För inte så länge sedan hoppades många västerländska analytiker att Hongkong kunde bli en modell för ett mer liberalt Kina. I stället har Hongkong alltmer börjat förvandlas till Kina, med en gradvis men tydlig inskränkning av rättigheter och friheter sedan 1997. En lärare i journalistik på ett stort universitet i Hongkong beskriver en arbetsplats som präglas av tilltagande förtvivlan över utvecklingen. – Nästan varje dag ser jag någon som gråter i våra lokaler, för att de är rädda för hot och påtryckningar. Det har börjat sitta agenter från Kina i klassrummen, säger läraren, som vill vara anonym. På kort sikt är det tydligaste hotet mot pressfriheten här en tilltagande självcensur, menar medieforskaren Florin Serban. En av Hongkongs bättre dagstidningar South China Morning Post, såldes 2015 till det kinesiska företaget Alibaba och har sedan dess mött kritik för en betydligt mildare rapportering om Kinas regering. Även Ming Pao, en annan stor dagstidning här, har rört sig mot en Kinavänligare journalistik, enligt Serban. – De flesta nyhetsmedier här ägs nu helt eller delvis av företag med intressen eller delägare i Kina. Dessa affärsintressen ökar pressen på medierna att rätta sig, annars kan de straffas med indragen annonsförsäljning eller direkta hot. Vissa journalister här menar att våldet och hoten mot journalister minskat, men att mer subtila former av censur och påtryckningar ökar. Joshua Wong, den unge aktivisten som var en av nyckelpersonerna bakom Occupy-demonstrationerna, släpptes nyligen fri från fängelset, men hans kollega Agnes Chow förbjöds samtidigt att ställa upp i ett politiskt val. Hotbilden mot journalister och bokhandlare i Hongkong har bidragit till en kritikstorm från omvärlden. Den tycks även ha stärkt den unga lokalbefolkningens vilja att kämpa för att försvara Hongkongs friheter. – Hongkong är i dag extremt polariserat mellan äldre och unga. De unga är extremt kritiska gentemot Kina. Occupy-protesterna har ofta fått kritik för att vara kontraproduktiva, eftersom de orsakade en så stark motreaktion från Peking. Men de åstadkom något väldigt viktigt i och med att de etablerade idén bland unga att det är värdefullt att arbeta för demokrati och rättigheter, att kämpa för något större än dig själv och din familj, säger Serban. Den amerikanska journalistprofessorn och Kinakännaren Howard French varnar i en ny bok, “Everything under the heavens”, för att det finns en risk för att en växande rädsla för Kinas inflytande kan bli paralyserande för de krafter som försöker motarbeta landets auktoritära styre. Jojje Olsson avslutar sin bok med ett liknande resonemang. Han påpekar det problematiska med att Kinas enorma ekonomiska kraft allt oftare framställs som en ursäkt för internationella regeringar att ignorera landets auktoritära övertramp, då de inte vill äventyra handelsintressen. – Det är viktigt att det internationella samfundet kan säga ifrån, att man gör gemensamma uttalanden från EU och USA:s håll. Det funkar inte att ett land ställer sig upp ensamt mot Kina. I bilaterala relationer är Kina alltid starkare, säger Olsson. Enligt Florin Serban är tidsrymden för att skydda Hongkongs demokratiska friheter väldigt begränsad. – När jag växte upp blev mina föräldrar förföljda av kommunisterna. Jag vet vart det här kan leda och jag har väldigt svårt att se något positivt med utvecklingen. Tiden börjar rinna ut. Vi befinner oss vid ett geopolitiskt vägskäl och om inte västvälden trycker på nu så kan det snart vara för sent.


Natalie Portman ångrar att hon skrev på till stöd för Roman Polanski

Summary: 2009 skrev Natalie Portman, ihop med ett hundratal andra filmarbetare, på ett upprop till stöd för regissören Roman Polanski efter att han gripits anklagad för sexuella övergrepp. Nu, i sviterna av metoorörelsen, ångrar hon sig.

Strax över 100 filmarbetare – regissörer, skådespelare, producenter – skrev 2009 under ett upprop till stöd för den franskpolske regissören Roman Polanski, som en kort tid tidigare gripits anklagad för den våldtäkt han misstänktes ha begått på en 13-årig flicka 1977. I brevet framfördes krav på att regissören omedelbart skulle släppas ur häktet. På listan fanns namn som Woody Allen, Martin Scorsese, David Lynch, Harmony Korine, Pedro Almodóvar, Tilda Swinton, Darren Aronofsky och Natalie Portman. Den sistnämnda har nu uttalat sig ångerfullt om sitt beslut i en intervju i Buzzfeed News. Läs mer: Kvinnoprotester mot Roman Polanski i Paris ”Jag ångrar det verkligen”, säger Natalie Portman, som under hösten har kommit att bli en talesperson för metoorörelsen och för organisationen Time’s up. ”Jag tar ansvar för att jag inte hade tänkt igenom det tillräckligt. Någon jag respekterade gav uppropet till mig och bad mig att också skriva på det. Det var ett misstag. Vad jag tycker att jag har fått ut av det är empati gentemot människor som har begått misstag”, menar hon i intervjun. I uppropet från 2009 skrev filmarbetarna att de ville att Roman Polanski skulle veta att han hade deras ”stöd och vänskap”. Läs mer: Natalie Portman upplevde ”sexuell terrorism” som 13-åring ”Vi levde i en annan värld då. Det ursäktar ingenting, men man kan få sina ögon öppnade och fullständigt ändra sättet man vill leva på. Mina ögon var inte öppna”, säger Natalie Portman i intervjun.


Svenska artisteliten hyllar Bowie i Globen

Summary: Ikväll hyllas David Bowie av en lång rad namnkunniga artister i Globen. På scen står bland andra Ebbot, Erik Lundin, Magnus Carlson, Mia Skäringer, Sarah Klang – och Amanda Bergman.

Tanken är att undvika ett antal tontrogna coverversioner av popikonens bästa nummer. I stället utlovas bland annat flera oväntade duetter – som Min Stora Sorg i ett möte med den vrålande Refused-sångaren Dennis Lyxzén i ”Fashion” och Jenny Wilson med Julia Frej sjungandes ”Little wonder”. Amasonstjärnan Amanda Bergman finns på jättescenen för att sjunga ”Young americans”, ”Ashes to ashes” - och den långt tidigare ”Memory of a free festival”, inspelad första gången hösten 1969. – Det är en jättefin doldislåt, säger Bergman som genom arbetet med att uttolka sina tre sångval fått upp ögonen för nya sidor av David Bowie. Så hyllas David Bowie av den svenska artisteliten – När man detaljstuderar de här låtarna så upptäcker man framför allt hans musikaliska särart – hur otroligt svåra en del är att sjunga, hur mycket attityd de rymmer och hur lite melodier de ibland har, precis som Bob Dylan får Bowie ganska entoniga sånger att ändå låta melodiösa. Hans låtar är verkligen hans egna och det finns flera karaktärer i dem som inte känns vettiga att … efterapa på något vis. Vad ser du som Bowies största storhet som artist efter ditt detaljstuderande? – Att han är så ogripbar. Det är svårt att förstå sig på honom, fast han är en så tydlig kraft och så fascinerande. Det förtar behovet av att göra någon bedömning av vad som är bra eller dåligt, säger Amanda Bergman. På Globen-scenen – med Stefan Sporsén som kapellmästare – finns också Ebbot, Cissi Wallin, Daniel Boyacioglu, Erik Lundin, Magnus Carlson , Mia Skäringer, Moto Boy, Sarah Klang, Stockholms Domkyrkokör, VAZ samt kvällens värd Robert Fux. Idag vid 12.30 arrangerades dessutom en ”The future is female”-lunch i Globen ”exklusivt och enbart” för kvinnor under ledning av Yomi Abiola samt gäster och med David Bowies hustru Iman i fokus. Arrangemanget ville: ”hedra Iman och hennes betydande roll för kvinnors framåtskridande och för förverkligandet av kvinnans inneboende kraft. Imans livsberättelse visar oss att oavsett under vilka förutsättningar du kommer till världen finns det alltid utrymme att påverka och att skapa ditt eget öde. Iman är en kraft som vi vill hedra.”


Birgitta Rubin: En ursäkt till Lola Arias vore på sin plats

Summary: Förra veckan anklagade konstnären Lola Arias regissören Ruben Östlund för att olovandes ha använt hennes namn i filmen ”The square”. Även om det inte är olagligt att använda ett verkligt namn i en fiktiv kontext är det fullkomligt poänglöst i det här fallet.

”Vilken märklig historia!”. Min första reaktion på argentinska Lola Arias anklagelser mot Ruben Östlund om namnstöld i filmen ”The square” (se DN 16/2) bekräftas av alla jag talar med. Pannan i djupa veck och så en lång rad ”varför?”. Läs mer: Lola Arias: "Ruben Östlund har stulit mitt namn" Läs mer: Lola Arias advokat: ”Vi kommer att stämma Ruben Östlunds filmbolag” Varför kommer Lola Arias med sina anklagelser och påföljande hot om stämning först nu? Visserligen är Oscarsnomineringen rätt färsk men det har gått nästan nio månader sedan konstvärldssatiren ”The square” vann Guldpalmen i Cannes. Varför valde Ruben Östlund en i konstvärlden okänd person (men etablerad i film-, teater- och performancesammanhang), för att spela den fiktiva konstnären Natalia, som påstås ha skapat konstverket ”The square”? Som filmproducenten Kalle Boman och Östlund själva realiserat i Värnamo, före filminspelningen. Varför valde han sedan att använda Lola Arias riktiga namn, sedan han klippt bort hela den scen där hennes rollfigur, den fiktiva konstnären Natalia, skulle prata om konstverket ”The square”? Det är det mest besynnerliga av allt, inte minst Östlunds förklaring: ”Jag ville inte att någon skulle ta åt sig äran för det utanför filmens fiktion”. Eh? Läs mer: Ruben Östlund: "Hon är besviken över att vara bortklippt" Även om det inte är olagligt att använda ett verkligt namn i en fiktiv kontext, i alla fall inte ett upphovsrättsligt brott i Sverige, så verkar det för mig totalt poänglöst i detta fall. Kanske även ”sorgligt”, som dramatikern och Lola Arias vän America Vera Zavala uttrycker det i GP – särskilt som det inte finns några uppenbara likheter mellan ”The square” och de verk Arias skapat. Varför Ruben Östlund sedan rätt oförskämt viftar bort Lola Arias kritik med att ”hon är besviken över att vara bortklipp ur filmen” är ur både taktisk och mänsklig synvinkel än mer obegripligt. Likaså att Erik Hemmendorff på produktionsbolaget Plattform förminskar Arias motiv med att det är ”en efterhandskonstruktion i syfte att söka uppmärksamhet i samband med Oscarsnomineringen”. Läs mer: "Lola Arias vill ha uppmärksamhet i samband med Oscarsnomineringen" Jag är själv en av många konstpersoner som skrattat gott åt filmens många likheter med den verkliga konstvärlden, om än skruvade. I ”The square” vimlar det av namnlekar och en av statisterna heter Nathalia på riktigt, Edenmont i efternamn, och är konstnär till professionen. Och filmens museichef, spelad av den kända galleristen Marina Schiptjenko, heter Elna, sannolikt namngiven efter Elna Svenle, chef för konstinstitutionen Vandalorum som 2015 hjälpte Boman/Östlund att realisera ”Rutan” på ett torg i Värnamo och en hel utställning därtill. Läs mer: DN listar 10 likheter mellan "The square" och den verkliga konstvärlden Identitetslekar är vanligt i konstvärlden, men alltid på konstnärens initiativ, och jag kan förstå att en konstnär inte vill bli förknippad med någon annans skapelser. Dock trampar Lola Arias lite snett när hon hävdar att konstverket ”The square” är ”banalt”, vilket därmed skulle ha skadat hennes rykte. På papperet kan detta offentliga verk upplevas som naivt, men själva ”Rutan”, en markerad frizon för tillit och tolerans, har fungerat långt över allas förväntningar – nu förverkligat på fyra ställen i Sverige och Norge, med ett femte på gång i Sydafrika. På torget Flanaden i Värnamo har det blivit en populär plats för allehanda manifestationer mot orättvisor, men också en plats där ungdomar samlas, personer friat, placerat blommor som tack eller tänt ljus till minne av terroroffer. Så Lola Arias lär få svårt att bevisa att ”namnstölden” på allvar skadat karriären, när dessutom filmen är så enorm framgångsrik. Vilket andra kapitaliserat på, nu senast konsthandeln CF Hill (för övrigt också en diskutabel ”namnstöld”) som i ett reklamtrick bjudit in skådespelaren Terry Notary att spela apa i deras nya lokaler. Oavsett vad Ruben Östlund och produktionsbolaget har papper på eller hur det går med rättsprocessen så tycker jag att en ursäkt är på sin plats – och att i filmens eftertext klargöra att den verkliga Lola Arias inte har någon koppling till konstverket. Annars blir min slutsats att det populistiska konstförakt, som jag skymtar i några scener i ”The square” (se DN 30/8), inte är på skämt. Läs mer: Birgitta Rubin: Birgitta Rubin om "The square": Även jag har stönat över pretentiös konst


RAÄ stämmer bokhandlare i Holland för stulen bok

Summary: Riksantikvarieämbetet stämmer en nederländsk bokhandlare. Myndigheten kräver att en värdefull bok från 1852 som stals av ”KB-mannen” från Kungliga biblioteket ska återlämnas till Sverige.

Riksantikvarieämbetet (RAÄ) är den myndighet i Sverige som ansvarar för frågor om kulturarv och kulturmiljöer. – Om vi vinner målet kommer domstolen att konstatera att boken förts ut olagligt och besluta att den ska återföras till Sverige, säger Maria Barkin, verksjurist på Riksantikvarieämbetet, i en kommentar. Ärendet ska prövas i enlighet med Europaparlamentets och rådets så kallade återlämnandedirektiv. Detta reglerar hur kulturföremål som olagligen förts bort från en medlemsstats territorium kan komma att återlämnas. Boken som myndigheten kräver tillbaka – ”Archiv zur Beschreibung von Japan und dessen Neben- und Schutzländern: Jezo mit den südlichen Kurilen, Krafto, Koorai und den Liukiu-Inseln” – om Japan skrevs av den tyska naturforskaren och forskningsresanden Philipp Franz von Siebold och trycktes 1852. Det är en unik bok som är ytterligt värdefull också ur kulturhistorisk synvinkel. Den stals från Kungliga biblioteket i Stockholm i början av 2000-talet av den så kallade KB-mannen och köptes senare av den nederländska bokhandlaren 2003 via en auktionsfirma för 78.000 euro. – Det är första gången som Sverige agerar enligt återlämnandedirektivet. De frågor som kommit upp tidigare, till exempel vad gäller kulturföremål som stulits i svenska kyrkor, och dykt upp utomlands har dels kunnat lösas straffrättsligt, dels genom frivilliga överenskommelser med innehavarna, säger Maria Barkin. Riksantikvarieämbetet är den enda svenska myndighet som kan driva ärenden utomlands enligt detta direktiv. Det kan dock inte ske så länge en förundersökning pågår. Kungliga biblioteket polisanmälde bokstölden, men förundersökningen lades ner 2015 och gav därmed Riksantikvarieämbetet möjligheten att nu åberopa återlämnandedirektivet. Den så kallade KB-mannen arbetade vid Kungliga biblioteket och ertappades efter att ha stulit och sålt minst ett femtiotal värdefulla böcker ur bibliotekets samlingar. Han greps och erkände stölderna 2004. Historien har skildrats i bland annat den prisbelönta P1-dokumentären ”Bibliotekarien” (2009) och SVT-serien ”Bibliotekstjuven” i SVT från 2011 med Gustaf Skarsgård i huvudrollen.


Grenfell Tower-protest inspireras av Oscarsnominerad film

Summary: 71 personer miste livet när bostadshuset Grenfell Tower i London brann ner i juni förra året. Nu inspireras aktivister, som protesterar mot att utredningen står still, av den Oscarsnominerade filmen ”Three Billboards outside Ebbing, Missouri”. På tre stora reklamskyltar ställer de sig frågan varför ingen ställts till svars för branden.

I den Oscarsnominerade filmen ”Three Billboards Outside Ebbing, Missouri” köper huvudpersonen tre stora reklamskyltar för att uppmärksamma att polisens utredning av hennes dotters mord går alltför långsamt. ”Våldtagen medan hon dog”, ”Och fortfarande inga gripna”, "Hur kommer det sig?” frågar hon sig på skyltarna som sätts upp längs en väg utanför staden. Tilltaget får i filmen stor uppmärksamhet. Och nu har aktivister, som ifrågasätter utredningen kring branden i Grenfell Tower i London i juni förra året, tagit inspiration från filmen. På reklamskyltar uppsatta på skåpbilar som på torsdagen körde runt i London frågade de sig varför ingen gripits för branden som tog 71 personers liv, rapporterar The Guardian. ”De tre reklamskyltarna är till för att hålla tragedin kvar i landets medvetande, och för att göra våra röster hörda,” skriver gruppen Justice 4 Grenfell på sin hemsida. Organisationen frågar sig varför ingen gripits efter branden – och varför det fortfarande finns 297 lika brandfarliga torn kvar i London. ”Åtta månader efter tragedin i Grenfell Tower ignoreras ämnet,” skriver de. Skåpbilarna med skyltarna syntes vid olika centrala platser i London under torsdagseftermiddagen, och stannade till slut i närheten av det nedbrunna tornet där folk samlats. – Vi vill ha sanningen. Vi vill se åtal. Människor över hela landet behöver kunna känna sig säkra i sina hem. Inget av det händer. Vi tror att de leker med tiden och hoppas att historien kommer glömmas bort, sade Yvette Williams till Vice under samlingen. I februari, åtta månader efter branden som förutom att kosta 71 personer livet också gjorde hundratals personer hemlösa, hade bara tio hushåll kunnat få en ny permanent bostad. 44 hushåll har fått flytta in i temporära hem. Det innebär att 94 hushåll fortfarande bor på hotell eller i evakueringsboenden efter att ha förlorat sina hem. Det är inte bara ”Three Billboards outside Ebbing, Missouri” som under den senaste tiden inspirerat demonstranter. Under 2017 använde demonstranter runt om i USA de karakteristiska dräkter som tjänarinnorna bär i tv-serien ”The handmaid's tale”, som bygger på Margaret Atwoods roman, för att protestera mot inskränkningar av kvinnors rättigheter. ”The Handmaid's tale” utspelar sig i en nära framtid, där en fundamentalistisk kristen regering tagit över USA och skurit ner kvinnors rättigheter till ett minimum. I Washington samlades man för att protestera mot ett förslag om att slopa finansieringen av organisationen Planned parenthood som driver mottagningar för rådgivning, sexualupplysning, preventivmedel och mödravård runt om i USA. – Tjänarinnorna tvingas lyssna på myndigheterna och har ingen autonomi. Så för oss demonstranter var det ett sätt att visa hur vi tystas, hur regeringen inte lyssnar på oss, och hur våra rättigheter är under attack och våra röster inte hörs, sade Elena Lipsiea, en av demonstranterna, då till New York Times.


Skivrecension: Ellen Sundberg gör Kjell Höglunds sånger till sina egna

Summary: Kjell Höglund har pensionerat sig från musiken, men hans sånger har fått kultstatus i en ny generation. Ellen Sundbergs americanafärgade tolkning visar att de är lätta att göra till sina egna.

Att Ellen Sundberg, americanastjärnan från Bjärme i Jämtland, skulle ge sig på att tolka Kjell Höglund var kanske inte helt självklart. Men de delar samma geografiska ursprung, och Höglunds ”Man vänjer sig” funkar oväntat bra som countryballad. Dessutom är det nog som Sundberg säger, att Höglund inte skriver ur ett manligt perspektiv utan ur ett mänskligt perspektiv. Det är lätt att göra hans sånger till sina egna, vilket visat sig de senaste åren när Höglund fått kultstatus i en ny generation och förärats en återkommande klubb – Kväll Höglund – och en hyllningskonsert på Storsjöyran. Själv har han pensionerat sig från musiken. Det som också gör det tacksamt att tolka Höglund är att många av hans egna versioner är antingen rätt skissartade eller märkligt arrangerade – musik och estetik var sällan hans fokus. Texterna och melodierna är desto bättre. Läs också: Kjell Höglund: Jag känner en glädje över att vara klar Sundberg lägger sig ganska nära Höglunds eget blygsamma uttryck, även om hon och bandet jobbar med både syntar och steelgitarr. Det hedrar henne att hon väljer bort de skojiga låtar som han är mest förknippad med, till förmån för till exempel den femton minuter långa och märkligt aktuella ”Häxprocess”. Det är en storslagen text. Ellen Sundbergs skiva har sina brister, men den tydliggör onekligen Höglunds storhet. Bästa spår: ”Häxprocess”


Skivrecension: Kendrick Lamar ställer upp extrem stjärnparad

Summary: Det soundtrack som Kendrick Lamar har satt ihop till superhjältefilmen ”Black Panther” har extremt många gäster, men hålls ihop av den mörka ljudbilden och Lamars egen medverkan.

När Kendrick Lamar sätter ihop ett album inspirerat av superhjältefilmen ”Black Panther” skulle gästlistan kunna vara en ”best new tracks”-genomgång på Pitchfork. Extremt många av de mest hajpade hiphop- och r’n’b-akterna medverkar: SZA, Future, James Blake, Travis Scott, Anderson .Paak, Vince Staples, Jorja Smith, Khalid, 2 Chainz, The Weeknd... Plus sydafrikanska rappare som Yugen Blakrok och Sjava. Ändå känns ”Black Panther”, mycket tack vare Lamars sammanhållande medverkan och den genomgående mörka ljudbilden, ovanligt konsekvent. Kanske är inte låtmaterialet tillräckligt vasst för att man ska betrakta det som ett nytt ”riktigt” Lamar-album, men det är ett förvånansvärt aptitligt mellanmål. Bästa spår: ”King’s dead” med Jay Rock, Kendrick Lamar, Future & James Blake


Jävsituation i juryn bakom Polarpriset till Metallica

Summary: Två av Polarprisets jurymedlemmar har ekonomiska kopplingar till årets Polarpristagare Metallica. Samtidigt meddelar bandet att de skänker sina prispengar till välgörande ändamål.

Det var SVT Kulturnyheterna som först uppmärksammade att det kan finnas en jävsituation i Polarprisjuryn. Jurymedlemmen Thomas Johansson är också styrelseordförande för konsertarrangören Live Nations Europaavdelning, som ansvarar för Metallicas spelningar. Vid hans sida sitter Martin Ingeström, vd för musikförlaget Universal Music Publishing, som förlägger Metallicas musik. Alfons Karabuda, ordförande för Polarprisets prisnämnd, ser dock inga problem i det förhållandet: – Våra ledamöter i prisnämnden är tänkta att ha både musikalisk kunskap och nätverk ute i musiklivet. Och de har de också, säger Alfons Karabuda till DN. Är det alltså fritt fram för jurymedlemmar att utse pristagare som de tjänar pengar på? – Jurymedlemmar kan inte utse pristagare utan det gör prisnämnden. Tycker du att det är en jävssituation att de här två jurymedlemmarna har ekonomiska intressen i pristagaren? – Har de ekonomiska intressen? Jag ser det snarare som att de har intressen i musiklivet. Alla i prisnämnden är på ett eller annat sätt en del av musiklivet. Live Nation står för en stor del av de liveframträdanden som bokas globalt. Och när det gäller Metallica har de varit mer eller mindre fullbokade sedan 1984, så jag ser inte riktigt hur Polarpriset på något sätt skulle gynna dem ekonomiskt. – Det här handlar snarare om att man ska visa på goda värden i enlighet med Polars mål och riktlinjer. På samma sätt tror jag inte heller att Metallica ser det som att de tjänar pengar på Polarpriset. De har precis gett bort hela prissumman till välgörande ändamål, säger Alfons Karabuda. Prissumman på en miljon kronor skänker Metallica till sin egen välgörenhetsfond All within my hands – något bandet har aviserat på sitt Twitterkonto. Stiftelsen arbetar för att skapa hållbara samhällen genom att stödja utbildning, kamp mot hunger och andra lokala samhällsfunktioner. – De jobbar med olika projekt olika år. Bland annat ger All within my hands mindre bemedlade möjlighet att kunna spela musik, men de jobbar också med att motverka ren svält. Många av Polarpristagarna genom historien har gett bort sina prispengar, en del av dem öppet som Sting förra året, men det är mer en regel än ett undantag, säger Alfons Karabuda.


DN-fotograf får prestigepris för Nordkoreafoto

Summary: DN:s Roger Turesson tilldelas ett pris i den prestigefyllda tävlingen World Press Photo 2018 med en bild från ett maratonlopp i Nordkorea. – Vi hade jobbat i flera år för att få visum dit, säger han.

På onsdagen stod det klart att Roger Turesson, fotograf på Dagens Nyheter sedan 2007, har vunnit ett pris i fototävlingen World Press Photo. Tävlingen anses vara en av de mest prestigefyllda i världen. – Det känns fruktansvärt kul, otroligt roligt. Det är jätteroligt att få ett erkännande för det man gör, säger han om nyheten. Ännu är det bara klart att han har vunnit ett pris, men vilken placering hans bidrag får i den aktuella kategorin – Contemporary Issues – klargörs först när priset delas ut i mitten av april i Amsterdam. Det var under våren 2017 som DN-fotografen Roger Turesson tillsammans med reportern Torbjörn Petersson fick tillträde till den tillslutna diktaturen Nordkorea. Anledningen var ett planerat reportage om Pyongyang Maraton. – Den här resan gjorde vi i april. Vi hade jobbat i flera år för att få visum dit, säger Roger Turesson. Ansträngningarna bar frukt och Roger Turesson berättar hur han fick ett perspektiv på Nordkorea som sällan visas annars. När tävlingen skulle starta såg han en vakt som stod ensam en bit ifrån de runt 50.000 personerna som befann sig på läktarna. – Jag stod på läktaren precis när starten skulle gå, på en stadion som var döpt efter Nordkoreas förste ledare Kim Il-Sung och som var helt fullsatt. Det var en väldigt speciell stämning, säger Roger Turesson om tillfället när han tog vinnarbilden och berättar att det var oklart om åskådarna var på plats av egen fri vilja eller om de var kommenderade att vara där. DN:s fotografer har också nyligen fått priser i andra stora fototävlingar. Jonas Lindkvist fick silver i Pictures of the year internationals kategori för sportporträtt, vilket stod klart den 12 februari. Dessutom har DN:s fotografer fått sju nomineringar i Årets bild, arrangerad av Pressfotografernas klubb, med prisutdelning den 3 mars.


Augustin Erba: Gamla greker i språkligt nybygge

Summary: För första gången har en kvinna översatt Odysséen till engelska. Augustin Erba läser en uppmärksammad och uppfriskande version som vägrar följa traditionerna.

När Emily Wilson var åtta år gammal satte hennes skola upp en mycket förkortad version av Odysséen. Bråkmakaren i hennes klass spelade Odysseus, rektorn spelade jätten med bara ett öga och hon själv spelade gudinnan Athena med håret i råttsvansar. Efter detta var hon fast och nu, när hon närmar sig femtioårsåldern, har hon studerat klassikerna i Oxford och undervisar vid universitetet i Pennsylvania i samma ämne. Hon har aldrig släppt Odysséen. Hennes översättning kom ut i november och New York Times skribent beskrev sig som golvad av texten. Vad är det då hon har gjort för att få historien om krigshjälten, tjuven, lögnaren, seglaren och poeten Odysseus att kännas angelägen i vår tid? Hur har hon fått liv i den över 2.500 år gamla berättelsen om hur Trojas belägrare tar sig tillbaka till sitt hem på ön Ithaka där hans son och hustru väntar, belägrade av män som vill ha allt som tillhör Odysseus? Vad Wilson har gjort, och vad hon omsorgsfullt förklarar i det nästan hundrasidiga förordet, är att översätta texten till ett direkt, renodlat språk, istället för att följa traditionen att försöka få språket att låta gammaldags. Wilson skriver att det arkaiska och i många fall pompösa språket som många av Homeros översättare använt är en konstruktion, och att den konstruktionen förutom att skapa en distans mellan berättelsen och läsaren, ligger långt ifrån det Homeros ursprungligen skapade. Att Emily Wilson är den första kvinna som har översatt Odysséen har naturligtvis väckt uppmärksamhet och medan seklerna har gått utan att särskilt många har frågat sig vad det har betytt för textens tolkning att översättningarna av Odysséen gjorts av män, så uppstod givetvis omedelbart frågan hur översättningen påverkats av denna första översättare som råkar vara kvinna. Redan den första raden av Wilsons översättning sätter tonen. Så här har den sett ut i den kända översättningen av Alexander Pope från början på 1700-talet: The man for wisdom's various arts renown'd, Long exercised in woes, O Muse! resound; Och här är den mest kända svenska översättningen, den av Erland Lagerlöf, som nyligen gavs ut i nyutgåva av Svenska Akademien: Sångmö, sjung om den man, som fick länge i skiftande öden irra omkring, när han Troja förstört, den heliga staden. Många människors städer han såg och förnam deras kynne, många de lidande voro på hav, som hans hjärta fick utstå under hans kamp för sitt liv och för kämparnas lyckliga hemkomst. Men det har funnits andra varianter. Här är Ingvar Björkesons översättning från 1995: Musa, berätta om mannen, den mångbefarne, som länge irrade kring sen han härjat Troja, den heliga staden. Många människors länder och kynnen lärde han känna, talrika var de kval han tvingades utstå på havet under sin kamp för eget liv och kamraternas hemkomst. Här är tydliga exempel på det gammaldags språk som präglar översättningarna. Starten på Odysséen ska inte bara sätta stilen, versmåttet och tempot, den ska också låta oss möta berättelsens huvudperson, och som framgår här har det gett upphov till svårigheter. Pope kallar Odysseus något som ungefär kan vara känd för att vara vis på olika sätt, Lagerlöf ignorerar problemet över huvud taget genom att bara konstatera att han har skiftande öden, och Björkeson kallar honom mångbefarne. Hur löser då Emily Wilson detta urgamla problem? Tell me about a complicated man. Muse, tell me how he wandered and was lost when he had wrecked the holy town of Troy, and where he went, and who he met, the pain he suffered in the storms at sea, and how he worked to save his life and bring his men back home. På svenska, och inte på vers, skulle det bli i stil med: Berätta om en svårbegriplig man. Musa, berätta hur han blev vilse efter att ha förstört den heliga staden Troja, och vart han for och vilka han mötte, hans lidande på ett stormigt hav och hur han kämpade för att rädda sitt liv och få hem sina män. Den som tidigare behövt ta sig igenom en trögflytande och antikverad ordmassa, forsar i Wilsons översättning genom en spännande berättelse om en man på flykt undan gudar och fiender i mytologisk tid. Och Wilson har fattat ett otal intressanta och dramatiska beslut i sin översättning. I den mest kända brittiska översättningen av Alexander Pope får man känslan av att Odysseus ska återvända till Ithaka och hans väntande fru och son i ett hushåll bestående av kokerskor, ammor och andra tjänare. Beskrivningen av huset i Ithaka för tankarna till en borgerlig herrgård. Wilson konstaterar krasst att det visserligen handlar om någon som kokar mat eller ammar barn, men att dessa människor faktiskt var slavar och då ska man inte gömma textens sanning bakom några förskönande omskrivningar. Därför kallas de slavar i Wilsons översättning. Att läsa en krusidullfri version av Odysséen är en chockerande och uppfriskande upplevelse - det blir mer begripligt hur det kommer sig att berättelsen överlevt så många sekler och bildat grund för så mycket av vår eviga litteratur. Den som har glömt påminns om att Hamlet härstammar ur en sidoberättelse i Odyssén, och om de senare grekiska och romerska dramerna som tar avstamp i den berättelse som kanske någon gång skrevs av Homeros. Det som känns brinnande aktuellt i vår tid är beskrivningen av fattigdom och främlingar. I homerisk tid var gästfriheten något av det viktigaste som fanns. Den var en del av det sociala kontraktet och något som gjorde det möjligt för människor att färdas genom antiken. Men Odysséen är en berättelse om gästfrihetens komplikationer: på Ithaka äter friarna Odysseus hustru Penelope och sonen Telemachos ur huset och överutnyttjar gästfriheten. Odysseus själv har varit fången hos den sköna Calypso, en värd som vägrar släppa sin gäst ifrån sig. Och Odysseus är på väg från belägringen av Troja, som ju är ett slags ovälkommet besök. Det grekiska ordet xenia kan betyda både gästvänlighet och vänskap, och utvecklingen av ordet ger oss både xenofobi, främlingsrädsla och xenofili, kärlek till främlingar eller till det okända. I Homeros värld är civilisation nära nog identiskt med att välkomna främlingar. Och när Odysseus slutligen kommer tillbaka till Ithaka är han klädd som tiggare, eftersom, enligt Homeros, sättet som människor behandlar tiggare avslöjar vilka de egentligen är.


Konsertrecension: Kärleksfullt möte med Bachs mästerverk

Summary: Svenska Kammarorkestern har gått i mål med projektet ”Bach reborn”, där Bachs Brandenburgkonserter möter nyskriven musik. Nicholas Ringskog Ferrada-Noli tycker att resultatet på Konserthuset i Stockholm är mycket fint.

Konsert "Bach reborn" Svenska Kammarorkestern Verk av Johann Sebastian Bach, Olga Neuwirth och Brett Dean. Solister: Claire Chase och Alissa Rossius (flöjt), Roger Olsson (violin), Brett Dean och Tabea Zimmermann (viola). Dirigent: Thomas Dausgaard. Scen: Konserthuset, Stockholm. Speltid: 1 h 45 min. Bach spelas mycket i svenska kyrkor, så instrumental orkestermusik av honom i ett konserthus är en lyxig raritet. Sedan det blev omodernt att fläska på med stor orkester i verk som komponerats för mindre barockensembler har hans musik blivit ett mindre självklart val för stolta symfoniorkestrar. Men han smygs in i Svenska Kammarorkesterns projekt ”Bach reborn”, där hans Brandenburgkonserter används i ett spännande koncept med nyskriven musik. Var och en av de sex klassiska verken speglas av stycken av nutida tonsättare. Efter många år har projektet äntligen gått i mål, med denna konsert som låter Brandenburgkonsert nr 4 och 6 få sällskap av Olga Neuwirths ”Aello – ballet mécanomorphe” och Brett Deans ”Approach – prelude to a canon”. Den största förtjänsten med de nyskrivna verken är att de ringar in Bachs mästerverk, får lyssnaren att stanna upp och känna särarten i varje stycke. Han skrev så otroligt mycket musik, och de skivinspelningar som görs har ofta en katalogliknande karaktär: samtliga solocellosviter, samtliga toccator, samtliga orkestersviter, och så vidare. Men det man behöver är inte ett fint Bachbibliotek utan en fin musikupplevelse, ett möte mellan verk och lyssnare. Och det får man när Svenska Kammarorkestern presenterar verken såhär ambitiöst och kärleksfullt. Brandenburgkonsert nr 4 bygger på dynamiken mellan tre solister – två flöjter och en violin – och en lite större orkester. Oerhört vacker musik och fint framförd här. Olga Neuwirths ”Aello” har också en flöjtsolist, men även en skrivmaskin som slagverk, en synt med cembaloljud och två trumpeter. Genom att låta flöjten fräsa som en katt och skrivmaskinen muntert knattra fram i valstakt uppstår en buskisartad effekt. Kanske vill österrikiskan Neuwirth, likt Elfriede Jelinek som hon samarbetat med, göra upp med hemlandets konservatism. Brett Deans ”Approach” fungerar annorlunda, en väldigt känslig och ödmjuk inledning till Brandenburgkonsert nr 6 som den sömlöst övergår i. Dean tar fasta på kontrapunkten, avståndet mellan de två violorna som har solostämmor i Bachs konsert, och låter dem långsamt närma sig varandra, tills de skimrande förenas i Bachs ljuvliga musik. Sammantaget en mycket fin konsert.


Michael Haneke kallar metoo för ”häxjakt” och ”manshat”

Summary: Regissören Michael Haneke kritiserar metoorörelsen i den österrikiska tidningen Kurier. I intervjun kallar han fenomenet för ”en ny sorts puritanism, färgad av manshat”.

Den österrikiske regissören Michael Haneke, aktuell med ”Happy end” och Oscarnominerad för ”Amour”, talar i en intervju, som publicerades i helgen i den österrikiska tidningen Kurier, om den senaste tidens metoorörelse. ”Den här nya sortens puritanism, färgad av ett hat mot män, som har kommit i sviterna av metoorörelsen oroar mig”, sade regissören i intervjun. ”Vi som konstnärer börjar bli rädda, eftersom vi konfronteras med det här korståget mot all form av erotik. Var lever vi då – i en ny medeltid?” Michael Haneke: ”Internet har ersatt kyrkans biktstol” I intervjun säger Michael Haneke att han förvisso anser att de som gjort sig skyldiga till våldtäkt och övergrepp ska straffas, men att han tycker att ”det hysteriska fördömandet som nu sprider sig är rent äckligt”. ”Jag vill inte veta hur många av anklagelserna, som handlar om saker som hänt för 20 eller 30 år sedan, som i själva verket har väldigt lite att göra med sexuella övergrepp.” Regissören kallar metoorörelsen för en ”häxjakt” och skyller på medierna för de ”mördade liv och karriärer” som han hävdar att de orsakat. I slutet av intervjun i Kurier säger han: ”Jag kan föreställa mig vad man kommer att kunna läsa på internet efter att det här publicerats – ’Haneke, manschauvinistsvinet’.”


Victoria Beckham: Spice Girls kommer inte återförenas

Summary: Ihärdiga rykten har gjort gällande att gruppen Spice Girls är tillbaka med nya turnéplaner. Men Victoria Beckham dementerar nu uppgifterna i Vogue: – Jag ska inte åka på turné och flickorna ska inte åka på turné, säger hon till tidningen.

Sedan gruppen gjorde sin sista spelning för sex år sedan på invigningen av sommar-OS i London har det varit tunnsått med uppgifter om en återförening. Tills helt nyligen. Victoria Beckham, även känd som ”Posh Spice”, lade ut en bild med alla fem medlemmarna i Spice Girls på sitt Instagramkonto. Bilden var tagen i Geri Horners, ”Ginger Spice”, hem i London och satte snabbt fart på ryktet om att popikonerna skulle samlas igen. Enligt brittiska medier övervägde gruppen tv-framträdanden i Kina och att släppa ett nytt greatest hits-album. Skälet stavades bland annat pengar: De forna flickidolerna skulle få över 100 miljoner kronor vardera. Läs mer: Spice Girls ser ut att återförenas. Victoria Beckhams har förlorat stora summor på sin satsning som klädskapare för modebranschen, skriver The Guardian. Och de övriga medlemmarna kan inte skryta med några större framgångar sedan splittringen. Men till mångas besvikelse tar ”Posh Spice” nu död på alla rykten om en återförening. I en intervju med modemagasinet Vogue säger hon bestämt att det inte finns några turnéplaner på gång i sommar. – Jag ska inte åka på turné och flickorna ska inte åka på turné, säger hon till tidningen. Victoria Beckham berättade att hon fortfarande håller kontakten med de andra i gruppen men att det inte gäller alla de andra. – Jag pratar fortfarande med dem alla enskilt, men att träffas alla tillsammans var verkligen underbart, sade Beckham till Vogue.


Zanele Muholi: ”Jag vill utmana rasismen med min egen kropp”

Summary: Sedan i dag lördag ställs den sydafrikanska bildkonstnären Zanele Muholi ut på Fotografiska i Stockholm. I ”Var hälsad, mörka lejoninna” vill hon med hjälp av självporträtt utmana stereotypa föreställningar om hudfärg.

En läderhjälm påminner om massakern på strejkande gruvarbetare i Marikana 2012, en dammsugarslang om könsnormernas snävhet, och ett draperi av plastrester om hur vi förgiftar planeten. Rekvisitan i Zanele Muholis självporträtt bildar ett galleri av exploatering, men i hennes sturska blick och kroppshållning finns ett löfte om motstånd. – Jag vill utmana rasismen med hjälp av min egen kropp, genom att placera den i både samtida och historiska händelser. Svarta ses ofta som ”den andre” i visuell kultur, och fotografier av svarta människor på museer tas sällan av dem själva. Som svart är du dessutom van att avfärdas eller inte ges tillräckligt stort utrymme. Utställningen handlar delvis om att omförhandla rum som präglas av rasism så att fler kan känna sig hemma där, säger Zanele Muholi. I går öppnade hennes utställning på Fotografiska i Stockholm med namnet ”Somnyama Ngonyama”, som är zulu för ”Var hälsad, mörka lejoninna”. Enligt Zanele Muholi används hälsningen normalt för människor med hög status. I hennes konst handlar det om att lyfta fram den vanliga människan. – Jag vill hjälpa människor att se sig själva, älska sig själva, och förstå att de inte är mindre värda än andra. Läs mer: ”Protester mot H&M i Sydafrika efter tröjannons” Flera av scenerna utspelar sig i hennes hemland Sydafrika, där många än i dag känner sig exkluderade, i allt från tidningsomslag till styrelserum. För att belysa föreställningar om representation leker hon med rasistiska stereotyper som blackface, samt höjer kontrasten så att hennes hy blir mörkare, med syfte att ta tillbaka makten och ”återerövra sin svarthet”. I flera bilder gestaltar hon dessutom sin bortgångna mamma. – Det handlar om att hylla alla de mödrar som bär fram vår traditionella kultur, men som osynliggörs i bildkonsten och vars röster aldrig hörs. Om vi inte ser och hör dem ger vi upp om vilka vi är. Hon har tidigare gjort sig känd för bildserien ”Faces and phases”, som sammanfattar elva år av porträttfotografering bland Sydafrikas svarta hbtq-befolkning. Trots att landet var tidigt med att tillåta samkönade äktenskap är homofobin stark, och har lett till mord och ”korrigerande våldtäkter” på lesbiska kvinnor. Kan fotografi bidra till förändring? – Fotografi är förändring. Bildkonsten kan lära oss att åter älska oss själva som svarta människor. Förändring kan handla om något så enkelt som att visa att vi finns till, att vi inte är ensamma.


Tarantino ber om ursäkt till Polanskis våldtäktsoffer

Summary: ”Fel”, ”okänsligt” och ”nonchalant”. Så beskriver Quentin Tarantino nu sitt femton år gamla försvar av Roman Polanskis våldtäkt 1977.

Det var i en radiointervju med programledaren Howard Stern 2003 som Quentin Tarantino menade att Roman Polanskis övergrepp 1977 på den då 13-åriga Samantha Geimer inte var en våldtäkt. Han kallade Polanskis offer för en ”partytjej” och försvarade sin regissörskollega: ”Jag tror inte att det är våldtäkt, inte vid 13, inte när det gäller de här 13-åriga partytjejerna.” Enligt Indiewire, som först rapporterade om Tarantinos ursäkt, ska Hollywoodregissören i onsdags ha ringt upp Samantha Geimer för att be om ursäkt personligen. Han har också gått ut med en officiell ursäkt: ”Jag vill offentligen be om ursäkt till Samantha Geimer för mina nonchalanta kommentarer i 'The Howard Stern show' där jag spekulerade om henne och brottet som begicks mot henne. Femton år senare inser jag hur fel jag hade. Geimer BLEV våldtagen av Roman Polanski. När Howard tog upp Polanski intog jag felaktigt debattrollen som djävulens advokat för att vara provokativ. Jag tog inte hänsyn till Geimers känslor och för det är jag uppriktigt ledsen. Så, Geimer, jag var nonchalant, och okänslig, och framför allt hade jag fel. Jag är ledsen Samantha.” En inspelning av radiointervjun från 2003 har fått ny uppmärksamhet sedan skådespelaren Uma Thurman anklagat Tarantino för vårdslöshet i samband med en bilolycka under inspelningen av ”Kill Bill” – något regissören också har bett om ursäkt för. Tarantino hamnade också i strålkastarljuset under höstens metoo-publiceringar, eftersom Harvey Weinstein har varit producent för hans filmer. I oktober erkände Tarantino att han kände till flera av Weinsteins övergrepp men höll tyst. Polanski greps i Los Angeles 1977 efter att anklagats för att ha drogat och våldtagit den då 13-åriga Samantha Geimer under en fotografering. 1978 flydde han till Frankrike för att undgå en trolig fängelsedom och har sedan dess hållit sig undan rättvisan.


Skivrecension: Timbuktus nya musik saknar sammanhanget på scenen

Summary: Musiken till Timbuktus föreställning ”En droppe midnatt” har svårt att stå på egna ben, även om utvecklingen mot ned- och blåtonad jazz känns både logisk och spännande.

Att lyssna på musik som så tydligt är gjord för en särskild inramning kan vara lite av ett lotteri. Ibland blir det tydligt att det som har en funktion i ett sammanhang inte nödvändigtvis får det i ett annat. När musiken till Timbuktus självbiografiska föreställning ”En droppe midnatt” nu släpps också att streama har den bitvis lite svårt att stå på egna ben. Flera låtar som säkert fungerar som välbehövliga andningspauser mellan rapparens intensiva berättelser om identitet och arv blir, när de lyfts ur sin kontext, mer av transportsträckor. Efter urladdningen på fyra år gamla ”För livet till döden” känns Timbuktus och ständiga kompbandets Damn!:s utveckling mot den mest ned- och blåtonade jazzen som en både logisk och spännande process, men en som inte är helt genomförd. Än. Bästa spår: ”Jag behöver dig”


Skivrecension: Indiepopparen Kalle J triumferar i sin fjärde artistfas

Summary: Framme vid fjärde fasen av sin karriär har Kalle J gjort sitt bästa album hittills, med spår av både Lorentz och The Radio Dept men samtidigt ett starkt personligt tilltal.

Kalle J är nu inne i den fjärde fasen av sin karriär. Debutalbumet från 2006 var en tidstypisk indieskiva som blandade råa trumprogrammeringar med energiska gitarrer och attitydstinn sång. Därefter blev han ena halvan av bandet Karl X Johan, som har släppt tjusiga men lite väl bombastiska engelskspråkiga singlar. Kalle J:s tredje fas var toppen, då han slängde ur sig tre skissartade experimentella soloalbum på ett år, varav ”Fiat 500” var extra bedårande. En sorts katharsis som förberedde honom för denna skiva, hans mest genomarbetade och lyckade hittills. Produktionen är moget balanserad, alltid detaljrik, aldrig effektsökande. Han sjunger bättre än någonsin och melodierna är ljuvligt böjliga. Här finns spår av både Lorentz och The Radio Dept men Kalle J har ett starkt personligt tilltal. Bästa spår: ”Pizzeria”, ”Vintervingar”


Alice Bah Kuhnke: ”Vi måste hålla auktoritära krafter stången”

Summary: När EU-kommissionären beskrev kulturen som politiskt instrument, kontrade kulturminister Alice Bah Kuhnke (MP) med att påtala vikten av konstnärlig frihet. – Vi måste fortsätta göra motstånd, säger hon till DN.

Hon mötte EU-kommissionären för kulturfrågor, Tibor Navracsics, i samband med det kulturpolitiska konventet Folk och kultur i Eskilstuna. Samtalet pågick i femton minuter och präglades av parternas olika syn på grundläggande frågor kring kulturens roll i samhället, menar Bah Kuhnke. – Jag förde som jag alltid gör fram den svenska regeringens politik och upprepade vikten av konstnärlig frihet. Detta upprepade jag även när han talade om de kulturella och kreativa näringarna och vikten av ett starkt Europa kopplat till kulturpolitiken, säger Alice Bah Kuhnke. Hon har även tidigare uttalat motstånd mot de medlemsländer vars kulturpolitik inkluderar att kulturen uttryckligen ska verka som ett politiskt och socialt instrument, bland annat för integration och social samhörighet. – Det är en politik som står i motsats till den politik som Miljöpartiet, regeringen och Sveriges politik i EU. Kommissionären är inte företrädare för Ungerns regering, men det är tydligt att det finns många krafter i vårt Europa som vill använda kulturen för att styra människors idéer om verkligheten, säger Alice Bah Kuhnke. Vilken betydelse har det att denna ståndpunkt framförs av den sittande EU-kommissionären? – Det påverkar förstås diskussionen och den politik som läggs fram. Det är därför väldigt viktigt att vi är ett antal länder som fortfarande håller den konstnärliga friheten oerhört högt och upprepar det om och om igen. Hur måste Sveriges regering arbeta för att föra fram sin syn på hur kulturpolitiken ska bedrivas? – Vi måste fortsätta göra motstånd. I EU-sammanhang ska vi ta gemensamma beslut, men under mina fyra år som kulturminister har det tyvärr ofta varit så att Ungern, Polen och några andra länder inte gått med på våra grundläggande överenskommelser. Vi måste fortsätta hålla de mer auktoritära och bakåtsträvande krafterna stången. Det är inte och kommer inte att vara en enkel match, men vi måste ta den.


EU-kommissionären: ”Kultur kan bidra till social integration”

Summary: Han tillhörde Ungerns premiärminister Viktor Orbáns innersta krets och blev en av Europas mäktigaste kulturpolitiska spelare. DN har träffat Tibor Navracsics, EU-kommissionären som ser kultur som ett instrument för social sammanhållning.

Tibor Navracsics var inbjuden som en av huvudtalarna under till Folk och kultur, det kulturpolitiska konventet som pågår i Eskilstuna. Många stolar i hörsalen gapade dock tomma när EU-kommissionären höll sitt anförande på onsdagen. Navracsics talade om kommissionens stora projekt: Europas nya narrativ och det pågående Europaåret för kulturarv. Han upprepade att kultur kan bidra till ”social sammanhållning” men även verka som ekonomisk drivkraft. Tidigare samma dag träffade han kultur- och demokratiminister Alice Bah Kuhnke (MP). Hans utgångspunkt var även då kulturens kraft för social samhörighet och ekonomisk utveckling, berättar Navracsics för DN under ett samtal i en loge i arenan i Eskilstuna. – Det är ganska uppenbart att Sverige ställts inför stora sociala utmaningar på grund av flyktingkrisen, men jag tycker att landet presterar bra. Det finns utmaningar med den sociala integrationen, men det är en bestående fråga. EU arbetar med hur man på både politisk nivå och genom projekt kan stötta Sverige i den processen, säger Tibor Navracsics. Vilken roll menar du att kulturen har i de frågorna? – Kultur är en fundamental faktor för social sammanhållning. Kultur är en plats för ömsesidig förståelse, för solidaritet och för att övervinna svårigheter med kulturell mångfald. – Kultur kan bidra till social integration. Exempelvis kan kulturella aktiviteter vara den första övning där nyanlända, flyktingar och migranter inleder sin integrationsprocess i samhället. Navracsics syn på kultur, som ett socialt och politiskt instrument, rimmar väl med hans bakgrund som politiker. Han har tidigare varit justitie- och utrikesminister i den ungerska regering som styrs av konservativa Fidesz, och samtidigt tillhört den innersta cirkeln runt premiärminister Viktor Orbán. Navracsics bakgrund var grund för kontroverser när han nominerades till kommissionen. Han röstades inledningsvis ned av Europarlamentet, där en rad ledamöter var öppet kritiska till de konstitutionella reformer som Orbán-administrationen genomfört. Navracsics fick till sist en plats, men fråntogs ansvaret för medborgarskapsfrågor. Han ansvarar sedan fyra år tillbaka för en av kommissionens mjukare portföljer, med områdena utbildning, kultur, ungdom och idrott. Navracsics skiner upp när han får tala hjärtefrågor som utbytesprogrammet Erasmus och Kreativa Europa, ramprogrammet för att stötta de kreativa och kulturella sektorerna. – Utbildning, sport och kultur kan vara hjärtat i den framtida bilden av EU, både på en internationell scen och i den globala politiken, säger han och nämner exempel på kultursamverkan i unionens utvecklingspolitik och i relationen med närliggande länder och regioner. – Kultur och utbildning kan även bidra till att tackla exempelvis radikalisering eller till och med migration. Om vi kan hjälpa till att skapa mer gynnsamma lokala förhållanden för unga människor som funderar på att lämna sitt land, då kanske de ändrar sig och stannar kvar. Det är en klar fördel med den politiken. Han hoppas att Europeiska året för kulturarv ska vidga synen på unionens rikedom i lokala och nationella kulturidentiteter. I tider då europeisk splittring diskuteras flitigt är detta vägen framåt mot fördjupad gemenskap, tror Navracsics. Det finns kritiker som menar att just frågor om kulturarv kidnappats av högerradikala rörelser, som vill utnyttja arvet för stärka en nationell tillhörighet. Hur ser du på det? – Det är första gången jag ställs inför det fenomenet. Jag har aldrig tänkt på att kulturarv kan användas som bränsle för chauvinistiska eller nationalistiska uppfattningar. Jag tror dessutom att vi genom att kartlägga lokala delar av kulturarv, kommer att hitta många likheter. Det i sig kan hjälpa oss att övervinna misstro och missförstånd, för att i dess ställe skapa ömsesidig förståelse. Om Navracsics såg lättad ut när han talade om unionens studentprogram, blir ansiktsuttrycket mer allvarligt vid frågor om framtiden för det Centraleuropeiska Universitetet (ECU) i Budapest. I fjol utbröt stora protester efter att den ungerska regeringen lagt fram en lag som innebar skärpta regler för utlandsstyrda universitet. Lagen sågs av många som ett försök att inskränka ECU:s oberoende, och samtidigt som en riktad attack mot den ungersk-amerikanske finansmannen George Soros, som grundade universitet. EU-kommissionen var stenhård i sin kritik och tog rättslig strid eftersom lagen inte ansågs förenlig med grundläggande friheter på unionens inre marknad. Krav ställdes också på att Fidesz skulle uteslutas ur EPP-gruppen i EU-parlamentet, där bland annat svenska moderater och kristdemokrater är med. Tibor Navracsics valde i samband med protesterna att kritisera lagen som hans hemmaparti lagt fram – en åsikt han står fast vid i dag. – Centraleuropeiska Universitetet (ECU) är en viktig spelare för högre utbildningar i Europa. Det hade ömsesidigt varit en fördelaktig lösning om ECU kan verka i Ungern även i framtiden. Har du haft diskussioner med Orbán-administrationen kring detta? – Givetvis. Jag är från samma parti, så vi har kontakter både med premiärministern och andra medlemmar i regeringen. Det är inget utöver det vanliga att det pågår politiska debatter även inom parti, och ibland även mellan nära samarbetspartner. Strax före jul beslutade EU-kommissionen att dra Ungern inför EU-domstolen på grund av universitetslagen. Vid en fällning riskerar landet dryga böter.


Konsertrecension: Willy Vlautin blir en bättre sångare utan sitt band

Summary: Eftersom musikkarriären inte tog riktig fart började Willy Vlautin skriva romaner som både hyllas och filmatiseras, men han fortsätter att resa runt och spela i källare. Och sjunger bättre nu.

Som sångare i det nu nedlagda altcountrybandet Richmond Fontaine var Willy Vlautin alltid bättre på texter och mellansnack än på att sjunga och spela gitarr. Men man lyssnade ändå, för hans fantastiska förmåga att skriva noveller som rymdes i tre verser och en refräng på fyra minuter. När musikkarriären inte tog riktig fart började han skriva romaner och vid det här laget har det blivit fem stycken. Hans senaste heter ”Don’t skip out on me” och han turnerar nu runt i Europa för att berätta om boken, läsa lite ur den och spela några nya och gamla sånger. Vlautins berättelser, vare sig det handlar om litteratur eller musik, är befolkade av människor som kämpar i motvind. Det är ju förvisso inget ovanligt tema för en författare, men Vlautin är ingen turist i tillvaron. När jag ville intervjua honom för några år sedan erbjöd han sig att möta mig i sin hemstad Reno i Nevada och flög ner från Portland för att visa mig runt. Under tjugofyra timmar vandrade vi in och ut ur barer och kasinon, slog oss i slang med barpersonal och professionella fyllon, ja alla som ville prata. Willy Vlautin lyssnade på alla och dömde aldrig någon, ödmjuk och nyfiken i alla möten. Förklaringen, menade han själv, var att han hade kunnat vara en dem. Till han var tjugosju jobbade han på ett speditionsföretag i staden, söp och spelade på hästar. Innan han ryckte upp sig, flyttade från delstaten, läste upp betygen och skrev en slutuppsats om fackföreningsrörelsens historia. Två av hans romaner har filmatiserats. ”The motel life” var mindre lyckad men den kommande filmen ”Lean on Pete”, om en vilsen pojke som stjäl en misshandlad galopphäst och reser genom USA, har hög budget, duktig regissör och verkar av allt att döma riktigt bra. Nuförtiden hyllas Vlautin som en stor amerikansk arbetarförfattare och vinner fina litterära priser, men reser ändå runt och spelar i källare. Och han sjunger bättre nu. Utan bandet blir sångerna tydligare och texterna får liv. Han må skildra liv i mörker, men han gör det verkligen med värme.


Fredrik Strage: Vad kommer den röda bilen att orsaka på sin väg genom universum?

Summary: I samma stund som Elon Musk sköt upp en röd sportbil i rymden med Bowie i högtalarna skådade en kvinna Bowie i en tandkrämsfläck. Ska vi se det som ett varnande tecken?

I veckan sköt miljardären Elon Musk upp en bil i rymden. Bakom ratten på en röd Tesla Roadster sitter en docka i astronautdräkt och i bilstereon spelas David Bowies ”Space oddity” (om man nu kan säga att den ”spelas”, i rymden kan som bekant ingen höra dig lyssna på classic rock). Meningen är att bilen ska svänga förbi Mars och sedan fortsätta ut genom mörkret i miljontals år. Bowie hör numera till den skara artister som fått utomjordslig distribution (andra är exempelvis Chuck Berry som inkluderades på den guldskiva som skickades upp 1977 med information om jorden och Beatles, vars ”Across the universe” sändes ut av Nasa för tio år sedan). Ett par dagar före biluppskjutningen upptäckte den 66-åriga Bowie-fantasten Christine Carroll något märkligt hemma i skotska Gourock. Hon hade borstat tänderna, och var på väg att gå och lägga sig, när hon noterade en tandkrämsfläck som barnbarnen lämnat efter sig på vattenkranen. ”Just när jag skulle torka bort fläcken märkte jag att den liknade en man”, sa hon till The Sun. ”Sedan tittade jag närmre och tänkte att det verkligen såg ut som David Bowie i sin mitten-av-åttiotalet-fas.” Läs mer: Starman gasade för mycket – missar Mars Christine Carrolls bild av The Thin White Duke väckte stor uppståndelse i sociala medier. Hon tvättade sedan bort Ziggy Starbrush, som tabloiderna kallade honom. Förmodligen hade hon kunnat kränga kranen till andra fans, ungefär som kvinnan i Florida som 2004 sålde en tio år gammal grillad ostmacka på Ebay. Hon hade sparat den eftersom ett kvinnoansikte framträtt i brödet under rostningen. ”Jag tror att detta är Jungfru Maria, Guds moder”, sa Diana Duyser om mackan som hon påstod hade välsignat henne (bland annat genom att ge henne tur på ett lokalt kasino). Nätcasinot Golden Palace köpte den av henne för 28.000 dollar och lovade att fler skulle få ta del av dess ”mystiska kraft”. Många som såg mackan påpekade att kvinnoansiktet liknade Marlene Dietrich betydligt mer än Jungfru Maria. Men en kedjerökande ateist hade förmodligen inte inbringat en lika stor summa på Ebay. Jesus och hans mor är de vanligaste gestalterna som folk tror sig ser i alltifrån moln till latteskum. Fenomenet kallas ”pareidoli”, att uppfatta ett mönster i något slumpmässigt. Rorschachtester, där patienten ska associera utifrån bläckplumpar, bygger också på pareidoli. Det gör även vår förmåga att exempelvis se Italien som en stövel på kartan eller en gubbe i månen. De senaste årens datorprogram för ansiktsigenkänning försöker efterlikna människans pareidoliska impulser. Maskinerna kan avgöra vilken Gud eller rockidol som ditt rostade bröd liknar mest. Läs fler krönikor av Fredrik Strage Jesus framträdanden på bland annat potatischips, fiskpinnar och tortillabröd har gett miljoner människor hopp om att Gud vakar över dem. Själv blir jag en aning nervös av att se tandkräms-Bowie. Tänk om bilden inte är inbillning utan ett tecken från den framlidne stjärnan? Att fläcken dyker upp strax före Elon Musks rymduppskjutning påminner om hur Matthew McConaughey upptäcker paranormala fenomen i sin bokhylla precis innan han ska ge sig ut i universum i ”Interstellar”. Det visar sig vara en varning från honom själv i framtiden: åk inte. Vad kommer den röda bilen med ”Space oddity” i stereon att orsaka på sin väg genom universum? Vill Bowies spöke varna oss för något? Är det därför han framträder i sin enda bespottade inkarnation, med hockeyfrillan och axelvaddarna från The Glass Spider Tour 1987? Låt oss hoppas att detta bara är en vanlig pareidolisk tandkrämsfläck.


Stockholm literature genomförs inte under 2018: ”Vi har slitit som djur”

Summary: Litteraturfestivalen Stockholm literature, som under fem år ägt rum på Moderna museet, tar paus under 2018.

Enligt den ideella föreningen Stockholms litteraturfestival, som anordnar Stockholm literature, är problemet att festivalen haft svårt att hitta finansiärer. Festivalen pausar därför under 2018 för att utvärdera arbetet och hitta lösningar på hur festivalen ska kunna fortsätta hållas på Moderna museet i Stockholm. Läs mer: Johannes Anyuru får pris på Stockholm literature Trots att de bedömer att publikintresset varit stort och att festivalen fått uppmärksamhet i medier är det alltså ekonomiska bekymmer som ligger till grund för beslutet, enligt ett pressmeddelande från Moderna museet. Malin Nasiell som är festivalchef för Stockholm literature menar att skälen till pausen uteslutande är ekonomiska – det har inte tillkommit nya finansiärer genom åren och bidragen från Stockholms stad har varit för kortsiktiga, säger hon till DN. – Vi har försökt äska mer pengar från framför allt Stockholms stad, eftersom vi tycker att staden borde ha ett intresse av att ta hand om en festival som denna. Framför allt är det en långsiktighet, ett flerårigt stöd, som har saknats. Till slut tar inte passionen men orken slut. Vi mäktar inte med att arbeta på det här sättet. Under de fem år och fyra festivaler som hon arbetat med Stockholm literature, säger hon, har de ekonomiska bekymren varit genomgående. – Vi har sökt de fleråriga stöd som Kulturrådet erbjuder, men inte fått dem. Varför tror du att det har varit svårt att finansiera festivalen? – Vi har slitit som djur, men vi har väl ändå misslyckats med att få dit de rätta beslutsfattarna. Jag tolkar det som ett ointresse från deras sida. Malin Nasiell berättar att utvärderingen kommer att bestå av en sorts rundabordssamtal där nyckelpersoner inom arbetet med Stockholm literature medverkar – förlag, Författarförbundet, Stockholms stadsbibliotek med flera. Det de kommer fram till kommer de sedan att framföra till ”de som fattar beslut kring kulturbudgeten”, säger hon. Planen är att återuppta verksamheten 2019. – Det är i alla fall vår förhoppning. Men det krävs en mer långsiktig plan – något annat är inte aktuellt.


Daily Mirror betalar sjusiffrigt skadestånd till Hugh Grant

Summary: Hugh Grant har förlikats med Mirror Group Newspapers, efter anklagelser om illegal telefonavlyssning. ”Tidningsgruppen har förlett allmänheten”, sade skådespelaren efter rättegången.

2005 avslöjades att kvällstidningen News of the World systematiskt och illegalt hade avlyssnat kändisars telefoner, men först 2011 lades tidningen ner. Detta bland annat efter att Hugh Grant, som länge misstänkt sig vara utsatt för telefonhackning, spelat in ett samtal med före detta kändisjournalisten Paul McMullan, som bland annat hävdade täta band mellan mediehuset, polisen och premiärminister David Cameron. Detta skrev Hugh Grant om i artikeln ”Avlyssnaren, avlyssnad”. I samband med detta blev Hugh Grant något av en talesperson för de kändisar som anklagade tidningarna för telefonavlyssning. Skådespelaren har nu förlikat sig med Mirror Group Newspapers, rapporterar i dag bland andra brittiska tidningen The Independent. Det sjusiffriga skadeståndet i svenska kronor kommer han att donera till ”Hacked off”, en organisation som granskar medier. – Tidningsgruppen har förlett allmänheten och dess aktieägare i många år, och den har svikit sina läsare och hårt arbetande journalister, sade Hugh Grant efter rättegången. Läs mer: ”Mediemogulen Murdoch tillåts inte köpa Sky news” Mirror Group Newspapers har sedan tidigare betalat ut skadestånd till över fyrtio kändisar, och enligt deras talesperson Alex Wilson borde avlyssningen aldrig ha genomförts. – MGN erkänner att det var moraliskt fel och ångrar de orätta handlingarna hos sina tidigare anställda som ledde till skada och lidande hos de drabbade. Hugh Grant slog igenom i ett antal kärlekskomedier på nittiotalet, bland annat ”Notting hill”, där hans karaktär låtsas vara journalist på magasinet ”Horse & hound” för att få intervjua en kvinnlig skådespelare han är kär i.


Här är vinnarna på Göteborgs filmfestival

Summary: Det blev amatörernas afton när årets priser delades ut på Göteborgs filmfestival. På lördagskvällen vann Gabriella Pichler en miljon kronor för komedin ”Amatörer”. Franska filmproffset Juliette Binoche fick ta emot årets hederspris.

Samarbetet mellan ”Äta, sova, dö”-regissören Gabriela Pichler och författaren Jonas Hassen Khemiri blev en hit. På lördagskvällen vann deras färgstarka och varmhjärtade ”Amatörer” toppriset på Göteborgs filmfestival. Komedin kretsar kring den lilla kommunen Lafors som vill vända lågkonjunkturen och sätta sig själv på kartan med hjälp av ett tyskt, Galne Gunnar-liknande lågprisvaruhus. Samhällets ungdomar anlitas för att stärka kommunens varumärke genom att producera egna hyllningsfilmer till sin hembygd. Det blir förstås inte riktigt som kommunledningen tänkt sig, men vinnarjuryn var detso mer imponerad: ”För dess levande, nyanserade och intelligenta porträtt av en småstad i dagens Sverige, som sträcker sig över olika generationer, bakgrunder och medier¥, lyder motivering. Juryns hedersomnämnande går till Iram Haqs norska ”Vad ska folk säga?” - ”för dess moraliska mod och djupgående empati för rollfigurerna”. Filmen tilldelades också publikpriset för bästa nordiska film. Simon Lereng Wilmont tilldelas det nordiska dokumentärpriset för ”The distant barking of dogs” som skildrar vardagen i vid krigets frontlinje i östra Ukraina. Cristina Pinheiros självbiografiska berättelse ”Menina” vinner The Ingmar Bergman International Debut Award. Alen Drljevics ensembledrama om machomän från Balkan vann det första Dragon Award Best International Film ut. Franska Juliette Binoche spred internationell stjärnglans över lördagens prisgala när hon tog årets Honorary Dragon Award för sin samlade karriär: ”Som en av vår tids mest inflytelserika skådespelare har Juliette Binoche gjort en lång rad ikoniska rolltolkningar som format den moderna europeiska filmhistorien”, stod det bland annat i motiveringen. Alicia Vikander tog emot årets nordiska hederspris i samband med att filmfestivalen öppnade förra fredagen.  Vinnare på Göteborgs filmfestival Dragon Award Best Nordic Film: Gabriella Pichlers ”Amatörer” Dragon Award Best Nordic Documentary: Simon Lereng Wilmont för ”The Distant Barking of Dogs” The Ingmar Bergman International Debut Award: ”Menina” av Cristina Pinheiro. Sven Nykvist Cinematography Award: Sophia Olsson för ”The Charmer” FIPRESCI-priset: Ísold Uggadóttir och filmen ”And breathe normally” Publikens val, årets publikpris för bästa nordiska långfilm: ”Vad ska folk säga” av Iram Haq. Dragon Award Best International Film: ”Men don't cry” av Alen Drljevic. Honorary Dragon Award: Juliette Binoche. Nordic Honorary Dragon Award: Alicia Vikander Startsladden, årets bästa kortfilm: ”Götaplatsen #flerochfler” av Shahab Mehrabi Publikens pris bästa kortfilm: ”Konstnären får barn” av Sanna Lenken. Angelospriset, Svenska Kyrkans pris: Gabriela Pichler för ”Amatörer” Mai Zetterling-stipendiet: Jonas Odell Doris Filmgenipris: Anna Bjelkerud. Håkon Lius stipendium på 15 000 kr, gick till regissören Anders Hazelius. Bonnie-stipendiet: Caroline Ingvarsson och Caroline Drab Nordisk Film & TV Fond Prize: Danska tv-serien ”Ride upon the stormoch” och huvudmanusförfattaren Adam Price.


Fahl på festival: Så fungerar (inte) röstningssystemet i Melodifestivalen

Summary: Förra året hände något som aldrig tidigare hänt: varken tittarnas första- eller andrahandsval vann Melodifestivalen. Inför 2018 har SVT gjort om röstningssystemet. Nu ska jurygrupperna få mindre makt.

Melodifestivalbloggen 2018. Låt oss prata lite om röstningssystemet! Jag vet, jag vet, dessa detaljer är kanske av marginellt intresse för den som sitter hemma och tittar på tv:n, men jag har utvecklat ett närmast maniskt intresse för detta sedan röstningsappen infördes. Appen dök upp för första gången 2015, och gjorde att tittarna kunde rösta gratis på alla bidragen. Den har tweakats lite under de senaste åren, men principen är densamma: tittarna kan lägga upp till fem röster på alla bidrag i appen, och dessutom ringa och sms:a, vilket dock kostar pengar. Jag har varit ganska skeptisk till den här idén från allra första början, av lite olika anledningar, men främst för att det gör att rösterna fördelas mycket jämnare över bidragen än tidigare. Man kan maxrösta på samtliga bidrag utan att det kostar en krona, man behöver inte välja en favorit utan kan slänga iväg lite röster hit och dit. Detta spelar ingen större roll i deltävlingarna, men i finalen blir det problematiskt. I fjol hände något som aldrig tidigare hänt – tittarnas trea vann tävlingen, tack vare väldigt jämna röster som gjorde att den internationella juryn fick väldigt stor makt att avgöra. (Värt att notera i sammanhanget är också att tävlingen då i praktiken avgjordes på genrepet – eftersom det är genrepet jurygrupperna får se och bedöma.) 2017 var skillnaden mellan tittarnas 1:a (Nano) och tittarnas 4:a bara 1,6 procentenheter, och mellan favoriten och sistaplaceringen skilde 5,7 procentenheter. Otroligt jämntjockt alltså. I år har SVT justerat röstningssystemet lite grand – men inte apprösterna, utan jurygryppernas poäng. Tidigare gav jurygrupperna poäng till sju bidrag, nu ska juryerna poängsätta 10 av de 12 bidragen. Det gör att juryns makt minskar lite i förhållande till tittarnas. Det är ju bra. Men det kommer ju inte åt grundproblemet: att rösterna smetas ut över hela startfältet i stället för att koncentreras på favoriterna. Snarare gör det att rösterna smetas ut ännu mer, eftersom jurygrupperna också kan poängsätta fler bidrag. Det kan alltså fortfarande bli lika jämnt i finalen – med enda skillnad att juryns betydelse minskat något. Nu kan man med rätta fråga sig varför jag inte gillar att det blir jämnt i finalen? Vad är problemet med det? Tja, jag tycker mest att det är dramaturgiskt dåligt om alla bidrag får ungefär lika många röster. Dålig tv, helt enkelt. I längden dåligt för ”engagemanget”, en term SVT är väldigt förtjusta i som värdeord för Melodifestivalen. Jag fattar att man inte vill ta bort apprösterna i finalen eftersom det är så härligt för SVT att kunna skicka ut ett pressmeddelande varje år om "RÖSTNINGSREKORD!". Men vad är egentligen värdet av att folk sitter och hackar med tummen på en skärm? Det finns ju knappast ett egenvärde i det? Jag har, naturligtvis, några förslag på hur man fixar det här. Antingen skiter man helt i appen i finalen och behåller bara telefon- och sms-rösterna. Tillbaka till old-school-versionen alltså. Eller så bygger man om appen så att tittarna har ett begränsat antal poäng att fördela – säg, 20 – över bidragen. Så kan man ge ett bidrag 20 och alla andra noll, eller fördela enligt eget huvud. Eller så låter man tittarna rangordna bidragen i appen från bäst till sämst, och fördelar poängen enligt samma poängskala som jurygruppernas. Bara att ringa när jobbet som appchef blir ledigt, SVT.


Joel Kinnaman: ”Jag har aldrig jobbat så hårt som skådis”

Summary: Paris. Joel Kinnaman har aldrig haft en så krävande roll som den i Netflix nya sci-fi-serie ”Altered carbon”. Filmfredag möter actionskådisen som vill ta på sig ledarrollen.

Intervjun ska göras på engelska, förklarar PR-agenten. – Varför det? Nej, nej, vi gör den på svenska, säger Joel Kinnaman och vänder sig mot mig. Netflix har bokat en hel våning på ett hotell nära Eiffeltornet i Paris. Det är Europa-lansering av storsatsningen ”Altered Carbon”, med Joel Kinnaman i huvudrollen, och intervjun ska handla om den, får jag veta – inte om Netflix beslut att stoppa fler säsonger av "House of Cards", efter trakasserianklagelserna mot Kevin Spacey. – De är lite oroliga. Jag säger så många dumma grejer ibland. ”Kevin Spacey, Kevin Spacey... Inte prata om Kevin Spacey...” , säger Joel Kinnaman med ett skratt. Han har tidigare hyllats för sin rolltolkning av den republikanske presidentkandidaten Will Conway i fjärde och femte säsongen av ”House of cards” men han är dock inte med i den sista säsongen som enligt planer ska få premiär under 2018. Så vad tycker du om beslutet att lägga ned ”House of Cards” efter nästa säsong? – Den serien borde nog inte ha hållit på så mycket längre ändå. Det var faktiskt rätt upplagt för det. Femte säsongen avslutas ju med att Claire (Robin Wright) vänder sig om och säger ”det är min tur nu”. Och manusförfattarna är grymma, så de löser det säkert, säger Joel Kinnaman. I Netflix-serien ”Altered Carbon”, som börjar sändas på fredag 2 februari, spelar han Takeshi Kovacs, en soldat och upprorsman som vaknar i en ny kropp någon gång på 2400-talet. Det är cyberpunk, ”Blade Runner”- känsla; mörkt, skitigt och fattigt nere på jorden, medan de rika – ”meths” – har sina överdådiga bostäder högt ovanför molnen, med dagliga digitala backups av medvetandet och rader av nedsövda kloner redo att ta över. Döden är inte längre oundviklig – och jämlikheten försvunnen på det mest grundläggande av alla plan. – Det var helt magiskt att få arbeta med det här projektet. När jag fick manuset skickat till mig och såg att det var en tv-serie blev jag först osäker. Jag insåg att man måste skapa hela den här världen som beskrivs i Richard K Morgans bok – och då behövs finansiella muskler, något som man bara brukar finnas i en storbudgetfilm. Men efter ett möte med producenterna insåg jag hur hög ambitionsnivån var, säger Joel Kinnaman om serien somsägs vara en av historiens dyraste. Häromdagen kom nyheten om att ett forskarteam lyckats klona apor i Kina. Är den utvecklingen något du tänkt på under inspelningen? Science-fiction är ju ofta ett sätt att förstå vår egen tid. – Absolut. Vi hamnade hela tiden i existentiella diskussioner. Den unga generationen i USA i dag är den första som har en beräknad livslängd som är kortare än sina föräldrars. Samtidigt lever de rikaste längre än människor någonsin har levt. — Man börjar redan ana en ny skiljelinje mellan rika och fattiga, där rika nästan börjar bli en egen ”art”. I Altered Carbon ser man den extrema fortsättningen på det, där de rika har fått än mer makt, och mer eller mindre ser sig själva som gudar. Vilka är det då som kan leva för alltid? Donald Trump och Vladimir Putin. Trump- och Putinkloner... – Exakt. Det är jävligt skrämmande. Den teknologiska utvecklingen går så fort nu, och under vår livstid tror jag att vi kommer att möta människor som har blivit genmanipulerade. Jag tror kineserna går ”all-in” på splice-teknologin, och jag är orolig över hur okontrollerad utvecklingen av artificiell intelligens är. Det finns ingen kontroll. Joel Kinnaman talar gärna om framtiden – och om politik. Inför presidentvalet i USA tog han öppet ställning för Hillary Clinton, och mot Donald Trump. Och han har långt gångna planer på att göra en film om sin far, Steve Kinnaman, som är Vietnamdesertör – med sig själv i huvudrollen. – För en vecka sedan fick jag ett mejl om att det finns en första version av manuset. Så jag tror att jag kommer att spela farsan. Genombrottet kom i ”Snabba cash” (2011) med den Guldbaggebelönade rollen som Johan ”JW” Westlund. Sedan dess har karriären pekat spikrakt uppåt, med en allt tydligare inriktning mot actiongenren. – Jag hade nosat på action i ”Robocop” och ”Suicide Squad”, men i Altered Carbon ville jag ta det till en annan nivå. Jag hade en helt annan typ av fysisk förberedelse. Jag ville göra alla mina stuntscener själv. Min stuntkille fungerade bara som en coach. Det måste ha varit fysiskt krävande? – Extremt krävande. Jag har aldrig jobbat så hårt som skådis. Vi filmade i åtta och en halv månad, sex dagar i veckan, mellan 12 och 16 timmar om dagen, och med stuntrep på söndagarna. Människokroppen har en central roll i ”Altered Carbon”. Inför lanseringen av serien har din kropp blivit väldigt exponerad och det snackas mycket om din fysik. Känns det obekvämt? – Ärligt talat... jag tar gärna objektifieringen. Tidigare hade jag en medfödd missbildning som kallas ”pectus excavatum” – en djup grop i min bröstkorg. De graderar den mellan 1 och 10, och min var en sju-och-en halva. Och under hela min uppväxt hade jag ett extremt komplex för det. Jag tog aldrig av mig tröjan. Jag älskar att bada, men om det var folk runtomkring så badade jag inte. Även om det var varmt så satt jag där med t-tröja på mig. Hur har det påverkat ditt arbete? – Jag har aldrig haft bar överkropp i en film eller tv-produktion förut. För två år sedan fick jag reda på att det fanns en operation, och bestämde mig för att göra den. När jag började förbereda mig för ”Altered Carbon” höll jag fortfarande på att återhämta mig. Så för mig är det här första gången som jag får ta av mig tröjan. Det är mitt komma-ut-party för min bara överkropp... Så just nu tackar jag bara och tar emot för all objektifiering. Du är man, och numera en makthavare. Vad tycker du om Metoo-rörelsen, och vad gör du för att förbättra arbetsmiljön i filmindustrin? – Det är en jätteviktig process, det som händer nu. Jag är verkligen imponerad av alla modiga kvinnor som träder fram. Många vänner i USA hoppar till när man säger att man är feminist, för det ses som så extremt. Så jag tycker att det är skönt. Men samtidigt visste jag inte att det var så här utbrett. — En stor utmaning med ""Altered Carbon var att jag ville ta på mig ledarrollen. Jag ville skapa en miljö med en vänlig stämning, där generositet uppmuntras – en miljö som inte uppmuntrar folk till att bara följa sina egon. Jag blev väldigt imponerad av Will Smith när vi jobbade med ”Suicide Squad”, och såg hur mycket energi han lade ned på att skapa en varm och kärleksfull stämning. Hur gick det? – Ett av mina stoltaste ögonblick i min karriär är när det kom fram personer i slutet av inspelningarna och sa att det hade varit ”en lycklig tid i deras liv”. Jag började grina. Jag är fortfarande jävligt stolt över det. Men jag gjorde det också för mig själv, för jag trivs bäst själv i en sån miljö. Ledare som är negativa, som bara bryr sig om sina egon, drar fram det sämsta sidorna i mig.  Joel Kinnamn Joel Kinnaman är född 1979 i Stockholm Filmer och serier i urval: ”Tjenare kungen” (2005), "I skuggan av värmen” (2009), ”Johan Falk”-filmer, ”Snabba cash” (2010), ”Safe house” (2012), ”The Killing” (2011-2014). ”Edge of winter” (2016). Netflix-serien ”Altered Carbon” har premiär på Netflix den 2 februari, är skapad av Laeta Kalogridis (har bland annat skrivit ”Shutter Island” och utspelar sig 300 år in i framtiden. Det är en framtid där människors medvetande kan lyftas ut ur från kroppen och flyttas över till nya kroppar. På rollistan finns också James Purefoy och Martha Higareda.


Skivrecension: Amanda Ginsburg vinner på det svenska språket

Summary: Tilltalet är okonstlat och direkt när Amanda Ginsburg rör sig mellan jazz och visa, med en personlig närhet i både sina texter och en musik som ekar av gammelsvenska traditioner.

Albumdebuterande sångerskan Amanda Ginsburg har redan låtit tala om sig; i våras släppte hon en singel, i höstas ännu en, och till på köpet nominerades hon till P2:s Guldkatten i kategorin Årets nykomling. Fullängdaren ”Jag har funderat på en sak”, som innefattar båda singlarna, rör sig mellan jazz och visa, med texter på svenska. Det är musik som vinner mycket på just språket, men tilltalet är också musikaliskt okonstlat och direkt. Andra har gått före i samma spår – Sarah Riedel, till exempel. Men Ginsburg har sin egen timbre och en närhet till sin musik och sina texter som känns distinkt personlig. En viss poppighet smyger sig osökt på, samtidigt som musiken ekar av samma gammelsvenska traditioner som Jan Johansson och andra utvecklade på 60-talet. Bästa spår: ”Flykten från vardagen”


Skivrecension: Isabelle Faust spelar Bach i hisnande samspel

Summary: Violinisten Isabelle Faust återvänder till Bach där hon är oöverträffad och gör de sex violinsonaterna i hisnande samspel tillsammans med Kristian Bezuidenhout på cembalo.

Efter att med lysande resultat ha spelat in Schumanns, Mendelssohns och Mozarts violinkonserter återvänder nu Isabelle Faust till Bach där hon är oöverträffad. Tillsammans med den otrolige Kristian Bezuidenhout på cembalo gör hon Bachs sex violinsonater – och man går i taket av ren lycka. Inte minst i h-moll-, E-dur- och f-mollsonaternas snabba finalsatser där den mest komplexa kontrapunkt låter som ett improviserat vitglödgat rus. Nyckeln är förstås det hisnande samspelet dem emellan men också den särpräglade klangfullheten i deras respektive instrument. Ja, de bjuder på ett Bachspel som tillhör det mest euforiska jag hört. Så missa för allt i världen inte Faust som är i Uppsala i morgon söndag eller Bezuidenhout i Stockholm i april! Bästa spår: ”Sonata III BWV 1016”


Leif Zern: Så gick det till när Ingmar Bergman brottades med Luther

Summary: Varför var Ingmar Bergmans estetik så tätt knuten till skådespelaren? Det har att göra med hans starka beroende av Martin Luther – och viljan att riva masken av tillvaron. Utan Luther kan man inte förstå Bergman, skriver Leif Zern.

Ingmar Bergmans brottning med Martin Luther påminner om vad Birgitta Trotzig en gång skrev apropå Lars Ahlins romankonst: ”En av de teologiska föreställningar som jag verkligen försökte sätta mig in i var Luthers tes om den trälbundna viljan. Den är för mig orimlig både på ett idémässigt och praktiskt plan. Människor är visserligen splittrade på många sätt, men det kan aldrig bli fråga om att betrakta människan som ett deterministiskt maskinellt fenomen. Vad skulle tro vara om den inte omsattes i handlingar? Människan som Guds dialogpartner och därmed också som skapande varelse är egentligen likgiltig för lutherdomen.” Bergmans rollfigurer är slavar under den trälbundna viljan, det namnlösa tillstånd som prästen i ”Nattvardsgästerna” försöker stava till när han möter den förtvivlade Jonas Persson: ”Jag menar bara att vi, du och jag, på olika sätt har stängt in oss och låst om oss. Du med din rädsla … och jag … Förstår du vilken dålig präst det måste bli av en sådan instängd, bortskämd och ängslig stackare?” Instängdheten är Bergmans stora tema. Befrielsen infinner sig i bästa fall efteråt, nåderikt, bortom handlingarnas och den fria viljans horisont. Den kan även vara frukten av en försoningsprocess då någon vänder sig om och ser livet som en helhet. Isak Borgs resa i ”Smultronstället” slutar på det sättet: efter att ha drömt mardrömmar om sin död, besökt sin gamla mor och passerat den första förälskelsens lekplatser faller han i sömn med bilderna av de vinkande föräldrarna på näthinnan. Birgitta Trotzigs tal om den moderna människans splittring kunde lika gärna syfta på Bergman som på lutheranen Lars Ahlin. Hon ser Luthers krav som kategoriska. Det katolska alternativet med människan som Guds ”dialogpartner” blir dock aldrig Bergmans svar på instängdheten. Han vill tvärtom slippa ur trons fängelse. Hans människor sitter både fast och är splittrade. Ändå lyckas de slita sig loss och bli hela. Tomas Ericssons beslut att hålla gudstjänst i ”Nattvardsgästerna” hör visserligen hemma i en tankevärld av Luthers modell, där Gudsförhållandet präglas av dualismen mellan tro och otro. Filmens vackra budskap är inte desto mindre den paradoxala lätthet med vilken Tomas ställer sig vid sidan av det som tynger honom. Utan Luther kan man inte förstå Bergman. Skillnaden mellan luthersk och katolsk Gudslära blir tydlig i den katolskt färgade film som produceras i Europa åren efter andra världskriget och bildar en tradition som lever vidare under den nya franska vågen och når den amerikanska filmen via bland andra Paul Schrader och Martin Scorsese. Vänder vi oss till en katolik som Roberto Rossellini, den italienska neorealismens mest kända namn, lägger vi märke till att katolicismens språk saknar det lutheranska tänkandet i polariteter. Den franske filmkritikern Amédée Ayfre skriver i en klassisk essä från 1952 om en rollfigur, ett barn, i en av Rossellinis tidiga filmer, ”Germania: Anno Zero”: ”Han är utanför spelets kategori. På samma sätt är åskådaren utanför kategorierna sympati och antipati i förhållande till honom. Detta barn har helt enkelt existerat inför oss, och kameran har överraskat det i denna ’existens’.” I en annan Rossellinifilm – ”Viaggio in Italia” – spelar Ingrid Bergman och George Sanders ett gift par som efter en längre kris finner varandra i samband med att de blir vittnen till en religiös procession i en liten stad de råkar passera. De har varit i Pompeji och sett de mitt i livet hejdade och förstenade kropparna. De är själva levande döda. Så drivs de plötsligt av folkmassan i den religiösa processionen åt olika håll, som drunknande i en flodvåg, innan strömmen åter kastar dem i armarna på varandra. Rossellini beskriver deras isolering och tafatta försök att kommunicera, liksom plötsligheten i miraklet som benådar dem, fast utan att framställa verkligheten som uppdelad i sönderslitande motsatser. Allt som händer i ”Viaggio in Italia” utspelar sig i samma plan. Mannen och kvinnan blir identiska med filmens avbildning av miljöer, händelser och föremål. Här gäller snarare sida vid sida än hierarkier. Verkligheten är en. Ficktjuvarna i Robert Bressons ”Ficktjuven” från 1959 ägnar sig åt sina fingerövningar och agerar visserligen på stort avstånd från Gud. Du skall inte stjäla. Men här – i Bressons katolska fenomenologi – är Gud inte Ordets Gud utan det högsta goda, ett värde som människan i kärlek kan försöka närma sig och som hon i sitt mest bortvända, djupast syndiga sammanhang fortfarande är förbunden med. Den lutherska Gudsuppfattningen är enkelt uttryckt kvalitativ i sitt ja eller nej, medan den katolska Gudsuppfattningen är kvantitativ i sitt långt borta eller nära. Du behöver aldrig vara helt avskild från Honom. I Rossellinis och Bressons filmer strömmar världen obruten genom människor och ting. I Bergmans universum är den som de två ansiktshalvorna i ”Persona”: hemlös, alltid i konfrontation med sig själv, mask mot mask. Tomas Ericsson stryker med fingret längs kanten till skrivunderlägget på bordet i sakristian. Han känner inte världen och tillhör den inte. Gesten uttrycker ett främlingskap och en förfäran som lyser med sin frånvaro när Bresson, sakligt som i en dokumentär, filmar de syndigt lekfulla fingerövningarna i ”Ficktjuven”. För att förstå skillnaden mellan judendomens Gudsbegrepp och Luthers måste man byta ut begreppet ”tro” mot begreppet ”att göra”. Mitt möte med Bergmans filmer har alltid ägt rum över en avgrund av frågor och främlingskap. Subjektiviteten i hans tänkande var en okänd kategori i den religion jag kom ifrån. Hans rollfigurer var alltid sedda i relation till någonting absolut som inte saknas i den judiska föreställningsvärlden – bägge religionerna vilar ju på monoteismens fundament – men som judendomen aldrig insisterar på: den personliga tron. Hos Bergman kommer jaget före världen. I judendomen förhåller det sig tvärtom. Det betyder inte att skuldkänslor och tvivel skulle vara okända erfarenheter eller att Gudsförhållandet skulle sakna personliga implikationer för en troende jude, men i en kultur där man inte väljer utan föds in i Gudsförhållandet kan det inte finnas något språk för den mentala akt som Luther åberopar. Det personliga momentet i den judiska tankesfären försvinner i mängden av fakta. Frågan saknar relevans. Det vore som att fråga krukmakaren om han tror på leran. Att judendomen är en lagisk religion brukar upprepas till leda och gärna med en kritisk udd. Det är dock en missuppfattning att Lagen innebär blind lydnad. Innebörden är den motsatta. Luthers föreställning om Guds fördoldhet är något annat än den judiska idén – viktig inte minst i den kabbalistiska mystiken – om människans plikt att med sitt verk fullborda Guds verk. Skapelsen är vår gemensamma sak. Likheterna mellan det judiska och det katolska är större än mellan det judiska och det lutherska (se Birgitta Trotzigs ”skapande varelse”). ”Alle creaturen sind Gottes larven und mumereyen”, säger Luther (”Allt skapat är Guds masker och förklädnader”). Det betyder att skapelsen är en förklädnad som endast den troende förmår lyfta och där minsta löv vittnar om Guds närvaro i den här världen. Förklädnaden är ingen avbildning av Gud utan en mask som döljer Honom. Den som saknar tro ser bara masken; enbart den som tror förmår se sanningen, det som överskrider de skapade tingens existensform. Ingenting i Luthers idéer kunde vara mer levande i Bergmans estetik än denna lära om tillvarons mask. Denna bön om att få skåda bakom det som skymmer. För regissören Bergman kunde det aldrig, som för filosofen Ingemar Hedenius, bli aktuellt att vända problemet ryggen. Det är rationalistens bekväma utväg. Skådandet är en metafor som återkommer när någon söker sanningen i Bergmans filmer. Den genomgode Jof i ”Det sjunde inseglet” ser flera gånger Madonnan med barnet. Professor Borg ser sig själv som död i de första scenerna av ”Smultronstället”. Den döde ser tillbaka. Senare på kvällen somnar han med bilden av de kärleksfullt vinkande föräldrarna på näthinnan. Under bilresan till promoveringen i Lund drömmer han om sin ungdomskärlek Sara som håller upp en spegel framför honom. Om en Bergmanfilm saknar speglar måste de vara bortklippta av misstag. Varje gång någon betraktar sin spegelbild i en Bergmanfilm handlar det om en död som skall väckas till liv. Det gäller Isak i ”Smultronstället” och Marie i ”Sommarlek”, det gäller Tim i ”Ur marionetternas liv” och Albert Johansson i ”Gycklarnas afton”. Den senare avlossar till och med ett skott mot sig själv i spegeln. Som människokännare har Bergman – trots ryktet om motsatsen – aldrig varit någon subtil psykolog. Naturalismen på teaterområdet i slutet av 1800-talet handlade om att visa hur sammansatt människonaturen kan vara. Bergmans ”psykologi” liknar mer en ålderdomlig typlära. Alla är instängda i sina roller, oavsett om de heter Ester eller Anna, Vogler eller Vergérus, Alma eller Elisabet, Carl Ekdahl eller Gustav Adolf Ekdahl. Figurer som Albert, Isak och Tim är skärvor, fragment, lemmar av en söndersliten och offrad kropp. Vad Bergman ytterst kräver av skådespelaren är inte gestaltning utan ett genombrott. Sanningen kan inte avbildas, den måste uppenbaras. Det är därför hans estetik är knuten till skådespelaren. Hans ivriga sysslande med rollspel och förklädnader i filmer som ”Gycklarnas afton” och ”Sommarnattens leende” skulle kunna vara en eftergift för den slitstarka kliché som melankolikern Jaques ger uttryck åt i Shakespeares komedi ”Som ni behagar”: ”Världen är en scen/och alla män och kvinnor är aktörer,/de har sina entréer och sortier/och en gör många roller i sitt liv …” Skribenten Leif Zern är författare och kritiker i DN. Texten är ett nyskrivet utdrag ur nyutgåvan av hans bok ”Se Bergman”.