Krishärd eller föredöme – strid om Malmöbilden

Summary: I dag kommer inrikesminister Anders Ygeman (S) till Malmö för ett samtal om våldsvågen i staden. Men vad händer när en hel stad pekas ut som ett problem? DN:s Hugo Lindkvist undersöker den senaste tidens bevakning av Malmö.

”Får man vara stolt över Malmö? Är det okej att vara det?” Frågan kommer från en man i publiken. Det är fredagseftermiddag i början av februari. På högskolan i staden pågår ett panelsamtal under rubriken ”Vart är Malmö på väg?”. Mannen presenterar sig som tvåbarnspappa, boende på Möllevången. Han berättar att han inte känner igen sig när han lyssnar på radions rapportering om hemstaden: ”Då tänker jag, det är inte från Malmö det rapporteras”, säger han. Panelsamtalet följer på några veckor av intensiv rapportering om Malmö, i synnerhet efter de fasansfulla morden på 24-årige Rami Amin och 16-årige Ahmed Obaid. Staden protesterar mot våldsamheterna, samtidigt som nyhetsmedierna letar ord för sina beskrivningar. SVT:s Rapport och efterföljande programmet ”Agenda” tog ett grepp om staden (22/1). Malmö gavs namnet ”Den krisande staden”. Den beskrevs bland annat som en tudelad plats med usel ekonomi: Fem miljarder från det kommunala utjämningssystemet pumpas in för att balansera upp stadens kassa. I Aftonbladets långläsning (23/1) ställdes den ödesmättade frågan: ”Kommer Malmö resa sig igen?” I artikeln pekade man på stadens bekymmer med arbetslöshet, socialt utanförskap, grov brottslighet och konstaterade att det inte behövs någon ”professor för att fastslå att Malmö är nere för räkning”. Exemplen är mångfaldigt fler. Det är tider när det går att skymta en viss besatthet att hitta ord och förklaringar om Malmö, att se samband i stadens utmaningar och använda dess hat, kontraster och gatans rörelser som lins. Malmö framstår återigen som platsen där alla problem kan lokaliseras och allt kan höra ihop. Dokumentärfilmaren Fredrik Gertten är en av dem som reagerat på bevakningen: ”Sunkigt, ytligt, faktatrixande reportage om #Malmö i SVT Rapport i kväll. Sorgligt.”, skrev han på Twitter efter SVT:s inslag (22/1). Några dagar senare när jag talar med Gertten på telefon utvecklar han sitt resonemang: Dels är han kritisk mot att Malmö beskrivs som en enorm ekonomisk börda när de allra flesta kommuner är nettomottagare i utjämningssystemet, dels mot den tillspetsade och dystopiska verklighetsbild som målas upp. – I tider av faktaresistens måste vi sluta sprida tendentiösa och förenklade sanningar: Förklaringarna bakom Malmös problem är betydligt mer komplexa, säger han. Malmö är staden som ständigt stämplas med ett rådande epitet, påpekar Gertten. När våldet drabbar storstadskollegorna Stockholm och Göteborg görs det till förortens problem. I Malmö läggs varje våldsbrott till den samlad bevisbörda om att hela staden är en skräckzon, menar Gertten. – Det passar alltid någons syfte att förenkla debatten, men låt oss prata om saker på ett balanserat sätt. Alla vi som arbetar med medier har ett ansvar. Men tyvärr, när vi har fördomar om någonting är det väldigt lätt att få den bilden bekräftad, säger Fredrik Gertten. Måste man ha en berättelse om Malmö? Rakel Chukri, kulturchef på Sydsvenskan, säger att hon egentligen tröttnat på metadiskussioner om staden. Chukri beskriver samtalet ”som att vara inne i en postmodern roman”: – Det innebär i princip alltid att man diskuterar bilden av problem i stället för konkreta problem. Jag är samtidigt inte förvånad att bilden debatteras mycket: Jag har i flera år sagt att det finns starka rasistiska krafter som gör allt för att använda Malmö som exempel på att mångkultur inte fungerar, säger hon. Rakel Chukri menar att skildringar av staden tenderar att överdrivas, polariseras och inte minst politiseras. Det ger i sin tur skenet av att Malmö är en plats där människor i skräck inte kan leva ett normalt liv längre. – Om varje storstad kan man säga att det finns en urban, modern och dynamisk sektor, samtidigt som det finns områden med stora sociala problem. Det finns inte en enda stad som man kan skriva en enhetlig berättelse om, men av någon anledning är det svårare att acceptera när det gäller just Malmö, säger Rakel Chukri. Fixeringen vid att använda Malmö som statuerande skräckexempel sträcker sig dock långt bortom landets gränser, inte minst högerpopulister försöker demonisera både Sverige och staden. Bland annat har den brittiska nätutgåvan av Breitbart (den högerpopulistiska sajt som i USA fungerat som språkrör åt de mest kontroversiella Donald Trump-supportrarna) skrivit en lång rad artiklar om Malmö och pekat ut invandring som en direkt orsak till flera grova våldsbrott. – Den rasistiska apparaten har varit framgångsrik i att sprida den här bilden. Jag märker samtidigt att de som försöker utmåla staden som ett Babylon blir extremt provocerade när man skriver att det går att leva i Malmö, att staden på många sätt har blivit bättre. Då kokar det nästan över i deras hjärnor, säger Rakel Chukri. Författaren och journalisten Lars Åberg har nyligen släppt boken “Framtidsstaden” som ger en dyster bild över samhällsutvecklingen i Malmö. Boken har delat tyckarna: En träffande beskrivning av stadens bekymmer, menar vissa. En onyanserad infernobild, menar andra. Lars Åberg menar att det är rapsodisk kriminaljournalistik som i första hand är bakgrunden till de alarmistiska beskrivningarna av Malmö. I brist på kontinuerlig bevakning från nationella medier framstår staden nästintill som ett främmande land. – Det är ett stort bekymmer. Staden är ju en viktig del av landet och har alltid varit inkörsport för nya idéer och förhållanden, säger Lars Åberg. Han anser dock att journalistiken ryggat tillbaka för de mer trögrörliga förändringarna i staden, såsom segregation och utanförskap. Först när journalisterna lämnar skrivborden och i stället ”går ut och pratar med folk” kommer de att möta andra referenser, upplevelser och erfarenheter – förhållanden som berör människor i deras vardag, säger Lars Åberg – På kultursidorna har de uppenbara sociala problem som finns i Malmö inte varit intressanta. Det har funnits en fördomsfull inställning att vi inte ska skriva om det. Jag tror att det gynnar andra krafter, i klartext SD, eftersom man inte uppmärksammar de problem som många människor upplever i vardagen, säger Lars Åberg. Var ska man börja sin berättelse om Malmö? Lars Åberg säger att journalisternas viktigaste uppgift är att beskriva det bekymmersamma, det som kräver närvaro och som stadens växande informationsavdelning inte vill skylta med: – Det har länge funnits något slags behov att om man kritiserar Malmö också visa det andra, det positiva. Men jag tycker det inte behöver sägas. Det vet alla. Jag betonar också i min bok att utvecklingen är dubbel, säger Lars Åberg. Balqis Lamis Khattab, projektledare i Möllan Basement, en förening som stöttar unga, saknar något annat i bevakningen. Hon beskriver den mediala situationen som uppstått efter några månader med flera våldsamma händelser som ”jätteförvirrad”. – Unga jag träffar har ingen aning om att det kommer en ny bok, ny forskning eller politiska utspel. De ser vad som händer på gatorna om kvällarna, säger Balqis Lamis Khattab och fortsätter: – Det skrivs naturligtvis mycket om de dåliga grejerna, men då påverkas också unga att tro att det är enda som betyder något i deras stad – det är det som sätter i gång deras tankar. Jag undrar varför inte alla ni som skriver om staden kan komma hit och berätta? Det är ungas problem ni snackar om, men ni når bara fram till den vuxna världen med era verklighetsbeskrivningar, säger Balqis Lamis Khattab. Det talas ofta om de två bilderna, den unga framtidsstaden och den krisande tudelningen. I för- och motberättelserna finns dock de som anser att man mister nyanserna. I det konstnärliga forskningsprojektet “Stadsfabula” (som presenteras i vår) försöker Erling Björgvinsson, professor i design, och poeten Ida Börjel hitta en annan ingång. De funderar över vad som händer om man i stället låter ”framgångssagan Malmö” utgöra fond för stadens problematik. Många missar att se Malmö som en del av större globala och ekonomiska konflikter, menar Björgvinsson. Han påpekar bland annat att företag som etablerar sig i stadens västra delar mottar betydande skattesubventioner. – Vem är egentligen bidragsberoende? Länge har det producerats en retorik om att vi som är välbeställda måste rädda de som är utsatta i Malmö. Detta sker till och med på ett politiskt plan: företagens etablering beskrivs vara det som tar Malmö ur den post-industriella nedgången, samtidigt som migrationen blir det som bromsar den. Om den bilden upprepas tillräckligt ofta blir den också befäst, säger Erling Björgvinsson. ”Får man vara stolt över Malmö? Är det okej?” Frågan under panelsamtalet på Malmö högskola fick inget tydligt svar den fredagen. Mikael Stigendahl, professor i sociologi, säger kort att han alltid varit stolt över Malmö, “vad det nu innebär”. Dagarna efter panelsamtalet skjuts ytterligare en man i Malmö, en vaktmästare som bedrev halkbekämpning i ett bostadsområde. Med anledning av våldsvågen kommer nu inrikesminister Anders Ygeman till staden för ett möte med kommunledningen. När jag når Balqis Lamis Khattab, frågar jag henne om stolthet och vad hon känner när det skrivs att hennes hemstad befinner sig i kris. – Jag får mer energi då, den här staden ska fan inte nedåt. Jag möter människorna som ofta pekas ut som problem. Ibland känns det som att jag måste skydda dem, eftersom de bara ifrågasätts. Det är inte så jättesvårt att hjälpa: det är bara att ta till vara på den här stadens eldsjälar, säger Balqis Lamis Khattab. Det finns inte en enda stad som man kan skriva en enhetlig berättelse om, men av någon anledning är det svårare att acceptera när det gäller just Malmö. Rakel Chukri, kulturchef på Sydsvenskan.


Den blonderade demagogen

Summary: I valet i mars kan det högerpopulistiska Frihetspartiet bli Nederländernas största parti. Vad har hänt med frisinnet i Amsterdam? Författaren Ian Buruma förklarar varför Geert Wilders – som hotar att kasta ut muslimer ur landet – dominerar den politiska scenen.

Att Donald Trump kunde väljas till president var chockartat. Men USA är ett märkligt land där politisk galenskap bryter ut med jämna mellanrum – fast kanske inte galenskap av den här kalibern. Nederländare, däremot, brukar parodieras som pragmatiska, småborgerliga, flegmatiska, affärsmässiga, toleranta och kanske en smula tråkiga. Desto mer förvånande att de i parlamentsvalet i mars kan komma att göra ett parti som leds av en vulgär, blonderad demagog till landets största. Men de växande opinionssiffrorna för Geert Wilders, Frihetspartiets ledare (och enda officiella medlem), visar att populismen har medvind även i Nederländerna. Wilders var en av huvudattraktionerna på de europeiska högerpopulisternas valupptakt i Koblenz nyligen, där han hyllade Brexit, Donald Trump och det han kallade den patriotiska våren i Frankrike. Det gamla affärsmässiga Nederländerna där man alltid brukar sträva efter konsensus finns förstås kvar, förkroppsligat av landets konservativa premiärminister Mark Rutte – men även han försöker anpassa sig till det nya samhällsklimatet. Under valkampanjen lät han nyligen publicera en helsidesannons där han säger att människor som ”vägrar att anpassa sig” och ”kritiserar våra värderingar” måste ”börja uppföra sig normalt eller åka härifrån”. Se där paniken hos en politiker som inser, kanske för sent, att han inte har gjort nog för att stoppa en populistisk medtävlare om makten. Wilders parti vill i sitt manifest stänga moskéerna, förbjuda Koranen och avvisa alla asylsökande. Opinionsundersökningar tyder på att partiet i valet 15 mars mycket väl kan bli det största. Enligt vårt parlamentariska system blir han inte per automatik premiärminister, men oavsett utgången lär han dominera det offentliga samtalet. För att förstå hur och varför, och vad det är som pågår i Nederländerna, behöver man förstå Geert Wilders bakgrund. Wilders är raka motsatsen till nidbilden av den tröge nederländaren. Han är skränig, grov i munnen, intolerant och inte det minsta tråkig. Hans bisarra blonderade kalufs är inte bara en betydelselös detalj. Precis som Trumps överkammade frisyr är den ett excentriskt särdrag som skiljer honom från mer konventionella teknokrater och yrkespolitiker – och det är själva poängen. Hans anhängare vill att han ska avvika från mittenfåran så mycket som möjligt. Som så många andra patentpatrio- tiska gaphalsar, från förr och i dag, kommer Wilders från samhällets utkant. Han växte upp i den sydliga provinsen Limburg där majoriteten är katoliker och brukar förakta de mer kosmopolitiska kustområdena. Ekonomiskt sett har provinsen halkat efter resten av landet sedan den sista kolgruvan stängdes på 1970-talet. Men det finns något annat i Wilders bakgrund som sällan omnämns. Hans mors släkt är av blandad europeisk och indonesisk härkomst eller indo som man säger på nederländska. Denna folkgrupp i den forna nederländska kolonin, dagens Indonesien, sågs ned på av de ”rena” nederländska kolonisatörerna. Själv var man angelägen om att särskilja sig från de infödda indonesierna och identifierade sig som mer nederländsk (det vill säga vitare) än nederländarna själva. Många anslöt sig till det nationalsocialistiska partiet NSB (Nationaal-Socialistische Beweging in Nederland) på 1930-talet. Sedan andra världskriget, då de flesta indo bosatte sig i Nederländerna efter att ha kastats ut av president Sukarno, har de ofta varit mycket konservativa och muslimfientliga. Wilders huvudsakliga budskap, att islam (som utövas av 4 procent av landets befolkning) utgör ett dödligt hot mot den europeiska civilisationen, har alltså historiska rötter. Gamla koloniala kränkningar projiceras nu på personer som huvudsakligen härstammar från Marocko. 2014 frågade Wilders sina anhängare om de ville ha ”fler eller färre marockaner” i Nederländerna. ”Färre!” löd svaret. ”Det ska vi fixa”, sa Wilders. Han åtalades och fälldes för diskriminering och förolämpning av grupp, men märkligt nog uteblev brottspåföljden. Hans försvarare hävdade att Wilders bara hade syftat på en nationell grupp, inte en etnisk eller religiös, och därför inte var skyldig till hets mot folkgrupp. Men det var inte poängen; ”marockanerna” han talade om var ju nederländska medborgare. Wilders har för övrigt jämfört Koranen med Hitlers ”Min kamp” och hotat med massutvisningar av muslimer. Hur kan Wilders vrångbilder ha fått ett sådant gehör i ett rikt, stabilt och i sanning småborgerligt land? Varför verkar så många nederländare dela hans osunda politiska syn att denna vindkantring blivit möjlig? Det är förvisso inte bara muslimer som är hans måltavla. Wilders brukar växla mellan islamfientlig polemik och häftiga utfall mot EU. Han har övertygat många, sannerligen inte bara folk från Limburgs landsbygd, om att ”Bryssel” och islam hotar den nederländska identiteten. Och denna nedbrytningsprocess, menar han, underblåses och stöds av den kosmopolitiska eliten i Amsterdam, Rotterdam och Haag. Stora delar av den här retoriken känns bekant från andra europeiska länder, inte minst Storbritannien. Teknikskiften, politisk förstelning och en globaliserad ekonomi påverkar såväl enskilda länder som Europa som helhet, så även Nederländerna. Precis som andra populister har Wilders spelat på människors oro och trollat fram de nödvändiga syndabockarna. Det finns ändå något säreget med det nederländska fallet. För den andra klichébilden av landet, bortsett från att folk där är pragmatiska, är att det varit det socialt mest frisinnade landet i Europa. Ni kanske minns BBC:s sketchserie om två homosexuella poliser i Amsterdam som röker på i radiobilen. Visst, det är på skoj. Men den radikala liberalism som nederländarna har varit lite malliga över har faktiskt bäring på den populistiska reaktionens särskilda natur här. Även om en majoritet av Wilders anhängare är både provinsiella och konservativa använder han den nederländska toleransen som ett slagträ mot muslimerna. Enligt honom är islam ett hot mot vår civilisation för att muslimer hatar homosexuella och inte behandlar sina kvinnor jämlikt. Att det här gällde de flesta nederländare för inte så länge sedan glömmer han gärna. Hans framgångsrike populistiske föregångare, Pim Fortuyn, som blev mördad av en djurrättsaktivist (med en brittisk pingstvän till mor), var själv homosexuell och brukade skryta om att han hade sex med marockanska invandrare på Rotterdams gaybarer. Men det finns en mer djupgående förklaring till kopplingen mellan progressiva ideal och dagens främlingsfientlighet. För inte så länge sedan identifierade sig de flesta nederländare främst med sina värderingar, inte sin nationalitet. Samhället byggde på så kallade pelare: vertikala sociala, politiska och ekonomiska nätverk som hade religiös eller politisk tillhörighet som grund. Protestanter gifte sig inte med katoliker – de handlade inte ens i deras butiker. Så formades livet från vaggan till graven. En katolik gick i katolsk skola, var med i katolska idrottsklubbar, röstade på det katolska partiet, flyttade till ett katolskt äldreboende och så vidare. Samma sak gällde medlemmar i olika protestantiska samfund och faktiskt även socialister. Jag har en sekulär, liberal bakgrund och träffade knappt några kalvinister eller katoliker när jag växte upp i Haag. Och de enda socialister jag kände var excentriska överklassmänniskor. Pelarna började falla på 1960-talet med så mycket annat som vi kände var antikverat och förtryckande. Kyrkorna tömdes. De kristna partiernas inflytande minskade kraftigt eller försvann helt. Äktenskap över religionsgränserna blev allt vanligare. Att vara progressiv var synonymt med att rasera pelarna. Det kändes befriande, men som alla sociala omvälvningar fick det oväntade konsekvenser. När de traditionella identiteterna började upplösas ökade vilsenheten, särskilt i konservativa landsbygdsområden som Limburg. Monarkin och fotbollslandslaget erbjöd en smula tröst, men när vi inte spelade VM-matcher mot Tyskland räckte det faktiskt inte. Storstädernas liberaler, som fortfarande omhuldade det europeiska idealet och kom ihåg den nazistiska ockupationen, var ytterst medvetna om faran med rasfördomar. De hade svårt att förstå att deras mindre privilegierade landsmän kunde behöva en ny samhällsgemenskap. Det hela drevs till sin spets på 1990-talet. Vid det laget var industrins ”gästarbetare”, som rekryterats från fattiga byar i Turkiet och Marocko under 1960-talet, inte längre gäster utan nederländska medborgare med familj och släkt här. Det gick inte längre att ignorera deras närvaro. Pim Fortuyn exploaterade de växande motsättningarna. En mer moderat konservativ politiker, Frits Bolkestein, sa sig också förstå det han kallade ”muttrandet i kyrkan och på krogen”. Bolkesteins skyddsling och talskrivare på den tiden var ett ungt framtidslöfte, Geert Wilders. 2004 bröt sig Wilders ur Bolkesteins liberalkonservativa VVD. Han inledde en kampanj för att befria Nederländerna från ”det muslimska problemet”. Men han gick mycket längre än Fortuyn eller Bolkestein. Han har inte bara förklarat krig mot islam och ”Bryssel”, utan mot hela det politiska etablissemanget. Wilders avfärdar den dömande makten som ”det så kallade rättssystemet” och kallar det parlament som han varit en del av i så många år ”låtsasparlamentet”. Det här gör honom till en farlig figur i likhet med USA:s nye president som han säger sig beundra. Han försöker ju undergräva både parlamentarismen och vårt rättssystem. Islamisk extremism måste förvisso tas på allvar. Men trots att Wilders parti har ”frihet” i namnet vill jag påstå att han utgör en långt större fara för sitt lands politiska institutioner. Om han blir framgångsrik är det en sorgens dag för en av Europas äldsta demokratier. Övers. från engelska: Niklas Hellgren. Texten har tidigare varit publicerad i den brittiska tidskriften The Spectator. Hans bisarra blonderade kalufs är inte bara en betydelselös detalj. Precis som Trumps överkammade frisyr är den ett excentriskt särdrag som skiljer honom från mer konventionella teknokrater och yrkespolitiker – och det är själva poängen. Ian Buruma är journalist och författare, bosatt i New York. Han är uppvuxen i Nederländerna och skildrade sitt födelseland i boken ”Mordet i Amsterdam – Theo van Goghs död och toleransens gränser”(på svenska 2009). Hans senaste bok är ”Their promised land” som ges ut i svensk översättning i maj. Senast kom ”År noll – historien om 1945” (Natur & Kultur).


Favoriterna vidare till Mellofinalen

Summary: Mariette fylldes av adrenalin och Benjamin Ingrosso kände magin. Tillsammans röstades de vidare till Melodifestivalens final med sina låtar ”A million years” och ”Good lovin’”. ”Jag vet inte hur jag ska toppa det här”, säger Mariette till TT.

Från lördagens deltävling i Malmö gick ”Hearts align” med Dismissed och ”I don’t give a” med Lisa Ajax vidare till Andra chansen. På första försöket, för två år sedan, gick Mariette till final i Melodifestivalen. Väl där slutade hon trea. I år får hon chansen att bättra på resultatet, för ännu en gång går hon raka vägen till final utan att passera Andra chansen. Läs mer: Hanna Fahl: Mariettes ”A million years” ett perfekt Melodifestivalnummer Men för att det skulle bli möjligt var den komplexa koreografin som ackompanjerar bidraget ”A million years” tvungen att sitta, och det gjorde den inte under alla repetitioner. – Ja, det har varit ett orosmoment. En av gångerna fastnade en av dansarna i taket så att vi fick plocka ner honom, säger Mariette. När det väl gällde flöt allt på som det skulle. – Det är så extremt. Man är extremt fylld med adrenalin och någon sorts eufori som bara tar över kroppen. Jag är väldigt lycklig, säger Mariette. Benjamin Ingrosso hade ordning på fötterna när han dansade loss till sitt bidrag ”Good lovin’”. Och tittarna lapade i sig alltihop. – Jag är bara glad och tacksam. Innan tänkte jag att det skulle vara asfett att gå till final eller Andra chansen men jag vågade inte önska mig något, säger han. – Det var helt magiskt. Framför allt andra gången när jag fick köra låten med vetskapen att jag gått vidare. Då kunde jag slappna av. Delar av pressen har gjort stor sak av att Benjamin Ingrossos mamma Pernilla Wahlgren inte varit på plats i Malmö. Själv spelar Ingrosso ned saken och skrattar framför allt åt att begreppet ”portad” använts. För när det vankas final, då räknar han med sin mor. – Ja, det är klart att hon får komma. Det är ju i Stockholm — bara tio minuter bort för henne, säger han. Roger Pontare stod för en liten skräll när hans ”Himmel och hav” klarade sig vidare från den första röstningsomgången. Men när det stod klart att den sista finalbiljetten skulle gå till antingen honom eller Benjamin Ingrosso var det nog få som trodde på den gamle veteranen, som ändå kan stoltsera med två segrar i Melodifestivalen — 1994 och 2000. Högst jubel under kvällen fick kanske programledaren David Lindgren, som tjurrusade genom Melodifestivalens historia i mellanakten. Kavalkaden med ett tjugotal mellohittar, med allt från Danny Saucedos ”In the club” till Sarah Dawn Finers ”Moving on”, rev han av på några minuter — och i slutänden kom ”nakenchocken” när Lindgren skakade loss iförd endast kalsonger framför rullande kamera och (förmodligen) miljontals tittare. Mellon i Malmö Melodifestivalens andra deltävling, i Malmö, blev en triumf för Mariette och Benjamin Ingrosso, som lade beslag på de båda direktbiljetterna till finalen i Friends arena den 11 mars. Resultat: Direkt till final: ”A million years”, Mariette ”Good lovin’”, Benjamin Ingrosso Till Andra chansen: ”Hearts align”, Dismissed ”I don’t give a”, Lisa Ajax Utslagna: ”Up”, Etzia ”Vart har du vart”, Allyawan ”Himmel och hav”, Roger Pontare Den turnerande tävlingen går nu vidare, närmast med deltävling 3 nästa lördag. Lördag 18 februari: deltävling 3, Vida arena i Växjö Lördag 25 februari: deltävling 4, Skellefteå Kraft arena i Skellefteå Lördag 4 mars: Andra chansen, Saab arena i Linköping Lördag 11 mars: Final, Friends arena, Solna Mello 1 Melodifestivalens första deltävling, i Göteborg lördagen den 4 februari, blev en fullträff för Nano och Ace Wilder. De kammade hem direktbiljetterna till finalen i Friends arena. Resultat: Direkt till final: ”Hold on”, Nano ”Wild child”, Ace Wilder Till Andra chansen: ”Her kiss”, Boris René ”Road trip”, De Vet Du Utslagna: ”One more night”, Dinah Nah ”Amare”, Adrijana ”Mitt liv”, Charlotte Perrelli


Poeten som börjat tvivla på språkets makt

Summary: Poeten Marie Silkeberg har börjat tvivla på att språket kan förändra världen. I nya diktboken ”Atlantis” låter hon krigets offer komma till tals.

Atlantis – den välmående kontinenten som slukades av havet för att invånarna hade tappat greppet om rätt och fel. Marie Silkebergs nionde diktsamling ”Atlantis” kan läsas så, som ett minnesdokument över en sjunkande civilisation. Hon får många frågor om titeln på sin nya diktsamling men är själv inte helt säker på vad ”Atlantis” betyder. Hon är jetlaggad när vi träffas, nyss hemkommen från fyra veckor i Vermont i USA. Hon var där för att avsluta en översättning av poeten Claudia Rankine. Det var fyra omvälvande veckor, såväl för Marie Silkeberg som för USA. – Jag var så rädd när jag var där, jag har inte riktigt hunnit bearbeta det än. Det var en upplevelse av att vi lever i en tid av fascistisk propaganda, ja, jag vill kalla det så. Det fanns en stämning av att vara i händerna på någonting oberäkneligt. Folk brukar säga att Marie Silkeberg är en rastlös själ. I perioder har hon rest mycket och i hennes diktsamlingar samsas språken, engelska, svenska och danska. Med åren har faktiska länder och världshändelser kommit att ta allt större plats i hennes diktning. I den nyutkomna ”Atlantis” spänns bågar mellan avlägsna rum och människor. Dikterna bär namn av geografiska platser – Stalingrad, Gaborone, Abuja, Aleppo – nästan alla har Marie Silkeberg besökt. – Jag tror att jag har skrivit utifrån plats nästan hela tiden. Men i ”Atlantis” skriver jag också mycket om tid och om när en plats korsar tiden. Jag tror att jag verkligen ville fånga ögonblick. Hela boken är full av ögonblick och möten när världen blir synlig eller uttrycker någonting. I boken finns också en oavbruten vilja att förflytta centrum, för tid och för vad som är stort. Blicken i boken söker det som inte är hysteriskt betydelsefullt, säger Marie Silkeberg. Krig, flyktingkriser och id-kontroller som nyss stod att läsa i tidningarna förekommer också i ”Atlantis”. Kommer barnet att få tillräckligt med luft. Kommer stenen. Rasmassorna. Att röra sig. Så att de krossar bröstkorgen. De gräver. Dessa fäder. Söner. Morbröder. Farbröder. Bröder. Ofta talar de som drabbas av det pågående kriget och förtrycket själva. Men i diktsamlingen finns också ett återkommande ”du” som rör sig mellan de olika platserna. – Denna gång var det väldigt viktigt att se och höra med egna ögon och öron eftersom det finns en känsla av att världen inte går att förstå längre. Det finns något i tillståndet i den del av världen där vi bor som inte har kontakt med resten av världen. Den här delen av världen är väldigt sluten, tyst, säger Marie Silkeberg. När kriget i Bosnien bröt ut 1992 var Marie Silkeberg småbarnsmamma. Som poet gick kriget henne förbi. I efterhand lovade hon sig själv att det inte skulle få hända igen. – Efteråt tänkte jag: hur kunde det pågå utan att jag reagerade på det? Jag förstod det inte, jag ville inte vara med om det en gång till. Hon höll sitt löfte. Hennes förra diktsamling ”Till Damaskus” kom ut när det syriska inbördeskriget var inne på sitt tredje år. Marie Silkeberg skrev den tillsammans med poeten Ghayath Almadhoun. De träffades på en poesiuppläsning strax efter hans ankomst till Sverige, och blev vänner. När kriget bröt ut i Syrien satt Ghayath Almadhoun ständigt klistrad framför tv:n och följde rapporteringen från landet men han ville inte alls skriva om det. Marie Silkeberg insisterade på att han skulle uttrycka sig för att inte bli galen, så föddes deras gemensamma diktsamling. – Att skriva ”Till Damaskus” var en väldigt hård upplevelse, vi skrev den under tiden som det syriska svarta hålet öppnade sig. Det var traumatiskt att skriva när det utvecklade sig som det gjorde och under världens tystnad. Det kändes som att det aldrig hade hänt förr under min livstid att så många människor dött och lidit utan att världen reagerat. Efter det var frågan hur jag skulle fortsätta skriva utan att förneka den upplevelsen. Kriget i Syrien och ”Till Damaskus” gjorde något med Marie Silkeberg. Hennes syn på poesins särställning och politiska potential förändrades. Ett försiktigt tvivel på poesins kraft kan skönjas i dikten ”Cartagena des Indias–Cereté” i ”Atlantis”. De här barnen kommer inte att välja våldet. Poesin kommer att ge dem något annat tror du inte frågar hon. – Tidigare var jag en sådan poet som hävdade att poesin är den enda egentliga litteraturen. Jag tänkte att i poesin står språket på spel, i poesin säger språket något väsentligt, kanske något annorlunda och nytt som inte bara skildrar. De där tankarna fyllde mig, jag tänkte att språket kan, om inte förändra världen, så skapa en värld som skapar förändring. Jag har omvärderat det, jag vet inte längre om jag tror att språket kan det. Det var väl det som var det traumatiska med att skriva ”Till Damaskus”. Språket förändrade inte någonting, det bara dokumenterade för att eftervärlden inte skulle glömma vad som pågick. I likhet med Platon, som var den förste att skriva om den sjunkande ön, för Silkeberg inte själv ordet i sin diktsamling. Dikterna i ”Atlantis” är till stor del utformade som dialoger. Människorna från Stalingrad, Gaborone, Abuja och Aleppo pratar med varandra och med ett du. Det är osäkert om eller hur de känner varandra men de berättar vad de varit med om och delar sina tankar –  Det talas mycket om ifall vår tid är profascistisk. Fascism handlar om att sluta sig mot de som inte är jag – de andra. Och de andra blir bara fler och fler. Alla är snart de andra. Det finns oändligt många citat i min bok, de är alltid från levande människor. Jag ville ta reda på vad människor säger till varandra. I det avseendet är Silkebergs diktsamling en antifascistisk akt. I den söker människor kontakt och verkar lyckas. Marie Silkeberg skriver inte om vad en människa säger till sig själv eller om andra utan om vad människor säger till varandra. Hur gör man för att möta en annan människa? – Jag tror att man aktivt måste söka det och erkänna sin hunger efter det. Som kvinna får man inte erkänna hunger någonsin. I ”Atlantis” går en kvinna genom världen. Hon har inget inre, hon har bara en hunger. Det har också varit en stor fråga för mig genom åren– hur man som kvinna får gå genom världen, slå sig ner och skriva någonstans och inte vara objekt utan i stället vara den som tittar. Marie Silkeberg är, vid sidan av poesin, också verksam som översättare och professor i litterär gestaltning vid Göteborgs universitet. Som lärare gjorde hon en gång en workshop med konststudenter på Valand. Den gick ut på att de skulle gå ut och skriva en text av de ord som fanns omkring dem. Det kunde vara reklam- eller informationstext eller ord som människor sa men aldrig deras egna. ”Atlantis” är skriven med den metoden. – Jag skrev de ord jag fick och behövde jag fler ord frågade jag. Marie Silkeberg.Föddes 1961, växte Marie Silkeberg. Föddes 1961, växte upp i Danmark men flyttade till Sverige i tidiga tonåren. 1990 debuterade hon med diktsamlingen ”Komma och gå”. Nu är hon aktuell med sin nionde diktsamling, ”Atlantis”. Marie Silkeberg har även översatt författare som Marguerite Duras, Pia Tafdrup och Inger Christensen. Marie Silkeberg väljer tre författare med en vision att förändra världen genom språk. Claudia Rankine För att hon arbetar med synliggörande med en extrem skärpa. Hon visar vad rasism är i vardagen, när den uppstår och dess konsekvenser. Hon synliggör också på ett så chockerande sätt sin läsare. Johannes Anyuru För att han är så paradoxalt ljus och hela tiden söker ett ”vi”. Det finns ett slags solidaritetssökande syntax hos honom. Han lyfter blicken över mörkret, som att den visionen om vi:et finns som en förhoppning alldeles oavsett om vi:et finns i nuet eller inte. Birgitta Trotzig För att hon skriver om de stora frågorna, människan i sin grymhet och skönhet. Hon sätter en i kontakt med växandet och förvandlingen.


Wayne Shorter: Musiken ska vara ljuset i en mörk politisk tid

Summary: Årets mottagare av Polarpriset, Wayne Shorter, vill att musiken ska vara ljuset i en mörk politisk tid. – Dagens girighet kommer aldrig att ta oss någonstans, säger han till DN.

När DN når Wayne Shorter befinner han sig i hemmet i Los Angeles. Jazzlegendaren säger att priset kom som en ”total överraskning”. – Men det var en otroligt positiv överraskning bland alla de negativa överraskningar som sker i världen just nu: Konflikter, oroligheter, gränsbyggande och brutna konventioner, säger Wayne Shorter. Han menar att Polarpriset i sig självt är något som överskrider skiljaktigheter. – Priset handlar inte bara om musiken, utan är även ett ljus som skiner på den mänskliga aspekten, och att vi aldrig får sluta utvecklas som människor. Dagens girighet kommer aldrig att ta oss någonstans, säger Wayne Shorter och tillägger: – Jag vill att min musik ska vara ett ljus som lyser upp andra vägar för människor. Det ligger ett mörker över de stora vägarna som många färdas på nu. Då kan musiken säga: ”Kom den här vägen i stället”! Läs mer: Johannes Cornell om att tilldela Polarpriset till Wayne Shorter Wayne Shorter, som under många år spelade tillsammans med Miles Davis, säger att flera av jazzens stora legendarer haft ett speciellt förhållande till Sverige: Låten ”Dear Old Stockholm” – Stan Getz engelskspråkiga version av ”Ack Värmland, du sköna”– var en slinga som både Davis och Dizzie Gillespie tyckte om att spela. – Jag kom till Sverige första gången 1959 och det har länge varit ett favoritland. Människor ville åka till er! Ljudet från ”Dear Old Stockholm” innehöll välkomnande toner för oss artister, säger Wayne Shorter, som även utlovar att han kommer till prisutdelningen den 15 juni. Läs mer: Sting och Wayne Shorter får Polarpriset 2017


Amerikansk extremhöger kallar Lady Gaga ”Satans avkomma” inför Super Bowl-framträdande

Summary: En framträdande konspiratoriker och företrädare för ”alt-right”-rörelsen kallar Lady Gaga för ”Satans avkomma”. Anledningen? Hennes framträdande på Super Bowl.

Lady Gagas halvtidsframträdande på helgens Super Bowl har uppmärksammats för avsaknaden av direkt kritik mot USA:s nya president Donald Trump. Popstjärnan, som tidigare deltagit i demonstrationerna mot presidenten, höll sin show relativt fri från dagspolitiska utspel – även om hon sjöng en låt som demonstranter tidigare använt sig av i protesterna. Läs mer: Relativt Trumpfritt i Lady Gagas Super Bowl-show Alex Jones, grundare av konspirationssajten Info Wars och företrädare för den högerextrema amerikanska rörelse som kallar sig för ”alt-right”, riktade inför framträdandet en annan typ av kritik mot artisten i en video på Facebook. ”Hon är Satans avkomma och en del av Den nya världsordningen”, sade Jones och syftade på den antisemitiska konspirationsteori som hävdar att ett hemligt internationellt sällskap arbetar för bildandet av en världsdiktatur. Alex Jones menade vidare att lady Gaga under sitt framträdande skulle ”utföra ritualer” i syfte att ta över tittarnas hjärnor. ”Arrangörerna har bestämt sig för att skända USA och bryta ner vår vilja genom att få oss att böja oss för det här”, sade han om Super Bowl-organisationens val av halvtidsartist. Enligt honom är Donald Trump själv den som främst motarbetar Lady Gagas ”sataniska plan på att ta över världen”. USA:s president har kallat Alex Jones ”amazing” och sajten Info Wars har beskrivits som en av hans huvudsakliga informationskällor.


De får Polarpriset 2017

Summary: Rockmusikern Sting och jazzsaxofonisten Wayne Shorter är årets mottagare av Polarpriset. Prisnämndens ordförande kallar pristagarna ”ett självklart val”.

På tisdagsmorgonen tillkännagavs årets Polarpristagare, det internationella musikpris instiftat av Stikkan Andersson som delats ut sedan 1992. Årets pristagare är rockmusikern Sting och jazzsaxofonisten Wayne Shorter. Sting, 65, heter egentligen Gordon Sumner. Han är en engelsk rockmusiker, låtskrivare, tidigare medlem i bandet The Police och människorättsaktivist. I samband med tillkännagivandet skickade han en videohälsning: ”Det är en stor ära för mig att ta emot Polarpriset. Vi ses i Stockholm i juni”. Enligt prisnämndens motivering är Sting en musiker som ”aldrig slagit sig till ro och levt på gamla meriter, utan ankrat i fler musikaliska hamnar än kanske någon annan artist i sin generation”. — Han har det där ”det” som uppenbarligen har lockat väldigt många. Han har, räknat med Police och sin solokarriär, sålt över 100 miljoner skivor. Han är en väldigt bra kompositör också, säger Alfons Karabuda, prisnämndens ordförande, och tillägger: — Det kan vara väldigt bra att också lyssna på andra som gör Stings låtar, för då ser man lite grann bortom Sting som person. Läs mer: Nils Hansson om att utse Sting som pristagare Tomas Johansson, Live Nations Europachef, har samarbetat med Sting under många år, bland annat i samband med flera spelningar i Stockholm. — Jag har alltid älskat Sting, från dag ett och första plattan. Han började som jazzmusiker och skrev sedan några av pophistoriens bästa låtar. Sedan slutade han plötsligt, men kom tillbaka och gjorde en fantastisk platta, ”Blue turtles", säger Tomas Johansson och fortsätter: — Dessutom har han gjort engelsk senmedeltida musik med luta som man inte har lyssnat så mycket på i Sverige. En av de bästa plattorna han har gjort är ”On a winter’s day”. Författaren och musikjournalisten Anna Charlotta Gunnarsson säger att Sting är ett bra val men samtidigt ”himla väntat”. – Jag kan tänka mig att juryn har tänkt att hans engagemang är någonting som de vill premiera. Men det skräller ju inte, ingen kan bli överraskad över det här, säger Gunnarsson till TT. Amerikanske jazzsaxofonisten och kompositören Wayne Shorter, 83, tilldelas det andra av årets Polarpris. Shorter har under sin långa karriär verkat inom konstellationer som Art Blakey’s Jazz Messengers och Miles Davis Second Great Quintet. Han har släppt ett tjugotal egna skivor och även medverkat på flera av Joni Mitchells album. Shorter får priset eftersom han ”under en extraordinär karriär har han med sitt mod och sina visionära öron hela tiden sökt sig till outforskade stigarna”. Hans videohälsning, som visade under prisceremonin, innehöll orden: ”Det är en ära att få ta emot Polarpriset. Vi ses i juni”. — Det är ett oerhört välförtjänt val. Jag har följt honom sedan jag var liten och Shorter är en av de nu levande improvisationskonstnärerna. Han, tillsammans med Herbie Hancock, leder traditionen och förnyar den. Trots sin ålder är han högst verksam: Han fortsätter att söka och finna, säger Nils Landgren, jazzmusiker, som var på plats vid tillkännagivandet. Läs mer: Johannes Cornell om att tilldela Polarpriset till Wayne Shorter En bit bort i lokalen stod Lennart Åberg, jazzmusiker och mångårig ledamot i prisnämnden, och mös. Han hyser en djup beundran för Wayne Shorter. — Om jag råkar höra fem sekunder av honom blir jag på fruktansvärt gott humör. Det är inte många musiker som har den inverkan på mig... Jag bara tar ett djupt andetag och spänner av, säger Lennart Åberg. Han minns tillbaka till 1964 när Wayne Shorter uppträdde tillsammans med Miles Davis på Johanneshov i Stockholm. — Det var en otrolig konsert som fortfarande är oslagbar. Han spel var helt nytt och så uppfinningsrikt. Det skiljde ut sig från nästan allt som andra spelade på den tiden, säger Lennart Åberg. Läs mer: Så reagerar sociala medier på pristagarna Förhandsdiskussionen inför årets tillkännagivande har i mångt och mycket kommit att handla om den mans- och västerländska dominans som funnits bland tidigare pristagare. Sedan 1992 har 50 Polarpris delats ut, varav nära 90 procent av pristagarna kommer från Nordamerika eller Europa, enligt den sammanräkning som Sveriges Radios ”Kulturnytt” nyligen gjorde. Dessutom har åtta av tio pristagare varit män. Läs mer: Männen dominerar bland pristagarna Musikjournalisten Ametist Azordegan säger till TT att Sting är värd priset, men att juryn med sitt val missar ”en chans till relevans i samtiden och en möjlighet vad gäller ett behov av att se framför allt fler svarta kvinnor”: — Just nu i den här tidsåldern hade jag önskat mig en kvinna som har gjort så kallad svart musik. Och jag tänker särskilt på tre kandidater som börjar bli lite till åren, Tina Turner, Aretha Franklin och Diana Ross, säger Ametist Azordegan till TT. Alfons Karabuda, prisnämndens ordförande, påpekar att jämställdheten blivit betydligt bättre efter att den nya prisnämnden tillsattes för åtta år sedan. Sedan dess har 56 procent av pristagarna – före årets tillkännagivande – varit män. — Jag är övertygad om att vi är på väg mot ett mycket mer jämställt pris, och det har att göra med att vi har levt i en tid där vi påverkas väldigt mycket av att vi är präglade av en musikhistoria skriven av män. Där måste man ta ett aktivt tag och där är jag glad att se den förändringen. Det kommer att bli betydligt fler kvinnor framöver, säger Alfons Karabuda. Förs det ett aktivt arbete i juryn kring de här frågorna? — Det handlar inte om någon kvotering utan om att säkerställa att man har så starkt underlag bland nomineringar. Sedan väljer man som man vill och då brukar det bli jämställt om man bara gör den hemläxan. Polarpriset delas ut i Stockholms konserthus av Sveriges konung Carl XVI Gustaf den 15 juni. Prissumman är en miljon svenska kronor per pristagare. 2016 gick Polarpriset till Max Martin och Cecilia Bartoli. Polarpriset Polarpriset instiftades 1989 av Stig "Stikkan" Andersson. Namnet kommer från hans skivbolag, Polar Music, som hade Abba bland sina artister. Prisets syfte är att "fira musik i alla dess former" men också att "föra samman människor från olika delar av musikvärlden". Pristagarna utses av en prisnämnd med 12 ledamöter som representerar bland andra Sveriges kompositörer och textförfattare, Föreningen svenska tonsättare och Musikförläggarna. Pristagarna får en miljon kronor vardera. Polarpristagare 2016 Max Martin och Cecilia Bartoli 2015 Emmylou Harris och Evelyn Glennie 2014 Chuck Berry och Peter Sellars 2013 Youssou N'Dour och Kaija Saariaho 2012 Paul Simon och Yo-Yo Ma 2011 Patti Smith och Kronos Quartet 2010 Björk och Ennio Morricone 2009 Peter Gabriel och José Antonio Abreu 2008 Pink Floyd och Renée Fleming 2007 Sonny Rollins och Steve Reich 2006 Led Zeppelin och Valerij Gergijev 2005 Gilberto Gil och Dietrich Fischer-Dieskau 2004 B B King och György Ligeti 2003 Keith Jarrett 2002 Miriam Makeba och Sofija Gubajdulina 2001 Burt Bacharach, Robert Moog och Karlheinz Stockhausen 2000 Bob Dylan och Isaac Stern


Kostym kontra mode – moderesa från scenen till montern

Summary: ”Kostym kontra mode” lyfter fram ikoniska film- och scenplagg i dialog med nutida modedesign. En fyndig och fyllig utställning, tycker Susanna Strömquist.

Whyred möter Aniara, Acne Studios ger Svenska baletten en match och Alicia Vikander frotterar sig med Greta Garbo. I ”Kostym kontra mode” ställs ikoniska plagg från 1900-talets svenska film- och teaterscen mot nutida modedesign i en intressant dialog. Avsändare till den lika fyndiga som fylliga utställningen är Stockholm costume and fashion institute, en ny, ideell aktör som arbetar för att ”bevara och synliggöra kostym från scenens och filmens värld, samt mode”. Utställningens tolv fristående boxar av stålbalkar och plywood med packlådekänsla är som gjorda för de råa lokaler där den nu testkörs. En kontorsbyggnad under renovering ritad av stjärnarkitekten Ralph Erskine på 1950-talet – i sig en sevärdhet. Associationskedjorna i de olika boxarna, som alla rymmer separata teman och scenografier, är mer eller mindre löst sammanflätade. Ibland finns uppenbara estetiska länkar mellan kostym och mode, ibland görs andra kopplingar som sätter publiken på större prov. I boxen ”Bergmaniana” finns plagg av Hope, Stutterheim och Erik Bjerkesjö, modevarumärken som alla inspirerats av mästerregissören. I temat ”En stjärnkrock”, möts två svenska Oscarsvinnare på röda mattan. Greta Garbo, symboliserad av en klänning från stumfilmen ”Gösta Berlings saga” från 1924, samt Alicia Vikander, med en röda mattan-klänning från dagens H&M. I ”För stor för Sverige?” ställs framgångsrika Acne Studios art deco-inspirerade kreation mot kostym av Fernand Léger för Svenska baletten i Paris på 1920-talet. Här finns med andra ord fullt av godbitar för såväl cineaster och teaterfantaster som för modeintresserade. Med en generös mängd filmklipp, arkivbilder och rekvisitadetaljer erbjuds dessutom en uppsjö finurliga kopplingar, referenser och detaljer att upptäcka för den som verkligen kan sin film- och scenhistoria. I en av boxarna finns till och med delar av filmkungen Harry Scheins privata kontorsinredning från 1960-talet, i dialog med hustrun och skådespelaren Ingrid Thulins tidstypiska cocktailklänning. I ”Svensk glamour” visas modeskaparen Gunilla Ponténs tylldrömmar från 1950-talssuccén ”Sängkammartjuven”. Till mina favoritteman hör även ”Vemod och vardag” med Nygårdsannas linneskrynkliga design jämte Liv Ullmanns hemvävda look från filmatiseringen av ”Utvandrarna” från 1971. Samt boxen ”Mode som konst” där konstnären Sven X:et Erixsons färgstarka kostym för 50-talets rymdopera ”Aniara” samsas med en kreation av hans barnbarn Roland Hjort, grundare av modemärket Whyred. De många gånger överraskande välbevarade kostymerna i utställningen hämtas dels från Scfi:s egen begynnande samling, som i första hand bygger på donationer. Dels från institutioner som Svenska Filminstitutet, Kungliga Operan, Dramaten och Dansmuseet. Att urvalet ter sig något slumpmässigt har troligen sin förklaring just i problematiken Scfi adresserar. Det finns i dag ingen institution i Sverige som kontinuerligt och metodiskt samlar vare sig scenkostym eller mode. Ett välkänt och omdebatterat faktum. Scfi är med andra ord ett välkommet initiativ, som bådar gott för modets och scenkostymens framtida museala status. Jag ser fram emot att följa utvecklingen av kommande utställningar och projekt, även om jag kan tycka att det låter väl ambitiöst för en enda organisation att ta sig an att bevara och lyfta fram två sinsemellan så olika områden som scenkostym och mode. Vandringsutställning premiärvisas i kontorsbyggnad Stockholm costume and fashion institute (Scfi) är en ideell intresseförening som verkar för att bevara och synliggöra kostymer från scenens och filmens värld. I förlängningen är ambitionen att etablera ett kostym- och modemuseum. Initiativtagare till Scfi är scenografen och författaren Anna Bergman samt Johan Wallin, ateljéteknisk chef på Kulturhuset Stadsteatern Stockholm. ”Kostym kontra mode” är kurerad av Anna Bergman och Lotta Lewenhaupt. Den är gjord som en vandringsutställning och premiärvisas i en kontorsbyggnad i Stockholm från 1950-talet. Lokalen ritades av Ralph Erskine för partihandelsföretaget Möller & Co och i samband med en pågående renovering har chefskontoret återskapats, med blankpolerad teak och heltäckningsmatta i bästa ”Mad men”-anda.


Texter med glasklar tonträff

Summary: I stället för att bara låta andra sångare sjunga hennes låtar blev Annika Norlins nya Säkert!-album en blandning där hon sjunger det mesta – och saknas så fort hon inte gör det.

Pop Säkert! ”Däggdjur”. (Razzia/Sony) Som vanligt älskar jag alltsammans innan jag har hört en ton, bara att läsa Annika Norlins förklaringar i pressreleasen till vad det är hon har försökt göra och varför och hur det i stället blev är ett litet konstverk i egen rätt. Lakoniskt och självironiskt och väldigt mänskligt. Som vanligt har hon också försökt att lägga krokben för sig själv. Kanske är det något hon måste hålla på med, eftersom hennes sätt att fånga tillvaron i små situationer och formuleringar tycks så enkelt när man ser det. Som att hon har lite för lätt att få ihop det, och därför måste sätta sig på tvären, skapa motstånd för sakens skull. Hon kan säkert se det annorlunda. Men förra gången hon kom tillbaks till skivutgivningen var det efter att ha försökt ge upp musikkarriären helt, och första gången hon lanserade sitt svenskspråkiga artistjag Säkert! var det som ett engångsprojekt, bara på skiva, konstruerat för att försätta henne i obekväma musikaliska lägen och sjunga texter som var henne lite för nära för att hon riktigt skulle tycka om det. Den här gången föresatte hon sig att inte sjunga själv, bara skriva låtarna och sen välja olika favoritröster till varje låt. Gärna jättekända. Men låtarna ville annorlunda, och i slutändan blev det en blandning där hon själv har huvudrollen för det mesta men gäströsterna ändå är påfallande många – och i vissa låtar helt tar över. Särskilt kändistätt är det dock inte, mest handlar det om kompisar ur Norrlands-indien, med den sällsynte Jakob Hellman som ensamt affischnamn känt för en bredare publik. Att få med honom är väl en sorts jackpot, men just hans medverkan i ”Stilla utan hat” är ungefär enda gången som tonträffen inte blir så där glasklar, han darrar lite väl melodramatiskt på rösten samtidigt som Annika Norlin har skrivit några metaforer om hur gammal kärlek dröjer sig kvar där formuleringarna för en gångs skull känns lite sökta. Men när hon sjunger titelorden lägger sig ett lugn så att hela låten får en tydlig tyngd, det händer inte när han sjunger samma sak. Och jag vet ju inte exakt hur hon skulle ha sjungit ”Funky Nassau”, den stillsamt drömlika visionen om hur livet efter döden ser ut som Ola Klüft från The Perishers nu har fått ta hand om, hans stillsamma vemod är rent och behagligt, men när hennes mindre och skörare röst smyger upp alldeles bakom ställer sig hela låten upp och börjar vibrera med en annan intensitet. Till viss del kan det nog vara för att det är hon som har skrivit texterna, att hon vet exakt vad som ligger bakom och kan låta det höras i vartenda litet tonfall. Men det finns också en kärv saklighet i hennes sätt att sjunga, som är genomgående oavsett hur nygråten hon kan låta i någon enskild stund. En sorts udd som ingen av de andra rösterna faktiskt har, åtminstone inte här i hennes låtar. Sen handlar ju det mesta om livets misslyckanden och sorgsamheter, om barndom som försvinner, eller kärlek. Om åldrande och död, eller bara omöjligheten att hålla fast ett visst ögonblick. Men där finns också några precist fångade penseldrag om hur vidunderligt vi däggdjur reagerar när våren kommer tillbaks, eller hur ett nyfött barn ställde om hennes tillvaro, så att balansen mellan viktigt och oviktigt hamnade rätt. Alltsammans förpackat i en serie popsånger så självklart melodiösa och lyhört arrangerade att man lätt bara tar dem för givna och går rätt på texterna. Men man kan dröja där också, det är de värda. Bästa spår: ”Det ska hända dig med”, ”Grottorna” Till viss del kan det nog vara för att det är hon som har skrivit texterna, att hon vet exakt vad som ligger bakom och kan låta det höras i vartenda litet tonfall. 1 ”Allting flyter” ”Du vet jag är ingen mästare på småprat/Går alltid för djupt för fort så folk blir bara rädda och drar/Dom vill ha nån som är lättsam och jag bara frågar, dom tror dom är i förhör/Jag antar jag faktiskt inte vet hur man gör” 2 ”Inte jag heller” ”Har du någonsin känt dig/som den tjocka bästa kompisen i en ungdomsfilm/den med hatt, som säger roliga saker/medans man väntar på att huvudpersonen ska få sin kyss/Nej?/Inte jag heller” 3 ”Dian Fossey” ”Gick på Grammisgalan/Satt med det nya gardet … Fulla tjejer fick pris/För tio år sen var det fulla killar/Ibland händer det nåt ändå” 4 ”Det ska hända dig med” ”Men nu blir kroppen sämre och man måste låtsas hårdare/och folk vill mindre av en nu/och väntar sig mer/och man får inga favörer av folk som vill ligga längre” 5 ”Grottorna” ”Dom andra hade börjat kolla på killar./Dom hade särskilda jackor och stilar./Vi höll oss en bit ifrån dom./Dom var så töntiga, sa vi./Har dom inget liv, sa vi./Påsar klirrade när dom gick förbi.”


Tove Lo om USA:s nya presidentduo: ”De är farliga”

Summary: Svenska popundret Tove Lo fortsätter att vara rå i sin attack mot USA:s president Donald Trump och vicepresident Mike Pence. ”Vi kör allt i botten och bygger upp det igen med någon som Bernie Sanders”, säger Tove Lo till Time Out.

I november, bara dagarna efter att blev klart att Donald Trump valts till USA:s nästa president, intervjuades Tove Lo i DN. Redan då berättade artisten att hon ”blivit politisk utan att försöka” och att hon var oförstående inför det faktum att människor lagt sin röst på den republikanske presidentkandidaten. Kritiken mot den numera tillsatte presidenten har inte svalnat – snarare tvärtom. I en nypublicerad intervju med Time Out säger Tove Lo att den politik som Donald Trump och vicepresidenten Mike Pence står för är ”fucking dangerous”. – Jag häpnar över att en man som talar på det sättet om kvinnor blir någon som halva befolkningen i det här landet väljer som ledare. Det värsta är de som inte tar situationen på allvar. Ett smutsigt skämt är en sak, men sättet som han, framför allt Mike Pence, talar om kvinnor, att vi inte ska kunna välja om vi ska behålla vårt barn eller inte… Jag hoppas att det efter dessa fyra mycket intressanta år blir en stor förändring. Vi kör allt i botten och bygger upp det igen med någon som Bernie Sanders, säger Tove Lo. I intervjun talar Tove Lo också om den progressiva förändring som tidigare har skett i USA. Hon hoppas att valet av Donald Trump endast är ett avsteg från den utveckling där kvinnor och män, oavsett religion, har samma rättigheter. Hon kritiserar samtidigt den lagändring som hindrat flyktingar och människor från flera länder att resa in i USA. – Alla borde ha möjlighet att uttrycka sina åsikter. Som president kan du inte stänga ute en grupp människor och beskylla dem för att utgöra problemet. Det är verkligen jävligt farligt, säger Tove Lo.


Fredrik Strage: Märkligt nog känns det som om vi såg Little Jinder redan 2002

Summary: Jag hör Little Jinder genrepa inför vårturnén. Först när låten klingat ut inser jag att vi inte alls var unga 2002. Viss musik kan lämna ett starkare intryck än det man gjorde på riktigt.

Sälj din själ till ett band”, sjöng Kent på sin sista skiva. ”Jag skulle sälja min själ till ljudet som kommer nu”, säger Little Jinder varpå en drömsk och krispig synthmatta rullar ur högtalarna. Det är genrep inför hennes vårturné. Publiken utgörs av skivbolagsfolk, ett tv-team, några av Little Jinders medarbetare plus min vän George och jag – som skulle sälja våra själar till crescendot i låten ”2002”, där de inledningsvis mjukt tassande breakbeatsen ökar i styrka och plötsligt mörbultas av technobas. I samma ögonblick dras stroboskopet på för fullt. ”YES!” vrålar vi. ”2002” handlar om ett uppslitande bråk som får Little Jinder att längta tillbaka till sina tidiga tonår när livet var mindre komplicerat: ”Åh, 2002. Vi var 14 då. /.../ Små barn i blå Converse på Karlaplan. Det spelade ingen roll vad det skulle bli av mig.” I tredje versen kastar hon sin mobil i marken eftersom den som hon försöker ringa vägrar svara. Hon stirrar på den spruckna displayen och det är oklart om hon saknar en person eller ett år, eller båda delarna: ”2002, vad hände med mig? 2002, jag älskade dig.” George nickar i takt med beatet och ropar: ”Så fett! Och så coolt att sjunga om 2002. Det var precis så det var på den tiden. Vad gjorde vi då? Vi hängde väl bara runt?” ”Typ!” vrålar jag tillbaka. ”Vi var kids. Just kids. Vi var småbarn.” Först när låten klingat ut inser jag att vi inte alls var unga 2002. Viss musik har en revisionistisk effekt på minnet. Om en låttext som skildrar en epok är väldigt gripande, mer än de verkliga saker man gjorde under samma tid, kan den lämna ett starkare intryck än det man gjorde på riktigt. Dr Dres ”The day the niggaz took over” får mig exempelvis att känna det avlägsna stickandet av tårgas under Los Angeles-kravallerna våren 1992 – händelser som den iskalla g-funklåten gjort tydligare i mitt minne än min sista termin i gymnasiet. Och rastlösheten i The Stooges ”1969” är så intensiv att jag, varje gång låten spelas, inbillar mig att jag var en uttråkad amerikansk tonåring det året. Vår reaktion på Little Jinders ”2002” påminner om den svenska rapparen Yung Leans besatthet av samma årtal. Han nämner ofta 2002 i sina dåsiga låtar, bland annat i genombrottshitten ”Ginseng strip 2002”, och har i flera intervjuer beskrivit det tidiga nollnolltalet som ”emotionellt”. Till saken hör dock att Yung Lean, som är född 1996, gick på dagis 2002. Då var han tungsint rappare lika lite som George och jag var småungar i blå Converse. Så vad gjorde vi egentligen 2002? Märkligt nog känns det som om vi såg Little Jinder då också. Inte hennes fjortisjag, alltså, utan andliga föregångare som Dot Allison och Miss Kittin – electroblondiner med snygga synthmelodier och en fäbless för dekadent glamour. När Miss Kittin spelade på Arvikafestivalen 2002 stod jag där och ropade ”YES” och ”så fett” varje gång basen kickade in. Och den franska klubbdrottningen sjöng sitt paradnummer ”1982” om att drömma sig tillbaka till det tidiga åttiotalets synthscen: ”DJ plays déjà vu, as we were in 82. /.../ I just can’t get enough. Don’t want a tainted love.” Av alla låtar som refereras i den hitten hade jag inte hört en enda 1982 (då jag var upptagen med att läsa Marvelserier). Ändå fylldes jag av en varm nostalgi. Vi kanske säljer våra själar till musiken men i utbyte får vi chansen att absorbera andras minnen. Med andra ord behöver jag inte ändra texten till: ”Åh, 2002, vi var 30 då.”


Bruce Springsteen om Donald Trumps inreseförbud: ”Det är fundamentalt oamerikanskt”

Summary: Bruce Springsteen går än en gång till attack mot den amerikanska presidenten Donald Trump.

Vid en konsert i den australiska staden Adelaide kritiserade rockstjärnan Bruce Springsteen återigen den nytillträdde amerikanska presidenten Donald Trump. Den här gången handlade det om det hårt kritiserade inreseförbudet för medborgare i sju länder med mestadels muslimsk befolkning. – I kväll vill vi lägga till våra röster till de tusentals amerikaner som protesterar, på flygplatser över hela landet, mot ”the Muslim ban” och kvarhållandet av utländska medborgare och flyktingar, sade Springsteen mellan två låtar. – USA är en nation av invandrare, och vi finner detta antidemokratiskt och fundamentalt oamerikanskt. Efter anförandet spelade han låten ”American land” från 2012, som handlar om drömmen om Amerika och innehåller rader som ”they died to get here a hundred years ago, they're still dying now / their hands that built the country we're always trying to keep out”. Bruce Springsteen har tidigare kritiserat Donald Trump vid ett flertal tillfällen, senast i podden ”WTF” där han också kallade presidenten ”oamerikansk”.


Jenny Lind-stipendiet 2017 till sopranen Ylva Stenberg

Summary: Operasångerskan Ylva Stenberg får Folkets hus och parkers Jenny Lind-stipendium för sin stora inlevelse och sina modiga repertoarval. "Det är en dröm som går i uppfyllelse", säger hon.

26-åriga Ylva Stenberg är 2017 års Jenny Lind-stipendiat. En sommar med konsertturné i Sverige och i Nordamerika väntar henne innan hon till hösten fortsätter sina studier vid Hannoveroperans operastudio. "Hon imponerar med sin vackra koloratursopran, stora inlevelse och modiga repertoarval. Ylva berör publiken med självklar scennärvaro och virtuositet." Så lyder juryns motivering. – Det är en dröm som går i uppfyllelse och en stor ära att få Jenny Lind-stipendiet 2017. För mig är utmärkelsen en bekräftelse att min konst är kvalitativ. Det betyder otroligt mycket, säger Ylva Stenberg i ett pressmeddelande Vid 13 års ålder bytte Ylva Stenberg sitt huvudinstrument fiol mot sång. Hon utvecklade sitt intresse för sång och teater i den ideella musikteaterföreningen Volt. Hon har studerat musik vid musikhögskolan Ingesund och Vadstena Folkhögskola samt har en kandidatexamen i opera från Högskolan för musikteater och media i Hannover, Tyskland. Jenny Lind-stipendiet delas sedan 1965 ut till en ung sångstuderande. Bakom priset står Folkets hus och parker. Prissumman är 40.000 kronor.


Ellen DeGeneres kritiserar Donald Trumps inreseförbud med hjälp av ”Hitta Doris”

Summary: Programledaren Ellen DeGeneres uttalar sig om Donald Trumps inreseförbud i ett avsnitt av sin pratshow. Med hjälp av filmen ”Hitta Doris”.

I ett avsnitt av sin pratshow som sänds i USA under tisdagen uttalar sig programledaren Ellen DeGeneres om Donald Trumps hårt kritiserade inreseförbud för sju länder med övervägande muslimsk befolkning, utan att nämna den nyligen tillträdde presidentens namn. I stället pratar hon om ”Hitta Doris”, den animerade barnfilm där hon gör rösten till just Doris, som Donald Trump valde att visa i Vita huset medan protester mot inreseförbudet anordnades över hela USA. Filmrecension: Pixars ”Hitta Doris” ”Hitta Doris” följer den glömska fisken Doris när hon simmar från Australien till USA för att återförenas med sina föräldrar. ”Jag vet inte vilken religion de tillhör, och det spelar ingen roll”, konstaterar Ellen DeGeneres i sitt tv-program. Hon pratar också om vikten av att Doris träffade andra fiskar på vägen som kunde hjälpa henne vidare. ”Djur som inte behöver henne till något, djur som inte har något gemensamt med henne. De hjälper henne fast de har helt olika färger eftersom det är det man gör när folk är i nöd – hjälper dem”, säger hon i pratshowen.


”Priset är ännu viktigare i en tid när kulturen får ta stryk”

Summary: Jonas Dahlberg är årets mottagare av DN:s Kulturpris. Han får priset för det vinnande förslaget ”Memory wound” till minnesplats efter terrorattacken på Utøya. Priset består av Eva Langes statyett ”Lilla regnet” och en prischeck på 50 000 kronor.

Jonas Dahlberg mottog priset vid en middag i Stockholm på måndagskvällen. Han betonade bland annat att det i en tid med populism och högerextremism känns viktigt att värna demokratiska processorer. – Det blir mer aktuellt för varje vecka som går. Det händer mer och mer saker som gör att en minnesplats för ett terrordåd riktat mot en specifik organisation som står för öppenhet får ta plats, och att händelserna inte glöms bort, sade Jonas Dahlberg. DN:s kulturchef Björn Wiman pekade under prisceremonin på att samtliga nominerade till årets kulturpris nått fram till människors inre – och att de gjort det med en gemensam nämnare: Försoning. – Jonas Dahlbergs minnesmärke är, även om det ännu inte förverkligats, ett helt hjärtskärande offentligt konstverk. Det handlar om tron på kulturens och konstens förmåga att vara med och hantera samhällets sår, sade Björn Wiman under prisceremonin. Vintersolen reflekteras och pressar sig in genom fönsterrutorna till Jonas Dahlbergs avskalade studio i Vasastan i Stockholm. På arbetsborden och väggarna finns ritningar och föremål som för tanken till minnesmärket ”Memory wound”, det planerade snittet genom fastlandsudden Sørbråten med utsikt över Utøya. Tre år har gått sedan Jonas Dahlberg i hård konkurrens vann tävlingen om att få utforma minnesmärket. Men uppförandet har stoppats i en långdragen nationell konflikt. I april väntar rättegång mellan staten och den mindre grupp grannar som högljutt protesterat. Oavsett vilket, minnesmärket har gett Jonas Dahlberg omfattande internationellt renommé. För verket tilldelas han också DN:s kulturpris eftersom han ”skapat en vacker och värdig minnesplats, som på djupet hedrar terrorns offer”. – Jag måste säga att priset är ännu viktigare i en tid där kulturen får ta mycket stryk, där de som står upp för ett öppet samhälle utmanas av växande populism och främlingsfientlighet. Det är en mycket obehaglig utveckling. Konsten och journalistiken kan mötas där, i kampen för kritiskt tänkande, säger Jonas Dahlberg. I vårt samtal återvänder Jonas Dahlberg ofta till relationen mellan det politiska och privata. Det är i skärningspunkten däremellan som konstnären vill röra sig. Arbetet med minnesplatsen var också ett sätt bearbeta den egna sorgen efter faderns bortgång. – Min tankemetod är visuell och rör sig mot det politiska, men jag hade aldrig kunnat göra det här om jag inte förlorat min far. Det öppnade dörren för min egen sorgeprocess, för att också väva in det privata såret, säger Jonas Dahlberg och fortsätter: – Konstens språk innehåller båda delarna – och det måste en nationell minnesplats också göra. När besökaren vänder blicken mot sig själv kan hon också zooma ut och se det politiska i terrordådet. Vi är alla en del av språket som skapat terroristen och samhället där det inträffade, säger Jonas Dahlberg. Har det funnits en vilja att förtränga? – Det finns infocenter om händelserna på Utøya och i regeringsområdet men de svarar inte på terroristens ideologiska framväxt. Det är märkligt att det inte sätts i en kontext. Då hamnar problemet bara på en person som om han vore en ensam galning. Någonstans måste vi alla börja ta ansvar, säger Jonas Dahlberg. Du står mitt i en debatt med skriande politiska frågor. Vill du vara offentlig? – Nej, det är konst jag ska göra. Det är språket jag är bäst på. I den här intervjusituationen blir jag osäker och försöker väga orden. Jag tänker att priset snarare är till minnesplatsen än till mig personligen. När vi möttes på morgonen berättade du om ditt behov av att vara ensam. – Jag tänker bäst på lantstället på Fjällbacka eller när jag reser bort. Arbetet med minnesplatsen har tagit oerhört mycket i anspråk. Det är inget jag beklagar, det är en oerhört intressant resa. Men behovet av att komma bort har nog blivit större. Varför? – Andra är betydligt bättre på det här än mig. Men jag berättar gärna om minnesmärket, det har skapat möjlighet att betona vissa frågor. Jag tänker att priset blir ett slags markering av DN. Det tilldelas ett förslag som inte är genomfört – men det handlar om viktiga frågor i en samtid som präglas av en oerhört orolig politisk utveckling i USA och Europa. Rättsprocessen om minnesmärket inleds i april. Vad tror du kommer att hända? – Frågan handlar om huruvida det ska finnas en minnesplats över huvud taget. En grupp närboende vill inte någon minnesplats alls där oavsett vilken, eftersom de anser att det skapar trauma. Det är nog en naturlig reaktion i en sorgeprocess. – Om det fastslås att minnesplatsen skapar trauma så betyder det, om man drar det till sin spets, att alla världens minnesplatser är felbyggda. Om regeringen i stället vinner betyder det att de får möjligheten att bestämma om minnesplatsen ska uppföras eller inte. Jag tror att de politiker som är vid makten då kommer att försöka läsa av opinionen. Uppmärksamheten kring ”Memory wound” har varit enorm. Vilka möjligheter har det öppnat för dig? – Jag arbetar just nu vidare med mitt förslag till minnesplats i regeringsområdet i Oslo och har även uppdrag i San Francisco och Bristol. Jag har länge varit nyfiken på offentlig konst. Det är demokratiskt intressant i en tid när det offentliga rummet är på väg att förhandlas bort. Resan med ”Memory wound” har varit en träning i det offentliga för mig. Det har varit otroligt lärorikt och intressant att navigera i det samtalet och den demokratiska processen. DN:s kulturpris har delats ut sedan 2007. Fem kandidater i fem genrer – scenkonst, musik, litteratur, film och konst – nomineras av DN:s kritiker. Pristagaren utses därefter av kultur-redaktionen. Han eller hon får 50 000 kr och Eva Langes skulptur ”Lilla regnet”. De var nominerade 2017 Film: Johannes Nyholm för filmen ”Jätten”. Konst: Jonas Dahlberg för minnesmärket ”Memory wound” vid Utøya i Norge. Pristagare! Scenkonst: Suzanne Osten för föreställningen ”Falla ur tiden”. Litteratur: Negra Efendic för reportageboken ”Jag var precis som du”. Musik: Iiris Viljanen för skivan ”Mercedes”. Född: 1970. Bor: Stockholm Familj: Flickvännen Lisa Tan. Gör: Konstnär, utbildad vid Lunds tekniska högskola och Malmö konsthögskola. Senaste soloutställning: Diorama, Galerie Nordenhake Stockholm 2015 samt i Rom 2016. Offentliga verk 2015 i Stockholm: ”The mirror” vid Tele2 Arena och ”An imagined city” i nya Arkitekturskolan. Operascenografi till Verdis ”Macbeth” i Barcelona 2016. Aktuell med: Tilldelas DN:s Kulturpris 2017.


Camilla Lundberg: Nya möjligheter att förverkliga klingande drömmar

Summary: Den här helgen var det – äntligen – invigning av nya Kungliga Musikhögskolan på Valhallavägen i Stockholm. Och det känns att världens modernaste musikskola har byggts utav glädje.

Vi äger drömmarna. Så skaldar Björn Ulvaeus i Benny Anderssons specialskrivna kör till Kungliga Musikhögskolan. Högtidligen framförd inför kung och drottning vid den slutliga invigningen av det musikens drömda hus som tagit tolv år att förverkliga. Ja, det brukar ta sin rundliga tid när det gäller klingande byggen. Det har sagts att arkitektur är frusen musik. Men när det gäller konserthus, operateatrar och musikhögskolor tycks arkitektritningarna alltid fastna i frysen. Berwaldhallen, Musikens Hus i Uppsala, Göteborgsoperan – alla har de dragits i tröstlösa långbänkar. Men ingen process har varit så segdragen som Kungliga Musikhögskolan på Valhallavägen i Stockholm. 1947 beslutades det första bygget som realiserades tio år senare: den så kallade G-klaven i tegel, stympad redan vid invigningen till en rundel. I princip undermålig för ändamålet från dag ett, därtill på tok för trång. Bara några år senare fick musikhögskolan överta närbelägna Statens Normalskola, dessutom hyra privatlägenheter. En nödlösning som fick hålla i ett antal decennier, tills beslut om ett nybygge klubbades. I åratal skulle en gammal k-märkt trävilla sinka processen. Nu är den helt sonika flyttad och utgör en del av Campus KMH. Det anrika häststallet har blivit musikbibliotek, vackert integrerad i den stora glaskroppen som är musikhögskolans huvudbyggnad. Äntligen äger Kungliga Musikhögskolan sina drömmar. Och det känns att världens modernaste musikskola har byggts utav glädje. I varje fall när man kommer in i den vackra, luftiga entréhallen med dess höga glasade rymd med rytmiskt kurvade loftgångar. Deras knallröda golvbeläggning reflekterar de vita ytorna till mjukt rosa. Här är inte bara en naturlig mötesplats mellan studenter och lärare. Sedan öppningen i höstas har entrén till KMH blivit en veritabel magnet för förbipasserande och lyssnare. Nu kan nämligen studenterna utöva sin musik för publik. Det har de alltid kunnat, men tidigare har ingen hittat till deras gratiskonserter. Flera hundra varje år – folkmusik, jazz, pop, klassiskt, kör. Nu har man redan tvingats införa biljettsystem på grund av ett explosivt publiktryck. Säkert en följd av nyhetens behag: här finns tre ytterst attraktiva salar, den största – Kungasalen – med en kapacitet upp till 760 platser. Den vackraste är den mindre Nathan Milsteinsalen för kammarmusik, den häftigaste är Lilla salen med sin klangkupol för elektrisk och elektronisk musik. Nathan Milstein? Den gamle violinvirtuosen drog väl aldrig ett enda stråk på denna skola. Men det gjorde han på ålderns höst vid en konsert i Berwaldhallen, och hänförde då den blivande mecenaten Gabriel Urwitz till den grad att detta namn blev hans villkor för att bekosta salen ifråga. Är det då kungen som betalat Kungasalen? Ja, och nej. Akademiska Hus äger Campus KMH, men KMH äger sin specialdesignade inredning och teknik. Ett resultat av hårt fundraisingarbete, som högskoleminister Helene Hellmark Knutsson påpekade i sitt invigningstal: ”Utan många generösa gåvor och donationer hade vi inte varit här i kväll.” Näringslivet samlade sig via en 70-årsgåva till Carl XVI Gustaf med särskild adresslapp till KMH. Men kungen kunde inte låta bli att stycka upp gåvan till förmån för sina scouter och Ungt Ledarskap. Nej, ännu äger inte musikhögskolan sina drömmar till fullo. Det blev bara en handfull miljoner av den ståtliga 70-årspresenten som hamnade på Valhallavägen, och i dagens läge fattas 35 miljoner. Det blir som det brukar med pampiga byggen, det är verksamheten som tar stryk. Lärarbristen skriar även på denna skola, elevantagningar stryps, antalet studieprogram och institutioner måste stramas upp. Men studenterna kan i varje fall spela, sjunga och komponera i en optimal miljö. Bortåt 150 övningsrum! Visserligen med glasruta och insyn – för undvikande av otillbörligheter … men ändå. Och hela denna invigningshelg har huset vibrerat av musik och myllrat av nyfikna – inte minst barn. Björn och Benny har så rätt. Den som här inträder, det vill säga klarar inträdesproven, den äger sina drömmar. Från och med nu har du helt nya förutsättningar att förverkliga dem.


Greta Thurfjell: Om jag var hon, tänker jag, skulle jag vara glad att slippa

Summary: Hon är så lätt att förminska. Den perfekta troféhustrun. Hon verkar betraktas som lite blåst. Och omdömena ekar i sociala medier. Men vad vet vi egentligen om Melania Trump?

Jag vet inte hur jag ska förhålla mig till Melania Trump. Å ena sidan är det lätt att sympatisera med en kvinna som plötsligt befinner sig i en situation hon aldrig bett om. Å andra sidan är det svårt att sympatisera med en kvinna som gift sig med Donald Trump. Otaliga är de bilder, klipp och skämt om USA:s nyblivna första dam som spritts över internet före och efter, men kanske i synnerhet från, installationen av hennes make. Melanias ansträngda leende som faller så fort Donald vänder bort blicken. Melania och Donald som står surmulna med knutna nävar medan deras företrädare Michelle och Barack flamsar kärleksfullt. Melania som går tio steg efter sin make med en sorglig låda i händerna. Under de historiska protesterna som följde på den nya presidentens tillträde stod ett meddelande till Melania på plakaten: Blinka om du vill bli räddad. Människor tycker synd om den nyblivna amerikanska presidentfrun eftersom hon är så osedvanligt lätt att förminska. Hon verkar helt enkelt betraktas som lite blåst. En före detta modell vars Googleresultat är mer av- än påklädda. En gold digger. En storbystad blondin från det forna Jugoslavien. Den perfekta troféhustrun till en framgångsrik affärsman. Men first lady? Så ekar omdömena ut i internets alla hörn, en perfekt storm av välvillig omtanke blandat med generösa doser av diverse -ismer. Man skulle också kunna se det som att Melania Trump sitter på en nästan makalös maktposition. Om det verkligen är så som det viskas bland amerikanska rådgivare och strateger, att Donald Trump ofta väljer åsikt baserat på vad den senaste i hans ögon pålitliga människan sagt, blir frågan: varför väljer hon inte att agera? Ta ifrån honom telefonen? Och ett svar skulle kunna vara att hon kanske inte vill. Hon kanske inte ser några problem med den politik hennes make för. Eller: hon kanske inte bryr sig om politik. Eller: hon kanske blidkades med att namnet på hennes smyckeskollektion för skönhetskedjan QVC omnämndes på Vita husets hemsida, åtminstone innan detaljerna raderades. (Hennes pressperson kallade ändringen ”ett överflöd av försiktighet”.) Det är omöjligt att veta vad som händer bakom stängda dörrar i ett förhållande, och säkert vanskligt att spekulera om, men otänkbart är det väl ändå inte att sympatierna för Melania har nått också den ständigt uppkopplade Donald. Pratar de om det? Är han arg? Är hon? Blinkar hon frenetiskt mot kamerorna när hon visar sig i offentligheten för att hon sett plakaten och ångrar allt? Melania Trump är ett skolexempel på den amerikanska drömmen, ett livs levande exemplar som hennes make kan visa upp, säga: hon växte upp i en lägenhet i en slovensk by och nu är hon Förenta staternas första dam. Skulle jag vara rasist för att jag vill bygga en mur mot Mexiko? Min son pratar ju flytande slovenska. Jag försöker leva mig in i Melania Trumps situation men når inte fram. Jag försöker förstå hur det är att fortsätta leva med, fortsätta stå bakom, fortsätta ge sitt fulla stöd åt en man som skrutit om att han brukar ”grab” andra kvinnor än hon ”by the pussy”. Om jag var hon, tänker jag, skulle jag vara glad att slippa. Men om jag var hon, tänker jag, skulle jag ha blinkat för länge sedan.


Shake shake love av Siri Karlsson

Summary: Siri Karlsson är framme vid fjärde albumet och framstår snarast som ett avantgardistiskt rockband i en modern, svensk psykedeliatradition.

Namnet Siri Karlsson var vilseledande redan från början, när duon Maria Arnqvist och Cecilia Österholm ägnade sig åt någorlunda välkammad folkmusik på saxofon och nyckelharpa och sa sig vara döpta efter en gammal folkmusiktant (som de i själva verket hade hittat på själva). Snart öppnade de spjällen mot progg, folkrock, jazz och hela världen, nu är de framme vid fjärde albumet och framstår snarast som ett avantgardistiskt rockband i en modern, svensk psykedeliatradition med namn som Goat, Urga och Mariam Wallentin. Ibland strävt stillastående på en enda grundton, ibland maniskt hojtande i ett vagt hedniskt utspel. Men trots att det bara är de två den här gången, plus lite trummor från producenten Jari Haapalainen, så låter det som ett både stort och kraftfullt band, bitvis nästan skrämmande. Bästa spår: ”Working song”


Roxane Gay protesterar mot Milo Yiannopoulos – drar tillbaka kommande bok från förlaget

Summary: ”Bad feminist”-författaren Roxane Gay drar tillbaka sin kommande bok ”How to be heard” från bokförlaget Simon & Schuster, i protest mot att förlaget ger ut näthataren Milo Yiannopoulus memoarer.

Förlaget Simon & Schusters underförlag Threshold ger i mars ut Breitbart-skribenten och alternativhögeraktivisten Milo Yiannopoulos memoarer ”Dangerous”. Förlaget har fått massiv kritik för beslutet att ge en plattform åt en person som i somras blev permanent avstängd från Twitter, efter att ha organiserat en hatstorm mot skådespelaren Leslie Jones. Läs mer: Bokkontrakt till Milo Yiannopoulos väcker stark kritik Samma månad skulle boken ”How to be heard” av författaren Roxane Gay, mest känd för sin essäsamling ”Bad feminist” från 2015, ha getts ut på ett annat av Simon & Schusters underförlag, TED Books. Nu drar hon tillbaka boken från förlaget, med anledning av Milo Yiannopoulos memoarer. Läs mer: Roxane Gay – feministen som slutade vara blyg Till nyhetssajten Buzzfeed News säger hon att det ”inte handlar om censur”. – Milo har all rätt att säga vad han vill, hur osmakligt jag och många andra än tycker att det är. Det är ingen rättighet att ge ut en bok på ett erkänt förlag, men han har, på ett bisarrt sätt, fått det privilegiet. Må så vara. Men jag är inte intresserad av att göra affärer med ett förlag som är villigt att ge honom det. Simon & Schuster har nyligen gått ut med en försäkran om att Milo Yiannopoulos bok inte kommer att innehålla ”hate speech”, hatspråk.


”The leftovers” tredje säsong utspelar sig i Australien – ”världens geografiska slut”

Summary: Den tredje och sista säsongen av HBO-serien ”The leftovers”, skapad av Damon Lindelof, utspelar sig i Australien.

”The leftovers”, som i Sverige visas på HBO Nordic, utspelar sig i en värld där två procent av jordens befolkning försvunnit utan spår. Bland skådespelarna syns Justin Theroux, Carrie Coon och Liv Tyler. Nu följer en tredje och sista säsong på de två första, som utspelat sig i Mapleton, New York respektive Miracle, Texas. Den fiktiva staden Miracle fick sitt nya namn när det visade sig att ingen försvunnit därifrån. ”Lost”-skaparen Damon Lindelof konstaterar att valet av plats för den tredje säsongen, Australien, passade serien bra. – Australien är världens geografiska slut, och serien handlar om världens känslomässiga slut, säger han till The Independent. I en trailer för säsongen skriver ett flygplan den hotfulla meningen ”Slutet är nära” över himlen. Den sista säsongen av ”The leftovers” har premiär den 16 april på HBO.


Journalister greps för att ha rapporterat från Trump-protester

Summary: Sex amerikanska journalister riskerar böter och upp till tio års fängelse. De anklagas för våldsamt upplopp i samband med rapporteringen från protesterna mot Donald Trumps presidentinstallation.

Drygt 200 personer greps på fredagen av amerikansk polis i samband med oroligheterna kring Donald Trumps installation i Washington. Läs mer: Hundratusentals protesterar mot Donald Trump Bland de gripna fanns sex stycken journalister som bevakade oroligheterna. Journalisterna släpptes på lördagen men misstankarna mot dem kvarstår och ytterligare förhör i rätten väntar de närmaste månaderna. Journalisterna riskerar upp till tio års fängelse och böter på 25 000 dollar – drygt 220 000 kronor – för att ha brutit mot Washington DC:s upploppslagar, rapporterar The Guardian. Inga av polisrapporterna specificerar exakt vad journalisterna gjorde under protesterna då byggnader och fordon vandaliserades. ”Sättet som vi behandlades på var som en parodi”, säger Jack Keller, producent för webbdokumentärserien ”Story of America”, som var en av dem som greps. Keller berättar att han uppgav för polisen att han var journalist som rapporterade från demonstrationerna men ändå greps och därefter fördes till polisstationen där han blev kvarhållen under 36 timmar. Även hans mobiltelefon beslagtogs av myndigheterna. ”De här anklagelserna är klart olämpliga och vi är rädda att de kan avskräcka journalister från att rapportera från framtida protester”, säger Carlos Lauría på organisationen The Committee to Protect Journalists, som begär att myndigheterna i Washington lägger ner förundersökningarna mot journalisterna.


Fyra svenska Oscarschanser

Summary: Årets Oscarsnomineringar blev en svensk triumf. Fyra statyetter kan hamna i svenska händer – bästa fotografi, bästa icke engelskspråkiga film, bästa originallåt och bästa mask/smink.

Det blev en närmast sanslös utdelning för den svenska filmbranschen när Oscarsnomineringarna presenterades på tisdagen: Linus Sandgren kan få priset för bästa filmfoto för musikalen ”La la land”, ”En man som heter Ove” är nominerad till bästa icke engelskspråkiga film och Love Larson och Eva von Bahr kan få en Oscar för mask/smink i samma film. Dessutom är de svenska popkompositörerna Max Martin och Shellback nominerade i kategorin bästa originallåt för ”Can’t stop the feeling” i filmen ”Trolls”. När Linus Sandgren fick sin nominering för ”La la land” bidrog han till att tangera ett klassiskt Oscarsrekord. Bara två gånger tidigare har en film fått fjorton nomineringar: ”Allt om Eva” 1951 och ”Titanic” 1998. Den färggranna och romantiska komedin har Oscarschans i alla de mest prestigefulla kategorierna. Linus Sandgren väcktes i Los Angeles av beskedet. – Det ringer hela tiden! Det är otroligt kul. Jag är jättestolt. Vad gör ”La la land” så speciell? – Den handlar om att ha stora drömmar och vilka komplikationer det kan ge i vardagen. Den är också en hyllning till musik och filmkonst. Den verkar tilltala många människor – kanske är de drömmare själva. Linus Sandgren var på förhand prisklassens mest tippade. Fotografiet i filmens öppningsscen har särskilt lyfts fram. I en enda tagning på en motorväg i Los Angeles dansar en mängd par på biltak. Den 44-årige fotografen är född i Spånga, son till filmproducenten Bertil Sandgren. Han har etablerat sig i den amerikanska filmvärlden med filmerna ”American hustle” och ”Jo” och ”Promised land”. Att maskörerna Eva von Bahr och Love Larson – bakom ”En man som heter Ove” – är nominerade är extra anmärkningsvärt eftersom de var det förra året också. Den gången var det ”Hundraåringen”. Då fick paret se sig besegrat av teamet bakom ”Mad Max: Fury road”. – Vi satt här i vår lokal och lyssnade när nomineringarna lästes upp. Vi blev jättenervösa, ännu mer nervösa denna gång än förra gången. Men att det här sker två år i rad är helt fantastiskt. Självklart kommer vi att åka på galan och denna gång hoppas vi få ta med oss en statyett hem, säger Eva Von Bahr. Efter suveräna favoriten ”La la land” kommer ”Moonlight” om en svart homosexuell mans uppväxt och sciencefictiondramat ”Arrival” med åtta nomineringar och tre filmer med sex var; det sorgliga dramat ”Manchester by the sea”, Mel Gibsons blodiga andravärldskrigsfilm ”Hacksaw Ridge” och ”Lion”, om en man som finner sin indiska familj via Google. Efter två år av hård kritik för bristen på mångfald i nomineringarna ser det bättre ut i år. Av de tjugo skådespelarnomineringarna går sju till ickevita. Flera av de nominerade filmerna – ”Hidden figures”, ”Fences”, ”O J – made in America” och ”13th” tar upp rasdiskriminering. Bästa film: ”Arrival”, ”Fences”, ”Hacksaw Ridge”, ”Hell or high water”, ”Hidden figures”, ”La la land”, ”Manchester by the sea”, ”Lion” och ”Moonlight”. Bästa manliga huvudroll: Casey Affleck (”Manchester by the sea”), Andrew Garfield (”Hacksaw Ridge”), Ryan Gosling (”La la land”), Viggo Mortensen (”Captain Fantastic”) och Denzel Washington (”Fences”) Bästa kvinnliga huvudroll: Isabelle Huppert (”Elle”), Ruth Negga (”Loving”), Natalie Portman (”Jackie”), Emma Stone (”La la land”), Meryl Streep (”Florence Foster Jenkins”) Bästa manliga biroll: Mahershala Ali (”Moonlight”), Jeff Bridges (”Hell or high water”), Lucas Hedges (”Manchester by the sea”), Dev Patel (”Lion”) och Michael Shannon (”Nocturnal animals”) Bästa kvinnliga biroll: Viola Davis (”Fences”), Naomie Harris (”Moonlight”), Nicole Kidman (”Lion”), Octavia Spencer (”Hidden figures”), Michelle Williams (”Manchester by the sea”) Bästa regi: Denis Villeneuve (”Arrival”), Mel Gibson (”Hacksaw Ridge”), Damien Chazelle (”La La Land”), Kenneth Lonergan (”Manchester by the sea”), Barry Jenkins (”Moonlight”) Bästa filmfotografi: ”Arrival”, ”La la land” (Linus Sandgren), ”Lion”, ”Moonlight” och ”Silence”. Bästa dokumentära långfilm: ”Fire at sea”, ”I am not your negro”, ”Life animated”, ”OJ: made in America” och ”13th”. Bästa icke engelskspråkiga film: ”En man som heter Ove”, Sverige, ”Land of mine”, Danmark, ”Tanna”, Australien, ”The salesman”, Iran, ”Toni Erdmann”, Tyskland. Bästa originallåt: ”Audition” (”La La Land”), ”Can’t stop the feeling!” (”Trolls”, Max Martin och Shellback), ”City of stars” (”La la land”), ”The empty chair” (”Jim: The James Foley story”), ”How far I’ll go” (”Moana”). Bästa mask/smink: ”En man som heter Ove”, ”Star Trek beyond”, ”Suicide squad” Bästa film efter förlaga: ”Arrival”, ”Fences”, ”Hidden figures”, “Lion”, “Moonlight”. Bästa originalmanus: ”Hell or high water”, ”La la land”, ”The lobster”, ”Manchester by the sea”, ”20th century women”.


Här är de nominerade till Oscarsgalan 2017

Summary: Årets Oscarsnomineringarna blev en triumf för svensk film. Med fyra nomineringar blev det rekordpott med chans till statyetter för bästa fotografi, bästa icke-engelskspråkiga film, bästa originallåt och bästa mask/smink.

Det blev en närmast sanslös utdelning för den svenska filmbranschen när Oscarsnomineringarna presenterades på tisdagen: Linus Sandgren kan få priset för bästa filmfoto för musikalen ”La la land”, ”En man som heter Ove” är nominerad till bästa icke engelskspråkiga film, Love Larson och Eva von Bahr kan få en Oscar för mask och smink till ”En man som heter Ove” och slutligen är den svenska popkompositörerna Max Martin och Shellback nominerade i kategorin bästa originallåt för ”Can't stop the feeling” som Justin Timberlake sjunger i filmen ”Trolls”. Läs mer: "En man som heter Ove" nominerad till två Oscar När Linus Sandgren fick sin nominering för ”La la land” bidrog han tangeringen av ett klassiskt Oscarsrekord. Bara två gånger tidigare har en film fått fjorton nomineringar: ”Allt om Eva” 1951 och ”Titanic” 1998. Den färggranna och romantiska komedin gick rakt in i hjärtat på den flera tusen personer starka juryn och har Oscarschans i alla de mest prestigefulla kategorierna. Linus Sandgren befinner sig i Los Angeles och låg och sov när Oscarsnomineringarna presenterades och telefonen började ringa. – Det ringer hela tiden! Det är otroligt kul. Jag är jättestolt över filmen, Damien Chazelle var en fantastisk regissör att jobba med och jag är så glad att han gjort en film som går till historien och har blivit rosad både av kritikerna och publiken. Att ha varit en del av det är fantastiskt. Vad är det som gör La la land så speciell? – Den handlar om att ha stora drömmar och vilka komplikationer det kan ge i vardagen. Den är också en hyllning till musik och filmkonst. Den verkar tilltala många människor – kanske är många drömmare själva. Linus Sandgren var på förhand prisklassens mest tippade. Fotografiet i filmens öppningsscen har särskilt lyfts fram. I en enda tagning på en motorväg i Los Angeles dansar en mängd par på biltak. Den 44-årige fotografen är född i Spånga, son till filmproducenten Bertil Sandgren. Han har etablerat sig i den amerikanska filmvärlden med filmerna ”American hustle” och ”Jo” och ”Promised land”. I Sverige har han bland annat fotograferat filmerna ”Storm” och ”Lycka till och ta hand om varandra”. Att maskörerna Eva von Bahr och Love Larson – bakom ”En man som heter Ove” – är nominerade är extra anmärkningsvärt eftersom de var det förra året också. Den gången var det ”Hundraåringen”. Då fick paret se sig besegrat av teamet bakom ”Mad Max: Fury road”. De har dessutom tagit hem Guldbaggen för mask/smink två år i rad. I år var det för ”Jätten”. – Vi satt här i vår lokal och lyssnade på nomineringarna läsas upp. Vi blev jättenervösa, ännu mer nervösa denna gång än förra gången. Men att det här sker två år i rad är helt fantastiskt. Självklart kommer vi att åka på galan och denna gång hoppas vi få ta med oss en statyett hem, säger Eva Von Bahr. Efter suveräna favoriten ”La la land” kommer ”Moonlight” om en svart homosexuell mans uppväxt och sciencefictiondramat ”Arrival” med åtta nomineringar och tre filmer med sex var; det sorgliga dramat ”Manchester by the sea”, Mel Gibsons blodiga andravärldskrigsfilm ”Hacksaw Ridge” och ”Lion”, om en man som finner sin indiska familj via Google. Efter två år av omfattande kritik för bristen på mångfald i nomineringarna ser det bättre ut i år. Av de tjugo skådespelarnomineringarna går sju till ickevita. Flera av de nominerade filmerna – ”Hidden figures”, ”Fences”, ”OJ – made in America” och ”13th” tar upp rasdiskriminering. Oscarsgalan går av stapeln den 26 februari och värd för galan är pratshowvärden Jimmy Kimmel. Alla Oscarsnominerade 2017 Bästa film: “Arrival” “Fences” “Hacksaw Ridge” “Hell or High Water” “Hidden Figures” “La La Land” “Manchester by the Sea” “Lion” “Moonlight” Bästa manliga huvudroll: Casey Affleck (“Manchester by the sea”) Andrew Garfield (“Hacksaw Ridge”) Ryan Gosling (“La La Land”) Viggo Mortensen (“Captain Fantastic”) Denzel Washington (”Fences”) Bästa kvinnliga huvudroll: Isabelle Huppert (”Elle”) Ruth Negga (”Loving”) Natalie Portman (”Jackie”) Emma Stone (”La la land”) Meryl Streep (”Florence Foster Jenkins”) Bästa manliga biroll: Mahershala Ali (”Moonlight”) Jeff Bridges (”Hell or high water”) Lucas Hedges (”Manchester by the sea”) Dev Patel (”Lion”) Michael Shannon (”Nocturnal animals”) Bästa kvinnliga biroll: Viola Davis (”Fences”) Naomie Harris (”Moonlight”) Nicole Kidman (”Lion”) Octavia Spencer (”Hidden Figures”) Michelle Williams (”Manchester By The Sea”) Bästa regi: Denis Villeneuve (”Arrival”) Mel Gibson (”Hacksaw Ridge”) Damien Chazelle (”La La Land”) Kenneth Lonergan (”Manchester by the sea”) Barry Jenkins (”Moonlight”) Bästa animerade långfilm: “Kubo and the Two Strings” “Moana” “My Life as a Zucchini” “The Red Turtle” “Zootopia” Bästa animerade kortfilm: “Blind Vaysha” “Borrowed Time” “Pear Cider and Cigarettes” “Pearl” “Piper” Bästa film efter förlaga: “Arrival” “Fences” “Hidden Figures” “Lion” “Moonlight” Bästa originalmanus: “Hell or High Water” “La La Land” “The Lobster” “Manchester by the Sea” “20th Century Women” Bästa filmfotografi: “Arrival” “La La Land” (Linus Sandgren) “Lion” “Moonlight” “Silence” Bästa dokumentära långfilm: “Fire at Sea” “I Am Not Your Negro” “Life Animated” “OJ: Made in America” “13th” Bästa dokumentära kortfilm: “Extremist” “4.1 Miles” “Joe’s Violin” “Watani My Homeland” “The White Helmets” Bästa kortfilm: “Ennemis interieurs” “La femme et le TGV” “Silent nights” “Sing” “Timecode” Bästa icke-engelskspråkiga film: “En man som heter Ove” “Land of Mine” “Tanna” “The Salesman” “Toni Erdmann” Bästa klippning: “Arrival” “Hacksaw Ridge” “Hell or High Water” “La La Land” “Moonlight” Bästa ljud: “Arrival” “Deep Water Horizon” “Hacksaw Ridge” “La La Land” “Sully” Bästa ljudmixning: “Arrival” “Hacksaw Ridge” “La La Land” “Rogue One” “13 Hours” Bästa produktionsdesign: “Arrival” “Fantastic Beasts and Where to Find Them” “Hail Caesar!” “La La Land” “Passengers” Bästa visuella effekter: “Deepwater Horizon” “Doctor Strange” “Jungle Book” “Kubo” “Rogue One” Bästa originalmusik: “Jackie” “La La Land” “Lion” “Moonlight” “Passengers” Bästa originallåt: “Audition” (”La La Land”) “Can’t Stop the Feeling!” (”Trolls”, Max Martin och Shellback) “City of Stars” (”La La Land”) “The Empty Chair” (”Jim: The James Foley Story”) “How Far I’ll Go” (”Moana”) Bästa mask/smink: “En man som heter Ove” “Star Trek Beyond” “Suicide Squad” Bästa kostym: “Allied” “Fantastic Beasts” “Florence Foster Jenkins” “Jackie” “La La Land”


Biograferna protesterar – slutar lämna ut besökssiffror

Summary: Upprördheten är stor inom den svenska biobranschen. I protest mot det nya filmavtalet slutar Sveriges Biografägareförbund att lämna ut statistik på antalet besökare till Filminstitutet. ”Vi har blivit taffligt behandlade”, säger Peter Fornstam, ordförande.

Knappt två år har passerat sedan kultur- och demokratiminister Alice Bah Kuhnke (MP) offentliggjorde att det 53 år gamla filmavtalet skulle skrotas. Dramatiska förändringar väntade filmbranschen. Flera mindre biografer varnade tidigt för att konsekvenserna kunde bli ödesdigra, i synnerhet till följd av momshöjningen på biobiljetter från sex till tjugofem procent. Vid årsskiftet trädde förändringarna i kraft. Det dröjde inte länge förrän biograferna samlades i en protest: Sveriges Biografägareförbund slutar nu med att lämna ut totalstatistiken över antalet biobesökare. Enskilda biografer står dock fortfarande fria att presentera sina siffror. – Vi anser oss ha blivit nonchalerade av kulturdepartementet och Filminstitutet. Överenskommelsen om statistik ingick i det 53 år gamla avtalet men man har aldrig tagit upp frågan med oss. Säger man upp ett avtal, då upphör samtliga delar, säger Peter Fornstam, ordförande i Sveriges Biografägareförbund. Vad vinner ni på detta? – Vår vinst är att vi inte längre lämnar ut affärshemlig information. Jag kan inte se varför vi ska göra det. Tala med vem som helst! Clas Ohlsson skulle aldrig lämna ut information om hur många skruvdragare de säljer... Det är en sak de håller för sig själva, säger Peter Fornstam. Ska det ses som en ren protest mot att biomomsen höjs? – Det fanns en överenskommelse i filmavtalet om att varje biljett skulle redovisas för att skapa transparens och för att underlaget skulle vara korrekt. Det utvecklades till en av hörnstenarna i avtalet, men staten bestämde sig för att säga upp transparensen utan att fundera över konsekvenserna. I princip ingen har lyssnat på oss i några frågor. Vi har behandlats ganska taffligt, säger Peter Fornstam. I samband med presentationen av den svenska filmvåren, den 16 januari, uttryckte Anna Serner, vd på Filminstitutet, sin oro över den uteblivna totalstatistiken. Besökssiffror måste nu hämtas in från biograferna var för sig, vilket på sikt riskerar att påverka stödprogrammen. – Våra stöd riskerar att bli fel när vi inte har all kunskap. Att förlora all kunskap om det viktigaste fönstret för affären, som biografen är, det är naturligtvis väldigt olyckligt, säger Anna Serner till Sveriges Radio Kulturnytt. Dessutom spår Filminstitutet att det blir svårare att kontrollera hur många som egentligen ser de filmer som mottar statligt stöd. Peter Fornstam påpekar dock att marknadsandelen för den svenska filmen endast är 15 procent: – Frågan är då vad statistiken egentligen används till? Det görs ändå inte bredare film som lockar besökare till biograferna. En biograf är en plats där många samlas för att se film, det är ingen vits annars. De måste förstå den grundprincipen, säger Peter Fornstam. Vad kan få er att ändra er? – Jag säger som Groucho Marx: "Those are my principles, and if you don't like them... well, I have others." Allt i livet är en fråga om förhandlingar. Men om jag ska vara ärlig vet jag inte vad som skulle ändra vår inställning. DN söker Anna Serner, vd på Filminstitutet.


Elin Peters: Musik att bruka

Summary: På musikskolan jag gick på för urminnes tider sedan kunde man välja ”klassiskt piano” eller ”brukspiano”.

Brukspiano gick ut på att lära sig spela ackord och kompa, medan det klassiska pianot liksom var sig själv nog. Jag var usel på brukspiano och nästan lika usel på klassiskt piano även om jag med lite möda fortfarande kan klinka mig igenom en fuga av Bach. Ordet brukspiano ligger i linje med ord som ”brukskonst” och ”bruksföremål” och för tankarna till något som är tänkt att användas, brukas, snarare än som en konstart där upplevelsen står i fokus. Nu för tiden ska även det som klassas som bruksmusik vara en upplevelse, låttexter tolkas som om de vore en elegi av Rilke och man ska ge sig hän, uppfyllas av musiken, gå på konsert och dela upplevelsen med andra. Men jag måste erkänna att ju längre bort jag kommer från den där musikskolan, desto viktigare blir musiken som bruksföremål – även om det är klassisk musik. Jag skiter i upplevelsen, jag vill ha musiken som funktion. Jag läste en gång något slags undersökning (troligen av tveksamt vetenskapligt värde men allt som känns sant är ju sant numera, eller hur?) som förde fram att man inte ska ha för bra musik i lurarna när man är ute och springer. Då börjar man nämligen lyssna till musiken i stället för att bara ha den som ett peppigt träningsredskap. Så numera letar jag bara efter låtar med rätt sorts energi när jag ska ut och springa och struntar i alla andra musikaliska parametrar. Det fungerar superbra. Samma princip har jag överfört till andra tillfällen. När jag kör bil väljer jag låtar som det går att sjunga med i. Starkt, kraftfullt gärna svulstigt – för att kompensera den osäkerhet jag känner bakom ratten. Ni fattar ju själva vad det blir för typ av musik. (Frammana gärna bilden av hur jag kör bil och för full hals sjunger ”Och för första gången nånsin ...” så kommer ni att vara på gott humör resten av dagen, det bjuder jag på.) Och när jag jobbar och ska koncentrera mig är det enda som fungerar något lättviktigt klassiskt (tänk kör som sjunger vårsånger) eller något väldigt monotont (tänk Steve Reich). Musik som liksom bromsar upplevelser och intryck än skapar dem. Och simsalabim blev även den klassiska musiken bruksmusik.