Summary: Under några intensiva månader i slutet av 1920-talet snidade Brecht och kompositören Weill ihop det som kom att bli en av världens populäraste pjäser. I höst sätts ”Tolvskillingsoperan” upp i Stockholm igen – 76 år efter premiären

– Så länge det finns teater kommer ”Tolvskillingsoperan” att spelas, säger Lars Rudolfsson som sätter upp den på Stockholms stadsteater, premiär den 10 september. Bertolt Brecht har alltid varit en viktig och vital del av Lars Rudolfssons teaterliv, men det är inte förrän nu han gör sin första Brechtuppsättning. Varje gång han haft planer på att regissera Brecht, och helst då ”Tolvskillingsoperan”, har han känt att han behövt mer erfarenhet och så har det blivit något annat. Lars Rudolfsson ser ”Tolvskillingsoperan” som en av teaterns klassiska vändpunkter. – Den är inte en vanlig pjäs. Inte en opera. Den blandar konstnärlighet och ilska, musik och politik, dikt och verklighet. Driften med samhället är grov och personerna i rollistan rätt fasansfulla. Det ligger en befriande uppstudsighet i att skapa en form som inte går att artbestämma, och det var två helt unga killar som fick ur sig detta mästerverk med sin säregna aura, säger han. De som skapade operan var en 30-årig Brecht och Kurt Weill, 28. De hade inlett sitt samarbete 1927 med sex ”Mahagonnysånger”, som väckt bestörtning på festivalen för tysk kammarmusik i Baden-Baden. Samtidigt intresserade sig Brecht för John Gays ”Tiggarens opera” som haft urpremiär exakt två hundra år tidigare och som i början av 20-talet gjort braksuccé i London. Våren 1928 mötte Brecht producenten Ernst Joseph Aufricht. Denne hade just tagit över Theater am Schiffbauerdamm i Berlin och sökte ett invigningsprogram. Brecht föreslog att han skulle bearbeta ”Tiggarens opera” och att den unge kompositör han samarbetade med skulle komponera ny musik till sångerna. Kontrakt skrevs i slutet av april 1928. Premiären sattes till den 31 augusti. Brecht och Weill reste till Rivieran för att skriva och komponera tillsammans. Länge kallade Brecht och Weill sitt stycke ”Hallick-operan”, sitt namn fick ”Die Dreigroschenoper” först under repetitionerna. Omfattningen av Brechts insats har diskuterats. I programbladet vid urpremiären stod att Brecht gjort en bearbetning av John Gays original som översatts av Elisabeth Hauptmann. Brechtkännaren Herbert Grevenius hävdade att Brechts insats var så omfattande att det inte var fel att nämna honom som författare. Han slipade samhällskritiken, han drog åt personernas skurkaktighet åtskilliga snäpp: Mackie blev inte bara tjuv- och slem-sol-och-vårare utan närmast seriemördare, och krämaren och småtjuven Peachum blev tiggarkung över London som driver tiggeriet som storindustri. Mycket medvetet snidade Brecht språket till en intrikat mix av luth-ersk tyska, tjuvslang, anglicismer och vardagsspråk. Och i sin geniala originalmusik vävde Weill in slagdänga, jazz, dansmusik och barocka tongångar. Repetitionerna började den 1 augusti. I ensemblen fanns skådespelare, kabaréartister och operettsångare, men ingen operasångare. Månaden som följde präglades av en accelererande förvirring som utvecklades till ett rent kaos: Brecht lade sig hela tiden i regissören Erich Engels arbete, de rök ständigt ihop. Primadonnan Carola Neher, som skulle spela Polly, satt vid sin mans dödsbädd i Schweiz. När han dog tio dagar före premiären kom hon. Men hon drog sig ur eftersom hon tyckte att rollen var för liten. Den gick i stället till den helt oprövade Roma Bahn, som gjorde en strålande insats. Weill fick ett av sitt livs få vredesutbrott när han upptäckte att man glömt hans hustru Lotte Lenyas namn i rollistan. Det åtgärdades till premiären med en separat instickslapp. Operettcharmören Harald Paulsen, som spelade Mackie Messer, vägrade att uppträda utan en blå sjal som gick i färg med hans ögon. För att neutralisera den beskedliga effekten slängde Brecht och Weill på en halv kväll ihop en ballad om huvudpersonens infama skurkaktighet – balladen om Mackie Kniven. Men den känslige Paulsen tyckte den varför rå. Kurt Gerron som spelade polismästaren Brown fick överta den, och så skapades den inledande rollen som utropare dagarna före premiären. Alla i den hårt prövade ensemblen såg ett totalfiasko som givet. Aufricht sökte redan en ny pjäs. Någon döpte den nya ridån till ”bårtäcket”. på premiären var publiken först tyst och avvaktande. Men efter ”Kanonsången” som Mackie och Brown sjunger i bröllopsscenen brakade våldsamma applåder loss. Från den stunden gjorde varje ord och ton succé, skrev Aufricht senare. Och den succén spred sig som en löpeld över hela Europa. Fram till nazisternas maktövertagande 1933 hade ”Die Dreigroschenoper” översatts till 18 språk och man räknar med att den framförts 10 000 gånger. Nazisterna brände Brechts och Weills verk på bål. Båda gick i exil. Till Stockholm kom ”Tolvskillingsoperan” redan hösten 1929. Det var Alice och Ernst Eklund som tog den till sin Komediteatern. Själva spelade de Polly och Mackie och rollen som skökan Jenny gjordes av Mimi Pollack, enligt Bo Bergman i DN en liten nattdocka, ”hemskt krigsmålad i rött, vitt och svart”. 1937 regisserade Gustav von Platen ”Tolvskillingsoperan” på Lunds studentteater med bland andra Ria Wägner som gjorde Sjörövar-Jenny. 1950 lät producenten Lorens Marmstedt inviga sin Intima teatern vid Odenplan med ”Tolvskillingsoperan” i regi av Ingmar Bergman med ett järngäng i rollerna: Hjördis Petterson och Anders Ek som herrskapet Peachum, Edvin Adolphson och Gertrud Fridh som Mackie och Polly, Eva Dahlbeck som Jenny och Birger Malmsten som Filch. Länge var ”Tolvskillingsoperan” den enda pjäs Brecht var känd för i Sverige, fram till Brechtboomen på sextiotalet. I dag har den definitivt en klassikers status, och som sådan stöts och blöts och knökas den ständigt till på allehanda sätt. Och dess kvaliteter ifrågasätts ständigt: Är det inte så att ”Tolvskillingsoperan” är ett litterärt hafsverk som överlevt endast tack vare musiken? Lars Rudolfsson berättar att beslutet att ta upp den på Stockholms stadsteater föregicks av många diskussioner där åsikterna pendlade mellan allt från ”fantastisk teater” till ”usel dramatik”. Lars Rudolfsson tillhör definitivt falangen ”Fantastisk dramatik”. Han säger att den hast ”Tolvskillingsoperan” skapades i inte tillät upphovsmännen att gå tillbaka, analysera och ändra, och att det skapat en speciell ”vibrerande” kvalitet och ett speciellt tidsavtryck. – Den är vild i formen och har en jättestark vilja att slå någon på käften med sina rallarsvingar i en hetluft där sanningar sägs. Och samtidigt sjunga vackert för den som fått på käften. ”Tolvskillingsoperan” var viktig för Brecht hela hans liv, och han gjorde flera bearbetningar. Lars Rudolfsson och dramaturgen Jan Mark, som gjort en ny översättning, har utgått från den version Brecht gjorde tillsammans med Giorgio Strehler i mitten av femtiotalet, där handlingen förlagts till ett antytt New York. – Att leva ett helt liv som regissör och inte få göra ”Tolvskillingsoperan” vore fruktansvärt, sammanfattar Lars Rudolfsson. Calle Pauli calle.pauli@dn.se 08-738 21 33


Svårt hitta närvaron i en värld av ord

Summary: Efter två diktsamlingar och en bejublad prosadebut går nu Kerstin Norborg vidare. I novellsamlingen "Missed abortion" skriver hon om längtan efter barn, och en större närvaro.

Bortom babblet finns hängivenheten. Och för att berätta om den måste Kerstin Norborg ändå våga orden. Det gör hon nu. Efter prosadebuten med "Min faders hus" skriver hon nu med en större självklarhet. Då handlade det om predikanten som tystnade, men också om hennes egen rädsla för att dränka sanningen i ord; nu om att ge sig hän. Om längtan efter något bortom rationaliteten. - Det handlar om människor som försöker skapa det optimala livet men som är instängda i sig själva. De bär på en längtan efter något som kan befria dem, berättar Kerstin Norborg. Det kan vara ett barn - många av berättelserna i novellsamlingen "Missed abortion" handlar om barnen. Om de vuxna och de aldrig födda barnen. Om de dödfödda och de aborterade. De önskade och misstagen. Titeln är en medicinsk term för foster som dör i livmodern. Kerstin Norborg har själv upplevt det, en pojke som dog inuti henne. - Den erfarenheten av - hängivenhet, både i sorg och kärlek, var en startpunkt för det språk som den här boken bygger på. Hon skuttar upp ur stolen för att leta fram ett citat som precis illustrerar det hon vill säga. Hon gör så flera gånger, läser högt ur titelnovellen: " det fanns en närvaro där i rummet, efteråt skulle hon kalla den för kärlek. Ja hon skulle till och med kalla den gudsnärvaro, hon som aldrig brukade ta sådana ord i sin mun. Men det fanns något som strålade och hon visste inte om det kom från henne eller från pojken eller någon annanstans ifrån. Något så oreserverat som det hon nu var med om hade hon aldrig upplevt förut, aldrig trott sig förmögen." Kerstin Norborg sitter med utsikt över Nybroviken och skriver, i Författarcentrums lokaler på Skeppsholmen. En bra plats att få ro på, när ett par små tvillingar mättar hemmet med pladder. De där två små kom till världen strax efter "Min faders hus" kommit ut. Och förändrade en del. - Barn tvingar fram en närvaro. Det finns något både befriande och skrämmande i det. Men ingen modersmystik, det vill Kerstin Norborg poängtera. Ingen längtan till det dunkla, "naturliga". Mer som att det rationella valet kanske inte kan vara så rationellt som idealet påstår. Den sortens nyansering, den strävan mot en större komplexitet, är just den drivkraft som fick Kerstin Norborg att börja skriva skönlitterärt. Hon försökte bli journalist. Det gick inte så bra. - För mig var det oerhört svårt att arbeta som dagstidningsjournalist. De endimensionella utsagor som man måste använda var för mig väldigt plågsamma. Jag kände det som att jag förlorade mitt språk och hamnade i en sorts stumhet. Det instrumentella i det journalistiska språket fick henne att känna att hon ljög. Hon har alltid haft lätt för orden, kommer från en akademikerfamilj i Akademiker-Lund - en miljö full av ord. De blev så många och så välformulerade att de gled på ytan, lade sig som en hinna mellan henne och det som kändes äkta. Därför blev det dikter när hon började skriva skönlitterärt. Men dikter som längtade efter berättandet. I "Min faders hus" prövade språket hela tiden sin egen sanningsbärande förmåga. Som: "Det är detta som är djuret, tänker han. Det är detta som är djuret som bitit sig fast. Eller kanske tänker han inte så heller. Men det är så det är. Ljuset skrämmer honom nu." Kerstin Norborg bär liksom bokens Arvid på en stränghet mot språket, en stränghet som hindrar henne från att blomma ut i vackra, tomma formuleringar men som också kan ställa sig i vägen för berättandet. Men att skriva "Min faders hus" blev en sorts reningsprocess för henne, ett sätt att försonas med orden och med fiktionen. - Jag känner att jag nu skrivit med en större lätthet och med ett mer påstående språk, liksom vågat prata på. Därmed inte sagt att skrivandet varit enkelt, det är det aldrig. Den sökande poetiska prosan tycker hon fortfarande om, kommer nog att återvända till den även om det varit befriande att pröva något annat. Att skriva "Missed abortion" har för Kerstin Norborg varit väldigt lustfyllt, trots de svåra ämnena. - Jag kan drabbas av en oerhörd tacksamhet över att jag får hålla på. För mig finns det i skrivandeögonblicket en akt av tro. Tro? - Ja, en sorts tillit. En närvaro i världen, att precis så här är det, just nu. Jag kliver ut ur mitt privata och ger mig ut i något stort.


Vår bräckliga kulturhistoria

Summary: De värden som hotas av orkanen "Katrina" kan inte räknas i pengar. I New Orleans finns hela den amerikanska historien sammanpressad till några få gator med namn som Bourbon Street, Royal Street, S:t Louis Street, Rampart Street.

Det värsta är vattnet. New Orleans gamla franska kvarter ligger en bra bit under havsnivån och riskerar nu att förstöras. Det visar hur bräckliga och försvarslösa många historiska städer, kulturskatter och hela kulturlandskap är inför de katatsrofer som drar fram över jordklotet, och där "Katrina" är ett av de värsta exemplen. De värden som står på spel kan inte räknas i pengar. Just i New Orleans finns hela den amerikanska historien sammanpressad till några få gator med namn som Bourbon Street, Royal Street, S:t Louis Street, Rampart Street. Här föddes den amerikanska New Orleansjazzen och här knöts den nya musiken till den fria prostitution som fick de franska kvarteren att koka av liv fram till 1917. Arkitekturen från de här åren, från tidigt kolonialt 1800-tal till första världskriget, talar ett mycket medvetet språk. Aldrig senare har USA byggt så lätt och luftigt. Tunna gjutjärnsräcken och balkonger tycks sväva fritt utanför fasaderna. Byggnaderna är låga som enkla ladugårdsskjul. Mest något slags sirligt dekorerade krokanlådor av samma lekfulla karaktär som Venedigs renässanspalats. Båda städerna vårdar i dag lika ömt sina arkitekturklenoder och båda är lika historiskt omistliga. Jag tar fram den första bild av ett New Orleans-hus jag sett, taget av den amerikanska fotografen Edward Weston 1935. Titeln anger inte husets namn, det skulle kunna vara vilken som helst av de många flortunna byggnaderna längs Royal Street. Då var The French Quarters ännu nergångna och fattiga. I dag är allt renoverat. Det är järnräckena och de tunna pelarna som sätter sin prägel på allt. Förebilderna är grekiska tempelornament, franska liljor och sena jugendslingor. Men lika mycket har de hämtat sin form från tidig gjutjärnsteknik och från en expansiv, ny blomstrande ekonomi. Men det gick långsamt i början. New Orleans har om och om igen härjats av epidemier, översvämningar och orkaner som minimerat befolkningen. Husen, de som till äventyrs fick stå kvar, liknar ingenting annat i världen. Här fanns nyckeln till den amerikanska rikedomen, ett finansiellt guldgrävarland vid inloppet av Mississippifloden som forslar vatten från stora delar av den amerikanska kontinenten och sprider sitt slam i Mississippis delta. Det var bara en hake. Det fanns ingenting att bygga på. Allt sjönk. Inga bergknallar som reste sig upp ur dyn, inga klippor under vattnet som gick att fästa en stock i. Bara slam, sand, "The Swamps". Av detta blev en mycket särpräglad amerikansk nybyggaranda där ingenting riktigt ville ta sig men där de flesta nybyggare - och inte minst frigivna slavar - ändå stannade kvar. Här fanns Louis Armstrong, King Oliver och Kid Ory, här skrev William Faulkner flera av sina romaner och Tennessee Williams "A Streetcar Named Desire" (Linje Lusta) som fångade ett stämningsläge lika ekonomiskt exploaterbart som den unkna doften från Venedigs grönskimrande kanaler. I skrivande stund vet jag ännu inte vad som hänt New Orleans franska kvarter - orkanen "Katrina" har rört sig norrut från Grand Isle på Mississippideltats södra spets upp mot de vattensjuka markerna före den gamla staden. Stora delar av den amerikanska musik- och arkitekturhistorien är på väg att sättas under vatten.


Stridbar Nietzsche aktuell i dag

Summary: Det fanns en tid innan Friedrich Nietzsche började grubbla över evig återkomst, nihilism och övermänniskor. DN:s David Karlsson har läst hans tidiga stridsskrifter och mött en tänkare som i sin strävan efter ärlighet osäkrar allt – också den egna positionen.

Det är sommar och samma vändningar och samma ord droppar oupphörligt från tidningssidorna. ”Men tänk då först, ni bläckkluddare, innan ni kluddar! Jag menar att bläcket skulle rodna av skam inför detta trams.” Allt liknar ”en själlös ordmosaik med internationell syntax”. ”Dessa tidningssidor dryper ju av slem.” Nej, detta är inte kritik av de valhänta kommentarerna till tragedin i London och inte heller ett inlägg i bloggdebatten. Det är Friedrich Nietzsche som år 1873 karaktäriserar det tyska språkets behandling i tidskrifter och tidningar. Han gör det i förbifarten medan han begår lustmord på teologen David Friedrich Strauss. Nietzsche är 29 år gammal och sedan fyra år professor i grekiska i Basel, men känner sig redan allt mindre bekväm i den akademiska världen. Året innan har han i boken ”Tragedins födelse” presenterat en djärv nytolkning av den grekiska filosofin. Uppgörelsen med Strauss är den första i en rad kulturkritiska och polemiska skrifter Nietzsche utger mellan åren 1873 och 1876. Han kallar dem otidsenliga betraktelser. Tiden är handlingskraftig och nyttoinriktad. Naturvetenskapen blomstrar. Industrier grundläggs. Preussen har besegrat Danmark, Österrike och Frankrike i krig. Det tyska riket har enats och en kejsare utropats. Bismarck är rikskansler. Samma år som Nietzsche tillträder sin professur i Basel hålls Första Internationalen kongress där. Arbetarna organiserar sig. Nietzsche vantrivs. Han plågas alltmer av sjukdom, men är ännu inte övermannad. Skrifterna från första hälften av 1870-talet hör till de mest omedelbart tillgängliga i Nietzsches författarskap. Det är långt kvar till det profetiska tonläget hos Zarathustras diktare. Läran om den eviga återkomsten har ännu inte formulerats; nihilismen inte blivit något tema. Det är dessa tidiga texter som samlats i den volym som nu utkommer i Symposions utgåva av Nietzsches Samlade skrifter. Det är band två av utgåvan och den fjärde volymen som utkommer av planerade tio. Många av texterna i detta band har aldrig tidigare översatts till svenska. Övriga har i stort sett alla nyöversatts. En rad översättare har tillsammans rott projektet i hamn. Man skulle kunna kalla detta en kulturgärning, om uttrycket inte vore så malplacerat. Nietzsche ville inte bidra till kulturen; han ville riva ned och börja om. Och han skulle förmodligen inte ha känt sig mer hemma i vår tid och kultur än i sin egen. Denna kännetecknades, hävdade han, av ”det uttryck av belåtenhet som vilar över dess ansikte”. Dess företrädare såg sig som ”ständigt växande kompendium” av lärda åsikter; det mest omdömesgilla folket i världen. Mot denna självgoda och förmenta lärdom ställer Nietzsche vad han kallar liv. Och han har endast förakt över för den kultur som ”strös som socker ovanpå”. I centrum för Nietzsches reflektioner dessa år står den humanistiska forskningens mål och mening. Varför studera gamla texter? Vad nyttar historievetenskapen till? Hur nå verklig bildning? Som universitetslärare värjer han sig mot de utifrån kommande kraven på snabba resultat: ”Tro mig: när människor ska arbeta och bli nyttiga i den vetenskapliga fabriken innan de är mogna så förstörs inom kort såväl vetenskapen som de alltför tidigt i denna fabrik använda slavarna.” Han motsätter sig en instrumentell bildningssyn: ”varje utbildning som uppställer ett ämbete eller ett näringsfång som sitt slutmål är ingen utbildning till bildning”, den är ”endast en anvisning om på vilken väg man räddar och skyddar sitt subjekt i kampen om tillvaron”. Tack vare Symposions utgåva kan vi nu få en fullödigare bild av Nietzsche än vad som tidigare varit möjligt på svenska. Men – är det bra? Vad är nyttan med det? Om vi nu inte vill förfalla till den boktorra filologi Nietzsche förhånar och nöja oss med konstaterandet att en väsentlig lucka i vår översättningslitteratur äntligen fyllts igen? Annorlunda uttryckt: Kan vi göra bruk av Nietzsche på det sätt som han själv ville att klassiska och historiska studier skulle brukas – ”till förmån för livet”? Hur bör man i så fall läsa dessa texter i dag? Den heta sommaren 2005? Terroristernas sommar. Den afrikanska fattigdomens sommar. De samvetsömma rockstjärnornas sommar. Den sommar då ozonskiktet är tunnare än någonsin och allt fler inser att planetens klimat oåterkalleligen håller på att förändras. Vad kan den ironiske allvarsmannen Friedrich Nietzsche säga oss nu? Mycket finns att hämta i dessa texter. Man kan lära av det goda humöret och den oförsonliga polemiken, av den hela tiden framåtriktade rörelsen, av försöken att få liv och tänkande att gå ihop. De vibrerar av litterär energi. Men inte bara det. Om man lyckas överse med den påfrestande strävan till upphöjdhet – dragningen till det storslagna, dyrkan av geniet, viljan att vara förnäm – ja, då kan man i dessa tidiga texter urskilja ett helt annat stråk, väl så viktigt. Man kan få syn på vad man med ett uttryck från den italienske filosofen Gianni Vattimo kan kalla ”det svaga tänkandet” hos Nietzsche. Ett tänkande som är medvetet om sin egen begränsning och otillräcklighet. Häri ligger dessa texters i dag mest angelägna filosofiska insikt. I den ofullbordade och först postumt publicerade uppsatsen ”Om sanning och lögn i utommoralisk mening”, skriven 1873, utvecklar Nietzsche sin tidiga språk- och kunskapskritik: ”Att tala sanning är att använda de brukliga metaforerna, alltså, moraliskt uttryckt: kravet att ljuga enligt en fastställd konvention, att ljuga hjordvis i en för alla bindande stil.” Det är en briljant text som skjuter alla anspråk på att säkert veta något i sank. Den rycker undan grunden för all tvärsäkerhet. De senaste decenniernas stora intresse för Nietzsche har i hög grad handlat om just detta underminerande av den vedertagna sanningens grundvalar. Den vetenskapskritiske Nietzsches perspektivism har betonats. Men den som tror sig kunna ta Nietzsche till intäkt för en bekväm relativism bör nog läsa texterna en gång till. De genomsyras av kompromisslös sanningslidelse. Det är en sanningslidelse som kostar på. Som sätter sig själv på spel. Som får konsekvenser. Om den beundrade Schopenhauer skriver Nietzsche att denne ”tar på sig sannfärdighetens frivilliga lidande”. Nietzsche rannsakar alltså världen och vetandet men också, och där ligger hans radikalitet i dag, sig själv. I sin uppgörelse med kollegerna i filologskrået slår han fast att filologens ”skuld består i att han inte förstår vare sig antiken eller samtiden eller sig själv”. I sin strävan efter ärlighet och sannfärdighet och i sin drakdödarkamp mot inskränktheten skonar Nietzsche inte sin egen person. Han osäkrar allt, också den egna positionen. Till skillnad från vår tids alla moraliska besserwissrar och tvärsäkra relativister fortsätter han att fråga. Han vågar tillstå den egna kunskapens bräcklighet – den egna ”halv- och oförmågan” – men vägrar ge upp ”driften till sanning”. Det tidiga 1870-talets Nietzsche kunde skriva: ”Man kan inte vara lycklig så länge allt omkring oss lider och ådrar sig lidande; man kan inte vara moralisk så länge människornas liv bestäms av våld, bedrägeri och orättvisa.” Hans tänkande skulle genomgå flera metamorfoser efter detta. Frågandet fortsatte. Det som gör dessa 130 år gamla stridsskrifter så högaktuella nu, denna sommar av attentat och spektakel, är inte bara att de riktar sig mot en självtillräcklig biedermeier-artad kultur, mot en värld vars ”horisont är lika kringskuren som en invånares i en alpdal”. De gör det också utifrån en position modig och (trots allt) ödmjuk nog att vända det skoningslösa ifrågasättandet också mot de egna utgångspunkterna. david karlsson kulturdebatt@dn.se Friedrich Nietzsche ”Samlade skrifter Band 2.” Otidsenliga betraktelser I–IV. Efterlämnade skrifter 1872–1875” Övers. Jonas Asklund, Svenja Blume, Carl-Göran Ekerwald, Margaretha Holmqvist, Joachim Retzlaff, Nikanor Teratologen, Ingrid Windisch Noter och efterord: Ulf I Eriksson Brutus Östlings Bokförlag Symposion


"Islam kräver total lydnad"

Summary: Den holländska politikern Ayaan Hirsi Ali är i Stockholm för att tala om sin bok Kräv er rätt!. Hon lever under akut dödshot sedan mordet på Theo van Gogh, som hon gjorde den islamkritiska filmen Underkastelse med.

Medierna står på kö när vi kommer till den avtalade tiden på Grand Hôtel dit Ayaan Hirsi Ali anlände under rigoröst säkerhetspådrag på lördagskvällen. Hon föreslår att vi sätter oss vid det stora panoramafönstret med utsikt mot Slottet och Stockholms ström. Genast kommer säkerhetsvakter småspringande och leder oss, vänligt men bestämt, in bakom en skärm i skydd från fönstret. Vad synd, säger hon. Det är så här jag har det. Ibland känner jag mig som ett litet barn som säger: Snälla kan jag inte få göra så här? Jag blir hela tiden tillrättavisad. I skyddet från skärmarna berättar Ayaan Hirsi Ali hur hennes liv förändrades efter mordet på den holländske regissören Theo van Gogh i november förra året. Hon hade länge kritiserat islam och levt under dödshot i tre år. Men efter att hon och van Gogh gjort filmen Underkastelse del 1, som handlar om övergrepp mot kvinnor i islams namn, blev hotbilden akut. På van Goghs döda kropp hade ett brev naglats fast med ett dödshot mot Ayaan Hirsi Ali. Hon gick under jorden, trodde att det bara var tillfälligt och att människors ilska skulle gå över. Men den holländska underättelsetjänsten gjorde en annan bedömning. Först i april kunde hon flytta till en egen lägenhet i Amsterdam. Jag kan gå på gatorna, men alltid med en massa sällskap, säger hon och sneglar på vakterna som bevakar varje steg hon tar. Ayaan Hirsi Ali kan inte åka buss, inte göra spontana utflykter, aldrig sätta sig i en bil som inte har skottsäkra rutor. Jag kan aldrig göra något på lust utan måste planera allt väldigt noga tillsammans med säkerhetstjänsten, säger hon. Att inte kunna möta väljare på gatorna begränsar hennes arbete som parlamentsledamot i det liberala partiet VVD. Å andra sidan hävdar Ayaan Hirsi Ali att mordet blev startskottet för en förändrad integrationspolitik i Holland. Det har gjort Holland medvetet om vart vi är på väg. Den integrationsplan som mitt parti har gjort upp har accepterats av regeringen. Även om det fortfarande återstår mycket att göra, säger Ayaan Hirsi Ali. I korthet går planen ut på att stödet till kvinnor som utsätts för hedersrelaterat våld ska bli bättre. Det ska bli svårare att starta muslimska friskolor om de inte kan garantera en bredare etnisk mix bland eleverna. Invandrade kvinnor ska hjälpas in i utbildning och arbete, enligt Ayaan Hirsi Ali. Hennes kritik av islam är starkt ifrågasatt och hon är van att försvara sina ståndpunkter. Ändå svarar hon alltid vänligt och mjukt på våra frågor. I en av bokens essäer, Jungfruburen, hävdar hon att de muslimska ländernas fattigdom och underlägsna ställning beror på sexualmoralen i islam. Kvinnor som stängs in och misshandlas i hemmet förblir okunniga om omvärlden. Eftersom de uppfostrar barnen överför de sin begränsade världsbild, sin bitterhet och sin ilska inte bara till döttrarna utan även till sönerna. Om kvinnorna fick utbildning och blev oberoende, skulle det överföras till pojkarna och leda till framåtskridande, säger hon. Hon har kritiserats hårt för att sammanblanda kultur och religion. Även om hon kan se att den sexualmoral hon beskriver i boken även återfinns i kristna, patriarkala samhällen, insisterar hon på att problemet är störst inom islam. Islam grundades i den arabiska ökenkulturen. Det i sin tur har grundat den hederskultur som även förekommer bland kristna syrianer. Islam är en religion som kräver total lydnad och talar om vad du ska göra under dygnets alla vakna timmar. Jag uppmanar alla som kritiserar mig att tala om för mig när islam är skilt från kulturen, säger hon. Längre än så kommer vi inte. De som kritiserar henne från den politiska vänsterkanten kallar hon a pretty silly group. De försvarar min rätt att framföra kritik mot islam. Men säger att de inte håller med. Och att jag inte borde hade sagt det jag sagt, säger hon och skrattar. Ayaan Hirsi Ali växte upp i Somalia och är omskuren. Hon misshandlades av sin mamma, hon och systrarna fick alltid höra att det bara var deras bror som räknades. Vid 22 års ålder tvingades hon bryta med familjen och fly till Holland för att hon blev bortgift med en man hon aldrig träffat. Kritiker har påstått att hennes traumatiska bakgrund har gjort henne bitter och hatisk mot islam. Ni européer tycker att alla från Afrika har en traumatisk bakgrund. Jag har sett barn i Nairobi leka på soptippar och sniffa lim. Så att prata om mitt liv som traumatiskt, det går inte. Ayaan Hirsi Ali kallar sig optimist. De 15 miljoner muslimer som lever i Västerlandet behöver stöd för att organisera en kritik som kan leda till en reformering av islam, motsvarande den reformering som inleddes med upplysningstiden i Europa, enligt Ali. Att komma till Europa, se att kvinnor kan vara fria och ha en egen sexualitet, det är det som har påverkat mig.


Text och streck ger väggar djup

Summary: Våld, makt och identitet är återkommande teman i Sophie Totties verk. Även om hon gör platta bilder så vill hon göra konst med flera lager. Hennes utställning ”Perspektörerna (Bagdad)” är nu aktuell i Stockholm.

Långa remsor av halvtransparent plasttyg sträcker sig kors och tvärs över väggarna, täckta av röd skrift och svart bläck. Texterna handlar om sanningskommissioner, om perspektivet och Keplers knepiga förhållande till oändligheten. Titeln ”Isolario” är hämtad från de medeltida kartor som i detalj beskrev fragment av världen. Dessa öar av exakthet saknade dock inbördes relation och hur allt hängde samman förblev oklart ännu en tid. ”Isolario”, som visades i Lunds konsthall i våras, ingår i Sophie Totties nya utställning ”Perspektörerna (Bagdad)” på galleri Brändström & Stene i Stockholm. – En teckning är linjer på ett papper. Det här är linjer på väggar. En del skulle kalla det en installation, men jag föredrar att kalla det teckning. Det är mer precist. Sophie Tottie har under åren använt sig av en rad tekniker, men tycker sig ändå ha valt sitt uttryckssätt. – Jag arbetar med bilder, tvådimensionella bilder – även om jag råkar vara fixerad vid perspektivet, säger hon och skrattar. – Jag vill åt växelspelet mellan den platta bilden och den bild som har ett djup. Verken är inte färdiga bara för att en utställning är det, och Sophie Tottie kommer att fortsätta att arbeta med dem som nu precis har hängts på galleriets stora, vita väggar. Mycket återstår att upptäcka, hon är inte alls klar. Mycket mer vill Sophie Tottie inte säga om framtiden. Hon värjer sig mot kategoriseringar, och vill absolut inte stoppa in det ännu ogjorda i något fack. ”Isolario” har förändrats sedan i våras och kommer att göra det igen. Det är fem år sedan hon ställde ut i Stockholm. Sedan tiotalet år bor hon i Berlin, men pendlar till Sverige och undervisar en vecka i månaden på Malmö konsthögskola. Det tycker hon om. Tanken med ”Isolario” var att skapa ett öppet verk, där textremsorna strävar ut ur rummet, genom taket. Djupet finns också i ”Subject without nation”, där verkets tidningssidor både tränger djupt in i väggen och ut ur den framför betraktaren. Men det är en tvådimensionell bild. När Sophie Tottie har använt video och objekt har det varit för att hjälpa in text i bilden. Hon har aldrig arbetat med tredimensionell skulptur. ”Isolario” hänger omlott med serierna i ”Röd pilot” och ”Perspektörerna (Bagdad)”. De har tecknats med gravyr och målats med billack på akrylglas. Motivet påminner om ett anatomiskt öga men bygger på arkitektoniska skisser från 1950-talet till en (aldrig uppförd) idrottsarena i Bagdad. I de tre diptykerna pågår en rörelse som blir tydlig när man ser alla delarna samtidigt. Vi går runt i det solheta galleriet och Sophie Tottie berättar hur verken har kommit till – när glasskivorna är målade från fram- och baksidan, hur hiskeligt dyrt det är med fotogravyr och om hur ”Röd pilot” lämnar en illröd cirkel av ljus på väggen, som syns om man kikar in bakom själva verket. – Men det kanske bara är konstnärer som tittar där, säger hon och ler åt sin yrkesskada. Fast egentligen vill hon inte förklara så mycket. Det daltas för mycket med betraktaren, tycker hon, och den pedagogiska ivern begränsar i stället för att hjälpa till. Sophie Tottie vill att konsten ska få ta tid och låter hellre mycket vara osagt. När konsten inte är för lättolkad dröjer den kvar – och det är bra. – Men det krävs mod av betraktaren att tro på sina egna reaktioner, och att ta till sig ett verk utan förenklande förklaringar. Min erfarenhet är att många visst förstår, även om de är osäkra. De kan säga ”inte vet jag, men jag tänkte att kanske ...”. Ofta tänker de helt rätt! Hon uppskattar själv att bli ställd, och blir uttråkad av att komma in på en utställning om hon bara kan konstatera att hon begriper allt. – Den bästa reaktionen är ”pang! nämen vad är det här?!”. Det är svårt att lösgöra sig från inkörda tolkningsspår, men om man lyckas strunta i det inlärda är det lite som att födas på nytt. Kanske kan konsten vara en frizon utanför systemen. För hennes egna bilder blev året i New York 1994–95 viktigt – långt från det Stockholm där hon var född och utbildad, långt från alla bekantas föreställningar kunde hon i en separatutställning se hur bilderna fungerade för sig själva. Sophie Tottie vill göra konst med flera lager. Teman som våld och maktstrukturer, identitet och kontroll går igen, och hon ser de politiska frågorna som existentiella. Hon har alltid varit intresserad av politik, och det är ingen slump att en av tidningssidorna i ”Subject without nation” handlar om Dagmar Hagelin. – I efterhand har jag förstått att den historien har format mitt sätt att tänka. Den drabbade mig så när jag växte upp. De argentiska mödrarna har funnits med i tidigare verk. Sophie Tottie är uppvuxen på Kungsholmen och i Lund. Hennes far var bibliotekarie, mor lingvist. Dottern tyckte om språk och teater, men uteslöt successivt andra vägar tills bara konsten fanns kvar. Men tecknade gjorde hon inte förrän sent. På Konsthögskolan nobbade hon all teckning, som hon såg enbart som förberedande skisser. – Det var först på slutet som jag bestämde mig för att det var teckningen som var verket. Jag började med enkla linjer som korsade varandra. Linjerna utvecklades så småningom till streckkoder, och i slutet av nittiotalet dök fotografier upp i linjerna. Nu fylls linjerna med text. Vad nästa steg blir vet hon inte, men hon fascineras av bokstäver, och texten tränger sig in i hennes konst. Sophie Tottie arbetar disciplinerat och mycket, men försöker ägna helgerna åt familjen. Det är inte alltid lätt, säger hon, och möjligen krävs det mer disciplin att sluta jobba än att ta sig till ateljén. – Och kring en utställning bryts alla gränser. Då måste det bli så bra som ... det bara går. Sanna Björling sanna.bjorling@dn.se 08-738 10 00


När grannarna grillas i Irak

Summary: I Ib Michaels nya roman ”Grill” kommer kriget hem till Danmark. På tisdag ges den ut på svenska. Många andra danska författare vänder ut på landsbygden. Dan Jönsson om bokåret i Danmark.

Ib Michael ”Grill” Övers. Ann-Mari Seeberg Bonniers Dy Plambeck ”Buresø-fortællinger” Gyldendal Bent Vinn Nielsen ”En bedre verden” Gyldendal Helle Helle ”Rødby-Puttgarden” Samleren Kristian Ditlev Jensen ”Livret” Gyldendal Det är han! Två kvinnors spontana rop skär genom tystnaden på en restaurang på Nørrebro när tv-nyheterna bryter programmet för en extrasändning. En dansk medborgare har kidnappats i Basra i Irak; bilderna från al-Jazira visar en svårt marterad man som med klarblå ögon tittar rakt in i kameran. Regeringen gör sitt bästa för att mörka, men snart läcker det ut att den kidnappade inte är vem som helst, utan sonen till den diplomat som efter invasionen av Irak belönades med posten som Basras guvernör. Kriget i Irak har kommit hem till Danmark. Och via al-Jazira kommer hela tiden nya grymma bilder: kidnapparna skär först en hand, därefter ett öra av gisslan. För var gång tilltar styrkan i det danska krigsmotståndet. Jag råkar läsa Ib Michaels nya roman ”Grill” precis när det smäller i London, och analytiker i hela världen enas om att Danmark kan bli nästa mål. Verkligheten sipprar motståndslöst och utan filter in genom fiktionen: hur realistiskt är det här scenariot egentligen? Skulle ett angrepp, säg, på Köpenhamn verkligen leda danskarna till slutsatsen att det är kriget i Irak det är fel på? Tenderar inte en nation i sådana lägen snarare att sluta sig? Och med tanke på hur slutet Danmark redan är i dag – vad skulle hända om det drogs åt ytterligare ett varv? Ib Michaels snabbskrivna, och ännu snabbare översatta roman tvingar inte bara fram den sortens frågor. Jag är rätt säker på att det också är sådana frågor som har tvingat fram den. Vad är Danmark för slags samhälle i dag? Finns det någon väg tillbaka från Camp Eden? Kanske borde man läsa ”Grill” främst som en vredgad besvärjelse, ett förtvivlans rop till kvarlevorna av ett annat Danmark – ett Danmark med en öppen, kosmopolitisk attityd till världen. Ett Danmark som Ib Michael, född 1945, debut 1970, i själva verket alltid haft sitt skrivande förankrat i. Detta ”andra” Danmark har ju plötsligt blivit så svårt att tro på. Jag märker det när jag på bibliotekets sommargallring får tag i ett exemplar av Dea Trier Mørchs ”Den indre by” från 1980 – ett relationsdrama från ett radikalt Köpenhamn där Christianias sociala experiment utgör ett självklart (om än ifrågasatt) kraftcentrum. Att bläddra i den är att slå upp dörren till en tid när Köpenhamn, ihop med Amsterdam, gick för Europas öppnaste och mest frigjorda metropol. Mørchs urbana realism tecknar konturerna av ett liv i snabb förändring – men också av en möjlig framtid där ”alternativen” blivit vardag. Sådana böcker skrivs inte längre; framtiden blev en annan, som bekant. Men betyder det att allting bara var en illusion? Ib Michaels roman är mest av allt ett engagerat svar på den frågan. Nej, säger han. Det ”andra” Danmark lever vidare – och det bara ett stenkast från Mørchs ”indre by”: här, på det ungdomliga och mångkulturella Nørrebro. Grill, den ena av de båda kvinnorna på restaurangen, är en ljuskonstnär som från sin takvåning projicerar spektakulära bildspel på Köpenhamns natthimmel med sina laserkanoner – bilder som med krigets gång får en allt vassare politisk ton. Hon känner igen gisslan som en av sina grannar. När hon träffar René, som lärt känna mannen på en äventyrlig resa i Jemen, förenas konstnärlig kraft och kvinnlig list i ett politiskt spel som via ett fiffigt sidospår också inbegriper en utvisningshotad pojke från Afghanistan. Det är mycket samtidskommentar på en gång, och i sanningens namn är ”Grill” trots ett flödande språk och stor färgrikedom långtifrån någon av Ib Michaels bättre romaner. Dess politiskt uppdaterade, men både sexuellt och kulturellt klichésprängda Tusen-och-en-natt-pastisch är däremot intressant som ett av få riktigt tydliga exempel på hur en dansk författare i dag försöker komma till rätta med ett land han inte längre känner igen. Litteraturen är en långsam konstart, och reaktionerna på tidens händelser låter sig sällan avläsas så handgripligt. Oftast äger de rum på en annan, mer molekylär nivå. Man kunde säga att litteratur i grunden inte reagerar på sin tid – utan försöker smälta den. En tendensroman som ”Grill” är därför alltid en avvikelse. Och kastar man just nu en blick över det litterära Danmark slås man mycket riktigt av hur stillsamt, nästan fridfullt det ser ut. Inåtvänt, vore ett annat sätt att säga det. Ett tidens tecken? Kanske. Flertalet danska författare svarar på landets nya, krigiska och främlingsfientliga uppsyn inte genom att projicera andra bilder, utan tvärtom – genom att försöka hitta det de fortfarande känner igen. Finns det någon linje i det senaste årets utgivning löper den därför snarare genom skildringarna från det kosmopolitiska Nørrebros sociala antipod – den blonda, lantliga provins som blivit det nostalgiska folkepartiets favoritprojektion. Att det är en livskraftig men också problematisk bild bekräftas av att författare från alla generationer just nu tar sig an den. Den ges en välbehövlig, drastisk retuschering i debutanten Dy Plambecks ”Buresøfortællinger” – en dansk ”Spoon River” som i korta prosalyriska stycken hugger fram ett anekdotiskt mikrokosmos där Irakkriget mullrar på i fonden. Och den får en lika klädsam sorgkant i den trettio år äldre Bent Vinn Nielsens ”En bedre verden”, där en utbränd frilansfotograf från Köpenhamn går ner för räkning i ett sommarhus på Bornholm. Under sin konvalescens lär han långsamt känna öns inre liv – medan ”fastliggarnas” misstro lika stadigt växer. Men pärlan bland dessa landsortsskildringar är Helle Helles ”Rødby-Puttgarden”, ett lågmält, knivskarpt porträtt av två unga systrar i Rødbyhavn på Lolland. Danmarks sydligaste ö är också dess fattigaste, en avfolkningsbygd där folk dör som flugor och de enda jobb som finns att få är de på färjorna till Tyskland. Rødby framstår i Helles gestaltning som en gåtfull, motsägelsefull plats, efterblivet hukande i skuggan av det stora europeiska kommunikationssystem som knappast lämnar andra spår hos ortsbefolkningen än en och annan sporadisk graviditet. Doften av den stora världen är annars inte mer exotisk än att Jane (uttalas Jäne) gratis tar den med sig hem från färjornas parfymbutik. I Helle Helles försök till positionsbestämning finns något på samma gång exakt och provisoriskt, symboliskt och alldagligt. Världen bortom Danmark tränger in på ett närmast omedvetet sätt, som en doft, medan vardagen går vidare som om inget hänt. Greppet påminner en del om Christian Jungersens sätt att dra paralleller mellan folkmord och arbetsplatsmobbning i sin psykologiska thriller ”Undtagelsen” (recenserad i DN 16/12 -04). Eller för att ta ett annat uppmärksammat exempel: om kopplingarna mellan matkultur och självmord i Kristian Ditlev Jensens debutroman ”Livret”. Jensens roman är min personliga favorit i årets danska utgivning: ett originellt kraftprov, en mustig kulinarisk jordenruntresa med ett djupt, svart hål i centrum. Robin McCoy, matskribent på en av Danmarks största tidningar, lever sitt liv på ständig resa mellan världens ledande gourmetkrogar. Men efter hustruns självmord existerar inte längre någon vin- eller såsupplevelse som inte till slut öppnar den psykiska slussen in mot mörkret. Varje njutning blir ett frosseri i förgänglighet, och bilderna som leder mellan kärlek, mat och död är raffinerade, ofta brutala. I kaffets temperatur, i köttets styckning och i kakan på ett Lissabonkafé: överallt finns spåren efter, eller förebud om död. Med en inte alltför långsökt tolkning blir ”Livret” en tragisk karikatyr av den världsvane, kosmopolitiske hyperkonsument som förkroppsligar den kulturella elitens ideal i de flesta av dagens europeiska länder, inte bara i Danmark. Denne beläste och bereste konnässör kan alltid lika övertygat motivera sina preferenser – men saknar inre botten. Han är därför, i en grundläggande existentiell mening, omättlig. Och kanske kan det låta drastiskt – men ändå undrar jag om inte det är samme man som träder fram på al-Jaziras bilder i Ib Michaels roman, förberedd för slakt: vivören som med ständigt samma självrättfärdighet och tempo tar för sig av kvinnor och exotiska kulturer. En man med världen som sin livrätt. Jo. Visst är det han. Dan Jönsson litteratur@dn.se


När kritikern får bestämma

Summary: Tio skribenter har recenserat var sin låt. Det finns bara ett problem. Musiken existerar inte. Men nu ska tio artister ändra på det. "Den omvända samlingsskivan" är född.

Bredäng utanför Stockholm. Uje Brandelius arbetar på en ny låt. I refrängen får han sällskap av sonens dagisgrupp. Det är nästa logiska steg i Doktor Kosmos-sångarens musikaliska utveckling. Det har han redan läst i en recension. - Gudskelov tog skribenten avstamp i min person, så jag slipper skriva en Tomas Ledin-text. Det är skönt. Men de musikaliska anvisningarna var väldigt tydliga. Jag tvingas gå i en helt ny riktning. Du har inga problem att följa anvisningar från en skivrecensent? - Nej, det passar mig alldeles utmärkt. Jag tycker om att bli styrd. Jag har kommit på mig själv med att tänka: "Oj! Det här låter ju bra. Jag måste nog fortsätta på det här spåret efter att experimentet är över." Uje Brandelius är en av tio artister som värvats till "Den omvända samlingsskivan" - ett skruvat projekt där tio musikskribenter först skriver recensioner av låtar som inte finns, varefter respektive artist omsätter orden i toner. - Tanken är att göra konst av kritiken och sedan göra konsten till ett slags beställningsverk från journalisterna. Vi kastar om rollerna. Man beskyller ju ofta recensenter för att vara misslyckade rockmusiker. Den här gången får de bestämma hur det ska låta. Nu är det upp till bevis, säger Håkan Lidbo, som både är en av upphovsmännen till projektet och en av artisterna som blivit tilldelade en recension. Idén föddes under Melodifestivalen 2004. Håkan Lidbo ställde upp med en låt som han skrivit åt gruppen Pay TV. Han var ett oväntat namn i sammanhanget. Håkan Lidbo är mest känd för sin elektroniska instrumentaldansmusik för en liten men trogen fanskara. - Om jag blir sågad i pressen har jag alltid kunnat säga: "Nej, det ska vara otakt och låta konstigt." Men i mainstreamvärlden är det annorlunda. När jag jobbade på ett stort skivbolag på 90-talet var artisterna nästan rädda för popkritikerna. En dålig recension kunde vara lika traumatiskt för självbilden som att bli lämnad av en käresta. - Det var delvis därför jag skrev låten till Melodifestivalen, fortsätter han. Jag ville tänja på mina bekvämligheter. Jag menar, tänk om jag gör smal och otillgänglig musik för att förbli immun mot kritik? Efter åtskilliga samtal med journalisten Kalle Dixelius började "Den omvända samlingsskivan" ta form. Lagom till julhandeln ska resultatet ges ut på en samlingsskiva. Men redan i september håller duon en releasefest där enbart recensionerna presenteras. - Skivan är slutet på konstverket, fastslår Kalle Dixelius. Själva processen är det viktiga. Vad som började som "en kul grej" har blivit en kommentar till både den artistiska kreativiteten och mediernas makt. Kalle Dixelius, tidigare kritiker på DN, är själv en av recensenterna i projektet. Han har sällskap av bland andra Andres Lokko (Svenska Dagbladet), Anders Nunstedt (Expressen), Jan Gradvall (Dagens Industri), Lennart Persson (Expressen) samt Malena Rydell och Po Tidholm från DN. - Vi kommer inte att be, säg, Tomas Ledin blanda calypso med death metal. Det får inte bli förutsägbart och plojigt. Skribenterna har haft en tydlig mottagare, säger Kalle Dixelius. Några sågningar? - Nej, jag tror skribenterna insåg i ett tidigt skede att det inte blir så roligt att höra låten som man just sågat sönder. Och det skapar inte direkt någon kreativ lust hos artisten. Vi bannlyste inte sågningar, men jag är glad att vi inte fick några. De flesta recensioner är snarare brydda. Typ: "Jag visste inte att han kunde låta så här?" Bland mottagarna återfinns Silverbullit, Parker, Andreas Tilliander, Sophie Rimheden, Uje Brandelius, Fibes! Oh Fibes!, Isolation Years och, som sagt, Håkan Lidbo. Det är fortfarande hemligt vilken skribent som recenserar vilken artist. Alla inblandade ställer upp gratis och delar på eventuella intäkter. Det handlar, först och främst, om att bryta ny mark. Visserligen var sportkrönikören Mats Olsson något liknande på spåren när han skrev rockromanen "De ensamma pojkarna" (1995) och sedan lät Per Gessle och Nisse Hellberg spela in det fiktiva rockbandets låtar. Men Håkan Lidbo och Kalle Dixelius löper linan ut. Nu definierar skribenterna precis hur det låter och varför det är bra - innan det finns. - Vi lever i en tid där musiken har blivit en slit-och-släng-vara, säger Håkan Lidbo. Förut hade genomsnittslyssnaren 40 album i sin skivsamling, nu har samma person flera tusen nedladdade låtar i sin ipod. Det är ett ohyggligt flöde av musik, men varje enskild låt blir mindre värd. Det känns viktigt att göra en skiva som sätter fingret på musikskapandet. Typiskt nog ville inte de riktigt stora, etablerade artisterna vara med i experimentet. - Men jag kan förstå dem, tillägger han. När jag läste min recension fick jag en klump i magen. Skribenten hade precis hittat min svaghet, något som jag måste reparera. Och det går igen i de flesta recensionerna, skribentens uttryckliga önskan om artistens nästa steg. Bilden bekräftas av en rundringning till Christian Olsson i Fibes! Oh Fibes!, Jakob Nyström i Isolation Years och Sophie Rimheden. Samtliga tvingas utforska okänd mark efter att ha läst sina recensioner. Fibes! Oh Fibes! måste rent av byta språk från engelska till svenska. - Det känns skitsvårt, men recensenten hade en rolig och originell vision om vårt nästa steg, säger Christian Olsson. Dessutom tycker jag att det är hög tid att vi testar popkritikernas kompetens. Allt fler tidningar lanserar ju sina recensenter som om de vore artister, med bylines som är större än bilden på skivan som de skriver om. Det här experimentet drar allt det där till sin yttersta spets. Tillbaka i Bredäng utanför Stockholm. Uje Brandelius fortsätter att svettas med sitt nästa musikaliska steg. Och även om den kommande samlingsskivan kan ses som en enda lång recension av recensenterna tror han inte att maktbalansen kommer att förändras. - Nej, om låtarna blir dåliga kommer skribenterna att hävda att vi inte gjorde som vi blev tillsagda. Grundförhållandet kvarstår. De tycker. Vi gör. Enda skillnaden är att de tycker på förhand den här gången, säger Uje Brandelius och tillägger: - Tyvärr tror jag inte att popkritikerna har lärt sig så mycket av projektet. De behöver inte blotta sig på samma sätt som artisterna och de blir därför inte lika mottagliga för kritik. Nästa steg borde vara att vi får sjunga en låt om vad vi tycker om deras recensioner.


När kritikern får bestämma

Summary: Tio skribenter har recenserat var sin låt. Det finns bara ett problem. Musiken existerar inte. Men nu ska tio artister ändra på det. ”Den omvända samlingsskivan” är född.

Bredäng utanför Stockholm. Uje Brandelius arbetar på en ny låt. I refrängen får han sällskap av sonens dagisgrupp. Det är nästa logiska steg i Doktor Kosmos-sångarens musikaliska utveckling. Det har han redan läst i en recension. – Gudskelov tog skribenten avstamp i min person, så jag slipper skriva en Tomas Ledin-text. Det är skönt. Men de musikaliska anvisningarna var väldigt tydliga. Jag tvingas gå i en helt ny riktning. Du har inga problem att följa anvisningar från en skivrecensent? – Nej, det passar mig alldeles utmärkt. Jag tycker om att bli styrd. Jag har kommit på mig själv med att tänka: ”Oj! Det här låter ju bra. Jag måste nog fortsätta på det här spåret efter att experimentet är över.” Uje Brandelius är en av tio artister som värvats till ”Den omvända samlingsskivan” – ett skruvat projekt där tio musikskribenter först skriver recensioner av låtar som inte finns, varefter respektive artist omsätter orden i toner. – Tanken är att göra konst av kritiken och sedan göra konsten till ett slags beställningsverk från journalisterna. Vi kastar om rollerna. Man beskyller ju ofta recensenter för att vara misslyckade rockmusiker. Den här gången får de bestämma hur det ska låta. Nu är det upp till bevis, säger Håkan Lidbo, som både är en av upphovsmännen till projektet och en av artisterna som blivit tilldelade en recension. Idén föddes under Melodifestivalen 2004. Håkan Lidbo ställde upp med en låt som han skrivit åt gruppen Pay TV. Han var ett oväntat namn i sammanhanget. Håkan Lidbo är mest känd för sin elektroniska instrumentaldansmusik för en liten men trogen fanskara. – Om jag blir sågad i pressen har jag alltid kunnat säga: ”Nej, det ska vara otakt och låta konstigt.” Men i mainstreamvärlden är det annorlunda. När jag jobbade på ett stort skivbolag på 90-talet var artisterna nästan rädda för popkritikerna. En dålig recension kunde vara lika traumatiskt för självbilden som att bli lämnad av en käresta. – Det var delvis därför jag skrev låten till Melodifestivalen, fortsätter han. Jag ville tänja på mina bekvämligheter. Jag menar, tänk om jag gör smal och otillgänglig musik för att förbli immun mot kritik? Efter åtskilliga samtal med journalisten Kalle Dixelius började ”Den omvända samlingsskivan” ta form. Lagom till julhandeln ska resultatet ges ut på en samlingsskiva. Men redan i september håller duon en releasefest där enbart recensionerna presenteras. – Skivan är slutet på konstverket, fastslår Kalle Dixelius. Själva processen är det viktiga. Vad som började som ”en kul grej” har blivit en kommentar till både den artistiska kreativiteten och mediernas makt. Kalle Dixelius, tidigare kritiker på DN, är själv en av recensenterna i projektet. Han har sällskap av bland andra Andres Lokko (Svenska Dagbladet), Anders Nunstedt (Expressen), Jan Gradvall (Dagens Industri), Lennart Persson (Expressen) samt Malena Rydell och Po Tidholm från DN. – Vi kommer inte att be, säg, Tomas Ledin blanda calypso med death metal. Det får inte bli förutsägbart och plojigt. Skribenterna har haft en tydlig mottagare, säger Kalle Dixelius. Några sågningar? – Nej, jag tror skribenterna insåg i ett tidigt skede att det inte blir så roligt att höra låten som man just sågat sönder. Och det skapar inte direkt någon kreativ lust hos artisten. Vi bannlyste inte sågningar, men jag är glad att vi inte fick några. De flesta recensioner är snarare brydda. Typ: ”Jag visste inte att han kunde låta så här?” Bland mottagarna återfinns Silverbullit, Parker, Andreas Tilliander, Sophie Rimheden, Uje Brandelius, Fibes! Oh Fibes!, Isolation Years och, som sagt, Håkan Lidbo. Det är fortfarande hemligt vilken skribent som recenserar vilken artist. Alla inblandade ställer upp gratis och delar på eventuella intäkter. Det handlar, först och främst, om att bryta ny mark. Visserligen var sportkrönikören Mats Olsson något liknande på spåren när han skrev rockromanen ”De ensamma pojkarna” (1995) och sedan lät Per Gessle och Nisse Hellberg spela in det fiktiva rockbandets låtar. Men Håkan Lidbo och Kalle Dixelius löper linan ut. Nu definierar skribenterna precis hur det låter och varför det är bra – innan det finns. – Vi lever i en tid där musiken har blivit en slit-och-släng-vara, säger Håkan Lidbo. Förut hade genomsnittslyssnaren 40 album i sin skivsamling, nu har samma person flera tusen nedladdade låtar i sin ipod. Det är ett ohyggligt flöde av musik, men varje enskild låt blir mindre värd. Det känns viktigt att göra en skiva som sätter fingret på musikskapandet. Typiskt nog ville inte de riktigt stora, etablerade artisterna vara med i experimentet. – Men jag kan förstå dem, tillägger han. När jag läste min recension fick jag en klump i magen. Skribenten hade precis hittat min svaghet, något som jag måste reparera. Och det går igen i de flesta recensionerna, skribentens uttryckliga önskan om artistens nästa steg. Bilden bekräftas av en rundringning till Christian Olsson i Fibes! Oh Fibes!, Jakob Nyström i Isolation Years och Sophie Rimheden. Samtliga tvingas utforska okänd mark efter att ha läst sina recensioner. Fibes! Oh Fibes! måste rent av byta språk från engelska till svenska. – Det känns skitsvårt, men recensenten hade en rolig och originell vision om vårt nästa steg, säger Christian Olsson. Dessutom tycker jag att det är hög tid att vi testar popkritikernas kompetens. Allt fler tidningar lanserar ju sina recensenter som om de vore artister, med bylines som är större än bilden på skivan som de skriver om. Det här experimentet drar allt det där till sin yttersta spets. Tillbaka i Bredäng utanför Stockholm. Uje Brandelius fortsätter att svettas med sitt nästa musikaliska steg. Och även om den kommande samlingsskivan kan ses som en enda lång recension av recensenterna tror han inte att maktbalansen kommer att förändras. – Nej, om låtarna blir dåliga kommer skribenterna att hävda att vi inte gjorde som vi blev tillsagda. Grundförhållandet kvarstår. De tycker. Vi gör. Enda skillnaden är att de tycker på förhand den här gången, säger Uje Brandelius och tillägger: – Tyvärr tror jag inte att popkritikerna har lärt sig så mycket av projektet. De behöver inte blotta sig på samma sätt som artisterna och de blir därför inte lika mottagliga för kritik. Nästa steg borde vara att vi får sjunga en låt om vad vi tycker om deras recensioner. Henrik Arvidsson henrik.arvidsson@dn.se 08-738 12 03


Bittert febrig stridsskrift

Summary: Man kan läsa den pakistanskfödde Tariq Alis nya bok ”Bush i Babylon” som en direkt replik till Tony Blairs antihistoriska halsstarrighet, skriver Göran Greider.böck er

Tariq Ali ”Bush i Babylon” (Bush in Babylon)Övers. Gunnar Sandin Ordfront Påståendet att diktatorn Saddam Hussein förfogade över massförstörelsevapen som hotade hela världen tillhör numera vår tids stora imperialistiska lögner. En av samma epoks mer magnifika förträngningar stod nyligen Bushs vapenbroder Tony Blair för när han dagarna efter de avskyvärda terrordåden i London upprört förklarade att dåden inte hade någonting med den brittiska insatsen i Irak att göra. Att någon kan vägra att se länken till det folkrättsvidriga kriget mot Irak är faktiskt svårt att förstå, annat än som desperat propaganda, särskilt som arabvärlden sedan mer än hundra år bär på djupa ärr efter det brittiska imperiets härjningar; vad britterna än gör i regionen åtföljs handlingarna naturligtvis av historiska ekon. Vi kommer som befriare, inte som erövrare, försäkrade britterna 1920 när de slog ned upproren i södra Irak, för övrigt i de trakter där ett legendariskt slavuppror redan på 800-talet hade skapat en tradition av folkligt motstånd. Samma sak sade de våren 2003 och arabvärldens befolkningar saknar inte historiskt minne, det tycks ibland snarare vara allt de har. På sätt och vis kan man läsa Tariq Alis nya bok ”Bush i Babylon” som en direkt replik till Blairs antihistoriska halsstarrighet. ”Irak hade avlats inom ramen för det brittiska imperiet”, konstaterar han med nittonhundratalshistorien som vrålande sufflör. Ali är en pakistanskfödd vänsterintellektuell av aristokratisk börd som sedan många år lever i Storbritannien och den bok som nu kommer på svenska – häromåret publicerad på engelska – är en passionerad, faktarik och ofta bittert ironisk stridsskrift. Ali slåss på tre fyra fronter samtidigt: här pulserar hans vältaliga avsky för arabvärldens diktaturer, hans djupa motvilja mot religiös fundamentalism och hans analytiska raseri mot vår tids imperialism, en imperialism i nyliberalismens era. Inledningsvis grubblar Ali över varför så många britter inte kan förstå varför ockupationstrupperna inte möttes med ”blommor och sötsaker” – som en så kallad knäarab (Alis term) hade försäkrat Bush och Blair före invasionen – och undrar om det kan bero på att deras minne av främmande trupp i det egna landet är så avlägset; det kortvariga motståndet mot den romerska invasionen är ju en smula avlägset. Störst nytta borde Alis bok egentligen kunna göra i huvudet på inte minst den svenska bombhöger som etablerat sig på ledar- och debattsidor de senaste åren; här finns siktdjupet krigsentusiasterna så uppenbart saknar. Kan en PM Nilsson eller en Per Ahlmark ens förstå följande irakiska skämt som florerade när Saddam föll och amerikanerna kom: ”Först hade vi eleven, sedan fick vi läraren?” Särskilt det senaste året har bilden av det irakiska motståndet i svenska medier nästan helt och hållet reducerats till den islamistiska terrorns slakt på civila. Och sannerligen; den existerar och den kan bara fördömas. Men ett annat, sekulärt motstånd finns ju där också. Det föds från dag till dag, när ockupationstrupperna kränker, fängslar och dödar civila i jakten på terrorister, ja, när taggtråd dras kring opålitliga byar eller inhemska tillgångar säljs ut till högstbjudande. Faktum är att den bilden av det irakiska motståndet för närvarande ofta skildras bättre i amerikanska mainstreammedier. CBS 60 Minutes kan således låta amerikanska soldater tala om detta motstånd och berätta om irakiska köpmän som deltar i motståndet, inte av fanatism, utan av upprördhet inför en orättfärdig ockupation. I svenska medier tycks Irak slutgiltigt ha förvandlats till ett slags Jihadhelvete, begripligt endast som ondska och vanvett. Borta är imperialismens och alla dess ekon, borta är ockupationen, borta är den kritiska analysen. Essäistiskt och med alla sina mycket personliga och litterära band till den irakiska historien närvarande vecklar Ali ut regionens blodiga nittonhundratalshistoria. Under ett årtusende blir Bagdad det vägkors där mongoler, turkar och britter paraderar förbi ovanför befolkningens huvuden. Medan det åldrande osmanska väldet trots allt tillät ett relativt stort mått av autonomi innebar britternas ankomst till regionen – indiska sepoysoldater från en annan del av kolonialväldet fick då göra grovjobbet – att ett helt annat, detaljstyrt regemente infördes över Irak. Irak förresten: ”De tre osmanska provinserna Bagdad, Basra och Mosul häftades brutalt samman” av de imperiala strategerna medan Kuwait skars av längs en linjal för att snart förvandlas till imperiets ”bensinstation”. Som härskare installerades kung Feisal, marionetten som själv sorgset konstaterade att han inget annat var än ”ett instrument för brittisk politik”. Gränser dragna i ökensanden räckte inte för att skapa ett nationellt irakiskt medvetande. Ett embryonalt sådant uppstod dock till slut men då i hjärtat av den irakiska militärapparaten och i skräckinjagande former förvaltat av en allestädes närvarande säkerhetstjänst. Det arabnationalistiska arvet från Nasser, med dess odemokratiska ledarstil, ser Ali som ett gift i regionens politiska fantasi. Alis invändningar mot västs stupida etnifiering av den irakiska situationen är synnerligen givande och han konstaterar exempelvis att även i den så kallade sunnitriangeln, där motståndet är som intensivast, utgörs befolkningen till 50 procent av shiiter. Vad finns då att invända mot denna febriga men analytiskt rika stridsskrift? Jo, Tariq Ali förmår inte dra upp de moraliska och politiska gränserna mellan de olika typerna av motstånd som riktas mot ockupationsmakten. Inte för att denne marxist har någon som helst böjelse för den religiösa fundamentalismen – i sin förra bok ”Fundamentalisternas kamp” strimlade han den – men helhetsbilden blir ändå att han tenderar att romantisera allt slags motstånd i Irak. Det håller inte. En vänster värd namnet måste ha modet att avstå från att lättvindigt romantisera det ”folkliga” motståndet, i synnerhet när det skördar så många civila människors liv. Kanske är det stora värdet av denna bok att den med besked återupplivar ett perspektiv som länge gick förlorat bland västvärldens radikaler: imperialismkritiken. Ali menar att den vänster som samlats på sociala foran världen över oftast inriktat sig på kritik av den nyliberala ekonomiska politiken och underlåtit att förstå att kapitalet också framträder i vapnens form, för att låna boktiteln på Andreas Malms ”När kapitalet tar till vapen”, ett häpnadsväckande originellt bidrag till en verkligt intelligent global vänsterteori som utkom förra året. Den fjärde front Tareq Ali kämpar på är just det historiska minnets: ”Ockupationen av Irak är något nytt för de yngre generationerna eftersom de flesta inte är vana att leva i länder som dominerar andra genom våld”, skriver han och fortsätter, ”men den ingår i en lång historisk process som bröts under 1900-talet och nu är tillbaka på rätt spår.” Rätt spår? Där är, som vanligt, Tariq Ali bittert ironisk. Men till och med dessa bitterheter ger hans läsare insikter om hur imperialismen i dag gestaltar sig för de miljoner människor som inte behöver läsa om den i böcker. Göran Greider litteratur@dn.se


Föräldrafri överlevnadskamp

Summary: ”Barnen som inte fanns”, en särpräglad och djupt gripande film med avstamp i verklig-heten, berättar om fyra japanska barn som överges av sin mamma.

”Barnen som inte fanns” Regi och manus: Hirokazu Kore-eda I rollerna: Yuya Yagira, Ayu Kaitaura, Kimura Hiei, Momoko Shimizu, Hanae Kan, You m fl Längd: 2 tim 21 min Barntillåten Från Japan kommer numera mest skräck och tecknat, gangstrar och faktiskt fortfarande en eller annan samuraj. Högdramatiskt och våldsamt alltsammans. Men så finns där också Hirokazu Kore-eda, en stillsammare röst, som gör något annat och alldeles för sig.Med estetiskt koncentrerad realism berättar han helt andra historier, långt bortom dramatiskt allmängods och thrillerns genrekonventioner. I sina tidigare spelfilmer, de ytterst minnesvärda ”Illusioner” (1995), ”Efter livet” (1998) och ”Distance (2001), använde han denna sin vardagsrealism som inramning till stora filosofiska spörsmål. Vad betyder ett självmord för de efterlevande? Vad betyder minnet, när livet ska summeras? Hirokazu Kore-edas bakgrund och fortsatta verksamhet som dokumentärfilmare sätter sina spår också i spelfilmerna. I ”Illusioner” får man en beskrivning av villkoren för japanska fiskare så att säga på köpet. I ”Efter livet” ges inblickar i en lång rad människors högst verklighetsnära tankemönster, materiella förutsättningar och drömmar. Alldeles särskilt märks det i hans nya film, som med avstamp i en verklig händelse berättar om fyra barn som överges av sin mamma. Till den dag hon försvinner får de inte synas, inte gå i skolan, inte alls delta i det liv som förknippas med barndom. Utan att höja rösten och föra fram saken till det övertydliga första planet, beskriver Hirokazu Kore-eda bakgrunden i ett samhälle där faderslöshet är en skam, många barn ett problem och de helst varken ska höras eller synas. Äldst i syskonskaran – där alla har olika fäder – är 12-årige Akira. Han är den ende som får lämna lägenheten och bär den vuxnes hela ansvar för sina bägge småsystrar och en ostyrig lillebror, medan han drömmer om att få gå i skolan och spela baseboll. Han är ett slags modern japansk släkting till Antoine Doinel i François Truffauts ”De 400 slagen”, också i den osökta lätthet med vilken Hirokazu Kore-eda behandlar honom. Yuya Yagira i rollen, med allvarliga ögon och den tunga bördan att värna om syskonen i en allt hårdare överlevnadskamp, fick skådespelarpriset i Cannes förra året. Det hade lika gärna kunnat fördelas jämnt mellan alla barnen – inklusive You i rollen som mamman, ansvarslös men också det kärleksfullt sammanhållande kittet i familjen tills hon en dag bara försvinner ur barnens liv. ”Barnen som inte fanns” är särpräglad och djupt gripande. I omvänd ordning mot annan civilisationskritik med liknande förtecken – som exempelvis Truffauts ”Vilden” – går hans barn andra vägen. Från intimaste anpassning i ett – faktiskt – tryggt och inrutat familjeliv till ett allt ”vildare” tillstånd, alltmedan årstiderna växlar, gas och vatten stängs av, hungern och smutsen tilltar. Så avtäcker Hirokazu Kore-eda systematiskt och känsligt sina grundläggande existentiella frågor i ”Barnen som inte fanns”. Vad är det att vara barn – eller vuxen? Vad är det grundläggande i mänsklig civilisation? Och i mänskliga behov? Den dokumentära känslan, lättheten och återhållsamheten anger inte endast släktskapet med just Truffaut. Det ska, liksom hos fransmannen, inte heller förväxlas med bildmässig omedvetenhet. Varje bild i ”Barnen som inte fanns” är vackert och omsorgsfullt infogad i de möjliga svaren. Finessen är precis som i Hirokazu Kore-edas tidigare filmer att den mycket påtagliga bekantskapen med hans personer – i det här fallet en spräcklig, rörande, obrutet hoppfull barnaskara – ger de stora abstrakta frågorna ett personligt och konkret ansikte. eva af geijerstam film@dn.se


Tioårsjubileum för Cirkus Cirkör

Summary: Cirkusdirektör Tilde Björfors firade med att ta semester.. Från svartklädd vänsteridealist till professor. Tilde Björfors firar Cirkus Cirkörs tioårsjubileum med att ta sig in på Danshögskolan. Men först har hon övat på att vara ledig.

För första gången på tio år har Tilde Björfors haft semester från skötebarnet Cirkus Cirkör och i stället spenderat tid med sin ettårige son, långt bort från ringande telefoner och neurotiska cirkusartister. Nervöst tar hon steget in i replokalen. Semestern har varit ett enda stort eldprov för den mediehaussade cirkusdirektören. - Jag trodde inte att det skulle gå att vara borta men det verkar som allt finns kvar, säger hon och drar en lättnads suck. I nästa andetag berättar hon hur en del av Cirkus Cirkörs högkvarter i Alby utanför Stockholm målats vitt i hennes frånvaro och nu känns alldeles för tillrättalagd. "Jag gillar det där friteatermuggiga, det får vi inte tappa bara för att vi blir en del av etablissemanget", utbrister hon medan hon vant poserar framför DN:s fotograf bland trapetser och röda bollar. På tio år har Cirkus Cirkör förvandlats från en liten friteatergrupp till en stor apparat med turnerande föreställningar, gymnasieskola och en eftergymnasial utbildning. I slutet av månaden tar Tilde Björfors plats på Danshögskolan när nycirkus blir ett högskoleämne och cirkusdirektören professor på deltid. Cirkus Cirkörs ledarskap blir alltmer decentraliserat så att cirkusens varumärke "Cirkör-Tilde" kan fokusera på sin glöd. Glöden som ofta kallats Cirkus Cirkörs livlina och som gjort dess direktör till en eftertraktad föredragshållare i svenskt näringsliv. - I början var vi lite av allas gunstlingar, vi stack ut och kom med något nytt. Det var liksom ingen som hade haft gafflar i näsan tidigare. Men på sistone har det hänt att vi fått gnälliga recensioner. Vi blir inte lika hajpade längre och det kanske beror på att vi blivit mer etablerade, spekulerar hon. Den berömda glöden föddes tidigt, redan under skoltiden när Tilde Björfors tillsammans med några kompisar beslöt sig för att starta en egen gymnasieskola i antroposofmeckat Järna utanför Stockholm. De jobbade på somrarna för att få ekonomin att gå ihop och raggade lärare som skulle inspirera. - Jag var tokvänsteridealist och brann för hela världen. Sen sprang jag hem och kollade på "Varuhuset" i smyg. Svartklädd med rosa i garderoben, du vet. Kanske är det därför som Cirkus Cirkör förblir min passion, jag gillar den där blandningen mellan underground freakshow och pompa och ståt med prinsar och prinsessor i publiken, säger hon. Mötet med nycirkusen skedde i Paris på besök hos vänner. - Det sa bara pang rakt in i hjärtat. Tänk en föreställning där det inte finns någon tyngdlag och precis allt är möjligt, utbrister hon. När Tilde Björfors nu tar steget in i etablissemanget är det inte utan vånda. Hon har själv sett hur engagemang försvunnit när man blir för hemtam i det kulturella finrummet. Samtidigt ser hon möjligheterna. - Det är bra för att vi slipper lägga vår tid på att springa runt i korridorerna och ragga pengar till utbildningen. Men jag vill också utveckla våra föreställningar och för det behövs det andra samarbeten. För tillfället för Cirkus Cirkör samtal med utländska investerare om ekonomiskt stöd till kommande produktioner och utländska turnéer. Just nu spelar man bland annat förställningarna "99% Unknown" och "Havfruen" runt om i Europa. - På de bidrag vi får i Sverige kan vi inte turnera internationellt och fortsätta att vara nyskapande. Men det har tagit ett tag att få med hela organisationen inklusive mig själv på att söka kommersiella samarbeten. Det var nog inget jag hade kunnat tänka mig när jag var yngre, konstaterar hon. I träningshallen där vi sitter är förberedelserna i full gång inför kulturfestivalen Subörb som Cirkus Cirkör arrangerar tillsammans med Botkyrka kommun och Riksteatern. Men Tilde Björfors har inte varit med i planeringen. - Då hade jag inte kunnat vara ledig. Det kanske är det som blir det riktiga eldprovet. Klarar de det utan mig så kan jag lägga av, säger hon och skrattar.


Diabetikerns vardag

Summary: Diabetes är en svensk folksjukdom. 450 000 svenskar lever med sjukdomen som ofta får svåra komplikationer. Men enligt dokumentären ”Vi kan rädda dem” i TV 4 finns det hopp.

Som diabetiker blir man lätt desillusionerad. Löpsedlarna, gula gapiga, har lovat räddning två gånger om året de senaste tio åren, nu är botemedlet här, tusentals svenskar kan bli friska från sin svåra sjukdom! Kanske vaknade tidningarna till när diabetes började betraktas som en folksjukdom. Men ingen räddning kommer. Jag har gått till läkaren (återbesök med blodprov och vägning var tredje månad) och självsäkert slängt det ena benet över det andra och deklarerat att jag är ledig nästa fredag. För en transplantation. Eller för att operera in en konstgjord bukspottskörtel. Eller vad det nu är som kvällstidningarna har lovat ska rädda de fem procent av Sveriges befolkning som lider av diabetes. Och varje gång har läkaren, på läkares vis, lagt den ena handen över den andra och sagt ”det där ska du inte bry dig om, den forskningen kommer inte att visa några resultat än på fem–tio år”. Nu har 450 000 svenskar diabetes. Det är ingen tvekan om att sjukdomen är ett samhällsproblem och ett knepigt sådant eftersom läkarna fortfarande inte kan säga säkert vad den beror på. Den kan vara ärftlig, den kan komma i samband med hormonsvängningar, den kan vara en följd av övervikt och påfrestning på kroppen. Ofta blir det komplikationer, även om man sköter sig. Det finns två sorters diabetes, typ 1 och typ 2. Den förstnämnda benämns också som ungdomsdiabetes och har ingenting med kost eller övervikt att göra. Drabbas man av ungdomsdiabetes väntar ett liv av insulininjektioner och blodprovskontroller. Kvällens dokumentär utlovar även den nytt hopp för diabetiker. Bo Holmström har träffat fyra människor som lever med typ 1-diabetes. En av dem väntar på att hennes ena njure ska sluta fungera, synen förlorade hon redan 1977. En annan väntar på transplantation av insulinproducerande ö-celler. En tredje har redan genomgått en transplantation och ”vaknar på morgonen sprudlande lycklig till ännu en dag som frisk”. Som diabetiker blir man lätt livrädd. För bensår och njursvikt och oseende ögon och Bo Holmströms uppfordrande mikrofon som svajar nedanför näsan på ett litet diabetesbarn som försöker spela landhockey med pappa. Ackompanjerad av stämningsstråkar ställer Holmström frågor som ”Trodde du att du skulle dö då?” och avbryter läkare för att själv sammanfatta medicinska tillvägagångssätt. Halvvägs igenom programmet är jag fullt övertygad om att jag kommer att vara blind före min 30-årsdag, för någon glasklar räddning har fortfarande inte synts till. Men på slutet blir dokumentärens ambition mer än önskvärt tydlig och en viss hoppfullhet sprider sig. Även om jag själv inte räknar med att räddas inom kort. Hanna Hellquist tv@dn.se Vi kan rädda dem TV 4 20.00


Taggarna utåt inför hajpad turné

Summary: Shout Out Louds från Stockholm är på väg mot ett internationellt genombrott. Inför sin tredje USA-turné her de besökt David Letterman och Jay Leno, och nu har deras debutplatta släppts i Sverige - igen.

Det har gått undan. För två år sedan gjorde Shout Out Louds sin första större spelning på Popagandafestivalen i hemstaden Stockholm. I sommar har de besökt både David Lettermans och Jay Lenos populära pratshower - som uppvärmning inför deras tredje USA-turné. Det breda genombrottet är inom räckhåll. - Besynnerligt, fastslår sångaren Adam Olenius när DN frågar hur han själv skulle beskriva det senaste halvåret. - Vi har alltid haft en ganska pessimistisk men ändå positiv inställning i bandet, om du förstår vad jag menar Inte riktigt. - När man var yngre drömde man ju om att slå igenom i USA och så, men nu känns det inte så speciellt. Och det säger jag inte för att verka cool. Det är klart att det är roligt att folk gillar oss, men vi har alltid haft taggarna utåt. Vi är väldigt försiktiga och drar oss för att titta framåt. Tidigt i våras korades Shout Out Louds till "nästa stora grej" av Rolling Stone Magazine. Det blev startskottet för en omfattande internationell mediehajp. Såväl brittisk som amerikansk press började kasta superlativer efter stockholmarna och i vanlig ordning urartade allting i ett VM-i-referenser där Shout Out Louds jämfördes med alla från Arcade Fire och tidiga The Cure (vettigt) till The Flaming Lips och U2 (mindre vettigt). - Alla skriverier har gett oss en hängiven publik förvånansvärt snabbt i både England och USA, men det hör även ihop med att svensk musik har ett bra rykte utomlands. Man stöter på många som köper svenska band på export, säger Adam Olenius och tillägger: - Amerikanerna tror ju att vi är hur stora som helst i Sverige. Och därmed är vi framme vid ironin. Shout Out Louds, som våren 2003 släppte sin första ep på hemmaplan, har aldrig varit i närheten av att bli lika haussade i Sverige som i USA och England. Här förblir de en sympatisk indieorkester med en och annan P 3-hit under bältet. Nu har deras debutalbum "Howl howl gaff gaff" återutgivits i svenska butiker i en internationell version med några nya spår. - Här hemma är det svårt att sätta fingret på vad som kännetecknar svenska rockband, men i USA och England uppfattas vi som mer exotiska. - De brukar säga att vi har ett "folkrocksound" som amerikanerna känner igen i sin countrymusik. Jag tycker att de har en poäng. Vid det här laget har Shout Out Louds hunnit turnera mer utomlands än de har gjort i Sverige. De har haft sällskap av hajpade britter som The Futureheads och The Magic Numbers, kanadensarna The Dears och amerikaner som The Secret Machines och Kings of Leon. För varje vända på vägarna har det dykt upp fler människor på spelningarna. Det har dock inte varit helt okomplicerat att gå från det lilla indiebolaget Bud Fox i Sverige till jätten Capital Records i USA. Enligt Adam Olenius har bandet lagt ned orimligt mycket tid på att förklara för amerikanerna att de fortfarande vill göra allt från omslag till stickers och videor på egen hand. - I stället för att prata med en person måste vi numera prata med typ hundra olika personer samtidigt. Vi måste ständigt småfajtas om smågrejer. Som att få sälja våra tidiga ep- och vinylutgivningar i samband med spelningarna. Vi vill skynda långsamt och hitta rätt publik, inte lanseras som ett visst sorts band. - Man får ofta känslan att amerikanerna tror att världen ska gå under inom ett halvår. Och det gäller ju inte bara skivbranschen. Det där otåliga tänkandet går igen i miljö och politik, om du förstår hur jag menar?


Taggarna utåt inför hajpad turné

Summary: Shout Out Louds från Stockholm är på väg mot ett internationellt genombrott. Inför sin tredje USA-turné her de besökt David Letterman och Jay Leno, och nu har deras debutplatta släppts i Sverige – igen.

Det har gått undan. För två år sedan gjorde Shout Out Louds sin första större spelning på Popagandafestivalen i hemstaden Stockholm. I sommar har de besökt både David Lettermans och Jay Lenos populära pratshower – som uppvärmning inför deras tredje USA-turné. Det breda genombrottet är inom räckhåll. – Besynnerligt, fastslår sångaren Adam Olenius när DN frågar hur han själv skulle beskriva det senaste halvåret. – Vi har alltid haft en ganska pessimistisk men ändå positiv inställning i bandet, om du förstår vad jag menar ... Inte riktigt. – När man var yngre drömde man ju om att slå igenom i USA och så, men nu känns det inte så speciellt. Och det säger jag inte för att verka cool. Det är klart att det är roligt att folk gillar oss, men vi har alltid haft taggarna utåt. Vi är väldigt försiktiga och drar oss för att titta framåt. Tidigt i våras korades Shout Out Louds till ”nästa stora grej” av Rolling Stone Magazine. Det blev startskottet för en omfattande internationell mediehajp. Såväl brittisk som amerikansk press började kasta superlativer efter stockholmarna och i vanlig ordning urartade allting i ett VM-i-referenser där Shout Out Louds jämfördes med alla från Arcade Fire och tidiga The Cure (vettigt) till The Flaming Lips och U2 (mindre vettigt). – Alla skriverier har gett oss en hängiven publik förvånansvärt snabbt i både England och USA, men det hör även ihop med att svensk musik har ett bra rykte utomlands. Man stöter på många som köper svenska band på export, säger Adam Olenius och tillägger: – Amerikanerna tror ju att vi är hur stora som helst i Sverige. Och därmed är vi framme vid ironin. Shout Out Louds, som våren 2003 släppte sin första ep på hemmaplan, har aldrig varit i närheten av att bli lika haussade i Sverige som i USA och England. Här förblir de en sympatisk indieorkester med en och annan P 3-hit under bältet. Nu har deras debutalbum ”Howl howl gaff gaff” återutgivits i svenska butiker i en internationell version med några nya spår. – Här hemma är det svårt att sätta fingret på vad som kännetecknar svenska rockband, men i USA och England uppfattas vi som mer exotiska. – De brukar säga att vi har ett ”folkrocksound” som amerikanerna känner igen i sin countrymusik. Jag tycker att de har en poäng. Vid det här laget har Shout Out Louds hunnit turnera mer utomlands än de har gjort i Sverige. De har haft sällskap av hajpade britter som The Futureheads och The Magic Numbers, kanadensarna The Dears och amerikaner som The Secret Machines och Kings of Leon. För varje vända på vägarna har det dykt upp fler människor på spelningarna. Det har dock inte varit helt okomplicerat att gå från det lilla indiebolaget Bud Fox i Sverige till jätten Capital Records i USA. Enligt Adam Olenius har bandet lagt ned orimligt mycket tid på att förklara för amerikanerna att de fortfarande vill göra allt från omslag till stickers och videor på egen hand. – I stället för att prata med en person måste vi numera prata med typ hundra olika personer samtidigt. Vi måste ständigt småfajtas om smågrejer. Som att få sälja våra tidiga ep- och vinylutgivningar i samband med spelningarna. Vi vill skynda långsamt och hitta rätt publik, inte lanseras som ett visst sorts band. – Man får ofta känslan att amerikanerna tror att världen ska gå under inom ett halvår. Och det gäller ju inte bara skivbranschen. Det där otåliga tänkandet går igen i miljö och politik, om du förstår hur jag menar? HENRIK ARVIDSSON henrik.arvidsson@dn.se 08-738 12 03


Dansbandsbiten

Summary: Det har blivit dags att avgöra vilket dansband som är bäst i Sverige.– Den här kvällen är dansbandsmusikernas chans att få glänsa lite extra, säger Marie-Louise Kristensson, som i kväll leder P 4:s direktsändning av dansbandsgalan Guldklaven.

Marie-Louise Kristensson är tillsammans med Mats Ingels radiolyssnarnas sällskap under kvällens musikgala, som också är startskottet för dansbandsveckan i Malung. Det är ett arrangemang som har dragit tiotusentals dansentusiaster till Dalarna varje sommar sedan 20 år tillbaka. Till årets dansbandsvecka räknar arrangörerna med omkring 30 000 besökare, vilket är ungefär lika många som brukar åka till Hultsfredsfestivalen. Men även om de flesta övriga svenskar aldrig skulle vilja sätta sin fot i Hultsfred, så vet de när festivalen är, vilka band som spelar och vad som händer. Med dansbandsveckan är det annorlunda. Om man inte är en inbiten dansbandsfantast vet man förmodligen inte ens om att den finns. Hur förklarar man det? Åtminstone delvis med orättvisa fördomar mot dansbandsmusik, svarar Marie-Louise Kristensson. – Dansbandsmusik har aldrig ansetts vara fint eller bra nog. Men det handlar om otroligt duktiga musiker som gör ett jättejobb. Det är dansbandsmusikerna som håller den svenska livescenen levande i dag. Många av dem lägger ner omkring 200 dagar per år på att resa runt i landet i sina turnébussar och spela inför publik, säger Marie-Louise Kristensson. En vanlig åsikt är att dansbandsmusiken är enformig, och att den dessutom har låtit likadant i decennier. Men det stämmer inte, menar hon. – Det finns många nya dansband som låter helt annorlunda än de mer traditionella band som jag tror att många tänker på när de hör ordet dansbandsmusik. Jag menar inte att det är något fel på de äldre banden, men det finns även yngre och betydligt poppigare dansband numera, säger Marie-Louise Kristensson. Hennes råd till de som inte har lärt sig att uppskatta dansbandsmusik är att skruva i gång radion klockan åtta. – Om man lyssnar så märker man att de är väldigt skickliga musiker, säger hon. Den genomsnittlige besökaren under dansbandsveckan är en kvinna i 40-årsåldern som bor i villa i Mälardalen eller södra Sverige. Och för henne och de andra besökarna är det Marie-Louise Kristensson säger ingen nyhet. För många av dem är dansband inte bara en musikstil, utan en livsstil. Vissa spenderar hela sin fritid på att resa runt mellan olika folkparker och logar för att dansa till sina favoritband. Ett av de band som är mångas favorit, och som också är nominerat till priset ”Årets dansband”, är Streaplers som har funnits ända sedan 1959. De andra två är Blender och Jannez. ”Årets låt” år 2005 blir antingen ”Du är min man” av Benny Andersson, ”En bild av dig” med Sten & Stanley eller ”Vem kan älska dig som jag” med Mona G:s. Vinnarna i de två kategorierna plockas ut av fansen som kan ringa in och rösta ända fram till direktsändningen i kväll. Men innan de två mest prestigefyllda klavarna delas ut ska priserna till årets bästa sångare, sångerska, gitarrist, keyboardist, basist, trummis, blåsare, uppstickare och album fördelas. Vilka som vunnit de priserna är klart sedan ett par dagar tillbaka, men resultaten kommer att ligga tryggt förseglade i kuvert fram till galan i kväll, berättar Marie-Louise Kristensson. De har tagits fram med hjälp av telefonröster och jurymedlemmar från tidningen Får Jag Lov, Sveriges Radio P 4 och Svenska dansbandsveckan, som tillsammans tog initiativ till Guldklaven år 2000. – Anledningen var helt enkelt att man tyckte att det behövdes en gala som kunde lyfta fram musikerna och genren i rampljuset. Det finns så många dansbandsmusiker som kämpar på år efter år och som är värda betydligt mer uppmuntran och uppmärksamhet än de får i dag. Den här kvällen är deras chans att få glänsa lite extra, säger hon. Hanna Malmodin Guldklaven 2005 P 4 20.03


Skådespelaren Mathias Henrikson är död

Summary: Mathias Henrikson, känd från bland annat Dramaten, har avlidit 65 år gammal. Han fick teatern med modersmjölken och var den fjärde generationen skådespelare i släkten.

Han fick teatern med modersmjölken och var den fjärde generationen skådespelare i släkten. Föräldrarna var skådespelarparet Aino Taube och Anders Henrikson och morfadern var kusin med Evert Taube. Mathias Henrikson sökte in till Dramatens elevskola redan 1959 men då han inte kom in prövade han i stället lyckan på Terserus teaterskola, för att sedan avancera till Studentteatern och Munkbroteatern. Ett par år senare sökte han återigen in till Dramaten och lyckades. Tre år senare fick han anställning vid nationalscenen. Som ung skådespelare var det vanligt att man fick göra mindre roller mot de mer etablerade skådespelarna. Mathias Henrikson fick spela mot sin far vid flera tillfällen, bland annat i "Gustav III". Under åren gjorde Mathias Henrikson en lång rad karaktärsroller på Dramaten, bland andra diktaren i "Ett drömspel" av August Strindberg, Kannig i Hjalmar Söderbergs "Gertrud" och Astrov i Tjechovs "Onkel Vanja". Men Mathias Henrikson spelade även fars och stod på flera av Stockholms privatteaterscener under 90-talet. I en DN-intervju så sent som i maj med anledning av sin 65-årsdag kommenterade Mathias Henrikson scenbytet så här: - Det är liksom fult att vara på privatteatrarna. Men det är enormt viktigt att få skratta. Det kan förlösa mycket inom människan. Mathias Henrikson gjorde även en hel del långfilmer och tv-produktioner, bland annat Mobergserien "Din stund på jorden", "Röda rummet" från 1970 och långköraren "Varuhuset".


MTV snart på svenska

Summary: I september lanserar MTV en ny kanal – på svenska, med textade inslag och blågula programserier. Men vad hände egentligen med musiken? DN sätter varumärket under lupp.

I begynnelsen var det musik. Till rörliga bilder. Dygnet runt. De unga amerikanska entreprenörerna som skulle sälja in idén i början av 80-talet fick vrida och vända på argumenten tills kostymerna i styrelserummen kunde rabbla ramsan i sömnen. Musik, bilder, dygnet runt ... Till slut började det låta som en bra idé. Och det var det. Kidsen lärde sig ramsan på nolltid. Musikvideon skrev om spelreglerna i skivbranschen. Det djärva bildspråket och det höga tempot satte djupa spår i reklam-, film- och tv-branschen. Vad som hade börjat som ett tonsatt ”TV-shop” växte på bara några år till ett av världens starkaste varumärken. – MTV var ett revolutionerande fenomen på 80-talet. Och vi kämpar för att behålla den där revolutionära andan. Vi stannar aldrig upp, blickar alltid framåt, säger programdirektören Jakob Mejlhede. Tja, revolutionerande är väl att ta i. Den uppkäftiga uppstickaren, som korade sig själv till ”ungdomens röst”, är numera en obestridlig makthavare inom mainstreamkulturen. Sammanlagt finns över hundra olika MTV-kanaler som når ut till över en miljard människor i 164 länder. Inte helt olikt McDonald’s där menyn och miljön genomsyras av samma grundtanke, men med vissa lokala variationer för att besökarna ska känna sig hemma. Det här upptäckte svenskarna redan i slutet av 90-talet när våra egna popstjärnor dök upp i nystartade MTV Nordic. Och i september väntar nästa steg. Då börjar programledarna prata svenska och samtliga inslag kommer att vara textade. Ekvationen är enkel. Genom att splittra MTV Nordic till nationella kanaler kan man skräddarsy programutbudet och öka antalet annonsörer. Som DN tidigare har berättat fick danskarna en egen kanal redan i maj och inom en månad hade tittarsiffrorna ökat med 40 procent i målgruppen 15–25 år. Klirr i kassan. – MTV kommer alltid att vara ett internationellt varumärke, men jag anser att vi övervärderade den globala trenden. Givetvis är folk intresserade av internationella nyheter och artister, men tv på engelska och utan textning kräver koncentration. MTV ska vara avslappnande, säger Jakob Mejhede och tillägger att de redan har börjat utveckla unika programserier för respektive land. Okej, men hur gick det egentligen med den där ramsan som en gång sjösatte varumärket? I dag är musikvideorna nästan uteslutande förpassade till för- och eftermiddagar och nätter. I stället har MTV försvarat sin ställning på tv-marknaden genom att bryta ny mark inom programutveckling. I början av 90-talet fick kanalen en världssuccé genom att driva med sin egen målgrupp i den animerade satirserien ”Beavis & Butthead” om två hjärntvättade tv-junkies som avfärdade allt som inte stavades rock eller brudar. I samma veva sjösattes den allra första dokusåpan ”The real world”. Konceptet följdes upp av dokukomedier som ”Tom Green show” och ”Jackass” där unga människor gick in för att förnedra sig själva och sin omgivning på uppfinningsrika och smärtsamma sätt. Det var bara början. MTV har fortsatt att förvalta realitygenren genom att ta bort den grundläggande ingrediensen – den ”vanliga” människan – och i stället satsa på kändisblåsningar (”Punk’d”), kändisfordon (”Pimp my ride”), kändishem (”MTV cribs”) och kändisdramer (”The Osbournes” och ”Newlyweds”). Även om man skulle kunna argumentera att MTV har blivit televisionens svar på Frankenstein – som i sitt laboratorium skapar små monster som sedan ger sig ut i världen för att invadera tv-tablåer i största allmänhet – bör inte kanalens experimentella ådra underskattas. Det var trots allt MTV som vågade satsa på det grävande musikmagasinet ”This is our music”, inte SVT. – Vi är välsignade med unga kreativa människor som söker sig till MTV. Det är vår plikt att låta dem experimentera. Det är bättre att våga och misslyckas än att vara tråkig och trygg, fastslår programdirektören Jakob Mejlhede och fortsätter i en rasande fart: – Vi letar inte efter nya grepp på bibliotek eller på tv-mässor i Cannes. Vi suger åt oss de nya trenderna ute på fältet. Vi kastar oss in i huvudet på unga människor. Nej, jag överdriver inte. Han pratar så här. Och han vill inte sluta: – Ta bara ”Jackass”. Det programmet handlar om så mycket mer än att slå sig. Det fångar den revolutionära andan hos unga människor. Det handlar om att söka efter någonting, utan att veta vad. Programmet ställer mycket relevanta frågor om den tid vi lever i. Är musikvideor passé bland kidsen? – Nej, men det vore antikt att bara visa musikvideor på en musikkanal. Jag ser ”The Osbournes” och ”Newlyweds” som musikprogram. Tittarsiffrorna har ökat avsevärt sedan vi breddade utbudet. Det är alltså ingen tillfällighet att den svenska konkurrenten ZTV har utvecklats i samma riktning, med mindre musik och mer fotboll, fler monstertruckar, pratshower och slagsmålsmagasin. Samtidigt har den amerikanska uppstickaren Voice TV letat sig in det digitala utbudet. Där håller man sig fortfarande till en bekant ramsa: Musik, bilder, dygnet runt. Henrik Arvidsson henrik.arvidsson@dn.se 08-738 12 03 Artikeln är rättad den 16 juli I gårdagens artikel om MTV berättade DN även om musikvideokanalen Voice TV. Företaget är från Danmark och inget annat land.


Sant eller falskt i rätten

Summary: Michael Petersen ringer gråtande och hysterisk till alarmcentralen och rapporterar att hans hustru håller på att förblöda efter ett fall i hemmet. Men är det verkligen en olycka? I åtta avsnitt får vi följa detta uppmärksammade fall ända in i rättssalen.

Som vanligt överträffar verkligheten dikten. Dokumentärfilmaren Jean-Xavier de Lestrade och hans kameror är med överallt i detta rättsfall, och där nya omständigheter hela tiden gör att sympatierna växlar. ”Dödsfallet” är den svenska titeln på detta verkliga drama, ”The Staircase”. Var verkligen Michael Petersen, utåt sett den perfekta maken i ett lyckligt äktenskap, den han gav sig ut för att vara? Tidigt på morgonen den 9 december 2001 ringer en förtvivlad och gråtande Michael Petersen till alarmcentralen i Durham, North Carolina, USA och rapporterar att hans hustru håller på att dö; hon andas svagt. Tittarna får själva höra samtalet från Petersen till den kvinna på larmcentralen som försöker få honom att lugna ner sig och sakligt berätta vad som hänt. Det är svårt att få något annat intryck än att Petersen verkligen är desperat och talar sanning. Men när polisen kommer till platsen närmast badar den döda hustrun Kathleen Turner i blod. Det är blod på golvet och blod på väggarna. Förundersökningsledaren Art Holland säger att de skador Kathleen Turner fått inte kan komma från ett fall i en trappa. Hon måste ha blivit misshandlad. Misstankarna faller på maken Michael. Paret hade haft en skön hemmakväll och druckit en del alkohol. Han stannade kvar vid poolen, hon sa god natt och gick in i huset. Senare hittade han henne medvetslös vid trappan. Det är alltså maken Michaels version. Men den tror inte polisen på. Michael Petersen anklagas så småningom för att ha mördat sin hustru. Han tycks ha hamnat i en veritabel mardröm, sörjande och samtidigt misstänkt. Efter det första avsnittet är det lätt att ta hans parti. Alla intygar vilket lyckligt par han och Kathleen var. William är också en lokal kändis som skriver krönikor i lokaltidningen, där han ofta driver med de lokala myndigheterna. Efter att ha hört samtalet till larmcentralen är det svårt att tro att han bluffar. Men allt är naturligtvis inte så enkelt som det verkar vid första anblicken. Kan verkligen Kathleens omfattande skador ha orsakats av ett fall i en trappa? Å andra sidan saknas motiv för mord. Och hur kan det komma sig att det Petersenska hemmet så snart efter telefonsamtalet kryllar av poliser? Tittarna får följa fallet från brottsplatsen in i rättssalen. Praktiskt taget varenda möte i försvarsadvokaternas team, med David Rudolf i spetsen, har filmats, och tittarna blir nästan en del av den grupp som ska försvara Michael Petersen. Liksom polis, åklagare, domare och jury får också vi teve-tittare försöka bedöma trovärdigheten hos vittnen och den åtalade själv. Den franske dokumentärfilmaren Jean-Xavier de Lestrade, född 1963, har tidigare belönats med en Oscar för filmen ”En idealisk misstänkt” 2001. Efter att ha studerat journalistik och juridik i Paris och arbetat i det egna tv-företaget Tribulations blev han 1992 frilansande dokumentärfilmare, ofta med inriktning på rättsfall och samhällets sätt att handskas med dem som misstänks för brott. Tomas Lisinski tomas.lisinski@dn.se 08-738 11 59 DÖDSFALLET (1:8) SVT 2 22.30