Cornelis Vreeswijk var helt bortglömd före sin död

Summary: Det var först efter hans död för precis 30 år sedan som intresset för Cornelis Vreeswijk tog fart på allvar. De sista åren i sitt liv var han i stort sett bortglömd. – Det var ett totalt ointresse för Cornelis som artist, säger Silas Bäckström, Cornelis sista manager.

Söndagen den 12 november är det precis 30 år sedan Cornelis Vreeswijk dog, 50 år gammal. I dag hyllas han som en nationalskald, men de sista åren i livet var det få som visade intresse för Cornelis som artist. I det sista klippkuvertet i DN/Expressens arkiv som innehåller texter under 1987 fram till hans död samma år, finns endast två artiklar och en handfull notiser. I en tidigare aldrig publicerad intervju, gjord ett halvår före hans död, berättar Cornelis att han till och med sökte in på universitet för att börja plugga. Under tjugo års tid var Silas Bäckström från och till producent och manager åt Cornelis Vreeswijk. Det var han som låg bakom att Cornelis fick spela in sina sista två plattor. Men det var inte lätt. Intresset för Cornelis som artist låg närmast på noll de sista åren av hans liv. Läs mer: Cornelis Vreeswijk tänkte börja plugga statistik Ett tag flydde han till Köpenhamn. På Rigshospitalet kunde man konstatera att han drabbats av skrumplever och svår diabetes. Silas såg till att han flyttade hem till Stockholm igen. Redan då, två år innan han dog, visste Cornelis, enligt Silas att han inte hade så lång tid kvar. - När han kom tillbaka vägde han typ 50-60 kilo, en skugga av sitt forna jag. Han tålde inte att dricka sprit och gick på amfetamin för att hålla sig flytande. Han försökte komma tillbaka som artist, men det gick väldigt trögt. – I det läget ringer jag alla skivbolag, inklusive de stora som han jobbat med tidigare: Warner, EMI, Sonet. Alla tackar nej till att göra en ny platta med honom. Kommentarerna man fick var ”han är slut”. ”han är för jobbig att ha att göra med”. Det var ett totalt ointresse för Cornelis som artist, säger han. Cornelis kunde väl vara lite besvärlig? – Visst kunde han vara jobbig, men inte när det gällde grammoninspelningar. Inte när det gällde jobb. Det som fick honom att gå var ju stålarna. Och han visste att om han gjorde plattor så blev det pengar. Även drickande kunde han sköta när han jobbade, enligt Silas Bäckström: – Han hade ju en jävla förmåga att ligga på gränsen. Han krökade aldrig för mycket inför ett jobb. Jag tror att jag varit med om det en gång under alla tjugo år som vi samarbetade att han torskade ett jobb på grund av att han misskött sig. Det gjorde han inte, för han behövde stålarna. Trots att alla skivbolagen sagt nej så fick Cornelis göra sin platta – ”I elfte timmen”, som kom ut 1986. Där sjöng han in flera av sina mest kända låtar, till dåtidens moderna syntkomp, för att ny en yngre publik. – Jag hade inte stålar, men till slut så hittade jag en kompis som hade en studio i Malmö. Vi skulle dela på inspelningskostnaden så att det blev en platta till. Men det blev inte så. Jag fick pantsätta villan för femtionde gången, säger Silas. Av bostadsförmedlingen hade Cornelis efter hemkomsten till Sverige fått hjälp med en hyrestvåa på Södermalm. – Bostaden var bara ett ställe han gick och sov på. Han hade 75 meter till Nils Emils, som var hans stamhak sista åren. En bra dag för Cornelis tog han, enligt Silas, med sig Expressen och Aftonbladet, en bok och gick och åt lunch vid ettiden. När klockan var sex, sju hade han ju läst boken och tidningarna och i bästa fall hade han hittat något material som han kunde göra en visa på. – Han läste så in i helvete. Minst en bok om dan. I hela sitt liv. Det började han med när han var 14 år. Jag har aldrig stött på någon som läste så fort. Och det var inte så att han slarvläste. Det förklarar ju samtidigt hans fantastiska svenska språk. Enligt Silas Bäckström tog beskedet om att han var döende med fattning. Han var väldigt bestämd över att han skulle spela in en sista platta – ”Till Fatumeh”. Inspelningarna gjordes i september och oktober 1987. Skivan gavs ut postumt. – När vi var klara med det sista "Till Fatumeh” undrade Cornelis om jag inte trodde att den här plattan ”under rådande omständigheter” skulle sälja ”utav helvete”. De ”rådande omständigheterna” var ju att han skulle dö vilken dag som helst. Så undrade Cornelis om han kunde få ett litet förskott på 200.000 kronor. Och det fick han. – När han dog hade han satt sprätt på hela förskottet. Jag tror att en stor slant gick till morsan hemma i Holland. Men han lade också handpenning på en båt och lite andra väsentligheter som man behöver göra innan man dör. Cornelis hade sommaren 1987 gett sig ut på en sista turné, men intresset för den döende skalden tog aldrig riktigt fart. Det fanns dock några tecken på en försiktig vändning. Läs mer: Elin Unnes: Han som sjöng sin visa i vinden I juli gjorde Cornelis ett bejublat framträdande på Roskildefestivalen. Efter konserten åkte Cornelis hem och förberedde sin 50-årsfest den 8 augusti. – Det var nog en tack- och adjö-tillställning För att festen skulle avlöpa lyckligt drog vi två dar innan med honom ut från stadens hank och stör till Oscar von Schmalensees och Maj Sjöwalls ställe på Kymmendö. Vi ville inte att han skulle få taskigt sällskap så att det sket sig med festen. På Vaxholmsbåten under resan hem, på sin födelsedag den 8 augusti, fick Cornelis tag på Dagens Nyheter. Där kunde han läsa en hyllande artikel om sig själv av den norske poeten Jan Erik Vold. – Jag tror faktiskt det är den enda gången Cornelis kunde se svart på vitt att han var en litterär gigant. I artikeln jämförde Vold honom med Bob Dylan och Vladimir Vysotskij. Men den stora vändningen skulle vänta ännu några månader. – Det vände först samma dag han dog, vill jag påstå. Då ringde Sven Strömberg på Sveriges television och sade: Det här med Cornelis död, det är ju inte enbart någonting för de närmast sörjande, det är någonting som berör hela svenska folket. Vi bör direktsända begravningen i tv.", säger Silas. När Cornelis Vreeswijk hade varit död i tio år skrev litteraturprofessor Lars Lönnroth en recension på en doktorsavhandling om Cornelis. – Då börjar han med att skriva ”Cornelis Vreeswijk, en Bellmans jämlike”. Då blev han plötsligt geniförklarad tio år efter sin död. Lönnroth skrev bland annat att medan Cornelis levde stod hans burleska utspel i vägen för de geniala texterna. Han var lättare att hantera som död. – Det var väl nästa likadant med Bellman och Taube, medan de lever och verkar märker ju etablissemanget inte någonting av deras storhet, säger Silas. Stipendiet Till Cornelis Vreeswijks minne visar på ett tydligt sätt utvecklingen efter Cornelis död. När Cornelis dog var han fattig som en kyrkråtta. I sitt testamente önskade Cornelis att hans kvarlåtenskap skulle gå till ett stipendium att sökas av personer över 35 som skriver/ sjunger på svenska och som aldrig fått ett kommunalt eller fackligt stipendium. Första året var stipendiet på 15.000 kronor. 2017 var det på 750.000 kronor. Årets pristagare var Svante Thuresson. – Cornelis hade skulder på 1,2 miljoner när han dog. I dag, finns det, förstår du i den här stiftelsen 50 miljoner kronor. Det är stålar som Cornelis har dragit in efter sin död till 90 procent. Han gör ju visserligen inga framträdanden längre, men han tjänar i dag in nästan lika mycket som när han levde på skivor, royalties, radioinspelningar och allt vad det är. Fanskapet gör ju inte av med några stålar nu, som han gjorde medan han levde, säger Silas Bäckström. Läs mer: DN Kultur listar sju låtar av trubaduren


Rose McGowan skriver biografi om Weinsteinupplevelser

Summary: En av skådespelarna som anklagat Harvey Weinstein för våldtäkt berättar sin historia i en ny bok.

Skådespelaren Rose McGowan skriver en självbiografi för förlaget HarperCollins. Läs mer: Här är kvinnorna som anklagar Harvey Weinstein för övergrepp Boken ska heta ”Brave” och handla om Rose McGowans liv – från tiden i sekten The children of god, till den skådespelarkarriär som ledde henne till Hollywoodmogulen Harvey Weinstein. McGowan är en av de kvinnor som under de senaste veckorna anklagat Weinstein för våldtäkt, en händelse som ska ha skett 1997, och som varit en av de mest engagerade i #metoo-uppropet i sociala medier. Enligt en artikel i The New Yorker, skriven av Ronan Farrow, hade Harvey Weinsteins advokater anlitat en spionfirma för att komma över bokmanuskriptet, eftersom det innehåller komprometterande uppgifter om Weinstein. Spionfirmans uttalade mål ska ha varit att stoppa den publicering i New York Times som för en knapp månad sedan blev startskottet för de hundratals berättelser om Weinstein som sedan dess kommit fram. Läs mer: Detta har hänt i fallet Harvey Weinstein ”’Brave’ är historien om hur jag kämpade mig bort från sekterna och tog makten över mitt eget liv”, säger McGowan i ett uttalande.


Nazistiska konstrov lyfts fram ur den historiska glömskan

Summary: Hildebrand Gurlitt handlade med konst som stulits av nazisterna. För fyra år sedan hittades hans gömda konstskatt i sonens lägenhet i München. Nu visas delar av den spektakulära samlingen i Bonn och Bern.

”Beslaget i Schwabing” är ett av de mest sensationella fynden i konsthistorien. I en anonym hyreslägenhet i Münchenstadsdelen Schwabing hittade anställda vid den tyska skattemyndigheten år 2012 omkring 1 400 målningar, grafiska blad, skisser och skulpturer av några av 1800- och 1900-talets främsta modernister: Marc Chagall, Claude Monet, Henri Matisse, Edvard Munch, Franz Marc och Pierre-Auguste Renoir, med flera. Lägenheten tillhörde den då 79-årige Cornelius Gurlitt, son till en viss Hildebrand Gurlitt (1895–1956) som under Tredje riket tjänstgjorde som nazisternas konsthandlare. Efter att ha fallit i glömska i över ett halvt decennium blev det den tyska skattemyndigheten som gjorde det häpnadsväckande fyndet i sonens lägenhet. Senare hittades ytterligare verk i en lägenhet i österrikiska Salzburg. En betydande del av samlingen misstänks ha stulits från judar som mördats eller tvingats emigrera. Konst som nazisterna stämplat som ”degenererad” (Entartete kunst) togs även i beslag från museer runt om i Tyskland. För första gången visas nu delar av Gurlitt-samlingen för allmänheten i två parallella utställningar. Kunstmuseum i Bern, Schweiz, fokuserar på ”degenererad konst” där det inte finns några misstankar om att den stulits från privatpersoner. I tyska Bonn visar däremot Bundeskunsthalle utställningen ”Inventering Gurlitt – Nazisternas rånkonst och dess följder” (Bestandaufnahme Gurlitt – Der NS-Kunstraub und die Folgen) där merparten av verken antas ha stulits från tidigare ägare. Bland de 250 verken i Bonn finns bland andra Otto Griebels ”Die Verschleierte”, Claude Monets ”Waterloo Bridge” och Auguste Rodins hukande kvinnofigur i marmor. Där finns även konst som inhandlats för att falla Adolf Hitler i smaken. Mellan modernisterna hänger äldre barockmåleri och hjälteporträtt av Hitlers favoritmålare, däribland Peter Paul Rubens. Parallellt berättas historien om Hildebrand Gurlitts liv och gärning, tillsammans med ett axplock ur det tyska 1900-talets mörka kapitel. – Den stora utmaningen var att inte bara visa verkens skönhet. Lika viktigt är att sätta in dem i sitt historiska sammanhang: betydelsen av proveniensen, offrens öden, den politiska utvecklingen. Det går inte att förstå samlingen utan den kontexten, säger Agnieszka Lulinska, curator vid Bundeskunsthalle i Bonn. Utställningen berättas kronologiskt i fem kapitel där besökaren får följa konsthandlaren, både före och efter åren i Hitlers tjänst. Fram träder en historia om en profitör som levt som ett slags kameleont, beredd att byta ut principerna om det krävts. Under 1920-talet var museichefen Hildebrand Gurlitt en ivrig förespråkare av expressionismen och nära vän till flera modernistiska konstnärer. Senare sadlade han om till konsthandlare, för att ett år före andra världskrigets utbrott ta anställning hos nazisterna. Trots sitt tidigare engagemang för modern konst, och trots att Hildebrand Gurlitts farmor var judinna, fick han det prestigefyllda uppdraget som chefsinköpare för det planerade Führermuseum i Linz, Österrike. Med närmast obegränsade finansiella resurser reste han runt i de av nazisterna ockuperade områdena för att köpa in konst, framför allt i Paris. Museet skulle bli en triumfatorisk uppvisning i nazismens överlägsenhet. Men blev aldrig av. Efter kriget fick Gurlitt, i likhet med många andra som tidigare arbetat för naziregimen, på nytt en prestigefull tjänst. Nu var det som chef för inflytelserika Düsseldorf Kunstverein. Där visade han samtida konst, som knappast skulle ha fallit Hitler i smaken. Frågan om vilket öde som konstverkens tidigare ägare mött löper som en röd tråd genom utställningssalarna. Svaren är ofta outhärdliga: Auschwitz, arbetsläger, tvångsemigration, självmord. I ett hörn berättas om den judiska konstsamlaren och advokaten Ismar Littmann (1878–1934) som tog livet av sig efter att naziregimen tagit ifrån honom rätten att arbeta. Efter hans död lämnade Littmanns fru över omkring 150 konstverk till ett judiskt auktionshus i Berlin. Innan auktionen ägde rum beslagtogs närmare hälften av verken av nazistregimen. De allra flesta förstördes, men Otto Dix porträtt ”Dame in der Loge” tros vara ett av få exempel ur Littmann-samlingen som klarade sig och som nu visas i Bonn. Curatorn Agnieszka Lulinskas förhoppning är att släktingar till verkens tidigare ägare ska känna igen tavlor som kanske hängde hemma hos mor- eller farföräldrarna. Det är också budskapet från den tyska regeringen och den kommission som outtröttligt försöker klarlägga proveniensen. Svårigheterna är betydande: i kriget försvann inte bara konstverken utan också dokumentationen. Hittills har fyra av verken ur Gurlittsamlingen återförts till de rättmätiga ägarnas ättlingar och ytterligare två är på gång. – Det krävs enormt mycket arbete. Det är klart att man önskar att det gick snabbare. Men varje återförande som lyckas är en stor framgång, säger Agnieszka Lulinska och fortsätter: – Men konsten här är bara toppen av isberget. Det är bara en liten, liten del av vad människor förlorat. Utställningen har fått stor uppmärksamhet i Tyskland och också väckt debatt. Kritiker anser att den fokuserar alldeles för mycket på Gurlitt som person, medan offrens öden och de tidigare ägarna ägnas för lite uppmärksamhet. Tidningen Süddeutsche Zeitung efterlyser bland annat bilder på de massgravar där de rättmätiga ägarna begravts. Agnieszka Lulinska välkomnar debatten, men håller inte med om kritiken. – Det är klart att man hade kunnat fördjupa vissa saker, men en utställning kan aldrig göra offren rättvisa. Det kommer alltid att vara för lite. ”Den stora utmaningen var att inte bara visa verkens skönhet. Lika viktigt är att sätta in dem i sitt historiska sammanhang: proveniensen, offrens öden, den politiska utvecklingen.” Agnieszka Lulinska, curator vid Bundeskunsthalle i Bonn. Efter sin död år 2014 testamenterade sonen till Hildebrand Gurlitt (bilden), Cornelius Gurlitt, hela samlingen om cirka 1 400 verk till Kunstmuseum Bern i Schweiz. Museet tvekade länge innan de accepterade donationen, men endast de konstverk där det inte finns misstankar om att de stulits av privatpersoner. Övriga verk är kvar i Tyskland för undersökning. Troligen är inte alla verk stulna men de flesta misstänks vara nazistiska konstrov eller framtvingade försäljningar, och målet är att alla dessa verk ska återföras till tidigare ägares ättlingar. Samlingen kan ses på lostart.de Utställningen på Bundes- kunsthalle i Bonn, ”Bestandsaufnahme Gurlitt. Der NS-Kunstraub und die Folgen” visas tom 11/3 2018. Kunstmuseum Berns utställning ”Bestandsaufnahme Gurlitt, ’Entartete Kunst’ – Beschlagnahmt und verkauft” visas tom 4/3 2018.


SR-profilen anklagad för sextrakasserier flera gånger

Summary: Den kvinnliga programledare på Sveriges radio som utreds internt för sexuella trakasserier har anklagats flera gånger sedan 90-talet, enligt Expressen. Både hos sin förra arbetsgivare SVT, men också på SR som först efter att larm slagits tre gånger inledde en internutredning. – Den bild som nu ges i medierna är förfärlig, säger SR:s programdirektör Björn Löfdahl till DN.

Den utpekade programledaren är sjukskriven sedan SR inledde en internutredning för knappt en månad sedan. Men enligt SVT så har medarbetare på Sveriges Radio tidigare slagit larm om radioprofilens beteende vid flera tillfällen. Nämns särskilt gör en händelse för tre år sedan och en gång i början av året. Vid det första tillfället ska en medarbetare ha beskrivit en ”obehaglig, sexistisk kultur”. Larmet resulterade i en tillsägelse som enligt SVT:s källor bara ska ha bemötts med ”himlande” ögon. Läs mer: Programledarprofil på SR utreds internt för sexuella trakasserier Vid det andra tillfället – i början på 2017 – handlade anklagelserna om att radioprofilen handgripligen närmat sig en medarbetare ”på ett sexuellt sätt”. Ingen åtgärd ska ha vidtagits. Det var alltså för en knapp månad sedan som en internutredning inleddes, i samband med att den så kallade #metoo-uppropet spreds över världen. Björn Löfdahl, programdirektör på SR, säger till DN att på hans nivå kände man inte till hur situationen såg ut förrän då. – Den bild som nu ges i medierna är förfärlig, så är det. Det har hänt saker som inte ska hända och det finns uppgifter som borde kommit upp på bordet mycket tidigare. Det ingår i vårt jobb att nu försöka förstå varför det inte gjort det, säger han. Enligt SVT Nyheter ska problemen ha pågått i många år och fått medarbetare att må så dåligt att de inte ”klarar av att sända ut profilens radioprogram”. Senast i dag ska det enligt SVT Nyheter hållits ett krismöte på SR där medarbetarna beskrivs som ”ledsna, arga och frustrerade”. Den utpekade programledaren arbetade tidigare på SVT och var där enligt Expressen inblandad i ett personalärende efter att anklagelser framförts om att hon försökt närma sig en medarbetare på ett sexuellt sätt. Sabina Rasiwala, HR- och kommunikationsdirektör på SVT, bekräftar för DN att man under programledarens tid på SVT vid två tillfällen fått anmälningar mot programledaren. – Det första ärendet hanterades för 20 år sedan och slutade med att den berörda personen fick en varning, säger Sabina Rasiwala. Sabina Rasiwala arbetade inte på SVT på den tiden, men har gått igenom hur personalärendet hanterades. – Det utreddes och togs på största allvar. Även om jag ser på det med de ögonen vi har i dag så anser jag att vi hanterade det på rätt sätt, säger hon,. Några år senare togs – på förekommen anledning som Sabina Rasiwala uttrycker det – diskussionen med programledaren upp igen. – Även då vidtogs åtgärder. Jag kan dock inte kommentera vilka, fortsätter Sabina Rasiwala. Orsaken till att kritiken inte lyfts sägs vara att många på redaktionerna haft osäkra anställningar, enligt SVT Nyheter. Samtidig beskriver en medarbetare för SVT att ”det pågått så länge och ibland så subtilt att gränserna förflyttats hela tiden”. De personer som SVT intervjuat säger att klimatet förbättrats något, men att problemen kvarstått. – Vi tittar fortfarande igenom allt och har samtal med alla berörda. Vad vi kommer fram till berättar vi av självklara skäl inte utåt, säger Björn Löfdahl, programdirektör på SR. Hur ser ni på det? – Det är givetvis väldigt allvarligt, utan att gå in på några detaljer. I slutet på veckan hoppas vi kunna ta ett vettigt beslut på basis av vad som kommer fram. Till dess får alla berörda det stöd de vill ha. – Alla som är inblandade har det tungt, det är påfrestande för alla. Vårt mål är att ta oss igenom det här på ett så bra sätt som möjligt. Medarbetare på SR undrar nu hur det kommer sig att profilen i fråga kunde få jobb där då SVT hade kännedom om den problematik som fanns kopplat till personen i fråga. Förmedlade inte ni den informationen? – Jag kan inte svara i detalj på det, den frågeställningen ingår möjligen i det vi kan få fram under veckan, svarar Björn Löfdahl.


En underbart omöjlig laboration

Summary: Trots att Gorillaz aldrig var gjort för konsertformatet får Damon Albarn och hans tecknade hittepå- band sin bombastiska groovegryta att nå närmast symfoniska dimensioner.

Gorillaz Scen: Hovet, Stockholm. Om det var något band som verkade gjort för att bli ett engångsprojekt så var det Gorillaz. Påhittat kring millennieskiftet av brittpopparen Damon Albarn och serietecknaren Jamie Hewlett, som ett tecknat band med fyra fiktiva medlemmar och ett underliggande tema av kritik mot tidens innehållslösa MTV-kultur. I stället var det MTV som försvann och Gorillaz som bara växte. Vem som egentligen gjorde själva musiken skulle vara mindre väsentligt, dessutom kom den snart att härbärgera en allt stridare ström av gästartister från alla möjliga olika håll. Fast med en dragning åt hiphop, soul, funk, reggae. Kontrasten mot Damon Albarns vanliga popband Blur kunde inte vara skarpare, även om också det bandet hade börjat experimentera nästan lika yvigt. Ändå kunde man höra Damon Albarns speciella signatur i nästan varenda Gorillazlåt, oavsett hur den var utstyrd. I hans stillsamt sorgsna melodier, i små instuckna popverser som bryter av mot det egentliga groovet, i hans ärkebrittiska sångröst. Vid det här laget har bandet funnits i nästan tjugo år och Damon Albarn har haft fler tillfälliga sidoprojekt än de flesta klarar att hålla reda på, dessutom har Blur splittrats och återförenats några gånger. Men Gorillaz har varken lagt av eller återförenats, deras livscykel är annorlunda. Delvis för att Albarn har så mycket annat för sig, men också för att det tecknade videomaterialet tar så lång tid att producera. Ungefär vart femte år dyker de upp med ett nytt album, som tar vid där det förra lämnade, med en liknande rad av gästartister (där flera är återkommande). Och den bråkiga, kantiga, mångbottnade och ofta galet ironiska musikmixen ter sig bara mer tidsenlig för varje gång. Längs vägen har de också fått uppfinna ett sätt att fungera på scen. Först testade de att spela dolda i bakgrunden, med bara de tecknade figurerna synliga. Till sitt andra album skapade de i stället en grandios föreställning med samtliga gäster plus flera körer, som aldrig kunde turnera. Numera kör de som ett nästan vanligt band, fast med tecknade videor som huvudutbud på storbildsskärmarna. Och publikjublet från det utsålda Hovet första gången den tecknade Murdoc visas i helfigur mellan två låtar är rent surrealistiskt: som om de tecknade figurerna faktiskt är de verkliga hjältarna. Annars är det Damon Albarns show, han som sjunger det mesta, hoppar mellan gitarr, klaviaturer och melodica, skuttar ner i publiken och fortsätter sjunga. Men han har en fenomenal uppbackning av ett sexmannaband med dubbla trummisar och klaviaturer. Plus sex körsångare. Plus sex rappande gästartister, inklusive förbandstornadon Little Simz och hela gamla De La Soul, som dyker upp lite då och då och sätter extra tryck bakom de fetaste partylåtarna. Damon Albarns temperament är ju mer återhållet och sorgset, också här i den bombastiska groovegryta som han har skapat och som – inte minst tack vare kören – nu blåses upp till en nära nog symfonisk storslagenhet. Med klubbkulturens djup i basen. Också när själva grunden råkar vara en sorts halvslarvig dubreggaerock i närheten av The Clash. Det är en laboration som inte borde vara möjlig att ro i land, och på det sättet typisk för det mesta som har med Gorillaz att göra.


”Trump är den farligaste ledare USA har haft”

Summary: När Donald Trump hade suttit en månad vid makten skrev historikern Peter Englund i DN att det bara fanns en sak som var säker om Trumps fortsatta styre: att det skulle sluta dåligt. Ett år efter att Trump valdes till USA:s president oroar sig Englund för en alltmer orerande buse på presidentposten, vars okunnighet, impulsivitet och aggressivitet hotar att ta över vid en internationell kris och vars isolationistiska linje skulle kunna leda till storkrig.

”Ja, Donald Trump är den farligaste ledare USA har haft”, skriver Peter Englund i ett mejl till DN inför ettårsdagen av valet av Donald Trump till USA:s president. I en artikel Englund skrev i DN i samband med att Trump suttit en månad vid makten menade han att det inte går att veta hur en berättelse slutar innan den fått sitt slut – men han var ändå säker på en sak: Trumps tid som USA:s president kommer att sluta dåligt, antingen för honom själv eller för världen. Sedan dess har en hel del hänt. Peter Englund menar att vi fortfarande har skäl att oroa oss för presidentens lynnighet. Under det här året har Donald Trump bland annat blivit alltmer hårdför i sitt tonläge gentemot Nordkoreas ledare Kim Jong-Un, som han på Twitter kallat för "raketmannen” och vid en presskonferens hotat med ”eld och vrede såsom världen aldrig har skådat” om Nordkorea fortsätter att hota USA. Vad tror du att relationen mellan Donald Trump och Kim Jong-Un kommer att leda till? ”När två megalomana, stridslystna och irrationella ledare börjar vifta med kärnvapen mot varandra kan det självfallet sluta mycket, mycket illa. (Om de här två tomtarna styrt USA respektive Sovjetunionen under Kubakrisen hade jorden med stor sannolikhet försvunnit in i kärnvapenvintern 1962)”, skriver Peter Englund. I sin artikel i våras menade Peter Englund att Trumps supportrar i arbetarklassen fortfarande stod kvar vid hans sida. Men han ställde sig tveksam till att de skulle fortsätta se positivt på en ledare med en regering full av mångmiljonärer, miljardärer och storbolagsmoguler – och en politik som består av nedmonteringar av det sociala skyddsnätet. Hur ser det ut i väljarbasen i dag – efter snart ett år av Trumps politik? ”Enligt Gallupmätningarna är Trump den mest impopuläre presidenten i USA:s moderna historia, så rent opinionsmässigt är han en katastrof. Hans kärnväljare är dock fortfarande märkligt lojala, något som i alla fall till dels – paradoxalt nog – beror på Trumpadministrationens egen inkompetens”, skriver Peter Englund till DN och fortsätter: ”De har ej lyckats infria något av de stora vallöftena: Obamacare har ej avskaffats, skattereformen har ej genomförts, handelspolitiken har ej lagts om, muren mot Mexiko har ej byggts. De två förstnämnda projekten skulle påverka hans arbetarklassväljare på ett starkt negativt vis, men de har man i sin allmänna klantighet ej förmått att förverkliga. (Dessutom har Trump hittills haft tur med den ekonomiska konjunkturen.)” ”Och i avsaknad av handgripliga politiska framgångar har Trump blivit än mer av orerande buse och twittertroll, något som hans fans uppenbarligen uppskattar, trots att det kan vara kontraproduktivt rent sakpolitiskt”, menar Peter Englund. Peter Englund förutspådde i februari att kongressen och senatens republikaner bara skulle hålla sig till Trump så länge han var användbar för dem, trots att många egentligen föraktar honom. Om Trump blir ett hot mot sitt eget parti skulle han offras, skrev han. Nio månader senare har Trump gjort sig av med personer på flera höga poster i Vita huset, andra har avgått självmant. Vad tror du om riskerna i dag för att Trump offras av sitt eget parti? ”Jag håller fast vid detta. Smärtgränsen är dock ännu ej nådd för de här herrarna. Det jag kallade för det republikanska partiets feghet och cynism har varit förbluffande stor, även om det faktiskt är upproriska individer i det partiet som varit med och nullifierat till exempel försöken att upphäva Obamacare.” ”Och vi får se vad som händer med den föreslagna skattereformen, den fråga som just nu håller ihop de splittrade och ideologiskt korrumperade republikanerna. Deras beredvillighet att stå ut med Trumps moraliska tomrum och olika protodiktatoriska impulser är dock förvånande att skåda”, skriver Englund. På en punkt är Englund dock glad att han fick fel: ”USA har inte, trots vad Trump sade före valet, dragit sig tillbaka från NATO, utan visat att man ämnar hålla sina förpliktelser i vår världsdel. Vilket lett till att läget i Europa är mer stabilt än man tidigare kunde frukta. Dock vet vi nu mer om den synnerligen aggressiva ryska cyberkrigföringen riktad mot olika demokratier i väst, och att den inte på något vis bedarrat. Tvärtom. Vi kan förvänta oss att Putin försöker att lägga sig i även våra demokratiska processer” I februari menade Englund att den isolationism som Trump har företrätt skulle kunna leda till något liknande det som skedde på 20- och 30-talet, när USA drog sig undan den världspolitiska scenen. Resultatet blev den gången att vägen till storkrig i Europa och Asien öppnades. Tror du i dag att Trumps politik kommer att kunna leda till storkrig i världen? ”Jag håller fast även vid detta. Också högt uppsatta i det republikanska partiet har nyligen sagt att Trump hotar att dra ned USA i ett tredje världskrig. (Och det ser inte vidare förhoppningsfullt ut från den andra sidan heller: på det kinesiska kommunistpartiets kongress häromveckan befäste deras ledare Xi Jinping sin makt än mer, och de beslöt även att rusta upp krigsmakten än mer, i syfte att kunna vinna en framtida konfrontation med USA.)” ”Trots allt sitt buller och alla sina hot har Trump ännu ej haft att hantera någon större internationell kris. När en sådan verkligen uppenbarar sig hotar hans värsta sidor att ta över: okunnigheten, kortsiktigheten, impulsiviteten och aggressiviteten”, skriver Peter Englund.


New York-polisen: Anmälan mot Weinstein är trovärdig

Summary: Polisen i New York säger att den våldtäktsanmälan de fått in mot Harvey Weinsten är trovärdig och att de hade gripit honom omedelbart om han befunnit sig i delstaten och om anmälan gällt övergrepp i närmare tid än 2010.

Skådespelaren Paz de la Huerta, som bland annat är stjärna i tv-serien Boardwalk Empire, anmälde den 26 oktober Hollywoodmogulen Harvey Weinstein för två våldtäkter i New York 2010, rapporterar AP. Det första övergreppet ska ha ägt rum i oktober det året, när Weinstein skjutsade de la Huerta hem efter en fest, insisterade på att ta en drink i hennes lägenhet och sedan förgrep sig på henne där. Det andra övergreppet ska ha ägt rum i december samma år, då Weinsten oanmäld dök upp i hennes hem. Att de la Huerta väntat så länge med att anmäla berodde på att hon var rädd att hennes karriär skulle skadas och att hon inte skulle bli trodd om hon riktade sådana anklagelser mot en så inflytelserik Hollywoodmagnat, enligt New York-polisen. De utredare som förhört de la Huerta finner hennes berättelse trovärdig, berättade polischefen Robert Boyce för journalister på fredagen. Bland annat stärks skådespelarens fall av hennes förmåga att återge detaljer av händelseförloppet, platser och tidpunkter, menar polisen. Ytterligare två personer sägs bekräfta delar av hennes vittnesmål. Åklagare har kallat flera personer till förhör i fallet. – Om den här personen hade befunnit sig i New York och händelserna hade inträffat nyligen hade vi gripit honom omedelbart, det är ingen tvekan om det, sade Boyce, enligt AP. – Men vi talar om ett sju år gammalt fall, och vi måste gå vidare och samla bevismaterial först. Weinstein har en lägenhet i New York City och har åtminstone tidigare även haft ett kontor där. Var han befinner sig just nu är oklart, men New York-polisen säger att han vet om att han är kallad till förhör. Hans representanter har informerats. Även polisen i Kalifornien och i London i Storbritannien utreder anklagelser mot Harvey Weinstein om sexuella övergrepp, men det är hittills bara New York-polisen som antytt att anklagelserna skulle kunna leda till åtal. Tidningen New York Times avslöjanden i början av oktober om Weinsteins sexuella övergrepp och trakasserier mot kvinnor i filmbranschen blev starten på den så kallade #metoo-kampanjen, en våg av vittnesmål från kvinnor världen över om att ha varit utsatta för liknande händelser, allt ifrån ovälkomna närmanden till våldtäkter. Avslöjandena ledde till att producenten Weinstein tvingades lämna alla sina affärsuppdrag.


Weinstein kan gripas efter nya uppgifter

Summary: De nya anklagelserna mot Harvey Weinstein kan leda till ett gripande, meddelade New York-polisen under fredagen. Det är skådespelaren Paz de la Huerta som anklagat filmproducenten för två våldtäkter.

”Boardwalk empire”-skådespelaren Paz de la Huerta anklagar den amerikanske filmproducenten Harvey Weinstein för två våldtäkter. Skådespelaren säger till CBS News att den första händelsen var i oktober 2010 sedan Weinstein skjutsat hem henne efter en fest. Den andra våldtäkten ska ha genomförts i december samma år. Anklagelserna utreds av en åklagare i New York som är specialiserad på sexbrott. De la Huertas anklagelser kan leda till åtal då händelserna inträffade för bara några år sedan. – Om personen fortfarande var i New York och det nyligen hade inträffat skulle vi gripa honom direkt. Men vi pratar om ett sju år gammalt fall, så vi måste samla bevis först, sade polischefen Robert Boyce vid en presskonferens. Weinsteins talesperson Sallie Hofmeister meddelar att Weinstein nekar till alla anklagelser om sex utan samtycke. Även i Los Angeles och London utreder polisen anklagelser mot Weinstein. Sammanlagt har ett 50-tal kvinnor offentligt anklagat honom för systematiska sexuella trakasserier och flera våldtäkter.


Aftonbladetprofilen PO-anmäler Expressen och SvD för namnpublicering

Summary: Den våldtäktsanklagade Aftonbladetmedarbetaren anmäler Expressen och Svenska Dagbladet till Pressombudsmannen för att de publicerat hans namn.

Den Aftonbladetprofil som utreds internt efter anklagelser om våldtäkt och sexuella trakasserier anmäler genom sin advokat Expressen och Svenska Dagbladet till Allmänhetens Pressombudsman för att de publicerat hans namn i samband med anklagelserna. Läs mer: DN granskar krisen på Aftonbladet – sexism och tystnadskultur Mannens advokat Monique Wadsted skriver i brevet till Pressombudsmannen, enligt Medievärlden: ”Den 20 oktober 2017 namngavs [xx] av webbtidningen DagensPS som inte är anslutet till det Pressetiska systemet. Möjligen påhejad av detta eller för att inte missa chansen att vara först ändrade Expressen plötsligt linje. Expressen bestämde sig då uppenbarligen inte bara för att namnpublicera [xx] utan att göra det i en omfattande publicering med både bild och namn, stort uppslaget på löpsedel och etta samt ett reportage om sex sidor dvs tre hela uppslag i tidningen. Det rör sig alltså inte om en person som är misstänkt för något mycket allvarligt brott där allmänheten behöver varnas i avvaktan på rättegång. Detta är såvitt bekant första gången det händer avseende en person som inte själv sökt offentligheten.” Läs mer: Aftonbladetprofilen stoppas på avdelning Om Svenska Dagbladets namnpublicering skriver advokaten: ”Ingen av de nya anklagelserna rörde ens något brottsligt och avser inte något som anmälts till polisen. Samtliga anklagelser rörde händelser som skulle ha inträffat före 2006 dvs mer än tio år sedan.” Monique Wadsted menar i sin anmälan att namnpubliceringen av Aftonbladetkrönikören ska ha inneburit allvarlig skada för honom och hans anhöriga. Läs mer: Lajkats Filippa Berg om tidigare Aftonbladetchefens övergrepp Profilen har sedan anklagelserna framkom, som en del av #metoo-uppropet, tagit timeout från tidningen och blivit avstängd från en av de avdelningar där han tidigare arbetat.


Magnus Nilsson på Fäviken Magasinet: ”Vi vet ganska lite om vår egen matkultur”

Summary: Från kladdkaka till rutten haj. När kocken Magnus Nilsson försöker gå till botten med den nordiska matkulturen blandar han högt och lågt, men försöker hålla sina personliga åsikter om vad som är gott borta från recepten.

– Att klumpa ihop alla nordiska matkulturer till en är lite småfräckt egentligen, säger kocken Magnus Nilsson. Nu har ändå hans ”Nordisk kokbok” nyligen kommit ut på svenska, trots att han först tackade nej till förlagets förslag att skriva en bok om nordisk hemmamatlagning. Han formulerade ett lite syrligt mejl om att det var lika orimligt som att klumpa ihop polsk, portugisisk och italiensk mat under etiketten ”centraleuropeisk”. – I slutändan var det ändå just det som fick mig att vilja skriva boken, säger han. Det kanske finns ett behov av att förklara hur de här länderna hänger ihop, men också vad som skiljer dem åt. Det mesta som skrivs om nordisk mat i dag utgår från en handfull hyllade restauranger som fått stort genomslag i den internationella gastronomin. Magnus Nilssons egen krog, Fäviken Magasinet i Järpen utanför Åre, är en av dem. – Men det vi gör där representerar ju inte alls vad folk faktiskt äter i Norden i dag, konstaterar han. Stjärnkrögaren: Vi förtjänade Guide Michelin-stjärnorna Så det blev en bok. En tegelsten med över sju hundra recept från hela den nordiska regionen; Sverige, Finland, Norge, Danmark, Grönland, Island och Färöarna. Den innehåller alltifrån rutten isländsk haj och fylld lunnefågel till tacopaj och kladdkaka, liksom sju varianter på köttbullar (bland annat ”mormors”, Tore Wretmans, tre sorters danska och en färöisk variant). – Alla nordiska länder har omfattande böcker som beskriver matkulturen i recept, men de missar att beskriva kulturen kring maten och ge en historisk tillbakablick som gör att vi förstår varför vi äter de här rätterna. I ”Nordisk kokbok” finns det recept som jag inte tror att någon kommer att laga, men de illustrerar en del av en matkultur som är viktig för någon del av Norden. För att identifiera vilka recept som skulle kvala in skapade Magnus Nilsson en hemsida, där man fick fylla i ett formulär, för att kartlägga hur människor i Norden såg på sin egen matkultur. Det fanns också möjlighet att skicka in egna recept. – Det visade sig snabbt att man inte beskrev verkligheten, eller ens verkligheten som man skulle vilja att den var, utan något slags Disneyversion av matkultur där stekt salt sill faktiskt är en vanlig svensk vardagsrätt. Den informationen blev inte tillräknelig som dokumentär information, men ändå intressant eftersom den visade på ett glapp i självbilden. Efter att ha studerat det som tidigare skrivits i ämnet sammanställde Magnus Nilsson en lista med 900 poster, med recept och olika matkulturella företeelser som han tyckte skulle beskrivas i boken. Listan skickades i väg till en företrädare för varje nordiskt land samt Åland, Grönland, Färöarna och den samiska regionen. De fick ha åsikter om vad som saknades och om deras region var välrepresenterad. Därefter började Magnus Nilsson resa runt och besöka folk i deras hem för att dokumentera deras recept och matvanor i text och bild. – I början skärper de sig, men på vissa ställen har jag följt samma person i fem sex dagar, säger han. Efter ett tag börjar de slappna av, det är då man får se hur det verkligen är. Magnus Nilsson har inte hittat någon traditionell maträtt som förekommer i alla nordiska länder, men konstaterar att det som binder ihop regionen är att alla länder har en vinter då det inte går att skörda, vilket har lett till att det finns många maträtter som är lagringståliga, och då handlar det inte bara om inlagd sill utan också om sådant som vilken typ av bröd som bakades. – Även i dag, när det inte spelar någon roll rent praktiskt, är det en underton i vår gemensamma matkultur. Väldigt många av de recept Magnus Nilsson fick in var jul- och påskbordsklassiker, framför allt inlagd sill. De sades vara speciella familjerecept, och härstammade ofta från farmor eller mormor. – Men de var likadana allihopa! Det blir så tydligt. I kokböcker från 70-talet och lite tidigare räknar man exakt antal pepparkorn och specifika mängder, det är inga ”nypor” där inte. Hur stor är sannolikheten att alla de där sextio farmödrarna hade just tolv pepparkorn i sin sill, av ingen anledning? Givetvis har de läst Bonniers stora kokbok eller någon liknande bok. ”Nordisk kokbok” gavs först ut i en engelsk upplaga, och att anpassa den för svenska förhållanden var inte helt enkelt. – Den skrevs för dem som inte har någon nedärvd kunskap om nordisk mat, och om man bara skulle översätta den skulle folk tro att jag tycker att de är helt dumma. Så jag var tvungen att hitta en annan, inte så mästrande, ton men ändå behålla faktabasen. Vi vet ganska lite om vår egen matkultur och jag ville inte skrapa bort för mycket, poängen med boken är ju att den också förklarar sammanhang, kultur och traditioner. För att boken verkligen skulle bli dokumentär, och inte ytterligare en personlig bok av en stjärnkock, har Magnus Nilsson försökt hålla sina åsikter om vad som är bra och dåligt ifrån receptunderlagen och i stället lagt sina synpunkter i en separat introduktion. I stället för att välja det recept som han tycker är bäst eller godast har han valt det som är mest representativt. – Det har varit intressant för mig att göra det här, konstaterar han. När man som kock har nått viss framgång är man van vid att ens personliga åsikt är den som värderas högst, och det är ganska hårt att ”ta bort sig själv” från receptmaterialet trots att man ser att det skulle bli bättre om den var med. Magnus Nilsson. Kock, driver Fäviken Magasinet i Järpen utanför Åre. Restaurangen hyllas som en av företrädarna för den nya nordiska mattrenden och blev 2016 den första svenska restaurang utanför storstadsområdena att få två stjärnor i Guide Michelin. ”Nordisk kokbok” har nyligen getts ut i svensk utgåva på Max Ström, men gavs ut redan 2015 på Phaidon under namnet ”The Nordic cookbook”. Han har även gett ut ”Fäviken”, en mer renodlad kokbok om den mat som serveras på restaurangen.


TV3 bryter samarbete med programledare

Summary: DN har tidigare avslöjat att en TV3-profil utreds för "oacceptabelt beteende". Nu bryter MTG allt samarbete med programledaren. – Det har inkommit tillräckligt många uppgifter som gör att vi känner att det är rätt val att inte fortsätta samarbetet, säger Jessica Sjöberg, övergripande pressansvarig för MTG.

Anklagelserna mot programledaren har handlat om "oacceptabelt beteende" under inspelningarna av ett av kanalens program. DN har varit i kontakt med flera tidigare anställda på produktionen som bland annat vittnar om upprepade trakasserier, personpåhopp och mobbning. I samband med Metoo-rörelsen har vittnesmål från utsatta personer framförts till ledningarna på produktionsbolaget och kanalhuset. En rad anklagelser mot programledaren har också publicerats i sociala medier. Som en följd av anklagelserna startades en intern utredning mot profilen på MTG. Efter avslutad utredning har kanalhuset tagit beslut om att inte förlänga kontraktet med programledaren, något Aftonbladet var först med att rapportera. – Det har inkommit tillräckligt många uppgifter som gör att vi känner att det är rätt val att inte fortsätta samarbetet. Vi förnyar inte kontraktet, säger Jessica Sjöberg, övergripande pressansvarig för MTG, till DN. Hon uppger att programledaren inte har polisanmälts men vill inte gå in närmare på vad anklagelserna består i. Läs mer: TV3-profil utreds för ”oacceptabelt beteende” – Det är ett beteende som skapar en arbetsmiljö som utifrån de uppgifter vi fått inte känns okej, säger Jessica Sjöberg. MTG:s tidigare programledning ska redan för fem år sedan ha nåtts av uppgifter om olämpligt beteende under inspelningarna av programmet. Enligt kanalen konfronterades programledaren av produktionsbolaget, något som ska ha lett till en förbättrad situation. För den nuvarande programledningen på MTG var dock anklagelserna nya uppgifter när de framkom för snart två veckor sedan, uppger Jessica Sjöberg. – Vi valde att gå vidare och undersöka de här uppgifterna på en gång. Vad kommer att hända med programmet? – Jag vill inte gå in på det. Vi väljer att inte kommentera enskilda program eller profiler just nu. Vi har valt att inte förlänga samarbetet för framtiden och det är den handling vi tagit nu.


”House of cards” lägger ner – ett dygn efter anklagelserna mot Kevin Spacey

Summary: Efter sex säsonger och anklagelser om ett sexuellt ofredande lägger Netflix ner succéserien ”House of cards” med Kevin Spacey i huvudrollen.

Under måndagen berättade skådespelaren Anthony Rapp i en intervju att han som 14-åring, 1986, blev antastad av den då 26-årige Kevin Spacey på en fest. Läs mer: Kevin Spacey anklagas för sexuellt ofredande av 14-åring – och kommer ut Kevin Spaceys svar på Twitter, där han bad Rapp om ursäkt och tog tillfället i akt att komma ut som homosexuell, har fått mycket kritik – både för agerandet 1986 och för att han enligt kritikerna försökte bortförklara ofredandet med sin sexuella läggning. Kevin Spacey har de senaste åren främst varit aktuell i Netflixdramat ”House of cards”. Nu har Netflix gått ut med att den kommande sjätte säsongen av ”House of cards” också blir den sista, mindre än ett dygn efter att anklagelserna mot seriens huvudrollsinnehavare briserat. Kristofer Ahlström: Nya ”House of cards” överträffar verkligheten i grymhet Enligt flera Netflixkällor till tv-sajten TV Line var dock beslutet om att lägga ner serien fattat sedan flera månader tillbaka, och har ingenting att göra med anklagelserna mot Spacey. Netflix har gått ut med ett uttalande i vilket de säger sig vara djupt oroade över Anthony Rapps anklagelser, och berättar att Kevin Spacey för närvarande inte arbetar med inspelningen av ”House of cards”. Robin Wright om ”House of cards”: Trump stal alla våra idéer Seriens sjätte och sista säsong är just nu under produktion, och planerad att sändas under 2018. Enligt filmsajten Variety arbetar dock Netflix med så många som tre potentiella spin off-serier till det amerikanska politiska dramat – varav en är tänkt att handla om Kevin Spaceys karaktärs högra hand, Vita husets stabschef Doug Stamper.


Sjuk Rikard Wolff tvingas lämna pjäs

Summary: Rikard Wolff tvingas ställa in sin medverkan i Dramatens uppsättning av ”Angels in America”. Hans roll, en av de stora i pjäsen, övertas nu av Staffan Göthe.

I dagarna börjar repetitionerna för Dramatens första uppsättning av ”Angels in America”, nittiotalets stora amerikanska succépjäs om aidsepidemin i USA under åttiotalet. Den 1 februari har den första delen premiär på Elverket. En av de stora rollerna, som toppadvokaten Roy Cohn, skulle ha spelats av Rikard Wolff. Men till följd av sjukdom har Wolff tvingats ställa in sin medverkan. I stället tar dramatikern, regissören och skådespelaren Staffan Göthe sig an rollen. DN har varit i kontakt med Staffan Göthe, som inte vill kommentera rollen eftersom han än så länge inte har ”något annat än floskler att förmedla”. Rikard Wolffs agent skriver i ett sms: ”Rikard är fortsatt sjukskriven på grund av sin lungsjukdom. Vi hoppas att han snart är frisk och tillbaka på scen igen men eftersom repetitionerna av ’Angels’ startar nu så kan han inte medverka i denna produktion.” Tidigare har Rikard Wolff berättat i intervjuer om sin sjukdom, lungemfysem, som under sommaren och hösten gjort att han tvingats ställa in flera andra föreställningar och turnéer. ”Angels in America” sätts upp i två delar, ”Millennium” och ”Perestrojka”, på Dramatens scen Elverket. Tidigare har pjäsen bland annat spelats på Broadway och år 2003 blivit tv-serie med Al Pacino, Meryl Streep och Emma Thompson. Manuset är skrivet och uppdaterat av Tony Kushner. Farnaz Arbabi (”˜ [ungefär lika med]”) regisserar och i rollerna syns bland andra David Arnesen, Thérèse Brunnander och Marall Nasiri. Den första delen har premiär den 1 februari.


Catia Hultquist: Kulturen på kvällstidningarna var som en pilsnerfilm eller en skräckis

En fram till nu hyllad skribent på Aftonbladet har fått sluta på sin avdelning på grund av sitt sexistiska beteende. Nej, jag är inte det minsta chockerad. Eller förvånad. Den sexistiska, råa tonen i medievärlden som nu rullas upp är något kvinnor fått vänja sig vid så snart de stuckit in näsan på någon av landets större redaktioner. Den speciella kultur som odlats på i synnerhet kvällstidningarna i decennier, kan i sin mest urartade form beskrivas som en korsning av ”Män som hatar kvinnor” och ”91:an Karlsson”. Min första ”vikariemiddag” på en av kvällstidningarna var på 90-talet. Efter den flotta middagen med journalistik på agendan, fick jag och en annan kvinnlig vikarie veta vad vi kunde förvänta oss av resten av kvällen. En manlig journalist teaterviskade: ”Nu när vi penetrerat journalistiken är det er tur att bli penetrerade av cheferna”. Naturligtvis var cheferna i nästan samtliga fall män. Liksom de som avgjorde vilka som skulle få jobba kvar när sommaren var slut. Snart utkristalliserade sig ett tydligt maktspel. Som ung kvinna räckte det inte att vara en duktig reporter. Det gällde också att kunna manövrera spelet som bland annat tog sig uttryck i en sexualiserad jargong. Jag fick till exempel förklarat för mig att manliga journalister måste få prata om och bedöma kvinnliga kollegors bröst eftersom det har en förbrödrande effekt. ”Det är ju vår minsta gemensamma nämnare”. Det var ett ständigt snack om kvinnors kroppar och ”knullbarhet”. Det var silikonbröst hit och analsex dit. Ibland kändes det som att vara med i en gammal pilsnerfilm, ibland som en skräckis där normala män blivit utbytta till replikanter som dyrkade systrarna Graaf och tidningen Slitz. Någon försökte förklara lumpenstämningen med kvällstidningarnas tendens att rekrytera reportrar från Värnpliktsnytt, andra menade att gubbigheten satt i väggarna från tider då porrfilm och ölautomater sågs som normala inslag på en redaktion. Ytterligare andra ansåg att det var en clash mellan arbetarklassmän och medelklasskvinnor. Jag och mina vikariekollegor bestämde oss till slut för att gå samman. I stället för att konkurrera eller anpassa oss bildade vi en egen frilansgrupp. Vi försökte se mönster i stället för att ta saker personligt. Därför blev jag nästan uppiggad när jag på 00-talet hittade Aftonbladetkvinnornas sjuttiotalsrapport ”Dokumentet” som Maria Schottenius nyligen skrev om. De hade ju varit med om precis samma saker som vi. Jag tyckte att vi skulle göra en ”Dokumentet 2.0” – men en klok vän påpekade att det troligen skulle innebära att vi aldrig mer fick en anställning. Det blev ingen uppdaterad rapport. Drygt ett decennium senare sveper plötsligt en feministisk svallvåg över världen med Metoo-kampanjen som uppmärksammar sexuella trakasserier. Vissa saker har förändrats i mediebranschen, andra inte. En känd programledare förklarar sexövergrepp med att han trodde att han var underhållande. En våldtäktsanklagad medieprofil förminskar sina trakasserier genom att kalla dem ”tölpaktiga”. En jurymedlem i TV4:s familjeprogram ”Talang”, tillika ledare för en ny mansrörelse, twitterhånar kvinnor som blivit utsatta och kallar dem för galna eller humorlösa. Men överallt möter jag kvinnor som är glada över styrkan i Metoo och säger ”Det är nu det händer”. Jag tänker att kampen för jämställdhet mellan könen är en av de mest tålmodiga, oblodiga revolutionerna i vår tid. Jag fick förklarat för mig att manliga journalister måste få bedöma kvinnliga kollegors bröst eftersom det har en förbrödrande effekt.


Hanna Stjärne: ”Agerandet är inte acceptabelt på SVT”

Summary: Flera medarbetare på SVT har anklagats för sexuellt utnyttjande eller trakasserier. Två chefer har på kort tid lämnat företaget med omedelbar verkan. Bolagets vd Hanna Stjärne menar att agerandena från personerna inte varit acceptabla. – Vi ska gå till botten med det vi får veta, säger hon i en intervju med DN.

I mitten av september framkom de första anklagelserna mot en SVT-chef. Expressen avslöjade att personen på en sajt för ”sugar dating” försökt köpa sex av en 14-årig flicka. Mannen polisanmäldes och han lämnade företaget med omedelbar verkan. Förundersökningen lades senare ned. Månaden senare, sammanfallande med de mångtaliga vittnesmål som framkommit under Metoo-rörelsen, har också nya anklagelser riktats mot flera medarbetare på företaget. En SVT-chef anklagades för sexuella trakasserier mot flera kvinnor. En internutredning visade att trakasserierna ska ha skett i ”arbetsrelaterade situationer” och enligt uppgifter till DN har det bland annat handlat om sexuella inviter och sexuella anspelningar. Chefen lämnade företaget omgående och polisanmäldes. Läs mer: TV3-profil under utredning för ”oacceptabelt beteende” Dessutom har en förundersökning inletts mot en SVT-profil. Den 20 oktober anmälde en tidigare praktikant på företaget personen för sexuellt utnyttjande av person i beroendestämning. En åklagarledd förundersökning har senare inletts. – Vi gör bedömningar från fall till fall. I de två första fallen fick vi tydliga bevis och såg vad som hänt. Då agerade vi snabbt och tydligt och ingen av medarbetarna är i dag kvar på bolaget, säger Hanna Stjärne, vd på SVT. – Gällande den tredje personen har det kommit in en polisanmälan. Där hålls förhör och vi väntar på en bedömning från åklagare. Om det visar sig att åklagaren meddelar misstanke om brott, då pausar vi det program som medarbetaren medverkar i. Finns det ett generellt problem på SVT med den här typen av händelser? – Vi vet inte kring det sista fallet, det är ju under utredning. Men min bild är att det inte finns något generellt problem på SVT. Det är klart att jag vill kunna säga att vi inte har haft den här typen av fall. Men nu har vi det och vi hanterar dessa. Läs mer: DN granskar krisen på Aftonbladet – sexism och tystnadskultur Hanna Stjärne berättar att man i det första fallet, gällande chefen som försökt köpa sex, blev kontaktade av Expressen i anslutning till tidningens publicering. – Så fort vi förstod vem det var hade vi ett samtal med den personen och den personen valde att lämna företaget, säger hon. Det var personens eget beslut? – Ja, det var personens eget beslut. Men den typen av agerande är naturligtvis inte acceptabla på SVT. I det andra fallet, rörande chefen som anklagats för sexuella trakasserier, framkom information till SVT:s högsta ledning vid lunchtid på onsdagen den 18 oktober. – Den första informationen hade lämnats på måndagen. Då pratade man direkt med personer som hade olika saker att framföra och sedan togs ett samtal med den anklagade personen i fråga, som valde att lämna företaget. Hade ni i ledningen känt till det här tidigare? – Nej, vi har inte hört något om det. Vi agerade väldigt snabbt när vi fick reda på det. – I alla sådana här fall är det naturligtvis förövaren som bär det största ansvaret. Men det vi kan göra på SVT är att uppmana alla som jobbar här är att säga till om det ser någon som blir utsatt för något som inte är okej. Alla bär ett ansvar att säga ifrån och vi som företag ska lyssna på det och också gå till botten med det som vi får veta. Hanna Stjärne vill inte kommentera vad trakasserierna bestod i men hon säger att chefens beteende ”inte var okej på SVT”. I det tredje fallet, med profilen som misstänks för sexuellt utnyttjande, kom information till ledningen efter att en polisanmälan lämnats in. – Polisen gick igång snabbt och startade en undersökning och höll förhör. Och vi avvaktar nu bedömningen från åklagaren. Läs mer: SVT fortsätter sändningar trots utredning mot profil Misstänker ni att det finns fler händelser på SVT som ni inte känner till i dag? – Man kan aldrig vara säker. Man måste alltid vara vaksam på det här i alla bolag, och även hos oss. Och så fort vi hört talas om det här har vi agerat. Det visar fallen under hösten. Finns det något ni måste förbättra? – Vi har jobbat med förebyggande arbete i alla år och extra i år. Vi har tagit fram en ny handlingsplan mot mobbning, kränkningar och trakasserier av alla slag, inklusive sexuella trakasserier. Och vi har tagit fram en workshop många medarbetare på SVT gått igenom. De inte som gjort det kommer göra det nu. Under Metoo-rörelsen har anklagelser dessutom riktats mot flera programledarprofiler knutna till produktioner som genomförs på underleverantörer. TV4:s vd Casten Almqvist har bjudit in tv-branschen till ett stormöte för att ta tag i och diskutera den problematik som lyfts fram den senaste veckan. Vilken kontroll har ni på SVT för att situationen är bra på de produktionsbolag som ni anlitar? – Vi har täta kontakter med produktionsbolagen. Vi diskuterar mycket med dem och vi är måna att det ska fungera bra på alla våra produktioner, säger Hanna Stjärne. Branschen har bjudits in till möte. Vad är det som framför allt måste förbättras? – Det här är frågor som jag diskuterar kontinuerligt med de andra tv-bolagscheferna. Jag träffade Casten Almqvist på frukost så sent som i morse. Finns det sådant som vi kan lära av varandra och ta initiativ till så ska vi göra det så snart som möjligt.


Bokrecension: ”Läsaren Lagercrantz” - ett måste för alla som älskar litteraturkritik

Summary: Under 25 år var Olof Lagercrantz Dagens Nyheters tongivande litteraturkritiker. Leif Zern läser en bok som är ett måste för alla som älskar litteraturkritik.

Olof, kom tillbaka! Det finns fortfarande en krympande skara som vid läsningen av något dumt på kultursidan förgäves riktar denna bön till de högre makterna. För den äldre generationen DN-läsare var Olof Lagercrantz både älskad och fruktad, av somliga mer hatad, fast de prenumererade för säkerhets skull på Svenska Dagbladet. I kulturdebatterna var Lagercrantz länge den siste smakdomaren. Hans formuleringar ”äger ofta en tyngd som låter dem genljuda över landet”, som en annan kritiker - Göran O Eriksson - skrev i ett porträtt redan 1961 i Göteborgs Handels- och Sjöfartstidning. Under 25 år som Dagens Nyheters kulturredaktör (1951–60) och chefredaktör (1960–75) var Olof Lagercrantz tidningens tongivande litteraturkritiker. Bengt Holmqvist hade visserligen samma auktoritet men uppträdde aldrig i rollen som samhällsdebattör och orosande. Av Holmqvist minns man de utförliga introduktionerna av Beckett och de andra stora modernisterna. Lagercrantz läste man för att få en stöt. Alla har sin Olof. Det krävs nog en lyhörd litteraturvetare som Arne Melberg för att vi ska få syn på verket bakom personen, för att inte tala om myterna. I den nyutgivna boken ”Läsaren Lagercrantz” ägnar Melberg elva kapitel plus ett förord åt en genomgång av Lagercrantz lika många författarmonografier, från den första om Erik Axel Karlfeldt till de två sista om Gunnar Ekelöf och Emanuel Swedenborg. Ett måste för den som har minsta intresse för svensk litteraturkritik eller för den som bara behöver nyktra till i synen på Olof Lagercrantz femton år efter hans död. Delar av hans gärning har behandlats i avhandlingar av Sigrid Storås och Stina Otterberg. Den heltäckande biografin återstår att skriva. Melbergs bidrag vänder sig både till specialisterna och till en bredare publik. Hans ord om Lagercrantz som ”vägledare” passar in på honom själv. Läs mer artiklar som DN publicerat om Olof Lagercrantz För den generation som Melberg tillhör var Lagercrantz en auktoritet som det inte gick att runda. När Ronny Ambjörnsson och jag i början av 70-talet roade oss med att skriva en pjäs som hette ”Don Quijote eller Ett skådespel om liberalismens omöjlighet” var Lagercrantz en av måltavlorna. Att vi beundrade den briljante kritikern och opinionsbildaren hindrade inte att vi såg honom som en av de där liberalerna som slogs mot väderkvarnar; stora ord, dålig markkontakt. Göran O Eriksson jämförde honom i sin artikel med Ebbe Linde, DN:s mångårige teaterkritiker: ”Den som beundrar Lagercrantz måste finna Linde slapp, pratig, lättsinnig, en rännstenskatt bland sin tidnings hermeliner. Den som beundrar Linde undgår inte att bakom Lagercrantz formuleringskonst ana en djup och splittrande osäkerhet, en egocentricitet vars rot är fruktan.” En briljant iakttagelse som placerar kritikern Lagercrantz i skärningspunkten mellan två epoker. En heroisk som ser litteraturen som höjd över omständigheterna, sökande en sanning som kunde bota läsaren från känslor av alienation och splittring; och en annan vi förknippar med 60-talets begynnande revolter och gränsöverskridande konstexperiment. Men Dagens Nyheters omstridde chefredaktör stod väl själv på de radikalas sida och hade tagit ställning? Ja, fast frågan är på vilka premisser. En av Melbergs återkommande iakttagelser är att Lagercrantz skrev sina i flera fall stora och tidskrävande monografier som en flykt undan det dagliga arbetets påfrestningar. För tidningsmannen var det käbbel och polemiker. För litteraturkritikern var läsningen av Dante, James Joyce, Nelly Sachs, Joseph Conrad och Marcel Proust en fristad undan den sortens förpliktelser. Arne Melberg återkommer till denna bodelning och ser den speglad i sökandet efter universella sanningar hos de författare monografierna presenterar. Om Agnes von Krusenstjerna skriver Lagercrantz att hennes romaner ”är först och främst diktverk med ett diktverks suveränitet och allmängiltighet”. Joyce skapade ”Ulysses” med ”ryggen vänd mot den dåvarande sociala strukturen, sökande på egen hand efter människans sanna och verkliga villkor”. Detta var rena metafysiken när boken om Joyce gavs ut 1970. Universella sanningar! Fast med sanning avsågs inte konstens autonomi. Det var den personliga sanningen Lagercrantz sökte. Liv och dikt hör samman, så löd det ålderdomliga budskapet. Att läsa är att låta sig uppfyllas och förvandlas av texten, ett löfte om den ”lycka” han finner i läsningen av Marcel Prousts stora roman. Ändå blir Lagercrantz rasande när ”Tribadernas natt” har premiär på Dramaten 1975, Per Olov Enquists pjäs om August Strindberg, Siri von Essen och Marie David. Han blir lika rasande på min uppskattande recension av föreställningen och skrev det i en ilsken artikel på kultursidan. Enquists stora misstag var att han lyfte fram personen Strindberg i stället för verket. Några år senare begår Lagercrantz själv samma paradoxala misstag när han skriver Strindbergboken, där de litterära analyserna är förvånansvärt tunna, vilket även Melberg påpekar: ”Det ligger en egendomlig motsägelse i detta att bokens grundläggande tes – att Strindberg bearbetade sitt liv till förmån för sitt skapande, sin litteratur – inte mynnar ut i det som den Strindbergska livsmanipulationen mynnar ut i, nämligen de litterära verken.” Debatten kom i huvudsak att handla om Strindbergs påstådda galenskap under ”Inferno”. Lagercrantz säger med rätta nej till denna populära teori och banar väg för en friare läsning av Strindbergs sena, mer spekulativa skrifter. Jag tror dock att hettan i Olof Lagercrantz polemik – frisk, inte galen – kan förklaras med att Strindbergboken är en förtäckt självbiografi. Han känner igen sig i Strindberg och rycker ridderligt ut till försvar. Lagercrantz som själv bar på ett arv av sinnessjukdom på moderns sida, på en gång elitist och radikal fridstörare. Det gick inte ihop. Det blev levande litteraturkritik.


”Det är självklart extremt oroande”

Summary: Paris. Kinesiska myndigheter uppger för UD att Gui Minhai frigavs för en vecka sedan. Men den svenske förläggaren har inte hört av sig till sin familj, och hans dotter Angela Gui fruktar nu att han hålls fängslad på annat håll.

Frigivandet av Gui Minhai ska ha ägt rum den 17 oktober, något som svenska UD hade förvarnats om. Enligt dottern Angela Gui reste svensk ambassadpersonal till staden Ningbo, som ligger nära Shanghai i östra Kina, för att på plats kunna bistå den svenske förläggaren. När de anlände till fängelset fick de dock beskedet att Gui Minhai hade släppts redan vid midnatt och att han ”var fri att resa som han ville”. – Först hoppades jag så klart att det var sant, och att vi väldigt snart skulle få höra mer. Stora delar av min pappas familj bor i Ningbo, och man får anta att han skulle vilja ta kontakt med dem. Men han har inte hört av sig – varken till dem, till mig eller någon annan i vår familj, säger Angela Gui på telefon till DN. Hon fruktar att det som nu skett i praktiken är ”ett andra påtvingat försvinnande”, och att kinesiska myndigheter håller honom fängslad någon annanstans. – Det är självklart extremt oroande. Tidigare hade svenska myndigheter i alla fall möjlighet att besöka honom – om än väldigt sporadiskt. Det har utgjort någon form av insyn, som gjort att de inte kunnat behandla honom hur som helst. Men det faktum att vi nu inte vet var han är – och att han sannolikt hålls fången – gör mig orolig för att de kan behandla honom hur som helst, säger Angela Gui. Svenska myndigheter gav på måndagen mycket knapphändig information om ärendet. UD:s presstjänst bekräftade att man fått besked av kinesiska myndigheter att Gui Minhai ska ha frigivits och att man ”söker vidare klarhet i ärendet”. – Det är ett glatt besked att han är frisläppt, om han nu är det. Jag utgår från att han är det, sa statsminister Stefan Löfven. Sveriges generalkonsulat i Shanghai ska i onsdags i förra veckan ha fått ett samtal från någon som utgav sig för att vara Gui Minhai, enligt Angela Gui. Mannen talade svenska och sa att han avsåg att ansöka om ett nytt svenskt pass inom kort, men att han först ville umgås med sin ”sjuka mor”. Gui Minhais mor är dock inte sjuk, enligt Angela Gui, som understryker att ingen i familjen har haft någon som helst kontakt med den frigivne svensken. Det var den 17 oktober 2015 som den Hongkongbaserade Gui Minhai under oklara omständigheter försvann från sin semesterbostad i Pattaya i Thailand. Ungefär samtidigt försvann fyra av hans kollegor på det förlag och den bokhandel i Hongkong som de drivit tillsammans, och som gett ut en rad kontroversiella böcker om kommunistpartiets ledarskikt. Senare frigavs de fyra andra medarbetarna, och några av dem ska ha sagt att Gui Minhai varit ”hjärnan” bakom förlagsverksamheten. I januari förra året dök så Gui Minhai upp i kinesisk stats-tv, där han bad om ursäkt för ”sina brott” och förklarade att han hade återvänt till sitt födelseland frivilligt. Dottern Angela Gui är övertygad om detta ”erkännande” var framtvingat och att fadern blivit bortförd mot sin vilja. En rad människorättsorganisationer har också krävt Gui Minhais omedelbara frigivande. – Kina får inte komma undan med det här. Situationen är ännu mer oroande nu än den var tidigare, säger Angela Gui, som upprörs av att så många medier för vidare Kinas version om att fadern är fri, trots att han inte ens verkar kunna ta kontakt med sin familj. Kinesiska statsägda medier har tidigare uppgett att Gui Minhai greps för att ha flytt från landet 2004, då han ska ha dömts till fängelse efter en trafikolycka. Under utredningens gång påstås det ”ha uppdagats” att han också skickat omkring 4 000 böcker till en rad olika adresser runt om i Kina. Något som beskrivs som ”illegal företagsamhet” eller ”subversiv verksamhet”. Enligt Angela Gui var den kinesiska motiveringen till frisläppandet den 17 oktober att hennes far då avtjänat det tvååriga fängelsestraff som han ska dömts till efter trafikolyckan. – Men såvitt jag vet har ingen sett den där domen, säger Angela Gui till DN.


Dottern om Gui Minhai: ”Ingen vet var han är, det är extremt oroande”

Summary: Kinesiska myndigheter uppger för UD att den svenske förläggaren Gui Minhai frigavs för en vecka sedan. Men Gui Minhai har inte hört av sig till sin familj, och hans dotter Angela Gui fruktar nu att han hålls fängslad någon annanstans: ”Ingen vet var han är. Det är självklart extremt oroande”, säger hon till DN.

Frigivandet av Gui Minhai ska ha ägt rum den 17 oktober, något svenska UD hade blivit förvarnat om skulle ske. Enligt dottern Angela Gui reste svensk ambassadpersonal till staden Ningbo, som ligger nära Shanghai i östra Kina, för att på plats kunna bistå den svenske förläggaren. När de anlände till fängelset fick de dock beskedet att Gui Minhai hade släppts redan vid midnatt och att han ”var fri att resa som han ville”. – Först hoppades jag så klart att det var sant, och att vi väldigt snart skulle få höra mer. Stora delar av min pappas familj bor i Ningbo, och man får anta att han skulle vilja ta kontakt med dem. Men han har inte hört av sig – varken till dem, till mig eller någon annan i vår familj, säger Angela Gui på telefon till DN. Uppgifter: Gui Minhai har släppts fri Hon fruktar att det som nu skett i praktiken är ”ett andra påtvingat försvinnande”, och att kinesiska myndigheter håller honom fängslad någon annanstans. – Det är självklart extremt oroande. Tidigare hade svenska myndigheter i alla fall möjlighet att besöka honom – om än väldigt sporadiskt. Det har utgjort någon form av insyn, som gjort att de inte kunnat behandla honom hur som helst. Men det faktum att vi nu inte vet var han är – och att han sannolikt hålls fången – gör mig orolig för att de kan behandla honom hur som helst, säger Angela Gui. Svenska myndigheter gav på tisdagen mycket knapphändig information om ärendet. UD:s presstjänst bekräftade att man fått besked av kinesiska myndigheter att Gui Minhai ska ha frigivits och att man ”söker vidare klarhet i ärendet”. – Det är ett glatt besked att han är frisläppt, om han nu är det. Jag utgår från att han är det, sa statsminister Stefan Löfven. Sveriges generalkonsulat i Shanghai ska i onsdags i förra veckan ha fått ett samtal från någon som utgav sig för att vara Gui Minhai, enligt Angela Gui. Mannen talade svenska och sa att han avsåg att ansöka om ett nytt svenskt pass inom kort, men att han först ville umgås med sin ”sjuka mor”. Gui Minhais mor är dock inte sjuk, enligt Angela Gui, som understryker att ingen i familjen haft någon som helst kontakt med den frigivne svensken. Det var den 17 oktober 2015 som den Hongkongbaserade Gui Minhai under oklara omständigheter försvann från sin semesterbostad i Pattaya i Thailand. Ungefär samtidigt försvann fyra av hans kollegor på det förlag och bokhandel i Hongkong som de drivit tillsammans, och som gett ut en rad kontroversiella böcker om kommunistpartiets ledarskikt. Senare frigavs de fyra andra medarbetarna, och några av dem ska ha sagt att Gui Minhai varit ”hjärnan” bakom förlagsverksamheten. I januari förra året dök så Gui Minhai upp i kinesisk stats-tv, där han bad om ursäkt för ”sina brott” och förklarade att han hade återvänt till sitt födelseland frivilligt. Björn Wiman: I det globala gangsterväldets tid är vi alla under hot Dottern Angela Gui är övertygad om detta ”erkännande” var framtvingat och att fadern blivit bortförd mot sin vilja. En rad människorättsorganisationer har också krävt Gui Minhais omedelbara frigivande. – Kina får inte komma undan med det här. Situationen är ännu mer oroande nu än den var tidigare, säger Angela Gui, som upprörs av att så många medier för vidare Kinas version om att fadern är fri, trots att han inte ens verkar kunna ta kontakt med sin familj. Kinesiska statsägda medier har tidigare uppgett att Gui Minhai greps för att ha flytt från landet 2004, då han ska ha dömts till fängelse efter en trafikolycka. Under utredningens gång påstås det ”ha uppdagats” att han också skickat omkring 4  000 böcker till en rad olika adresser runt om i Kina. Något som beskrivs som ”illegal företagsamhet” eller ”subversiv verksamhet”. Elisabeth Åsbrink om Gui Minhai: ”Om det stämmer så är det väldigt goda nyheter” Enligt Angela Gui var den kinesiska motiveringen till frisläppandet den 17 oktober att hennes far då avtjänat det tvååriga fängelsestraff som han ska dömts till efter trafikolyckan. – Men så vitt jag vet har ingen sett den där domen, säger hon till DN. Har du fått några indikationer på att det kan ha förekommit ”konkurrens” mellan olika kinesiska myndigheter i fallet? – Det är lite oklart just nu. Det är allt jag kan säga. Gui Minhai är enbart svensk medborgare, då han tidigare avsagt sig sitt kinesiska medborgarskap. Trots det har UD bara fått besöka honom vid några få tillfällen, och kinesiska myndigheters information kring fallet har varit minst sagt begränsad. Bland andra Svenska PEN har krävt att den svenska regeringen ska göra mer för att pressa Kina. Efter ett möte med Kinas president Xi Jinping i somras uppgav statsminister Stefan Löfven att de båda ledarna diskuterat Gui Minhais situation. Men det är oklart om det på något sätt bidragit till de senaste veckornas utveckling i fallet.


Johan Croneman: Jag ville gäspa men nya ”Mindhunter” är faktiskt satans lysande

Summary: Precis när man trodde att man aldrig mer ville se en tv-serie om seriemördare gör David Fincher ”Mindhunter”. Bara att kapitulera.

More chatter than splatter”, skrev New York Times efter de två första avsnitten. Jag tror inte skribenten själv visste hur rätt han hade – efter att ha satt i mig alla tio delarna av David Finchers och Netflix nya ”Mindhunter” på mindre än 24 timmar kan jag dock skriva under på den sammanfattningen: Det liknar mer en akademisk avhandling än en traditionell thriller, och Gud ske pris vill jag nog tillägga. Precis när man trodde att man aldrig någonsin mer ville se en tv-serie om seriemördare kommer det en tv-serie om seriemördare man inte kan sluta titta på. Eller rättare sagt: En studie av en studie av en seriemördare. David Fincher, som regisserat de två första och de två sista avsnitten, och som flera gånger brutit ny mark i flera olika genrer, har denna gång fått sätta tänderna i ett annat slags grundmanus än han vant sig vid – man funderar länge över vad det är som skaver, vad som gör att det inte liknar något annat, och jag tror att svaret i alla fall delvis heter Joe Penhall: Brittisk/australisk dramatiker som skriver för film och tv på ett sätt som får oss att tro att vi är på teatern – och det borde ju inte fungera alls, men det fungerar inte bara överraskande bra, det är satans lysande! Penhall har hjälp av en drös av manusdoktorer och avsnittsförfattare, det är rena tomteverkstan bakom en sådan här tv-serie, men jag har bestämt mig för att det är Penhall jag hör mest, och bäst. Det pratas något kopiöst i ”Mindhunter”, och dialogen påminner inte så lite om när ett gäng skådespelare träffas för en första genomläsning av manus. Det är som om de behållit den tonträffen. Manuset bygger på förre FBI-agenten John E Douglas bok från 1995, ”Mindhunter: Inside the FBI:s elit serial crime unit”, och i ”Mindhunter” följer vi de två FBI-agenterna Holden Ford och Bill Tench (närmast osannolikt bra gestaltade av Jonathan Groff & Holt McCallany) som mer eller mindre av en slump (serien tar sin början 1977) hamnar bredvid varandra på jobbet och påbörjar ett arbete som kommer att få konsekvenser för hela FBI:s sätt att både arbeta, och framför allt, tänka. De får snart sällskap av sociologen och akademikern Wendy Carv (lika jäkla bra spelad av Anna Torv) som blir den som systematiserar agenternas arbete med att intervjua kända seriemördare. Ja, det är nästan det hela: De intervjuar dessa svårt störda hjärnor, de diskuterar och försöker förstå det komplett obegripligt irrationella, för att så småningom försöka applicera de nya rönen i jakten på ännu inte infångade seriemördare. Parallellt med polisarbetet får vi givetvis också en inblick i huvudkaraktärernas trasiga privatliv, och här är rollsättningen fortsatt genial och historieberättandet allt mer komplext. Vi utforskar inte bara seriemördarnas psyken utan far också ner på djupet av utredarna, deras familjer, barn, fruar, flickvänner. Och som sagt: Spänningen och spänningarna ligger i dialogen och i mötena, det är inte mycket till traditionell mordutredning, men så sakteliga läggs det i avsnitt efter avsnitt ut små, till en början nästan obegripliga, ledtrådar om vad som komma skall. Vi anar att samtidigt med agenternas systematiska försök att förstå brottslingarnas inre logik, föds på en helt annan plats i USA en helt ny seriemördare – och det pekar definitivt ut riktningen för en säsong två av ”Mindhunter”. Från praktik till handling. Säsong två lär vara klar först om ett år. Också ett straffbart seriemördande!


Summary: Precis när man trodde att man aldrig mer ville se en tv-serie om seriemördare gör David Fincher "Mindhunter". Bara att kapitulera.

More chatter than splatter”, skrev New York Times efter de två första avsnitten. Jag tror inte skribenten själv visste hur rätt han hade – efter att ha satt i mig alla tio delarna av David Finchers och Netflix nya ”Mindhunter” på mindre än 24 timmar kan jag dock skriva under på den sammanfattningen: Det liknar mer en akademisk avhandling än en traditionell thriller, och Gud ske pris vill jag nog tillägga. Precis när man trodde att man aldrig någonsin mer ville se en tv-serie om seriemördare kommer det en tv-serie om seriemördare man inte kan sluta titta på. Eller rättare: En studie av en studie av en seriemördare. David Fincher, som regisserat de två första och de två sista avsnitten, och som flera gånger brutit ny mark i flera olika genrer, har denna gång fått sätta tänderna i ett annat slags grundmanus än han vant sig vid – man funderar länge över vad det är som skaver, vad som gör att det inte liknar något annat, och jag tror att svaret i alla fall delvis heter Joe Penhall: Brittisk/australisk dramatiker som skriver för film och tv på ett sätt som får oss att tro att vi är på teatern – och det borde ju inte fungera alls, men det fungerar inte bara överraskande bra, det är satans lysande! Penhall har hjälp av en drös av manusdoktorer och avsnittsförfattare, det är rena tomteverkstan bakom en sådan här tv-serie, men jag har bestämt mig för att det är Penhall jag hör mest, och bäst. Det pratas något kopiöst i ”Mindhunter”, och dialogen påminner inte så lite om när ett gäng skådespelare träffas för en första genomläsning av manus. Det är som om de behållit den tonträffen. Läs mer: DN väljer: Tre bästa tv-serierna just nu Manuset bygger på förre FBI-agenten John E Douglas bok från 1995, ”Mindhunter: Inside the FBI:s elit serial crime unit”, och i ”Mindhunter” följer vi de två FBI-agenterna Holden Ford och Bill Tench (närmast osannolikt bra gestaltade av Jonathan Groff & Holt McCallany) som mer eller mindre av en slump (serien tar sin början 1977) hamnar bredvid varandra på jobbet och påbörjar ett arbete som kommer att få konsekvenser för hela FBI:s sätt att både arbeta, och framför allt, tänka. De får snart sällskap av sociologen och akademikern Wendy Carv (lika jäkla bra spelad av Anna Torv) som blir den som systematiserar agenternas arbete med att intervjua kända seriemördare. Ja, det är nästan det hela: De intervjuar dessa svårt störda hjärnor, de diskuterar och försöker förstå det komplett obegripligt irrationella, för att så småningom försöka applicera de nya rönen i jakten på ännu inte infångade seriemördare. Parallellt med polisarbetet får vi givetvis också en inblick i huvudkaraktärernas trasiga privatliv, och här är rollsättningen fortsatt genial och historieberättandet allt mer komplext. Vi utforskar inte bara seriemördarnas psyken utan far också ner på djupet av utredarna, deras familjer, barn, fruar, flickvänner. Och som sagt: Spänningen och spänningarna ligger i dialogen och i mötena, det är inte mycket till traditionell mordutredning, men så sakteliga läggs det i avsnitt efter avsnitt ut små, till en början nästan obegripliga, ledtrådar om vad som komma skall. Vi anar att samtidigt med agenternas systematiska försök att förstå brottslingarnas inre logik, föds på en helt annan plats i USA en helt ny seriemördare – och det pekar definitivt ut riktningen för en säsong två av ”Mindhunter”. Från praktik till handling. Säsong två lär vara klar först om ett år. Också ett straffbart seriemördande! Läs mer: DN ger dig hela listan – här är höstens alla 70 tv-serier


38 kvinnor anklagar regissören James Toback för sextrakasserier

Summary: Den Oscarsnominerade Hollywoodregissören James Toback anklagas av 38 kvinnor för sexuella trakasserier, i en artikel i Los Angeles Times.

Enligt Los Angeles Times har den 72-årige amerikanske regissören och manusförfattaren James Toback satt i system att uppvakta kvinnor på gatan i New York för att sedan utnyttja dem sexuellt. Läs mer: Här är kvinnorna som anklagar Harvey Weinstein för övergrepp Toback Oscarsnominerades 1991 för manuset till ”Bugsy” och har också skrivit och regisserat filmer som ”Black and white” och ”Two girls and a guy”. Nyligen visades hans nya film ”The private life of a modern woman”, med Sienna Miller i huvudrollen, på filmfestivalen i Venedig. Han har varit aktiv i filmbranschen sedan mitten av sjuttiotalet. I en artikel, publicerad på söndagen, berättar 38 kvinnor om trakasserierna som Toback utsatt dem för. Enligt artikeln ska han ha haft för vana att plocka upp kvinnor i tjugoårsåldern från gatan, berättat om sig själv och lovat dem filmroller och berömmelse – i utbyte mot sexuella tjänster. Mötena slutade ofta med att han onanerade framför kvinnorna eller att de tvingades röra vid honom. Ingen av de utsatta kvinnorna polisanmälde trakasserierna. Läs mer: Övergreppskultur i kulturvärlden – utsatta kvinnor berättar Enligt Los Angeles Times förnekar Toback att övergreppen ska ha ägt rum, och säger att han över huvud taget aldrig träffat kvinnorna. Om han gjorde det, säger han till tidningen, ”var det i fem minuter som jag inte minns”. Han säger också att det skulle ha varit ”biologiskt omöjligt” för honom att trakassera kvinnor de senaste 22 åren, eftersom han har diabetes och hjärtproblem. Anklagelserna mot James Toback kommer efter att ett femtiotal kvinnor anklagat Hollywoodproducenten Harvey Weinstein för sexuella trakasserier och övergrepp, och efter den internationellt uppmärksammade #metoo-kampanjen där kvinnor i sociala medier berättar om trakasserier de utsatts för.


Johan Schück: Registret över svenska judar är en del av SD:s mörka historia

Summary: Erik Walles var nazisten som lät registrera judar under andra världskriget och senare blev sverigedemokrat. Johan Schück berättar historien som Jimmie Åkesson och dagens parti inte vill kännas vid.

Det finns en direkt koppling mellan Sverigedemokraterna och nazistiska planer under andra världskriget att utplåna de svenska judarna. Sambandet heter Erik Walles, en ledande nazist som senare blev sverigedemokrat. Historien börjar i Malung, där man vid ombyggnad av det K-märkta Lisellska huset oväntat fann något som länge hade legat gömt. Det var ett register över svenska judar, upprättat under andra världskriget. Det rör sig om en förteckning på över 3 000 personer, med efternamn från K och framåt. Allt är noggrant systematiserat, med yrken och adresser. På nazistiskt manér görs också klart vilka som var judar, halvjudar och kvartsjudar, liksom icke-judar gifta med judar. Fyndet skedde för 20 år sedan, vilket förre chefredaktören Arne Ruth skrev om i DN den 4 november 1997. Numera ägs registret av Svenska kommittén mot antisemitism och finns förvarat på Riksarkivet. Vid en läsning där, efter särskilt tillstånd, kunde jag nyligen konstatera att en stor del av min släkt finns noterad på prydliga kort. Det gäller fram till min far Herman Schück när han blev student 1943. Man kan anta att någon motsvarande förteckning från A till J har upprättats och senare förstörts – eller att den ligger gömd och ännu inte har upptäckts. Vem som ansvarade för det påträffade registret behöver man knappast tveka om. Lisellska huset – en av Malungs mest kända byggnader – ägdes av Erik Walles, som tidigare var vice ordförande i det nazistiska partiet Svensk socialistisk samling. Han hade dock avlidit när registret hittades och kunde inte ställas till svars. Om avsikten kan man därför enbart spekulera. Men en högst rimlig hypotes är att Walles och hans partikollegor hoppades på Nazitysklands seger och att de vid en ockupation av Sverige skulle överlämna registret för att underlätta en utrotning av de svenska judarna. I så fall hindrades detta endast av att historiens förlopp blev annorlunda och att Sverige inte ockuperades. Läs mer: Kulturdebatt: Det vänder sig i magen av SD:s propaganda Rasismen satt dock i. Efter andra världskriget gick Walles till storms mot jazzen. Han skrev boken ”Jazzen anfaller”, utkommen 1946, där uttryckte han sin avsky så här: ”Man kan inte förstå jazzen utan att taga hänsyn till trenne betydelsefulla fakta beträffande dess tillkomst. Den har skapats av negrer. Den har skapats av berusade negrer. Den har skapats av berusade negrer i bordellmiljö.” Erik Walles lämnade sedan politiken och blev adjunkt i matematik och fysik vid Falu läroverk, vilket ledde till en riksdagsdebatt om nazistisk infiltration. Men utnämningen stod fast och Walles befordrades senare till lektor. Efter sin pensionering blev han doktor i fysik vid Uppsala universitet. Han hade även styrelseuppdrag i familjeföretaget Lisells i skinnmetropolen Malung. Men när Sverigedemokraterna bildades 1988 hade Erik Walles politiska engagemang blommat upp på nytt. Han blev medlem i partiet och skrev i dess tidning Sverige-Kuriren. I en artikel från september 1989, undertecknad E W, lämnade Walles vad tidningen kallade ”saklig och korrekt information” om de svenska nationalsocialisternas verksamhet. Där framgick att hans åsikter i huvudsak var desamma som förr. Artikeln med rubriken ”En nationell rörelse för ett halvsekel sedan” blev ett långt försvarstal. Huvudtesen var att de svenska nazisterna inte hade varit landsförrädare som styrdes från Tyskland, utan i stället utgjorde en nationell rörelse som verkade utifrån Sveriges intressen. Till detta gav av Walles en rasbiologisk förklaring: svenske nazistledaren Sven-Olov Lindholm hade”tidigt insett den nordiska rasens värde och betydelse”. En programpunkt för det svenska nazistpartiet var ”brytandet av judeväldet”. I artikeln från 1989 betecknade Walles detta som ”en ganska moderat” antisemitisk ståndpunkt. Han hävdade att det främst handlade om att minska storfinansens makt, däribland det utländska inflytandet över ekonomin. För Walles blev slutsatsen att vad Sverigedemokraterna hade gemensamt med den gamla nationella rörelsen, alltså de svenska nazisterna, var ”en allvarlig strävan att rädda den svenska nationen och dess egenart från en hotande fara”. Enligt Walles var SD och likasinnade såtillvida ”samma andas barn” som de gamla nazisterna. Och som en personlig kommentar tillade han att ”det är verkligen ingenting att skämmas för”. Sverige-Kuriren hade inga invändningar, trots att Walles så tydligt kopplade Sverigedemokraterna till nazismen. I en redaktionell kommentar tackade man särskilt signaturen E W för hans artikel. Erik Walles fick i januari 1992 ännu en hyllning av Sverigedemokraterna, denna gång som minnesord i partiets medlemsbulletin strax efter hans bortgång. Där förklarade man att han som ung var ansluten till Lindholmrörelsen (dåvarande nazistpartiet), men ”på äldre dagar ändrat uppfattning i många frågor”. ”Hans klokhet gav oss emellertid många tankeställare”, avslutades dödsrunan. När detta skrevs i SD-bulletinen var det inte känt att Walles hade ett register över judar gömt i Lisellska huset. Däremot var det fullt klart att han stod fast vid sina nazistiska och antisemitiska åsikter från 1930- och 1940-talet och hade hittat en ny hemvist i Sverigedemokraterna, där man tacksamt tog emot honom. Läs mer: Kristina Lindquist: SD:s framgångar handlar inte om att de har förändrats – utan om att Sverige har gjort det Sverigedemokraterna hade då en annan ledning än nu och nuvarande partiledaren Jimmie Åkesson hade ännu inte blivit medlem. Hur mycket som den politiska inriktningen har ändrats sedan partiets tidiga år är inte lika tydligt. Klart är dock att ingen systematisk uppgörelse med det förflutna har skett. Det gäller även Erik Walles: trots att fakta om honom sedan länge är kända, har historien svepts in i glömska. Det bredare sammanhanget som kopplar SD till nazismens judeförföljelser blir då också svårare att urskilja. Men faktum kvarstår att den alltjämt övertygade nazisten Erik Walles blev SD-medlem, samtidigt som han hade hand om ett register som skulle ha underlättat en snabb förintelse av Sveriges judar. Att detta är en viktig – och alltjämt aktuell – del av Sverigedemokraternas historia går inte att komma undan. Om det tas fram en vitbok om partiets historiska rötter, vilket dess nuvarande ledning har ställt i utsikt, måste berättelsen om Erik Walles och registret över Sveriges judar där ha sin självklara plats.


TV4:s vd: Vi har blundat för problemen

Summary: Casten Almqvist, vd för TV4, bekräftar att de problem som Martin Timell orsakat har varit kända, men att programbolaget blundat för dem.

– Det är uppenbart att vi har varit med att bidra till det här. Det finns anledning att säga att vi har blundat för det, säger vd Casten Almqvist till sin egen kanal om de sexuella trakasserier som är temat för det pågående upproret Metoo. DN avslöjade på fredagen att Meter, produktionsbolaget bakom TV4:s flaggskepp ”Äntligen hemma”, krävt att få peta Martin Timell och kunde bekräfta att problemen med programledaren varit kända i många år. Casten Almqvist vill inte kommentera det. – Vårt fokus nu är att bara titta framåt, säger han. Almqvist säger att man för ett drygt år sedan tagit krafttag som gjorde sakerna bättre, men att det nu visar sig inte ha stämt. Läs mer: TV4 kände till uppgifterna i flera år – Det spiller över på oss i ledningen, det spiller över på vårt företag och vårt fina varumärke. TV4 står för motsatsen: alla människors lika värde, tolerans, medmänsklighet och allt det som vi kämpar för. Vår arbetsplats och våra program får sig en rejäl törn av en sådan här historia, varför vi tar det på så stort allvar, säger Casten Almqvist. Läs mer: Samtliga program med Martin Timell stoppas Martin Timell har, enligt en lång rad öppna och anonyma källor, i många år kränkt människor med sexistiska, rasistiska, homofoba eller allmänt mobbande uttalanden. Därtill anklagas han för att ha begått sexualbrott, bland annat för att ha blottat sig för en kollega på en gala och för att ha fört upp fingrar i en annan kollegas underliv framför arbetskamrater på en sommarfest. Läs mer: Kvinna vittnar om övergrepp av Martin Timell – Det finns anledning att påstå att vi har skyddat honom och det är i sådant fall helt oacceptabelt, men vi ska med en extern utredning ta reda på exakt vilka fel och brister vi har gjort oss skyldiga till, säger Casten Almqvist. – Det finns inget som pekar på att Martin Timell kommer att göra tv för TV4 igen. Hans kontrakt är en teknisk eller ekonomisk fråga och för mig är det här mycket större, att gå till botten med vad som kan vara ett beteende, men som förhoppningsvis är ett enskilt undantag.


Alice Bah Kuhnke: ”Kultursfären är en arena för övergrepp”

Summary: Kultur- och demokratiminister Alice Bah Kuhnke (MP) efterlyser kraftiga åtgärder efter initiativet med Metoo-kampanjen. Hon beskriver kultursektorn som en ”arena” för övergrepp och menar att vittnesmålen är en ”käftsmäll” på rådande strukturer. – Jag delar de erfarenheter som många kvinnor i vårt land bär på. Att jag i alltifrån krogköer till under sena kvällar på bussar och tunnelbanan blivit ofredad, säger Alice Bah Kuhnke till DN.

Miljoner kvinnor världen över har de senaste dagarna delat med sig av sina personliga erfarenheter av sexuella trakasserier i samband med Metoo-initiativet. Kultursfären har stått i centrum med en lång rad avslöjanden, framför allt inom film- och mediebranschen. – Mätt i kraft, engagemang och genomslag är det här oerhört imponerande. Samtidigt är det bedrövligt att läsa och ta del av unga tjejers och kvinnors berättelser, säger Alice Bah Kuhnke till DN. Läs mer: ”Sexuella trakasserier är absolut en klassfråga” Hon beskriver sina känslor som delade. I första hand efterlyser nu ministern att kampen mot sexuella trakasserier mot kvinnor inte stannar av och att kampanjen också mynnar ut i reella åtgärder. – Vi ska arbeta för att vi ska träda in i ett paradigmskifte där vi på allvar tar oss an och bryter ned de strukturer som ger förutsättningar för övergrepp och trakasserier, och som samtidigt odlar en tystnadskultur. Metoo-kampanjen tog fart efter avslöjandena kring den amerikanska filmproducenten Harvey Weinstein. Fler än 50 kvinnor har vittnat om övergrepp de utsatts för av en Hollywoods mäktigaste män. Läs mer: Så stor är nätkampanjen #metoo: ”Uppenbart att kvinnor världen över fått nog” Alice Bah Kuhnke tror att kultursfären är ett område som har omfattande problem att hantera. – Det är en arena för övergrepp även om det också kommer vittnesmål från andra samhällssektorer. Vi är många makthavare som måste vara självkritiska. Ledare överallt måste se över sin kultur och arbetsmiljö men också på vilket sätt vi upprätthåller en tystnadskultur. – Det här är käftsmällen och kallduschen vi behövt få till. Nu är det dags att kliva ut ur kallduschen, våga se sanningen och påbörja ett enormt förändringsarbete. Det kommer att ta tid. Vi måste skriva en helt ny bok. Flera statsråd, däribland utrikesminister Margot Wallström (S) och jämställdhetsminister Åsa Regnér, har i samband med Metoo-kampanjen vittnat om trakasserier de tidigare utsatts för, både i privat- och arbetslivet. Alice Bah Kuhnke, som under flera år också arbetat inom mediebranschen, berättar att hon också varit utsatt. – Jag delar de erfarenheter som många kvinnor i vårt land bär på. Att jag i alltifrån krogköer till under sena kvällar på bussar och tunnelbanan blivit ofredad. – Jag har lyckligtvis inte varit utsatt för ytterligare övergrepp. Men det är inte acceptabelt att man inte ska känna sig trygg på offentliga platser utan att riskera att bli utsatt. Hur stor tror du att problematiken är inom kulturbranschen? – Jag tror att det är ett stort problem. Jag vet att det pågår många intensiva diskussioner inom kultursfären där man nu planerar för att säkerställa att den här kampanjen inte bara blir något man talar om. Vi måste också göra stora förändringar.


Kritik mot pjäs om islamofobi

Summary: Dramaten står fast vid att låta Amanj Aziz framträda i America Vera-Zavalas föreställning ”Muslim ban”. Men efter att hans medverkan kritiserats planeras nu ett samtal vid premiären, där fler röster ska få komma till tals.

Enligt uppgifter till DN övervägde Dramaten tidigare att byta ut Amanj Aziz, men efter ett extrainkallat möte har nationalscenen bestämt sig för att försvara hans medverkan. – Vi har gett America Vera-Zavala det här uppdraget att fortsätta sitt undersökande arbete som hon påbörjade förra året med ”Svenska hijabis” och som fokuserar på islamofobi. Vi tycker att det är en så viktig fråga att vi definitivt vill fortsätta med det. Det blir premiär för ”Muslim ban” i november som planerat, säger Helena Seth, programansvarig på Dramaten&. Efter kritiken har Dramaten dock gjort en programförändring, som syftar till att placera ”Muslim ban” i ett större sammanhang: – De starka reaktionerna har gjort att vi också kommer att arrangera ett samtal i samband med premiären, då även fler röster får komma till tals i frågan, säger Helena Seth. America Vera-Zavala beskriver ”Muslim ban”, döpt efter USA:s president Donald Trumps försök att införa reserestriktioner för muslimer till USA, som en performance lecture. – Jag vill ställa två män inför publiken, en som pratar om hur det är att bli utsatt för islamofobi och teoretiserar kring det. Och en annan som pratar om rasism och hur det är att vara utsatt för det, säger America Vera-Zavala till DN. Kritiken mot Amanj Aziz har bland annat handlat om en radiointervju för drygt sex år sedan. Aziz är också tidigare dömd för misshandel. Den 14 april 2011 försvarade Amanj Aziz i en intervju i Studio Ett, P1, att han och den organisation han då företrädde, Troende unga framtida förebilder (Tuff), bjudit in Bilal Philips till en konferens om islamofobi. Philips hade bland annat argumenterat för dödsstraff för homosexuella. Aziz menade att Philips åsikter i den frågan inte var ”relevanta” för Tuffs beslut att bjuda in honom. America Vera-Zavala tycker att det är Amanj Aziz som han är i dag som man ska döma föreställningen efter. Inte efter vad han sa 2011. På sin Facebooksida skriver hon att man självklart ska kunna ”kritisera Amanj för det han gjort i sitt liv, och självklart är jag inte överens med honom om allt han tycker. Men jag har gjort min research och jag är övertygad om att han varken är homofob, antisemit eller kvinnohatare. Han har tidigare i livet haft samröre med rörelser som i sin tur haft samröre med hatiska personer men ingenstans finns citat där Amanj själv uttryckt hat mot kvinnor, homosexuella eller judar.” Ser du något problem med att ha Amanj Aziz på scenen? – Jag vill inte ställa en extremist på scenen och det gör jag inte heller. Utan en muslimsk debattör och intellektuell som är mer formulerad och som inte är vem som helst, säger America Vera-Zavala. Finns det någon risk att det du vill säga går förlorat med tanke på den kritik som ditt val av Aziz har orsakat? – Jag förstår att frågan kan komma upp men jag ställer inte Aziz på scenen för att jag tycker som han gör. Jag håller inte med om allt. Det är givetvis inte fel att kritisera oss men det är en skillnad på det och att vilja stoppa föreställningen. Alla problem upphör inte bara för att man skulle slänga ut Aziz. Men jag tänker inte gå till Timbro för att fråga vilken muslim som jag ska ställa på scenen, säger America Vera-Zavala. Att Amanj Aziz ska ha en av rollerna i pjäsen kritiseras i en debattartikel på den marknadsliberala tankesmedjan Timbros webbplats där skribenten Sofie Löwenmark kallar honom för ”en extremist som flera gånger har spridit och försvarat homofoba, antisemitiska och kvinnoföraktande budskap”. Dramaten uppger att reaktionerna blev starka även förra året i samband med ”Svenska hijabis”, då fem unga kvinnor bar slöja på scen, men att deras förtroende för America Vera-Zavala är fortsatt stort. Hur ser ni på kritiken att Amanj Aziz skulle ha medverkat till att sprida homofoba budskap? – Vi tar ansvar för vad Amanj Aziz kommer att framföra här, på våra scener, och det är då i regi av America Vera-Zavala. Det är ett konstnärligt arbete och det finns ingen risk att han kommer att framföra några extrema eller odemokratiska åsikter, säger Helena Seth. DN har sökt Amanj Aziz men fått beskedet från Dramaten och America Vera-Zavala att det finns en överenskommelse med de medverkande att enbart regissören uttalar sig offentligt om projektet fram till premiären. Jag vill inte ställa en extremist på scenen och det gör jag inte heller. Utan en muslimsk debattör och intellektuell. America Vera-Zavala. ”Muslim ban” har premiär den 18 november. Föreställningen är en fortsättning på fjolårets pjäs ”Svenska hijabis”, som porträtterade svenska kvinnor som valt att bära slöja. Rollerna i ”Muslim ban” innehas av Amanj Aziz och rapparen Carlito. America Vera-Zavala är regissör. ”Performance lectures” är ett nytt format på Dramaten som ska förmedla kunskap med teaterns verktyg.