Anställda vid Stockholms universitet trakasseras

Summary: Medarbetare på Stockholms universitet och medlemmar i nätverket Jagärhär har utsatts för trakasserier, hat och till och med ett dödshot. Upprördheten på nätet har växt fram sedan universitetet avslutade samarbetet med en forskare.

Uppemot tio medarbetare på Stockholms universitet har de senaste dagarna fått utstå hat, grova trakasserier och kränkningar. Flera av dem har mottagit hot. Det säger Uno Fors, prefekt vid institutionen för data- och systemvetenskap, som själv uppger att han mottagit dödshot. – Det läggs ut hatbilder, personnummer, hemadresser och folk uppmanas att ”give them hell”. Man ringer hem till mig. Det har även hänt att barn svarat på dessa hotfulla samtal. Det är läskigt och vidrigt. Jag har aldrig varit med om något liknande, säger Uno Fors. Trakasserierna har kommit över telefon, mejl och i sociala medier. Minst två personer ska i dagarna göra polisanmälningar, uppger Fors, som själv överväger att göra samma sak. De kraftiga reaktionerna mot institutionen har tagit fart sedan man den 18 september avslutade en affiliering med en forskare. En affiliering är inte en anställning utan innebär en lösare anknytning, delvis med syfte att utvidga universitetets kontaktnät. Uno Fors berättar att samarbetet med forskaren pågått sedan i vintras, men att det inte gagnat vare sig forskaren eller universitet. – Jag har själv samarbetat med forskaren tidigare och det har gått bra. Men vi tycker inte att samarbetet den här gången lett till några bra saker. Nu sprids en rad felaktiga uppgifter på internet, alltifrån att forskaren avskedats till att personen ”avrättats” av oss. Det är helt absurt, säger Uno Fors. Forskaren är en flitig twittrare och vid flera tillfällen spridit propaganda. I september (både före och efter affilieringen avslutades) länkade personen flera gånger till sajten Gangrape Sweden, som samlat beskrivningar av ett stort antal gruppvåldtäkter. På sajten hängs flera personer också ut, däribland Kajsa Klein, som tidigare arbetat som timanställd lärare på Stockholms universitet. Hon blev i december förra året engagerad nätrörelsen Jagärhär, som är känd för sitt arbete med att motverka näthat. Klein har mellan maj och september fungerat som en av flera insläppsadminstratörer för Facebookgruppen. På sajten Gangrape Sweden påstås dock att Kajsa Klein utför ”kriminell svärmterror på nätet”. Det hävdas också felaktigt att Klein fortfarande är anställd vid Stockholms universitet och ger ”strategiskt stöd åt den kriminella organisation där extremvänsterns meningsmotståndare stängs ner i svärmangrepp”. DN har tidigare rapporterat om organiserade uthängningar på sajten av ett 30-tal medlemmar i Jagärhär (som totalt har nära 75 000 personer anslutna). Person- och kontaktuppgifter till medlemmar har publicerats på Gangrape Sweden, som används av ett stort antal webbplatser med nazistiskt och främlingsfientligt innehåll. När Stockholms universitet avslutade forskarens affiliering vändes sökljuset mot Jagärhär i allmänhet och Kajsa Klein i synnerhet. Nätverket och medieforskaren anklagas för att genom påtryckningar ha fått universitetet att avsluta affilieringen. – Uthängningen av mig har resulterat i både hot och trakasserier. Det är en del i en större kampanj mot Jagärhär och jag var förberedd på att det skulle komma i min väg. Men när det började handla om påståenden från en som det verkade SU-anknuten person om att jag var ledare för en hatorganisation och att jag ägnade mig åt att censurera folk på universitetet kändes det absurt, säger Kajsa Klein, som också gjort en polisanmälan. – Jag har aldrig haft någon kontakt med den här personen men folk försöker nu få det att framstå som att jag har förstört personens liv. Det är helt orimliga anklagelser från konspiratoriska sidor. Det känns hotfullt. Rapporter om den avslutade affilieringen på Stockholms universitet har spridits i främlingsfientliga, högerextrema och nazistiska kretsar, även internationellt. Uno Fors berättar att kollegor från andra länder hört av sig efter att de också mottagit hatmejl och kritiserats för sitt samarbete med forskare vid Stockholms universitet. – De kontaktas och det ifrågasätts varför de kan jobba med oss som ”avrättar människor”. Det leder till att vi som institution får problem. Tyvärr har dessa människor till viss del lyckats göra livet svårt för oss, säger Uno Fors. Var drar ni gränsen för vad anknutna forskare får sprida? – Alla mina anställda får uttrycka vad de vill men man ska inte göra sånt här med utgångspunkt från institutionen och i anslutning till vårt namn. Det är också nonsens att någon annan fått oss att ta det här beslutet. Vi påverkas aldrig av externa aktörer. Mina Dennert, grundare av Jagärhär, har tidigare berättat för DN att nätverket handlar om att motverka näthat genom att ge sig in i redan hatfulla kommentarsfält och sedan diskutera på ett trevligt och hövligt sätt utan att i sin tur sprida hat. Nätverket har dock kommit att kritiseras efter att ett tjugotal medlemmar gjort kommentarer på en brottsdömd persons Facebooksida. I sina kommentarer ifrågasatte de offret och domen, samt stöttade den dömde. Ledningen för Jagärhär har tagit tydligt avstånd från agerandet och uppger att dessa medlemmar uteslutits. Efter händelsen har dock näthatet mot ledningen eskalerat, vittnade Mina Dennert i en debattartikel i Aftonbladet (14/10). – Vi vill inte ha medlemmar som motverkar själva syftet med Jagärhär. Allt det som händer nu är tecken på det hårda samtalsklimatet i Sverige är, och det är fruktansvärt att det ska få sådana konsekvenser. Det är inte bara politiker och journalister som är utsatta, utan även forskare och helt vanliga människor. Många försöker skrämma och tysta, säger Kajsa Klein. DN har upprepade gånger sökt forskaren.


Kvinna vittnar om övergrepp av folkkär TV4-programledare

Summary: En redaktörsassistent på ett populärt tv-program larmade produktionsbolaget Meter och TV4 om att en folkkär programledare förgripit sig på henne sexuellt under en avslutningsfest. Kvinnan berättar på torsdagen att ingen tog hennes vittnesmål på allvar. I stället fick hon höra att ”saker lätt kan missförstås när alkohol är inblandat”. Sedan fick hon en löneförhöjning. Den tidigare exekutiva producenten Frida Olsson, som försökte reda ut anklagelserna för ett drygt år sedan, säger till DN att hon stoppades av TV4.

För två år sedan vittnade flera anställda på produktionen bakom ett populärt TV4-program om en arbetsmiljö präglad av maktmissbruk och trakasserier. Medarbetare som jobbat länge med programmet berättade att produktionen helt styrdes av programledaren, en folkkär profil, som bland annat ska ha använt nedlåtande ord om sina kolleger och kallats ”mobbare”. Frida Olsson, då exekutiv producent på TV4, berättar att hon bestämde sig för att reda ut vad som låg bakom den destruktiva kulturen på redaktionen. Olsson hade själv hört programledaren kalla kvinnliga kolleger för ”lögnaktig hora” och fitta. I samband med den egeninitierade utredningen kom Frida Olsson i kontakt med kvinnor som vittnade om sexuella övergrepp från programledarens sida. DN har träffat en av dem. Hon vill vara anonym, men berättar att hon 2008 arbetade som produktionsassistent på programmet. – Jag var 24 år då. Under en sommarfest strax innan midsommar badade vi i en vedeldad badtunna på programledarens lantställe i skärgården. Jag hade rest mig upp och när jag skulle sätta mig igen kände jag att han stoppade in sin hand under mina bikinitrosor och förde upp fingrar i mitt underliv. Han höll fast mig med den andra handen, men till slut lyckades jag slita mig loss. Flera personer såg vad som hände och det blev väldigt orolig stämning. Jag och min dåvarande sambo, som också var där, kördes tillbaka till fastlandet tio minuter senare. DN har talat med flera vittnen till incidenten som bekräftar kvinnans berättelse. Dagen efter händelsen, berättar kvinnan, sökte programledaren upp henne på inspelningsplatsen. – Han sa att jag skulle tänka mig för om jag ville ha en fortsatt karriär inom tv-branschen. Den då 24-åriga produktionsassistenten kallades också in till produktionsbolaget Meters dåvarande vd, Anna Rydin. – Jag trodde att hon skulle hjälpa mig, i stället fick jag bara höra ursäkter om att ”saker lätt kan missförstås när alkohol är inblandat”. Jag trodde att de skulle ge mig stöd. I stället fick jag en löneförhöjning. Jag tolkade det som ett sätt att köpa min tystnad. Kvinnan, som i dag inte längre arbetar inom tv-branschen, ångrar att hon inte polisanmälde programledaren. Hon säger att hon inte vågade riskera sitt jobb och sin framtida karriär. Anna Rydin, då vd på Meter, skriver i ett mejl till DN att hon blir bedrövad och uppriktigt ledsen när hon får höra kvinnans berättelse och tar till sig av kritiken som riktas mot produktionsbolaget. ”Det är länge sedan, nästan 10 år, men mitt minne har varit att vi agerade utefter medarbetarens önskan och behov i situationen. Har situationen uppfattats av medarbetaren på ett annat sätt så är det ju den känslan personen bär med sig, vilket är djupt olyckligt. Jag är uppriktigt ledsen att vi inte lyckats stödja och hjälpa henne. Fanns det minsta tvivel om önskemål om professionellt stöd borde vi självklart agerat och erbjudit det.” Hur vill du kommentera vittnesmål om att Meter, där du var vd vid tillfället, inte tog uppgifter om sexuella övergrepp och trakasserier på allvar? ”Jag blir bedrövad och uppriktigt ledsen när jag hör detta. Finns den minsta känsla hos medarbetaren att så var fallet så brast vi.” Stämmer det att den kvinnliga medarbetare fick en löneförhöjning? ”Det är som sagt länge sedan händelsen inträffade och svårt att minnas alla detaljer. Jag känner inte igen att det ska ha utgått några avvikande löneförhöjningar som en direkt följd av situationen. Meter kan heller inte se det när de backar i sina böcker från tidpunkten.” Hade du agerat annorlunda i dag? ”Ja, jag hade agerat mer kraftfullt i dag. Händelsen hade definitivt utretts och följts upp mycket noggrannare. Det finns en större medvetenhet och kunskap kring frågorna i dag.” I samband med metoo-kampanjen har spelexperten Paula Fenjima Manrique som i dag är kopplad till TV4 berättat om hur samma programledare tafsat på henne när hon jobbade med inspelningarna av ett annat tv-program på TV4 som den välkände profilen ledde. I ett inlägg på Instagram skriver hon: Han greppade tag om min rumpa när vi stod bredvid varandra under frukosten i green room. Hela tre gånger gjorde han det under två helger tills jag slutade käka frukost där helt enkelt. Paula Fenjima Manrique skriver till DN: ”Har fajtats med om jag skulle skriva något eller inte de senaste dagarna men beslöt till slut att publicera det. Det var väldigt länge sedan och även om det kändes obekvämt och konstigt är det inget som berör mig i dag. Inte mer än irritationen över att han tog sig rätten att tafsa på mig. Den insikten har kommit på senare år då jag har slutat normalisera sådant beteende”. Den tidigare exekutiva producenten Frida Olsson säger till DN att hon försökt förmå TV4 att inleda en internutredning gällande anklagelserna om sexuella övergrepp. Efter flera turer fram och tillbaka fick hon veta att kanalen inte tänkte agera. – De sa att det inte fanns någon polisanmälan och att TV4 kunde riskera att bli anmälda för förtal. De sa att programledaren fått ”en tillsägelse”. I stället initierades en officiell utredning om den dåliga kulturen och jargongen på programmet som han jobbade på av produktionsbolaget Meter. Men ingenting handlade om anklagelserna om sexuella övergrepp, säger Frida Olsson. Hon är upprörd över att TV4, som ska stå för alla människors lika värde och ta avstånd från alla former av trakasserier, lät bli att ta anklagelserna på allvar. – Men jag är besviken på mig själv också, att jag inte stod på mig mer. Jag bär ett ansvar för tysthetskulturen. Varför tror du att TV4 inte tog anklagelserna på större allvar? – Programmets varumärke står och faller med hans medverkan. Pengar är viktigare än något annat, så tolkar jag det. I mars förra året sökte Anna Rastner, programchef på TV4, upp kvinnan som anklagat programledaren för övergreppet i badtunnan. Mötet pågick i två timmar. Den före detta produktionsassistenten säger att hon fick en positiv känsla efter mötet. Hon trodde att TV4 skulle ta tag i saken. – Jag skickade själv ett sms till slut. Tio dagar senare fick jag ett kort svar där det stod att det fanns en plan framåt som skulle bidra till positiva förändringar. Det var allt. DN har vid flertalet tillfällen sökt programledaren och Anna Rastner. Läs mer: Maria Schottenius: När kvinnorna på Aftonbladet fick nog av tafsandet


Flera kända män anklagas för övergrepp

Summary: Flera svenska medieprofiler anklagas för sexövergrepp i och med uppropet #metoo. Aftonbladet utreder anklagelser mot en medarbetare. I sociala medier kommer nu ytterligare vittnesmål om olika kända män, bland annat en känd TV4-profil.

Efter avslöjandet i USA om filmproducenten Harvey Weinstein skapades uppropet #metoo i sociala medier. Kvinnor över hela världen vittnar om hur de har utsatts för övergrepp och sexuella trakasserier. I Sverige har anklagelser bland annat riktats mot flera kända män på olika medieföretag. På måndagen skrev en kvinnlig medieprofil ett inlägg på Instagram där hon riktade anklagelser mot en av tidningen Aftonbladets medarbetare. Enligt kvinnan drogades och våldtogs hon av mannen för elva år sedan. Händelsen utreddes av polisen 2012 men utredningen lades ned i brist på bevis. Advokat Elisabeth Massi Fritz bekräftar för DN att kvinnan har hört av sig till henne. – Jag bedömer hennes uppgifter som både trovärdiga och detaljerade. Hon gjorde dessutom en polisanmälan för flera år sedan. Förundersökning inleddes och lades ned. Brott kunde ej styrkas och ärligt talat är jag lite förvånad över det beslutet med tanke på att det verkar finnas en viss stödbevisning. Jag kommer att granska hennes fall. Massi Fritz säger att det är flera andra personer som har hört av sig till henne i och med #metoo-uppropet. Hon kan inte berätta hur många det rör sig om i dagsläget, men enligt uppgift till DN har ett flertal personer riktat anklagelser mot Aftonbladetmedarbetaren. Bland annat har ytterligare en kvinna i sociala medier berättat att hon har utsatts för ett våldtäktsförsök av mannen. Två andra kvinnor säger att han har gjort närmanden mot dem, när de själva var 14 respektive 16 år. – Även om du utsattes för flera år sedan kan det vara så att brottet du har utsatts för inte har preskriberats. Det kan finnas möjligheter till en upprättelse även rent juridiskt. Många offer känner inte till att en sexuell handling faktiskt med dagens lagstiftning kan vara en våldtäkt, säger Elisabeth Massi Fritz. Aftonbladet utreder nu uppgifterna mot medarbetaren, uppger chefredaktören Sofia Olsson Olsén för DN. ”Vi har startat en utredning inom ramen för personalärende”, skriver hon i ett sms. Senare på onsdagskvällen meddelade Sofia Olsson Olsén att den utpekade medarbetaren i samråd med företaget tar en timeout ”tills vidare”. En känd TV4-profil har också pekats ut som en ”mobbare” som återkommande använder sexistiska, rasistiska och homofobiska tillmälen mot sina medarbetare. Expressen rapporterade att TV4 under onsdagen satt i extrainkallade krismöten på grund av situationen och har också talat med personer som har varit med i TV4-profilens produktioner och som vittnar om en sexistisk kultur på grund av honom. En kvinna hävdar också att han ska ha tafsat på henne. Anna Rastner, programchef på TV4, bekräftar att det har förekommit intern kritik i samband med produktionen. ”Det var för ungefär två år sedan, under slutet 2015, som det riktades kritik mot arbetsförhållandena inom produktionen. Vilket vi tog på stort allvar. Tillsammans med produktionsbolaget Meter gjordes då en utredning för att komma till rätta med eventuella missförhållanden. Där framkom att det fanns ett antal arbetsmiljöproblem, och som en följd av det vidtogs flera åtgärder och förändringar”, skriver hon i ett mejl till DN. En av dem som hamnat i händelsernas centrum under det pågående uppropet i Sverige är Instagramprofilen Tora Rydelius. På sitt konto på Instagram publicerar hon flera anonyma vittnesmål från kvinnor som säger att de har utsatts för övergrepp utförda av kända män. – Det är kanske hundra personer som har hört av sig till mig. De berättar om sexuella trakasserier och våldtäkter. Flera av dem berättar om samma personer, säger hon. Många av dem som hör av sig är rädda för att bli misstrodda eftersom de pekar ut offentliga personer med makt, säger Tora Rydelius. – Det känns som en självklarhet att publicera, det visar svart på vitt hur vanligt det här är. Det finns en stor frustration i att man känner att man måste lägga ut det på internet för att en domstol inte skyddar en. Hon hoppas att publiceringarna ska leda till att fler män förstår hur stort problemet är, och att de själva tar ansvar för att förhindra och förebygga sexuella övergrepp. DN:s chefredaktör Peter Wolodarski har fått många frågor om hur tidningen arbetar med uppgifterna om svenska medieprofiler. – Flera av de uppgifter som fått spridning i sociala medier de senaste dagarna har ett stort allmänintresse, om de är sanna. Det vi har ägnat oss åt sedan anklagelserna blev kända är att självständigt och med hjälp av så många förstahandskällor som möjligt försöka bedöma trovärdigheten i uppgifterna. Det är helt nödvändigt för oss, vi kan inte utan vidare publicera rykten eller anklagelser som framförs i sociala medier, oavsett vilka makthavare det handlar om. Ribban för namngivning ligger högt när det saknas en rättslig prövning eller när vi själva inte kunnat säkerställa vad som har inträffat, säger Peter Wolodarski. – Vi fortsätter att göra ett omfattande journalistiskt arbete kring detta och fattar löpande publiceringsbeslut beroende på vilka uppgifter vi får fram och lyckas verifiera. Den 5 oktober publicerar New York Times vittnesmål från kvinnor i Hollywood som trakasserats av Hollywoodproducenten Harvey Weinstein. Avslöjandet följs under de följande tio dagarna av en lång rad nya vittnesmål. Polis i USA och Storbritannien börjar nysta i flera fall. Weinstein sparkas under de här dagarna från sitt eget företag, utesluts från Baftaakademien och Oscarsakademien och hans fru ansöker om skilsmässa.


Anklagelser riktas mot känd TV4-profil

Summary: En TV4-profil utreds efter sexistiska anklagelser. Tv-kanalens ledning har haft ett extrainsatt möte, berättar programchefen Anna Rastner för DN.

En av TV4:s mest kända profiler pekas på sociala medier för att ha använt sexistiska tillmälen mot sina medarbetare. Under onsdagen satt tv-kanalens ledning i ett extrainsatt möte efter anklagelserna, berättar TV4:s programchef Anna Rastner i ett mejl till DN. Hon bekräftar också att det även tidigare har förekommit intern kritik i samband med produktionen. ”Det var för ungefär två år sedan, under slutet 2015, som det riktades kritik mot arbetsförhållandena inom produktionen. Vilket vi tog på stort allvar. Tillsammans med produktionsbolaget Meter gjordes då en utredning för att komma tillrätta med eventuella missförhållanden. Där framkom att det fanns ett antal arbetsmiljöproblem, och som en följd av det vidtogs flera åtgärder och förändringar”, skriver hon i ett mejl till DN. Läs mer: Medarbetare på Aftonbladet tar timeout efter anklagelser Anna Rastner vill dock inte gå in på några detaljer om vilka åtgärder som genomfördes efter utredningen. ”Det resulterade i en intern handlingsplan som rörde medarbetarna där. Exakt vilka åtgärder som det ledde till är en intern angelägenhet för de medarbetarna”, skriver hon till DN.


Medarbetare på Aftonbladet tar timeout efter anklagelser

Summary: Svenska medieprofiler anklagas för sexövergrepp i och med uppropet #MeToo. På onsdagskvällen kom beskedet att en medarbetare på Aftonbladet som anklagats för övergrepp tar timeout under utredningen. På sociala medier kommer nu fler vittnesmål om olika kända män. – Det är kanske hundra personer som hört av sig till mig. De berättar om sexuella trakasserier och våldtäkter, säger instagramprofilen Tora Rydelius, som publicerar anonyma vittnesmål från utsatta kvinnor.

Efter avslöjandet i USA om filmproducenten Harvey Weinstein skapades uppropet #MeToo på sociala medier. Kvinnor över hela världen vittnar om hur de utsatts för övergrepp och sexuella trakasserier. I Sverige har anklagelser bland annat riktats mot flera kända män på olika medieföretag. På måndagen skrev en kvinnlig medieprofil ett inlägg på instagram där hon riktade anklagelser mot en medarbetare på tidningen Aftonbladet. Enligt kvinnan drogades och våldtogs hon av mannen för elva år sedan. Händelsen utreddes av polisen 2012 men utredningen lades ned i brist på bevis. Advokat Elisabeth Massi Fritz bekräftar för DN att kvinnan har hört av sig till henne. – Jag bedömer hennes uppgifter som både trovärdiga och detaljerade. Hon gjorde dessutom en polisanmälan för flera år sedan. Förundersökning inleddes och lades ned. Brott kunde ej styrkas och ärligt talat är jag lite förvånad över det beslutet med tanke på att det verkar finnas en viss stödbevisning. Jag kommer granska hennes fall. Massi Fritz säger att det är flera andra personer som har hört av sig till henne i och med #metoo-uppropet. Hon kan inte berätta hur många personer det rör sig om i dagsläget, men enligt uppgift till DN har ett flertal personer riktat anklagelser mot Aftonbladet-medarbetaren. Bland annat har ytterligare en kvinna i sociala medier berättat att hon har utsatts för ett våldtäktsförsök av mannen. Två andra kvinnor säger att han har gjort närmanden mot dem, när de själva var 14 respektive 16 år. - Även om du utsattes för flera år sedan kan det innebära att brottet du har utsatts för inte har preskriberats. Det kan finnas möjligheter till en upprättelse även rent juridiskt. Många offer känner inte till att en sexuell handling faktiskt med dagens lagstiftning kan vara en våldtäkt, säger Elisabeth Massi Fritz. På onsdagskvällen skrev chefredaktören Sofia Olsson Olsén att medarbetaren tar timeout så länge tidningens egna utredning pågår. Tidningen har anlitat en extern och oberoende utredare som är expert på sexualbrott. ”Till de kvinnor som fört fram anklagelser mot vår medarbetare vill jag säga: Tro inte att vi misstror er. Vi har hört vad ni sagt och vi kommer att göra vårt yttersta för att få fram sanningen”, skriver chefredaktören. "Vi måste så långt det går försöka utreda vad som påstås ha hänt – och så balansakten med det självklara: Aftonbladet har nolltolerans mot sexuella trakasserier och övergrepp. Den som inte skriver under på det kan inte jobba på Aftonbladet", skriver Sofia Olsson Olsén i en kolumn. En av dem som hamnat i händelsernas centrum under det pågående uppropet i Sverige är Instagramprofilen Tora Rydelius. På sitt konto på Instagram publicerar hon flera anonyma vittnesmål från kvinnor som säger att de har utsatts för övergrepp utförda av kända män. – Det är kanske hundra personer som hört av sig till mig. De berättar om sexuella trakasserier och våldtäkter. Flera av dem berättar om samma personer, säger hon. Många av dem som hör av sig till henne är rädda för att bli misstrodda eftersom de pekar ut offentliga personer med makt, säger Tora Rydelius. – Det känns som en självklarhet att publicera, det visar svart på vitt hur vanligt det här är. Det finns en stor frustration att man känner att man måste lägga ut det på internet för att en domstol inte skyddar en. Hon hoppas att publiceringarna ska leda till att fler män förstår hur stort problemet är, och att de själva tar ansvar för att förhindra och förebygga sexuella övergrepp. Aftonbladet utreder nu uppgifterna mot medarbetaren, uppger chefredaktören Sofia Olsson Olsén för DN. “Vi har startat en utredning inom ramen för personalärende”, skriver hon i ett sms. I övrigt vill hon inte kommentera uppgifterna eller hur tidningen agerar. “Hur vi hanterar personalärenden är inget jag kommunicerar externt.” Dagens Nyheters chefredaktör Peter Wolodarski har fått många frågor om hur tidningen arbetar med uppgifterna om svenska medieprofiler. – Flera av de uppgifter som fått spridning i sociala medier de senaste dagarna har ett stort allmänintresse, om de är sanna. Det vi ägnat oss åt sedan anklagelserna blev kända är att självständigt och med hjälp av så många förstahandskällor som möjligt försöka bedöma trovärdigheten i uppgifterna. Det är helt nödvändigt för oss, vi kan inte utan vidare publicera rykten eller anklagelser som framförs i sociala medier, oavsett vilka makthavare det handlar om. Ribban för namngivning ligger högt när det saknas en rättslig prövning eller när vi själva inte kunnat säkerställa vad som har inträffat, säger DN:s chefredaktör Peter Wolodarski. – Vi fortsätter att göra ett omfattande journalistiskt arbete kring detta och fattar löpande publiceringsbeslut beroende på vilka uppgifter vi får fram och lyckas verifiera. Läs mer: Många anklagelser om sexövergrepp – men vad får man egentligen säga om andra?


Franskt magasin anklagas för att glorifiera kvinnomördare

Summary: Ett ledande franskt musikmagasin har mött kritik för att på omslaget ha placerat rockstjärnan Bertrand Cantat, som 2003 mördade sin flickvän, skådespelaren Marie Trintignant. I tisdags svarade de på kritiken.

Det prestigefyllda franska kulturmagasinet Les Inrockuptibles pryddes på sitt senaste omslag av Bertrand Cantat, före detta frontfigur i Noir Desir. Publiceringen mötte stark kritik i hemlandet, då han under ett hotellbråk i Litauen 2003 mördade sin flickvän, skådespelaren Marie Trintignant. Cantat slog henne med nitton slag tills hon hamnade i koma, och väntade sedan flera timmar med att slå larm. Trintignant dog några dagar senare och Cantat dömdes till åtta års fängelse, men släpptes efter fyra. På Twitter skrev jämställdhetsminister Marlène Chiappa: – Till vilket syfte ska vi behöva tolerera publicitet för mannen som mördade Marie Trintignant med knytnävarna? Franska Elle svarade med att hedra Marie Trintignant med texten ”I Maries namn”. ”Hennes ansikte är ett med alla kvinnliga offer för mäns våld. Det är ansiktet på de 123 kvinnor som mördades av sina makar förra året", skriver tidningen. I tisdags besvarade magasinet kritiken i ett uttalande. ”Det lidande som omslaget har orsakat har rört oss djupt”, skriver de och menar att publiceringen var "diskutabel". Den hade motiverats med att de även ställt svåra frågor, som: ”Har Cantat rätt till ett offentligt liv efter att ha dödat Marie Trintignant med sina knytnävar?” Cantat har efter frigivningen långsamt återvänt till musikkarriären och släppte i år en ny singel. En liknande debatt har uppstått vid tidigare utgivningar. Intervjuns författare menar att alla har rätt att känna sig förnärmade, men påpekar också att Cantat tjänat sitt straff och att rättsväsendet bygger på möjligheten att sona brott: – Amor fati, hos Nietzsche, bestod i att älska sitt öde, eller åtminstone acceptera det, oavsett dess pris, dess helvete. I sin ursäkt hänvisar tidningen även till kampanjen #metoo, som låter kvinnor offentligt vittna om upplevelser av sexuella trakasserier. Debatten om sexuellt våld i filmbranschen har enligt tidningen påmint dem om ”ett system av patriarkalt förtryck som inte längre är önskvärt i samhället”. I Frankrike använder kvinnor bland annat taggen #balancetonporc (”avslöja mansgrisen”) för att berätta om sexuella trakasserier på arbetsplatsen, vilket drabbar var femte fransk kvinna. I söndags meddelade president Emmanuel Macron att han planerar frånta Harvey Weinstein den franska hederslegionens utmärkelse, och dagen därpå berättade Marlène Chiappa att nya lagar planeras för att förhindra mäns våld mot kvinnor. – Idén är att samhället i sin helhet omdefinierar vad som är acceptabelt och inte, sade hon till tidningen La Croix.


Därför tar kraften i #metoo över sociala medier

Summary: Med hashtagen #metoo fylls sociala medier av vittnesmål från kvinnor som utsatts för sexuella trakasserier. Men vilken betydelse har kampanjer som #metoo? ”Det här känns extremt stort”, säger Sofia Mirjamsdotter, som var med och startade prisbelönade #prataomdet.

Initiativet till nätkampanjen #metoo togs av den amerikanska skådespelaren Alyssa Milano. Hennes inlägg på söndagskvällen har fått ett enormt gensvar. Tusentals och åter tusentals skriver orden i statusfält och kommentarer på Twitter, Instagram och Facebook. Kampanjen handlar i korthet om att uppmärksamma omfattningen av problemet med sexuella trakasserier mot kvinnor. Uppmaningen lanserades i spåren av att filmproducenten Harvey Weinstein anklagats för en rad fall av sexuella trakasserier och våldtäkt. Frida Boisen, digital chef på Bonnier tidskrifter och sociala medier-expert, beskriver genomslaget som ett "jättevrål". – Vi är säkert uppe i miljoner människor som delat detta. Det har aldrig varit tydligare hur gigantiskt problemet med sexuella trakasserier mot kvinnor är. Det är en kultur. Sociala medier kan bidra till att ge röst åt kvinnor och visa att det är något vi måste förändra, säger Frida Boisen till DN. Läs mer: Här är kvinnorna som anklagat Harvey Weinstein för sexuella övergrepp Hur tar man till vara på kraften i denna mobilisering? – Alla kan ta chansen. Du och jag, varenda förälder, lärare, politiker, kompis, pappa, bror och syster kan börja prata om det här och diskutera hur det kan förändras. Alla måste ställa sig frågan vad de kan göra för att inte ytterligare en generation ska växa upp och inte respektera varandra. #Metoo har spridits i en betydligt större omfattning än flera av de liknande nationella och internationella kampanjer som föregått den. Kampanjen #prataomdet, som startade i Sverige 2010, belönades flera gånger, bland annat med Stora Journalistpriset i klassen Årets förnyare. Ledarskribenten Sofia Mirjamdotter, som var med och skapade #prataomdet, säger att den kampanjen öppnade flera dammluckor för att berätta om övergrepp man varit med om. – Då hade vi inte sett något liknande, och senare har man med jämna mellanrum börjat prata om övergreppen. Men det som händer just nu känns extremt stort jämfört med tidigare, säger Sofia Mirjamsdotter och fortsätter: – Det är jättebra att enskilda vågar berätta och att det tas upp i medier. Men jag tror tyvärr att det inte räcker. Om vi ser på hur världsläget och samhället ser ut måste det här upprepas igen och igen och igen innan vi får en verklig förändring i hur män beter sig. Läs mer: Helena Bergström: Det kokar nu, efter Weinstein Kriminologen Nina Rung uppger att hon det senaste dygnet tagit emot flera mejl och samtal från unga kvinnor som nu också vågat anmäla övergrepp de utsatts för. Hon tror att kampanjer som #metoo dels kan synliggöra problemet, dels förflytta skamkänslorna dit de hör hemma. – Många kvinnor som varit utsatta har länge hållit tyst och upplevt sig själva vara en del av skammen. Tystnaden är förövarens bästa vän och maktfaktorer används för att behålla den, säger Nina Rung. Läs mer: Detta har hänt i fallet Harvey Weinstein och övergreppsanklagelserna På kort sikt tror hon att många som utsatts kan bli stärkta av känslan av att de inte är ensamma. På längre sikt hoppas hon att fler kan få hjälp att bearbeta sina erfarenheter, samtidigt som förövarna själva också vågar öppna upp och berätta. – Män som utsatt kvinnor borde också vara med i kampanjen och börja prata om det från deras perspektiv. Det här handlar om ett stort spann av trakasserier, från sexistiska kommentarer till övergrepp med direkt uppsåt. Ofta är det inte ett monster som ligger bakom. Det kan vara en brorsa, en vän eller vem som helst, säger Nina Rung. I svallvågorna till #metoo har flera också uppgett namn på män som påstås ha begått övergrepp. Frida Boisen ser flera risker med detta och vill att människor ska vara förnuftiga med namnpubliceringar. – Vi ska genomföra kampanjen och driva en samhällsförändring. Men sociala medier ska inte användas som en skampåle där människor som inte är dömda för brott hängs ut. Barn på skolgårdar ska inte hånas för vad deras fäder påstås ha gjort. Men om människor har förnuft i sina berättelser är detta en väldigt bra väg framåt.


Lars von Trier svarar Björk: ”Jag har inte gjort det”

Summary: Artisten och konstnären Björk skriver på Facebook att hon utsatts för sexuellt trakasserier av en dansk filmregissör. Anklagelserna pekar mot Lars von Trier, som nekar till dem. ”Men att vi var bittra fiender är ett faktum”, säger han till Jyllands-Posten.

Björks uttalande, som publicerats på Facebook, kommer i ljuset av de mångtaliga öppna anklagelser och anmälningar som riktats mot filmproducenten Harvey Weinstein. Björk skriver att hon inspirerats av de kvinnor som vågat vittna om övergreppen och att hon därför själv vill berätta om sina erfarenheter inom filmbranschen och med den danska filmregissören. ”Det gick upp för mig att det är en universell sak att en filmregissör kan beröra och trakassera sina skådespelerskor som det passar honom själv, och att filmvärlden tillåter det”, skriver Björk, som också skriver att sexuella trakasserier var regissörens ”norm” och att han skyddades av sina medarbetare. Björk skriver att regissören, efter att hon nekat till inviter, återkommande ”straffade” henne och skapade en bild där hon utmålades som svår. ”På grund av min styrka hade varken mitt team eller jag själv något att förlora på att släppa ambitionerna i skådespelarvärlden. Jag lämnade den och återhämtade mig efter ett år”, skriver Björk. Hennes inlägg har uppmärksammats världen över. Björk nämner inte namnet på regissören men hon har enbart haft huvudrollen i en film – Lars von Triers ”Dancer in the dark”. Redan inför premiären våren 2000 var deras ansträngda relation vida känd. Snart efter att Björk belönats med priset som bästa kvinnliga huvudroll i Cannes samma år förklarade hon att hon aldrig mer skulle arbeta med film. I en intervju med The Independent har hon sagt: "Lars har ett sätt att kasta bensin på din själ och elda upp den. Kvar finns bara askan." Lars von Trier sade till samma tidning att han bara ångrar en sak: "Att jag inte var elakare." Han har också sagt att Björk ofta var sen, uteblev flera dagar för att hon inte kände för att spela in just då, och krävde att filmens slut skulle skrivas om. Under måndagen pratade Jyllands-Posten med regissören, som förnekar anklagelserna. – Det har inte hänt. Men att vi var bittra fiender är ett faktum. I gengäld levererade hon en av de största skådespelarprestationerna någonsin i mina filmer. Han säger också att allt är känt sedan tidigare, och att Björk inte gjort annat än att beklaga sig över honom sedan dess. – Gå tillbaka och titta på informationen som kom ut då. Det var en stor konflikt. Jag har inte gjort det. Jyllands-Posten har också pratat med Peter Aalbæk Jensen, som grundade produktionsbolaget Zentropa tillsammans med von Trier. – Så som jag minns det var vi själva offer. Den kvinnan var starkare än både Lars von Trier, mig och vårt företag tillsammans. Hon dikterade allt och var på väg att stänga ned en film för 100 miljoner kronor, säger Peter Aalbæk Jensen. Han menar samtidigt att det, efter att anklagelserna mot Weinstein blivit kända, gått mode i att anklaga mäktiga män i filmbranschen för trakasserier. – Men det är i sin ordning. Det ska kunna sägas, och man ska kunna bli motsagd. Det är en häxjakt som pågår för stunden och det är alltid klokt att ta ett steg tillbaka, säger Peter Aalbæk Jensen till Jyllands-Posten.


Ed Sheeran bröt armen efter att ha blivit påkörd

Summary: Artisten Ed Sheeran skadade armarna efter att ha blivit påkörd under en cykeltur i centrala London. Flera kommande spelningar är i farozonen.

Den brittiska gitarristen och sångaren skadade armarna svårt efter påkörningen i centrala London. Enligt uppgifter till brittisk press, däribland BBC, har Sheeran brutit ena armen bruten och han fördes till sjukhus. ”Jag har varit inblandad i en cykelolycka och inväntar för närvarande rådgivning från läkare", skriver Ed Sheeran på Instagram och uppger samtidigt att skadorna kan påverka flera kommande spelningar. Olyckan inträffade under en paus i Sheerans världsturné och det är osäkert huruvida han kan stå på scen den 22 oktober i Taiwan då turnén ska återupptas. Flera konserter i Japan och Sydkorea är också inplanerade under nästa vecka.


Woody Allen ”tycker synd” om Harvey Weinstein

Summary: I en intervju med BBC säger Woody Allen att han ”tycker synd” om producenten Harvey Weinstein, som anklagas av mer än 30 kvinnor för våldtäkt och sexuella trakasserier i en skandal som skakar Hollywood.

Senast i morse gick ytterligare en kvinnlig skådespelare ut och anklagade Harvey Weinstein för att ha våldtagit henne, vilket gör henne till den femte kvinnan som beskyller honom för det. I går beslutade Oscarsstyrelsen att utesluta den amerikanske producenten. Den amerikanske stjärnregissören Woody Allen sade i en intervju med BBC att han tycker att anklagelserna är sorgliga och att han tycker synd om både kvinnorna och Harvey Weinstein. – Hela Harvey Weinstein-grejen är väldigt sorglig för alla inblandade. Tragisk för de stackars kvinnorna och synd för Harvey vars liv är så tilltrasslat, sade Woody Allen till den brittiska public service-kanalen. Läs mer: Här är kvinnorna som anklagar Harvey Weinstein för sexuella övergrepp 78-årige Woody Allen är själv anklagad för att ha våldtagit sin egen adoptivdotter Dylan Farrow när hon var ett barn, vilket Allen förnekar. Dylan Farrow menar att Woody Allen skulle ha tagit med henne upp på vinden i hans exfru Mia Farrows hus i Connecticut och sedan våldtagit henne. Woody Allens egen son Ronan Farrow var en av dem som avslöjade flera våldtäktsmisstankar mot Harvey Weinstein i ett reportage i The New Yorker. Det var dock The New York Times som var först med att rapportera om det. Harvey Weinsteins sexuella trakasserier av över ett 30-tal kvinnor ska ha pågått under en 30-årsperiod. Läs mer: Meryl Streep om Harvey Weinstein: ”Kvinnorna som talar ut är våra hjältar” Weinstein och Allen har samarbetat vid flera filmproduktioner, men den sistnämnde menar att han aldrig hört talas om några trakasserianklagelser mot Weinstein. – Ingen berättade för mig om dessa mardrömhistorier på något seriöst sätt. Och de hade de inte heller gjort för man är inte intresserad. Man är intresserad av att producera sin film, säger Woody Allen till BBC. – Men man hör miljoner sådana här anklagelser. Vissa visar sig vara sanna men de flesta är bara berättelser om den ena eller andra skådespelaren. Vidare sade Woody Allen att han hoppas att avslöjandena om Harvey Weinstein leder till en förbättring men att det inte blir till en häxjakt på män. – Man vill inte att det här ska leda till en häxjaktsatmosfär, en Salematmosfär, där varenda snubbe på ett kontor som blinkar flörtigt till en kvinna måste ringa en advokat för att försvara sig, sade han till den brittiska public service-kanalen.


Margaret Atwood: Vi är närmare 1930-talet än någonsin sedan dess

Summary: Den kanadensiska författaren Margaret Atwood, känd för bland annat boken The handmaid's tale, anser att världen håller på att bli allt mer totalitär. – Det känns som att vi är närmare 1930-talet än vad vi någonsin varit sedan den tiden, säger hon under en presskonferens i Tyskland, rapporterar nyhetsbyrån Reuters.

Den dystopiska romanen The handmaid's tale, "Tjänarinnans berättelse" publicerades 1985 och handlar om hur ett framtida USA blivit allt mer totalitärt där kvinnor utsätts för förtryck och har till uppgift att endast föda barn. Bokförsäljningen för boken har ökat markant efter att den nyligen filmatiserats som TV-serie. Att Donald Trump blivit USA:s nya president har enligt vissa kritiker stärkt bilden att utvecklingen går åt ett mer totalitärt håll i landet, eftersom han använder sociala medier för att köra med sina motståndare och lagstiftare i flera amerikanska delstater ser över hur kvinnors rättigheter försöker begränsas. – Det känns som att vi är närmre 1930-talet än vad vi någonsin varit sedan den tiden, säger Margaret Atwood enligt nyhetsbyrån Reuters på en presskonferens under den årliga bokmässan i Frankfurt, där hon mottog ett pris för sitt författarskap. Läs mer: Margaret Atwood om Trump: Tror man är liberal demokrati och – pang! – så är man Hitlertyskland Under presskonferensen sade hon att det var överraskande för många att totalitarism manifesteras i USA i dag. Hon sade att det är långt ifrån hur Berlin var under Kalla kriget, där författaren började att skriva på The Handmaid's Tale. – Folket i Europa såg USA som vägledande för demokrati, frihet och öppenhet. De ville inte tro att någonting sådant som totalitarism skulle kunna hände även där. Men nu har tiderna ändrats och det har tyvärr blivit möjligt att tänka inom dessa banor, säger Margaret Atwood, enligt nyhetsbyrån. Läs mer: Margaret Atwood vill se Drake i andra säsongen av ”The handmaid’s tale” Läs DN:s recension av ”The handmaid's tale” Filmatiseringen av hennes bok påbörjades innan det amerikanska presidentvalet förra året, men Margaret Atwood tror att seriens popularitet ökat kraftigt efter att Donald Trump vann valet. – Det är ett av skälen till att serien blivit så populär. Folk känner plötsligt att det kan bli en möjlig verklighet för dem, säger hon. Kvinnorättighetskämpar har klätt ut sig i vita huvudbonader och röda kappor, som flera av tjänarinnorna bär i serien, när de protesterat mot delstaternas försökt till att begränsa kvinnornas rättigheter. – Boken har flytt från omslagen och tv-serien har flytt från att vara bara en serie. Den är ute i den verkliga världen, säger Margaret Atwood enligt nyhetsbyrån Reuters..


Nuet ur oväntade vinklar

Summary: Det är skräckfilmskänsla i Camilla Grebes tionde deckare, där ett gråtande barn spökar i skogen, poliser försvinner och det förflutna är oförklarligt.

En spökhistoria berättas sedan länge i Ormberg: man kan höra den sällsamma gråten från ett litet barn på ett speciellt ställe i skogen. Ett dött barn som spökar! Undra på det, för ett barnlik hittades faktiskt där en gång. Utredningen lades ned, barnet gick inte ens att identifiera. Många år senare kommer en utredningsgrupp från Stockholm, öppnar fallet på nytt och försöker hitta nya ledtrådar. De har med sig en legendarisk profilerare, men hon och en annan polis försvinner plötsligt i skogen. När profileraren hittas har hon förlorat minnet. Det är en hel del skräckfilmskänsla i Camilla Grebes tionde deckare, som är en av hennes bästa. Perspektivet i boken skiftar mellan tre personer som alla bär på hemligheter: en tonårsgrabb, profileraren och en ung polis som har fått följa med till Ormberg för att hon bodde där som barn och känner alla. Ormberg är en fiktiv ort i Sörmland, där jobben har försvunnit och ersatts av en flyktingförläggning, som alla skyller på när något händer. Om någonting ska anses som årets deckartrend så är det kvinnliga-poliser-från-storstan-utreder-brott-på-landsbygden, för så är det också i såväl Lina Bengtsdotters ”Annabelle” som i Anders de la Mottes ”Höstdåd”. I både ”Annabelle” och ”Husdjuret” är det dessutom återvändare det handlar om, vilket också är ett stort tema just nu även i andra genrer (som Mats Strandbergs ”Hemmet”). Man växer upp på landsbygden, man flyttar till storstaden, sen återvänder man till sin barndomsmiljö som vuxen och ser den med nya ögon, omvärderar sig själv och sitt förflutna och avslöjar hemligheter. Men det är ett tema som fungerar överraskande bra även här. Camilla Grebe hanterar sitt Ormberg med förståelse och känsla, och lyckas berätta något alldeles nytt genom sitt noggrant utmejslade, udda persongalleri. Niklas Natt och Dag ”1793” Forum Låt er inte avskräckas av marknadsföringen av ”Bellman noir”: det här är även för oss som är måttligt roade av 1700-talet. En högst imponerande debut om hur ett illa tilltygat och svåridentifierat lik flyter upp i Stockholm. Två brottsutredare, varav en är svårt lungsjuk och den andre en fyllkaja, engagerar sig i fallet. Lysande miljöbeskrivning, otäck samhällsskildring och skriven i en perfekt balans mellan tidstypiska uttryck och nutida berättarteknik. (Rolig författarpresentation på bokfliken, missa den inte.) Jens Henrik Jensen ”Oxen: De hängda hundarna” Övers. Per Olaisen Polaris Första boken i en ny dansk deckarserie är en hetsig, spännande actionhistoria om den före detta elitsoldaten Oxen, som efter en period som uteliggare lämnat samhället och bosatt sig långt ute i skogen med sin hund. Men någon har börjat mörda män, och börjar med att hänga deras hundar. Oxen blir misstänkt när en godsägare i närheten av hans läger blir mördad, men också indragen i utredningsarbetet där alla döljer saker för varandra. Nele Neuhaus ”Stora stygga vargen” Övers. Manne Svensson Albert Bonniers förlag Jag var måttligt förtjust i förra årets ”Snövit ska dö”, men den här är betydligt tätare berättad. En mördad, utmärglad flicka hittas i en flod, och en populär tvprogramledare blir kidnappad och svårt misshandlad efter att ha börjat arbeta med en ny programidé, ett avslöjande som hon har blivit varnad för att göra. Nele Neuhaus trissar upp spänningen genom att skickligt flytta perspektivet mellan poliserna, flera av offren och en av de misstänkta. Emelie Schepp ”Pappas pojke” Harper Collins En liten pojke blir kidnappad, och kvar i hemmet finns en förtvivlad pappa. Han blir snart rasande över polisens långsamma utredningsarbete och att de inte jagar den verklige förövaren utan misstänker honom. Vid sidan om kidnappningen fortsätter den större berättelsen om åklagare Jana Berzelius, vars förflutna stör när man minst anar det. Det är Emelie Schepps fjärde bok om poliskollektivet i Norrköping, och hon bygger upp en otäck klockan-tickar-skräck när pojken inte går att hitta. Lars Wilderäng ”Höstsol” Massolit Otäckt trovärdig säkerhetspolitisk deckare med centrum i Sverige och åtskilliga trådar ut i världen. I Sverige får både den svenska extremvänstern och extremhögern plötsligt tillgång till vapen, i Irak hittar amerikansk militär något som inte alls borde finnas där. Världsläget blir gradvis alltmer osäkert. Lars Wilderäng berättar kunnigt om politiska skeenden och hur lätt vi låter oss luras, men är lite för schematisk när han ska gestalta individuella öden. Första delen av två. Nevada Barr ”Eldstorm” Övers. Marie Olsson Hoodoo förlag Vad skulle kunna vara värre än en mördare? En grupp brandbekämpare i Kalifornien kämpar mot en skogsbrand, och beskrivningen av hur branden eskalerar till en eldstorm är bland det läskigare jag har läst: den mördar urskillningslöst. Kanske är det därför själva mordhistorien känns lite tam, jämförelsevis, men som vanligt är berättelserna om den medelålders rangern Anna Pigeon, som med torr humor tar sig fram genom USA:s nationalparker, högst läsvärd. Pierre Lemaitre ”Camille” Övers. Sofia Strängberg Sekwa Anne Forestier råkade komma i vägen för rånarna när de var på väg in till en juvelerare, hon såg för mycket och blev nästan ihjälslagen. Nästan. Men man kan ju inte ha ett överlevande vittne, så från den stunden blir hon jagad. Som tur är har hon en pojkvän som är polis. Tredje delen i Pierre Lemaitres trilogi om den lilla kriminalkommissarien Camille Verhoeven berättas med mycket humor och rejäla doser blod, och är den andra på svenska, efter ”Alex” som kom i våras. Nalle Valtiala ”Ett gram morfin då och då” Litorale förlag Från lilla finlandssvenska förlaget Litorale kommer denna personliga novellsamling med rätt ojämna, men roliga pastischer på de främsta deckarförfattarna och deras hjältar. Stundtals är det metaberättelser och vissa huvudpersoner har, av copyrightskäl, fått andra, mer lättigenkännliga namn jämfört med originalen, som till exempel Lord Wimbledon. En och annan författare av annat slag slinker också med, som Hemingway och Faulkner, även där med ett överraskande logiskt mord.


Så minns kollegorna Bo Holmström: ”Sveriges skickligaste tv-reporter”

Summary: Journalisten Bo Holmström är död, 78 år gammal. Tidigare kolleger på SVT och TV4 minns honom som en engagerad, kunnig och hängiven medarbetare. "Han var Sveriges skickligaste tv-reporter", säger Claes Elfsberg.

Hanna Stjärne, vd på SVT: – Bo Holmström var på många sätt sinnebilden av en klassisk tv-reporter. Han var orädd, nyfiken och passionerad. Han är en del av SVT:s och hela den svenska journalistikens historia. Jag tror att många journalister kan känna igen sig i känslan när han står utanför Västtyska ambassaden och ropar "Lägg ut". Det är en klassisk känsla som journalist, man vill vara med när och där det händer och berätta för publiken. Läs mer: Journalisten Bo Holmström är död Christina Jutterström, tidigare vd på SVT och chefredaktör på Expressen och Dagens Nyheter: – Han hade en stor bredd och ett otroligt engagemang i det han sysslade med, allt ifrån svensk inrikespolitik, till att vara korrespondent och så småningom programledare. På 70-talet när han kom hem från korrespondentjobb och skulle börja jobba efter nya svenska arbetsregler så gillade han definitivt inte det. Han ville jobba när han ville och hur mycket han ville, det var ganska typiskt Bosse. Hans styrka var både kunskap och engagemang. Han var en härligt envis typ. Malou von Sivers, journalist och kollega på TV4: – Jag växte upp med bilden av honom i trenchcoat, där han duckade för kulor på platser som Västbanken. Han tog alltid tittaren till platsen där det hände, hur dramatiskt det än var, och var en stor berättare. Det var roligt att han fick en ny vår på TV4, där man tog tillvara på hans stora erfarenhet. Där var han oerhört kollegial och vänlig, och delade alltid med sig av sin kunskap. Han ville vara där allt hände, och ville absolut inte pensionera sig. Eva Hamilton, tidigare kollega och vd på SVT: – Han var en blixtrande skicklig journalist med en förmåga att mejsla fram det originella och slagkraftiga i det tv-inslag han skulle göra. Han var också hängiven sitt jobb på bekostnad av egentligen allting annat, också sin hälsa och sin familj. Han var en journalisttyp som kanske bara var möjlig under de årtionden han verkade. En sådan solospelare är nästan inte längre möjlig, men det funkade i hans tid. – Jag minns att jag som journalist i Bryssel blev uppringd av honom när han ville att jag skulle göra ett inslag. Jag förstod inte riktigt hur jobbet skulle göras, eller vem jag skulle ringa, och då satte han blixtsnabbt en rubrik på det som var så spetsig och slående att hela jobbet plötsligt framstod i en klarhet som jag själv inte hade lyckats formulera. Han fick en twist på grejerna. Claes Elfsberg, tidigare kollega och journalist på SVT: – Jag kommer att minnas en god kamrat, en mycket bussig äldre kollega som blev min vän och som på ett vänligt sätt delade med sig av kunskap och erfarenhet till mig och andra nybörjare när han var betydligt mer etablerad. Samtidigt kommer jag att minnas Sveriges allra skickligaste tv-reporter, den som bäst kunde berätta en historia och göra den levande för publiken. – Han besatt ett stort mått av skicklighet i att kombinera text och bild, så att tittaren verkligen kunde förstå vad som händer och vad man ska fokusera på. Han kunde göra intressanta reportage av det som andra tyckte var ingenting. Jag vet inte själv om han visste hur han gjorde. Jag försökte granska hans manuskript, men de var i stort sett oläsliga för alla utom honom själv. Janne Josefsson, kollega och journalist på SVT: – Vi hamnade på samma redaktion när vi startade ”Uppdrag granskning” och det fanns en del kritik mot honom. Men jag gillade honom. Vad man än tycker och tänker om honom är han en ikon som utrikeskorre framför allt, och de här sakerna han är känd för. – Han hade det där som en journalist måste ha, den där otroliga nyfikenheten och känslan för att förmedla den. Han hade också känslan och drivkraften för att hitta nyheter och förmågan att med en dramaturgisk nerv formulera och vidarebefordra dem så att det går genom rutan.


Journalisten Bo Holmström är död

Summary: SVT-journalisten Bo Holmström är död. Holmström skulle ha fyllt 79 år nästa vecka.

– Han gick och la sig på natten, men vaknade aldrig mer. Han var ensam när han gick bort, men om det var av ålder eller någon sjukdom vet vi inte. Han somnade i alla fall in med förvissningen om att han skulle träffa alla sina barn till sin födelsedag i nästa vecka, säger dottern Kajsa Holmström till Expressen. Läs mer: Så minns kollegorna Bo Holmström Bo Holmström hade en lång journalistkarriär på SVT:s nyhetsredaktioner och har även arbetat på TV4. Hans rapport från den västtyska ambassadockupationen blev en av svensk journalistiks mest kända ögonblick då han alldeles efter explosionen ivrigt uppmanar kontrollrummet: ”Lägg ut! Lägg ut!”. Norrmalmstorgsdramat, högertrafikens införande och utrikesminister Anna Lindhs död var några av många andra stora ögonblick som Holmström skrev in sig i med sina rapporter. 2007 tilldelades han Stora journalistpriset, med motiveringen: ”För att han i decennier bedrivit journalistik på hög nivå, alltid med egen röst och tillbakalutad skärpa”. För två år sedan tilldelades han även den svenska tv-galan Kristallens hederspris. 2011 gavs hans självbiografi ”Lägg ut! Episoder ur ett journalistliv” ut. Han medverkade även i ett flertal svenska filmer, bland annat som reporter i Vilgot Sjömans ”Jag är nyfiken”-filmer. Bo Holmström blev 78 år gammal. Texten uppdateras.


Stellan Skarsgård om Weinstein: Karln är krossad

Summary: Skådespelaren Stellan Skarsgård menar att problemet med sexuella trakasserier är mycket större än Harvey Weinsteins övergrepp. Och bara en del av övergreppen som sker har med sex att göra, skriver han i ett sms till SVT Kulturnyheterna.

Tidigare har tystnaden från tidigare manliga kollegor till Harvey Weinstein uppmärksammats. När Guardian hörde av sig till 26 framstående manliga skådespelare som medverkat i Weinsteinfilmer för en kommentar svarade först inte en enda. Läs mer: Detta har hänt i fallet Harvey Weinstein och övergreppsanklagelserna Men en som går emot tystnadskulturen är skådespelaren Stellan Skarsgård. Han hade en roll i filmen ”Good Will Hunting” från 1997, som producerades av Hollywoodmogulen. Stellan Skarsgård menar att problemet med övergrepp dels är större än en enskild individs beteende, dels rymmer fler dimensioner än sex: – Karln är krossad och det är meningslöst att sparka mer på honom. Det får bara folk att tro att det handlar om ett enstaka rötägg när det är ett problem som finns varhelst det finns makt och maktlöshet och massor av kvinnor och män är dagligen utsatta för övergrepp. Och bara en del av dem har med sex att göra, skriver Stellan Skarsgård i ett sms till SVT Kulturnyheterna. Läs mer: Nicholas Wennö: Stormen kring Harvey Weinstein kan vara slutet för tystnadskulturen kring övergrepp Läs mer: Lindsay Lohan tar Harvey Weinstein i försvar – och kritiserar hustruns beslut om skilsmässa


Lisa Langseth om Harvey Weinstein: ”Alla har vetat om det här hur länge som helst”

Summary: Makstrukturer kring Harvey Weinstein har gjort att ingen tidigare pratat om övergreppen. Det menar svenska regissören Lisa Langseth. ”Nu läggs korten på bordet”, säger hon till DN.

Vittnesmål staplas på varandra efter New York Times avslöjande om anklagelserna mot Hollywoodproducenten Harvey Weinstein. En rad välkända regissörer och skådespelare, däribland Gwyneth Paltrow, Rosanna Arquette och Angelina Jolie, har berättat om övergrepp de utsatts för. – Jag var ung, jag hade fått ett kontrakt. Jag var skräckslagen, sade Gwyneth Paltrow i en intervju med NY Times, som publicerades på tisdagen. Svenska regissören Lisa Langseth, som fått ett brett internationellt erkännande, bland annat med senaste filmen ”Euphoria”, berättar för DN att hon inte är förvånad över de vittnesmål som framkommer. – Det märkliga är att människor nu säger ”jag hade ingen aning”. Men alla inom branschen har vetat om hur länge som helst att det här pågått, säger Lisa Langseth till DN på telefon från en flygplats i Paris. Läs mer: Meryl Streep om Harvey Weinstein: Kvinnorna som talar ut är våra hjältar” Hon har träffat och skakat hand med Harvey Weinstein vid ett tillfälle i Marrakech, Marocko. – Det här var något som alla pratade om bakom ryggen på honom. Det är så många som har arbetat med honom genom åren, säger Lisa Langseth. Varför har det dröjt innan anklagelserna har blivit offentliga? – Han är en gigant, har enormt mycket makt och byggt ett imperium. Det intressanta är vad makt gör med människor. Folk runtom honom har tjänat på makten och hållit honom om ryggen. Strukturen leder till att det här kan fortgå länge. Läs mer: Nicholas Wennö: ”Stormen kring Harvey Weinstein kan vara slutet för tystnadskulturen kring övergrepp” Skulle något liknande kunna pågå även i Sverige? – Jag tror inte att det finns någon motsvarighet på samma nivå i Sverige. Vi är så pass litet land och så få som jobbar med film. Alla sitter så löst, ingen skulle våga eller kunna ha en sådan struktur som han skapat. Vad kan dessa avslöjanden betyda för filmbranschen? – Jag tror det betyder jättemycket, framför allt internationellt. Det har funnits en norm om att det är så här man jobbar och beter sig. Nu läggs korten på bordet och folk som har liknande mönster kommer att bli skakade. Läs mer: Känd filmproducent anklagas för sextrakasserier under decennier


Maria Schottenius: Solyom väckte svenskar ur Törnrosasömnen

Summary: En av sensationerna med pianisten Janos Solyom var hur han lyfte fram den svenska musiken och bländade världen med den.

Ja, men han är nog blyg, sa jag. Då tittade Janos Solyom skeptiskt på mig och sa med sin distinkta artikulation: ”Vad skulle svenskarna göra utan ordet blyg?” Underförstått. Här har vi universalursäkten för allt tölpaktigt beteende. En person som inte anstränger sig för att bemöta andra människor på ett intresserat och vänligt sätt är kort och gott blyg. Vågar inte, vill inte, kan inte. Och så är allt förlåtet. Pianisten Janos Solyom, som gick ur tiden för en vecka sedan, hörde tillsammans med sin hustru Camilla Lundberg, till min vänkrets. Janos var ett salt. Och peppar. Man kunde lätt få hicka vid olika middagsbord när han slog fast hur det stod till med det ena eller andra i det svenska samhället och möttes av förundrade miner hos bordsgrannar som aldrig hade hört något liknande. Konservativ, absolut. Men lika gärna radikal. En fri själ. Omöjlig att etikettera. Liksom Magdalena Ribbing, en annan vän och kollega, som just lämnat oss, hade han civilkurage och vågade lite mer än de flesta. Som musiker väckte han svenskarna ur en törnrosasömn. Han kom från Ungern 1956 med sin landsman Béla Bártoks häftiga stycken i bagaget, där kompositören i jakt på folkmusik plockat med sig ängarna och skogarna, de små djurens svirrande läten och fåglarna in i musiken. Att höra Janos Solyom spela Bártok tar hela kroppen i besittning. Det är kraft, rytm, små glidningar och viskningar. Han gav också Liszt en ärlig chans i Sverige. En av sensationerna med Janos Solyom var hur han lyfte fram den svenska musiken och bländade världen med den. Plötsligt kunde man höra hur en kompositör som Wilhelm Stenhammar låter när han får möta den stora tekniken hos en virtuos pianist. Janos Solyom fick 1971 en Grammis för inspelningen av Stenhammars andra pianokonsert och Stenhammar fick en ny dimension. Som DN:s musikkritiker Martin Nyström skriver i sin minnestext (8/10) kunde man bli helt omkullkastad av Janos Solyoms spel, som var så genomtänkt och reflekterat. Janos hade sedan barndomen svårt med synen och lärde sig allt utantill. Det betydde att han kände av de långa linjerna och tolkade musiken på ett djupare sätt än de mer bokstavstrogna notläsarna, som kunde fastna väl tätt i partituret. Han läste, lyssnade in, memorerade och bildade sig en uppfattning för att sedan utifrån sitt sinne och sin kropp berätta – i toner. I mitten av 70-talet iscensatte han sådant som modesta svenska musiker absolut inte gjorde på den tiden. Han hyrde och fyllde hela Dramatens stora scen för en soloafton, likadant 20 år senare Grünewaldsalen, i Stockholms konserthus. Han upptäckte och lanserade också musik skapat i koncentrationslägret Theresienstadt, av bland andra Viktor Ullmann. Janos Solyom höll en del mästarklasser men valde annars att inte undervisa. Han sa inte som Beethoven: ”Jag hatar att undervisa”, men gillade det inte av olika skäl. Det var sedan märkvärdigt att se hur en framgångsrik artist, pianist, kompositör och dirigent, kunde omdefiniera det värdefulla i livet och musiken, trots att lamporna på scenen slocknade efterhand. Vi sågs en vecka innan han dog och jag frågade honom vem som var hans favoritkompositör. ”Brahms”, sa han utan att tveka. Jag stoppade gärna på mig av hans kategoriska vardagsanalyser. ”Beslutsångest” har den som ständigt kommer för sent. Och ”blyg” kan som sagt vara ett annat ord för oartig.


”Nu lever jag som jag vill leva”

Summary: Lars Winnerbäcks liv har blivit film. DN möter en av Sveriges skyggaste artister för att prata uppväxt, vemod och att äntligen må bra.

–Det här känns ju bekvämt. Fyra personer tittar tyst på Lars Winnerbäck. Han sitter i en grön hotellsoffa och ska fotograferas, men kan inte låta bli att påpeka problemet med att ha en granskande publik när han försöker le. Pr-teamet och jag vänder oss snabbt åt andra hållet. Artisten som får anstränga sig för att komma igenom en tidningsfotografering har blivit huvudperson i en biofilm. ”Ett slags liv” följer Winnerbäck från radhusuppväxten till arenakonserter och vidare. Hustrun Agnes Kittelsen har filmat honom hemma, regissören Øystein Karlsens team har gjort otaliga intervjuer och konsertdokumentationer. Barndomsjaget tolkas av två skådespelare. –Jag lurades verkligen in i det, säger Lars Winnerbäck och slår sig ned i en tömd hotellbar på Östermalm i Stockholm. –Det var inte för min skull vi gjorde detta. Jag har liksom ingen lust att det ska komma en biofilm om Lars Winnerbäck. I går var jag på bio och råkade se trailern. Då sjönk jag djupt ner i stolen. Han har inte sett det färdiga resultatet. Det finns inga planer på att göra det heller. Filmen tar avstamp i radhuset utanför Linköping. En knappt tonårig Winnerbäck får syn på världen genom sin pappas skivsamling. Därifrån utvecklar sig en välkänd berättelse: den om att växa upp i en mellanstor svensk stad och längta bort därifrån. Varför återvänder du om och om igen till uppväxten som tema? –Det är kanske ett sätt att förstå vem man är. Och så tror jag helt enkelt att det blir fina låtar av tillbakablickar. Men jag tycker inte att det är så roligt att gegga i det där egentligen, säger han och stannar upp för att fundera. –Men kanske att vår generation... fastnade i barndomen för att den var så speciell. Det var den sista helt gemensamma, där vi såg på samma tv-program och hade samma referenser. Han beskriver hur hans jämnåriga föll mellan stolarna i den förvirrade förvandlingen från 70-talets kollektivism till 80-talets individualism. I filmen syns Winnerbäck vandra runt på sin gamla skolgård. Han talar om obehaget inför att behöva rättas in i ledet. Att bära specialutformade gummiband för att lära sig hålla pennan rätt. Han hade ju lyssnat på Kiss och lärt sig att man fick göra som man ville. –Det är intressant att blicka tillbaka på. Man drogs lite mellan de där två extremerna. Kan det också vara en efterhandskonstruktion att uppväxten spelar så stor roll? –Ja, fast det börjar ju alltid någonstans. Men kanske är det överdimensionerat i mina låttexter, det är möjligt. Jag tror mer att det är kul att se hur mycket som har hänt sedan dess. Att man inte bara står och stampar. Filmen behandlar också ett annat känt Winnerbäckämne: vemod. I en tidig scen sitter hans sjuåriga jag och klipper naglarna. Plötsligt får rummet två perspektiv: ett där all passerad tid syns, ett annat som är nutid. Det blir en insikt om förgänglighet. Barnet med det långa röda håret kan inte formulera vad som händer, men han börjar gråta. –Då tyckte jag verkligen inte om det, men när det sedan fick ett ord och man kunde jobba kring det, till och med skapa det, så blev det mer hanterligt. Då märkte jag att avsaknaden av vemod är värre. På platser där det inte finns, som soliga stränder, känner jag mig inte hemma. Det låter deppigt, men det är inte vad jag är ute efter. Efter inspelningen av 2013 års ”Hosianna”, som präglas av mörker mer än någon annan av Winnerbäcks skivor, gick han också in i en reell depression. Vägen ut blev ett antal handfasta åtgärder: ta körkort, börja springa. Samtidigt klev den nuvarande hustrun Agnes Kittelsen in i bilden. –Då vände det ganska rejält. Det hade stått still ett tag, tills jag bestämde mig för att vara mindre rädd. Sätta mig i lite nya sammanhang och inte gnälla så mycket. Den uppföljande skivan, ”Granit och morän” blev motsatsen – framåtblickande och till freds, nästan lycklig. Winnerbäck sjunger om att köpa en bil, att gå hem tillsammans i centralstationens trängsel och om ”de sista ljuva åren”. Kan det bli en krock i att gå från svårmod till att plötsligt befinna sig på en plats där det mesta är bra? Känner du igen dig själv? –Inget är ju bara bra och glatt. Och det kommer inget dåligt av att må lite bra. Tvärtom, det är skönt att utvecklas. Tyngd finns ändå, och gnällt har jag gjort tillräckligt. Jag har inte blivit någon pajas, bara en smula mer trygg i mig själv. Blir filmen ett sätt att en gång för alla berätta historien om dig själv och ha mer kontroll över den? I stället för att behöva göra fler sådana här intervjuer? –Nej, inte direkt. Det är inte mitt projekt, som sagt. Øystein har jobbat lite i motvind, jag har inte gett någon respons alls. När han har skickat material och frågat hur det känns har jag inte ens öppnat mejlen. Om jag ska gå in med en massa synpunkter kan jag hålla på hur länge som helst. Samtalet närmar sig sitt slut. Snart ska ytterligare åtta reportrar lyssna på en man som de senaste tio åren upprepat att han inte vill vara i centrum. Under de kommande veckorna ska biopublik över hela Sverige grotta ner sig i hans berättelse. Det hela verkar paradoxalt. Men även här har någonting förändrats den senaste tiden. –Jag har lärt mig att jag mår bäst av att tacka ja till lite grejer. Förr tänkte jag mycket mer att jag har folks ögon på mig, att de värderar en massa saker, vad man äter, vad man handlar. Nu lever jag som jag vill leva och gör det jag vill göra, säger sångaren och samlar ihop sig för ännu ett kämpigt fotograferingspass. –Så mår jag liksom bra. ” Jag lurades verkligen in i det.” Lars Winnerbäck om nya filmen. Dokumentärfilm om Lars Winnerbäcks uppväxt och artistliv. Producent och regissör Øystein Karlsen. Filmen hade premiär 6 oktober. ... Linköping: ”Den har sin litenhet, men den kan inte skryta med att vara småstad. Och det är en studentstad, men också en tjänstemannastad, fast de har Saab … den har ingen supertydlig identitet egentligen. Det kanske inte jag har heller då.” ... att se skådespelare gestalta en själv: ”Det är ju lite märkligt, och svårt att helt känna igen sig så klart, men jag tror inte riktigt att jag tänker så. Det är mer en illustration. Den där filmiska touchen fanns inte där i verkligheten, det var ju den som saknades. Men detaljerna är rätt.” ... ”Dunkirk”: ”Helt osannolikt hur de fått till det. Otroligt jobbiga scener att se på. Man rycks extremt in i den, och sedan bara fortsätter den, som en bergochdalbana. Men det är ju egentligen inte mycket som händer, det är ett krig liksom. På en enda plats. ... att skriva texter som publiken känner igen sig i: ”Ju mer naken jag är när jag skriver, och paradoxalt nog ju mer jag skriver om mig själv, desto mer kan människor koppla det till sina egna liv. Men ibland känns det som ren tur, man får lyckträffar.” 1. ”Söndermarken” Winnerbäcks ”Born to run” – en hemstadsskildring som blivit hans centrala verk. Till skillnad från i den amerikanska förlagan fångas Linköping genom de små tingen: nyponbuskar, cykelvägar och rondeller. 2. ”Hosianna” Det Winnerbäckska svårmodets höjdpunkt. Han ”går runt i sina högar och hittar inte ut”, vantrivs i Stockholm och håller kärleksrelationer vid liv genom konstgjord andning. 3. ”Granit och morän” En sammanfattning av dokumentärfilmens centrala tema: uppväxten lämnar en aldrig. Tillbakablickarna haglar och allt – kyssar, betyg, skivor från ”ett fjärran Amerika”, öl i en park – upplevs för första gången.


Yves Saint Laurent – ett museum om kärlek, kreativitet och flärd

Summary: Modeskaparen Yves Saint Laurent och partnern Pierre Bergé förstod tidigt värdet av att spara plagg, skisser och annan dokumentation. Allt visas nu på det nyinvigda, utsökta Parismuseet.

Ett par dagar innan Musée Yves Saint Laurent i Paris invigs under pompa och ståt presenterar husets nuvarande designer Anthony Vaccarello vårens kollektion i en av säsongens mest spektakulära catwalkvisningar – under bar himmel med Eiffeltornet i fonden. Höga klackar, korta kjolar, fjäderfluff, glitter och glam. Magnifikt, chict och väldigt parisiskt. I publiken sitter bland annat Olivier Flaviano, chef för Musée Yves Saint Laurent, och roar sig med att identifiera referenser till arkivet. Det finns gott om dem. Vippande fjädrar, puffkjolar och skimrande fjärilsmönster som dyker upp i nya tolkningar. Den storslagna megashowen är Vaccarellos hyllning till Yves Saint Laurent och hans partner Pierre Bergé, som gick bort vid 86-års ålder, knappt tre veckor tidigare. På stolarna ligger små lappar med ett hjärtknipande citat av Bergé: ”L’amour fou. L’amour de deux fous”. Den galna kärleken mellan två galningar – som syftar på parets livslånga förhållande. Pierre Bergé arbetade in i det sista med att detaljplanera och färdigställa inte bara ett, utan två museer till minnet av Yves Saint Laurent och lyxmodehuset som var deras gemensamma livsverk. Förutom museet i Paris öppnas i slutet av oktober även ett nybyggt museum i Marrakech, där duon tillbringade sina semestrar. I museibyggnaden på 5 avenue Marceau i Paris sitter historien i väggarna. Här drevs det inflytelserika modehuset under närmare trettio år. När Yves Saint Laurent drog sig tillbaka 2002 etablerades Fondation Pierre Bergé – Yves Saint Laurent för att bevara arkivet och befästa husets betydelse. Ett par rum på första våningen har sedan dess använts för tillfälliga utställningar och efter ett drygt års renovering återinvigs nu hela byggnaden som permanent museum. Det är ett relativt litet men utsökt museum som berättar en makalös historia om kärlek, kreativitet, ambitioner, lyx och flärd. Både den sköra, kreativa kraften och den affärsmässiga beslutsamheten bakom det framgångsrika varumärket fångas med påtaglig närvaro och värme. Det första man möts av i det nyöppnade museet är ett färgstarkt Andy Warhol-porträtt av Yves Saint Laurent. Som för att påminna om att detta handlar om en modeskapare som är förknippad med en viss tid och attityd. En nydanare som slog igenom i brytpunkten mellan en förlegad, etikettstyrd haute couture-tradition och en modernare, mer demokratiskt prêt à porter-epok. I nästa rum etableras snabbt kontakt med husets fyra mest ikoniska signaturplagg, som alla lanserades redan på 60-talet. Smokingen, safaritunikan, overallen och trenchen. Då banbrytande plagg inspirerade av herrgarderoben, i dag en självklar del av den moderna damgarderoben. Denna första utställning på museet handlar uteslutande om haute couture och framför allt om hur mekanismerna i det inflytelserika modehuset fungerade, från skiss och visning till försäljning. Här finns bland annat berättelsen om Yves Saint Laurents allra första kollektion, från 1962, med originalskisser, tygprover och färdiga plagg, samt ett antal sevärda intervjufilmer där medarbetare från tiden berättar om hantverket och processen. Som mest arbetade drygt 200 personer i huset. Dokumentären ”An eagel with two heads” berättar den svindlande historien om Saint Laurents och Bergés relation. Om kärleken, deras fantastiska hem, en makalös konstsamling, passionen för teater och opera samt resorna till Marocko. Längst in i museet, på plan två, får man glänta på dörren till Yves studio, själva hjärtat i verksamheten. Här är allt exakt återskapat som när det begav sig. En vit ateljérock över stolsryggen, ett par hornbågade glasögon på skrivbordet, skisser, pennor och tygprover. Yves själv skulle mycket väl just ha kunnat lämna rummet. Det förvånar mig att den legendariska studion är så pass liten. Jag hade föreställt mig något mer grandiost. Spegeln där han synade sina kreationer medan medhjälparna draperade dem på modellerna täcker hela ena kortväggen, annars är rummet sparsmakat och opretentiöst. Ytterligare en trappa upp, på plan tre, som inte är öppet för besökare, fanns tidigare sömmerskornas ateljéer. Numera är lokalerna fyllda till brädden av arkivplagg. Tack vare Saint Laurents sentimentalitet och Bergés visioner har Yves Saint Laurent i dag utan jämförelse det mest kompletta arkivet av alla lyxmodehus i Paris. Trots att modet på den tiden, till skillnad från i dag, inte alls handlade om anrika huskoder och att återuppväcka gamla namn insåg paret tidigt värdet i att dokumentera för framtiden. De arkiverade redan från första början, eller i alla fall nästan. Enligt museichefen Flaviano var det en brun spetsklänning från 1964 som blev startskottet. Yves tyckte att klänningen var så vacker att han inte ville skiljas från den – och idén att spara något plagg från varje kollektion föddes. Kutym var annars att man antingen gav bort prototypplaggen till modellerna eller sålde dem till kunder. Den växande samlingens första curator anställdes 1981. När prestigefulla Metropolitan Museum i New York 1983 visade en uppmärksammad Yves Saint Laurent-retrospektiv, som var museets första någonsin om en levande designer, blev det ytterligare ett kvitto på betydelsen av noggrann arkivering. Idag består samling av över 5 000 plagg plus skor, accessoarer, bijouterier och dokumentation som skisser, foton, pressmeddelanden och kundregister med exakta noteringar om vem som beställde vad under alla år. Unikt är också att samlingen i princip uteslutande består av prototypplagg, det vill säga kreationer som Yves själv skapade och visade på catwalken. Inte måttbeställda plagg, där färger och detaljer kunde justeras för att passa person och tillfälle. När Yves Saint Laurent gick i pension 2002 stängdes dörren till haute couture-huset för gott. Medan prêt a porter-varumärket Saint Laurent såldes till lyxmodegruppen Kering som framgångsrikt drivit det vidare. I dag med Anthony Vaccarello som designer nummer fem efter grundaren. Men – den glitterskimrande hyllningskollektion han visade i skenet av Eiffeltornet under säsongens modevecka kommer aldrig att hamna i museisamlingarna. Här är det endast och enbart mannen Yves Saint Laurents designgärning som hyllas, inte hans efterträdare. 3 YSL-steg mot lyxmodetoppen 1 När Paris ledande modeskapare Christian Dior hastigt går bort 1957 får den då blott 21-årige assistenten Yves Saint Laurent chansen att ersätta honom på chefsdesignposten. Debutkollektionen ”Trapeze” med a-linjesnitt blev en omedelbar succé för den unge modeskaparen och huset Dior. 2 Succén övergick i fiasko 1960, efter att Yves Saint Laurent i sin iver att föryngra det konservativa huset Dior pushar gränserna för hårt och kickas. Samtidigt får han ett första av många psykiska sammanbrott. Men lyckligtvis har han då redan träffat sitt livs kärlek Pierre Bergé, och de börjar smida planer. 3 Bergé och Saint Laurent etablerar haute couture-huset Yves Saint 1962. Huset blir snart tongivande och lanserar i snabb följd ett antal herrinfluerade plagg som i dag är moderna klassiker, som Le smoking, safarijackan och byxkostymen. Mondrianklänningen från 1965, inspirerad av konstnären Piet Mondrian, är ett annat känt signaturplagg. YSL:s liv, verk och museer Yves Saint Laurent (1936-2008) och Pierre Bergé (1930-2017) drev modehuset Yves Saint Laurent i Paris från 1962 till 2002. Bergé fortsatte att ansvara för affärsverksamheten även under perioder som de inte levde tillsammans. När paret stängde haute couture-verksamheten etablerade de Fondation Pierre Bergé – Yves Saint Laurent för att bevara arkivet. Stiftelsen står i dag bakom de två YSL-museerna. Musée Yves Saint Laurent Paris kommer att visa två olika utställningar per år. En ny, tematisk utställning varje höst och en retrospektiv på våren. Musée Yves Saint Laurent Marrakech öppnar i slutet av oktober i en specialritad byggnad i närheten av Majorelle Garden. En berömd trädgård paret lät restaurera på 80-talet. Här ska visas tillfälliga, tematiska utställningar med plagg ur samlingarna.


Ett museum om kärlek, kreativitet och modeflärd

Summary: Modeskaparen Yves Saint Laurent och partnern Pierre Bergé förstod tidigt värdet av att spara plagg, skisser, tygprover, kundregister med mera. Allt finns nu på det nyinvigda, utsökta Parismuseet.

Konst Musée Yves Saint Laurent, Paris Ett par dagar innan Musée Yves Saint Laurent i Paris invigs under pompa och ståt presenterar husets nuvarande designer Anthony Vaccarello vårens kollektion i en av säsongens mest spektakulära catwalkvisningar – under bar himmel med Eiffeltornet i fonden. Höga klackar, korta kjolar, fjäderfluff, glitter och glam. Magnifikt, chict och väldigt parisiskt. I publiken sitter bland annat Olivier Flaviano, chef för Musée Yves Saint Laurent, och roar sig med att identifiera referenser till arkivet. Det finns gott om dem. Vippande fjädrar, puffkjolar och skimrande fjärilsmönster som dyker upp i nya tolkningar. Den storslagna megashowen är Vaccarellos hyllning till Yves Saint Laurent och hans partner Pierre Bergé, som gick bort vid 86 års ålder, knappt tre veckor tidigare. På stolarna ligger små lappar med ett hjärtknipande citat av Bergé: ”L’amour fou. L’amour de deux fous”. Den galna kärleken mellan två galningar – som syftar på parets livslånga förhållande. Pierre Bergé arbetade in i det sista med att detaljplanera och färdigställa inte bara ett, utan två museer till minnet av Yves Saint Laurent och lyxmodehuset som var deras gemensamma livsverk. Förutom museet i Paris öppnas i slutet av oktober även ett nybyggt museum i Marrakech, där duon tillbringade sina semestrar. I museibyggnaden på 5 avenue Marceau i Paris sitter historien i väggarna. Här drevs det inflytelserika modehuset under närmare trettio år. När Yves Saint Laurent drog sig tillbaka 2002 etablerades Fondation Pierre Bergé – Yves Saint Laurent för att bevara arkivet och befästa husets betydelse. Ett par rum på första våningen har sedan dess använts för tillfälliga utställningar och efter ett drygt års renovering återinvigs nu hela byggnaden som permanent museum. Det är ett relativt litet men utsökt museum som berättar en makalös historia om kärlek, kreativitet, ambitioner, lyx och flärd. Både den sköra, kreativa kraften och den affärsmässiga beslutsamheten bakom det framgångsrika varumärket fångas med påtaglig närvaro och värme. Det första man möts av i det nyöppnade museet är ett färgstarkt Andy Warhol-porträtt av Yves Saint Laurent. Som för att påminna om att detta handlar om en modeskapare som är förknippad med en viss tid och attityd. En nydanare som slog igenom i brytpunkten mellan en förlegad, etikettstyrd haute couture-tradition och en modernare, mer demokratiskt prêt à porter-epok. I nästa rum etableras snabbt kontakt med husets fyra mest ikoniska signaturplagg, som alla lanserades redan på 60-talet. Smokingen, safaritunikan, overallen och trenchen. Då banbrytande plagg inspirerade av herrgarderoben, i dag en självklar del av den moderna damgarderoben. Denna första utställning på museet handlar uteslutande om haute couture och framför allt om hur mekanismerna i det inflytelserika modehuset fungerade, från skiss och visning till försäljning. Här finns bland annat berättelsen om Yves Saint Laurents allra första kollektion, från 1962, med originalskisser, tygprover och färdiga plagg, samt ett antal sevärda intervjufilmer där medarbetare från tiden berättar om hantverket och processen. Som mest arbetade drygt 200 personer i huset. Dokumentären ”An eagel with two heads” berättar den svindlande historien om Saint Laurents och Bergés relation. Om kärleken, deras fantastiska hem, en makalös konstsamling, passionen för teater och opera samt resorna till Marocko. Längst in i museet, på plan två, får man glänta på dörren till Yves studio, själva hjärtat i verksamheten. Här är allt exakt återskapat som när det begav sig. En vit ateljérock över stolsryggen, ett par hornbågade glasögon på skrivbordet, skisser, pennor och tygprover. Yves själv skulle mycket väl just ha kunnat lämna rummet. Det förvånar mig att den legendariska studion är så pass liten. Jag hade föreställt mig något mer grandiost. Spegeln där han synade sina kreationer medan medhjälparna draperade dem på modellerna täcker hela ena kortväggen, annars är rummet sparsmakat och opretentiöst. Ytterligare en trappa upp, på plan tre, som inte är öppet för besökare, fanns tidigare sömmerskornas ateljéer. Numera är lokalerna fyllda till brädden av arkivplagg. Tack vare Saint Laurents sentimentalitet och Bergés visioner har Yves Saint Laurent i dag utan jämförelse det mest kompletta arkivet av alla lyxmodehus i Paris. Trots att modet på den tiden, till skillnad från i dag, inte alls handlade om anrika huskoder och att återuppväcka gamla namn insåg paret tidigt värdet i att dokumentera för framtiden. De arkiverade redan från första början, eller i alla fall nästan. Enligt museichefen Flaviano var det en brun spetsklänning från 1964 som blev startskottet. Yves tyckte att klänningen var så vacker att han inte ville skiljas från den – och idén att spara något plagg från varje kollektion föddes. Kutym var annars att man antingen gav bort prototypplaggen till modellerna eller sålde dem till kunder. Den växande samlingens första curator anställdes 1981. När prestigefulla Metropolitan Museum i New York 1983 visade en uppmärksammad Yves Saint Laurent-retrospektiv, som var museets första någonsin om en levande designer, blev det ytterligare ett kvitto på betydelsen av noggrann arkivering. I dag består samlingen av över 5 000 plagg plus skor, accessoarer, bijouterier och dokumentation som skisser, foton, pressmeddelanden och kundregister med exakta noteringar om vem som beställde vad under alla år. Unikt är också att samlingen i princip uteslutande består av prototypplagg, det vill säga kreationer som Yves själv skapade och visade på catwalken. Inte måttbeställda plagg, där färger och detaljer kunde justeras för att passa person och tillfälle. När Yves Saint Laurent gick i pension 2002 stängdes dörren till haute couture-huset för gott. Medan prêt a porter-varumärket Saint Laurent såldes till lyxmodegruppen Kering som framgångsrikt drivit det vidare. I dag med Anthony Vaccarello som designer nummer fem efter grundaren. Men – den glitterskimrande hyllningskollektion han visade i skenet av Eiffeltornet under säsongens modevecka kommer aldrig att hamna i museisamlingarna. Här är det endast och enbart mannen Yves Saint Laurents designgärning som hyllas, inte hans efterträdare. 1. När Paris ledande modeskapare Christian Dior hastigt går bort 1957 får den då blott 21-årige assistenten Yves Saint Laurent chansen att ersätta honom på chefsdesignposten. Debutkollektionen ”Trapeze” med a-linjesnitt blev en omedelbar succé för den unge modeskaparen och huset Dior. 2. Succén överår i fiasko 1960, efter att Yves Saint Laurent i sin iver att föryngra det konservativa huset Dior pushar gränserna för hårt och kickas. Samtidigt får han ett första av många psykiska sammanbrott. Men lyckligtvis har han då redan träffat sitt livs kärlek Pierre Bergé, och de börjar smida planer. 3. Bergé och Saint Laurent etablerar haute couture-huset Yves Saint Laurent 1962. Huset blir snart tongivande och lanserar i snabb följd ett antal herrinfluerade plagg som i dag är moderna klassiker, som Le smoking, safarijackan och byxkostymen. Mondrianklänningen från 1965, inspirerad av konstnären Piet Mondrian, är ett annat känt signaturplagg. Yves Saint Laurent (1936–2008) och Pierre Bergé (1930–2017) drev modehuset Yves Saint Laurent i Paris från 1962 till 2002. Bergé fortsatte att ansvara för affärsverksamheten även under perioder som de inte levde tillsammans. När paret stängde haute couture-verksamheten etablerade de Fondation Pierre Bergé – Yves Saint Laurent för att bevara arkivet. Stiftelsen står i dag bakom de två YSL-museerna. Musée Yves Saint Laurent Paris kommer att visa två olika utställningar per år. En ny, tematisk utställning varje höst och en retrospektiv på våren. Musée Yves Saint Laurent Marrakech öppnar i slutet av oktober i en specialritad byggnad i närheten av Majorelle Garden, en berömd trädgård som paret lät restaurera på 80-talet. Här ska visas tillfälliga, tematiska utställningar med plagg ur samlingarna.


Hjärtslitande hyllning

Summary: Rollen som Alban Bergs Lulu satt så starkt i sopranen och dirigenten Barbara Hannigan att den fick leva kvar och ta nya former på hennes första album i eget namn.

Modernt klassiskt Barbara Hannigan och Ludwig Orchestra ”Crazy girl crazy” (Alpha/Naxos) När Barbara Hannigan var ”Artist in residence” i Göteborgs konserthus under den förra säsongen förbluffade hon inte bara publiken med att sjunga och dirigera samtidigt. Hon utmanande också det traditionellt smörgåsbordsliknande konsertprogrammet genom att länka samman de olika verken, som vore de akter i ett sammanhängande drama. Som när hon före paus lät stämningen i Luigi Nonos smärtsamma ”Djamila Boupacha” för ensam sopran omärkligt glida över i Joseph Haydns mollklingande symfoni ”La Passione” och därefter intensifieras i Anne Trueloves nattliga förtvivlan i Igor Stravinskys ”Rucklarens väg”. För att efter paus ytterligare höja trycket med att som Lulu likna en vilt fladdrande, sotad fjäril i Alban Bergs ”Lulu”-svit. Och det är just denna Lulu som är i fokus på ”Crazy girl crazy”, hennes första album i eget namn där hon valt verk av Luciano Berio och George Gershwin för att skapa en helhet. Hannigan har varit verksam i 20 år och har uruppfört ett 80-tal verk, exempelvis George Benjamins opera ”Written on skin”, Hans Abrahamsens ”Let me tell you” och Unsuk Chins ”Le silence des sirèns” – båda för sopran och orkester. Men det var med hennes sensationella gestaltning av Lulu på La Monnaieoperan i Bryssel 2012 som tanken föddes att skapa en helt ny typ av konserter som hon själv skulle dirigera. Rollen som Lulu hade satt sig så starkt i henne att när hon inte längre fick göra den kände hon sig som ”en bortkastad älskarinna”. Så Lulu fick leva kvar i henne och ta nya former. Utgångspunkten för albumet är också den scen i slutet av ”Lulu” där Lulu minns sig själv som 15-åring då hon hade ”turen” att hamna på sjukhus några månader och komma bort från männens händer och blickar. Och hur hon där hittade sin röst, sina ord och sin plats i världen. Det är denna mycket unga flicka som Hannigan får oss att höra först på albumet i sin tolkning av Berios ”Sequenza III” som kan liknas vid en klangessä över den egna rösten. Efter detta oemotståndliga uttryck för befrielse är det dags för ”Lulu”-sviten där alla de åtrående männens röster finns representerade i orkestersatsens stämmor. En kokande gryta av distanserat vemod, bultande passioner och ren och skär skräck där Lulus egen stämma plötsligt reser sig som buren av en fontän över alla de nedslitande krafter som omger henne: ”Jag har aldrig i hela världen önskat att framstå som något annat än vad jag tas för, och jag har aldrig i världen tagits för någon annan än den jag är.” Hennes oundvikliga död följs så av en försäkran som Hannigan förmedlar med en hjärtslitande övertygelse: ”Lulu min ängel, jag är hos dig, kommer att vara nära dig, för alltid…”. Och detta är precis vad som sker när Hannigan avslutar med en svit ur Gershwins ”Girl crazy”, specialarrangerad av henne själv och tonsättaren Bill Elliot för samma besättning som ”Lulu”. En hyllning till den passionerade Lulu. Till den flickaktiga galenskap som hittar sitt hem, sin plats på jorden, i rytmen av sitt eget hjärta. Bästa spår: ”Sequenza III”, ”Adagio” och ”I got rhythm”. Hennes oundvikliga död följs så av en försäkran som Hannigan förmedlar med en hjärtslitande övertygelse. 1 Beethovenkonserten Den konsert som gav den klassiska konserten en närmast mytisk dimension ägde rum i Wien i december 1808 då Beethoven under fyra timmar bland annat framförde symfonierna nr 5 och 6, pianokonserten nr 4 samt improviserade vid pianot – nästan döv. 2 Smörgåsbordet I dag är den vanligaste konsertformen utformad som ett smörgåsbord. En konsumtionsvänlig form som kännetecknas av att innehålla lite av varje. Gärna med en lättsam uvertyr som start, kanske följt av något nyskrivet och en större symfoni som avslutning. 3 Promenadkonserten I London utvecklades redan på 1700-talet ett rikt utbud av folkliga nöjen i stadens parker, däribland klassiska konserter. Som en följd av detta startades 1895 The Proms i Albert Hall. Inomhuskonserter som bevarade den uppsluppet folkliga ståplatsatmosfären. 4 Picnickonserten Klassisk musik i det gröna har fått ett starkt uppsving, inte minst i det naturbesatta Sverige. I Göteborg spelar stadens symfoniker i juni i Slottskogen och i Stockholm har DN-konserten vid Sjöhistoriska museet i augusti på senare år dragit runt 40 000 åhörare. 5 Klubbkonserten Det senaste tillskottet, såväl i Sverige som internationellt, är klassiska konserter i klubbmiljö. En form som vill upprätta en intimare och mera avspänd relation till musiken, och som med lägre trösklar vill nå den publik som ännu inte hittat fram till den klassiska musiken.


Skivrecension: Hjärtslitande hyllning med Barbara Hannigan

Summary: Rollen som Alban Bergs Lulu satt så starkt i sångerskan och dirigenten Barbara Hannigan att den fick leva kvar och ta nya former på hennes första album i eget namn.

När Barbara Hannigan var ”Artist in residence” i Göteborgs konserthus under den förra säsongen förbluffade hon inte bara publiken med att sjunga och dirigera samtidigt. Hon utmanande också det traditionellt smörgåsbordsliknande konsertprogrammet genom att länka samman de olika verken, som vore de akter i ett sammanhängande drama. Som när hon före paus lät stämningen i Luigi Nonos smärtsamma ”Djamila Boupacha” för ensam sopran omärkligt glida över i Joseph Haydns mollklingande symfoni ”La Passione” och därefter intensifieras i Anne Trueloves nattliga förtvivlan i Igor Stravinskys ”Rucklarens väg”. För att efter paus ytterligare höja trycket med att som Lulu likna en vilt fladdrande, sotad fjäril i Alban Bergs ”Lulu”-svit. Och det är just denna Lulu som är i fokus på ”Crazy girl crazy”, hennes första album i eget namn där hon valt verk av Luciano Berio och George Gershwin för att skapa en helhet. Hannigan har varit verksam i 20 år och har uruppfört ett 80-tal verk, exempelvis George Benjamins opera ”Written on skin”, Hans Abrahamsens ”Let me tell you” och Unsuk Chins ”Le silence des sirèns” – båda för sopran och orkester. Men det var med hennes sensationella gestaltning av Lulu på La Monnaieoperan i Bryssel 2012 som tanken föddes att skapa en helt ny typ av konserter som hon själv skulle dirigera. Rollen som Lulu hade satt sig så starkt i henne att när hon inte längre fick göra den kände hon sig som ”en bortkastad älskarinna”. Så Lulu fick leva kvar i henne och ta nya former. Utgångspunkten för albumet är också den scen i slutet av ”Lulu” där Lulu minns sig själv som 15-åring då hon hade ”turen” att hamna på sjukhus några månader och komma bort från männens händer och blickar. Och hur hon där hittade sin röst, sina ord och sin plats i världen. Det är denna mycket unga flicka som Hannigan får oss att höra först på albumet i sin tolkning av Berios ”Sequenza III” som kan liknas vid en klangessä över den egna rösten. Efter detta oemotståndliga uttryck för befrielse är det dags för ”Lulu”-sviten där alla de åtrående männens röster finns representerade i orkestersatsens stämmor. En kokande gryta av distanserat vemod, bultande passioner och ren och skär skräck där Lulus egen stämma plötsligt reser sig som buren av en fontän över alla de nedslitande krafter som omger henne: ”Jag har aldrig i hela världen önskat att framstå som något annat än vad jag tas för, och jag har aldrig i världen tagits för någon annan än den jag är.” Hennes oundvikliga död följs så av en försäkran som Hannigan förmedlar med en hjärtslitande övertygelse: ”Lulu min ängel, jag är hos dig, kommer att vara nära dig, för alltid…”. Och detta är precis vad som sker när Hannigan avslutar med en svit ur Gershwins ”Girl crazy”, specialarrangerad av henne själv och tonsättaren Bill Elliot för samma besättning som ”Lulu”. En hyllning till den passionerade Lulu. Till den flickaktiga galenskap som hittar sitt hem, sin plats på jorden, i rytmen av sitt eget hjärta. Bästa spår: ”Sequenza III”, ”Adagio” och ”I got rhythm”. 5 klassiska konsertformer 1. Beethovenkonserten Den konsert som gav den klassiska konserten en närmast mytisk dimension ägde rum i Wien i december 1808 då Beethoven under fyra timmar bland annat framförde symfonierna nr 5 och 6, pianokonserten nr 4 samt improviserade vid pianot – nästan döv. 2. Smörgåsbordet I dag är den vanligaste konsertformen utformad som ett smörgåsbord. En konsumtionsvänlig form som kännetecknas av att innehålla lite av varje. Gärna med en lättsam uvertyr som start, kanske följt av något nyskrivet och en större symfoni som avslutning. 3. Promenadkonserten I London utvecklades redan på 1700-talet ett rikt utbud av folkliga nöjen i stadens parker, däribland klassiska konserter. Som en följd av detta startades 1895 The Proms i Albert Hall. Inomhuskonserter som bevarade den uppsluppet folkliga ståplatsatmosfären. 4. Picnickonserten Klassisk musik i det gröna har fått ett starkt uppsving, inte minst i det naturbesatta Sverige. I Göteborg spelar stadens symfoniker i juni i Slottsskogen och i Stockholm har DN-konserten vid Sjöhistoriska museet i augusti på senare år dragit runt 40.000 åhörare. 5. Klubbkonserten Det senaste tillskottet, såväl i Sverige som internationellt, är klassiska konserter i klubbmiljö. En form som vill upprätta en intimare och mera avspänd relation till musiken, och som med lägre trösklar vill nå den publik som ännu inte hittat fram till den klassiska musiken.


”Jag trodde inte alls att han skulle få priset så snart!”

Summary: För översättaren Rose-Marie Nielsen blev Kazuo Ishiguro hennes tredje Nobelsuccé under 2000-talet. Men själv trodde hon inte på Ishiguro utan en annan av hennes författare.

– Det är väldigt roligt, glorious! ropar Kazuo Ishiguros omtumlade översättare, Rose-Marie Nielsen. Hon hade just tränat klart på ett gympapass på Friskis & Svettis när Sara Danius offentliggjorde årets Nobelpristagare, och givetvis kastade sig alla journalister på telefonen till Rose-Marie Nielsen så att hon inte ens lyckades åka hem. – Jag trodde inte alls att Kazuo Ishiguro skulle få priset så snart! Om det var någon av ”mina” författare jag trodde skulle få det så var det Amos Oz. Men jag är så glad! Tre Nobelpristagare på knappt två decennier är ett svårslaget facit. – Ja, nu får jag åka hem och korka upp en flaska champagne! Det känns som att roulettekulan alltid stannar på någon jag samarbetat med, säger hon. Rose-Marie Nielsen har hittills översatt fem böcker av Kazuo Ishiguro. Hon har träffat författaren en enda gång, i samband med den första boken, ”Den otröstade”, som hon översatte och som kom ut på svenska 1996. – Han var mycket tillbakadragen, lugn och finstämd. ”Den otröstade” är en av hans svårare böcker, men han har ju skrivit flera som nått en betydligt större publik. Till exempel ”Återstoden av dagen”, som inte jag utan Annika Preis översatte 1990, fick ju väldigt många läsare när den blev storfilm med Anthony Hopkins och Emma Thompson. Det är nog den boken de flesta känner till, där Kazuo Ishiguro beskriver det engelska klassamhället mer precist än någon annan. – Visst ja, jag glömmer ju ”Never let me go” som kom på svenska 2005! Den har ju jag översatt och den har också blivit film. En hemsk bok, otäck, han har ju den förmågan också. ”Never let me go” har nog blivit den av hans böcker som den yngre generationen har lärt känna honom genom. Om Rose-Marie Nielsen ska definiera det speciella med Kazuo Ishiguro så nämner hon i första hand hans förmåga att växla världar. Varje ny bok är ett helt nytt universum, och han rör sig också fritt mellan genrerna. Den senaste, ”Begravd jätte” (på svenska 2016), närmar sig fantasygenren. – Det kan man nog säga, men det är också en allegori över gott och ont. Det allra bästa med Ishiguro är hans språk. Han skriver så vackert, på ett oerhört musikaliskt språk. Särskilt tydligt är det i novellsamlingen ”Nocturner: fem berättelser om musik och skymning” som kom på svenska 2010. Det är roligt att han också har skrivit noveller, det är ju en liten genre som förlagen brukar sky. Noveller ligger Rose-Marie Nielsen varmt om hjärtat sedan hon översatte Alice Munro, som höll på att falla i glömska under en period just för att hon skriver noveller. De stora förlagen slutade ge ut henne, men det lilla förlaget Atlas tog över och 2013 fick hon Nobelpriset. – ”Min” första Nobelpristagare var V S Naipaul, som fick Nobelpris 2001. Fast då blev jag inte alls förvånad, han var favorittippad. Men i dag! Oj! Jag måste hem och tvätta håret!


Så tas årets Nobelpristagare i litteratur emot i sociala medier

Summary: I sociala medier tas beskedet om årets Nobelpristagare i litteratur, Kazuo Ishiguro, emot med glädje. Men alla är inte nöjda med valet. – Är det här ett skämt? skriver New York Posts kolumnist John Podhoretz på Twitter.

Många är de som, i vanlig ordning, uttryckt sina känslor för årets Nobelpristagare i litteratur på sociala medier som Twitter. Läs mer: Nobelpriset i litteratur 2017 till Kazuo Ishiguro Flertalet är positivt inställda till pristagaren. Men alla är inte nöjda med valet av Ishiguro till årets Nobelpristagare. ”Ishiguro, är det ett skämt?” skriver John Podhoretz, kolumnist i New York Post på Twitter. Hanna Al-Othman reagerar på Twitter över att enbart män hittills i år har tilldelats Nobelpris. Stig Abell, redaktör för Times literary supplement skriver att han önskar att Svenska Akademien skulle ge priset till "författare som vågar göra stora saker över hela världen, istället för helt acceptabla engelskspråkiga författare”. I Sydsvenskan skriver Amanda Svensson om Ishiguro att han brister i sin språkhantering. ”Ishiguro skriver som Hemingway skulle gjort om han rökt braj och tappat såväl självdistansen som tidsuppfattningen – en isbergsteknik utsträckt till bristningsgränsen, pyntad med sirligheter men lättsmält som formfranska.” Ronald Paul, professor i engelsk arbetarlitteratur vid Göteborgs universitet säger till Göteborgs-Posten att han tycker valet är lite tråkigt, även om Kazuo Ishiguro är en fantastisk författare. – Nu när de har chansen att sätta vilken författare de vill i rampljuset, hade jag hoppats på någon mer överraskande och utmanande. Helst också en kvinna så att det hade blivit "varannan damernas", säger han.