Perrelli fruktar Schweiz

Summary: Årets finalister i Eurovision Song Contest kunde i går höras i Filmhuset i Stockholm. Christer Björkman är måttligt imponerad av kvaliteten på bidragen. ”Det kan vara den sämsta tävlingen hittills”, säger han.

– 43 låtar. Fler än någonsin tidigare. Det gäller att ni inte somnar, skämtar Christer Björkman. Han står längst fram i en biograf på Filmhuset i Stockholm och väntar på att den första av två välfyllda dvd:er med årets finalister i Eurovision Song Contest ska dra i gång på duken bakom honom. Den svenske Melodifestivalgeneralen är minst sagt måttligt imponerad av kvaliteten på bidragen från de europeiska konkurrenterna som ska tävla mot Charlotte Perrellis ”Hero”. – Det kan vara den sämsta tävlingen hittills. Det är ett märkligt år. Dryga tre timmars lyssnande och tittande på vinnarbidrag senare är det lätt att hålla med Björkman. Märkligt var ordet. Det är som om fjolårets två mest framgångsrika bidrag influerat ett par olika inriktningar av tävlingen. Ukrainas andraplacerade folieinbakade Teletubby Verka Serduchka har tveklöst inspirerat den hord av mer eller mindre udda – eller bara pinsamma – låtar med eller utan gimmicks som präglar stora delar av årets ESC-final. Irland frångår sin framgångsrika balladtradition och representeras av den rappande kalkonmuppen Dustin The Turkey. Estland låter en något gubbsjuk, inte särskilt röstbegåvad trio medelålders män sjunga på hemmagjord serbiska. Malta försöker dra i gång kalla kriget igen med en text om ryskt spioneri. Lettlands Pirates Of The Sea är exakt vad de heter. Bosnien-Hercegovinas låt är kanske inte så konstig, lätt Bowie-influerad rock, men scenshowen föreställer en bondgård med dansare som kärnar smör i takt till musiken. Även om den höna som togs med in på scen i den nationella uttagningen är förbjuden i ESC. Liksom alla andra djur. Å andra sidan verkar fjolårets vinnarlåt, Marija Serifovic mäktiga powerballad ”Molitva”, ha påverkat många länder att skicka liknande låtar. Utan att någon av dem är riktigt lika kraftfull. Charlotte Perrellis ”Hero” hör till en tredje kategori låtar – danspoppen – och utmanas av kanske en handfull liknande bidrag. – Ja, det är Ukraina och ytterligare några länder, konstaterar en förkyld Perrelli på presskonferensen efter genomlyssningen. Men vi får hoppas att folk ute i Europa tycker att jag har en stark låt i genren, att den håller internationellt. Sedan den svenska finalen för ett par veckor sedan har framförandet av ”Hero” genomgått några smärre förändringar. – Vi har finslipat en del detaljer. Scenen är mycket större nere i Belgrad så koreografin har ändrats lite och det är annorlunda bildvinklar, berättar hon. Annars är Perrelli på väg ut för att lansera låten i Europa, hon ska bland annat till Finland och Belgien de närmaste dagarna. Det börjar bli dags. – Vi har en nackdel i och med att vi har vår final sist av alla länder. Det blir mindre tid för promotion. Men jag har hört att låten spelas på radion i både Norge och England. Det är bra. Perrelli har precis som Björkman sett över konkurrensen. – Schweiz ser farligt ut, Rumänien likaså, Danmark har en väldigt trallvänlig låt. Fast det kan hända mycket. Att se låtarna på video är en helt annan sak än att se dem live. Hon är mer diplomatisk i sina omdömen än Björkman. – Det är oerhört svårt att säga något om de andra låtarna. Man tittar med helt andra ögon som medverkande än om man bara är publik. Jag hoppas givetvis att det ska gå bra, men man vet aldrig. Vad som helst kan hända. Kalkonen kan vinna till och med. Jag önskar att jag kunde säga att kvalitet är en garanti för framgång i den här tävlingen, men det funkar inte alltid så. Tyvärr. Mattias Dahlström noje@dn.se


Kokainkungens vardag

Summary: James Mollison: "The Memory of Pablo Escobar". Han var Scarface och Gudfadern i samma person – på riktigt. Men mäktigare, rikare och mer hänsynslös. Kristian Petri läser en fascinerande fotobok om den ökände colombianske kokainkungen Pablo Escobar.

Pablo Escobar från Colombia var under en tid på 80-talet en av världens rikaste män. Forbes listade honom på en sjunde plats. Escobar spenderade cirka tre miljoner dollar i månaden på bilar, pälsar, villor, skor, konst… Det var kokainets ökade popularitet i slutet av 70-talet, på klubbar i Miami och New York, som lade grunden för Escobars imperium. I början av 80-talet kontrollerade Medellinkartellen cirka 80 procent av världens kokainhandel. Pablo Escobar är Scarface och Gudfadern i samma person - på riktigt. Men mäktigare, rikare och mer hänsynslös. Pablo Escobar mördade justitieminister Lara Bonilla. Stormade Högsta domstolen och mördade 100 personer, däribland elva av landets högsta domare. Sprängde tidningen El Espectador som skrev kritiska artiklar mot honom. Dödade presidentkanditater, senatorer, journalister, poliser, militärer och vanliga civila som bara var i vägen. Skickade en buss med åtta ton sprängmedel i en attack mot hemliga polisen, vilket dödade 89 människor och skadade 500. Sprängde ett passagerarplan med 109 personer ombord. Escobars hjältar var Al Capone och Pancho Villa. Mellan 1989 och 1993 var han ansvarig för mord på cirka 1.000 poliser. Allt som allt visar den makabra slutstatistiken på upp mot 10.000 avrättade människor. "The memory of Pablo Escobar" av James Mollison berättar om den ökände kokainkungen Pablo Escobars liv. Men det är en något annorlunda berättelse. För detta är hans liv så som det gestaltas i kvarlämnade bilder och dokument, hämtade från poliskartotek, privata fotoalbum, tidningsarkiv och museisamlingar. Fotografen James Mollison började med ett projekt om "Narcotecture" - han ville dokumentera kokainpengarnas inflytande på samtida colombiansk arkitektur - och började fotografera fincas, lyxiga nattklubbar, extravaganta lägenhetskomplex med swimmingpooler på taket och skottsäkra dörrar. Ett av husen var Edificio Monaco, ett av Pablo Escobars bunker-liknande hem och numera högkvarteret för Fiscalia, Colombias åklagarmyndighet. Mollison träffade chefen Manuel Dario Aristizabal som försåg honom med en väska unika fotografier av Escobar. Bilderna skapade en massa frågor, som blev till en resa, som blev till en bok. Detta är Pablo Escobars historia sådan den låter sig berättas i de bilder som finns kvarlämnade. Mollison berättar i förordet: "Resultatet reflekterar den fragmentariska dokumentationen av Pablos liv - också det en sanning om Pablo." Men det är inte bara bilder. Journalisten Rainbow Nelson har intervjuat mer än 100 människor som på olika sätt varit i kontakt med Escobar. Klichébilderna finns här, den glamorösa ondskan. Escobar stiger ur sin privata Learjet. Guldrevolvrar. Blandat med familjeidyllen, barnens födelsedagar. Här finns också ett slags Sopranos-aktig sunkighet. Grabbar i badbyxor vid poolen med drinkar och flickor. Escobar var besatt av så kallade "sardiner", 15- 16 åriga skolflickor som ständigt strömmade till hans gömställen. Flickorna fick dyra presenter, juveler och bilar. I stort sett alla kandidater till "Miss Colombia" besökte Escobar men på frågan från en journalist vilken kvinna han helst av allt ville ligga med i hela världen svarade Escobar: "Margaret Thatcher." Jag bläddrar vidare i Pablo Escobars minne: konfirmationsfotot, första arresten, ett urval av hans 11.000 vapen, en jukebox med en hel del musik av Lionel Richie, en pistol i en utskuren bok. Ett kapitel ägnas åt Hacienda Napoles, ett enormt område med landningsplatser för flygplan och helikoptrar, här fanns en zoologisk trädgård med elefanter, giraffer, noshörningar och Colombias finaste samling fåglar. Från anläggningen kunde tre fyra flygplan lyfta om dagen fyllda med kokain. Planen kom tillbaka med sedlar. Det var ett problem - pengarna tog mer plats än drogerna. Men det finns också bilder som inte tillhör det förväntade: Invigningen av Barrio Pablo Escobar, en stadsdel med 400 hem byggda för staden Medellins fattigaste invånare. Här byggde Escobar också upp en kyrka till sin moders ära. Han betalade ljusanläggningar till 800 fotbollsplaner i staden. Ett tag kallades han för "Antioquias Robin Hood" i den lokala pressen. Fortfarande hänger porträtt av Escobar bredvid Kristus i stadsdelen som bär hans namn. Och på väggen i en nattklubb i Medellin har någon gjort en oljemålning där Escobar framträder i Jesus gestalt mot en kamouflagefärgad bakgrund. Sedan följer bilder från hans politiska karriär som gick under sloganen: "En folkets man. En handlingens man. En man som håller sitt ord." Någonstans mitt i boken får jag en känsla av att se en "Citizen Kane"-liknande film. Detta är "Citizen Escobar". El Poeta, Escobars pr-konsult, berättar: "Han ville bli landets president, trots sitt förflutna som biltjuv, mördare och kokainsmugglare. Han föreställde sig att drogpengar i framtiden inte skulle behandlas annorlunda än Kennedyklanens miljoner från smuggelsprit." Han drömde också om legalt kokain. Han såg framför sig en produkt som gick under namnet "Escobar Cocaine". El Chino, Pablos vän och hovfotograf, fortsätter: "Han började med att stjäla gravstenar. Sedan blev han biltjuv, mördare, smugglare, och till slut även politiker - det värsta av allt!" Men om detta är Citizen Escobar - var är då hans Rosebud? Kanske finns det i hans mamma Hermilda Gavirias lilla Pablo-altare, kanske i hans nerskrivna bön som han alltid förvarade i plånboken, kanske i födelsedagskortet från hans dotter med rader som: "Du är min himmel. Du är min duva. Du är mitt hjärta." Några sidor senare kommer ett porträtt på Escobars torped Popeye, en man med 150 liv på sitt samvete, som numera sitter i en isoleringscell och läser "Iliaden". Jag bläddrar vidare och hoppas hitta en bild på något undanskymt objekt laddat med ett mysterium från barndomen. Det har kanske funnits någon sådan bild, men som i Welles film försvann nog hemligheten vid hans död, eller i någon av alla explosioner och bränder. Enligt hans mamma älskade Pablo naturen. Han grät när pappan högg ner ett träd. Som vuxen planterade Escobar sedan över en miljon träd i sin delstat Antioquia. Mot slutet av boken finns samtida bilder från ruinerna av hans villor, torrlagda swimmingpooler, några kvarlämnade flodhästar som vandrar runt på ägorna, rostiga vrak som en gång varit eleganta veteranbilar, konfiskerade flygplan, ubåtar. Det är nästan inte möjligt att förstå ondskan i Escobars handlingar genom att studera dessa bilder. Det är väl snarare så att det är slående hur många av dessa dokument som visar ett vardagligt beteende. En stor del av bilderna utgör ett familjealbum. Escobars liv påminner mycket om vårt. Han dokumenterar högtider och semestrar. Men sedan finns de söndersprängda kropparna. Och till sist Escobars egen sönderskjutna kropp, förevisad som en jakttrofé. På frågan från en journalist vad han ville att det skulle stå på hans gravsten svarade han: "Jag var allt det jag någonsin drömt om: en bandit." Förhållandet mellan alkohol och Förhållandet mellan alkohol och författare är välkänt och väldokumenterat. En betydligt mindre grupp av författare är de som använt eller inspirerats av kokain. De återfinns i en mer diskret del av biblioteket. Antologin "White Lines. Writers on Cocaine" redigerad av Stephen Hyde och Geno Zanetti är en introduktion till denna grupp. Den innehåller både vetenskapliga och skönlitterära texter. Här återfinns en del kända författare som William Burroughs, M Agejev och Bret Easton Ellis, men också oväntade namn som Sigmund Freud, Robert Louis Stevenson och Conan Doyle. Det saknas också några självklara val som Ernst Jünger. Sigmund Freud skrev artikeln "Über Coca" 1884. Den behandlar kokainets historia, men här finns också beskrivningar av ett antal undersökningar av kokainets effekt på djur och människor. Freuds skrift är positiv, närmast entusiastisk och han rekommenderar även kokainet som bedövningsmedel i samband med vissa operationer. Året efter att Freud publicerat sin text utgav Robert Louis Stevenson "Doktor Jekyll och Mr Hyde". Boken skrevs på extremt kort tid. Det tog endast tio veckor från idé till att boken låg färdig. Han skrev den första versionen under tre intensiva dagar och nätter, men brände sedan sitt manus och skrev om hela boken. Han tog kokain under arbetet, men i vilken omfattning är det ingen som vet. Nog är det frestande att föreställa sig skildringen av den kluvne, plågade Jekyll som en beskrivning av Stevensons eget missbruk. Att Conan Doyles hjälte Sherlock Holmes var så beroende av kokain var inget jag minns från barndomens läsningar. Därför blev omläsningen av "De fyras tecken" en ganska skrämmande upplevelse: "Sherlock Holmes tog den lilla flaskan från dess plats på spiselkransen och injektionssprutan från det prydliga marokängetuiet. Med sina långa vita, nervösa fingrar passade han in den fina nålen och vek sedan upp vänstra skjortärmen. En liten stund vilade hans blickar tankfullt på den seniga underarmen som var alldeles prickig av märken efter nålens stick. Slutligen stack han in den vassa nålspetsen, pressade ned kolven och sjönk tillbaka i länstolen med en lång suck av välbehag." Några rader längre ner frågar Watson: "– Vad är det i dag, frågade jag, morfin eller kokain? Likgiltigt höjde han blicken från den gamla frakturvolym som han satt och bläddrade i. – Kokain, svarade han. Sjuprocentig lösning. Har du lust att försöka den? – Nej verkligen inte, sade jag med skärpa i rösten. Jag har ännu inte hämtat mig från fälttåget i Afghanistan, och jag har inte lust att ytterligare anstränga min hälsa. Han smålog åt min häftighet. – Kanske du har rätt Watson, sade han. Det är troligt att kokain har ett dåligt inflytande på ens fysik. Men å andra sidan verkar det så andligt stimulerande och gör mig så klar i hjärnan, att dess sekundära effekt inte spelar någon roll." Andra mer samtida böcker som skildrar kokain är till exempel Miles Davis självbiografi och Robert Sabbags "Snowblind. A Brief Career in the Cocaine Trade". Sabbags bok är en undergroundklassiker om den legendariske kokainlangaren Zachary Swan. Hyllad av bland andra Hunter S Thompson och Norman Mailer. Den mest kända reportageboken i modern tid är "Killing Pablo" av Mark Bowden. Samme författare som skrev "Black Hawk Down". Skildringen av jakten på kokainkungen Pablo Escobar är på väg att bli en Hollywoodfilm med Javier Bardem som Escobar och Christian Bale som major Steve Jacoby. Filmen kommer att få konkurrens av "Escobar", en annan storfilm producerad av Oliver Stone baserad på boken "Mi Hermano Pablo"av Roberto Escobar. KRISTIAN PETRI


Världens äldsta inspelade röst

Summary: Amerikanska forskare har lyckats överföra en nedtecknad inspelning av "Au clair de la lune" från 1860 till hörbart ljud. Det är sjutton år före Thomas Alva Edisons "Mary had a little lamb", som hittills ansetts vara världens äldsta inspelade människoröst.

Tidigare denna månad hittade ljudhistoriker från Berkeley, Kalifornien, den tio sekunder långa inspelningen via ett patentarkiv Paris. I själva verket handlar det om en grafiskt nedtecknad kurvbild av den populära franska 1700-tals-visan "Au clair de la lune". Enligt forskarna är den från den 9 april 1860. Under tiden sedan upptäckten har forskarna arbetat med att överföra den grafiska kurvan till ljud, efter att ha gjort en digital kopia av originalet. - Det här är ett historiskt fynd, den äldsta, kända ljudinspelningen, säger Library of Congress före detta ljudinspelningschef, Samuel Brylawski, till New York Times. Rösten, sannolikt en kvinnas, som sjunger "Au clair de la lune" har registrerats av en så kallad fonautograf. Den etsar fast ljudvågor på ett pappersark som svärtas ned av soten från en oljelampa och skapar ett så kallat fonautogram. Dess uppfinnare, tryckaren och bibliotekarien Édouard-Léon Scott de Martinville, dog 1879, två år efter Thomas Alva Edisons berömda fonografinspelning av ramsan "Mary had a little lamb". Den har hittills varit världens första inspelning av en människoröst. Édouard-Léon Scott de Martinville rasade i sin självbiografi från 1878 mot Thomas Alva Edison, som han menade dels hade stulit hans metoder, dels hade vantolkat inspelningsteknologins syften. Han kallade sig själv för "upptäckare" och sin amerikanske rival för "lärling". Men enligt ljudhistorikerna kom Thomas Alva Edison fram till sitt patent helt på egen hand, och det saknas hur som helst bevis på att han drog fördel av den franska föregångaren. Thomas Alva Edison behåller sin plats i ljudhistorien, som uppfinnare av världens första apparat för reproduktion av ljud. - Edison förminskas inte det minsta av denna upptäckt, sade Berkeley-forskaren David Giovannoni när "Au clair de la lune" spelades upp på Stanford-universitetet på fredagen. Édouard-Léon Scott de Martinvilles patent är från 1857 och amerikanernas fynd nyligen innehåller även röst- och gitarrinspelningar från 1853 och 1854. Dessa inspelningar har David Giovannoni och hans tre kolleger dock inte kunnat få ut mer än gnälljud från, eftersom fonautografen ännu var dåligt kalibrerad. Sveriges äldsta inspelade röster är från 1899. Då dokumenterade en ambulerande studio bland andra revyräven Axel Sernqvist, folkmålsberätterskan och delsbostintan Brita Hall, basen Gustaf Sjöberg, tenoren Gustaf Wennman och skådespelaren Eduard Unge. 71 av dessa spår, som först upptäcktes i slutet på 1970-talet i EMI:s brittiska centralarkiv, gavs ut av ljudarkeologen Carl-Gunnar Åhlén, Arkivet för ljud och bild och skivbolaget Sterling på cd för två år sedan - "Gramophone 1899: The first gramophone recordings in Sweden".


Professor på krigsstigen

Summary: ”Sverige är så fruktansvärt homogent”, säger idéhistorikern Svante Nordin i Lund. Och den svenska humanioran är i kris, påstår han i en ny bok. Den styrs av prilliga teorier och verklighetsfrämmande idéer. Lars Linder träffar en akademisk polemiker som tror på den öppna debatten.

– I stället för att hålla på och dilla borde humanisterna bita ihop och ta sig samman. Det är dags att kavla upp ärmarna! Lundaprofessorn i idé- och lärdomshistoria Svante Nordin är på krigsstigen. Det är han inte så sällan: på kultursidorna i Svenska Dagbladet och i tidskriften Axess brukar han blanda lärda bokrecensioner med ampra och välformulerade inlägg i tidens frågor, gärna från en klart kulturkonservativ ståndpunkt, annars inte så vanligt företrädd i debatten. Utan att darra på manschetten kan han träda fram till nationalstatens försvar eller fördöma själlösheten i samtidens kulturliv. Och i den nya boken ”Humaniora i Sverige. Framväxt – guldålder – kris” målar han upp en närmast förfärande bild av förfallet inom svensk humanistisk bildning och forskning. Allt är dessutom 68-generationens fel. Marxismens anstormning inom universiteten, menar han, kom att röja vägen för allsköns destruktiva irrläror som postmodernism, postkolonialism och feminism. De ersatte sådant som fakta, historia och empiri i forskningen med spekulationer, politisk korrekthet och snåriga teorier till den grad att ingen längre kan känna igen den gamla humanioran, än mindre säga vad den egentligen ska vara bra för. Om någon ens längre bryr sig. 40 år av vänsterförvillelser har lett ner humanioran i en djup identitetskris. Professorn vet besked, ty han var med. Han stod själv på barrikaderna och hade en ledande roll inom vpk i Lund och gruppen kring den radikala tidskriften Zenit. Åren runt 1980 skrev han en uppgörelsebok, egentligen ett försök till kritisk äreräddning av marxismen. – Men det var nog mer av ett uppbrott än jag insåg då. Nu drar han upp stridslinjerna gentemot alla dem som till skillnad från honom själv inte ändrade uppfattning, åtminstone inte öppet. ”…trampet från den långa marschen genom institutionerna ekar fortfarande”, skriver han, och kritiserar en rad namngivna kolleger inom universitetsvärlden, från Kurt Aspelin och Sven-Eric Liedman till Roland Lysell och Eva Lundgren. En akademisk holmgång i ett tonläge som knappast hörts i detta land sedan Ingemar Hedenius och Sven Stolpes dagar. Så verkade de två också under den tid som Svante Nordin här kallar svensk humanioras guldålder: 1900-talets första hälft. Första delen av hans bok skisserar hur det ”humanistiska konceptet” växte fram genom seklerna för att till sist nå sin fulla mognad ungefär vid förra seklets början. Då fanns allt på plats: en bred akademisk och politisk samsyn om vikten av humanistiska frågor, en rik korsbefruktning mellan olika ämnen samt ett stort och självklart intresse i of fentlighet och medier. Ett benådat tillstånd av rikedom och mångfald som under drygt femtio bar frukt i form av en rad stora och egentligen aldrig överträffade humanistiska storverk. Svante Nordin drar sig inte ens för att upprätta ett slags kanon: elva minnesvärda böcker från Hans Larssons ”Poesiens logik” 1899 till Martin P:son Nilssons ”Grekisk religiositet” 1946. Det ”humanistiska konceptet” rymmer, menar han, en rad grundläggande idéer som handlar om vad en människa egentligen är, men också om bildningens, historiens och forskningens centrala betydelse och om den humanistiska kunskapens särart. Ett arv som i dag till stora delar ligger förött inom universiteten, hävdar Svante Nordin. Men är en ”guldålder” något man kan återvända till? – Nej, det är ingenting jag menar att man kan återupprepa. Det jag skrivit är historia, inte en debattskrift. Visst är det?! – Ja, jo, det blev en debattskrift i och med att jag sedan tog ställning i ett antal aktuella och kontroversiella frågor. Menar du då att den kanon du tecknar är något vi nu alla har att enas kring? – Det är inte fråga om att enas. Kanon finns där. All kultur vilar på en kanon. Begreppet betyder ju bara att vissa saker är viktigare än andra. Så är det ju även inom populärkulturen. – Tvärtom måste kanon diskuteras, det är ju inte minst vad humanistisk forskning innebär – att beskriva, tolka och omvärdera den. Jag är inte fundamentalist, utan ”historicist”! I boken håller du din egen akademiska generation ytterst ansvarig för humaniorans elände. Är det inte ett snävt perspektiv? Har inte sådant som samhällsutvecklingen och utbildningsexplosionen spelat en större roll? – När man skriver måste man välja en röd tråd. Det finns flera skäl till det nuvarande tillståndet, även om svensk humaniora varit maximalt bra i dag hade vi befunnit oss i motvind. –Men det jag valt att koncentrera mig på är den inre utvecklingen inom humaniora. Där nu ingen längre, efter 40 års akademisk debatt, kan svara på vad humaniora egentligen går ut på, vad den har för mål och syfte. Vilket enligt Svante Nordin alltså till stor del beror på att andra universitetsmarxister inte som han själv återvände till den humanistiska traditionens fadershus på 80-talet, utan omärkligt bytte till postmodernistisk kapprock i stället. Är det sant? Kom inte postmodernismen snarast in från höger? – Jo, jag uppfattar den ju inte som en vänsterståndpunkt – däremot uppfattar jag den som vänsterns ståndpunkt! Professorn ler nöjt. Han gillar att vara käring mot strömmen, erkänner han, och ser särskilt belåten ut när han har formulerat en bra oneliner, helst polemisk. – När marxismens utopi upplöstes sökte vänstern något annat, och postmodernismen fyllde tomrummet. Man hade trott på framsteg och förnuft, men när det aldrig blev något klasslöst samhälle övergav man tron. – Själv tror jag ju fortfarande på upplysningen, globaliseringen och framsteget – precis som Marx… men vänstern tror inte på något av detta. Det är den som bytt ståndpunkt, inte jag! Jag frågar om inte professorn själv här och var gjort det lite enkelt för sig. Det känns inte alltid som om det är motståndarens bästa argument han kritiserar. – Det är kanske riktigt – jag gör ju inte något försök att filosofiskt utvärdera postmodernismen. Jag har ingen kritik mot Michel Foucault, till exempel, som jag tycker är en underbar filosof, eller mot Jacques Derrida. – Jag förhåller mig snarast till vulgärvarianterna, men det beror ju också på att de här teoriernas inmarsch aldrig beledsagades av en filosofihistorisk bildning hos sina svenska utövare. Det blev slagorden man tog över – och ofta via USA. 60- och 70-talens vändning bort från gamla tiders humanister bars, enligt Svante Nordin, inte minst av en kritik mot att de ägnat sig åt trist faktasamlande och saknat genomtänkta teorier. – Men de var inte alls teorilösa, än mindre några faktatuggande positivister. Och de var betydligt begripligare än de flesta skrivande forskare i dag. – På senare år används ”teori” ofta som ett alibi. Om jag säger att jag tillämpar en viss teori är jag befriad från att argumentera, och kan överta vilka verklighetsfrämmande idéer som helst. Det leder till det som utifrån ofta uppfattas som akademiskt tugg, jargong och fikonspråk. Dessutom kräver det att även läsaren från början tror på den där teorin, den ”enda rätta”. – Ungefär som Vakttornet. Du skriver att du kom ut ur marxismen men behöll de intryck du tagit av Antonio Gramsci, som skrev om samhällsidéernas hegemonier. Finns en sådan hegemonikamp inom universitetsvärlden? – Inte så mycket i Sverige som i USA, där ett så kallat cultural war pågick under 80- och 90-talet, och pågår än. I Frankrike och Tyskland också. Och i Danmark. –Men Sverige är så fruktansvärt homogent. Det råder en konsensuskultur där alla går åt samma håll, men i den här boken svär jag i kyrkan. – Och det är väl bra att någon svär. Konsensus har spätts på av att statsmakterna går in och upphöjer en viss teori till dogm, såsom genusteori, eller tidigare fredsforskningen. Man utestänger vissa frågeställningar, som om den som kritiserar sådana teorier också vore emot freden… – Det resulterar i ett oerhört moraliserande och en ängslig politisk korrekthet. Jag är i allmänhet anhängare av att man ska ta svåra debatter, de är inte så farliga som man ofta tror. Ser du dig själv som konservativ? – Jag tycker snarast att jag intar en klassiskt liberal hållning. Samtidigt kan jag ju känna de konservativas ängslan inför de hot mot vissa nationella värden som globalisering och kommersialisering kan skapa. Och jag försvarar ju idén om ett kulturarv, både världskulturarv och ett nationellt kulturarv. Är då inte just ekonomiska och politiska krafter ett större hot mot sådana värden än de akademiker du angriper? – Jo, men det säger ju alla andra också, och varför ska jag säga samma sak? Jag kanske svär i kyrkan men jag deltar också i psalmsången – och i debatten bidrar jag hellre med sådant som inte redan är sagt. Svante Nordin avfärdar forskningspolitiken som opportunistisk och säsongsbetonad, och undrar varför den borgerliga regeringen som har haft så mycket att säga om skolan tiger som muren om universiteten. Går det då alls att få gehör för nyttan med humaniora i dagens kulturella och politiska klimat? – Jag är inte så pessimistisk att jag tror det skulle vara omöjligt. Tvärtom! Humanioran ger ett omistligt bidrag till ett nationellt medvetande. Nationellt? – Javisst, det nationella medvetandet är grunden för allting. Eller säg samhälleligt medvetande då, det är i grunden samma sak. Kärnan här är att en kreativ och levande humaniora bidrar till att belysa själva grundfrågan om vad som är något värt. Om man inte vet vad som har ett värde är det faktiskt helt meningslöst att diskutera ”nytta”. Nej, helt misströstar Svante Nordin inte om framtiden för humaniora. Än skrivs lysande forskningverk, anser han, och än söker sig goda begåvningar till området, trots allt. Har han då något gott råd till en ung, humanistiskt intresserad student? – Läs Platon! Jag väntar på en forsättning. Det kommer ingen, men professorn ser än en gång så där misstänkt nöjd ut. Lars Linder lars.linder@dn.se


Mattor, kärlek och politik

Summary: Anita Amirrezvani har gjort en brakdebut med en roman som utspelar sig i 1600-talets Iran. Nu kommer den på svenska.– Jag skrev boken för att dela med mig av den iranska kulturen, säger hon. I USA vet man så lite.

En flodvåg av stora klassiskt berättade romaner sveper in över bokhandelsdiskarna den här vintern. Efter afghansk-amerikanske författaren Khaled Hosseinis enorma framgångar med ”Flyga drake” och ”Tusen strålande solar” debuterar nu en annan amerikansk västkustbo, fast med iranska rötter. Anita Amirrezvani skriver med ”Flickan som vävde sidenmattor” ett massivt epos om en flicka som växer upp i 1600-talets Iran, förlorar sin far och möjligheten till ett gott äktenskap och i stället tvingas söka sig en egen väg i en värld som kontrolleras av män. – De senaste tjugo trettio åren har litteraturen erbjudit andra perspektiv, säger hon. Nu pratar vi om kolonialismen utifrån de koloniserades perspektiv. Minoriteter skriver om hur de ser världen. Och jag tillhör absolut den rörelsen. För det första skriver jag om kvinnor, för det andra om Iran, för det tredje upphöjer jag de anonyma konsthantverkarnas arbete. Platsen för romanen är Isfahan, den dåtida Shah Abbas vindlande huvudstad. Flickan (som inte nämns vid namn i romanen) och hennes mor söker förbarmande hos en farbror som arbetar i shahens mattväveri. Hos honom får flickan utveckla sin talang. Men vägen är inte rak, utan slingrar sig via tillfälliga äktenskapskontrakt och svekfulla vänner, svält, nöd, uppbrott och självförverkligande. – Jag skrev boken för att jag ville dela med mig av den iranska kulturen. Här vet man så lite. USA och Iran har inte haft diplomatiska förbindelser på trettio år. Det görs rubriker på de senaste politiska utspelen, men få känner till rikedomen i mattvävarkonsten eller de traditionella berättelserna. Anita Amirrezvani brukar skoja om att hon är född i ondskans axelmakter och har vuxit upp hos den store Satan. – Men jag har inte upplevt någon diskriminering efter den 11 september. Jag bryter inte och jag är inte säker på att man förstår att mitt namn är iranskt, säger hon. Det finns ju positiva konsekvenser också av 11/9, en är att intresset för Mellanöstern har växt. Det kommer till exempel massor av böcker, och det är ju en bra sak, även om kriget mot Irak inte är det. ”Flickan som vävde sidenmattor” är en brakdebut. Den har nu kommit ut i 27 länder och nominerats till Orange-priset för kvinnlig fiktion. – Jag har alltid velat skriva romaner, men jag har fått prioritera min överlevnad. Så det har tagit nio år att skriva den vid sidan om. Inte minst för att materialet skulle få mogna och växa ut som en levande berättelse och inte som en historisk dokumentation över kungar, drottningar och mattateljéer. I berättelsen tampas mattvävarflickan med felaktiga färgval, nedrivna varpar och stulna alster. Hur mycket handlar mattvävarromanen om hur du själv försöker skriva boken? – Ha ha, det har jag inte tänkt på. Jag tyckte mest att vävandet var en sådan bra symbol för livet. Det långsamma sättet man gör dem på. Mattorna knyts en knut i taget, liksom vi lever en dag i taget. Först efteråt kan vi se tillbaka och se mönstren. Flickan i boken manövrerar mellan ansvaret för sina nära och lusten till självförverkligande, mellan kättja och lojalitet, självförhävande och underdånighet. Hur modern är egentligen en iransk 1600-talskvinna? – Det stora problemet för kvinnor nu som då handlar om ekonomisk självständighet, säger Amirrezvani. Varhelst kvinnor får större ekonomisk självständighet får de också större frihet och politisk makt. Vi är inte jämställda i dag, inte någonstans även om vissa har kommit längre än andra. Jag försöker visa en situation där en kvinna kämpar för ekonomisk frihet med de redskap som bjuds i 1600-talets Iran. Så strävandena är moderna, men hon startar ju inte en butik i stan, det hade inte gått. Mellan varje avdelning i boken berättas en klassisk persisk myt. Den första och den sista av dem har Anita Amirrezvani skrivit själv. I den första letar en flicka efter en turkos färg till en matta och blir tillsagd att plocka en viss sorts växt i ensamhet, sedan leta djupt inom sig själv. Hon finner att hennes kiss gör garnet turkost och alla beundrar sedan den lysande färgen i hennes matta. Varför har du skrivit om att hon kissar på garnet? Kvinnligt kiss är ju tabu. – Mycket av färgtillverkningens hemligheter vaktades noga. Man levde ju på sina yrkeshemligheter. Men i källorna har jag förstått att urin från tonåringar har hormoner som kan åstadkomma en sådan process. Och under en resa i Mexiko bekräftades det också av en mattvävare jag mötte. ANNIKA PERSSON litteratur@dn.se


Filmregissörer lockas till teatern

Summary: Allt fler svenska filmregissörer vill göra teater. Både Colin Nutley och Tomas Alfredson musikaldebuterar. Richard Hobert och Björn Runge sätter upp egna pjäser.

På Stockholms stadsteater går Daniel Lind Lagerlöf och är nervös. Tiden närmar sig för premiären på "Den allvarsamma leken", hans debut som teaterregissör. Efter många år av film- och tv-regi borde han ha nerverna under kontroll - men detta är något helt annat, förklarar han. - Det är så läskigt att skådespelarna kan göra vad de vill och att inget är sig likt från gång till gång. Daniel Lind Lagerlöf är inte ensam om att plötsligt känna sig som en nybörjare i en annars välbekant situation. Han är en del av en trend, där kända filmregissörer plötsligt tagit steget över till teatern. Korsbefruktning mellan teater- och filmvärlden är i sig inget nytt. Sverige har en lång tradition av filmregissörer som också arbetat med teater, med Ingmar Bergman och Bo Widerberg som de främsta exemplen. Men på 2000-talet har det varit sällsynt. Guldbaggebelönade Björn Runge bröt mönstret när han 2006 satte upp Harold Pinters pjäs "Aska" på Göteborgs stadsteater. Han har sedan dess kontinuerligt skrivit och regisserat egna pjäser, senast "Mordet på en fd komiker" för Folkteatern i Göteborg. - Drivkraften för mig var en önskan om kontinuitet, att få arbeta med skådespelare. Kontinuiteten har man inte riktigt med film, där handlar det så mycket om pengar. För honom var Stockholms stadsteater också en viktig katalysator. Teaterchefen Benny Fredriksson jobbade aktivt för att Björn Runge skulle komma till teatern och har sedan dess fortsatt att locka filmveteraner att göra teaterdebut. I höst är det Colin Nutleys tur att pröva lyckan med "Cabaret" - men Benny Fredriksson avslöjar att det finns fler filmnamn på gång. - Jag har haft en idé om det här i flera år, säger han. Ser man på Fassbinder eller Bergman så var det personer som gick mellan film och teater hela tiden, det var två viktiga källor för dem. Svensk film och teater behöver regissörer som är intresserade av skådespeleri. Lisa Ohlin, som gjorde hyllade "Veranda för en tenor", är ett av de namn som Benny Fredriksson vill knyta till sig när hon slutar som filmkonsulent. "Hammarkullen"-regissören Agneta Fagerström-Olsson har också varit aktuell för teaterregi, men det planerade samarbetet gick inte att få ihop. Vad säger du till dem som tycker att det är publikfrieri att låta kända affischnamn från filmens värld sätta upp teaterpjäser? - Det är säkert många som undrar hur det här ska gå, men man får väl vänta och se till premiären. De här så kallade erkända personerna kanske är erkända just för att de är väldigt bra, svarar Benny Fredriksson. Men att växla mellan film och teater är inte helt friktionsfritt. Det har Björn Runge och Richard Hobert fått erfara, som har fått ljumma och ibland nedgörande recensioner av sina senaste teateruppsättningar. För Runges del har det lett fram till beslutet att efter en beställning från Stockholms stadsteater med tänkt premiär 2011 sluta göra teater. - Jag har tappat lusten lite grand. Det blir nog den sista pjäs jag gör. Man har kommit in i teaterns abc, men nu får jag satsa tid och kraft på det som passar mig allra bäst och det är filmen, säger han.


"Guitar hero" till Nintendo DS får specialkontroll

Summary: Kommande "Guitar hero: on tour" till Nintendo DS släpps tillsammans med en specialkontroll.

Kontrollen kopplas in i GBA-porten. "Guitar hero: on tour" är namnet på den bärbara versionen av populära "Guitar hero". Spelet är under utveckling till Nintendo DS, och beräknas släppas i sommar. Nu rapporterar IGN att spelet kontrolleras med ett tillbehör kallat Guitar Grip, som ansluts till porten avsedd för spelkassetter till Gameboy Advance. Tillsammans med pennan och den tryckkänsliga skärmen ska spelet på så sätt ge en spelupplevelse liknande den som fås med den större plastgitarren som används till de stationära versionerna av "Guitar hero".


Femte Beatles-medlem död

Summary: Neil Aspinall, känd för många som den femte Beatles-medlemmen, avled i måndags. Aspinall var en nära vän till The Beatles och hade en chefsposition på deras skivbolag Apple Corps.

Neil Aspinall var skolkamrat med Paul McCartney och George Harrison. När The Beatles började nå större framgångar funkade det inte längre för dem att åka kommunalt till spelningarna, så dåvarande trummisen Pete Best anställde kompisen Aspinall för att skjutsa runt dem. Efter att ha åkt med bandet land och rike runt blev Aspinall alltmer en medlem av the Beatles. Han spelade bland annat tamburin och munspel på vissa Beatles-låtar och sjöng i refrängen till låten "Yellow Submarine". När Beatles manager Brian Epstein dog år 1967 fick Neil Aspinall ta över chefspositionen för bandets skivbolag Apple Corps. Även efter att bandet splittrats fortsatte han att se efter medlemmarnas ekonomiska intressen och såg till att de tjänade pengar på skivförsäljningen. När Beatles valdes in i Hall of Fame 1988 ska George Harrison ha sagt att Aspinall skulle ses som den femte Beatlen, skriver New York Times. Neil Aspinall avled i måndags efter en behandling för lungcancer på Memorial Sloan-Kettering Cancer Center i New York. han blev 66 år gammal. Paul McCartney och Ringo Starr hedrade hans minne i ett uttalande. - Alla hans nära och kära saknar honom mycket, men kommer alltid att minnas honom som en stor man. Som en lojal vän och en förtrogen chef. Neils ledarskap och guidning har lämnat ett stort arv till kommande generationer.


Magisk tajmning

Summary: Martin Nyström hänförs av Sven-David Sandströms nya klarinettkonsert där Martin Fröst trollar fram både djävulsklanger och en lugnande vaggvisa.

Martin Fröst och Malmö symfoniorkester dirigent: Vassilij Sinaiskij Verk av Sven-David sandström, Carl Maria von Weber och Sergej Prokofjev Scen: Malmö konserthus Martin Frösts inspelning av Carl Maria von Webers första klarinettkonsert har jag prisat vid flera tillfällen. Men att se och höra honom framföra den live är nästan chockerande starkt. Redan under den inledande korta orkesterpresentationen pejlar han läget, som om han befann sig mitt i ett oväder, ser sig omkring för att ta in vad som händer – för att sedan ta position, hitta sin scen och fånga sin ton. Något han verket igenom upprepar: för att upplösa det givna, och att om och om igen finna en tajmning bortanför det föreskrivna. En tajmning man inte trodde fanns. Och Malmösymfonikerna som omger honom kan inte låta bli att skratta och le åt detta oförutsägbara och makalöst intensiva musicerande – samtidigt som de svarar med att spela så elastiskt och lyhört som möjligt. Att symfonikerna under sin chefsdirigent Vassilij Sinaiskij var i storform visade de också med de två verk av Sergej Prokofjev, ”Den klassiska symfonin” och ”Skytisk svit”, som flankerade Webers konsert. HuvudnumRet var dock urpremiären av Sven-David Sandströms klarinettkonsert ”A desolate wind – a flightly moment” (nu i en utbyggd version för symfoniorkester). Ett verk som är baserat på Gunnar Ekelöfs diktsamling ”En Mölna-elegi” från 1960 och som är specialkomponerad för Martin Fröst att spela och recitera – ibland samtidigt. Vilket han också lysande går i land med tack vare sin unika förmåga att både vara musikant och aktör. Här gör klarinettstämman entré som genom ett plötsligt uppslaget fönster, likt en virvlande, gäckande vind. Och fångar genast den både destruktiva och skapande ögonblicklighet som är diktsamlingens själva stormöga. Sandströms musik utvecklas raskt från korta fraser och skriande drillar till rent splitter. Till en starkt och djärvt demonterande text-ljud-modernism som känns lite som ny hos den sene Sandström. Där klarinettstämman är som diktens fågel som mist sin sång och bara har varningsropet kvar. I en värld som båda är nära och fjärran, och där allt är förtvivlat svart och euforiskt förtrollande i en märklig sammanblandning. Men Sandström vore inte Sandström om han lämnade lyssnaren i en känsla av total ödslighet eller ombytlighet. Efter feberdrömmarna, djävulsklangerna och krigsresonanserna utmynnar konserten i ett nytt slags livsintensitet. I en svidande vacker vaggsång där Martin Frösts klarinett, i dialog med oboe och flöjt, hittar en ny färg och en ny ton i de lugnande rader där Ekelöf skriver ”i fjärran land finnes en blåare himmel och en mur med rosor eller en palm och en ljummare vind – och det är allt”. En på djupet tröstande musikalisk magi som också fick Malmöpubliken att bli helt hänförd. Martin Nyström martin.nystrom@dn.se


Det sista mysteriet i L A

Summary: Raymond Chandler passade inte in någonstans – utom möjligen i äktenskapet med Cissy. Hon var det största mysteriet i hans liv. Mårten Blomkvist läser en ny bok om kvinnan Chandler älskade och staden han älskade att hata: Los Angeles.

Judith Freeman ”The Long Embrace. Raymond Chandler and the Woman He Loved” Pantheon Raymond Chandlers verk kan få en ny dimension när man sett ett foto av honom själv. Chandler (1888–1959) skapade privatdetektiven Philip Marlowe, spelad på film av bland andra Humphrey Bogart. Marlowe glider genom ett nattligt Los Angeles, får borsta av sig blondiner och svingar i väg repliker som susar från stor bokstav till punkt som nonchalant slagna hole-in-ones: – Jag tycker inte om ert sätt, sa Kingsley med en röst som man kunde knäckt en paranöt mot. – Det spelar ingen roll, sa jag. Det är inte till salu. Efter att ha läst sådant, slå upp ”Chandler, Raymond” i uppslagsboken och möts av – en sur gubbe i glasögon, någon som just ska fräsa åt en tonåring på bussen. Därefter blir all Chandlerläsning också en strävan att få Raymond Chandler att gå ihop med Philip Marlowe. Så har det varit för mig, och jag tror att det var så även för Judith Freeman. Hon skriver om det i ”The Long Embrace. Raymond Chandler and the Woman He Loved”. Det är den åttonde Chandlerromanen, en melankolisk berättelse om en förlist i Los Angeles. Chandler själv passade aldrig in i den värld han skapade åt Philip Marlowe. Han passade inte in någonstans, utom möjligen i äktenskapet med hustrun Cissy. Det var i alla fall något att klamra sig fast vid. Cissy, Cissy; Cissy är dålig; Cissy tyckte; jag måste hjälpa Cissy, ljuder det genom hans brev. Judith Freeman går rakt på det, detta det största mysteriet i Chandlers liv: Cissy. Frank MacShane kunde i sin grundläggande biografi, ”The Life of Raymond Chandler” (1976), inte berätta mycket om henne. Chandler hade bränt Cissys brev – hans egna, läsvärda, roliga, kan läsas i MacShanes ”The Selected Letters of Raymond Chandler” (1981). Freeman tvingas också snabbt att slå fast att det nästan inte finns någon information om Cissy Chandler. Freeman hittar ett enda foto med henne och Ray tillsammans. Bilden togs av passkontrollanter då de 1952 steg i land i New York, trötta efter en påfrestande hemresa från England. Har man fastnat för Chandler kan man inte släppa Cissy, Raymond Chandlers skugga, hans allt. Två månader efter hennes död gjorde han, rejält berusad, ett halvhjärtat självmordsförsök. Trots alla bedyranden är det ändå tydligt att Cissy också var Chandlers livs börda. Hon var arton år äldre. De sista fjorton åren av sitt liv levde hon med en lungsjukdom som sakta pinade livet ur henne. Då de gifte sig 1924 var hon 53 medan han var 35. Det visste inte Ray. Han trodde att hon var 43. Cissy hade varit en omsusad kvinna: vacker, hade stått modell och målats och fotograferats naken, varit gift två gånger, sista gången med en pianist som hon lämnade för Chandler. Cissy ville för alltid vara ung och uppvaktad, och gjorde allt för att dölja sin riktiga ålder. Freeman misstänker att Chandler aldrig blev klar över hur gammal hans hustru verkligen var. Det finns en formulering som är dubbeltydig: i samband med Cissys död skriver Ray till en vän att ”allt jag gjorde var brasan Cissy skulle ha att värma händerna vid”. Vackert – om man nu inte i stället tycker att tanken på ett helt författarskap som en sorts uppvaktning frammanar bilden av en fåfäng, krävande varelse. Fast kraven kan ha varit Chandlers påhitt. Hur kapabel en kvinna än var behövde hon i Raymond Chandlers ögon alltid hans stödjande arm, om så han själv var full så att han kröp. Chandlers ridderliga manér höll inte alltid för kontakt med yttervärlden. Då han skrev för filmen – mest minnesvärt manusen till ”Kvinna utan samvete” (”Double indemnity”) och ”Främlingar på tåg” – gick han vid ett tillfälle på premiär med Cissy, och slank efteråt i väg så snabbt att alla anade att han skämdes för sin gamla fru. I filmbolagsmiljön greps han också av begär att ha det alla andra hade, en ung älskarinna, och lyckades efter ganska pinsamma turer få till det med en sekreterare. Men innanför hemmets väggar duttade Ray och Cissy med bilden av sitt äktenskap som ett ändlöst svärmeri. Hon kallade honom ”Raymio” eller ”Gallibeoth” – han kunde kalla henne ”Double-Duck” eller ”Momma”. De hade inga barn. De pysslade med hans katter, och hans samling med små glasdjur – ”amuels” hade Cissy hittat på att kalla dem. Alla hade namn. Var är de nu? undrar Freeman. Det bästa med hennes bok är den vemodigt funderande inställning som får henne att på sådana sätt stanna upp och liksom försöka kisa bakåt genom tidens smog. Hela boken är ett försök att förstå Chandler och hans Cissy genom att knyta dem till ting och platser. De bodde i Los Angeles men flyttade omkring absurt mycket: i boken listas 35 adresser Chandler hade, från 1913 då han kom till staden – från England, där han växt upp, även om han föddes i Chicago – till hans död 1959. Vart de kom hittade de någon brist. ”Det är inte mycket jag tar lätt på”, skrev Chandler. Judith Freeman, själv Los Angeles-bo, får idén att uppsöka alla platser där Chandler bodde. Det är en tanke som ligger nära till hands för en Chandler-fan. Los Angeles är en huvudperson i hans böcker. Han skriver om vindarna, den stekande middagshettan, vägen utmed kusten, och är svag för sagoboksnamnen på platser och gator: Cahuenga Building, Bubbling Springs, Puma Lake. Med en formulering som kan bli klassisk skriver Freeman att Chandler gjorde Los Angeles till ”the capital of noir”. Film noir är de svartsynta filmerna, speciellt förknippade med 40–50-talet, fyllda av falska kvinnor, cyniska repliker, och snygga persiennskuggor. ”The Long Embrace” formar sig till en Chandler-elegi, där Freeman åker omkring och spanar som en sentida Marlowe: ”Drexel gick lätt att hitta, rakt nedför Crescent Heights, över Beverly Boulevard till Sixth …” Hon kommer till förorten Arcadia, ”homogen och tråkig”, och undrar hur Chandler kunde skriva om Marlowe där. Ibland är husen rivna. En särskild känsla av tomhet infinner sig när man står på en plats och försöker återse något som är spårlöst borta. Jag har gjort liknande utfärder; uppskattar man Chandler kan man få för sig att man på sådana ställen möter själva förgängligheten, och att det har sina poänger. Freeman försöker insupa atmosfären. Ibland är den väldigt tunn. Hon sitter en stund på en trappa, eller vid en bardisk, ser nutidens människor komma och gå. Stämningen av ensamhet känns igen från Los Angeles-filmer som Robert Altmans ”Långt farväl” (1973), ”Blade runner” (1982), ”Sunset Boulevard” (1950) eller Nicholas Rays ”In a lonely place” (1950; svensk titel ”Nakna nerver”). Freeman vrider och vänder på förhållandet mellan Ray och Cissy. När Freeman får veta att en del spekulerat över om Chandler egentligen var gay följer hon det spåret ett tag. Flera som träffat Chandler har undrat hur det låg till. ”Men han var gift i många år”, säger Freeman till Don Bachardy, Christopher Isherwoods livskamrat: ”Bachardy höjde ögonbrynen och skrattade, som om han menade Och?” Freeman leker med tanken. Den får henne att på ett nytt sätt börja notera Marlowes pryda ridderlighet och Chandlers tendens att skriva mer kärleksfullt om män än om kvinnor. Chandlers sönderfall efter Cissys död 1954 visar hur beroende han var av henne. Han förlorade totalt kontrollen över sitt drickande. I London kastades han ut från två av de förnämsta hotellen, så celebritet han var. Förhållandet med Cissy var det enda som höll honom i balans, som hindrade denna brunn av sarkasm från att svämma över. Ensamhet och Los Angeles är de stora temana i Chandlers böcker. Då Altman filmade ”Långt farväl” delade han inte ut den boken till skådespelarna. I stället fick de Raymond Chandler speaking, en kollektion artiklar och brev. Också Altman läste, antar jag, Marlowedeckarna som till stor del skrivna i stället för den bok Raymond Chandler aldrig tillät sig att skriva, den om hans egen förtvivlan och rotlöshet och puritanska hatkärlek till en njutningslysten storstad. Nu har Freeman skrivit den åt honom: elegant, avspänt. Mårten Blomkvist litteratur@dn.se


Björn Runeborg får romanpris

Summary: Sveriges Radios romanpris går i år till Björn Runeborg för boken "Dag". Det tillkännagavs under fredagseftermiddagen.

För femtonde året i rad delas Sveriges Radios romanpris ut till "en framstående svensk roman ur det gångna årets produktion". En jury, som består av bokläsande radiolyssnare i olika åldrar, har tillsammans enats om en vinnare. Deras diskussioner har gått att följa i Kulturradion i P1. Urvalet av böcker står en rad litteraturkritiker för. Årets pris går till Björn Runeborg för boken "Dag". Juryn motivering lyder: "'Dag' är en ömsint skildring av mänskligt sökande efter mening och vägar. Björn Runeborg skriver med respekt både för sina gestalter och sina läsare." Björn Runeborg är född 1937 och debuterade 1962 med boken "Utflykten". Några av hans mer kända romaner är "En tid i Visby" och "Väduren", som båda nominerats till Augustpriset. Han har också skrivit dramatik för teatern, radio och tv. I samband med prisutdelningen kunde radiochefen Kerstin Brunnberg överraska vinnaren med att "Dag" blir en radioföljetong i sommar. - Det är det bästa pris man kan önska sig, sa en glad Björn Runeborg. Tidigare vinnare av Sveriges Radios romanpris är bland andra Henning Mankell, Jonas Hassan Khemiri och Beate Grimsrud. Prissumman är på 30.000 kronor. "Hjärnmänniskan" av Gabriella Håkansson"Kicki "Hjärnmänniskan" av Gabriella Håkansson "Kicki & Lasse" av Peter Kihlgård "Allt" av Martina Lowden "Kupa" av Marie Norin "Dag" av Björn Runeborg "Världens sista roman" av Daniel Sjölin Tidigare vinnare av Sveriges Radios romanpris. 2007: Jonas Hassen Khemiri för "Montecore" 2006: Eva Adolfsson för "Förvandling" 2005: Lotta Lotass för "Tredje flykthastigheten" 2004: Christine Falkenland för "Öde" 2003: Torgny Lindgren för "Pölsan" 2002: Kerstin Norborg för "Min faders hus" 2001: Agneta Pleijel för "Lord Nevermore" 2000: Beate Grimsrud för "Jag smyger förbi en yxa" 1999: Magnus Florin för "Syskonen" 1998: Elisabeth Rynell för "Hohaj" 1997: Magnus Dahlström för "HEM" 1996: Henning Mankell för "Comedia infantil" 1995: Carola Hansson för "Andrej" 1994: Lars Andersson för "Vattenorgeln"


Spel i drömmarnas värld

Summary: Nya ”Lost odyssey” är utvecklat för Xbox 360. Detta plus den solida och klichévärmande handlingen skapar dynamik i spelet.

”Lost odyssey” Utvecklare: Mistwalkers Utgivare: Microsoft Finns till: Xbox 360 Åldersgräns: 16 år Online: Nej 3# Det är klart att man inte kan undgå att jämföra ”Lost odyssey” med de senare delarna av den framgångsrika spelserien ”Final fantasy”. Hur skulle man kunna göra det när upphovsmannen till ”Lost odyssey” – Hironobu Sakaguchi – även var den som en gång i tiden byggde upp grundstommen till vad som kom att bli en av världens mest omtyckta rollspelsserier. Men trots att ”Lost odyssey” kan ses som omodernt och traditionsbundet i jämförelse med ”Final fantasy XII”, bland annat genom slumpmässiga och turbaserade strider, så är spelet ett gediget och djupgående hantverk. Det är ingen modern kavalkad av stridssystem av senaste snitt, utan i stället en vidareutveckling av gammaldags, klassisk spelmekanik. Komplexa men ändå lättillgängliga system låter spelaren utveckla karaktärer, kunskaper och utnyttja gruppen som en helhet. När de japanska rollspelen, som vuxit upp med oskrivna regler för hur strider ska utföras i spelet, plötsligt slog sig fria och började experimentera med turordning och tid kändes det som en frisk fläkt. Att nu se ”Lost odyssey” rekonstruera och utveckla den gamla skolan inger hopp om mångfald i den annars ganska stilmässigt sammanhållna genre som kallas jrpg, japanska rollspel. Det andra stora stilbrottet ligger i något så till synes simpelt som maskinvara. Att utveckla jrpg till den amerikanska konsolen Xbox 360 i stället för att som traditionen bjuder arbeta med Sonys spelkonsoler – och möjligen Nintendos – är ovanligt. Kanske för att de japanska spelarna till en början har varit måttligt intresserade av Xbox, och de stora rollspelseposen som ”Final fantasy” och ”Dragon quest” alltid har varit riktade främst till den japanska publiken. Men Sakaguchi och hans Mistwalker såg i stället möjligheter och utvecklade exklusivt för Xbox 360. Trots blandningen av oortodoxt och traditionsbundet så är ”Lost odyssey” inte hattigt. Den solida, om än samtidigt i stort klichévärmande, handlingen är den slutliga biten som skapar dynamik i spelet. Från den första scenen på det enorma slagfältet till den lilla stunden mellan två andetag. En odödlig man som söker mening i världar som rasar, krig och självutplåning. I kontrast till detta är spelet fullt av drömmar. Drömmar som korta noveller. De är skrivna av Kiyoshi Shigematsu, prisbelönt japansk författare. Och troget det skrivna ordets natur så får man de korta berättelserna just bokstav för bokstav på skärmen. Ett intressant grepp, eftersom man forslas bort från spelvärlden till ett annat ställe för en stund. Sakaguchi har sagt att hans intention med Kiyoshi Shigematsus medverkan var att få in känslor i spelet. Huvudkaraktären, som levt i tusen år och inte kan dö, har tusen år av minnen som när de dyker upp i drömform ska skapa ett emotionellt djup. Och Sakaguchi har rätt. Det är ett modigt och okonventionellt sätt att skapa en av de mest komplexa och rika karaktärer som ett japanskt rollspel har haft. Det fungerar inte hela tiden. Ibland vill man inte läsa drömmen. Ibland vill man ut i de vackra vyerna och gå vidare i äventyret. Men det är ett ytterst intressant grepp. Ett av många som ”Lost odyssey” uppvisar. Spelet visar sig vara lika traditionellt som nydanande, och även om det har många brister och klantigt genomförda idéer så är det ändå något nytt. Susanne Möller spel@dn.se


När "Sverige" försvann

Summary: I decennier var neutraliteten en grundsten i svensk självförståelse och identitet - men nu har det blivit tyst om den. Det typiskt svenska har lösts upp på ett typiskt svenskt sätt: vi talar om något annat.

Om neutraliteten säger man i dag intet. Den har smusslats undan i någon urvattnad EU-ideologi. Hur kunde det ske? Neutraliteten är ju enligt tradition vad som gett oss unik fred i två hundra år. Ingenting kan vara mera "svenskt" än neutraliteten. Det typiskt svenska har försvunnit på ett typiskt svenskt sätt. Vi glömmer medvetet. Vi talar om något annat. Tystnaden förenklas av att det rör sig om utrikespolitik. Om inrikespolitiken kan man träta. Om utrikespolitiken håller man med eller talar tyst. Geopolitiken är i sig konservativ, just en tradition. Regimskiften förändrar inte att en stat ligger där den ligger. Traditionen sköts dessutom av en liten elit som i Sverige får plats i en mindre sommarstuga. Att vår framgångsrika tradition kunnat försvinna har skett genom en mindre förskjutning av terminologin och stegvis förändring av den faktiska geopolitiken. "Sverige" har förlorat sin innebörd. Vad det nya "Sverige" betyder är dock inte klart. Förändringen är socialdemokratins förtjänst eller fel. Ingenting förändras av sig självt. Ingenting hade hänt om inte några ledande socialdemokrater beslutat att neutralismen spelat ut sin roll. Jag skriver "neutralismen", eftersom det här står för något mer än den folkrättsliga neutraliteten. Neutralismen var något specifikt socialdemokratiskt. I en ny avhandling, "Impartial or univolved?" bryter folkrättsjuristen Pål Wrange tystnaden med en kringgående manöver. Heroiskt har han plitat mer än tusen sidor avhandling om neutralitetens doktrinhistoria, ett magnifikt opus som ger ny mening åt begreppet tegelsten. Kringgåendet har att göra med Wranges egen tystnad. Han säger nämligen märkligt lite om Sverige. Avhandlingen är enligt honom bara en intellektuell "karta" i internationell rätt. Förvisso, men i Sverige ägnar man inte 1 100 sidor åt neutraliteten utan hemmavinkel. Sverige är vad avhandlingen egentligen handlar om. Wrange har en blandad bakgrund, dels som akademisk teoretiker med vida filosofiska intressen inom den kritiska juridiken, dels som lagexpert på UD. Han började projektet under det sista av de tre "moment" under det korta 20: e århundradet (1914-1990) då neutralitet blev föremål för teoretisk diskussion: tiden efter första världskriget, slutet på andra världskriget och det tidiga kalla kriget, och så efterkrigstidens slut runt 1990. Neutralitetens tidsenlighet och legitimitet ifrågasätts. Är neutralitet som grundläggande hållning förenlig med principen om kollektiv säkerhet? Wranges studie, den största på något språk, är i sista hand frågan om det nu finns något levande, någon legitimitet, i neutraliteten. Avhandlingens tes är ett kvalificerat ja: alla stater har inte bara rätt utan skyldighet att ta oberoende beslut om specifika problem, dock inte att undvika beslut och deltagande. Ett exempel den pillemariske Wrange åberopar är Schweiz, det timida Schweiz som varit Sveriges neutrala kontrast, neutralismen som negation. Schweiz, utanför EU förstås, visar sig ha tagit en rättfram hållning till USA:s aktion i Irak. Vad Wrange kartlägger är så egentligen demokratins utrikespolitiska villkor. Ingen seriös analys kan nu ignorera hans utmaning. För mig fokuserar den på socialdemokratins historiska roll, hur neutraliteten blev neutralism och hur neutralismen försvann. Om detta väljer Wrange, UD-tjänsteman, att säga nästan ingenting. Varför inte ett kapitel om Östen Undén, utrikesminister, socialdemokratisk portalfigur men också akademisk expert på ämnet? Neutralism antyder ideologi. Hur blev den folkrättsliga neutraliteteten till socialdemokratisk ideologi? Sambandet har ingen inneboende logik. Historiskt har socialdemokratin ingen speciell utrikespolitik, förutom diffus internationalism parad med tilltron att fred är mänsklighetens naturliga tillstånd. Vad var då den svenska neutralismens betingelser? Att neutraliteten varit en konkret välsignelse för Sverige är inte tillräckligt för att ekvationen ska gå ihop. Förutsättningen är i stället det kalla kriget och att Sverige råkade ligga där det ligger när linjen drogs 1945-49. Kalla krigets två sidor separerades radikalt i "öst" och "väst", rörligheten över linjen fryses faktiskt och ideologiskt, det neutrala Sverige hamnar mitt emellan. "Mitt emellan" visar sig dock passa den nya socialdemokratiska identiteten alldeles utmärkt. Sverige och Folkhemmet blir först modell hemma som den Tredje vägen, en rationell, "blandekonomisk" nationalstat i samförståndets anda utan ytterligheterna åt någotdera hållet. Detta Sverige klarar sig fantastiskt bra. Modellens sanning är oantastlig och kan dessutom lätt ges geopolitisk mening. Det kalla krigets begrepp är oförsonlig kamp mot den totala fienden, ett antingen/eller som likställer samförstånd med omoralisk undanflykt. Samförståndet som ideologi blir därför i sig en kritik av det kalla kriget. Dessutom blir det kalla kriget för neutralismen ett stormaktsspel. "Samförstånd" som geopolitiskt töväder, de små staternas rätt mot stormakternas allianssystem. Att prisa töväder är sund svensk geopolitik och sund socialdemokrati. Töväder betyder mindre sovjetiskt tryck på Finland och därmed också på Sverige. Samtidigt är den arktiska kylan förstås prisandets själva premiss, tövädrets förutsättning som idé. Den Tredje vägen (Sverige, SAP) är bara öppen för att alla andra sitter fast i en oförsonlig demarkation. När neutralismen så konkretiseras under femtiotalet är det mot bakgrunden av två världshistoriska processer: supermakternas accelererande kärnvapenupprustning och den accelererande befrielsen i "den Tredje världen". Politiken centreras så å ena sidan på avspänning och nedrustning, å andra på den Tredje vägens exemplariska stöd åt den Tredje världen och dess befrielsekamp. Stormaktsväldet är fel. Fred och oberoende för alla, speciellt de små, är rätt. Det är "Sverige". Socialdemokratin som apparat och rörelse är dock inte betingad av neutralismen. Geopolitiken dominerar aldrig. Man vinner inga val på geopolitiken. Inom partiet drivs frågorna främst av en rad radikala och starka kvinnor: Alva Myrdal men också Inga Thorsson och Ulla Lindström. Östen Undén förblir (tror jag) mest traditionell folkrättsjurist. Händelsevis råkar det dock bli en man i kvinnornas anda som 1969 blir partiledare. Olof Palme hade internationella intressen. Dessutom hade han tagit djupa intryck av de nationella befrielserörelserna. Under Palme får så Sveriges identitet som sansad och oberoende aktör i neutralismens tecken och kritiken av stormaktsvärlden en spets som aldrig tidigare (eller senare). Palme är neutralismen kristalliserad. Hans egen historia är förstås notoriskt komplicerad. Den har ingen motsvarighet bland svenska politiker. Ingen socialdemokratisk partiledare skulle ha kunnat föra en konversation på lika villkor med en Henry Kissinger under hans mest egotrippade fas. Palme hade inga problem. Kissinger kände igen Palme som gestalt och erkände honom. De militärpolitiska realiteterna med det intima Nato-samarbetet i Norden är förstås en helt annan sak. Icke desto mindre: den skarpa kritiken av USA:s krig i Vietnam är ingen teater för kulisserna. Den är markant. Den känns. I en dubbel historisk tillfällighet sammanfaller Palmes död med slutet på hela efterkrigstiden och därmed neutralismens själva betingelse. Inga block, ingen uppdelning av Europa, ingenting att vara "emellan": återstår bara den nya neoliberala världsordningen några år senare där vi alla är identiska i vår mångfald och allting identiskt med sig självt, utom möjligen Ordningens yttersta garant, USA. Sedan dess har socialdemokratin haft svårt att ideologisera utrikespolitiken. Ingvar Carlsson (och Allan Larsson) såg alternativet i ett EU omvandlat till socialdemokratiskt projekt. Det var en logisk linje. EU som svenskt embryo krävde då Sveriges medlemskap. Att neutraliteten inte riktigt passade var inget man skyltade med. Rörelsen var emellertid inte entusiastisk. Rörelsen är forfarande inte entusiastisk. In i EU gick man efter mycket taktiskt micklande. Någon euro blev det dock icke. Rörelsens skepsis är lättförståelig. EU är stort och klumpigt. Dess utopiska potential är liten: ett maktlöst parlament kombinerat med en odemokratisk och allsmäktig kommission. Sverige, i motsats till Finland, tjänade dessutom inget säkerhetspolitiskt på EU. Vi förlorade handlingsutrymme. Att EU skulle kunna bli ett nytt "mittemellan", en mäktig motvikt till USA och Ryssland, är en chimär. EU är ingen handlingsenhet när det gäller. Och i det ingenmanslandet befinner man sig. Neutraliteten, för att inte tala om neutralismen, har försvunnit. Återstår den ursvenska devisen "vi ska vara med och påverka", som Ingvar Carlsson fast mer och bättre, EU som något slags mini-FN för fred och rationella framsteg, i bästa fall en lovvärd projektion av glömda socialdemokratiska idéer som jämlikhet. Det är inte mycket att skylta med. Ironiskt nog råkar samtidigt EU:s ideologiminister inte bara vara svensk socialdemokrat utan också en av de få med karismatisk och idealistisk framtoning. Spelar något av detta någon roll? Man vinner fortfarande inga val på geopolitiken. Att ligga lågt verkar gå alldeles utmärkt. Partiet som negation fungerar, socialdemokratin som statsbärande parti, den enda kompetenta skepparen på skutan Sverige. Statsbäreri är en bransch där borgarna inte kan konkurrera. Wranges utopiska impuls är att Sverige ska vara oberoende, eller opartiskt. Han föreställer sig ett Sverige som i likhet med Schweiz ska kunna fatta beslut, riktiga beslut. Hur det ska ske är inte uppenbart. Att inskränka sig till vilken linje Sverige ska försöka få EU att anta är en fattig politik för den forna representanten för oberoende och rätt, närmast beklämmande. Vad skulle Palme säga? Men kanske är det bra att "Sverige" får ebba ut i tomma intet. Då åligger det oss dock att diskutera saken utan smussel. Wrange namnger neutraliteten och han ställer demokratiska krav. Där har vi en anständig början.


När ”Sverige” försvann.

Summary: I decennier var neutraliteten en grundsten i svensk självförståelse och identitet – men nu har det blivit tyst om den. Det typiskt svenska har lösts upp på ett typiskt svenskt sätt: vi talar om något annat.

Om neutraliteten säger man i dag intet. Den har smusslats undan i någon urvattnad EU-ideologi. Hur kunde det ske? Neutraliteten är ju enligt tradition vad som gett oss unik fred i två hundra år. Ingenting kan vara mera ”svenskt” än neutraliteten. Det typiskt svenska har försvunnit på ett typiskt svenskt sätt. Vi glömmer medvetet. Vi talar om något annat. Tystnaden förenklas av att det rör sig om utrikespolitik. Om inrikespolitiken kan man träta. Om utrikespolitiken håller man med eller talar tyst. Geopolitiken är i sig konservativ, just en tradition. Regimskiften förändrar inte att en stat ligger där den ligger. Traditionen sköts dessutom av en liten elit som i Sverige får plats i en mindre sommarstuga. Att vår framgångsrika tradition kunnat försvinna har skett genom en mindre förskjutning av terminologin och stegvis förändring av den faktiska geopolitiken. ”Sverige” har förlorat sin innebörd. Vad det nya ”Sverige” betyder är dock inte klart. Förändringen är socialdemokratins förtjänst eller fel. Ingenting förändras av sig självt. Ingenting hade hänt om inte några ledande socialdemokrater beslutat att neutralismen spelat ut sin roll. Jag skriver ”neutralismen”, eftersom det här står för något mer än den folkrättsliga neutraliteten. Neutralismen var något specifikt socialdemokratiskt. I en ny avhandling, ”Impartial or univolved?” bryter folkrättsjuristen Pål Wrange tystnaden med en kringgående manöver. Heroiskt har han plitat mer än tusen sidor avhandling om neutralitetens doktrinhistoria, ett magnifikt opus som ger ny mening åt begreppet tegelsten. Kringgåendet har att göra med Wranges egen tystnad. Han säger nämligen märkligt lite om Sverige. Avhandlingen är enligt honom bara en intellektuell ”karta” i internationell rätt. Förvisso, men i Sverige ägnar man inte 1 100 sidor åt neutraliteten utan hemmavinkel. Sverige är vad avhandlingen egentligen handlar om. Wrange har en blandad bakgrund, dels som akademisk teoretiker med vida filosofiska intressen inom den kritiska juridiken, dels som lagexpert på UD. Han började projektet under det sista av de tre ”moment” under det korta 20: e århundradet (1914–1990) då neutralitet blev föremål för teoretisk diskussion: tiden efter första världskriget, slutet på andra världskriget och det tidiga kalla kriget, och så efterkrigstidens slut runt 1990. Neutralitetens tidsenlighet och legitimitet ifrågasätts. Är neutralitet som grundläggande hållning förenlig med principen om kollektiv säkerhet? Wranges studie, den största på något språk, är i sista hand frågan om det nu finns något levande, någon legitimitet, i neutraliteten. Avhandlingens tes är ett kvalificerat ja: alla stater har inte bara rätt utan skyldighet att ta oberoende beslut om specifika problem, dock inte att undvika beslut och deltagande. Ett exempel den pillemariske Wrange åberopar är Schweiz, det timida Schweiz som varit Sveriges neutrala kontrast, neutralismen som negation. Schweiz, utanför EU förstås, visar sig ha tagit en rättfram hållning till USA:s aktion i Irak. Vad Wrange kartlägger är så egentligen demokratins utrikespolitiska villkor. Ingen seriös analys kan nu ignorera hans utmaning. För mig fokuserar den på socialdemokratins historiska roll, hur neutraliteten blev neutralism och hur neutralismen försvann. Om detta väljer Wrange, UD-tjänsteman, att säga nästan ingenting. Varför inte ett kapitel om Östen Undén, utrikesminister, socialdemokratisk portalfigur men också akademisk expert på ämnet? Neutralism antyder ideologi. Hur blev den folkrättsliga neutraliteteten till socialdemokratisk ideologi? Sambandet har ingen inneboende logik. Historiskt har socialdemokratin ingen speciell utrikespolitik, förutom diffus internationalism parad med tilltron att fred är mänsklighetens naturliga tillstånd. Vad var då den svenska neutralismens betingelser? Att neutraliteten varit en konkret välsignelse för Sverige är inte tillräckligt för att ekvationen ska gå ihop. Förutsättningen är i stället det kalla kriget och att Sverige råkade ligga där det ligger när linjen drogs 1945–49. Kalla krigets två sidor separerades radikalt i ”öst” och ”väst”, rörligheten över linjen fryses faktiskt och ideologiskt, det neutrala Sverige hamnar mitt emellan. ”Mitt emellan” visar sig dock passa den nya socialdemokratiska identiteten alldeles utmärkt. Sverige och Folkhemmet blir först modell hemma som den Tredje vägen, en rationell, ”blandekonomisk” nationalstat i samförståndets anda utan ytterligheterna åt någotdera hållet. Detta Sverige klarar sig fantastiskt bra. Modellens sanning är oantastlig och kan dessutom lätt ges geopolitisk mening. Det kalla krigets begrepp är oförsonlig kamp mot den totala fienden, ett antingen/eller som likställer samförstånd med omoralisk undanflykt. Samförståndet som ideologi blir därför i sig en kritik av det kalla kriget. Dessutom blir det kalla kriget för neutralismen ett stormaktsspel. ”Samförstånd” som geopolitiskt töväder, de små staternas rätt mot stormakternas allianssystem. Att prisa töväder är sund svensk geopolitik och sund socialdemokrati. Töväder betyder mindre sovjetiskt tryck på Finland och därmed också på Sverige. Samtidigt är den arktiska kylan förstås prisandets själva premiss, tövädrets förutsättning som idé. Den Tredje vägen (Sverige, SAP) är bara öppen för att alla andra sitter fast i en oförsonlig demarkation. När neutralismen så konkretiseras under femtiotalet är det mot bakgrunden av två världshistoriska processer: supermakternas accelererande kärnvapenupprustning och den accelererande befrielsen i ”den Tredje världen”. Politiken centreras så å ena sidan på avspänning och nedrustning, å andra på den Tredje vägens exemplariska stöd åt den Tredje världen och dess befrielsekamp. Stormaktsväldet är fel. Fred och oberoende för alla, speciellt de små, är rätt. Det är ”Sverige”. Socialdemokratin som apparat och rörelse är dock inte betingad av neutralismen. Geopolitiken dominerar aldrig. Man vinner inga val på geopolitiken. Inom partiet drivs frågorna främst av en rad radikala och starka kvinnor: Alva Myrdal men också Inga Thorsson och Ulla Lindström. Östen Undén förblir (tror jag) mest traditionell folkrättsjurist. Händelsevis råkar det dock bli en man i kvinnornas anda som 1969 blir partiledare. Olof Palme hade internationella intressen. Dessutom hade han tagit djupa intryck av de nationella befrielserörelserna. Under Palme får så Sveriges identitet som sansad och oberoende aktör i neutralismens tecken och kritiken av stormaktsvärlden en spets som aldrig tidigare (eller senare). Palme är neutralismen kristalliserad. Hans egen historia är förstås notoriskt komplicerad. Den har ingen motsvarighet bland svenska politiker. Ingen socialdemokratisk partiledare skulle ha kunnat föra en konversation på lika villkor med en Henry Kissinger under hans mest egotrippade fas. Palme hade inga problem. Kissinger kände igen Palme som gestalt och erkände honom. De militärpolitiska realiteterna med det intima Nato-samarbetet i Norden är förstås en helt annan sak. Icke desto mindre: den skarpa kritiken av USA:s krig i Vietnam är ingen teater för kulisserna. Den är markant. Den känns. I en dubbel historisk tillfällighet sammanfaller Palmes död med slutet på hela efterkrigstiden och därmed neutralismens själva betingelse. Inga block, ingen uppdelning av Europa, ingenting att vara ”emellan”: återstår bara den nya neoliberala världsordningen några år senare där vi alla är identiska i vår mångfald och allting identiskt med sig självt, utom möjligen Ordningens yttersta garant, USA. Sedan dess har socialdemokratin haft svårt att ideologisera utrikespolitiken. Ingvar Carlsson (och Allan Larsson) såg alternativet i ett EU omvandlat till socialdemokratiskt projekt. Det var en logisk linje. EU som svenskt embryo krävde då Sveriges medlemskap. Att neutraliteten inte riktigt passade var inget man skyltade med. Rörelsen var emellertid inte entusiastisk. Rörelsen är forfarande inte entusiastisk. In i EU gick man efter mycket taktiskt micklande. Någon euro blev det dock icke. Rörelsens skepsis är lättförståelig. EU är stort och klumpigt. Dess utopiska potential är liten: ett maktlöst parlament kombinerat med en odemokratisk och allsmäktig kommission. Sverige, i motsats till Finland, tjänade dessutom inget säkerhetspolitiskt på EU. Vi förlorade handlingsutrymme. Att EU skulle kunna bli ett nytt ”mittemellan”, en mäktig motvikt till USA och Ryssland, är en chimär. EU är ingen handlingsenhet när det gäller. Och i det ingenmanslandet befinner man sig. Neutraliteten, för att inte tala om neutralismen, har försvunnit. Återstår den ursvenska devisen ”vi ska vara med och påverka”, som Ingvar Carlsson fast mer och bättre, EU som något slags mini-FN för fred och rationella framsteg, i bästa fall en lovvärd projektion av glömda socialdemokratiska idéer som jämlikhet. Det är inte mycket att skylta med. Ironiskt nog råkar samtidigt EU:s ideologiminister inte bara vara svensk socialdemokrat utan också en av de få med karismatisk och idealistisk framtoning. Spelar något av detta någon roll? Man vinner fortfarande inga val på geopolitiken. Att ligga lågt verkar gå alldeles utmärkt. Partiet som negation fungerar, socialdemokratin som statsbärande parti, den enda kompetenta skepparen på skutan Sverige. Statsbäreri är en bransch där borgarna inte kan konkurrera. Wranges utopiska impuls är att Sverige ska vara oberoende, eller opartiskt. Han föreställer sig ett Sverige som i likhet med Schweiz ska kunna fatta beslut, riktiga beslut. Hur det ska ske är inte uppenbart. Att inskränka sig till vilken linje Sverige ska försöka få EU att anta är en fattig politik för den forna representanten för oberoende och rätt, närmast beklämmande. Vad skulle Palme säga? Men kanske är det bra att ”Sverige” får ebba ut i tomma intet. Då åligger det oss dock att diskutera saken utan smussel. Wrange namnger neutraliteten och han ställer demokratiska krav. Där har vi en anständig början. Anders Stephanson essa@dn.se


Spel om förintelsen stoppas av Nintendo

Summary: Spelet "The only escape" till Nintendo DS har för avsikt att utbilda spelarna om andra världskriget. Nu stoppas dock spelet i Nordamerika.

"The only escape" är ett platformsspel till Nintendo DS utvecklat av brittiska Alten8. Spelet handlar om en ung judisk pojke under andra världskriget, som för att undvika krigets fasor tar sin tillflykt till en fantasivärld. Enligt skaparen av spelet är avsikten att utbilda unga spelare om förintelsen. Nu rapporterar New York Times att Nintendo of America stoppar spelet från att släppas i Nordamerika. Någon officiell förklaring till beslutet har ännu inte getts. Spelet uppges fortfarande vara på väg till Europa senare i år.


Hennes hjärta bultar för ladino

Summary: För några år sedan var ladinomusiken och dess stora stjärna nästan okänd. Förra månaden sjöng Yasmin Levy för utsålda hus i Sydney och hennes nya skiva, "Mano suave", höjs till skyarna. Nu är hon på Sverigeturné.

- När man är ung försöker man att imponera. I dag vet jag att det räcker med att vara mig själv, säger Yasmin Levy. Nu är den israeliska sångerskan inte lastgammal: 32 år, men mycket har hänt mycket snabbt. För henne själv och därmed för den musiktradition hon ser som sin livsuppgift att sprida: ladino. Ladino är det språk, den kultur och den musiktradition som spanska judar spred runt Medelhavet när de 1492 kastades ut ur Spanien. För fem år sedan var Yasmin Levy - och ladinomusiken - i princip okänd. Förra månaden sjöng hon på Operahuset i Sydney. Utsålt. Hennes nya, tredje cd, "Mano suave" har höjts till skyarna och själv har hon knappt hängt med. - Jag lever en dröm! säger hon förvånat flera gånger när jag lyckas få intervjua henne under den pågående Sverigeturnén. I kväll sjunger hon på Stallet i Stockholm. Mycket har förändrats sedan hon för snart tio år sedan klev in i en studio i Tel Aviv och sjöng rakt upp och ned - så som hon lärt sig ladino av sina två husgudar: mor och far. Fadern Yitzhak Levy, sefardisk jude född i Turkiet, samlade in och publicerade böcker med hundratals sånger från den femhundraåriga ladinokulturen som var på väg att försvinna. Fadern dog när Yasmin var ett år gammal. Modern lärde henne sjunga. - Traditionellt sjunger man ladino med huvudet, mjukt och luftigt, förklarar hon och illustrerar med sin makalöst vackra, klockrena röst. - Så jag sjöng på min första cd. Men jag saknade, alltid, passionen. När jag upptäckte flamencon - som bara är passion - förändrade jag min sångteknik, förde klangen nedåt, i bröstet. Och så sjöng jag på min andra cd, "La judería". I dag gör den plattan henne smått generad. Hon skrattar ursäktande. - Jag känner inte igen mig! Jag ville så mycket. För mycket. Pressade rösten. Först nu, i och med min nya cd, "Mano suave", har jag funnit min verkliga röst. Yasmin Levy utstrålar självförtroende. Och ödmjukhet. Det kan behövas. Ladino är delvis minerad mark. Visst hyllas Yasmin Levy, men kritiker finns. Många sefardiska judar har mycket bestämda åsikter om vad ladinokulturen är och inte är. Kanske borde man snarare tala om ladinokulturer. I femhundra år har spanska judar levt i olika länder - dagens Italien, Grekland, Turkiet, Israel, Egypten, Marocko - och det har satt ganska olika spår i deras spanska språk, ladino, och i deras musik. Så bråkas det redan om vad språket ska kallas: ladino, sefardi, judezmo, spanyol, judespanska. Språket håller på att dö ut. Inga barn har längre judespanska som modersmål. Faktiskt talar inte ens Yasmin Levy ladino. Men hon sjunger ladino - med turkisk klangbotten. Det är hennes arv; föräldrarna föddes i Turkiet. Har ladinomusiken fått en pånyttfödelse i dag? Uppmärksamheten kring Yasmin Levy talar för det. Liksom två andra musikaliska projekt, de fina ladinoskivorna "Aman aman" (2006) och "Al andaluz projec" (2007). Men, nej, Yasmin Levy ser ingen stark trend. Hon är ganska ensam. Och unik i sin framgång. Själv framhåller hon hela tiden: ansvaret. Att levandegöra ladinomusiken och sprida den samtalande, mångkulturella traditionen. - På "Mano suave" medverkar musiker från Turkiet, Israel, Spanien, Paraguay. Och Amir Shahsar - som jag sjunger en duett med - är från Iran. Han lever i Israel sedan 18 år. Som politisk flykting? - Som musikalisk flykting. Duetten med sångerskan Natacha Atlas - vars bakgrund rymmer ett mindre Europa och Egypten - var en fantastisk upplevelse. Yasmin Levy strålar när hon berättar om mötet. - Nu har jag en annan dröm, en riktigt stor dröm. Att spela in en skiva med renast tänkbara, enbart traditionella ladinosånger i Turkiet! Med en turkisk orkester. Sedan vill jag åka till en kyrka i Jerusalem och spela in en kör till samma skiva. Tillsammans: judar, muslimer, kristna. Så tolkar Yasmin Levy ladinoarvet. Har hon också mindre storslagna drömmar? Faktiskt. Yasmin Levy ler och skiner med ögonen. - En skiva med bossanova! På Sverigeturné i Rikskonserters regi Sjunger i kväll och i morgon i Stockholm (Stallet respektive Nybrokajen 11) och uppträder senare bland annat i Malmö (12/3), Göteborg (15/3) och Piteå (19/3). Yasmin Levy Ladino är det språk, den kultur och den musik som spanska judar spred runt Medelhavet när de kastades ut ur Spanien 1492. Aktuell med nya cd:n "Mano Suave". I sin hyllande recension skriver DN:s Martin Nyström bland annat att Yasmin Levy inte bara sjunger "förföriskt smäktande utan med en rent andlös styrka".


Modern metal till "Guitar hero III"

Summary: Activision har släppt expansionspacket "Modern metal track pack" till "Guitar hero III". Paketet innehåller tre nya låtar.

Activision låter meddela att man nu släppt paketet "Modern metal track pack", ett paket innehållandes tre nya låtar till "Guitar hero III". Som paketets namn antyder är låtarna av den hårdare stilen, grupperna Avenged Sevenfold, Thrice och Deftones ligger bakom dem. "Modern metal track pack" laddas hem från Xbox Live eller Playstation Network till ett pris på omkring 60 kronor.


"Metal gear solid 4" kräver mycket utrymme

Summary: Kommande "Metal gear solid 4" blir så utrymmeskrävande att utvecklarna tvingats använda komprimering för att få plats med spelet på en Blu-ray skiva.

I en intervju i den japanska speltidningen Famitsu avslöjas att kommande "Metal gear solid 4" kräver rejält med utrymme. Trots att en Blu-ray skiva rymmer hela 50 gigabyte har utvecklingsteamet tvingats använda sig av komprimering för att få plats med hela spelet på en skiva. Sedan tidigare har det även bekräftats att den engelskspråkiga versionen av spelet inte kommer innehålla de japanska ljudspåren, och vice versa. "Metal gear solid 4" släpps i hela världen den 12 juni.


Huset med många rum.

Summary: Är islam en fredens eller krigens religion? Det beror helt på vem man frågar. I dag tar sig allt fler rätten att läsa och tolka grundtexterna på ett sätt som påminner om den kristna reformationen.

Vem är det egentligen som bestämmer vad en viss religion är? Är det Benedictus XVI, pastor Green, Helle Klein eller en militant ateist som Christopher Hitchens som avgör vad som egentligen utgör kristendomens kärna? Den kärna som inte kan kompromissas bort i försök att göra religionen anpassad för det tidiga 2000-talet. Frågor som dessa har inga slutgiltiga svar som en gång för alla avgör vad som är kristendom och vad som inte är det. Påven har inte längre monopol på kristna sanningar, men det har ingen annan heller. I sin bok ”Arguing the Just War in Islam” funderar John Kelsay kring dessa frågor i ett muslimskt perspektiv. Han inleder bokens första kapitel med ett par citat: ”Islam är fred” som yttrades av George W Bush i september 2001. Det följs av ett yttrande av Usama bin Ladin: ”Islam är det heliga krigets religion … på det att Guds ord och religion skall härska oinskränkt.” Det är väl inte orimligt att i detta fall fästa större vikt vid Usama bin Ladin som, kan man väl förmoda, ägnat mer tid att studera islam än vad USA:s president har gjort. Kelsay varnar sina läsare: ”De som vill hävda att islam inte har något att göra med attentaten den 11 september eller med irakiska upprorsmäns metoder kommer inte att finna något stöd här. Fakta talar sitt tydliga språk. Usama bin Ladin, Ayman al-Zawahiri och andra militanta islamister stöder sig på några av de centrala praktikerna och motiven i den islamiska traditionen.” Kelsays bok är emellertid inte ytterligare en i raden av illa informerade böcker som vill skrämma okunniga läsare. Men den är inte heller en i den nästan lika långa raden av böcker som hävdar att islam inte bara oproblematiskt låter sig förenas med samtida västerländsk demokrati utan att dess historia visar att den på nästan alla punkter varit mer tolerant än vad kristendomen har varit. Den är i stället ett försök att objektivt analysera sharia – den på Koranen och Muhammads exempel grundade religiösa lagen. Kelsay beskriver koncist hur sharia har använts genom seklerna ända fram till i dag då moderna muslimer anstränger sig för att visa att sharia kan modifieras i mer tolerant, liberal riktning. Och hur det också inom islam finns betydande och ganska ortodoxa tänkare som tolkat sharias bud om det rättfärdiga kriget på sätt som inte radikalt skiljer sig från vad västerländska filosofer har kommit fram till. Sålunda förbjuds attacker mot icke-stridande, mot barn, slavar, kvinnor, blinda, halta och lytta. Ledande muslimska teologer har fördömt såväl 11 september som de samordnade attackerna mot USA:s ambassader i Kenya och Tanzania. Däremot har de inte, enligt Kelsay, på samma sätt fördömt attacker mot västerländska intressen på arabiska halvön. Dessa idéer är emellertid inte entydiga. Sålunda menar somliga att detta förbud mot civila mål inte omfattar Israel, eftersom alla där potentiellt är soldater. Andra går ännu längre och säger att förbudet inte ens inkluderar demokratier. I sådana har alla del i de handlingar som landets regering begår; utför den ogudaktiga handlingar så är alla skyldiga. al-Qaidas ledargarnityr argumenterar på det sättet. Usama bin Ladin och Ayman al-Zawahiri hävdar att amerikaner och amerikanska intressen är lovliga mål i det heliga kriget. Denna punkt berör ett problem som har vidare implikationer och som är äldre än al-Qaida: relationen mellan demokrati och islam, mellan religiösa regler och sekulär lag. Det gäller i viss grad för andra religioner men är ett särskilt svårt problem för de religioner som vilar på gudomliga uppenbarelser; i synnerhet för islam och dess heliga skrift Koranen som är Guds ord och det till den grad att det länge var snudd på hädelse att översätta denna text. Den dogmen har man sedan tvingats tumma på när islam blev en global religion och endast en minoritet av dess bekännare har arabiska som modersmål. Demokratin innebär att en sekulär majoritets tankar och önskemål kan övertrumfa Koranens, det vill säga Guds, påbud. Demokratin kan så att säga rösta bort Gud och säga till Honom att Han har fel. Kristna bekännare har det lättare, eftersom få bland dem benhårt hävdar att varje ord i Bibeln har gudomligt ursprung. Under de senaste hundrafemtio åren eller så har dessutom teologer underkastat både nya och gamla testamentet en filologisk och historisk granskning som vore de vanliga historiska dokument. Att göra något liknande med islams heliga bok är i bästa fall kontroversiellt, i många fall förenat med livsfara. De till islam avogt inställda har koncentrerat sig på denna linje, den som säger att islam inte går att reformera. Att denna religion en gång för alla är stöpt i en närmast totalitär och oföränderlig form som det är svårt att förena med de värden som omhuldas i samtida demokratier. John Kelsay, som är professor i religion vid Florida State University, hör inte till denna skara. I sin bok lyfter han i stället fram andra, alternativa traditioner i islam, traditioner som är nästan lika gamla som islam och där sharian inte har varit ett för alltid fixerat system av lika grymma som absoluta lagar. Sharia, ett ord som kan översättas ”med en väg som leder till vatten” eller till ”vederkvickelse”, var länge en domän där de lärda hade försteg. Islams teologer, ulama, tolkade Koranens text men också de traditioner som vuxit upp kring profetens göranden och låtanden. För många var det en fråga om att mer eller mindre okritiskt och mekaniskt applicera lagen, en imitation, taqlid, av det man ansåg var de sedvänjor som gällde på den arabiska halvön när Muhammad styrde och ställde där under ett par decennier i början av 600-talet. Andra valde en annan väg. I stället för att mekaniskt applicera en påstådd historisk praxis använde de sitt eget omdöme, de tolkade efter bästa förmåga de gamla texterna. De såg motsägelser i Koranen och menade att en senare sura – kapitel – kan modifiera innebörden av en tidigare. På samma sätt kan olika traditioner upphäva varandra. Ijtihad brukar denna rätt till en egen tolkning kallas (det är i grunden samma ord som jihad). Obetänksamma eller okunniga analytiker av islam brukar ofta säga att ijtihad och en muslimsk reformation är vad som behövs. Men ijtihad garanterar inte att islam skulle förändras i en riktning som anses önskvärd bland liberala västerlänningar. Tvärtom. En av de mest berömda att praktisera rätten att dra egna slutsatser var Ibn Taymiyya – en djupt konservativ teolog från 1300-talet som har blivit ett fördömde för flera av dagens hätskaste islamister. En annan var Abd al-Wahhab som har givit sitt namn åt den mycket konservativa för att inte säga reaktionära wahhabitiska riktningen som dominerar i Saudiarabien och, genom frikostiga saudiska donationer, på många andra håll i världen. Islam har ofta rykte om sig att vara en totalitär, auktoritär religion. Kelsay visar att så inte behöver vara fallet. Länge var visserligen tolkningen av grundtexterna ett privilegium för en liten grupp av lärde, men de utmanade ofta den sekulära makten. Man diskuterade flitigt om det kanske inte var så att det till och med var varje muslims plikt att göra uppror mot orättfärdiga potentater. Först med ord och sedan, om makten inte gick att tala till rätta, med gärningar. Också här, visar Kelsay, har det funnits en tradition som inte har mycket gemensamt med fanatiska hotbilder. Uppror och krig var kanske tillåtet men först då man i görligaste mån försäkrat sig om att inga oskyldiga skulle komma till skada. Då det var svårt, för att inte säga omöjligt, att hitta sådana försäkringar var man försiktig med att höja upprorsfanan eller förklara krig. På denna punkt bortser dagens islamister från stora delar av det teologiska etablissemang som de annars så gärna stöder sig på. Under de senaste hundra åren har medlemmarna i detta lärda teologiska etablissemang förlorat i inflytande. De har inte längre det monopol på tolkning som de hade under perioder då läskunnighet var förbehållen en liten elit och då texter var dyra och svåråtkomliga. I dag har var och en tagit sig rätten att läsa grundtexterna och att tolka dem; det är en utveckling som påminner om den europeiska reformation då vanligt folk fick rätt och möjlighet att läsa och tolka Bibeln. Detta har emellertid visat sig vara ett tveeggat svärd. Den traditionella ulama-klassen med sina ofta inlindade och försiktiga argument har kommit att ersättas av så att säga frilansande imamer som ofta är extremismens apostlar. Det är en utveckling som har vissa paralleller med de mer outrerade formerna av den evangeliska kristendomen som ofta slår en utanförstående betraktare som förenklade, tvärsäkra och primitiva jämfört med de förfinade skolastiska teologer som ofta varit den katolska kyrkans talesmän. Kelsay visar hur det som brukar kallas dar al-islam, islams hus eller område, har många rum där livsfarliga fundamentalister bor granne med tänkare, ofta verksamma vid amerikanska universitet, som anstränger sig för att göra islam till en religion som utan svårighet lever sida vid sida med andra religioner. Det viktiga är just nu inte i första hand striden mellan islam och den sekulära världen, utan striden inom islam mellan radikalt olika och oförenliga syner på islam. När man väl har läst ”Arguing the Just War in Islam” inser man att det inte finns några enkla sanningar. Den som säger som George Bush att islam är fred har lika fel – eller rätt – som den som säger att islam är jihad. Islam är både och. Religionens apologeter som menar att islam är mänsklighetens naturliga religion och som avfärdar all kritik som islamofobi gör det för lätt för sig och de stryper all diskussion innan den har hunnit börja. Kelsay visar föredömligt hur läget ser ut i dag och hur det blivit så. Men nu är det dags för kristna professorer att låta muslimska tänkare föra debatten vidare. Carl Rudbeck essä@dn.se


Danmarks tur att få Nordiska rådets pris

Summary: Danskan Naja Marie Aidt får Nordiska rådets litteraturpris 2008 för sin bok ”Bavian”. Att en novellsamling vinner priset hör till ovanligheterna.

Det var Danmarks tur. Det är hela åtta år sedan sist, men i går valde Nordiska rådet att utse en dansk författare till 2008 års litteraturpristagare. Naja Marie Aidt får priset för novellsamlingen ”Bavian”. I motiveringen kallar juryn hennes stil ”en bedårande och illavarslande realism, som drar fram verklighetens undertoner”. När DN ringer upp är det bara ett par timmar sedan Naja Marie Aidt fått prisbeskedet. – När jag vaknade i morse var jag så orolig, jag visste ju att nu sker det snart. Så jag gick och löptränade på gymmet. Jag hade just klivit ur bastun och stod där spritt språngande naken när de ringde från Nordiska rådet. Hela bilden var mycket nordisk, säger en bubblande glad Naja Marie Aidt på en telefonlinje från hemstaden Köpenhamn. För ”Bavian” har hon redan fått en utmärkelse, det stora danska kritikerpriset 2006. Nu vann hon i konkurrens med elva andra starka kandidater, bland andra två svenska diktsamlingar, svenskarna Birgitta Lillpers ”Nu försvinner vi eller ingår” och Eva Runefelts ”I ett förskingrat nu”. –  Det här priset är en enormt stor ära att få. Jag är född på Grönland, skriver här i Danmark och känner mig riktigt nordisk. Det betyder mycket för mig att nu bli översatt till de andra nordiska språken, säger Naja Marie Aidt. Hon tycker att det är en extra seger att det är just noveller som för en gångs skull uppmärksammas. Vilken är bokens styrka? – Den porträtterar hur det är att vara människa i Norden i dag, det starkt individualistiska samhället där vi lever med en enorm materiell rikedom och en avsaknad av tolerans och generositet. Den kritiska blicken på civilisationen kommer knappast av någon gudomlig inspiration. – Det räcker att hålla ögonen öppna, det är inspiration i sig själv. Och jag reser mycket, det är helt nödvändigt för att jag ska kunna skriva. Man måste låta sig påverkas. Kanske använder Naja Marie Aidt prissumman motsvarande 440 000 svenska kronor till några resor. Hon vet inte än. Firade gjorde hon i går kväll vid en stillsam måltid tillsammans med sina föräldrar, sin syster, sin man och sina fyra barn. Det var bestämt sedan länge – som en tröst i fall priset skulle ha gått till någon annan. Fredrik Söderling fredrik.soderling@dn.se 08-738 12 07


"Metal gear solid 4" släpps den 12 juni

Summary: Konami har nu bekräftat att "Metal gear solid 4" släpps den 12 juni. Spelet släpps samtidigt över hela världen.

Omåttligt efterlängtade "Metal gear solid 4" till Playstation 3 har nu fått ett officiellt releasedatum av utgivaren Konami. Den 12 juni släpps spelet, i ett paket tillsammans med "Metal gear online", över hela världen. Det är första gången ett spel i den populära serien släpps samtidigt i Japan, USA och Europa. "Metal gear solid 4: Guns of the patriots" är ett av de just nu mest efterlängtade spelen till Playstation 3, och blir den avslutande delen i en spelserie som totalt har sålt i 22 miljoner exemplar sedan starten för drygt 20 år sedan.


Danmarks tur att få priset

Summary: Danskan Naja Marie Aidt får Nordiska rådets litteraturpris 2008 för sin bok "Bavian". Att en novellsamling vinner priset hör till ovanligheterna.

Det var Danmarks tur. Det är hela åtta år sedan sist, men i går valde Nordiska rådet att utse en danska författare till 2008 års litteraturpristagare. Naja Marie Aidt får priset för novellsamlingen "Bavian". I motiveringen skriver juryn: "... en bedårande och illavarslande realism, som drar fram verklighetens undertoner...". När DN ringer upp är det bara ett par timmar sedan Naja Marie Aidt fått prisbeskedet. - När jag vaknade i morse var jag så orolig, jag visste ju att nu sker det snart. Så jag gick och löptränade på gymmet. Jag hade just klivit ur bastun och stod där spritt språngande naken när de ringde från Nordiska rådet. Hela bilden var mycket nordisk, säger en bubblande glad Naja Marie Aidt på en telefonlinje från hemstaden Köpenhamn. För "Bavian" har hon redan fått en utmärkelse, det stora danska kritikerpriset 2006. Nu vann hon i konkurrens med elva andra starka kandidater, bland andra två svenska diktsamlingar, svenskarna Birgitta Lillpers "Nu försvinner vi eller ingår" och Eva Runefelts "I ett förskingrat nu". - Det här priset är en enormt stor ära att få. Jag är född på Grönland, skriver här i Danmark och känner mig riktigt nordisk. Det betyder mycket för mig att nu bli översatt till de andra nordiska språken, säger Naja Marie Aidt. Hon tycker det är en extra seger att det är just noveller som för en gångs skull uppmärksammas. Vilken är bokens styrka? - Den porträtterar hur det är att vara människa i Norden i dag, det starkt individualistiska samhället där vi lever med en enorm materiell rikedom och en avsaknad av tolerans och generositet. Den kritiska blicken på civilisationen kommer knappast av någon gudomlig inspiration. - Det räcker att hålla ögonen öppna, det är inspiration i sig själv. Och jag reser mycket, det är helt nödvändigt för att jag ska kunna skriva. Man måste låta sig påverkas. Kanske använder Naja Marie Aidt prissumman motsvarande 440.000 svenska kronor till några resor. Hon vet inte än. Firade gjorde hon i går kväll vid en stillsam måltid tillsammans med sina föräldrar, sin syster, sin man och sina fyra barn. Det var bestämt sedan länge - som en tröst i fall priset skulle ha gått till någon annan.