Jonathan Biss: Beethoven får mig att tappa andan

Summary: New York. Beethovens 250-årsdag firas med en historisk mängd konserter över hela världen. I veckan gästas Berwaldhallen i Stockholm av den amerikanska pianisten Jonathan Biss, som ägnat de senaste tio åren åt att spela in samtliga Beethovens pianosonater och även skrivit två böcker om Beethoven. – Det finns ingen kompositör som väcker starkare känslor, säger han till DN inför besöket.

När rymdfarkosten Voyager skickades ut i galaxen 1977 packades den med höjdpunkter ur den mänskliga civilisationen. Bilder från Egyptens pyramider, Isaac Newtons böcker, detaljer om mänsklig anatomi. Med på farkosten fanns även en särskilt inspelad grammofonskiva i guld med 31 musikstycken som skulle representera mänskligheten i all prakt, om farkosten mot förmodan skulle stöta på en annan civilisation. Urvalet på skivan, som sammanställdes av bland andra astronomen Carl Sagan, var musik från världens alla hörn: indonesisk gamelan, folkmusik från Azerbajdzjan, kinesisk qinmusik, Chuck Berry, Bach och Mozart. Men en kompositör ansågs så viktig att han representerades med två musikstycken: Beethoven. Enligt den amerikanska konsertpianisten Jonathan Biss, som vigt större delen av sitt liv åt att spela Beethoven, var det ett rimligt val. – Orsaken till att Beethoven förblir så oerhört populär är att det finns något med hans musik som griper tag i en och kräver hundra procent av din uppmärksamhet. Det finns ingen kompositör som väcker starkare känslor. Hans musik speglar inte världen som den är, utan världen som han önskar att den vore. Jag tror vi söker efter en djupare skönhet och sanning i hans musik, som ger oss en chans att lämna verkligheten en stund, säger Biss i en intervju inför besöket i Stockholm i veckan. I år firar Beethoven 250 år, vilket uppmärksammas med konserter över hela världen. Enligt Carnegie hall i New York, som leder en av många konsertserier med Beethoven för att hedra hans jubileum, har Beethovens musik aldrig framförts så ofta och på så många platser globalt som detta år. På Berwaldhallen i Stockholm kommer Jonathan Biss att framföra Beethovens omtyckta kejsarkonsert. Biss har själv varit besatt av Beethovens musik sedan han var tolv och har ägnat de senaste tio åren åt att spela in samtliga av Beethovens 32 pianosonater. Han har även skrivit två böcker om Beethoven och leder kurser om kompositören på Marlboro music school, där han är konstnärlig chef tillsammans med den berömda pianisten Mitsuko Uchida. – Som kompositör är Beethoven så full av motsägelser. Han framstår som ett slags supermänniska, men kan samtidigt verka så oerhört ömtålig, säger Biss. I USA har Beethovens musik under de senaste åren ofta presenterats som ett motgift till intolerans och fanatism. Kompositörens berömda humanism framstår i dagens politiska klimat som radikal. Den amerikanska dirigenten Marin Alsop leder i år en världsomspännande turné med Beethovens nionde symfoni, som hon presenterar som en protest mot intolerans och ett upprop för radikal humanism. Alsop har även poängterat att Beethovens spelades av Pinochets dissidenter i Chile och av vänsterradikala Occupy Wall Street i New York. Flera nya böcker, som John Clubbe, ”The relentless revolutionary” och Ted Gioias ”Music – A subversive history” belyser kopplingarna mellan Beethovens musik och den franska revolutionen. Men det är inte så lätt att hitta en konsekvent politisk vision hos Beethoven. Budskapen om fred, demokrati och heroisk humanism präglar flera av hans symfonier, men många Beethovenkännare anser att han är för komplex som person för att placeras in i något politiskt fack. Om det finns något riktigt radikalt med Beethoven är det snarare själva musiken, menar Jonathan Biss. – Det finns något rebelliskt över honom, absolut. Han trotsade alla regler. Han hade en oerhört vidsträckt fantasi som inte kunde hämmas av konventioner, det var helt enkelt omöjligt för honom att följa reglerna. Han var så rastlöst innovativ. Det mest slående när jag spelat in alla 32 sonater är hur oerhört olika de är. Så fort han bemästrat en viss idé så går han raskt vidare till något helt annat. Han vägrar upprepa sig själv. Biss är inte ensam om att ha spelat in Beethovens samlade pianosonater de senaste åren. Den unga tyska pianisten Igor Levit har dränkts i superlativ för sina finstämda inspelningar av samtliga sonater, som han också kommer att framföra på Konserthuset i Stockholm, med fyra konserter i vår – den första redan den 17 februari – och fyra i höst. Läs också: Intervju med Igor Levit om konserterna i Stockholm Om Biss får välja ut en favorit av Beethovens 32 pianosonater är det den allra sista. Det är en av Beethovens mest besynnerliga och enigmatiska sonater och ett ständigt ämne för debatter bland Beethovenkännare. Författaren Thomas Mann beskrev den som ”ett farväl till sonaten”. Mot slutet har den ett lekfullt parti som Biss jämfört med ragtime. – Den är bitvis oerhört stillsam, bitvis intensiv och extatisk, med musik som nästan snubblar över sig själv av entusiasm. Beethoven skrev den sent i livet och jag tolkar den som en meditation över livet och döden. Den har inget tydligt slut, men det finns en konstant puls i sonaten, som ett hjärtslag, som långsamt tynar bort i slutet. Det är som ett försök att förstå sig på livet och döden, med hjälp av ljud och tystnad, säger Biss. Efter att ha tillbringat tio år med Beethovens pianomusik säger Biss att han nu helst lyssnar på Beethovens sena stråkkvartetter, som kompositören skrev när han var på god väg att bli döv. Särskilt gillar han den berömda cavatinan i den trettonde stråkkvartetten. När rymdskeppet Voyager färdades ut i galaxen var det just cavatinan som fick avsluta guldskivan, som ett slags farväl från hela mänskligheten. På guldskivan kommer den direkt efter en bluessång av Blind Willie Johnson, ”Dark was the night, cold was the ground”. En blind sångare och en döv kompositör får sista ordet från vår planet. – Det är många som tolkar cavatinan som ångestfull och sorgsen. Men den känsla jag hör är snarare ett slags andnöd, som om någon är överväldigad av känslor, en ömhet som gått över styr. Det är en påminnelse om varför jag själv spelat in Beethovens musik. Den får mig att tappa andan. Jonathan Biss Född 1980, uppvuxen i en familj med musiker och kompositörer. Hans farmor var den berömda cellisten Raya Garbousova. Biss är pianist och lärare, samt konstnärlig ledare på Marlboro Music School. Han har även skrivit två korta böcker om Beethovens musik. Jonathan Biss spelar i Berwaldhallen den 13 och 15 februari.


”Monster i terapi” låter skräckfigurerna gå till psykologen

Summary: Kan den klassiska skräcklitteraturen göra våra inre demoner begripliga? I ”Monster i terapi” genomgår Dr Jekyll, Carmilla och Dorian Gray psykologisk utvärdering. Aase Berg läser en intelligent och viktig bok om människor och monster.

Sakprosa Jenny Jägerfeld och Mats Strandberg ”Monster i terapi” Norstedts, 294 sidor Vilka människor är människor, och vilka är monster? Pedofiler till exempel, de är väl solklara monster. Och psykopater. IS-krigare. Nazister. Molotovcocktailanarkister. Halstatuerade lantisar med noll flygskam som dricker stulen diesel till frukost. Nya boken ”Monster i terapi” av Jenny Jägerfeld och Mats Strandberg utgår från att uppdelningen mellan den onda främlingen och den vanliga människan är felaktig. Här handlar det inte om samtida monster, utan om den klassiska skräcklitteraturens. Idén är lysande: Dr Jekyll, vampyren Carmilla, Frankensteins monster och Dorian Gray sätts i terapi tillsammans med sina partner, skapare och sidekicks. Vi får följa såväl samtalen som psykologens anteckningar och hennes korrespondens med handledaren. Psykologen resonerar såhär: ”Mitt problem med begrepp som ’monster’ är att det utgår från att vissa varelser har något slags inneboende ondska. Det tror inte jag. Jag tänker att epitetet ’monster’ ofta används om varelser som vi inte förstår, för att de beter sig annorlunda eller ser annorlunda ut. Det som är främmande kan förväxlas med ondska, eftersom vi blir rädda för det.” Det gäller för övrigt på ett individuellt plan också: den som tränger bort eller förnekar icke önskvärda aspekter av sig själv kan bli ett monster. Dr Jekyll mår betydligt bättre när han släpper skammen över sin egen brutala sida och slutar förpassa alla oönskade beteenden till fantasifiguren Mr Hyde. Intressant nog kommer ”Monster i terapi” ut samtidigt med en debatt om psykoanalys i DN, där Björn Hedensjö (5/2) avfärdar psykoanalysen som ”personlig utveckling” och ”själavård”. Nyanser och djuplodande självkännedom viftas bort som tidsfördriv för medelklassen. Men att eftersträva ”resultat” och ”effektivitet” genom tidsbegränsad kognitiv beteendeterapi, som Hedensjö förespråkar, är inte liktydigt med en lyckad behandling. Att begreppet ”effektivitet” ens används om psykiska tillstånd är tvärtom symtom på att vi lever i ett sjukt samhälle. Samtidens ökande psykiska ohälsa kan rent av bero på detta effektivitetskrav. Kanske är det kbt-tänkandet som är själva sjukdomen. I ”Monster i terapi” bedrivs visserligen ingen regelrätt psykoanalys, inte ens psykodynamisk terapi, eftersom boken är en snabbspolad version. Men den ger ändå en fingervisning om alternativen till kbt: Antalet sessioner är inte begränsat. Det vindlande samtalet gäller. Bara i undantagsfall föreslår psykologen uttalade lösningar. Oftare låter hon klienterna själva treva sig fram, för att så småningom bottna i kunskapen i stället för att få den skriven på näsan utifrån en högeffektiv handlingsplan. Det starkaste partiet i boken handlar om den sexiga och fascinerande psykopatvampyren Carmilla från Sheridan LeFanus roman med samma namn. Carmillas konstant bedragna och utnyttjade flickvän Laura beter sig som en medberoende, misshandlad kvinna ur vår egen tid. Men till slut lär hon sig att sätta gränser för vad som är okej i relationen. På så vis bryter hon den charmerande förövarens magi. I vissa lägen handlar det dock snarare om att sätta gränser mot samhället än mot andra personer. Psykologen tänker i ett anfall av ursinnig samhällskritik: ”Jag undrar om jag ens kan fortsätta jobba som psykolog. Går det att försvara etiskt? Ska jag behandla individer för problem som i själva verket inte är individuella utan strukturella?” Eller, kan jag tillägga, existentiella. Här är psykoanalysen relevant, eftersom den ger tid att spåra rädslor och fobier till källan, till ”livsproblemens sfär”, som Johan Eriksson kallar det i ett debattinlägg (DN 7/2). Det hjälper inte alltid att enbart behandla det psykiska lidandets uppenbara framträdelseform. Själv har jag erfarenhet av både kbt och psykoanalys. Den mest effektiva kbt-träningen i landet hjälpte visserligen på sätt och vis mot min svåra flygfobi: jag kan landa en Boeing i simulator, jag kan identifiera alla motorljud, jag kan triggerpunkterna och har en inre handlingsmanual för mina reaktioner vid exempelvis turbulens. Å andra sidan sitter jag alltid med blicken klistrad vid sätesdisplayens karta och kollar avståndet till närmaste flygplats, eftersom jag har lärt mig att man kan glidflyga i tjugo minuter även om motorerna skulle paja. Det är skitjobbigt att hålla reda på ett helt flygplan från passagerarsätet. Alltså: kbt inger alltför ofta en tillkämpad känsla av kontroll, medan psykoanalys handlar om att uthärda och förstå mekanismerna bakom den bristande kontrollen. Ingen av oss kan tämja döden. Det som i långa loppet har hjälpt mest mot min flygfobi är denna insikt. Det säger alltså något om vår samtid att frenetiskt kontrollbeteende prioriteras framför desillusionering och acceptans av den mänskliga bristfälligheten. ”Monster i terapi” förmedlar på ett lättbegripligt sätt denna tanke, även om det också finns problem med boken. Tyvärr snöar författarna alltför ofta in på att gestalta konflikten mellan de litterära monstrens värld och vår egen. Oproportionerligt mycket utrymme ägnas åt att låta Dr Jekyll förfasa sig över dagens kvinnoroll, Carmillakapitlen hänger upp sig på skillnaden i syn på homosexualitet då och nu. Jag hade accepterat monstren ändå, utan den tillkrånglade ramen och det styltigt anakronistiska sättet att prata. Och ett par av historierna har lite väl lyckliga slut. Psykopaten Carmilla förblir i och för sig oemottaglig, och mer än så, hon lyckas rent av manipulera psykologen. Även narcissisten Dorian Gray är en besvärlig nöt att knäcka. Men arbetet med övriga klienter ger löften om solskenshistorier. Särskilt när det gäller Frankensteins monster vill jag utfärda en gråtande barn-varning. För nej. Det räcker inte med en snabbkurs i anger management. Denna djupt dysfunktionella varelse kommer aldrig att lämpa sig som barnvakt. Han har inga förutsättningar att inrätta sig i den prydliga normaliteten. Det är alltså alldeles riktigt att psykoanalys inte botar, om man med botar menar att bli samhällsduglig. Å andra sidan beror det på hur man definierar samhällsduglig. Man blir visserligen inte bättre arbetskraft och kassako åt diverse utsugare som vill profitera på ens tid, men man blir en tydligare människa, ovillig att ingå i manipulativa tystnadskulturer och osugen på att visa upp livslögner och fasader. Människor med sådan livsinställning kan på kort sikt störa den sociala ordningen, men ha långtgående, positiva effekter på samhället och den kollektiva psykiska ohälsan. Men psykoanalys är ingen religion, snarare motsatsen. Det behövs ingen gud som tröstare och beskyddare. Det räcker att parera en förljugen omvärld och se klart på den existentiella, inre ensamheten – inklusive de sköra sidorna, och de skitiga, fula och fasansfulla. Det är alltså en viktig politisk gärning av Jägerfeld och Strandberg att på ett populärkulturellt intelligent vis fördjupa sig i de litterära monstren. Är det något vi behöver för att stå ut med både den inre och den yttre främlingen, så är det denna insikt: monster är människor, och människor är monster. Läs fler texter av Aase Berg och fler av DN:s bokrecensioner. Läs mer: Vården ska inte lägga patienterna på divanen Psykoanalysen är absolut ett alternativ till kbt


Fransk åklagare ber offer för känd författare att träda fram

Summary: Under den senaste månaden har författaren Gabriel Matzneffs sexuella relationer med minderåriga skapat en stor skandal i Frankrikes kulturvärld. Åklagare uppmanar nu författarens offer att träda fram och berätta. I en intervju med New York Times beskriver Gabriel Matzneff själv de som vänt sig ifrån honom som ”fega”.

Författaren Gabriel Matzneff hyllades länge i den franska litterära världen, trots att han i sina böcker beskrev sexuella relationer med barn. Det var först när Vanessa Springora i en bok som släpptes i början av januari beskrev hur den då 50-årige Gabriel Matzneff inlett ett sexuellt förhållande med henne när hon bara var 14 år som författaren fick kritik för sina handlingar. Därefter har marken skakat under den i dag 83-årige författaren: Hans tre bokförlag har sagt att de inte kommer att ge ut hans böcker längre, han har förlorat ett livslångt stipendium. Kulturdepartementet ser över de två utmärkelser han tilldelades av dem under 90-talet och han får inte längre skriva krönikor i tidskriften Le Point, skriver New York Times. På onsdagen är Matzneff kallad till rätten i Paris för att ställas till svars för att genom sina böcker ha ”uppmanat till brott”. Förra månaden gjorde åklagare en husrannsakan hos förlaget Gallimard för att ta Matzneffs böcker i beslag. Även de förlag som publicerat hans böcker kan komma att ställas till svars. – Vi känner till känslomässigt störda män som rättfärdigat pedofili efter att ha läst Matzneffs böcker, säger Méhana Mouho, jurist hos antipedofiliorganisationen l'Ange Bleu till New York Times. Gabriel Matzneff kan även komma att åtalas för ytterligare brott. Även om preskriptionstiden för sexuella övergrepp mot Vanessa Springora har passerat letar åklagare efter ytterligare offer. Samlag med barn under 15 år klassas i fransk lagstiftning inte automatiskt som våldtäkt, och skiljer sig därmed från svensk lagstiftning. På tisdagen gick åklagare ut med ett pressmeddelande där man uppmanar möjliga offer för Matzneff att träda fram, enligt den franska nyhetskanalen 20minutes. ”Oavsett tid, oavsett omständigheter eller människor involverade,” skriver man i pressmeddelandet. Sedan Vanessa Springoras bok kom ut i slutet på december har Gabriel Matzneff befunnit sig utanför Frankrike. New York TImes har sökt upp honom på den italienska rivieran där han befinner sig. Där berättar han att han känner sig ensam. – Jag känner mig som en levande död. En död man som går på strandpromenaden, säger han till New York Times. New York Times beskriver hur Gabriel Matzneff genom sin karriär skyddats av högt uppsatta personer i Frankrike: bland annat den tidigare presidenten François Mitterrand och modeskaparen Yves Saint Laurent. I intervjun bekräftar Gabriel Matzneff hur människor med makt hjälpt honom under åren – och han beskriver till och med hur vissa skyddat honom från myndigheterna. Efter att Vanessa Springoras bok släppts har många kritiserat Gabriel Matzneff, och den litterära värld som hyllat honom trots hans öppenhet kring sexuella övergrepp mot barn. Gabriel Matzneff säger till New York Times att hans tidigare vänner är ”fega”. – De visar sin feghet. Man kan säga försiktighet, men det är mer än försiktighet från människor som jag såg som vänner, säger han. Läs mer: Kulturskandal skakar Frankrike - uppburen författare hade sex med minderåriga.


Efter metoo: ”Nu måste vi tala väldigt öppet och väldigt rakt”

Summary: 2019 var året som förenade Sveriges två största teaterhus: Dramaten och Kulturhuset Stadsteatern. Båda höll stängt på grund av renovering och drabbades hårt av dramatiska chefsbyten. Samtidigt samarbetade man på scen för första gången. DN har träffat de två nya ledarna, Stadsteaterns Maria Sid och Dramatens Mattias Andersson och frågat: Vad händer nu?

Hur får man två helt galet upptagna teaterchefer att stråla samman för en gemensam intervju och fotografering? Svaret är ”Efter vanlig arbetstid”. Vad det nu är för en chef i en bransch som kräver ständig uppdatering även på kvällstid, både vad gäller de egna medarbetarnas gestaltningar på scenen, och konkurrenternas dito. Dramatens Mattias Andersson har dessutom haft två premiärer att tänka på, de egna pjäserna som han också regisserat – ”Determinism” och ”Vi som fick leva om våra liv”. Och Stadsteaterns Maria Sid som försökt hålla ihop en ensemble som under året har varit utspridd över hela stan, på åtta olika teatrar. Det krävs en hel del för att få ihop ett personalmöte under sådana förutsättningar, när dessutom själva möteslokalerna är täckta av byggplast. Till slut hittar vi en tid efter arbetstid och innan ridåerna går upp. Vi ses i DN:s fotostudio där fotografen Beatrice Lundborg väntar med sin kamera. När fotograferandet är klart kör vi effektivt och utan att blinka: Ni tar båda över ett teaterhus som på olika sätt skakats av metoo. Vad återstår att göra? Maria Sid: För mig är det väldigt klart att vi måste bygga den nya framtiden tillsammans, att efter ”metoo” måste det bli ”wetogether”. Vi måste tala väldigt öppet och väldigt rakt. Nyckeln är kommunikation där vi tillsammans bestämmer hur vi vill ha det. Mattias Andersson: Det blev ju väldigt radikala följder av metoo för båda de här teatrarna. Om man talar enbart Dramaten så tror jag mycket på den nya konstruktionen med en vd och en konstnärlig ledare. Det är nästan omöjligt att en person ska sköta både personalfrågor, fastighetsfrågor och det konstnärliga innehållet. Att man delat upp de tjänsterna är en stor anledning till att jag tackade ja till jobbet. Det är så jag jobbat på Backa Teater. – Det har historiskt sett absolut funnits unkna mekanismer på Dramaten – som det funnits på många arbetsplatser – men det är en ny tid nu. Och jag känner att det i dag finns en hundraprocentig uppställning kring att man vill gå vidare och hitta modernare arbetssätt. Jag är intresserad av alla subjekt som är med i en process, på Backa jobbade jag så. Alla yrkesgrupper ska känna att de kan bidra med sina röster, inte bara skådespelarna. Det gäller att skapa rum för det. – Jag är helt övertygad om att det blir bättre konst därav. Och samtidigt utesluter man den typ av hierarkier där vissa är mer värda än andra, det ska vara nolltolerans mot mobbningstendenser. Jag är hoppfull, den unga generationen skådespelare accepterar inte det sättet att vara, det genererar inget kulturellt eller symboliskt kapital att bete sig svinaktigt. Maria Sid: Ja, vi befinner oss alla i samma rum när vi skapar teater, det är ju ett ”vi” som skapar det. Och, det är viktigt, egentligen hör ju inte maktförhållanden och teater ihop, teater är en gemensam sak. Att det blev såna stora problem handlar om att det var geniernas tid, en kultur där vissa ansåg sig kunna göra lite vad de kände i stunden. Mattias Andersson: Jag hoppas verkligen att det finns plats för genier framöver också – kvinnor som män, av olika hudfärger – men inte vissa beteenden. Det man i en tid vinner position på blir man i en annan tid utskrattad för. Det är intressant att få vara med om hur snabbt det kan skifta. – I den meningen tror jag på människans rationalitet och möjlighet till förändring beroende på vad som legitimeras i ett visst rum och vad som inte gör det. Men det finns också många andra medskapande krafter till vilka beteenden som ger status och uppmärksamhet i en viss tid – medierna till exempel. Så Dramaten är inte ett fritt svävande rymdskepp i den meningen. Maria Sid: Absolut! Och nu känner man ju att det är en ny tid. Att det kommer något helt annat från den unga generation som vuxit upp i ett sociala medier-samhälle där alla är i kontakt med varandra och diskuterar på ett helt annat sätt. Förut var man bara tyst och skämdes. Hur tänker ni rent konkret, som chefer och konstnärliga ledare, gå vidare? Mattias Andersson: Det handlar om att implementera det i hela verksamheten. Vilka röster vi ger plats åt i våra scenproduktioner. Om vi söker en teaterkonst där även underprivilegierade människor ges röst, så kan vi inte ha kvar starka hierarkier inne i huset om vem som är bra och vem som är dålig, vem som är hög och vem som är låg. – Men sedan handlar det också om infrastruktur, något som jag upplever att Dramaten redan börjat ta itu med: Hur anmäler man? Hur tas anmälningarna emot? Kan man, när man berättar, få vara anonym? Det är ren arbetsplatshygien som det finns massor av kunskap om och den kompetensen har jag uppfattat finns i dag på Dramaten. – Men vi är en del av allas vår gemensamma omvärld som är fylld av konflikter, våld, sexism, rasism, homofobi etcetera. Vilket såklart även kan förgifta människor som kommer och går på Dramaten. Det kommer aldrig gå att skydda sig mot helt. Det viktiga är att man vet hur man hanterar exempelvis en kränkning om det händer. Maria Sid: Precis. Tidigare kunde saker hända utan att chefer och andra tog tag i det, för att det kändes jobbigt. För mig är det jätteviktigt att ta mig an även det som känns jobbigt, för att hela tiden signalera vad vi är och vad vi står för. – Vi talar mycket värderingar på teatern just nu. I höst flyttar vi in i vårt nyrenoverade hus igen och för diskussioner om vilka vi är och vilka vi vill vara. Om vi ska vara ett hus för alla så är det viktigt att vi jobbar internt med dessa frågor. Det är lätt att prata om nolltolerans, men man måste också agera.  Skulle man kunna säga att det som händer nu rentav är teaterhistoriskt? Mattias Andersson: Ja, de såpass dramatiska saker som hänt både på Dramaten och på Kulturhuset Stadsteatern är teaterhistoria i den bemärkelsen. Men jag är mest intresserad av det konstnärliga innehållet som kommer ut till publiken efter detta. Får vi en mer intressant, relevant och på riktigt komplex konst? Maria Sid: Jag tror att metoo och tiden efter är historisk för hela världen. Det handlade om att hälften av befolkningen sade ”Det räcker nu!”. Men det här är bara början. Jag är optimistisk och tror att vi är på väg mot en tid av respekt. I efterskalvet av metoo har båda teatrarna genomgått stora renoveringar och under tiden varit i behov av nya spelplatser. Vad har det betytt för era ensembler? Maria Sid: För oss har det varit en stor sak, vi har spelat på väldigt många olika ställen och gör så även under våren. Vi har samarbetat med Folkoperan, Dramaten, Dansens hus och Teater Giljotin och har fått med oss många olika saker. Samarbetet har inneburit att många kulturer har mötts, vi är våldsamt inspirerade. – Det har också varit positivt för staden att vi har kommit närmare, som i Årsta som fått en egen stadsteater. Sedan tycker jag att Dramatens och Stadsteaterns samarbete har varit fenomenalt, skådespelarna har fått stor energi av att stå på samma scen, det vet jag. Det samarbete med Dramaten som Maria Sid talar om är i första hand ”Häxjakten” i regi av Alexander Mørk-Eidem, som fick hyllande recensioner. Ett nytt samarbete där även Maximteatern är involverad, har premiär i dagarna – ”Katt på hett plåttak” i regi av Stefan Larsson. Där är fyra av de åtta skådespelarna från Dramaten och fyra från Stadsteatern. Mattias Andersson: För Dramatens del har endast Thalia-huset varit stängt. Förutom det som Maria nämner så har Dramaten samarbetat med Backa Teater i uppsättningen ”Vi som fick leva om våra liv” och med Cirkus Cirkör i ”Guds olydiga revben”. – Och sedan har Dramaten, i linje med sitt uppdrag som nationalscen, samarbetat med teatrar ute i landet, förutom med Backa även med Malmö och Norrland. Har du hunnit ta del av hur skådespelarna på Dramaten har uppfattat samarbetena? – Inte riktigt än, jag tillträder ju först i mars. Men jag vet att sådant genererar energi. Alla diskussioner kring sådant som ”vad är ett scenkonsthus” och ”hur kommer vi närmare vår publik” är av godo som jag ser det. Maria Sid: Jag tror att det är bra för teatrarna att samarbeta. Det är också en ny tid. Ser ni det som en väg att att fortsätta på framöver? Mattias Andersson: Vi är ett såpass litet land och vi cirkulerar ju redan nu. Även om jag inte tycker att det ska vara någon battle-duell så är det ju roligt om man drar åt olika håll. Det är bara vitalt för en stad. – Kulturpolitiskt tror jag också att det vore negativt om vi gjorde samma sak för då skulle ju våra politiker kunna säga att man kan lägga ned den ena teatern. Maria Sid: Ja och Kulturhuset Stadsteaterns uppdrag är att vara extremt bred. Men om det finns ett spännande projekt där man ser ett behov av samarbete så är tröskeln lägre. Det kan ju komma en tid då vi vill säga något tillsammans. Vad har era respektive teatrar i uppdrag att vara bäst på? Maria Sid: Bredden, att vara alla stockholmares teater. Vi ska erbjuda både nyskrivet och klassiskt, musikteater och teater för barn och unga. I bredden ingår ju att vi kan erbjuda högklassig musikteater till rimligt pris. – Samtidigt borde vi bli vassare på att få fram de nya konstnärerna och berättelserna. Ett sådant stort kulturhus borde erbjuda en sorts drivhus där de nya konstnärerna kan hitta sin publik. Mattias Andersson: Jag har gått igång väldigt mycket på nationalscensbegreppet. Vad betyder det? I en globaliserad värld är begreppet nation i problematisk omförhandling. Hur ska vi kunna bli en teater som är relevant för hela Sveriges befolkning? Vad är det för någonting? – Detta är viktigt att problematisera och diskutera. Inte minst mot bakgrund av den politiska utvecklingen i Ungern och Polen. Där har nationalscenerna varit det deras regeringar varit snabbast på att omdefiniera och ge nya direktiv till vad de ska syssla med. – Vem ska bestämma hur vår svenska kanon ska se ut? Utan att måla för mycket svarta bilder så tror jag att det kommer att bli mer och mer dramatik kring Dramaten och nationalscensbegreppet. Hur ser nationen ut? Du har ju arbetat mycket med de kollektiva berättelserna i vår tid, Mattias, som ”The mental states of Gothenburg” och ”The mental states of Sweden”, som ju också har gästspelat på Dramaten. Kommer du att leta efter dessa berättelser framöver också? – Absolut, att samla material från vår samtid och sedan omvandla det till teaterkonst. Jag har stora anspråk på att hitta de berättelserna. Men jag kommer naturligtvis inte att göra om hela Dramaten till en dokumentärteater. Det handlar snarare om ett förhållningssätt. Maria Sid: Jag tror att det är den stora cloun just nu, att hitta de berättelserna. När vi talar med publiken så märker jag att de vill vara delaktiga och få känna att ”min röst hörs här”. Formen är också viktig, att det ibland får vara många röster samtidigt på scen. Maria, du har en bred teaterbakgrund men är inte en lika tydlig profil som Mattias här i Sverige. Är det en fördel vad gäller förväntningarna på dig? – Att komma utifrån, som jag gjort, har gett mig en möjlighet att jobba ifred. Varken jag eller nya vd:n, som började den 1 december, har en massa förutfattade meningar om människor, utan har fått se själv och bilda oss egna uppfattningar. Det är lättare att vara tydlig med hur man vill ha det om man inte är så insyltad. Du, Mattias, har ju snarast blivit hälsad som en frälsare, det verkar som att väldigt många har stora förväntningar på dig. Hur känns det? – Det är naturligtvis oerhört pressande, jag har inte precis korkat upp champagneflaskan och skrikit ”Jaaaaa!”. Visst är det ett utsatt jobb och jag kommer inte att kunna göra alla glada, det är omöjligt. – Men det var en omfattande och bra rekryteringsprocess där jag pratade med många människor och fick redogöra för min idé om scenkonst. Jag har varit helt ärlig med vad jag vill och styrelsen har köpt det. Samtidigt, fortsätter Mattias Andersson, har han varit bedömd och levt under press sedan han skrev och regisserade sin första pjäs när han var 23 år gammal. ”Och blir det inte bra så står man ju där ensam.” – Det är ju ett uppdrag man får, inte en statisk maktposition. Fungerar det inte så får jag väl kliva av, jag kommer inte att bita mig fast vid min chefsposition till varje pris, det blir ju inte bra för någon. Det är det konstnärliga innehållet det handlar om för mig. Apropå den senaste teaterdebatten, som initierades av DN:s Johan Hilton, vad anser ni att teatern har för plats i det offentliga samtalet i dag? Maria Sid: Vi har talat om det på teatern och vi anser att vi för ett ofantligt samtal hela tiden. Vi gör det varje kväll klockan 19, över hela stan just nu. Det är bara att komma och titta. Jag kommunicerar aktivt med min publik varje dag, det är oerhört viktigt och vår uppgift. Mattias Andersson: Samtidigt är det såklart inte så att teatern står mitt i samhällsdebatten som den gjorde under 60- och 70-talen som den gjorde exempelvis i Göteborg med Kent Anderssons politiska ”Flotten”, ”Hemmet” och ”Sandlådan. – Då fanns det så få kanaler, i dag är både arenorna många fler och samhället är mycket mer segregerat. Så bara tanken på att man ska kunna föra ett gemensamt samtal som alla förhåller sig till är en fullkomlig chimär. Han fortsätter: ”Se bara på hur det ser ut i en vanlig familj. Där man förr tittade på en och samma nyhetssändning så sitter familjen nu med en varsin skärm i soffan och följer sina egna nyhetsflöden.” – Då blir ju teatern fortfarande den plats dit du kan gå vid ett bestämt klockslag och uppleva något i realtid tillsammans med andra människor. Och det ser jag som väldigt hoppfullt med teater, att bli berörd tillsammans med andra och att skapa samtal och erfarenheter som stannar kvar. Maria Sid: Jag såg kulturchefsdebatten som hölls på Elverket när en av kulturcheferna i panelen sade att han tyckte att det var läskigt att gå på teater för att det ”är på riktigt, det är levande människor på scenen”. Jag blev jätteglad. Det är ju kärnan i teatern, det unika, det levande mötet i rummet. Mattias Andersson: Visst, jag tycker att dagens teater generellt är lite ängslig. Jag tycker att vi borde titta dit som inte alla andra tittar, upptäcka fenomen innan de diskuteras i alla andra medier, helst redan innan de inträffar.  Fotnot. Mattias Andersson tillträder sin post den 1 mars. Både Maria Sid och Mattias Andersson förvaltar just nu de tidigare teaterchefernas repertoar, deras egna repertoarer träder i kraft först hösten 2021. Maria Sid Gör: Är konstnärlig ledare på Kulturhuset Stadsteatern sedan 1 augusti 2019. Dessförinnan arbetade hon som biträdande chef under ett år. Är skådespelare och regissör. Ålder: 51 år. Född och uppvuxen: I Helsingfors. Tidigare: Maria Sid har arbetat som skådespelare och regissör i 25 år, både på scen, tv och film. Hon har samarbetat med dramatikern Dario Fo, de repade i Italien och hon spelade i Helsingfors. Hon har regisserat både drama, musikteater och opera i Finland, bland annat nyskriven opera på Nationalscenen och musikalen ”Chess” i Helsingfors. I Sverige är hon mest känd för sina rollarbeten inom tv och film, bland annat i Maria Bloms film ”Hallåhallå”, tv-serien ”Livet i Fagervik” och senast filmen ”En komikers uppväxt”. Återflytt: Kulturhuset är färdigrenoverat hösten 2020, samtidigt som Stockholms stadsteater fyller 60 år.  Mattias Andersson Gör: Konstnärlig ledare för Dramaten från 1 mars. Tidigare konstnärlig ledare för Backa teater under 13 år. Regissör och dramatiker. Ålder: 50 år. Tidigare: Började som skådespelare på Backa 1993. Blev teaterns konstnärliga ledare 2006. Har skrivit 30 pjäser och regisserat på flera olika teatrar. Har genomgående behandlat samtidens samhällsfrågor och människors dolda längtan, inte minst i stora verk som bygger på intervjuer med vanliga människor. Just nu: Urpremiären av hans senaste pjäs ”Determinism” ägde rum på Dramaten den 18 januari, samt ”Vi som fick leva om våra liv”, en samproduktion mellan Backa Teater och Dramaten som spelas på Elverket fram till 22 februari. Priser: Har fått en mängd svenska och internationella priser för sin dramatik. Återflytt: Under renoveringen av Thaliahuset var Stora scenen, Målarsalen Tornrummet och Lejonkulan stängt. Under tiden spelades det på Lilla scenen, Elverket och på andra platser. Thaliahuset öppnades igen i december 2019.


Ola Larsmo: När SD ingriper mot Norrköpings stadsmuseum passeras en demokratisk gräns

Summary: SD i Norrköping kräver att Norrköpings stadsmuseum ska plocka bort delar som handlar om partiet ur en utställning om nazism och flyktinghjälp. Ola Larsmo vill ha svar från ansvariga politiker: är detta den kulturpolitik som tar form i Sverige just nu?

För en dryg vecka sedan fick jag det hedersamma uppdraget att inviga den nu så uppmärksammade utställningen på Norrköpings stadsmuseum, ”Medlöperi och motstånd”, om nazism och flyktinghjälp i staden under åren före och under andra världskriget. På utställningen, som bygger på Johan Perwes väldokumenterade bok ”Mörkläggning” (2016), pekas några av de personer som låg bakom öppet medlöperi med Nazityskland ut med namn. Också i Norrköping spreds vid denna tid, liksom i många andra städer, antisemitisk propaganda av dem som välkomnade ”nyordningen” i Tyskland. Inte nödvändigtvis av organiserade nazister – men av dem som såg med avsmak på den då unga demokratin, som föraktade och skrämdes av flyktingar från nazityskt område och gärna pekade ut judar som syndabockar för allt möjligt. Men på väggen mittemot hänger andra porträtt: av människor som tvärtom tog ställning för demokratins värderingar och människosyn och hjälpte flyktingar. En sådan kamp mellan olika hållningar pågick hela tiden; det fanns inte ”ett Sverige” under kriget, det fanns många, som slogs om vad Sverige skulle vara. Vi har glömt namnen på medlöparna. Men vi har också glömt namnen på dem som räddade liv och stod för demokratins idé om mänskliga rättigheter. Också denna tystnad är skamlig. Hela poängen med att minnas sin historia, också när den är känslig och laddad som den om nazism och judehat i Norrköping, är att människorna är borta, men att idéerna och hatet lever kvar. Men det gör även solidariteten. Det var väntat att utställningen skulle få kritik. Men det som skett är av stor principiell vikt. Utställningen polisanmäldes av Sverigedemokraternas ordförande i Norrköping, Darko Mamkovic. Anledningen till anmälan är ett tidningsklipp ur Folkbladet som sitter på den vägg i utställningen som handlar om nutiden, under rubriken ”SD-politiker utreds för inlägg på nazistsajt”. Folkbladet refererar till ett större reportage i Expressen inför valet 2018, där reportern David Baas gått igenom de Sverigedemokrater på partiets valsedlar som delat antisemitiskt och nazistiskt material på sociala medier, bland dem ryska VK. Här nämns särskilt en dåvarande kandidat till kommunfullmäktige i Norrköping, som skrivit på kända nazistaktivisters sidor och då använt uttryck som ”hell seger”, en direkt översättning av ”Sieg Heil”. Baas reportage redovisade ett antal SD-kandidater som använde den sortens språk: som den dåvarande representant för partiet i Oskarshamn som lade ut en bild på Anne Frank med texten ”The coolest jew in the shower room”. Samtliga dessa kandidater ströks från listorna efter Baas reportage. I klippet från Folkbladet finns citaten av SD-kandidaten från Norrköping, liksom en bild på partiets lokalstyrelse, vars dåvarande ordförande intervjuas och menar att man har ”nolltolerans mot sådana saker”. Museets poäng är här att visa att denna sorts språkbruk fortfarande lever i Sverige, inte minst på sociala medier. SD-ordförande Mamkovic förnekar inte att uppgifterna stämmer. Intressant nog förnekar inte Mamkovic heller att SD har sina rötter i svensk nynazism, utan säger rakt till Folkbladet att ”det finns en gammal koppling där” men menar att det rör ”enskilda medlemmar”. Han och hans partikamrater bjöds in att titta på utställningen före öppningen men tackade nej. Det principiellt viktiga är detta. En folkvald kommunpolitiker, ordförande för sitt parti i regionen, kräver att ett museum ska plocka bort uppgifter ur en utställning. Inte för att de är felaktiga. Utan därför att han och hans parti känner sig ”kränkta” av att sådana fakta refereras. Som kulturpolitiskt utspel passerar det en gräns, där det finns ett före och ett efter. Den gränsen handlar om huruvida man i skattefinansierade, offentliga utställningar kan återge historiskt korrekta fakta när de inte passar ett politiskt parti. För då kallar politikerna in polisen. Det är här vi måste få ett svar från ansvariga politiker, i Norrköping och i andra städer: är detta den kulturpolitik som tar form i Sverige just nu? Det hela blir till sist en illustration av att kampen om vad ”Sverige” är pågår lika öppet nu som då. Läs fler texter av Ola Larsmo


Birgitta Rubin: Missa inte chansen att se da Vinci gratis

Summary: Louvren släpper gratisbiljetter till sin stora jubileumsutställning med originalverk av Leonardo da Vinci.

Nu släpper Louvren nya biljetter till världens största utställning med originalverk av Leonardo da Vinci – till nattöppet för första gången i museets historia, gratis dessutom! Först till kvarn gäller när biljetterna släpps under tisdagen den 11 februari till avslutningshelgen 22-24 februari, med möjliga tidsbokningar från kl 21 på kvällen till 08.30 på morgonen. Denna generösa gest motiverar museet med att man vill ”tacka publiken för intresset för utställningen”. Det är att uttrycka det milt. Denna fantastiska, forskningsbaserade jubileumsutställning – för mig en upplevelse för livet – har redan slagit publikrekord, med kvällsöppet onsdagar och fredagar för att klara anstormningen från hela världen. Museet håller besökssiffrorna hemliga fram till stängningen, men gratisevenemanget nattetid tillåter ytterligare 30.000 besökare. Ingen lär somna i trängseln men kaffe utlovas dessa nätter, med en symbolisk Madeleinekaka till. Läs mer: Nisse: Folksamling vid konstsamling


Fundamentalt vackert om kärlek mellan mor och dotter

Summary: Danska författaren Helle Helle nominerades till Nordiska rådets litteraturpris för romanen ”De”, en berättelse om en sjuk mamma och hennes tonårsdotter. DN:s Malin Ullgren läser en skildring som bultar av smärta.

Roman Helle Helle ”De” Övers. Ninni Holmqvist Norstedts, 160 sidor Det känns som om det var länge sedan jag läste en så fint komponerad roman. Så här börjar den: ”Senare går hon över åkrarna med ett blomkålshuvud”. När tonårsflickan som gått över åkrarna kommer hem för att laga en blomkålsgratäng till sin mamma, som har fått så dålig aptit, ropar ”Det är jag!” får hon inget svar. Betydelsen av den tystnaden ekar över romanens sista sidor. Inledning och slut möts i tiden. Däremellan har 51 kapitel gått, eller kanske 51 veckor, ett knappt år under vilket 16-åringens mamma har blivit allvarligt sjuk. Sjukdomens art benämns inte, men är den sorten som går snabbt, innebär svår smärta och till slut inget för läkarna att göra något åt. Danska Helle Helle, född 1965, är en av Danmarks mest hyllade författare i sin generation. För ”De” blev hon förra året nominerad till Nordiska rådets litteraturpris, och ingenting är märkligt med den nomineringen: ”De” är en fundamentalt vacker skildring av kärleken mellan en mor och en dotter, en berättelse om kärlek på existentiell grund. I romanen, tonsäkert översatt av Ninni Holmqvist, framträder två varelser som hör samman bortom ett ord som ”relation”. De två talar inte om det som väntar, inte om mammans smärta eller om dotterns påbörjade sorg. I stället rör de sig tätt tillsammans i sin värld, i sina små lägenheter på Lolland – de flyttar ofta, som man gör när låg hyra är detsamma som överlevnad. Mamman förestår en dammodebutik av enklare slag, dottern går på gymnasiet och är en sådan som kan skriva. De planerar måltider och städar mycket, dottern lever sitt tonårsliv på landsorten, där frågan om hur man ska lyckas ta sig till olika platser är avgörande. Det tidiga 80-talet gör sig diskret påmint, i sådant som ”etappklippning” och parfymen Fidji från Guy Laroche. Tiden är på sätt och vis allt i ”De”; den tid som de har haft tillsammans och den som återstår. Med en egen hantering av språkets dåtid, drar Helle Helle ihop livet till ett starkt nu: ”Det är hennes mamma och Marna och alltiallomannen som för sju år sedan nyinreder butiken”, eller ”i morse ligger där en nästan ny overall”. Greppet att skriva in det förflutna i romanens presens är genomgående och närvarokänslan blir så intensiv. Alldeles i början av läsningen undrar jag om det sparsmakade berättande skulle kunna vetta åt det kokett tokroliga hållet. Men efter bara några sidor framstår stilen inte som det minsta kokett, utan som en tät realism i hastiga nedslag. På raderna har ”De” ibland ett komiskt, försiktigt absurdistiskt drag, så som vanor och saker blir lustiga och märkliga när de beskrivs ingående utan kommentarer. Men strax därunder bultar en smärta så stor att den aldrig kan uttalas, bara verka romanen igenom. Helle Helle har länge i sitt författarskap sökt sig till gestalter som skulle kunna kallas obemärkta – men dessa människor är inte obemärkta eller oviktiga i sina egna liv, inte heller för sina närmaste. Med tunna blyertsstreck tecknas bilden av ekonomisk brist. Samtidigt strör Helle Helle något magiskt pulver över sina människor. Tingen de äger, vad de gör, befrias från sina socioekonomiska bojor och uppgår i litteraturens svävande verklighet. I den är en arbetarfamilj inte mer tungfotad än sagans älvor. Helle Helle placerar klass på en poetisk nivå, utan att ta vägen genom vare sig vrede eller sentimentalitet. Det finns en storartad etisk ansats i det. Läs fler texter av Malin Ullgren


Jordan B Peterson vårdas akut på rysk avgiftningsklinik

Summary: Sedan fyra veckor tillbaka behandlas den kanadensiska psykologiprofessorn Jordan B Peterson akut på en avgiftningsklinik i Ryssland. Han ska ha legat i koma i åtta dagar, uppger hans dotter Mikhaila Peterson.

Den kontroversiella, kanadensiska psykologiprofessorn Jordan B Peterson ska i fyra veckor ha behandlats för beroende av en receptbelagd medicin på en rysk avgiftningsklinik. Han ska ha flugits till Ryssland efter att ha fått en ”paradoxal reaktion” på det lugnande läkemedlet bensodiazepin och inte fått lyckade behandlingar på sjukhusen hemmavid. Efter fyra veckors behandling på den ryska kliniken kan Jordan B Peterson fortfarande inte skriva eller gå utan hjälp. Det uppger hans dotter Mikhaila Peterson i ett inlägg på Jordan B Petersons Youtubekanal och i ett skrivet uttalande i tidningen National Post. ”Det är ändå en enorm och snabb förbättring. Förra veckan kunde han inte sitta utan hjälp. Veckan dessförinnan kunde han inte lyfta på armen eller tala”, skriver hon. Jordan B Peterson ska enligt Mikhaila Peterson ha börjat ta sin medicin för flera år sedan för att behandla ångest som uppkommit efter en autoimmun reaktion på mat. När hans fru förra året diagnosticerades med cancer ökades dosen, vilket ledde till att han blev fysiskt beroende av preparatet. Efter ankomsten till Ryssland försattes han i koma i åtta dagar för att avvänjas från bensodiazepin. Mikhaila Peterson, vars make talar ryska, berömmer de ryska läkarna i sitt uttalande. ”Till slut är pappa på bättringsvägen. Hans sinne för humor är tillbaka. Han ler igen för första gången på månader, men han har en lång väg kvar till full återhämtning, skriver hon. Var i Ryssland familjen befinner sig framgår inte av rapporten. Nästa uppdatering från familjen Peterson på Youtube ska komma från Jordan B Peterson själv, enligt hans dotter. Läs mer: Jordan B Peterson i DN-intervju: En lögn att tillvaron bygger på könsförtryck ”Nej, Jordan B Peterson, jämställdhet gör inte kvinnor och män mer olika”


10-gruppens aura pånyttfödd

Summary: Ingela Håkansson Lamm och Tom Hedqvist från den kända 10-gruppen ställer nu ut sina textilier på Konstakademien i Stockholm. Det blir ett värmande återseende för Lotta Jonson.

Utställning ”Rum Bilder Ränder” Ingela Håkansson Lamm, Tom Hedqvist Konstakademien, Stockholm. Visas t o m 1/3 ”Rum Bilder Ränder” är det något kryptiska namnet på den textila utställningen i Konstakademien. I den inre av tre salar har Ingela Håkansson Lamm delat med sig av skisser och inspirationsmaterial från sina första år som textildesigner och mönsterskapare; typ pappershattar, tidiga stickade klädesplagg, fotografier, tidningsurklipp med mera. I det mittersta rummet hänger nytryck, vepor med flera av hennes kända motiv. Den tredje och sista salen är Tom Hedqvists. Säg 10-gruppen och många designintresserade vet. År 1970 gick tio konstnärer och grafiska formgivare samman, under ett namn, för att omdefiniera begreppet ”tryckta textilier”. Resultatet blev tyger i starka färger med bananer, monster, flygande lejon, blad, prickar och vardagsföremål men också rutor och ränder. 10-gruppens tyger lämpade sig väl för ett nytt inredningsideal, okonventionella kläder, såväl som kassar och necessärer. Även om de flesta av medlemmarna lämnat gruppen fanns den kvar på papperet ända fram till 2015. Både Ingela Håkansson Lamm och Tom Hedqvist var med hela vägen. ”Rum Bilder Ränder” blir något av ett värmande återseende, inte bara av dem utan också av 10-gruppens aura. Den lyckades ju göra det tidigare i inredningssammanhang otillåtna rumsrent. Känslan av ”allt är möjligt” genomsyrar framför allt den första salen, där en ung Ingela Håkanson Lamms syns vid tryckpressen eller hemmavid bland plastbyttor och pastellfärgat smågodis. Tom Hedqvist bevisar i sin tur att han är rändernas mästare (1992 formgav han för övrigt de första randiga mjölkpaketen). I den fina utställningskatalogen berättar Hedqvist om Inez Svensson, även hon en gång medlem i 10-gruppen, om hur han fick rita ränder under en praktikperiod hos henne på 60-talet. Hela rummet på Konstakademien är en eloge till Inez och hennes design. Till det exakta, till den klassiska blockranden. Här med olika bredder och tryckt på sammet för att få fram rätt distinktion och lyster. De olika proportionerna är framtagna efter salens dimensioner. Förutom svart och vitt är färgerna både Hedqvists egna och 10-gruppens favoriter: orange, ultramarin, citrongult, smaragdgrönt. Så vackert.


Good Harvest skapar en dramatik som känns pur och rå

Summary: Med en fot i svensk folkmusik och den andra i känslovurmande americana ger duon Good Harvest ut sitt andra album – som är underbart i sin charmiga spretighet.

Drömmar om juni känns aldrig lika avlägsna som i februari. Sommarnatten, ljuv för att den är förgänglig, säg lika förgänglig som en omöjlig – och därför förtärande – förälskelse, är spelplatsen för titelspåret på Good Harvests andra skiva. En skiva där känslor, ofta de man inte vill ha men ändå måste dras med, stöps i naturlyriska metaforer som i sig skapar en dramatik som kanske inte är ny, men känns pur och rå trots de stundtals finstämda arrangemangen. Med en fot i svensk folkmusik och den andra i känslovurmande americana tar duon ännu ett kliv i framgångssagan som började 2016. ”Dream of June” är ett dynamiskt album, lekfullt, ärligt och mångbottnat i så väl temperament som tempo, poplyrik som tematik. Tillåtande i all sin charmiga spretighet, och därför alldeles underbart. Det är Good Harvest 2.0. Bästa spår: ”Lioness”  Läs fler musikrecensioner av Alexandra Sundqvist, till exempel om hur Alice Boman lyckas behålla den intima känslan.


Nya coronaviruset får Art Basel att ställa in konstmässa

Summary: Hongkongupplagan av Art Basels konstmässa kommer att ställas in på grund av det nya coronavirusets utbrott, rapporterar Artnet News.

Art Basels konstmässa i Hongkong var inplanerad 19 till 21 mars. I ett yttrande som återges i Artnet News skriver den schweiziska ägaren MCH Group att spridningen av det nya coronaviruset ligger bakom beslutet. Efter att WHO utlyste internationellt hälsonödläge på grund av viruset förra veckan konstaterar konstmässans ägare att de inte har ”något annat val än att ställa in den kommande upplagan av Art Basel Hongkong.” Anledningarna anges vara oro för hälsan och säkerheten dels hos de som arbetar med mässan, dels mässans besökare. De ser också en ökande svårigheter att förlita sig på den internationella flygtrafik som krävs för att mässam ska kunna äga rum. Läs mer: Nya coronaviruset – detta har hänt Asiater utanför Kina vittnar om rasism efter virusutbrottet Forskare: Nya coronaviruset kan ha spritts via myrkotten


Programledare kritiserar CBS efter uppmärksammat Kobe Bryant-klipp

Summary: Programledaren Gayle King kritiserar CBS för hur de marknadsförde hennes intervju om den avlidne basketlegendaren Kobe Bryant, rapporterar New York Times. King menar att tv-bolaget medvetet valde ut det ”mest anstötliga” klippet.

Tidigare i veckan hamnade Gayle King, programledare för ”CBS this morning”, i blåsväder efter ett kritiserat videoklipp. Detta sedan tv-kanalen CBS marknadsfört en av hennes intervjuer med ett klipp som enbart handlade om anklagelserna kring sexuella övergrepp som för sjutton år sedan riktades mot den nyligen avlidna basketstjärnan Kobe Bryant. Den fem minuter långa intervjun var gjord med Lisa Leslie, tidigare basketstjärna i WNBA, som talade om Bryants arv och de båda kollegornas nära vänskap. När King tog upp en fråga kring anklagelsen mot basketlegenden sa Leslie att hon vill att medierna i denna tid ska visa respekt: ”Det är inte personen jag kände. Jag såg aldrig honom som en person som skulle våldföra sig på en kvinna eller vara aggressiv på det sättet”, sa Leslie. Det är med det klippet som CBS aviserar intervjun, som sändes dryga veckan efter att Kobe Bryant avlidit i en helikopterolycka. Att klippet bara handlade om den gamla brottsanklagelsen mot Bryant väckte starka reaktioner i sociala medier, bland annat från basketstjärnan LeBron James och rapparen Snoop Dogg. Den senare sa i en Instagramvideo: ”Varför attackerar du oss? Respektera familjen och backa.” Gayle King gick på torsdagen ut och kommenterade händelsen på sitt personliga Instagramkonto. Hon kritiserade då sin arbetsgivare som hon menar har det fulla ansvaret för valet av videoklippet. King menar att bolaget ”medvetet valt ut den mest anstötliga biten” ur intervjun med syfte att locka fler tittare. Tv-kanalen var inte sena med att försvara sig efter det uppmärksammade Instagraminlägget: ”King utförde en omtänksam och omfattande intervju. Klippet vi använde avspeglar inte tonen för hela innehållet. Vi har inlett en intern undersökning kring händelsen och har redan infört förändringar”, skriver CBS i ett uttalande, som citeras av New York Times. Att de gamla brottsanklagelserna mot Kobe Bryant gällande sexuella övergrepp tagits upp kort efter hans död väckte även uppmärksamhet under slutet av januari. Washington Posts politiska reporter Felicia Sonmez stängdes av efter att hon twittrat om anklagelsen, men avstängningen hävdes senare sedan Sonmez fått stöd från ett stort antal av sina kollegor. Kobe Bryant utreddes 2003 för en misstänkt våldtäkt mot en 19-årig kvinna, men åklagaren lade ner utredningen efter att kvinnan vägrat att vittna. Senare stämde kvinnan Bryant och de nådde en överenskommelse utanför rätten. Kobe Bryant avled den 26 januari i år efter en helikopterolycka i närheten av Los Angeles. Ytterligare åtta personer omkom, däribland Bryants 13-åriga dotter Gianna. Läs mer: Washington Post-reporter stängdes av – kräver offentligt svar från tidningen Medierapporteringen om Kobe Bryants död väcker kritik Sekunderna före helikopterkraschen: ”Ni är för lågt för att vi ska kunna följa er”


Thorsten Flinck kan få tävla i finalen

Summary: Thorsten Flinck diskvalificerades från Melodifestivalen eftersom att han befinner sig mitt i en pågående rättsprocess. Men hinner domen falla före finalen kan artisten få komma tillbaka. – Det är ju Thorstens låt, säger Melodifestivalens projektledare Anette Helenius.

Förra söndagen diskvalificerades Thorsten Flinck från Melodifestivalen, eftersom han är misstänkt för olaga hot och ringa skadegörelse. I stället kommer Jan Johansen att ta sig an bidraget ”Miraklernas tid” under lördagskvällen. Enligt Melodifestivalen får artisterna inte tävla om de befinner sig i en pågående rättsprocess. Det är därför Flinck tvingades lämna kort före deltävlingen. Men är man redan dömd gäller andra regler. – Har man fått en dom och tagit emot sitt straff är alla lika inför lagen, det är den hållningen vi har. Så gör vi även när vi fastanställer personal på SVT, säger Anette Helenius. Åtalet mot Thorsten Flinck kom in till Varberg tingsrätt redan den första december. Än finns inget datum för när rättegången kommer att äga rum, men enligt tingsrätten brukar det dröja ungefär tre till fyra månader efter att stämningsansökan har lämnats in. Det innebär att rättegången kan vara avklarad innan Melodifestivalfinalen äger rum i Friends arena i Stockholm. TT: Om rättegången är avklarad före finalen, och bidraget går vidare, får Thorsten Flinck komma tillbaka i tävlingen då? – Det skulle kunna vara så, men vi måste ta ställning till det när det händer. Det förutsätter också att låten går vidare. Vi ser med spänning på lördag vad som händer, sedan får vi prata med skivbolaget också, om vem som ska representera låten. Men det är ju Thorstens låt. Det är Thorsten som sjunger på skivan, och så är det sagt, säger Anette Helenius. Än har SVT inte kontaktat Thorsten Flinck angående en eventuell comeback i finalen. – Vi har inte pratat om det så hypotetiskt, säger Anette Helenius, och berättar att SVT inte heller har haft någon kontakt med den diskvalificerade artisten om hans inställning till tävlingen. – Jag vet bara det som vi har läst i tidningarna, han har sin närmaste kontakt via skivbolaget, säger hon. Läs mer: Thorsten Flinck diskvalificeras från Melodifestivalen Läs mer: Jan Johansen: Jag var den enda som kunde rädda numret


Horace Engdahl om konflikten med Kjell Espmark: Ett smärtsamt drama

Summary: I en DN-intervju berättar författaren och akademiledamoten Kjell Espmark om konflikten han haft med kollegan Horace Engdahl. ”Kjell påminner mig varje torsdag om att han och jag egentligen är arga på varandra, och jag blir alltid lika förvånad”, skriver Engdahl till DN.

Det var i april 2018 som konflikten mellan Horace Engdahl och Kjell Espmark blev känd i offentligheten. Sedan Engdahl, i en debattartikel i Expressen, beskrivit Sara Danius ”…som den av alla sekreterare sedan 1786 som har lyckats sämst med sin uppgift”, replikerade Espmark med följande ord i en Aftonbladet-intervju: – Det är det falskaste och skändligaste jag har läst i hela mitt liv, sa Espmark till tidningen och tillade: Det finns ingen heder kvar i kroppen på den mannen. Kjell Espmark (som senare utan framgång kom att kräva Engdahls avgång) beskriver nästan två år senare tiden för konflikten som väldigt svår för dem båda. – Men nu har vi återfunnit den sorts arbetsgemenskap där vi är fortsatta motståndare, men i en kamratlig anda. När vi i dag kommer till samma slutsats kallar vi det för ”en oförsonlig enighet”, säger Kjell Espmark i en intervju med DN:s Sverker Lenas. Horace Engdahl skriver på fredagen, efter intervjun publicerats, i en kommentar till DN att han inte har något att invända mot Espmarks beskrivning av deras relation. ”Det var ett smärtsamt drama 2018, men vi tänker inte mycket på det utan arbetar för framtiden. Kjell påminner mig varje torsdag om att han och jag egentligen är arga på varandra, och jag blir alltid lika förvånad”, skriver Horace Engdahl. Läs mer: Kjell Espmark: Det var en väldigt svår tid för Horace och mig


Tarrodi låter vinden vina och snötäcket breda ut sig över fjället

Summary: Verket ”Ur Aednan” hämtar inspiration från Linnea Axelssons Augustprisbelönade diktepos och samiska släktberättelse och är komponerad för kombinationen viola, jojk och orkester.

Det är en vibrerande och färgrikt skiftande musik Andrea Tarrodi har skrivit i sin nya konsert för den ovanliga kombinationen viola, jojk och orkester. En minimalistiskt infärgad impressionism, flimrande och förundrande likt ett norrsken. I synnerhet när jojksolisten Maxida Märak emellanåt träder in i ljudbilden. Beställningsverket ”Ur Aednan”, som i torsdags fick sitt uruppförande, hämtar inspiration från Linnea Axelssons Augustprisbelönade diktepos och samiska släktberättelse. Titeln ”Aednan” är gammal nordsamiska och betyder landet, marken och jorden. Mot den bakgrunden får Ellen Nisbeths både inkännande varma och okuvliga violastämma gestalta den enskilda människans kamp. Inte enbart mot naturens nycker, utan även mot den svenska staten och det bullrande industrisamhällets framväxt. Det sträva stämningsmåleriet för tankarna till Tarrodis cellokonsert ”Highlands”, där solisten på ett liknande sätt utgör det vandrande subjektet genom ett både kargt och vackert landskap. Med trioler, sammanbindande legatobågar och uttänjda toner – sostenuto – låter Tarrodi vinden vina och snötäcket breda ut sig över fjället och betesmarkerna. Här hörs älven som letar sig fram och det frusna vattenkristallerna som slumrar över vidderna. Isen – eller jaget – som brister och vågor som stiger. Men i violans självständiga solokadens tronar också bokförlagans ”tvärsäkra sturska samiska drottning”, ord som finns citerade i partituret. Kvar i minnet dröjer framför allt den detaljrikt svävande finalen, där Tarrodi skickligt skapat utrymme för ögonblickets jojk – känslornas klang – som en suggestiv förlängning av orkestersoundet. Med utgångspunkt i James Joyces modernistiska roman ”Odysseus” har Helsingborgs konserthus utlovat ett spelår av (litterära) ”irrfärder”. Torsdagens konsert hade underrubriken ”Samer” ambitionen att göra upp med ett stycke svensk kolonialmaktshistoria och visade samtidigt att samisk kultur är så mycket mer än det på sistone uppmärksammade Girjasmålet. Inte minst ett levande språk som kom till uttryck i alla sina nyanser genom norrmannen Nils Henrik Asheims ”Muohta”. Stycket, som 2018 belönades med Nordiska rådets musikpris, utgår från arton olika samiska ord för snö. Det är ett verk för åttastämmig kör och stråkorkester som med varsamt modernistiska uttrycksmedel utforskar språket som musik och musiken som språk. Ibland med kylig isskärpa, andra gånger Arvo Pärt-likt skimrande. Kvällens dirigent Rolf Gupta ledde inspirerat Helsingborgs symfoniorkester tillsammans med Göteborgs symfonikers vokalensemble, som dessförinnan förstärkte framförandet av samiska folkets nationalsång ”Sámi soga lávlla”. Sibelius tresatsiga svit ”Rakastava” (”Den älskande”) i version för stråkorkester, pukor och triangel blev en älskvärd överledning mellan förra sekelskiftets nationalromantik och samisk känsla för snö. Läs fler texter av Johanna Paulsson och fler av DN:s konsertrecensioner


SD polisanmäler Norrköpings stadsmuseum

Summary: Sverigedemokraterna polisanmäler Norrköpings stadsmuseum, rapporterar P4 Östergötland och flera andra lokala medier. Anmälan görs på grund av att en bild på partiets lokala styrelse ingår i en utställning om nazism.

Utställningen ”Medlöperi och motstånd” öppnade i slutet av januari och handlar om de nazistiska rörelserna i Norrköping under 1930-talet och andra världskriget. På en anslagstavla i slutet av utställningen (som handlar om nazismen förr och nu) ingår en artikel till vilken det finns bifogat en två år gammal bild på Sverigedemokraternas partistyrelse i Norrköping. Bilden har skapat upprördhet i partiet som nu har valt att polisanmäla museet och kommunen. – Det är det lägsta jag har varit med om, att man försöker koppla 30-talets nazism med Sverigedemokraterna är ren galenskap. Att min styrelse finns med i samband med hakkors och grymheter som nazismen kan jag inte tolka som något annat än smutskastning, säger Darko Mamkovic, Sverigedemokraternas ordförande i Norrköping, till SVT Nyheter Öst. Darko Mamkovic berättar att samtliga personer som ingår i bilden kommer att göra en egen polisanmälan. Stadsmuseets tillförordnade chef Maria Modig säger till P4 Östergötland, som var först att rapportera om anmälan, att partiet bjudits in till utställningen innan öppningen och fått möjlighet att delge sin bild av historieskildringen – något som partiet dock ska ha avböjt. – Jag tycker det ska provas, naturligtvis, om vi har gjort något fel. Men vi har haft kommunens jurister som har gått igenom alla våra texter och tittat på det här, och vi har inte sett något som vi kan titta på där. Men självklart välkomnar vi det och ska se om vi gjort något olagligt, vilket jag inte tror, säger Maria Modig. Hon förklarar även för tidningen Folkbladet att hon haft ett samtal med Mamkovic om varför SD:s styrelse förekommer i utställningen när nazistsympatisörer även funnits i andra partier. Det handlar, menar Modig, om att andra partier grundats genom andra folkrörelser. – Men Sverigedemokraterna föddes ju genom den nazistiska rörelsen, vilket vi säger, säger Modig till tidningen. Darko Mamkovic får också frågan av Folkbladet om han förnekar att det historiskt sett i Sverigedemokraterna funnits en koppling till nazismen. – Nej, det finns en gammal koppling där, men i dag handlar det om enstaka medlemmar som visat sig ha avvikande ideologiska åsikter och upptäcker vi det blir de omedelbart uteslutna ur partiet, säger Darko Mamkovic och tillägger: – Och jag tänker så här, att det fula politiska spelet där andra politiker i brist på ord, kallar mig för både det ena och det andra, men sånt bryr jag mig inte om. Men nu använder Stadsmuseet våra skattepengar till att smutskasta enstaka medlemmar hos oss, kan vi inte acceptera. Så jag tänkte att nu räcker det och så lämnade jag in polisanmälan. Läs mer: Med knyppling och trollmasker för nationen


Lill Lindfors om Ola Magnell: En av våra främsta poeter

Summary: En av Musiksveriges allra främsta poeter och textförfattare. Ola Magnells kollegor i musikbranschen minns en artist som lyckades förena flera världar. – För mig var han en av de stora inspiratörerna, säger artisten Tomas Andersson Wij.

Under torsdagen kom beskedet att artisten och låtskrivaren Ola Magnell är död. Han blev 74 år gammal. Lill Lindfors ser tillbaka på en kär vän och artistkollega. – Han var en av våra främsta poeter. Han hade fina tankegångar och ett eget språk. Han var klurig i sitt sätt att uttrycka sig. En vän och fin människa, säger hon. På 1970-talet inledde Ola Magnell sin bana som textförfattare åt bland andra Lill Lindfors. – Det är klart att han har betytt mycket för mig och min karriär. Jag döpte en hel lp efter låten ”Fritt fram” som han skrev åt mig, berättar Lill Lindfors. Mikael Wiehe, musiker och låtskrivare, säger att trots att han och Magnell hade lite med varandra att göra så hälsade de alltid vänligt på varandra. – Jag avslutade bara för en vecka sedan en bok med Ola Magnells samlade låttexter, som han gav ut häromåret. Jag läste alla hans bra texter och dessutom gjorde han ju många bra Bob Dylan-översättningar. Jag upptäckte att vi hade mycket gemensam i ordval, bilder som vi sökte oss till – och rim. Jag kände mig besläktad med honom, säger Wiehe. Wiehe beskriver Magnells musik som bärande på en ensamhetskänsla. – Jag tyckte nog att väldigt många av hans texter handlade om det, ett utanförskap, mer än direkt politiska inlägg. Hans texter var mer individualistiska och personliga. Artisten och journalisten Tomas Andersson Wij upptäckte Ola Magnells musik när han varit i femtonårsåldern och har senare gjort flera intervjuer med honom. – Den senaste intervjun var en lång mejlintervju som pågick några månader. Han var väldigt svårintervjuad: han var självmedveten, självkritisk och tyckte inte om att höra sin egen röst. Det var lättare att skriva med honom, även om det inte var särskilt lätt heller, säger Tomas Andersson Wij. Det finns något slitstarkt i det som Magnell skapat, menar Andersson Wij som lyfter fram albumet ”Rolös” (2010) som ett av artistens allra bästa. – För mig var han en av de stora inspiratörerna – en som visade vad man kunde göra med det svenska språket. Han var fantastisk med språket, vig som en Idlaflicka och lyckades förena Bob Dylans lite psykedeliska, drömska värld med något väldigt svenskt: Hasse och Tage, Per Oscarsson, Fröding. Det fanns humor och lekfullhet i hans uttryck, men också en väldig hudlöshet. Han var en väldigt känslig och orolig människa, säger Tomas Andersson Wij. Journalisten och författaren Göran Greider minns Ola Magnell med värme. – Han var som en svensk Bob Dylan, en av de stora oroliga poeterna i svensk vistradition. Han kombinerade ångest med finstämd lyrik. En av de vackraste sångerna som har skrivits i hela det här landet är ”Pappa”, som är en storslagen hyllning till hans far, säger han. Christian Kjellvander, musiker och låtskrivare, säger att han träffade Magnell några gånger och beskriver honom som ”en otroligt trevlig person”. – För mig hade han ett slags urkraft i sin röst, en som ger en slags Tony Joe White-känsla. Hans röst kom ur en så otrolig botten, en oefterhärmlig och ofuskbar botten. Det var något särskilt med tonen i rösten, det fanns så mycket där. Han var samtidigt en väldigt mjuk och vän person som var omhändertagande och dessutom försiktig. Man kände alltid en stor mjukhet i honom trots att han var en stor, vuxen, karl, säger Kjellvander. Läs mer: Ola Magnell är död – blev 74 år


New York Times-kritiker sågar nya Fotografiska

Summary: Fotografiska öppnade i slutet av förra året på Park Avenue i New York. Nu har New York Times-kritikern Arthur Lubow recenserat utställningarna som han kallar ”ytliga och förutsägbara”.

Fotokonstmuseet Fotografiska slog upp sina dörrar i Stockholm år 2010 och har sedan dess öppnat en filial i Tallinn. I december intog museet New York där Fotografiska flyttat in en spektakulär byggnad på Park Avenue. I den första utställningsomgången återfinns Ellen von Unwerth, Helene Schmitz, Tawny Chatmon, Adi Nes och Anastasia Taylor-Lind. Men de fotograferna imponerar inte på New York Times konstkritiker Arthur Lubow. ”Fotografierna som ställs ut är inte värda att gå och se, särskilt inte då entréavgiften är 28 dollar”, skriver Arthur Lubow. Han skriver också att huvudnumret, tyska modefotografen Ellen von Unwerth, har ärvt sin vulgära stil av Helmut Newton men att hon saknar sin landsmans originalitet och slagfärdighet. I stället tycker Arthur Lubow att det mest imponerande med nya Fotografiska inte är själva konsten, utan sexvåningshuset den huserar i. Byggnaden uppfördes 1894 som missionshus för Episkopalkyrkan och ägs i dag av konstsamlaren och fastighetsmogulen Aby Rosen. ”Mot en sådan slående arkitektur känns de utställda fotografierna infogade i dekoren”, skriver Arthur Lubow. Slutligen konstaterar New York Times-kritikern torrt att Fotografiskas utställningar är ”ytliga och förutsägbara”. Läs mer: Nu öppnar Fotografiska i New York: ”Inte så lätt att imponera här”


Johan Eriksson: Psykoanalysen är absolut ett alternativ till kbt

Summary: Att utesluta psykoanalysen ur den offentligt finansierade vården är ett stort misstag. När det handlar om psykiskt lidande är det inte så lätt att upprätthålla skillnaden mellan personligt livsproblem och sjukdom. Johan Eriksson svarar Björn Hedensjö.

Det Björn Hedensjö (DN 5/2) främst reagerar på i Kajsa Haidls artikel, i vilken jag intervjuas (2/2), är att hon presenterar psykoanalysen som ett alternativ till den moderna kognitiva beteendeterapin (kbt). Det är ”helt olika saker”, konstaterar Hedensjö. Jag håller med Hedensjö om att psykoanalys och kbt i mångt och mycket är olika saker. Men jag vill problematisera den grund han tycker sig ha för att konstatera detta. Vad man ägnar sig åt på divanen är enligt Hedensjö ”personlig utveckling i någon form” och inte ”att behandla sjukdom”. När det kommer till det psykologiska lidandet är det inte alldeles lätt att upprätthålla distinktionen mellan ett personligt livsproblem och sjukdom. Hedensjö nämner tre psykiska sjukdomstillstånd i sin replik: sömnlöshet, tvångssyndrom och panikattacker. Även mina psykoanalytiska patienter söker hjälp för dessa och liknande tillstånd (man ger sig inte in i ett krävande psykoanalytiskt arbete för att man är lite nyfiken på sig själv!). Men anledningen till att de söker just psykoanalys eller psykoanalytisk orienterad psykoterapi är inte sällan att de har en intuitiv känsla för det som Freud artikulerade så här: ”De neurotiska symtomen har en mening och står i samband med de personers liv som producerar dem.” Patienterna har med andra ord en känsla för att det som på ytan framstår som en funktionsstörning som de blott ”drabbats av”, egentligen är ett uttryck för mer eller mindre medvetna inre konflikter och livsproblem, det vill säga problem som rör det sätt på vilket de i egenskap av personer eller subjekt har handskats med de prövningar som livet har ställt dem inför. Att med olika medel på ett brådstörtat sätt försöka göra patienten symtomfri vore utifrån psykoanalysens synvinkel endast att stänga dörren till de frågor som en sant psykologisk behandling i varje enskilt fall bör adressera. Nu kan man i och för sig tänka sig ett psykiskt lidande som inte har sin omedelbara grund i livsproblemens sfär, låt säga en depression förorsakad av en medfödd brist på balans i hjärnans system av signalsubstanser. Men även i detta fall kommer vi inte bort från livsproblemens sfär. Som mänskliga subjekt ”är” vi inte bara, utan vi lever alltid i ett förhållande till oss själva och vårt liv. Jag ”har” alltså inte bara en depression, utan ”hur” det är att ha depressionen är alltid en aktualitet för mig. Kanske genererar depressionen jobbiga skuldkänslor av att vara en värdelös människa, känslor som kanske har sin historiska grund i att jag tidigt i livet svarade på en kärlekslös omgivning genom att skapa ett vad Freud skulle kalla för ett strängt överjag, ett överjag som nu straffar mig inifrån och gör min livssituation minst sagt krånglig att handskas med. Psykoanalys och psykoanalytisk orienterad psykoterapi är någonting annat än kbt, visst. Men psykoanalys och psykoanalytisk terapi är absolut ett alternativ till kbt. Att på psykologins områden ”behandla sjukdom” står inte i motsatsställning till att ägna sig åt ”personlig utveckling”. Jag säger inte att psykoanalys och psykoanalytisk terapi nödvändigtvis är det bästa alternativet i varje enskilt fall, men att utesluta denna behandlingstradition ur den offentligt finansierade vården är ett stort misstag som inte tar hänsyn till vad det innebär att lida som mänskligt subjekt. Dessutom har den psykoanalytiska terapin i flera vetenskapliga studier visat god effekt på de så kallade ”sjukdomstillstånden”, bland annat har en nyligen publicerad studie av Marianne Leuzinger-Bohleber m.fl. visat att kroniskt deprimerade personer har lika mycket hjälp av psykoanalytisk terapi som av kbt. Därmed framstår båda som goda behandlingsalternativ där snarare det enskilda fallet än den generella diagnosen bör avgöra val av metod. Läs mer: Vården ska inte lägga patienterna på divanen Psykoanalysen är tillbaka


Spotifychefen om manipulation: ”Har nästan ingen ekonomisk påverkan”

Summary: Musiktjänsten Spotify ökar antalet betalande användare – men redovisar en rörelseförlust för fjärde kvartalet. I kvartalsrapporten nämns inte frågan om manipulation av strömningar. Men till Di Digital säger finanschefen Paul Vogel att fusket i stort sett inte får några ekonomiska konsekvenser.

På onsdagen presenterade Spotify rapporten för det fjärde kvartalet 2019. Bolaget redovisar en rörelseförlust på 77 miljoner euro, motsvarande runt 812 miljoner kronor, för fjärde kvartalet. Under motsvarande period ett år tidigare gjorde bolaget en vinst på 94 miljoner euro. Bolagets egen prognos var en förlust i intervallet 31–131 miljoner euro. Antalet betalande premiumabonnenter – som står för nästan 90 procent av intäkterna – ökade till 124 miljoner, från 113 miljoner i tredje kvartalet. Det var i den övre delen av bolagets prognosintervall. Nettoökningen av antalet premiumanvändare under fjärde kvartalet var den högsta någonsin för ett enskilt kvartal. Det totala antalet användare, gratisabonnemang inräknade, ökade till 271 miljoner, från 248 miljoner vid utgången av kvartalet före. Det låg över bolagets egen prognos. Sedan bolagets börsintroduktion för två år sedan har tillväxten i antalet användare varit den fråga som diskuterats mest bland analytikerna. Inför onsdagens presentation efterlyste flera analytiker att Spotify skulle ta upp problemet kring manipulation av strömningar på plattformen. DN har sedan december granskat frågan i flera artiklar. I rapporten nämns dock inte hur bolagets arbete för att motverka fusket ser ut i dagsläget. Men den nye finanschefen Paul Vogel kommenterar senare frågan om vilka ekonomiska konsekvenser manipulationen får i en intervju med Di Digital. – Den ekonomiska inverkan av detta är i stort sett ingenting. Den är försumbar. Vi ser detta som en fråga för musikindustrin. Det påverkar alla spelare. Och vi jobbar hårt för att bygga upp tekniken och resurserna för att bekämpa detta. Vi vet att detta är en utmaning för alla plattformar och vi tar det på stort allvar, men ekonomiskt har det ingen större inverkan alls, säger han. Paul Vogel får därefter frågan av Di Digital om hur stor andel av strömningarna som är manipulerade på något vis. – Vi tror det är en pytteliten del, säger Paul Vogel, innan han enligt tidningen blir avbruten av Spotifys kommunikationschef som betonar att företaget inte gått ut med en procentuell uppskattning. Frida Bratt, sparekonom på Nordnet, säger på onsdagens eftermiddag till DN att det hade varit önskvärt att Spotify kommenterat frågan i rapporten. – Det finns en efterfrågan hos analytiker, investerare och förvaltare – alla egentligen med intresse i bolaget att få en kommentar kring det här, eftersom man inte vet hur stort problemet är. Så länge det är så finns det en risk för tänkbara scenarier, säger Frida Bratt, sparekonom på Nordnet, till DN och fortsätter: – Stämningar, eller att både artister och användare tycker att tjänsten blivit sämre och inte vill använda den. Då kommer det leda till spekulationer som är viktiga för det finansiella resultatet. Det här är ett problem som man skulle önska att Spotify säger något kring. Spotifys omsättning uppgick till 1,86 miljarder euro under fjärde kvartalet 2019. Det kan jämföras med en omsättning på 1,50 miljarder euro motsvarande kvartal 2018. Omsättningen var lägre än vad ekonomer räknat med. Spotify noterar en kraftig tillväxt i podcastverksamheten. 16 procent av användarna lyssnar på poddar. Mätt i timmar hade lyssnandet en ökningstakt på årsbasis på 200 procent. – Poddsatsningen är viktig för att få upp lönsamheten. Det är en annorlunda strategi än den man tidigare haft. För musiken ska man vara en plattform, men för poddarna handlar det om eget innehåll. En ”Netflixstrategi”. På sikt gör man de stora investeringarna i poddar och köpet av bolag för att få upp lönsamheten, säger Frida Bratt. I samband med rapporten meddelar bolaget sin prognos både för första kvartalet och för helåret 2020. Spotify räknar med en förlust under första kvartalet och en förlust i spannet 150–250 miljoner euro för helåret. Vid slutet av 2020 räknar bolaget med att totalt ha 328–348 miljoner användare varav 143–153 miljoner betalande användare. Daniel Ek, grundare och vd för Spotify, sa under onsdagen vid en telefonkonferens för investerare, att man är nöjda med förutsättningarna inför det kommande året. Han lyfter särskilt ökningen i antalet timmar användare lyssnade på poddar via Spotify. – Vi har gjort stora framsteg mot vårt mål att bli världsledande som lyssningsplattform. Jag är mer säker än någonsin på att vi är på rätt väg, säger Daniel Ek. Läs mer Forskare om köpta strömningar: ”Allmänheten kan tro att systemet är riggat” Köpta strömningar ett hot mot musikbranschen Börsanalytiker: ”Spotify kan inte blunda för problemet med manipulation” Svensk artist berättar: Så köpte jag 100.000 strömningar på Spotify


Jan Johansen: Jag var den enda som kunde rädda numret

Summary: Med kort varsel rycker artisten Jan Johansen in som ersättare till Thorsten Flinck, som blivit diskad från Melodifestivalen. På lördag blir det alltså i stället Jan Johansen som framför bidraget ”Miraklernas tid” i Göteborg. – Det här är lite utanför min comfort zone måste jag erkänna, säger Johansen till DN.

I söndags kom beskedet att Thorsten Flinck diskvalificerats från sin medverkan i Melodifestivalen, på grund av att han står åtalad för olaga hot och skadegörelse. I stället blir det artisten Jan Johansen, som tävlat i Melodifestivalen fyra gånger förut, som framför numret ”Miraklernas tid”. – Låten är specialskriven (av Thomas G:son reds. anm) till Thorsten och den är väldigt teatralisk så det här är lite utanför min comfort zone måste jag erkänna. Men jag kommer att göra den på mitt sätt. Jag kommer inte att härma hans uttryck, säger Jan Johansen till DN. Han fick frågan av SVT i fredags, när han besökte Linköping för att medverka som mellanakt i årets första deltävling med sin schlagerhit ”Se på mig”. Vad tänkte du när du fick frågan? – Först blev jag skärrad eftersom jag trodde att det hade hänt något allvarligt. De sa inte vad det gällde. SVT var rätt påstridiga, de sa att det kommer att bli svårt att hitta en ersättare och att de skulle bli tvungna att stryka låten från tävlingen om jag inte hoppade in. Jag var inte helt bekväm först, jag visste inte om jag skulle våga. Men när de sa att jag var den enda som kunde rädda numret, så tackade jag till slut ja. Det låter som ett bra förhandlingsläge. Vad får du betalt? – Det har jag ingen aning om. Alla artister får samma gage i tävlingen. Jag vet inte om jag har samma. Men jag bryr mig inte om pengarna – det enda jag krävde när jag tackade ja var att jag skulle få framföra låten på mitt sätt. Hur stressig blir din vecka nu? Hinner du sova? – Haha, nej sova får jag göra nästa vecka. Det är väldigt intensivt och jag har tvingats ställa in flera konserter för att kunna göra det här. Just nu är det intervjuer och repetitioner om vartannat och så måste jag lära mig texten. Är du nervös? – Jag skulle säga att jag är väldigt fokuserad och samlad eftersom det är så ont om tid. Hur skulle du beskriva låten? – Det är en slags powerballad i valstakt. En visballad kanske. Den har en väldigt poetisk text som handlar om att hitta lyckan, kärleken och miraklernas tid i världen. Tar du med dig skinnrocken på lördag? – Nej, den får hänga kvar i garderoben i Uppsala. Jag kommer att ha svarta kläder på mig på scen den här gången, det blir finast så. I Expressen sade Thorsten Flinck, och nu citerar jag hans ord, att han hoppas att du älskar lite med låten, inte bara ”knullar”, ”eftersom kärleken är vacker”. Har du någon hälsning tillbaka? – Ingen kommentar. När jag har en hälsning till Flinck så kommer han att få den. Läs mer: Thorsten Flinck talar ut: Jag är otursförföljd Kajsa Haidl: Dags att SVT bestämmer sig för vilka regler som gäller


Babymetal är en skrattspegel i ansiktet på metalvärlden

Summary: Japanska Babymetal är en komplett nihilistisk marknadsanpassning av hårdrock. En Lolita-variant av Slipknot, skriver DN:s Noa Söderberg som sett bandet på Fryshuset.

Vad vore den absoluta motsatsen till ett subkulturellt ”äkta” metalband? Kanske något i den här stilen: En grupp som skapats av ett japanskt nöjesimperium, kombinerar sockersöt j-pop med modern metal, frontas av två nyss myndiga dansöser med rosetter i håret och kallar sig Babymetal. Det må låta som en dagdröm från en svettig 4chan-källare, men ett sådant band finns på riktigt. De börjar faktiskt bli veteraner. När Babymetal bildades år 2010 var frontpersonerna, ”Moametal” och ”Su-metal”, elva och tretton år gamla. Bakom spakarna stod den erfarna musikproducenten Key Kobayashi. Med hittar som ”Gimme chocolate!!” och videor där flickebarnen dansar synkroniserat i randiga knästrumpor skapade de genren ”kawaii metal” (ungefär ”gullig metal”). Sex år efter att de bildats uppträdde bandet för 55 000 personer i megaarenan Tokyo Dome, två kvällar i rad. Kort sagt: Babymetal är en komplett nihilistisk marknadsanpassning av hårdrock. En lolita-variant av Slipknot. Det är också ganska kul musik. Efter en videoprojicerad rymdskeppslandning i Fryshuset kliver de tre frontpersonerna – Moametal, Su-metal och en ackompanjerande dansare – upp på scen och sparkar igång ”Da da dance”. Avgrundsdjupa growls och blixtrande gitarrsolon går hand i hand med hoppiga tuggummirefränger som om det vore det mest naturliga i världen. Med några undantag – mellanspelet där de anonyma instrumentalisterna får skina, de oväntat oprocessade sångrösterna – är det som att titta på en spellista. Den millimeterplanerade koreografin och omänskligt tajta musiken är såklart själva poängen med Babymetal, men en sådan föreställning behöver en maffig arena för att bli levande. Tyvärr står vi i en avlång gympasal. För att väga upp visas videoprojektioner av den gigantiska spelningen i Tokyo. Illusionen funkar sådär. Trots det är Babymetal ett underhållande spektakel och en skrattspegel i ansiktet på metalvärlden. Genrens lärjungar (liksom de flesta subkulturella anhängare) gör ofta anspråk på att stå för högre värden än simpel vaudeville. Babymetal stirrar dem i vitögat och ställer en kaxig fråga: Hur olika är vi egentligen er? Läs fler texter av Noa Söderberg och fler av DN:s konsertrecensioner


Så hänger integration och välfärdspolitik ihop

Summary: I sin nya bok visar ekonomen Sandro Scocco hur svenska politiker har vänt kappan efter vinden sedan flyktingvågen 2015. Det är en välkommen appell för ett starkt välfärdssamhälle i en debatt som mest kretsar kring invandringens vådor, skriver Lars Linder.

Ekonomi Sandro Scocco ”Och några, antar jag, är ok!” Atlas, 246 s Gör inte en grimas, sa man förr, för om vinden vänder kan den fula minen fastna. Det gamla talesättet har på senare tid visat sig bära på en djup sanning. För just som svenska politiker började grimasera under den stora flyktingvågen 2015 så råkade vinden vända – och nu står de där med sin fula uppsyn. Mer och mer av deras retorik kretsar sedan dess kring invandringens vådor och allt mer skylls öppet eller indirekt på utlandsfödda, från brister i välfärden och bostadsproblem till brottslighet och förortsgetton. En lika entonig som nedslående debatt, och därför blir jag först lite trött när jag börjar läsa vänsterekonomen Sandro Scoccos nya bok ”Och några, antar jag, är ok!”. Han ägnar där inledningsvis stor möda åt att slå fast självklarheter som att nej, Sverige är inte sämst i världen på integration, och landets ekonomi vacklar inte under invandringens tunga bördor. Nog för att det finns en hel del att diskutera kring integrationens olika problem och misslyckanden, men är det något som tuffat på i god styrfart genom det senaste dystra årtiondets flyktingkatastrofer så är det väl svensk ekonomi? Scocco är dessutom arg på olika meningsmotståndare men tyvärr ingen riktigt vässad polemiker – och boken är uselt korrekturläst – så ett tag undrar jag om han inte kunde ha hållit sig till att bråka på sociala medier. Men snart inser jag att min reaktion är djupt orättvis, och inte enbart för att Scocco försöker stå hedersamt rak i rådande reaktionära snålblåst. För efterhand växer boken till en riktigt intressant betraktelse över invandringsfrågans strategiska plats i hela den större debatten om dagens och framtidens välfärdssamhälle. Kärnan i resonemanget kretsar kring social rörlighet. För så länge det är lätt att ta sig uppåt på arbetsmarknaden och i samhället, menar han, så är invandring en ren vinstmaskin för alla. De nya medborgarna kan då ta sig in på låga löner medan de infödda relativt lätt vandrar vidare mot bättre anställningar. De lägsta lönerna sjunker inte och konkurrensen på botten blir uthärdlig. I stora drag är det också så den svenska situationen har sett ut fram till i dag. Men om den sociala rörligheten tvärtom är låg eller avtar så stannar cirkulationen av, och de infödda arbetarna får slåss med allt fler utlandsfödda om jobben längst ner. Och det är då invandring leder till växande prekariat och sjunkande lägstalöner. Den sociala rörligheten är störst i relativt jämlika länder, främst de skandinaviska. De största hindren mot rörlighet är nämligen olikheter i inkomst, utbildning och sociokulturell bakgrund, just sådant som motverkas av en framsynt välfärdspolitik. Men på alla tre områden har nu Sverige snabbt retirerat, för att inte säga börjat slitas isär. Scoccos poäng är därmed lika enkel som glasklar: välfärdspolitik och förutsättningarna för en lyckad integration är tätt sammanvävda. Försämras välfärden får invandringen oönskade följder. Och omvänt – stryps invandringen klarar inte Sverige på sikt att hålla välfärden uppe, följden blir en åldrande befolkning och vikande skatteunderlag. En särskild måltavla för Scocco är socialdemokraternas nya strategi att på en gång utlova välfärd och åtstramad invandring. Att på det sättet, om än indirekt, peka ut invandrare som en belastning underminerar nämligen effektivt hela stödet för omfördelning över huvud taget. Varför ska vi betala för dom? Jag tror också att det finns ett starkt samband mellan tilltron till välfärden och tilltron till en dynamisk invandringspolitik – men det bottnar nog i något djupare än Stefan Löfvens senaste retorik. Båda är ju frågor som kräver en viss grundläggande tillit till samhället, till politikens förmåga att lösa problem och till det långsiktiga värdet av solidaritet människor och grupper emellan. Värden som stått under ständig attack ända sedan Margaret Thatcher utslungade sin förbannelse ”There is no such thing as society!”. Och tyvärr, misstänker jag, är nog den skada Scocco vill förekomma till stora delar redan skedd. Under decennier av åtstramningar och skattesänkningar har misstron slagit rot i takt med att politiken försvagats, myndigheterna urholkats, integrationen underfinansierats och de rika blivit allt rikare. Ett skeende som nu går allt fortare, och det ser ut att blåsa upp till något som liknar en perfekt storm. Skandalerna duggar tätt inom vård, skola och ämbetsverk, däruppe tycks korruptionen tillta och därnere hotar gängkriminella att spränga sönder det som återstår av medborgarförtroende. Där tilliten redan eroderat är det lätt att känna sig hotad, och blir man hotad sjunker tilliten: Vi har varit naiva! Dom är för många! En växande del av väljarkåren söker nu skydd på den mer misstrogna och pessimistiska sidan av den politiska skalan. Som stjärnorna står ser en nationalkonservativ revolution ut att stå för dörren i Sverige efter nästa val, och vad man än kan säga om högern så brukar den sällan slåss för sådant som jämlikhet, rörlighet mellan klasser och minskande samhällsklyftor. Vilket sammantaget betyder att om Sandro Scocco har rätt, vilket jag tror, så är prognosen inte munter. Barometern faller. När det mojnat en dag får vi väl uppfinna ett samhälle åt oss på nytt. Läs fler texter av Lars Linder.


Liam Gallagher låter mycket och står för det han gör

Summary: För 25 år sedan var Oasis på väg mot världsherravälde. I dag är det bara en sårig brödrarelation kvar. Men Liam Gallagher är inte tragisk, mer sorglig på ett fint vis. Och det är högljutt och maffigt.

2018 inledde musiksajten Noisey en intervjuserie där olika artister blev utfrågade av förskolebarn. Seriens största stund är tveklöst när Liam Gallagher får svara på musikjournalistikens kanske bästa fråga någonsin: ”Vilken är din favoritprutt?” Den forne Oasis-sångaren svarar: ”Det måste vara en som låter mycket. Folk ska veta att det är min prutt, om den är tyst så kan någon annan ta äran för den”. Möjligen överanalyserar jag, men jag tror att Liams svar mellan raderna handlar om att äga situationen, att stå för vad man gör, även när det är jobbigt eller kanske till och med lite pinsamt. Det går, utan större ansträngning, att applicera resonemanget på Liams musikkarriär. År 2020 är Liam Gallagher självklart aldrig på Oasis nivå, vad det nu betyder, men ingen är heller mer medveten om det än Liam själv. Oasis var här på Annexet 1995 på väg mot det världsherravälde Liam Gallagher och hans bror, numera värsta fiende, tyckte de förtjänade och nu är han här igen på andra sidan karriärtoppen. Han vet att ingen kommer jubla lika mycket åt de nya låtarna, oavsett hur strålande den oväntat insiktsfulla soloballaden ”Once” faktiskt är, som åt Oasis-hittarna från förr. Han vet att de flesta, rätt eller fel, ser honom som en halv artist utan brorsans låtar. Allt hade kunnat bli sorgligt på ett tragiskt sätt, men i stället blir det sorgligt på ett fint sätt. För även om Gallagher snäser ur sig textraderna med samma nordengelska arrogans och övertygelse som för 25 år sedan, så gör han det med en klädsam ödmjukhet. När det är dags för extranummer, bara Oasis-låtar så klart, kommer närmast en ursäkt: ”jag vet att ni skulle vilja se Oasis återförenade, men det kommer inte att hända, så det här är det näst bästa”. I den efterföljande gamla b-side-favoriten ”Acquiesce” blinkar refrängens ”cause we need each other/we believe in one another” över tv-skärmarna som en påminnelse om vad den kanske mest komplicerade brödrarelationen på den här sidan Kain och Abel en gång i tiden betydde och innebar. Liam Gallagher och hans redan sedan tidigare högljudda och maffiga band vrider upp volymen ytterligare och överröstar orden på skärmen. Det här är ju hans prutt. Den låter mycket. Och han står för den. Läs fler texter av Mattias Dahlström och fler av DN:s konsertrecensioner


Carsten Jensen: Därför vill jag hellre leva i Norge än i Danmark

Summary: Den danska regeringen är likgiltig för barnen som sitter fast i Syrien. Hur kan barn vara medskyldiga till terrororganisationen IS? Annat är det i Norge. Där är humanismen gemensam för högern och vänstern, skriver Carsten Jensen.

Om du vill veta varför jag hellre vill leva under en högerorienterad regering i Norge än under en vänsterorienterad i Danmark, så läs vidare. Vi känner henne allihop, den elaka styvmodern. Hon plågar livet ur Askungen, hon försöker ta livet av Snövit. Hon skickar barnen mot en ensam död i den vilda skogen i Hans och Greta. Forskare har upptäckt att i tidiga versioner av bröderna Grimms sagor handlade det inte alls om någon styvmor, utan om en mor. Men den versionen var för otäck för barn, som inte skulle behöva få för sig att deras mor skulle kunna hata dem eller rentav önska att de var döda. Så uppstod den elaka styvmodern som litterär figur, ett slags täckmantel för en outhärdlig sanning. Den elaka styvmodern finns också i verkligheten. I Danmark har vi valt henne till statsminister. Mette Frederiksen kallar sig ”barnens statsminister”, med en cynism som till och med i spinndoktorernas storhetstid är oöverträffad. Uttrycket ger associationer till en landsmoder, ett något slitet uttryck som hör hemma i den tid då demokratin hade en allomfattande modersroll, som beskyddare för de omyndiga små som inte kan ta hand som sig själva. Och det är också dit som Mette Frederiksen gärna vill ha oss danskar, till ett nytt omyndigförklarande, där en rad mänskliga och medborgerliga rättigheter har satts ur spel. Liksom i en barnkammare ska vi övervakas dag och natt, och styvmor kan komma och gå som hon vill i våra privatliv, utan att först knacka på dörren. Har du stridit i Syrien är du rättslös. Polisen kan även efter avtjänat straff ta sig in i ditt hem utan domstolsbeslut. Du kan bli förbjuden att vistas eller röra dig i bestämda områden i Danmark. Du är från och med nu en permanent outsider, också i rättssystemet, som inte längre erbjuder dig någon likhet inför lagen. Dina barn blir tvångsomhändertagna, och om du är fast i fångläger i Syrien ses du, också med ett danskt pass, som en främmande, som den danska staten kommer att ignorera. En gång kallades de för Syrienkrigare, de 159 män och kvinnor från Danmark som valde att strida i Syrien. Nu kallas de för främlingskrigare, inte för att de har stridit i ett främmande land, utan för att de själva oåterkalleligen har blivit främlingar, ända ned i botten av deras själar, aliens från en fjärran planet eller utkastade från ett stort hål någonstans i universum. Detsamma gäller om du är ett litet barn med blont hår och blå ögon, oskuldens och danskhetens nedärvda symboler. Gör dig inga förhoppningar om hjälp. Gråt ensam i mörkret. Din elaka styvmoder ger dig på sin höjd ett förgiftat äpple, eller överlämnar dig till häxans bakugn, så att du slutligen kan befrias från ditt lidande. I al-Hol-lägret i norra Syrien förvaras 68.000 av nederlagets män och kvinnor från den islamiska staten. Något annat än förvaring kan man inte kalla det, när inte ens deras överlevnad kan garanteras. Bland lägrets 12.300 utlänningar finns 8.700 barn. Under det senaste året har 371 av dem dött av undernäring och obehandlade sjukdomar. De 30 danska barn som finns i lägret kommer aldrig hem, om det är upp till den elaka styvmodern på statsministerposten. De kan gå under, medan en likgiltig dansk regering som har valt att ignorera Genèvekonventionens minimala krav på anständig behandling av krigsfångar, stilla ser på. Och hur kan barn vara medskyldiga till en terrororganisation? Det är en fråga som inte går att besvara, och som äger mening bara i den elaka styvmoderns förmörkade universum. Annat är det i Norge. Här har statsminister Erna Solbergs högerorienterade regering, som har suttit vid makten sedan 2013, satt sin framtid på spel för att rädda ett sjukt barn från al-Hol. Ingen spinndoktor har fått lägga sig i. Inga opinionsundersökningar eller sidoblickar mot rörelser i väljarkåren har fått leda en allmän mänsklig moral på avvägar. Erna Solberg kallar sig inte för ”barnens statsminister”. Men det är vad hon är. Saken har inte varit enkel. Barnets mor, som i Åsne Seierstads bok ”Två systrar” uppträder under namnet Aisha, framstår inte omedelbart som någon sympatisk figur. En tidigare ledamot av Stortinget, Erling Folkvord, som har mött henne i al Hol-lägret, beskriver henne som iskall och cynisk, men alltså inte inför sitt barn. Vid hemkomsten anhölls hon, men inte för militära aktiviteter. Hennes barn, en pojke på fem år, lider av cystisk fibros och väger lika lite som en ettåring. Utan behandling har han inte långt kvar. Dansk Folkepartis systerparti, Fremskrittspartiet, har under buller och bång lämnat regeringen. Vi och dom-tänkandet var viktigare än ett barns liv. Erna Solberg menar det motsatta. Ett barns liv är viktigare än överlevnadschanserna för hennes regering, och majoriteten i det norska Stortinget instämmer. Alla dessa partier och politiker förtjänar att nämnas vid namn. I mitt huvud kommer det för alltid att finnas en minnesplakett för dem. I den danska socialdemokratin anser de att detta slags humanism är otaktisk, politiskt vanvettig, ja rent av skadlig – inte nödvändigtvis för landet utan för socialdemokraterna själva, som riskerar att tappa sina surt förvärvade väljare tillbaka till den yttersta högerkanten. Dansk Folkeparti råkade förvisso ut för ett tillintetgörande nederlag under det senaste valet till Foketinget, som de förhoppningsvis aldrig kommer att resa sig ifrån, men deras värderingar segrade, och vi befinner oss djupt inne i en nedbrytande förråelseprocess som Folketingsmajoritetens stympade inställning till de fördömda barnen i al-Hol är det bästa beviset på. Humanismen överlåter man till i förväg marginaliserade oppositionspartier, vilket därmed blir det avgörande beviset på deras oduglighet som regeringspartner. I Norge är humanismen gemensam för höger och vänster, när det gäller de avgörande frågorna. Där kan moral väga tyngre än makt, om man undantar de moraliska avvikarna i Fremskrittspartiet. Där finns inget vi eller dom när det gäller ett barns framtid. I Danmark anses humanismen vara ofolklig. I Norge är den folklig. Det är därför som jag hellre lever under en högerorienterad regering i Norge än under en vänsterorienterad i Danmark. Övers. från danska: Björn Wiman Läs mer: Sverige bör ta hem både IS-kvinnor och deras barn IS-kvinnorna är både svikna offer och aktiva torterare