Sångaren Scott Walker är död

Summary: Scott Walker har avlidit, meddelar skivbolaget 4AD. Sångaren som är mest känd som medlem i The Walker Brothers blev 76 år gammal.

”Det är med stor sorg vi meddelar att Scott Walker är död”, skriver skivbolaget 4AD på sin hemsidan. Man säger också att det har varit en ära att arbeta tillsammans med artisten de senaste 15 åren. Sångaren föddes under namnet Noel Scott Engel 1943. Han inledde sin musikkarriär som studiobasist innan han började kalla sig Scott Walker och gick med i The Walker Brothers, med vilka han upplevde stora framgångar under 1960-talet. Gruppen hade flera stora hittar, med låtar som ”The sun ain't gonna shine anymore”. När The Walker Brothers splittrades 1967 hade sångaren redan lanserat en framgångsrik solokarriär, innan bandet återvände för att släppa en sista skiva, ”No regrets” från 1975. Scott Walkers karriär har kännetecknats av en ovilja att synas i media. Efter långa avbrott släpps nya soloskivor under 90- och 00-talet, och parallellt med det arbetade Scott Walker med filmmusik. Hans senast släppta musik i soundtracket till filmen ”Vox lux” som hade premiär i början av året. ”Från tonårsidol till kulturell ikon, Scott lämnar ett arv av extraordinär musik till kommande generationer; som briljant textförfattare med en suggestiv sångröst, har han varit en av våra mest vördade skapare i den vassa änden av kreativ musik, vars inflytande på många artister har varit vida erkännt.”, skriver skivbolaget 4AD i sitt pressmeddelande. Scott Walker sörjs närmast av dotter, barnbarn och partnern Beverly. Han blev 76 år gammal.


Skivrecension: Arne Forsén har ett helt livs känslighet i fingrarna

Summary: Visst är det svårt att undvika referenser till Jan Johanssons ”Jazz på svenska”, men folkjazzpianisten Arne Forsén hittar ändå en helt egen stig att vika av på, helt obekymrad av genrer.

Den här skivan har haft en startsträcka på nära trettio år, och det hörs. När jazz- och improvisationspianisten Arne Forsén fick Jan Johansson-stipendiet 1987 så föddes tanken på att spela in en skiva med svensk folkmusik. Visst är det svårt att undvika referenser till klassiska ”Jazz på svenska”, men Forsén viker med den mästerliga ”Visa från Dorotea” ändå av på en alldeles egen stig. Han har tagit avstamp i polskor och visor från framförallt Västerbotten, men de här sexton låtarna är helt obekymrade om genrer. Musik, bara. Forsén har mejslat fram den speciella karaktären i varje spår. Enstaka toner kan droppa som ett friskt försommarregn, eller så hamrar han in breda, maffiga, jazziga ackord. Jag tänker att det tar ett liv att uppnå känsligheten han har i fingrarna. Tag med skivan som present vid nästa studentmottagning eller nittioårskalas. Bästa spår: Omöjligt att välja Läs fler musikrecensioner av Magnus Säll, till exempel om det svenska latinobandet Falakumbes brokiga bastardmusik.


Filmandet inte längre i första hand för George Clooney

Summary: George Clooney är skådespelaren som tjänar mest av alla. Tillsammans med hustrun Amal bildar han världens just nu klarast lysande stjärnpar. Men Clooney försöker hålla distans till sin megakändisstatus. Filmandet kommer inte längre i första hand. Numera fokuserar George Clooney på familjen – och på människorättsfrågor. Det berättar han i en intervju med DN:s Erik Ohlsson och Anette Nantell.

När jag berättar för andra att jag ska intervjua George Clooney händer något märkligt. Nästan alla kvinnor får något hänfört i blicken och upprepar, drömmande och med utdragna vokaler: ”George Cloooney...” Jag har intervjuat en och annan känd person under mina år på Dagens Nyheter. Även filmstjärnor. Men aldrig varit med om denna svärmiskt hänryckta ryggmärgsreaktion från omgivningen. Då kan det kanske vara välgörande att höra att mannen med denna omåttliga dragningskraft dras med en illa dold åldersnoja. Det avslöjas i ett par ord som regelbundet återkommer under vårt timslånga samtal: – Du vet, jag är ju 57 år nu... George Clooneys världsberömmelse grundar sig på över tre decenniers filmskådespelande. Hans mest kända insatser på filmduken är rollen som barnläkare i den långlivade tv-serien ”Cityakuten”, som CIA-agent i Mellanösterndramat ”Syriana” och inte minst gestaltningen av gentlemannatjuven Danny Ocean i thrillern ”Ocean's eleven”. En av förklaringarna till George Clooneys magnetism kanske kommer fram i jämförelsen med andra bildsköna Hollywoodgudar, sådana som Brad Pitt, Johnny Depp och Leonardo DiCaprio. De är alla väldigt upptagna av att vara omsusade och ouppnåeliga filmstjärnor. Hos George Clooney finns det däremot ett jordnära stråk. En kille som vem som helst, om än ovanligt stilig och charmig, som ramlat in i de fina salongerna. Som man obesvärat skulle kunna småsnacka med om han händelsevis hamnar i flygplanssätet eller barstolen bredvid. Intervjun görs på telefon. Clooney befinner sig i Los Angeles. Någon vecka efter vårt samtal är George Clooney och hustrun Amal i Sverige. De är inbjudna av Postkodlotteriet, den kommersiella välgörenhetsjätten som har ett ben i Sverige. George Clooneys medverkan vid Postkodlotteriets så kallade förmånstagarfest i Stockholms stadshus är regisserad och koreograferad in i minsta detalj av parets stora stab av pr-människor och grindvakter. Varken jag eller någon annan reporter kommer i närheten av paret Clooney under deras korta Stockholmsvisit. Amal Clooney medverkar i makens scenframträdande, där de intervjuas av Postkodlotteriets Rickard Sjöberg. DN:s fotojournalist Anette Nantell är den enda svenska medierepresentant som får träffa George Clooney, för en tjugo minuters fotosession på Grand Hôtel där powerparet bor under sin knappt dygnslånga Stockholmsvistelse. Historien om när George mötte Amal skulle kunna vara hämtad ur en romantisk komedi. Clooney tillbringade sommaren 2013 i sitt hus i Laglio vid Comosjön i italienska Lombardiet. 35-åriga Amal Alamuddin, född i Libanon och uppväxt i Storbritannien, hade trots sin relativa ungdom gjort sig ett namn som jurist, med meriter från Internationella brottmålsdomstolen i Haag och som rådgivare åt den tidigare FN-chefen och dåvarande Syrienmedlaren Kofi Annan. George Clooney, som var mångårig singel efter ett kort äktenskap med skådespelaren Talia Balsam på 1990-talet, hade sina föräldrar på besök från USA. En gemensam vän sammanförde honom med Amal, som stannade till som hastigast i semestervillan vid sjön. Men det blev mer än en fransysk visit. Efter en nattlig diskussion om människorättsfrågor fortsatte kontakten via e-post, där George Clooney iklädde sig rollen som sin hund Einstein, en åldrande cockerspaniel. ”Einstein” ställde frågor till juristen Amal och bad om råd hur han på legal väg skulle kunna bli fri från sin husse George. ”Hundtricket” visade sig lyckosamt. Paret gifte sig sommaren 2014. Tre år senare, den 6 juni 2017, föddes tvillingarna Ella och Alexander. Einstein, han somnade in förra året vid sjutton års ålder. Men familjen Clooney adopterade raskt en ny fyrbent vän från ett hundhem i Los Angeles, den knubbiga bassethounden Millie. Numera händer det att George Clooney i officiella sammanhang enbart presenterar sig som ”Amal Clooneys make”. – Jag vet ju vad jag har gjort och vad jag har uppnått. Och Amal är en helt fantastisk kvinna. Jag skulle inte alls ha något emot att enbart identifieras som ”han som är gift med Amal Clooney”. Tvärtom skulle jag stråla av stolthet, säger George Clooney till DN. George Timothy Clooney Född 6 maj 1961 i Lexington, Kentucky, USA. Amerikansk skådespelare, regissör, manusförfattare och aktivist. Är den ende som har Oscarsnominerats i sex olika kategorier. Gift med advokaten Amal Clooney. Tillsammans har de tvillingarna Ella och Alexander, två år. På scenen i Stadshuset i Stockholm, tillfrågad om parets gemensamma arbete med människorättsfrågor, utvecklar Clooney sin aktning för hustrun: – Det är hon (Amal) som gör jobbet. Jag kan i bästa fall försöka fånga lite strålkastarljus på det vi försöker uträtta. Hon är advokaten, jag är Elizabeth Taylor, säger George Clooney och fyrar av ett av sina tusenwattsleeenden. År 2016 startade paret en stiftelse, Clooney Foundation for Justice. Clooneys stiftelse har bland annat skänkt motsvarande en miljon kronor till en organisation som försöker hjälpa de barn som skiljs från sina föräldrar vid gränsen till Mexiko, när familjerna försöker ta sig in i USA. Sommaren 2018 växte kritiken till en storm när amerikanska massmedier visade bilder från gränsen på barn som sitter i bur, och spelade upp ljud med gråt och rop på hjälp. – Jag mådde illa när jag såg nyhetsinslagen. Barn spärras in av vår regering. När mina egna barn blir tillräckligt gamla för att förstå vad som hände vid mexikanska gränsen år 2018, då vill jag kunna säga: ”jag gjorde faktiskt vad jag kunde för att uppmärksamma vad (den amerikanske presidenten) Trumps beslut ledde till”, säger George Clooney. Men stiftelsen nöjer sig inte med att pytsa ut pengar. Amal och George Clooney står också bakom TrialWatch, ett ambitiöst projekt som syftar till att öka uppmärksamheten kring domstolsprocesser i länder där rättssäkerheten är satt på undantag. Något som Amal Clooney har stor erfarenhet av. Hon har försvarat utsatta människorättsaktivister på flera kontinenter, likväl som al-Jazirajournalisten Mohammed Fahmy, som fängslades av den egyptiska regimen, anklagad för att sprida ”falska nyheter”. – Att domare och domstolar ska vara oberoende i en rättsstat borde ju vara självklart. Men det finns alltför många exempel på att lagen i stället används som redskap för att förtrycka grupper och enskilda som har ”fel” åsikt. Regimerna gömmer sig bakom domare och åklagare för att tysta medborgare, säger George Clooney. – Vi försöker angripa det här problemet konstruktivt och konkret, genom att utbilda observatörer som följer rättegångar och rapporterar om något i förloppet är fel eller oklart, fortsätter han. Dessutom arbetar stiftelsen med att ta fram ett globalt rättegångsindex, en förteckning som rankar världens länder efter hur väl deras domstola respekterar mänskliga rättigheter. Indexet bedömer också hur oavhängiga och opartiska de rättsskipande myndigheterna är i förhållande till den politiska makten. Men bryr sig världens diktatorer och despoter om en sådan lista? – Jag tror inte att något land skulle vilja ligga på den nedre tredjedelen av indexet. Jag tror också att det i bästa fall kan påverka utländska investerare att tänka sig för. Vilket företag vill förknippas med affärer med rufflare och förtryckare, resonerar George Clooney. – Men vi inser att skammen i sig kanske inte räcker till för att åstadkomma verkliga förändringar. Därför vill vi gå ännu längre, och exponera de här envåldshärskarnas girighet. Avslöja vilka de gör affärer med, hur de investerar sina pengar, tillägger han. I samband med Sverigebesöket fick Clooney foundation for justice ta emot en check på sju och en halv miljoner svenska kronor från Postkodstiftelsen, som är förmånstagare till Svenska Postkodlotteriet och förmedlar tidsbestämda stöd till projekt som drivs av ideella föreningar och stiftelser, i Sverige och internationellt. Pengarna ska Clooneys stiftelse använda till att utreda människorättsbrott som kan kopplas till enskilda företag. Inte för att Clooney foundation for justice är insolventa. Fattas bara, när medgrundaren George Clooney förra året listades som världens mest välbetalda skådespelare. Enligt tidskriften Fortune drog Clooney in 239 miljoner dollar (drygt 2,2 miljarder kronor) under perioden juni 2017 till juni 2018. Det är mer än dubbelt så mycket som tvåan på listan, Dwayne ”The Rock” Johnson, och mer än de tio bäst betalda kvinnliga skådespelarna tillsammans. Uppgiften kanske får en och annan filmintresserad läsare att förvånat höja på ögonbrynen. Clooney har ju inte direkt skämt bort biobesökarna med kassasuccéer på sistone. Hans senaste insats som skådespelare, som samvetslös programledare i Jodie Fosters ”Money Monster”, hade premiär 2016 och blev en halvflopp. För två år sedan producerade och regisserade George Clooney dramakomedin ”Suburbicon” med Matt Damon i huvudrollen, men inte heller den blev någon framgång, varken hos kritiker eller publik. Förklaringen till Clooneys astronomiska årsinkomst ligger i stället i lukrativa reklamkontrakt, och framför allt i en spritdoftande affärsuppgörelse som är så hisnande osannolik att den borde bli film. George Clooney berättar själv: – När jag började tjäna pengar på mina filmer och fick pengar att placera, bestämde jag mig för att strunta i aktier och fonder och sådant. Jag har aldrig gillat det där med att göra pengar av pengar – det är som Las Vegas, fast utan glittret. I stället köpte jag hus och mark. Skulle jag behöva få loss pengar var det ju bara att sälja. – För några år sedan köpte jag ett trevligt litet hus i Cabo San Lucas i Mexiko (längst ut på halvön Baja California i västra delen av landet). En av mina bästa vänner, Rande Gerber (entreprenör i nöjesbranschen) bodde granne. Vi kallade husen för ”Casamigos”, en påhittad hopslagning av de spanska orden för hus (casa) och vän (amigo). – Vi drack en hel del olika sorters tequila när vi umgicks. Men vi tyckte inte det smakade något vidare, ärligt talat. Vi åkte till (den mexikanska delstaten) Jalisco där nästan all tequila kommer ifrån och lärde känna en mästare på området. Han lyckades blanda ihop en tequila som vi bägge gillade. Ja, vi testade väl ungefär 700 sorter först (här ber jag George Clooney upprepa siffran, två gånger för säkerhets skull). Han drar efter andan och fortsätter: – Vi gjorde några flaskor och gav bort till våra kompisar. Vi döpte tequilan till Casamigos. En kille i USA som råkade vara spritimportör sade: ”Varför säljer ni inte det här?” – Så vi bestämde oss för att investera pengar, 600.000 dollar (motsvarande 5,5 miljoner kronor) närmare bestämt, på tillverkning och buteljering. Det året sålde vi 15.000 lådor. Andra året på marknaden sålde vi 50.000 lådor. Och tredje året var Casamigas den tredje mest sålda tequilan i världen. För att göra en lång historia kort: förra året sålde Clooney och hans vän sitt tequiladestilleri till den brittiska dryckesjätten Diageo. Prislapp: motsvarande 6,5 miljarder kronor. George Clooney återger framgångssagan sakligt och utan skrävel, som berättade han om ett reafynd eller en oväntad lotterivinst. Om jag inte ställt frågan hade han nog inte fört det hela på tal. Hur känns det att vara så rik? – Det är inte så att jag var fattig tidigare. Men det är klart att den finansiella tryggheten är betydelsefull. Det mest påtagliga är att Amal och jag kan satsa på sådant vi tycker är viktigt. Vi behöver inte springa runt och tigga pengar till vår stiftelse utan kan lägga energin på själva projekten. Och det är väldigt tillfredsställande. Jag frågar George Clooney hur han i dag ser på sin filmkarriär. – Låt mig säga så här: just nu är jag mer intresserad av andra saker. Min familj, biståndsarbetet. Herregud, jag är 57 år. Om jag ska göra film, då måste det vara något speciellt. Senare i vår får tv-publiken bekanta sig med George Clooney i rollen som Scheisskopf (”skitskalle”) i en tv-serieupplaga av Joseph Hellers klassiska antikrigsroman ”Moment 22”. Serien har premiär i Sverige 20 maj. Boken handlar om en grupp krigströtta amerikanska bombflygare på en ö i Medelhavet under andra världskriget. Den utkom 1961, samma år som George Clooney föddes, och räknas in i den amerikanska litteraturkanonen. Numera är ”Moment 22” kanske mest känt som en term för att beskriva ett filosofiskt dödläge: för att bli frikallad från kriget måste man vara galen – men att ansöka om frisedel med krigsrädsla som motiv är ett bevis på att man är mentalt frisk. ”Moment 22” har filmats tidigare, en likaledes klassisk långfilm från 1970 med Alan Arkin i huvudrollen. – ”Moment 22” var ju anbefalld läsning i high school. Inte det bästa sättet att närma sig en bok, men jag gillade den. Filmen däremot är sådär, om jag ska vara uppriktig. Nu görs den som miniserie för tv, i sex avsnitt, då kommer karaktärerna mer till sin rätt, säger George Clooney. Din roll är inte den största? – Jag klagar inte. Jag fick odla mustasch, och så fick jag skrika och gorma en massa, svarar George Clooney med tonfallet hos en man som inte tycker att han behöver bevisa något. Läser du mycket? – New York Times varje dag, från första till sista sidan. Och så kollar jag de vanliga nyhetssajterna på webben. Men det är inte så givande, faktiskt. Jag har en känsla att alla springer för fort, de missar fakta och relevans bara för att komma först. ”Speed kills” (”farten dödar”) i journalistiken, är det inte så? Böcker, då? – Jag är ingen bokslukare direkt, men ändå rätt ihärdig. Har alltid en bok på gång. Just nu läser jag en fantastisk dokumentärroman som heter ”The boys in the boat”. Och så börjar George Clooney med inlevelse berätta om innehållet i boken, om hur nio unga amerikaner vinner guld i rodd i OS i Berlin 1936, där Adolf Hitler sitter på hedersläktaren. Jag påpekar att det låter som ett bra filmmanus. Clooney håller med. Antagligen är han för artig för att säga att boken helt nyligen blivit film, med den brittiske Shakespeareskådisen Kenneth Branagh som regissör. Det tar jag reda på efter intervjun. Ska man vara cynisk och krass är det närmast ett måste för celebriteter att visa något slags intresse för minst ett behjärtansvärt ändamål. Ambassadör för FN:s barnfond Unicef är väl det vanligaste. De mer målmedvetna kändisarna karvar ut en egen nisch. Tänk Angelina Jolie och flyktingarna, Sting och regnskogen, Elton John och hivbekämpningen, Oprah Winfrey och flickors utbildning. Men när jag i något mer inlindade former tar upp resonemanget med George Clooney låter han tämligen oförstående: – Jag vill inte recensera andras engagemang eller avgöra vilken nivå av välgörenhetsarbete som är ”rätt”. Alla som gör något för att världen ska bli en lite bättre plats att leva på är värda respekt, tycker jag. George Clooneys intresse för samhällsfrågor är inget som han tillägnat sig i och med äktenskapet med Amal, är han noga med att understryka. – Glöm inte att jag är uppvuxen i början av 1960-talet. Visserligen var jag ganska ung då, men jag har tydliga minnen av sådant som protesterna mot Vietnamkriget, medborgarrättsrörelsen, den sexuella revolutionen och kvinnornas frigörelsekamp. Det var en tid då vi vände blicken utåt. Själva tidsandan uppmanade till engagemang och ställningstagande, säger Clooney och fortsätter: – Jag har alltid tyckt att vi har haft enorm tur, vi amerikaner, som hamnat där vi är på jordklotet. Vi borde fråga oss lite oftare vad vi kan göra för att hjälpa andra som inte är lika lyckligt lottade. Nyfikenheten på världen underblåstes av pappa Nick Clooney, som var tv-kändis i amerikanska Mellanvästern, i Kentucky och senare i Ohio där George växte upp. Han har en äldre syster, Adelia. Hans mamma, Nina, kommer från en släkt av artister och skådespelare. Själv utsågs hon i unga år till Miss Kentucky. Nick Clooney arbetade som nyhetsankare och hade också en egen tv-show, där George i tidig ålder gjorde sina första framträdanden framför kamerorna. – Det var två saker jag drömde om att ägna mig åt när jag växte upp: baseboll, som proffs, eller också journalistik. Jag var hyfsat bra i baseboll och var med på två uttagningar för Cincinnati Reds, men insåg att jag inte höll måttet. Och journalistiken… pappa var ju ett stort och aktat namn, med all rätt, och jag förstod att jag alltid skulle bli jämförd med honom. Så jag bestämde mig för att lägga ner planerna på att bli journalist. George Clooneys föräldrar är övertygade anhängare av det demokratiska partiet och de har bägge varit politiskt aktiva. Pappa Nick kandiderade till kongressen för Kentucky och mamma Nina var förtroendevald på lokal nivå. George Clooney har ärvt sympatierna för demokraterna. Han är personlig vän med ex-presidenten Barack Obama och det har även spekulerats om att Clooney själv skulle ha politiska ambitioner. Men på en direkt fråga avvisar han blankt detta rykte. – Jag skulle ljuga om jag påstod att jag aldrig har övervägt en politisk karriär. Men som mitt liv ser ut i dag är det uteslutet. Jag är 57 och skulle jag satsa helhjärtat på politiken skulle jag behöva offra de kommande tio åren. Och då missar jag ju mina barns uppväxt. George Clooney har, knappast oväntat, inte mycket gott att säga om USA:s nuvarande president Donald Trump. Faktiskt inget gott alls. Han har tidigare kallat Trump för ”en främlingshatande fascist”. I vårt samtal säger Clooney med eftertryck: – Jag försöker låta bli att tänka på Donald Trump. Jag blir på dåligt humör bara av tanken på att USA, ett land som jag råkar älska väldigt mycket, styrs av en person som solkar ned vårt anseende så till den grad som Trump gör. Ser du någon utmanare bland demokraterna till Trump i nästa presidentval? – Av de som sagt att de tänker kandidera är det väl ingen som omedelbart lyser upp rummet. Men jag tror att det löser sig under resans gång. Jag väljer att vara optimist. Jag tror att Trump kommer att gå ned sig i träsket av rättsprocesser. Och mer fuffens kommer att avslöjas, det är jag övertygad om. En vecka efter vårt telefonsamtal får jag tillfälle att bekanta mig mer med George Clooney och hans hustru Amal. Han i enkelt skuren men säkerligen svindyr blå kostym. Svart skjorta, ingen slips. Hon i champagnefärgad byxdress. Kvällen innan var de på prins Charles välgörenhetsgala i Buckingham Palace. Dagen efter väntar en ny tilldragelse med Postkodlotteriet i Edinburgh. Jag tittar på en bandad inspelning i efterhand av parets samtal med Rickard Sjöberg. Ingen journalist ”i egenskap av yrkesperson” får närvara vid själva galan. George och Amal faller varandra i talet när de berättar om sina tvillingar, snart två år, som stannat i hemmet i Sonning Eye utanför London, när pappa och mamma är på välgörenhetsturné. Alexander har lärt sig säga ”Oh, shit” av pappa. Amal är charmerande och sympatisk, intervjuaren Sjöberg följsam och lagom familjär. Men det är George Clooney som äger Blå hallen i Stockholms stadshus. ”Professionellt trevlig på en högre nivå”, skriver jag i blocket. Professionellt trevlig och ständigt medveten om sin framtoning, men på ett så pass förtroligt sätt att man måste vara på riktigt dåligt humör för att störas av det. Men bortom de röda mattorna och stråkastarljuset finns det där andra. Orättvisorna, förnedringen, tortyren och folkmorden som Amal och George Clooney försöker bekämpa. Så gott de nu kan. Det är över tre år sedan Amal Clooney framträdde inför Förenta Nationerna i New York. Hon talade som representant för yazidierna, en liten folkgrupp i Mellanösterns etniska mosaik, huvudsakligen bosatta i Irak. När terrorsekten IS erövrade norra Irak sommaren 2014 var det yazidierna som drabbades värst. De bekänner sig till en tro där inslag från kristendom och islam blandas med mysticism. De sunnimuslimska extremisterna inom IS betraktar yazidierna som avgudadyrkare och därmed fritt villebråd. Tusentals yazidiska kvinnor tillfångatogs av IS-män för att systematiskt våldtas och skändas. Deras fäder och mödrar mördades, bröderna såldes som slavar eller tvångsrekryterades som barnsoldater. Amal Clooney tog sig an den unga yazidiska kvinnan Nadia Murad, som tillfångatogs av IS-terrorister och utsattes för upprepade gruppvåldtäkter, men lyckades rymma från sina bödlar. Nadia Murads olidliga erfarenheter har satt ljuset på det sexuella våld som är ett regelmässigt inslag i krig, men som det sällan talas om. För sina upprepade vittnesmål världen över belönades Nadia Murad 2018 med Nobels fredspris. Men när Amal Clooney talade inför FN hösten 2016 var det med förtvivlan i rösten. Hon var frustrerad över trögheten i systemet, över att inget hände, att det så kallade världssamfundet reagerade ljumt och halvhjärtat trots de isande vittnesmålen. – Mitt budskap till er är: IS är ett globalt hot. Det kräver ett globalt gensvar. Och det gensvaret ska inte begränsas till slagfältet: FN måste också gå till botten med IS förbrytelser och ställa de ansvariga inför rätta. I dag, tre år senare, har FN tillsatt en ”undersökningskommitté” med oklara befogenheter som ska granska folkmordet och krigsbrotten som IS begått i Irak. Samtidigt rullas nya massmord och övergrepp upp i takt med att sista resten av IS ”kalifat” långsamt smulas sönder. George Clooney har i över ett decennium försökt rikta mediernas uppmärksamhet på krigsbrotten i Sudan, särskilt det övervåld och de kränkningar som landets högsta ledare gjort sig skyldiga till. Redan år 2008 beslöt Internationella brottmålsdomstolen (ICC) i Haag att gripa och åtala Sudans president Omar al-Bashir för folkmord, brott mot mänskligheten och krigsbrott i Darfurregionen. Inte desto mindre sitter al-Bashir kvar på sin post. Ni ringer i larmklockorna och samlar in massor med pengar till goda ändamål. Ändå sitter skurkarna kvar och massmördarna förblir ostraffade. Är allt jobb egentligen förgäves? George Clooney svarar prompt: – Du kan inte tänka så, Erik. Låt oss säga att du som journalist avslöjar en korruptionshärva. Myglare blir avskedade, de kanske åtalas. Du hoppas förstås att saker och ting ska rätta till sig. Men om det nu inte blir så – inte lägger du av med ditt jobb för det? Vi misslyckas ständigt, det är en del av villkoren. Men vi sätter ned nosen i marken och fortsätter framåt. Det finns liksom inget alternativ.


Så ska den svenska filmen bli mer klimatsmart

Summary: Filmvärlden består av ett konstant resande folk. Många svenska filmer spelas in utomlands i billigare filmländer. Samtidigt lyser klimatfrågan med sin frånvaro i den svenska filmpolitiken? Kommer eventuella produktionsrabatter påverka en grön omställning? Och vad händer med filmerna, frågar sig Jacob Lundström.

Filmen har länge haft en förkärlek för det kosmopolitiska. Att gå på bio är att bli en världsmedborgare, biljetten ett visum att resa över alla gränser, till alla städer och stäpper. Exotiska eller fjärran inspelningsplatser signalerar också hög standard – eller ”production value”, som det heter på filmspråk. Inte undra på om flygskammen blir ett extra hårt slag just för filmbranschen. Men än så länge har ingenting hänt, åtminstone inte i Sverige. – Filmbranschen fortsätter att tuffa på som om vi inte hade tänkt delta i den gröna omställningen. Svenska Filminstitutet gör ingenting för att lyfta frågan, säger Ronny Fritsche som är producent på Zentropa Sweden och har arbetat med hållbarhetsfrågor på Film i Väst sedan 2015. För den regionala filmfondens räkning håller han en utbildning i hållbarhet för lokala filmskapare och tillhandahåller klimatsmarta checklistor för filminspelningar. Han säger att det finns liknande initiativ på olika håll i Filmsverige, men att det saknas handlingskraft på nationell nivå. – När jag pratar med kollegor i branschen är det många som har miljöhjärtat på rätta stället. Men vi är samtidigt så otroligt pressade att vi inte hinner ställa om produktionen själva. Vi behöver kraven på oss uppifrån, säger Ronny Fritsche. I länder som Storbritannien och USA finns det mer engagemang i frågan. Den amerikanska producentföreningen har till exempel lanserat ett projekt för grön filmproduktion, med Warner Bros, Paramount, Disney och andra stora filmstudior som partner. Ronny Fritsche menar att det är långtifrån felfritt men att det där åtminstone finns en levande diskussion. – Bolagen i USA skryter om sitt hållbarhetstänk på sina hemsidor och det är standard att koldioxidberäkna filmproduktionerna. I Storbritannien har BBC och flera andra bolag samlats kring en satsning med utbildningar och miljöplaner, som har resulterat i ett slags certifiering. I Sverige verkar det saknas samma slags beslutsamhet. Varför tror du att det är så? – Filmpolitiken har fokuserat väldigt mycket på de sociala frågorna, som jämställdhet, mångfald och representation. Det är jätteviktigt. Kanske är SFI oroliga för att möta motstånd från branschen. Man orkar inte ha en sak till i huvudet – det är ungefär attityden jag möter ute bland filmbolagen. Jag tycker att det är jättesynd om man ställer de sociala frågorna och miljöfrågorna mot varandra, säger Ronny Fritsche. Vilka åtgärder skulle du vilja se? – När producenter söker stöd hos filminstitutet i Norge måste de lämna in en hållbarhetsplan för produktionen. Det finns inga krav på att man förpliktar sig till miljöplanen eller att projektet bedöms utifrån den, men det är en början. Även regionala filmfonder i Sverige har liknande krav. Nästa steg skulle kunna vara att börja bedöma projekten utifrån miljöpåverkan, eller i alla fall tvinga producenter att lägga sig på en lägstanivå. Men SFI har ingenting. Medan Svenska Filminstitutet länge och framgångsrikt har drivit fram förändringar på jämställdhetsområdet har en annan av samtidens mest brännande politiska frågor alltså helt hamnat i skuggan: klimatet. När Filminstitutet häromåret utfärdade sitt omdebatterade ”green card” handlade det inte heller om miljöcertifiering utan om utbildning i jämställd arbetsmiljö. I Filminstitutets egen hållbarhetsrapport för 2018 framgår att myndighetens energiförbrukning ökade med 13 procent jämfört med 2017, och man konstaterar att det finns en förbättringspotential på området, men i övrigt saknas en diskussion om filmmediet och klimatet. Förutom denna nedslående konsekvensanalys: ”Ett väsentligt försämrat klimat innebär bland annat förändrade förutsättningar för filminspelningar.” Å andra sidan diskuteras miljöfrågan över huvud taget inte i propositionen som ligger till grund för den statliga filmpolitiken. Rättare sagt avrundas propositionen med orden: ”Förslaget och bedömningarna bedöms inte ha någon påverkan på miljön.” Magdalena Jangard är chef för produktionsstöd på Svenska Filminstitutet. – Att arbeta för en hållbar utveckling är självklart både nödvändigt och angeläget. Sedan har vi inte några konkreta inspel att komma med just nu. Efter att Film i Skåne infört krav på hållbarhet har också SFI börjat få in ansökningar med bifogade miljöplaner, men det inga finns planer på att göra det obligatoriskt. – Det finns inte något specifikt angivet om miljöfrågor i propositionen eller riktlinjerna för 2019. Det betyder inte att vi inte tycker att det är en viktig fråga. Filminstitutet känner till vad som sker på området och det här är en aktuell fråga för oss, säger Magdalena Jangard. Medan klimatfrågan lyser med sin frånvaro är frågan om produktionsrabatter (skatterabatt för filmproduktioner i Sverige) i stället fokus för filmdebatten. Nu har Film i Väst föregripit regeringens beslut om att införa incitamenten – och syftet är inte minst att locka utländska produktioner till Sverige. Men Ronny Fritsche påpekar att Tillväxtverkets rapport ”Fler filminspelningar till Sverige” från 2017, som brukar användas för att stärka branschens case, helt saknar miljöperspektiv. – Det finns bara en formulering om att de skulle ha tittat närmare på miljöfrågan om de hade haft mer tid, säger han. Samtidigt finns det en annan sida av frågan om produktionsrabatter. Det är inte bara utländska filmbolag som väljer bort Sverige, även svenska produktioner lockas av billigare inspelningar utomlands. Trots att ett minskat flygresande är filmbranschens viktigaste åtgärd för att sänka koldioxidutsläppen, enligt Ronny Fritsche. – Just nu åker svenska filmproduktioner till Östeuropa, vilket leder till många onödiga flygresor fram och tillbaka. Dessutom konsumeras energi som kommer från kol och olja, medan vi i Sverige har bland den högsta andelen förnyelsebar energi i världen. Det handlar om filmer som ofta har finansierats av SFI. Har de som finansiärer inte något som helst ansvar för produktionens miljöpåverkan? Men kanske blir klimatpåverkan plus minus noll med svenska produktionsrabatter? På senare år har bland annat ”Borg” spelats in i Tjeckien, ”Den allvarsamma leken” samt ”Eld och lågor” i Ungern. Det gäller förresten även utländska produktioner med svenska spelplatser. ”Hereditary”-regissören Ari Asters kommande film ”Midsommar” utspelar sig i Sverige, men efter att ha rekat inspelningsplatser i Hälsingland föll valet till slut ändå på Ungern. Samma sak med en annan skräckfilm som exploaterar rädslan för hedniska svenskar: Netflixfilmen ”The ritual” filmades i Rumänien. – Från ett miljöperspektiv gör rabatterna mest nytta om de riktar sig till svenska produktioner. På grund av energikällorna i Sverige kanske det är mer miljömässigt att filma här än i Östeuropa, även för utländska bolag. Jag kan absolut förstå produktionsrabatter, men visst känns det lite bakvänt om de framför allt riktar sig till internationella filmproduktioner, säger Ronny Fritsche. SF Studios är ett exempel på ett svenskt bolag som inte direkt har drabbats av flygskam. Lagom till sitt 100-årsjubileum satsar SF Studios på sin första engelskspråkiga film ”Horizon line”, med manus av duon bakom ”10 Cloverfield Lane” och Mikael Marcimain som regissör. Den beskrivs som en actionthriller om ett före detta älskande par som hamnar i fara, någonstans i Indiska oceanen. Mikael Marcimain regisserar flygdramat ”Horizon line” SF Studios Fredrik Wikström Nicastro är filmens producent: – Produktionsrabatter är helt avgörande i vår internationella expansion. Så länge som det inte finns produktionsrabatter i Sverige löser vi det genom att flytta produktionerna till andra länder. ”Horizon line” filmas på Mauritius, Irland och i Storbritannien. Länderna har valts mycket tack vare produktionsrabatterna. Finns det ett tänk kring miljöpåverkan när det kommer till inspelningsplatserna? – Ja, val av inspelningsplatser präglas av både miljöpåverkan och säkerhet. I Hollywood har det blivit standard att beräkna koldioxidutsläpp. Gör ni liknande beräkningar för era filmproduktioner? – Nej, men det vore en bra idé. I USA och Storbritannien har filmbranschen gått samman kring standarder för grön filmproduktion. Är det något du tror skulle vara av godo i Sverige? – Absolut! Det är helt klart något som vi skulle titta på och förmodligen ställa oss bakom. I en studie som forskare på Chalmers i Göteborg genomförde 2015 framkom att klimatpåverkan av filmproduktion framför allt orsakas av transporter och flygresor. Studien räknade närmare på Kerstin Thorvall-miniserien ”Det mest förbjudna” (2016), som hade en total klimatpåverkan motsvarande 52 ton koldioxid. I en alternativ kalkyl, där inspelningen på Kuba exkluderades, minskade siffran till 27 ton. Frågan är i vilken mån klimathänsyn borde påverka kreativa beslut – Kerstin Thorvalls Kubaresa är trots allt ganska central för dramat. Förutom budgetfrågor menar Ronny Fritsche också att den konstnärliga friheten är det största kritiska frågetecknet från branschens sida, när han för miljöpåverkan på tal. – Jag tycker att det är problematiskt när den konstnärliga friheten sätts på piedestal, för att ursäkta vilka metoder som helst. Kan den konstnärliga friheten vara ett argument för att flygpendla mellan Stockholm och Göteborg? Vad skulle vara den mest miljövänliga produktionen? – Kanske filma på en rättvisemärkt mobiltelefon, cykla till inspelningen och bara använda befintligt ljus? Skämt åsido är det inte realistiskt att alla ska anamma radikala arbetsmetoder, men jag tycker ändå att man kan kräva en genomlysning av varje filmproduktion. När branschen väl ställer om till grön produktion finns det vissa genrer som går en säkrare framtid till mötes. Klaustrofobiska kammarspel, någon? Eller för den delen ”one location”-filmer över huvud taget. Ett förebildligt exempel har premiär redan nästa helg: Gustav Möllers danska regidebut ”Den skyldige”, med Jakob Cedergren i huvudrollen, utspelar sig uteslutande på en larmcentral. Enligt Ronny Fritsche kan inspelning i studio vara en relativt grön arbetsmetod, även om det kräver lampor och scenografi. Huruvida det innebär att Anna Odells ateljéexperiment ”X & Y” var fjolårets mest miljövänliga svenska produktion, beror kanske på om filmens nordiska stjärnor tog tåget till Trollhättan. Ett annat klimatsmart knep är att göra som Lars von Trier i ”The house that Jack built” och filma USA-scener i Bengtsfors. Oavsett självpåtagna eller påtvingade reseregler, lär inget hindra filmkonsten från fri rörlighet i själ och sinne. Det vore korkat att sabba filmsamarbeten på långdistans, men det är lika dumt att inbilla sig att flygmil är en förutsättning för gränsöverskridande filmupplevelser.


Svenska Akademien nära inval av två kvinnliga ledamöter

Summary: Enligt DN:s uppgifter närmar sig Svenska Akademien ett beslut om att välja in två nya kvinnliga ledamöter. Invalen diskuterades under torsdagens sammankomst i Börshuset.

Tre stolar i Svenska Akademien står, efter förra årets stora kris och flera avhopp, tomma. Efter beskedet att ledamoten Sara Danius lämnat institutionen, den 26 februari, sade den ständige sekreteraren Anders Olsson att man ska ”välja in två till nu” och att han är fast besluten att man ska försöka välja in fler kvinnor. Inval av åtminstone två nya ledamöter skulle också, enligt DN:s uppgifter, diskuteras under torsdagskvällens sammankomst i Börshuset. En ledamot berättar innan mötet att det är möjligt, men inte troligt, att Akademien kommer fram till beslut redan på torsdagen, samt att det är inval av två kvinnor som ledamöter som är aktuellt. Efter mötet kommenterar Anders Olsson frågan i ett mejl till DN: ”Vi diskuterar, som vi tidigare sagt, inval i Akademien just nu. Men vi är inte framme ännu vid beslut”, skriver han. I nuläget finns endast två kvinnliga ledamöter i Svenska Akademien: Jila Mossaed och Kristina Lugn. Inval i Svenska Akademien måste efter att institutionens tagit sitt beslut också bekräftas av kungen, Akademiens höge beskyddare. Den ledamot som redan tidigare i år valts in i Akademien, den finlandsvenska poeten Tua Forsström, ska ta sitt inträde vid högtidssammankomsten i slutet av året. Läs mer: Hela historien om året som skakade Svenska Akademien Läs mer: Krisen i Svenska Akademien – detta har hänt


Konstrecension: Finn Juhl har flyttat in på Nationalmuseum

Summary: Finn Juhls skulpturala snickarmöbler har blivit heta samlarobjekt. Nationalmuseum har nu fått låna inredning från den danske arkitektens eget hem – fullt med designikoner att dregla över, skriver Birgitta Rubin.

Konstrecension ”Finn Juhl: Möbelarkitekten” Nationalmuseum, Stockholm. Visas t o m 22/9 ”Finn Juhl. Liv. Værk. Verden” Christian Bundegaard Strandberg publishing ”Finsmakarfunktionalist” och ”möbelpoet” har den danske arkitekten Finn Juhl kallats. Han var eleganten bland möbelmästarna under den danska designens guldålder från 1930- till 60-tal, i konkurrens med storheter som Arne Jacobsen, Hans Wegner, Poul Kjærholm och Børge Mogensen. I jämförelse med dem är nog Finn Juhl mindre känd. Men han var pappan till den danska teakstilen som även nådde Sverige och det var hans framgångar i USA på 50-talet som banade väg för Danish moderns segertåg genom världen. Sedan ett par decennier är också Juhls exklusiva originalmöbler i små serier eftersökta rariteter på den globala antik- och auktionsmarknaden, med priser på många hundra tusen kronor. Och nu när Nationalmuseum fått låna inredning från Finn Juhls eget hem i utkanten av Köpenhamn väntar jag bara på ett bredare genomslag i Sverige. Utställningen innehåller 25 objekt av Juhl – möbler, armaturer och brukskonst, tillsammans med ett urval av hans konstsamling. Efter en privat donation 2008 är huset numera ett museum, som sorterar under Ordrupgaard på granntomten. Detta fina konstmuseum är för närvarande stängt för en underjordisk utbyggnad, vilket möjliggjort generösa utlån. Finn Juhls förfinade möbelkonst är i mitt tycke en perfekt pendang till det utsökta danska guldåldersmåleriet på Nationalmuseums översta våning. Själv blev jag frälst 2012, i samband med 100-årsjubileet av Finn Juhls födelse och ett besök i den L-formade enplansvillan i Ordrup, där han levde från 1941 fram till sin död 1989. Det modernistiska huset har en diskret exteriör men interiören är ett tidigt exempel på en öppen planlösning. Skjutdörrar i glas, stora fönsterpartier, öppna spisar och obehandlade furugolv ger ett ljust, klassiskt intryck (medan starka färgaccenterna känns mer tidsbundna). Läs mer: Juhls möbelkonst banade väg för danskt segertåg Den välbevarade inredningen präglas av ett personligt urval av Juhls egna möbler, som utmärker sig med en skulptural form, ypperligt hantverk, exklusiva naturmaterial, innovativa konstruktioner och genomtänkta detaljer. Här finns de flesta av hans mest kända möbler, känsligt integrerat med abstrakt konst, konsthantverk och mattor av generationskamrater, som Juhl alltid ställde ut tillsammans med. I villan märks även Juhls formsköna teakskålar, som finns med på utställningen och även i nyproduktion, liksom hans vändbara teakbrickor med olikfärgade laminatskivor. Det är förstås omöjligt att överföra den intima känslan i ett hem till en pampig museisal, dessutom med pelare och valv från en annan tidsålder. Men med hjälp av uppförstorade interiörfoton på väggarna och korresponderande små grupperingar har Nationalmuseum delvis lyckats återskapa den harmoniska helheten i Juhls villa. Bord med brännmärken eller ringar efter glas är en naturlig följd av vardaglig användning. Utställningen erbjuder antiknördar mycket att dregla över och säkerligen även en del aha-upplevelser, eftersom Juhls bästa möbler numera också finns i nyproduktion. Den organiska, mjukt omslutande Pelikanfåtöljen från 1940 och den flotta 50-talssoffan Baker saknas dock i hans villa – och därmed också på utställningen. Men den rundnätta soffan Poeten från 1941 visas ihop med ett lågt kaffebord på hjul och ett porträtt av Juhls livskamrat Hanne Vilhelm Hansen. Det är bara synd att utställningen ger så knapphändig information om Juhls ställning och särprägel. I avsaknad av katalog får specialintresserade vända sig till utgivningen av fackböcker i Danmark: nu senast Christian Bundegaards rikt illustrerade och informativa ”Finn Juhl. Liv. Værk. Verden”. Här finns foton, teckningar och uppgifter om drygt 200 möbler, objekt, byggnader och inredningar, plus prototyper. Det vi får se på Nationalmuseum är alltså mindre än en åttondel av hans livsverk, samtidigt som hemmet är det tydligaste uttrycket för hans designfilosofi. Finn Juhl var både typisk för sin tid och gick på tvärs mot den. I motsats till många kollegor utbildade han sig enbart till arkitekt och gick aldrig i möbelskola hos professor Kaare Klint, som förespråkade funktionsanalyser och en renodling av äldre möbeltyper. Juhl bekände sig visserligen till funktionalismen men propagerade för friare, mer konstnärliga inspirationskällor. För detta fick han hård kritik. Hans tidigaste, antropomorfa former, exempelvis fåtöljen Pelikanen, jämfördes med en ”trött valross”. Juhl beskylldes allmänt för en ”arrogant estetik”, eftersom han favoriserade dyrbara träslag och ett extravagant, svårframställt formspråk, vilket omöjliggjorde stora serier. Den inhemska kritiken mildrades dock efter kriget. På det anrika snickarskråets årliga utställningar presenterade Finn Juhl det ena mästerverket efter det andra. Däribland den fulländade vilstolen FJ 45 och den magnifika Hövdingestolen i valnöt och oxskinn, som båda kan närstuderas på Nationalmuseum. Det var på 40-talet som Finn Juhl renodlade sin egenart; att avskilja sätet eller bordsskivan från stommen, det bärande från det burna. Det ger hans möbler en svävande lätthet och elegans. Juhl arbetade också med mötet mellan det konvexa och det konkava, och kunde även söka inspiration bakåt i tiden, i det gamla Egypten och Japan. Hans förnäma ”egyptiska stol” visas på utställningen runt det så kallade ”Judasbordet”, med infällda silverpenningar (enligt ryktet svenska silverkronor). Ett sådant matsalsbord och ett helt dussin ”egytiska” stolar i riopalisander (numera rödlistat träslag) och svart läder, såldes nyligen på auktionsföretaget Bruun Rasmussen för motsvarande 1,8 miljoner svenska kronor … Det var det täta, drygt 20-åriga samarbetet med finsnickaren Niels Vodder som gjorde att ”Finn Juhl kunde slå sig lös och experimentera med vågade uttryck och konstruktioner”, konstaterar författaren Christian Bundegaard. Som självlärd möbeldesigner kunde Juhl rita ”omöjliga” modeller, vilket den skicklige snickarmästaren Vodder löste, bland annat med innovativa fogar. Nationalmuseum ägnar ett podium åt att belysa deras kreativa samarbete, vilket var precis det som imponerade på Edgar Kaufmann jr, chef för designavdelningen på MoMA i New York. Kaufmann blev en ambassadör för Finn Juhls möbler i USA och med åren fick han många prestigefulla utlandsuppdrag, som att inreda en sal i FN-skrapan. Här hade han hjälp av sin utmärkta engelska och världsvana stil, uppvuxen som son till en förmögen textilfabrikör – vilket bidrog till snobbstämpeln i Danmark. Men med tiden blev Juhl alltmer kluven till exklusiva snickarmöbler, förenklade sina modeller och inledde samarbeten med stora möbelfabriker i Danmark och USA. På utställningen finns två av de mest lyckade serieproducerade modellerna: Japanstolen och en karmstol, vars rygg kröns av ett platt stöd för armen, för en bekväm läsställning på tvären! Men finsmakarna anser att Juhl förlorade sitt särmärke efter brytningen med Vodder 1957. På 70-talet dalade hans stjärna snabbt men intresset tog successivt fart igen och har i Japan växt till en kult. Där finns numera en exakt kopia av Finn Juhls beundrade villa. Läs fler texter av Birgitta Rubin


Konsertrecension: Seamus Blake French Connection saknar utmaningarna i New York

Summary: Efter att ha blivit tätt sammanknippad med New York har saxofonisten Seamus Blake flyttat till Paris, men hans helfranska band lyckas inte trigga hans spel på samma sätt.

Saxofonisten Seamus Blake har omlokaliserat till Paris. Med världsliga mått är det inte så långt ifrån där han föddes – i London. Men Blake växte upp i Kanada. Och gick senare på Berklee College of Music i Boston. Och sökte sig naturligtvis vidare till New York, där han inte bara gjorde sig ett namn som tenorist i främsta ledet utan även kom att bli väldigt sammanknippad med själva staden: dess klubbscen med alla jam, det legendariska Mingus Big Band, samarbeten med pianisten Kevin Hays och bildandet av det funkiga grungejazzbandet Bloomdaddies. Men så alltså – Paris. Andra amerikanska jazzmusiker har ju gjort den resan före Blake. Under 50- och 60-talen talades det ibland om risken det kunde innebära, att förlora kontakten med jazzens geografiska epicentrum. I dag är den frågan betydligt mer öppen; många menar till och med att jazzen numer brinner som starkast på helt andra håll än dess forna huvudstäder i USA. Sanningen är nog inte så enkel utan snarare en mångfasetterad (och uppkopplad) effekt av själva internationaliseringen av jazzen i sig. Men i fallet med just den här konserten känns det ändå som om Blake hade behövt utmanas mer, och det på ett sätt som än i dag kan beskrivas som typiskt för New York. Nog för att den i övrigt helfranska kvartetten med Tony Tixier på piano, Florent Nisse på kontrabas och Gautier Garrigue på trummor håller internationell klass rent generellt. Men musiken från i huvudsak gruppens nya skiva ”Guardians of the heart machine” är en be- och hardbopbaserad historia som knappast speglar utvecklingen i Paris eller övriga Europa. I stället tycks fransmännen liksom följa Blake tillbaka till New York, men utan att riktigt förmå trigga hans spel som till exempel Kevin Hays kunde göra. Blake är mycket skicklig och kan spela med innerlighet, men den här gången får han ägna mer tid åt att stöta och blöta än renodla och excellera. Läs fler musikrecensioner av Johannes Cornell, till exempel om hur Nubya Garcia kan ställas bredvid de amerikanska tenoristerna.


Kvinnliga arkitekter: Vi har sämre förutsättningar än män

Summary: Hälften av de tillfrågade kvinnliga arkitekterna tycker inte att de har samma förutsättningar som män att vinna Kasper Sahlinpriset. Det visar en ny undersökning, rapporterar SR:s ”Kulturnytt”.

Det prestigefyllda Kasper Salin-priset gick i år till Anna Chavepayre för Hamra ateljébostad. Samtidigt visar en undersökning gjord av företaget Cembrit att hälften av de tillfrågade kvinnliga arkitekterna inte tycker sig ha samma förutsättningar som män att vinna priset, rapporterar SR:s ”Kulturnytt”. Nästan 70 procent av de kvinnliga arkitekterna svarar också att de missgynnas av att ensamma stjärnarkitekter är mer statusfyllt än team. Knappt 40 procent av männen håller med om det, skriver ”Kulturnytt”. Läs mer: Årets vinnare av Kasper Salin-priset är en skräll


Maria Schottenius: Genom att tala om misogyni ringar vi in något som har betydelse för alla

Summary: Kvinnohat är något man gör, inte något man är, skriver filosofiprofessorn Kate Mann i nya numret av London review of books.

”Kvinnohat är vad kvinnohat gör”. Kate Manne är filosofiprofessor vid Cornell University i USA och har skrivit boken ”Down girl. The logic of misogyni” som recenseras stort på många ställen, bland annat i nya numret av London review of books (nr 5) av Adam Phillips. Han diskuterar beroendet, ”män hatar inte kvinnor, de hatar sitt behov av kvinnor” och ser en poäng hos författaren när hon är skeptisk till alla sorts psykologiska förklaringar. Enligt Kate Manne är misogyni ingenting man kan finna inom olika personer, något vi är. Det är i stället en praktik, en livsstil, ett sätt att göra något på – en logik för att hålla kvinnor nere. Ett social-politiskt fenomen som tar sig uttryck i den patriarkala ideologi som råder. Efter den insikten är det förstås svårt att säga vad man gör härnäst. Men, som skribenten är inne på, genom att tala om misogyni ringar vi in något som har avgörande betydelse för oss alla.


Bokrecension: Det är mycket värre än du tror

Summary: David Wallace-Wells bok ”The uninhabitable earth” är en suveränt gestaltad fördjupning i den klimatkris vi redan lever mitt i. Björn Wiman läser en starkt upplysande bok om en framtid som kommer att bli mörk.

Sakprosa David Wallace-Wells ”The uninhabitable earth. A story of the future” Allen Lane, 310 sidor Jag minns exakt var jag befann mig när jag första gången läste den amerikanske journalisten David Wallace-Wells artikel ”The uninhabitable earth” i tidskriften New York Magazine sommaren 2017. Jag satt på en balkong i en stad i Sydeuropa, upplöst i den 42-gradiga eftermiddagshettan. Även utan dessa omständigheter var artikeln ett tungt slag i magen. Wallace-Wells genomgång av livet på en planet plågad av flera graders uppvärmning fick sin kraft i den skoningslösa helhetsbilden av vår civilisations potentiella framtid: hungersnöd, flyktingkatastrofer, ekonomisk kollaps. Första meningen i texten, som blev en av de mest lästa i tidskriftens historia, gick rakt på sak: ”Jag lovar, det är värre än du tror.” När Wallace-Wells nu har byggt ut sin artikel till en hel bok med samma titel är inledningsmeningen skärpt ännu ett snäpp: ”Det är värre, mycket värre, än du tror.” Och effekten av det som följer är liknande. Två tredjedelar in i boken berömmer författaren de som följt honom så långt: ”Om du har kommit så här långt är du en modig läsare”. Vad är det då som frestar läsarens mod? Naturligtvis är det sanningen om klimatkrisens omfång och konsekvenser. David Wallace-Wells har inte främst velat skriva en bok om jordens uppvärmning, utan en bok om vad denna uppvärmning betyder för hur vi lever – och hur vi ska leva – på den här planeten. Trots den massiva mängd naturvetenskapliga forskning som finns mellan dess pärmar är ”The uninhabitable earth” alltså inte i första hand en bok om naturvetenskap. Författaren själv har större hemmahörighet på Manhattans mondäna tidskriftsredaktioner än hos Fältbiologerna och vill göra upp med föreställningen om att mänskligheten kan delas in de som är ”engagerade i klimatfrågan” och de som inte är det. Klimatkrisen handlar inte, som många fortfarande tycks tro, i första hand om ”miljö”. Den handlar om möjligheten för vår civilisation – och allt det som vi värdesätter med den – att överleva. Den handlar om potentiell samhällelig förödelse i en skala som vi har svårt att föreställa oss. Därtill skriver Wallace-Wells fruktansvärt bra. Han driver sin framställning med en mörk, skarp och suggestiv stil, hela tiden baserad på den senaste vetenskapen. Man önskar att det man läser var en dystopisk fantasi. Det är det inte. Ett av bokens syften är att skingra tre missuppfattningar som i alltför hög grad har präglat vår bild av klimatkrisen. Det gäller dess hastighet, dess omfattning och dess allvar. Till att börja med, skriver Wallace-Wells, är det fel att tro att klimatförändringarna är en långsam process. Hastigheten är tvärtom bedövande. Faktum är att hälften av den koldioxid som människan har tillfört atmosfären genom förbränning av fossila material har släppts ut under de senaste tre årtiondena – det vill säga sedan slutet av 1980-talet. Det är en svindlande tanke: vi har åsamkat planeten lika mycket skada sedan Al Gore släppte sin första bok om klimatet som under alla de föregående århundradena och årtusendena sammanlagt. Klimatkrisen är inte en historisk skuld från tidigare generationer – den ryms inom en livstid. Den industrialiserade världens kamikazeuppdrag, skriver Wallace-Wells med en typisk referens, har i allt väsentligt ägt rum sedan det första avsnittet av tv-serien ”Seinfeld” sändes 1989. Den andra, och mest substantiella delen av boken, handlar om krisens omfattning. Wallace-Wells gör här rent hus med uppfattningen att klimathotet enbart skulle manifestera sig i smältande isar och stigande havsnivåer, som bara kommer att drabba de som lever i världens kustnära områden. Men i själva verket är de höjda havsnivåerna bara en av de faktorer som hotar att förvandla en framtida värld till kaos. Den globala uppvärmningen kommer också att drabba mänskligheten genom hungerkatastrofer, omänsklig hetta, skogsbränder, extremväder, färskvattenbrist, döende hav, luft som inte går att andas, pandemier, ekonomisk kollaps och klimatkrig. Vart och ett av dessa områden får ett eget kapitel i boken. Jag vågar lova att den som har läst dem inte längre är densamma. Av detta följer också den tredje vanliga missuppfattningen, frågan om klimatkrisens allvar. Wallace-Wells menar att både forskarsamhället och medierna har varit alltför inriktade på att tala om målet att hålla den globala uppvärmningen under 2 grader, och att vi därför har glömt bort de i dag allt mer realistiska scenarion som säger att vi riskerar att nå 3 eller kanske till och med 4 graders högre temperaturer i slutet av detta århundrade. Klimatförändringen är nämligen inte bara snabbare än vi kan föreställa oss, den är också längre. De processer som vi människor har satt i gång är irreversibla och har effekter som kommer att påverka jorden i tusentals år, längre än vad mänskligheten har funnits. Det går inte att ”ta tillbaka” klimatförändringarna. Därför blir en av de viktigaste poängerna i ”The uninhabitable earth” också att klimatkrisen inte är en framtida abstraktion, utan att vi redan sedan länge lever mitt i den. Det ”normala” kommer aldrig tillbaka igen. Det klimatsystem som vi växte upp i och som skapat allt det vi ser som mänsklig civilisation är nu borta, skriver David Wallace-Wells. Saker och ting kommer inte bara att bli sämre – de har redan blivit sämre. Och det vi i dag fortfarande kallar för naturkatastrofer kommer vi i morgon helt enkelt att kalla väder. Efter sin första artikel i New York Magazine fick David Wallace-Wells kritik av många klimatforskare för att hans bild av framtiden var alltför mörk och hans tonläge alltför dystert. Jag har svårt att förstå den kritiken. Problemet i dag är inte att alltför många är alltför oroade eller uppskrämda, utan att alltför få är det. Rädslan, menar Wallace-Wells själv, kan vara en kreativ politisk kraft. Jag är beredd att gå ganska långt i mina försök att övertyga er om att läsa denna omtumlande, skräckinjagande och starkt upplysande bok. Klimatfrågan är alltför komplex och omfattande för att det ska gå att använda klyschan ”om man bara ska läsa en bok om detta så är det denna”, men i fallet med ”The uninhabitable earth” är det omöjligt att låta bli. Dess kraft ligger i den suveränt gestaltade kunskapssammanställningen, som gör boken till både grund- och fördjupningskurs på samma gång. Därtill är den – trots alla de fasor den skildrar – en manual för hur vi kan tänka för att komma vidare, nybörjare likväl som experter. David Wallace-Wells tecknar förvisso en mörk bild av en möjlig framtid. Men han är inte – som till exempel landsmannen Roy Scranton – en domedagsprofet som predikar hela mänsklighetens utslocknande. När allt kommer omkring är den globala uppvärmningen en mänsklig uppfinning. Och eftersom det är vi själva som har fabricerat förödelsen står det också i vår egen makt att konstruera en väg ut ur den. För David Wallace-Wells heter denna konstruktion storskalig politik. Det är inte främst som konsumenter vi kommer att kunna angripa vår tids största samhällsfråga, utan som medvetna medborgare. Klimatkrisen kan bara hanteras om vi bemöter den med alla de medel som står till buds i ett demokratiskt samhälle: parlamentariska, teknologiska, aktivistiska, institutionella, ekonomiska och juridiska. Inte heller är det, som vissa hävdar, ”kört” eller ”för sent” för att göra något. Klimatkrisen är inte binär. Det kommer inte att ”gå bra”, lika lite som det någonsin kommer att vara ”för sent”. Vid varje given tidpunkt i framtiden kommer det att finnas möjlighet att välja mellan ökat och minskat lidande för oss själva och de som kommer efter oss. Mellan dagens värld och de skräckscenarion som David Wallace-Wells beskriver i ”The uninhabitable earth” står alltså en enda sak: människan och hennes svar på denna djupt existentiella situation. Kanske är det som författaren skriver i ett av bokens ljusaste infall: att vi är medskapare i tidernas största och viktigaste berättelse – ”the greatest story ever told”. Den historien blir aldrig färdigskriven. Att göra slut på den fossila eran kommer att bli svårt. Men – och det är det bärande budskapet i denna mäktiga bok – det kommer inte att bli lika svårt som att leva i en värld där vi inte gör det. Läs mer: David Wallace-Wells: Rädsla kan vara det som räddar oss På svenska i höst David Wallace-Wells är skribent och redaktör på New York Magazine. ”The uninhabitable earth” ges ut på svenska i augusti av Albert Bonniers förlag.


Skivrecension: Daves debutalbum är skräddarsytt för att slå brett

Summary: Londonrapparen Dave har Kendrick Lamars ordflöde, Drakes känslosamhet, ungdomens fräschör och en gripande familjehistoria. Fast debutalbumet är lite överarbetat.

Tjugoårige Londonrapparen Dave gör inte högoktanig grime utan klassisk hiphop, med moderna trapbeats visserligen, men alltid med eftertänksamma och välformulerade texter i centrum. Han har Kendrick Lamars ordflöde, Drakes känslosamhet, ungdomens fräschör och en gripande familjehistoria (den ene av hans två bröder avtjänade nyligen ett långt fängelsestraff, den andre sitter på livstid). Sedan Drake var med på remixen av Daves ”Wanna know” har hans stjärnstatus stadigt ökat, och debutalbumet är skräddarsytt för att slå brett, med väl avvägd balans mellan politiska tankar, sentimentalt historieberättande, kontrollerad öppenhet och några halvhjärtat poppiga låtar. Lite överarbetat och opersonligt jämfört med fina ep:n ”Game over”, men Dave är fortfarande helt klart en artist att hålla ögonen på. Bästa spår: ”Screwface capital” Läs fler musikrecensioner av Nicholas Ringskog Ferrada-Noli, till exempel om hur Gesaffelstein gör värdig comeback utan dansanta bangers.


Fastighetsborgarrådet om hyrestvisten med Svenska Akademien: ”Inte omöjligt med domstolsprocess”

Summary: Svenska Akademiens och Stockholms stads hyresavtal för delar av Börshuset skulle gälla ”för all framtid”. Vid uppsägning skulle staden bli återbetalningsskyldig med en summa som i dagens penningvärde motsvarar 29 miljoner kronor. – Ett principlöst försök att få ut hyran en gång till, säger ledamoten Eric M Runesson om stadens krav på omförhandling.

Det var i förra veckan som fastighetskontoret i Stockholms stad tog kontakt med Svenska Akademien. Staden vill omförhandla det 105 år gamla hyresavtalet för delar av Börshuset. Kontraktet anses vara otidsenligt och innebära nära sex miljoner kronor i uteblivna hyresintäkter, varje år. – Fastighetskontorets juridiska bedömning visar att det går att ifrågasätta det väldigt gamla hyresavtalet. Min ingång är att samma regler ska gälla för alla Stockholms stads hyresgäster. Den uteblivna hyran är pengar som skulle kunna komma stockholmarna till del, och göra nytta i stadens verksamheter, säger fastighetsborgarrådet Dennis Wedin (M) till DN. Svenska Akademien svar var att det i så fall får drivas vidare i domstol. Hur ser du på det? – Jag har säkerställt att dialogen i förra veckan initierades, och vill att vi omförhandlar. Jag förstår att parterna har olika ingångar, men det bästa hade varit att man sätter sig och diskuterar. Om inte det är möjligt, då är det inte omöjligt att det landar i en domstolsprocess, säger Dennis Wedin och fortsätter: – Vi anses oss ha på fötterna juridiskt. Det är ett så pass gammalt avtal som togs fram under helt andra juridiska förutsättningar och det är inte förenligt med dagens lagstiftning. Vi subventionerar i princip Svenska Akademiens verksamhet genom ett sådant här avtal. Diskussionerna kring hyresavtalet drog i gång redan under fjolåret, sedan Socialdemokraterna i fastighetsnämnden öppnat för att riva det: ”Det är ett bisarrt avtal som vi borde se över”, sade Stefan Hansson (S), dåvarande ordförande i nämnden. DN kunde då också berätta om detaljerna i avtalet, som enligt skrivningarna skulle gälla ”för all framtid”. Avtalet handlar om yta på nära 2.000 kvadratmeter i byggnaden, däribland Börssalen. Akademien hade inledningsvis velat köpa fastigheten, men i stället slöts ett avtal där institutionen, mot en summa på en halv miljon kronor (i dagens penningvärde nära 24 miljoner kronor), ”för all framtid” fick nyttjanderätt till lokalerna. Akademien betalade dessutom en summa på 100.000 kronor (i dag motsvarande nära fem miljoner kronor) för att staden skulle stå för uppvärmning och underhåll av lokalerna. År 1921 flyttade Akademien in och institutionen har huserat i lokalerna sedan dess. I avtalet finns också en skrivning som kan öppna för att staden blir återbetalningsskyldig i händelse av att det sägs upp. Man kan då, enligt en paragraf, behöva återbetala det fulla belopp som Akademien betalade 1914, utan ränta. 600.000 kronor, som summan var då, motsvarar i dagens penningvärde nära 29 miljoner kronor. Dennis Wedin vill i dagsläget inte kommentera om det kan bli aktuellt för staden att behöva betala den summan. – Om vi går in i en förhandling kommer det att bli diskussioner mellan parterna. Min ingång är att det ska vara en dialog, som inte alltför mycket ska föras i media, säger Dennis Wedin. Svenska Akademien svarar under måndagen genom Eric M Runesson, som tog sitt inträde som ledamot i december. Han berättar att den första kontakten mellan parterna togs genom att en tjänsteman i staden ringde upp en anställd på Akademiens kansli. – Men någon formell framställan har inte kommit, och Anders Olsson kände inte till det här. Det börjar bli trend att föra diskussioner i massmedia. Det hade väl varit bra med ett brev eller någonting, så hade ingen behövt bli tagen på sängen, säger Eric M Runesson. Han menar, likt den ständige sekreteraren Anders Olsson, att det inte finns något utrymme för staden att omförhandla avtalet. – Det blir tokigt när staden försöker vrida det här till att det är en förlust för skattebetalarna. Akademien har en gång betalat en ordentlig hyra för Börshuset. Om staden hade skött det ordentligt hade man i dag fått ut sin ”hyra” i form av avkastning på det beloppet, säger Eric M Runesson. – Jag ser det här som ett principlöst försök att få ut hyran en gång, och det går Akademien givetvis inte med på. Akademien vill försvara sina medel, som ska användas för dess ändamål: att fortsätta betala bidrag och stipendier till språkvetenskapare och författare. Tolkar du skrivningarna i avtalet som att staden kan behöva betala nära 29 miljoner kronor till Akademien om avtalet ska brytas? – Det är väl en rimlig tolkning, om man stannar där. Då får kommunen återköpa den här nyttjanderätten och det ska väl i så fall ske till dagens värde. Jag tror inte att en domstol skulle nöja sig med att staden skickar tillbaka 600.000 kronor efter hundra år om man bryter ett avtal. Finns det någon möjlighet att det blir en förhandling? – Vi kommer naturligtvis inte vara oartiga, men det finns inget att förhandla om. Akademien har redan betalat hyran och kommer inte att förhandla om att göra det igen. Någon öppen förhandling ser jag inte framför mig, men är det så att kommunen vill bryta avtalet får man i så fall pröva frågan i domstol, säger Eric M Runesson. Han menar också att det skulle vara ”illojalt” mot den donator, Magna Sunnerdahl, som en gång i tiden gav medel till Akademien för att köpa Börshuset, att ”torpedera syftet med donationen och ta av Akademiens medel för att betala hyra en gång till”: – Det var ju just den typen av kostnader som donatorn, och även kommunen på sin tid, ville att Akademien skulle slippa, säger Eric M Runesson.


Konsertrecension: Spiritualized låter sin musik växa till hymner

Summary: Jason Pierce är en av få samtida musiker med en förmåga att väva samman den brittiska melodikänslan med den episka amerikanska ensamheten, trots att han själv inte vill ta plats.

Brittisk rockmusik var i sin begynnelse amerikansk, inspirerad av skiffleband och deltablues, country och folkmusik. Länderna var som kommunicerande kärl, traditionsmusiken reste över atlanten tur och retur, och utvecklades längs vägen. Så småningom uppstod en variant som kallades brittisk, och den har i perioder varit rätt problematisk. Jason Pierce är en av få samtida musiker med en förmåga att väva samman den brittiska melodikänslan med den episka amerikanska ensamheten. Att rymden dessutom är ett återkommande tema förstärker förstås den känslan. Hans musikaliska fordon har sedan tidigt 90-tal varit bandet Spiritualized, ett från början rätt tidstypiskt brittiskt band, men med tiden ett allt mer personligt soloprojekt. Han vill ändå inte ta plats, Pierce. Under hela konserten på Vasateatern sitter han hopkurad vid sitt notställ med ansiktet vänt från publiken, och de enda ord han yttrar är ett par frammumlade tack. Bakom honom står tre körsångerskor och i en halvcirkel kring scenen finns en trummis, en basist, en keyboardist och två gitarrister. Jason Pierces eget gitarrspel är försiktigt men fint. Det var tänkt att vi skulle få se bilder och grafik på duken bakom dem, men tekniken strulade. Frånvaron av något att fokusera blicken på gjorde i slutändan inte så mycket, Spiritualized framställer ändå ovanligt mycket musik att lyssna på. De tidiga, emblematiska, låtarna klaras av rätt fort innan de ger sig in i det nyare materialet från senaste ”And nothing hurt”. På skiva är sångerna sparsmakade, men här växer de till hymner, med gospelkörer och atmosfäriska lager. Visst är det introvert och lite kärvt, men det är ändå vackert nästan hela tiden. En sådan här kväll föredrar jag de mer komplexa låtarna han skrivit de senaste åren framför de maximerade 6/8-delsvalserna bandet är känt för. Det är just Jason Pierce förmåga att slå en bro mellan England och USA, mellan det europeiska svårmodet och den amerikanska ödsligheten, som laddar upp musiken. Jag hade önskat mig bättre musiker, men det gör jag nästan alltid när det handlar om brittisk musik. Det är som det är med den saken. Läs fler musikrecensioner av Po Tidholm, till exempel om hur Low tänjer gränserna för hur mycket undertryckt distorsion en låt kan klara.


Bokrecension: Den explosiva historien om gränsen på Irland

Summary: Det är gränsen på Irland som blivit den allt överskuggande frågan i alla kaotiska turer kring Brexit. Diarmaid Ferriter har därför skrivit boken ”The border”. Ola Larsmo läser en författare som tillämpar historikerns långa perspektiv på en brännande samtidsfråga.

Jag har egna minnen från den ”hårda gränsen” mellan Nordirland och Republiken. Framför allt synen av tre unga män som i skymningen kastade en molotovcocktail mot en av brittiska arméns bepansrade landrovers; hur snabbt elden flammade upp och slocknade medan de sprang därifrån. Eller att bli utplockad ur turistbussen mitt i natten av ett tillkämpat muntert brittiskt befäl som ville undersöka allas bagage; hur snabbt stämningen blev hotfull och hur de unga soldaterna tog ett fastare grepp om sina k-pistar. I dag skulle jag inte kunna hitta dessa gränsövergångar ens om jag letade. Nationsgränsen finns förstås kvar, men var under ett par decennier teoretisk – tills Brexit nu framkallar den igen. Kring gränsens historia och konsekvenser har det vuxit upp en hel litteratur. Redan 1986 bestämde sig en ung Colm Tóibín för att följa den strikt och till fots, vilket innebar att vada genom kärr och klättra över bilvrak. Sina intryck samlade han i ”Bad blood” (1987), en skarpsynt skildring av det nya Irland som var på väg att ta form. Sedan dess har den politiska vandringsessän blivit en egen genre, och i spåren av Brexit har två sådana gränsvandrarböcker väckt uppmärksamhet. 2017 kom Garrett Carrs ”The rule of the land” och året efter ”Hard border” av Darach MacDonald – böcker som genom att ge röst åt människorna längs gränsen redovisar dagens oro för de absurda politiska och ekonomiska följderna av Brexitomröstningen. Den senaste gränsboken heter kort och gott ”The border” och är skriven av Irlands mest kände historiker, Diarmaid Ferriter. Han gav förra året ut den hyllade ”On the edge” som skildrade det självständiga Irlands framväxt sett just från utkanten – de då fortfarande irisktalande öarna på landets västkust. ”The border” är ett helt annat slags bok. Den är uppenbarligen snabbt skriven, men minutiös i sina källhänvisningar. Ferriter vill tillämpa historikerns långa perspektiv på en brännande samtidsfråga, och det fungerar; hinner man med i Ferriters störtlopp genom nittonhundratalet får man syn på de tragedier som skapat gränsen och farorna i att låta den uppstå på nytt. Formellt drogs den 1920, året före republiken Irlands självständighet. Men de streck den tidens kartritare drog gick tillbaka på sextonhundratalets folkrensningar, då den brittiska kolonialmakten ”en gång för alla” skulle lösa problemen med den katolska, irisktalande och ständigt upproriska provinsen Ulster. Jorden konfiskerades från katolska irländare för att delas ut till protestantiska engelsmän och skottar, vilka svurit trohet mot den brittiska kronan och lovat att inte hålla torpare av irländskt ursprung. Det ledde i sin tur till fler uppror, som slutligen slogs ned 1690 – en seger dagens nordirländska Orangeorden ännu firar varje år med sitt marscherande. Åren före första världskriget fanns löften om ”Home rule”, självbestämmande för Irland inom ramen för det brittiska imperiet – ett beslut som också röstades igenom 1912, trots högerns hårdnackade motstånd, men som på grund av kriget förblev vilande. Och efter påskupproret 1916 ansågs irländarna ha huggit London i ryggen. Sedan följde gerillakriget 1919-21, tills Irland fick sin självständighet – utan de sex grevskap i norr där majoriteten var protestanter. Dessa hade också, under Unionistpartiets ledare Edward Carson, motsatt sig allt vad ”Home rule” hette och vägrade låta sig styras av ”papister”. Somliga historiker menar att delningen ledde till det irländska inbördeskriget 1922-23, men Ferriter gör en annan tolkning: han menar att själva erkännandet av att man ännu var en del av det brittiska imperiet ledde till stridigheterna. Den nybildade Fristaten fick hur som helst nog att reda ut och ville slippa protestanterna i norr. Drömmen om att bli ”a nation once again” hamnade under lång tid i baksätet. Men också Nordirland förändrades av delningen. Som Ferriter påminner skärptes förtrycket av den katolska minoriteten: vräkningar skedde i stor skala, de hänvisades till sämre bostäder och stängdes ute från arbetsmarknaden. Valkretsar ritades om så att man inte vann där man var i majoritet. Den protestantiska nordirländska identiteten, som bygger på troheten mot Storbritannien, blir paradoxalt nog till något annat än att vara ”britt” och lojal mot kronan. Även i London såg man dem alltmer som en egen sort med egen agenda – och inte heller där var man överförtjust över delningen. Ferriter berättar hur Churchill under upptakten till andra världskriget närmade sig det neutrala Irland och erbjöd dem återförening med norr – mot att Storbritannien fick flottbaser på Irland. Svaret blev nej. Ferriter påpekar att den protestantiska rädslan för den ”katolska” Republiken kanske inte var helt grundlös; decennierna efter frigörelsen utvecklas den irländska nationalismen i ultrakatolsk riktning, och sammanblandningen av kyrka och stat fick svåra konsekvenser – som när de nu avslöjats och genomlysts lett till kyrkans snabba tillbakagång. Ett exempel var den svårartade religiösa censuren, som ledde till att romaner som Edna O’Briens totalförbjöds. Vid sextiotalets mitt växte den nordirländska medborgarrättsrörelsen fram, starkt inspirerad av sin amerikanska motsvarighet. Kraven var besläktade – slut på riggade valkretsar och diskriminering på arbetsmarknaden. Svaret på de till en början fredliga demonstrationerna blev hårt. Efter ”Bloody Sunday” 1972, när fjorton obeväpnade demonstranter sköts ihjäl av brittiska fallskärmstrupper, utvecklades situationen till ett lågskaligt terrorkrig mellan grupper som det återuppståndna IRA och UVF och UDA. Det är nu gränsen blir befäst: det skjuter upp vakttorn ur skogen och grusvägar pluggas igen med spikmattor och pansarhinder. Men våldet sprider sig på bägge sidor om gränsen och över havet till Storbritannien. Offren under ”The troubles” räknas till mellan tre och fyratusen döda och femtiotusen skadade. Mitt i detta terrorkrig i norra Europa tar så fredsprocessens mirakel form – som en följd av hårt arbete av många aktörer. Ferriter fokuserar på fredspristagaren John Hume, ledare för det socialdemokratisk-katolska partiet SDLP och dennes pragmatism. När Margaret Thatcher, omvittnat okunnig om Irland, avgår öppnas dörren för Långfredagsavtalet som undertecknades 1998. Men freden bygger på att såväl Storbritannien som Irland är fullvärdiga medlemmar i EU. Varför strida om vilket land man ska vara medborgare i – om man kan vara med i bägge? Och gränsen blir långsamt alltmer osynlig. Ferriter visar att den lösning som tog form fascinerande nog liknar den som låg färdig 1912 – med inflytande för såväl Dublin som parlamentet Stormont i Belfast. Båda sidor skulle ”bindas fast” i gemensamma institutioner och åtaganden, vilket i hög grad är vad som skett. Ekonomiskt har Nordirland och republiken blivit alltmer sammantvinnade. Och nu skall allt detta klippas upp och historien rullas tillbaka. För det är just gränsen som blivit den allt överskuggande frågan i Brexitförhandlingarna: Tories högerflank och nordirländska DUP har i det längsta blockerat ”backstop-lösningen”, framförhandlad av EU och Theresa May, som skulle innebära att gränsen hölls öppen till dess att ett frihandelsavtal fanns på plats. Labour har mest mumlat i frågan, tills man häromveckan öppnade för en andra folkomröstning. I parlamentet har de motsägelsefulla omröstningarna avlöst varandra – förra veckan röstade man mot en ”hård Brexit” – och snart ska Mays två gånger fällda förslag troligen prövas ännu en gång. Finns här en linje är den svår att hitta. Det är inte heller helt lätt att få en bild av vad dagens opinion på Nordirland vill. 55 procent röstade ”remain”. Ändå fick ”leave”-partiet DUP flest röster i valet 2017. Antalet nordirländska ansökningar om medborgarskap i Republiken ökar snabbt, som ett sätt att hålla en fot i EU. Myndigheterna räknar med 300.000 till efter Brexit – vid sidan av de 80.000-100.000 som redan behandlats. Somliga republikaner drömmer rosiga drömmar om en helt fredlig återförening av ön. Men om gränsen återuppstår kommer den ändå att sätta käppar i hjulet. Även militanta nationalister vädrar morgonluft. Gränsproblemet låg i fullkomligt öppen dager under hela Brexitkampanjen, utan att någon brydde sig. Historikern Ferriter har inte några lösningar, utan ser en politisk katastrof ur det förflutna ta formen av en ond repris. Han väljer att sluta med ett citat av Brexitgeneralen Nigel Farage, då denne vid ett sällsynt tillfälle fick en fråga om gränsen: ”Vilka problem? Det finns inga problem.” Man bör påminna sig att ”problem” på engelska även kan stavas ”troubles”.


Skivrecension: Sophie Zelmani lägger rörelsen i detaljerna

Summary: Det är inga stora förändringar som har skett i Sophie Zelmanis ljudvärld sen debuten i mitten av 90-talet, men närheten är omedelbar och texterna bitvis hudlösa.

Sophie Zelmani har beskrivit sina skivor som kapitel i en och samma bok, och när hon skriver sitt tolfte fortsätter hon att utforska lågmäldhetens skärningspunkt med varsamt arrangerade popballader i samarbete med parhästen Lars Halapi. Fraseringen är omisskännligt hennes, med samma omedelbara närhet som debuten i mitten av 90-talet. Några stora förändringar har inte skett i Zelmanis ljudvärld sedan dess. Det är snarare i detaljerna som själva rörelsen finns – i flörten med en livfull, men ändå återhållsam bossanova i ”Giving god a plan” och i P4-popen i ”Only a miracle” som, om än flyktigt, spricker upp i ett bredbent crescendo. Samtidigt är det främst i texterna som Zelmani framträder i helbild och då särskilt i titelspåret, liksom i den hudlösa ”In control”, där hon naglar fast djupt mänskliga erfarenheter av osäkerhet och otillräcklighet. Bästa spår: ”In control” Lär fler musikrecensioner av Alexandra Sundqvist, till exempel om hur dodie översätter sin videodagbok till lekfull pop.


Artiklar pekade ut forskare som spion – lästes aldrig av Aftonbladets publisher

Summary: Aftonbladets publisher Lena K Samuelsson läste inte de hårt kritiserade artiklarna där forskaren Martin Kragh pekades ut som spion. ”Vi borde naturligtvis ha läst båda texterna” säger hon i en intervju med SvD.

Aftonbladet har fått hård kritik för flera publiceringar gjorda på tidningens kultursidor. I en rad texter har Rysslandsforskaren Martin Kragh pekats ut som brittisk spion av tidningens kulturchef, Åsa Linderborg. Bland annat anklagas forskaren för att arbeta för en ”hemlig, statlig säkerhetsorganisation i Storbritannien”. I olika debattinlägg har sammanlagt 24 forskare kritiserat Linderborg, och en artikel om Kragh har tagits bort från Aftonbladets hemsida. I en intervju med SvD medger nu Aftonbladets publisher (vd och chefredaktör) Lena K Samuelsson att kritiken har skadat allmänhetens förtroende för tidningen. Hon säger också att varken hon eller hennes ställföreträdare Lena Mellin läste Åsa Linderborgs krönika om Martin Kragh innan den publicerades, men att de ”borde naturligtvis” ha gjort det. – Det finns ju frågor runt den publiceringen som jag och Åsa diskuterar, liksom jag och min ledning, säger Lena K Samuelsson till SvD. I veckan klandrades också Aftonbladet av Pressens opinionsnämnd för sin rapportering om Benny Fredriksson, tidigare vd på Kulturhuset Stadsteatern – också de publicerade i Aftonbladet Kultur. På frågan om hon har fortsatt förtroende för Åsa Linderborg svarar Lena K Samuelsson i SvD: – Precis som att den här situationen påverkar förtroendet för Aftonbladet så blir det också en diskussion runt Åsa. Åsa Linderborg är kulturchef på Aftonbladet. Det betyder inte på något sätt att jag inte kan vara kritisk, att jag inte kan diskutera med henne eller att vi inte tar den här situationen allvar. DN söker Åsa Linderborg.


Utländska förlag slåss om svensk bok om ål

Summary: Debutanten Patrik Svenssons bok ”Ålevangeliet” har sålts till 22 länder på två veckor, skriver Svensk bokhandel. I USA slogs nio förlag om rättigheterna till boken. – Här har man suttit i sin ensamhet i ett år och skrivit en lång text om ålar. Jag förväntade mig naturligtvis inte det här, säger Patrik Svensson.

Patrik Svenssons ”Ålevangeliet” kommer inte ut förrän i augusti i Sverige. Men den har redan gjort succé på London book fair. Svensk bokhandel rapporterar att boken sålts till 22 länder på två veckor, och i USA slogs förlagen om rättigheterna till boken. Förlaget Ecco vann budgivningen med en summa som är ”det största förskottet för en enskild bok i Bonnier Rights historia när det gäller en debutant i USA”, säger Elisabet Brännström som är chef för Bonnier rights till Svensk bokhandel. ”Ålevangeliet” är Patrik Svenssons debut. Han är journalist på Sydsvenskans kulturredaktion och bosatt i Malmö. Boken beskrivs av förlaget som en ”bok om världens mest gåtfulla fisk”, men också som en självbiografisk skildring. – Jag fiskade ål med min pappa under hela min barndom. Det var det vi gjorde tillsammans. Det var vår gemensamma grej, säger Patrik Svensson. En bok om ål låter inte instinktivt som en potentiell bästsäljare – vad är det som gör att alla vill ha ”Ålevangeliet”? – Jag tror det kan ha något att göra med att jag berättar något brett och allmängiltigt genom något till synes väldigt litet och smalt. Det är en ju bok med ålen som huvudfigur, men genom ålen berättar jag om vetenskapshistoria, religion och litteratur, om Aristoteles, Sigmund Freud och Rachel Carson. Liksom då om min egen pappa och vår relation. Liv, död, ursprung, arv och allt det där. Dessutom tror jag att det finns ett ökande intresse för djur och natur som hänger ihop med att allt är hotat. Klimatkrisen gör oss medvetna om vad vi är på väg att förlora. Hur reagerade du när du förstod att boken redan sålts till så många länder? – Det var en känsla av overklighet. Här har man suttit i sin ensamhet i ett år och skrivit en lång text om ålar. Jag förväntade mig naturligtvis inte det här. Elisabet Brännström vill inte uppge någon summa till Svensk bokhandel men säger att det rör sig om ”en livsavgörande summa för författaren”. – Alltså jag vet inte exakt vad det är för summor men jag kommer ju inte bli Zlatanrik, säger Patrik Svensson, som inte tror att summan kommer att förändra hans liv. – Det ger mig såklart friheten att skriva mer. Annars tänker jag att det ska förändra mitt liv så lite som möjligt. Däremot hoppas jag såklart på att folk vill läsa boken och att de ska bilda sig en egen uppfattning om den, bortom hype och säljsnack. ”Ålevangeliet” kommer ut på svenska den 16 augusti.


Förtrollat skimmer när två trumpeter utforskar C G Jungs psykologi

Summary: Det rytmiska fotarbetet gör starkast intryck i uruppförandet av Tobias Broströms dubbelkonsert för två trumpeter, skriver DN:s recensent Johanna Paulsson. Han utforskar själens dunkla natt, alkemi och Johannes av Korset med anspelningar på C G Jungs analytiska psykologi.

Det börjar filmiskt med förtrollat skimmer, det där soundet som blivit så poppis bland många nutida tonsättare. Men Tobias Broströms knappt halvtimmeslånga ”Nigredo – Dark night of the soul”, som i torsdags fick sitt uruppförande i Malmö, är något numera så sällsynt som en dubbelkonsert för två trumpeter. Här handlar det om att utforska själens dunkla natt med anspelningar på C G Jungs analytiska psykologi, alkemisk urmateria och en dikt av den spanska 1500-talsmystikern Johannes av Korset. Broström har tidigare skrivit en dubbelkonsert för två slagverkare. Men ”Nigredo” är förstås en uppföljare till den tio år gamla trumpetkonserten ”Lucernaris” skriven för Håkan Hardenberger och live-elektronik. I ”Nigredo” får Malmös egen världsberömda ”Håkan Bråkan” istället sällskap av den belgiske trumpetaren Jeroen Berwaerts. Till en början följs de två solostämmorna åt som skuggor eller ekon av varandra. Men i styckets andra del blir Hardenberger mer av en trumpetstötande antagonist i förhållande till Berwaerts lyriska linjer i ett lätt impressionistiskt ingenmansland som övergår i en pepprande pas de deux. Klangligt sett blir det en storstilad och mycket elegant musik som samtidigt aldrig riktigt vågar gå på djupet. Broströms signum är annars en välbalanserad orkesterbehandling, där även små, små improvisationer på kalimba – tumpiano – kan göra sig hörda. Och med tanke på Broströms egna slagverksstudier är det kanske heller inte så konstigt att just det rytmiska fotarbetet gör starkast intryck. Både i form av de minimalistiska triolmönster som ofta dribblas mellan bland annat marimba och piano eller harpa samt en skickligt infogad slagverkstrio som för ett ögonblick stjäl showen. Men först ut var den amerikanska musikmaskinisten George Antheil, mest känd för sin ”Ballet mécanique” med sirener och flygplanspropellrar i slagverkssektionen. Mindre larmande är den korta tondikten ”Over the plains” som satte fart på torsdagens konsert och blickade ut över de amerikanska vidderna i äventyrlig Aaron Copland-anda. Malmö symfoniorkester har den här säsongen seglat upp som ovanligt moderna. Om man ska tro musikbloggen iMusikens färska statistik står MSO faktiskt för en ”rekordstor andel ny musik” (komponerad efter 1970) i jämförelse med landets övriga storstadsorkestrar. Dessutom är man enligt iMusiken (som drivs av Per-Åke Byström, tidigare repertoarräknenisse åt föreningen Kvast, Kvinnlig Anhopning av Svenska Tonsättare) uppe i 20 procent – hela 316 minuter – musik komponerad av kvinnor. Men ingen abonnemangskonsert är komplett utan en klassisk kändis. Som avslutning tog sig Malmösymfonikerna följaktligen an Sjostakovitjs politiskt präglade symfoni nr 12, ”året 1917”, på temat ryska revolutionen. Under finländaren John Storgårds ledning – välförtjänt belönad med touché – klingade den sovjetiskt påbjudna socialrealismen med en betydligt mer personlig ton av stolt och stretande motvindsmusik. Läs också Skivrecension: Dan Laurin gör sprakande festdramaturgi av Roman


Mia Engberg: Jag vill skapa mina egna regler och hitta på egna lekar

Summary: Mia Engberg fortsätter att riva genremurarna. Nu följer hon upp sin experimentella Guldbaggevinnare ”Belleville baby”, med en banbrytande spelfilm. I ”Lucky one” fortsätter hon sin dialog med sin kriminella musa - den franska gangstern Vincent.

För fem år sedan vann Mia Engberg en Guldbagge för bästa dokumentär med sin autofiktiva hybridfilm ”Belleville baby”. En hypnotisk, poetisk och originell skapelse som kretsade kring hennes egna ungdomsminnen av en trasslig kärlekshistoria med Parisgangstern Vincent. Mia Engberg började tänka på en uppföljare i samma stund som hon var klar. Allt började med en tydlig bild: – Jag såg framför mig hur en medelålders Vincent kommer hem från ett nattpass med en blodig hammare i en plastpåse och ska göra frukost till sin tonårsdotter. Ur denna bild vecklade hela manuset ut sig på någon sekund, berättar Mia Engberg som sitter i ett mötesrum i Gamla stan dagen efter galapremiären i Stockholm. Uppföljaren ”Lucky one” är en melankolisk, drömsk och experimentell spelfilm där hon fortsätter sin dialog med sin kriminella musa som har blivit chaufför åt eskortflickor. Vincent slits mellan sin våldsamma arbetsmiljö i Paris undre värld och kärleken till sin tonårsdotter som får spendera nätterna ensam hemma med en guldhamster som enda sällskap. – Jag är intresserad av det som uppstår i glappet mellan två helt olika världar – hur en människa är kapabel till både våld och att älska sin dotter. Filmens tema är befrielse. I grunden handlar det om huruvida vi verkligen vill bli fria eller sitta trygga i våra hus – som hamstern i sin bur. Precis som i ”Belleville baby” har hon hämtat stoff från sitt eget liv. Hon har också fortfarande sporadisk mejlkontakt med Vincent. – Han har inspirerat handlingen, rollfiguren och situationen. Fast flickan är helt hämtat från min egen dotter. Till och med hamstern har en förlaga i verkligheten - min dotter hade en kanin som hennes pappa ville släppa ut, skrattar Mia Engberg. Läs recension av ”Lucky one” ”Lucky one” är både den mest lustfyllda och tyngsta filmen hon har gjort. Två veckor före inspelningsstarten fick hon besked om att hon hade bröstcancer och tvingades lägga filmen på is under ett år. – Det var en otroligt mörk sjukdomsperiod som råkade sammanfalla med att Trump blev president, högerpopulismens frammarsch och larmrapporter om klimatkrisen. Det kändes som om jag levde i ett Harmagedon. Mina apokalyptiska tankar gjorde också filmen mörkare och mer avskalad än vad jag egentligen hade tänkt från början. Hennes upplevelser av sjukdomsperioden satte också temat för den tredje delen i trilogin där Vincent kommer att ha en mindre roll. – Filmen har arbetsnamnet ”Black Bird” och kommer att kretsa kring allas vår dödlighet. Men filmen kommer inte att bli särskilt sorglig utan snarare präglas av en euforisk kärlek till livet, säger hon. Som många andra som befunnit sig i dödsskuggans dal fick hon av en förhöjd livskänsla. – Jag vaknar varje dag och är överlycklig över att bara vara vid liv. Efter att ha ägnat hela mitt liv åt att vara i storstäder som Paris och New York vill jag numera bara vara i skogen. Kanske håller jag bara på att bli gammal, ha ha, men jag har också drabbats av en stilla rädsla över att vildmarken, djurarter och insekter håller på att försvinna mitt framför våra ögon. Hon lovar också att den kommande filmen ska bli ännu djärvare i sitt försök att utforska genren hon kallar för ”visuell tystnad”. – Jag vill flytta in berättelsen i åskådaren så att man får friheten att skapa sina egna bilder. Och jag har inga problem med att man ser filmen på en liten skärm eller tittar bort en stund bara man lyssnar – i hörlurar. Skriv det! Efter sin uppväxt i ett arbetarklasshem har hon alltid ett tydligt klassperspektiv på världen. Så även i filmerna där hon dragits till de utsatta och osynliga – papperslösa afrikanska gatubarn (”Les enfants du Square”), ett rullstolsburet skinhead med aids (”The stars we are”), en transperson i USA (”Manhood”) eller unga graffitimålare i förorten (”165 Hässelby”). ”Lucky one” är heller inget romantiskt vykort från den franska turistbyrån. Hennes bilder rör sig på bakgatorna i ett nattligt Paris som befolkas av samhällets olycksbarn. – Jag ville visa det Paris jag känner. Det är en väldigt fattig stad som speglar baksidan av lyxkonsumtion – kokain och lyxprostitution. Jag tycker att det är spännande att se vad som händer i en stad på natten – hemlösa, gangstrar prostituerade, Vincents stad. Den kommande uppföljaren kan bli hennes sista film. Efter 25 år känner hon sig färdig med den rörliga bilden. Ibland proppmätt. – Att göra vanlig spelfilm är så tråkigt, så förutsägbart och så omständligt. Jag vill skapa mina egna regler och hitta på egna lekar precis om när jag var liten. Och varför ska jag bidra med ännu mer rörlig bild mitt i alla de här visuella föroreningarna som håller på att dränka oss alla? Den forna punkaren har också förlorat tron på filmen som politisk kraft. – När jag var yngre trodde jag på allvar att mina filmer skulle förändra världen. Jag är inte så säker på det längre, säger hon. Nej, hon är inte bitter. Eller, jo, ja, kanske lite... – Jag är förstås privilegierad som får göra filmer som ”Lucky one”. Samtidigt är det så otroligt svårt att hålla på med den här sortens film i dagens kulturklimat. Man måste vara fruktansvärt tuff, ihärdig och stark, säger hon och fortsätter: – Jag tycker inte att jag gör smal eller obegriplig film. Många tycker att ”Lucky one” är en mörk film, men för mig är det är en ljus film om befrielse.   Mia Engberg Född 1970 i Stockholm. Regissör, manusförfattare, producent och klippare. Arbetar också som lärare i dokumentärfilm på STDH (Stockholms dramatiska högskola). Långfilmsdebuterade 2005 med socialrealistiska ”165 Hässelby” om graffitimålare i förorten. Var initiativtagare till det feministiska porrfilmsprojektet ”Dirty diaries” där ett dussin kvinnliga filmare regisserade varsin erotisk kortfilm. Själv bidrog med kortfilmerna ”Come together” och ”Städerskan”. Vann en Guldbagge för bästa dokumentär för ”Belleville baby” 2014. Filmografi i urval: ”Lucky one” (2019) ”Belleville baby” (2013) ”Dirty diaries” (2009) ”165 Hässelby” (2005) ”Selma & Sofie” (2003) ”Manhood” (1999) ”The stars we are” (1998) ”Parkside girls” (1998)


Lori Loughlin frisläppt mot borgen

Summary: Skådespelerskan Lori Loughlin, som på onsdagen överlämnade sig själv till amerikansk polis, har släppts mot borgen. Loughlin misstänks ha betalat 500.000 dollar för att få in sina två döttrar på ett elituniversitet.

Loughlin och hennes make, kläddesignern Mossimo Giannulli är bland det 50-tal personer som anklagas för att ha betalt mutor på upp till 6,5 miljoner dollar för att få in sina barn på något av landets elituniversitet. Såväl Loughlin som Giannulli hade en borgenssumma på 1 miljon dollar. Paret ska ha betalat 500.000 dollar för att få sina två döttrar uppskrivna i University of Southern Californias roddlag, och på så sätt bli antagna på universitetet, trots att flickorna inte är roddare. Skådespelaren befann sig på en filminspelning i Vancouver när skandalen uppdagades på tisdagen och hon lämnade över sig själv till FBI på onsdagen. Domaren tillåter att Loughlin, som är känd från bland annat tv-serien "Huset fullt", får åka till Kanada för att fortsätta spela in film och tv, men att hon måste meddela polisen om var hon befinner sig. Loughlin ska tillsammans med bland andra tv-stjärnan Felicity Huffman från ”Desperate housewives” infinna sig i en domstol i Boston den 29 mars. Huffman, som släpptes mot borgen i tisdags, är misstänkt för att ha betalat 15.000 dollar för att ett av hennes barn skulle få bra resultat på ett inträdesprov. Hennes make, skådespelaren William H Macy, nämns i åtalet, men är inte själv åtalad för de påstådda mutorna. Den person som pekas ut som hjärnan bakom bedrägerierna, William Singer, ska ha skapat en fejkad välgörenhetsorganisation för att tvätta pengarna som föräldrarna ”donerat”. Läs mer: Skådespelare gripna för mutor till elitskolor


Gula Villan larmade om nedläggning – fick tusen medlemmar

Summary: Musikscenen i Haninge kulturpark har arrangerat hundratals spelningar, men hotas av sänkta bidrag. Efter ett upprop på sociala medier har gensvaret varit enormt. – Det kommer ta resten av min föräldraledighet att administrera, säger Sanna Lindström från kulturföreningen Levande Zon.

Förra veckan bad Levande Zon, som driver Gula Villan i Haninge kulturpark, om hjälp i sociala medier. För att kunna överleva behöver kulturföreningen nya medlemmar, eftersom kommunen annars sänker bidragen. Levande Zons ordförande Sanna Lindström säger till DN att gensvaret har varit enormt – från elva medlemmar på söndagens styrelsemöte till närmare tusen medlemmar på onsdagen. – Det kommer ta resten av min föräldraledighet att administrera, säger Sanna Lindström och fortsätter: – Vi är bara några stycken som driver det här på ideell basis. Vi håller på med det efter jobbet. Nu hoppas vi att fler ska engagera sig. Gula Villan är känd sedan 1990 som en viktig mötesplats för alternativ musik och oetablerade band. Bland artisterna som stått på scenen återfinns Lilla Lovis, The Hives, Entombed, Slagsmålsklubben och Coca Carola. Sanna Lindström blev ordförande 2016 och efterträdde då Tommy ”Tompa Eken” Ekengren, som länge har varit en frontfigur i Stockholms punkscen, bland annat genom Kafé 44 på Södermalm. – Det gick trögt med medlemsvärvningen i fjol eftersom vi hela tiden har ett tjafs med kommunen. Vi hyr huset av Haninge kommun men kulturbidraget kommer inte i närheten av våra driftskostnader. Det blir svårt att få ihop ekonomiskt eftersom vi inte heller får bedriva kommersiell verksamhet i huset, säger Sanna Lindström. Senaste gången Gula Villan krisade var när det kommunala fastighetsbolaget ville chockhöja hyran med över 300 procent. Hyresnämnden gav kulturföreningen rätt i tvisten 2016. – Det var en jätteseger som vi kämpade för i flera år. När vi vann klev fastighetsbolaget av avtalet och lämnade över det till kommunen. Huset är fortfarande fallfärdigt, avloppet har inte fungerat på hur många år som helst. Men kommunen vill inte göra något åt det, säger Sanna Lindström. Kulturparken är det som återstår av Handens gamla folkpark. I kommunens stadsutvecklingsplan från 2017 lyfts området fram som en tillgång för staden och beskrivs som ett ”kulturkluster som starkt bidrar till Haninges identitet, inte minst utifrån att det huserar – och har gjort i flera decennier – scener för musik och teater som lockat besök från hela Stockholmsregionen”. Samtidigt upplever kulturföreningens styrelse att den motarbetas av kommunen. Mycket av den ideella kraften som skulle kunna läggas på att utveckla verksamheten, går åt till annat, menar Sanna Lindström. – Punken är en fulkultur som tydligen inte förtjänar så mycket uppmuntran, men vi fixar och slipar själva i villan. Vi gör ett arbete som hyresvärden struntar i, säger Sanna Lindström och fortsätter: – Vi gör det här uppropet för att visa att Gula Villan behövs. Det är jättemånga band som har hört av sig och vill spela. Det finns lediga reptider också. Om inte vi skulle driva Gula Villan skulle det bara vara ett ruffigt och övergivet hus. Det finns inte ens några fönster. DN har sökt Haninge kommun.