Familjen McCartney fångad i bild av dotter och mor

Summary: Mary McCartney växte upp i en av världens mest kända familjer. Nu låter hon oss titta i hennes privata fotoalbum och se Beatlesikonen pappa Paul, rockfotografen mamma Linda och kläddesignersystern Stella – som vi aldrig har sett dem förr.

När Mary och Linda McCartneys utställning ”Mother Daughter” öppnade på Gagosian Gallery i New York radade celebriteterna upp sig i invigningskön. Beatlesgrundaren John Lennons änka Yoko Ono var där, liksom filmregissören Woody Allen och skådespelerskan Drew Barrymore. Och så Paul McCartney förstås, mannen som figurerar som en röd tråd i utställningen; porträtterad både av dottern Mary McCartney och framlidna hustrun Linda McCartney. Nu ska bilderna visas på Fotografiska i Stockholm, och Mary McCartney tar emot i sin fotostudio i nordvästra London. Ateljén ligger i en gammal stallänga i Kensal Green, ett område som stadsguiden Time-Out beskriver som: ”En cool, rebellisk, ung uppkomling med slitna jeans och knäppa idéer om politik och marijuana och sådant skit.” Inför fotograferingen till Lördagsmagasinet har Mary McCartney tagit på sig en grön overalldress i shortslängd, som får henne att se ut som en blandning mellan sagopojken Peter Pan och fen Tingeling. – Jag tycker om praktiska saker, säger hon, gestikulerande med spensliga händer. Kortklippta, omålade naglar. Platta tygskor. Denna finlemmade, okonstlade kvinna är mor till fyra söner. Hon är också dotter till Storbritanniens rock royalty: adlade Beatlesmedlemmen sir Paul McCartney och Rolling Stone-fotografen Linda McCartney.  Linda McCartney skildrade 1960-talets musikaliska revolution. Hon porträtterade storheter som Jimi Hendrix, Bob Dylan, Janis Joplin och Aretha Franklin, och hon var den första kvinnan i historien att ta omslagsbilden till musikmagasinet Rolling Stone 1968. Några år senare figurerade hon själv där tillsammans med maken Paul McCartney, och blev därmed den enda person som både har fotat och prytt omslaget. Paret McCartneys förstfödda, Mary McCartney, har gått i mammas fotspår och fotograferat några av vår tids mest kända personer, som sångerskan Rihanna och Storbritanniens drottning Elizabeth. I ”Mother Daughter” hänger mor och dotter McCartneys bilder bredvid varandra, utan byline. De är grupperade utifrån olika teman, men det går inte att utläsa vem som har fotograferat vad. – Sängar är ett tema, färgen grön ett annat. Det visuella sambandet visar på likheten mellan mammas och mina val av motiv, säger Mary McCartney. Hur gick du till väga när du valde bilderna? – Jag skrev ut dem i vykortsformat och lade dem på golvet. När en bild passade ihop med en annan parade jag ihop dem. Det var som att spela memory. Hur kändes det att gå igenom din mammas bildmaterial? – Det fick mig att åter känna mig nära henne konstnärligt. Medan mamma levde brukade vi titta på varandras kontaktkartor och prata om fotografering. – När jag först bestämde mig för att bli fotograf gick vi och åt indiskt. Jag mer eller mindre intervjuade henne under hela lunchen: ”Hur var det att plåta Jimi Hendrix? Hur fick du honom att tina upp?” Vad svarade hon? – Att Jimi Hendrix och hon hade stor ömsesidig respekt för varandra. Hon plåtade honom för att hon älskade musiken och att fotografera. Han bjöd in henne. Man blev lugn i mammas sällskap, och jag tror att han visste att hon hade god smak. Din mor gick bort i bröstcancer 1998. Varför blev det en utställning nu? – Jag tänkte alltid att vi skulle göra en utställning med mammas och mina verk någon gång, men mycket längre fram. Den framtida utställningen som jag hade tänkt mig var mycket tyngre och allvarligare än ”Mother Daughter”, som inte bara är för mamma och mig, utan lika mycket för åskådarna.  Vill du berätta om ett lyckligt minne tillsammans? – Några av mina bästa minnen med mamma är från gemensamma ridturer. Mamma älskade hästar och hon älskade att rida. När hon satt på en hästrygg var hon som allra mest avslappnad. – I köket hade hon hade en lista över ätliga växter, som hon studerade. Vi red ut och hon pekade och sade: ”De där blommorna går att äta.” Vi klev av och åt en blomma som mellanmål. Vilken sorts uppfostran fick du och dina syskon? – Vi uppfostrades till att vara snälla, vänliga och omtänksamma. När vi var små kom mamma och pappa till oss och sade: ”Vi ska bli vegetarianer.” – Det framställdes inte som trist, utan spännande. De sade: ”Vi ska laga mat och prata om mat och bli exalterade.” De var intressanta föräldrar. Du visste aldrig vad nästa diskussion skulle handla om. ”Mother Daughter” Utställning på Fotografiska i Stockholm den 1 juni–2 september 2018. Visades först på Gagosian Gallery i New York 2015. Utställningsbilderna är tagna av Linda och Mary McCartney, mor och dotter och båda två framgångsrika fotografer med porträtt som specialitet. I utställningen ingår intima familjebilder som fångar den legendariska McCartneyfamiljen över två generationer. Beskriv ditt barndomshem! – Jag växte upp i London och gick i skola här. Jag har två systrar och en bror och vi hade många hundar och andra djur omkring oss, så det hände alltid mycket saker. – Det var rätt avslappnat, inte alltför manikyrerat och strikt på sin plats. Det har gjort att jag kan stänga ute oljud och tycker om ett visst mått av förödelse och ofullkomlighet. Uppfostrar du dina barn på samma sätt som du själv blev uppfostrad? – Förmodligen är jag lite mer strikt när det kommer till läxor och sådant. Jag sätter lite mer gränser eftersom mitt liv blir alltför kaotiskt annars, men det är samma slags kärlek. – Jag försöker ge mina söner mycket uppmärksamhet och uppmuntran, och lagar mycket nyttig, vegetarisk mat till dem. En del av fotografierna i utställningen är tagna ur familjealbumet. Kände du reservation över att dela de här privata bilderna? – Jag kände att det var viktigt att ta med familjebilder, men fotona är i hög grad utvalda av en särskild anledning. De är inte med enbart för att de är familjebilder, utan för att de tillför något.  Vilken av din mammas bilder på dig är din favorit? – Det finns en bild på mig och Stella som är väldigt söt. Vi är inuti samma tröja. Fotot visar på den nära syskonrelationen, och på barn som roar sig själva. Det är ett fint, spontant ögonblick med en humoristisk touch. När var första gången som du följde med in i mörkrummet? – Jag måste ha varit fem eller sex. Vi hade en egen eftermiddag tillsammans, bara mamma och jag, och åkte till ett litet mörkrum i Soho i London. – Vi gick in och stängde dörren. Jag minns att det var mörkt, och en bricka med ett vitt pappersark. Mamma lade pappret i framkallningsbadet. En svartvit bild uppenbarades och det var ren magi. På vilka sätt påmindes du om din familjs berömmelse som barn? – Främst när vi gick ut. Folk brukade vända sig om och bara stirra på oss. Särskilt på restauranger. Det gick inte att ha en privat stund. – Jag tror att det är därför som jag är så intresserad av att betrakta folk, i stället för att bli betraktad så ingående. Kanske är det också därför som vi var så nära varandra i familjen. När din syster Stella McCartney hade fötts 1971 bildade dina föräldrar bandet Wings, och hela familjen kuskade land och rike runt. Hur påverkade det dig? – Det svetsade ihop oss som familj. Vi träffade många olika sorters människor i många olika delar av världen. Jag tror att det har gjort mig anpassningsbar och intresserad av andra. Det finns ett fantasieggande citat av dig som lyder: ”I was more of a gypsy child rather than a rock royalty daughter.” Vad var det som fick dig att kalla dig ”zigenarbarn” och inte ”dotter till rockkungligheter”? – Citatet handlar om hur det var det hemma. Det var inte för stelt och prydligt. Många av bilderna på mig som barn visar mig med mat runt munnen, eller lekande ute i leran. Det var inte en så perfekt värld som folk kanske föreställer sig. Hade ni tjänstefolk? – Inte inneboende. Inte personal som fanns där och hjälpte oss att komma upp och i ordning om morgnarna. Det fanns folk som utförde olika sysslor, men om vi var borta på sommaren var det ofta bara vi. Mamma lagade maten och vi hjälpte henne. I Philip Normans biografi om er står det att du och dina syskon aldrig blev ”den vanliga sortens bortskämda, försummade, fördärvade rock-biz-brats”. Hur lyckades era föräldrar skydda er? – De tillbringade mycket tid med oss. Vi inkluderades alltid i saker och ting. Mamma och pappa sade inte åt oss vad vi skulle göra, men jag tänkte aldrig att jag inte skulle göra någonting, utan bara bli underhållen. – Mamma och pappa arbetade hårt. Kanske plockade vi barn upp en del av deras arbetsmoral. Men konversationerna vi hade med våra föräldrar, och att vi blev inkluderade, var det vikigaste. Samtalet i ateljén i Kensal Green tystnar en stund i eftertanke. Genom det öppna fönstret hörs fågelkvittret utanför. Folk kommer och går i trappan, inramade utställningsbilder står lutade mot väggarna, stora kylen är full av film och den lilla av sojamjölk. På väggen bredvid sminkspegeln sitter ett fotografi av Stella McCartney i mamma Lindas famn. Hon är inte så liten längre på bilden, men hennes blick är ett barns nakna, oförställda. Är det du som har tagit den? – Ja, den är med i utställningen. Jag älskar intimiteten i den. Det är en Madonna-med-barn-komposition. För mig är den personlig men för andra som ser den påminner den om minnen som de har av kärleksfulla familjerelationer. Vad är det som gör folk så avspända framför din och din mammas kamera? – Ingen av oss skulle gå in i ett rum och ta över det. Vi observerar det. När jag fotograferar någon försöker jag få henne eller honom att känna sig bekväm. – Jag säger: ”Det är okej, det går fint. Bara slappna av. Låt oss ta en minut att komma till rätta.” Jag arbetar verkligen på att få dem jag plåtar att vara sig själva i mitt sällskap, i stället för att bara göra sin foto-min.  Du har sagt att ni hade ”similar eye”, samma syn på världen. På vilket sätt då? – Mamma och jag var båda intresserade av människor och av att ge oss ut på små äventyr. Kameran ger dig en anledning att vara på en viss plats, den ger dig nästan en känsla av mening. – Gissningsvis gillade vi båda också utmaningar, för att ta bilder av människor kan verkligen vara utmanande. Du frågar dig själv: ”Varför är jag här? Varför sade den här personen ja, när hon uppenbarligen inte vill?” Gör din berömmelse dig immun mot andras stjärnstatus? – Jag är inte: ”Åh, han är berömd, jag måste få träffa honom”, men jag kan bli väldigt inspirerad av personer som är begåvade och har arbetat hårt för att komma dit de är. Har du någonsin blivit starstruck? – Jag skulle inte säga starstruck, men jag har definitivt fått munhäfta. Med drottning Elizabeth var jag lite så, för hon är en så stor, historisk karaktär. Oavsett vad du tycker om henne är hon unik, hon har ägnat sitt liv åt sin roll. Vi har pratat mycket om din mamma, vill du säga något om din pappa också? – När jag håller på med ett fotoprojekt visar jag ofta honom bilderna och får hans åsikt, som jag verkligen värdesätter. Han har ett riktigt gott öga och han är alltid uppmuntrande och stöttande. Var han och din mamma lyckliga? – De var lyckliga, och jag tror att det lyser igenom i bilderna på dem. Äktheten i deras relation lockar andra människor. De stylade sig inte för att gå ut. Mamma bar omaka sockor och klippte sitt eget hår. De var ganska knäppa. De följde inte reglerna.   Mary McCartney Född: I London den 28 augusti 1969, som första barn till rockfotografen Linda McCartney och Beatlesstjärnan Paul McCartney. Bor: Hus i norra London. Familj: Man, fyra söner på 19, 15, 9 och 6 år, samt en hund. Porträtt i urval: Ballerinorna på Kungliga Operan i London, drottning Elizabeth, Rihanna, Madonna, Kate Moss, Morrissey, Vivienne Westwood, Lou Reed, Eric Clapton, Helen Mirren samt Tony och Cherie Blair med sonen Leo.   Linda McCartney Född: I Scarsdale, New York, 1941. Gick bort i bröstcancer 1998. Porträtt i urval: Jimi Hendrix, Janis Joplin, Bob Dylan, Eric Clapton, Mick Jagger, Aretha Franklin, B.B. King, The Rolling Stones, Simon & Garfunkel, The Who, The Doors, John Lennon, Neil Young och The Grateful Dead. Läs mer om Paul McCartney


Museum i protest när politiker vill rensa ut mänskliga kvarlevor

Summary: Göteborg. Personal vid Göteborgs naturhistoriska museum känner sig överkörd av politiker efter att man beordrats gallra ut och förstöra mänskliga kvarlevor i samlingarna. – Som jag ser det är det inte i enlighet med museilagen att en politisk styrelse tar ett sådant här beslut och det blir svårt att följa det, säger Magnus Gelang, försteintendent vid museet.

Regeringen har gett Riksantikvarieämbetet i uppdrag att utarbeta en vägledning när det gäller hantering och gallring av mänskliga kvarlevor som finns i samlingar hos landets museer. Det är en etiskt känslig process, bland annat eftersom kvarlevorna kan härröra från en tid då det bedrevs rasbiologisk forskning i Sverige. Nu protesterar personal på Naturhistoriska museet i Göteborg över att man beordrats att sätta i gång gallringsprocessen innan Riksantikvarieämbetets utredning är klar. Magnus Gelang, försteintendent vid museet, för personalens talan och säger att man har reagerat starkt på beslutet, som tagits av den politiskt tillsatta styrelsen för Västarvet, som är en del av Västra Götalandsregionen och Sveriges största bevarare av natur- och kulturarv. Han förstår att en gallring behövs men anser att den måste göras med stor försiktighet för att inte saker som kan vara av historiskt värde ska försvinna. Han anser att personalen inte gjorts delaktig. – Och jag kan inte förstå varför man inte avvaktar utredningen. Enligt museilagen ska sådant här inte bestämmas av politiker, säger Gelang, som menar att beslutet kan strida mot museilagen eftersom alla berörda ska vara delaktiga i processen. Under 1800- och 1900-talet tog Sveriges museer emot en stor samling mänskliga kvarlevor både från Sverige och andra länder. Det rör sig bland annat om kranier, ben och delar av skelett. Kvarlevorna användes som utställningsobjekt, men också inom medicinväsendet. Regeringen har genom sin proposition om kulturarvspolitik satt i gång processen kring en gallring bland kvarlevorna, vilket innebär att vissa ska återbegravas. Det gäller bland annat de siamesiska tvillingar på Naturhistoriska museet som inte visats på flera år och som Västarvet, som driver fem museer utöver Naturhistoriska, i april bestämde ska begravas. Monica Gustafsson, utvecklare vid Västarvet, håller inte med Magnus Gelang om att processen går för fort eller att beslutet inte är förenligt med lagen. Hon säger att ett beslut om etisk gallring tas av organisationens högsta ledning eller styrelse i samråd med ansvarig tjänsteperson och att detta sammanfaller med de etiska regler som tagits fram av ICOM (International council of museums) och som ligger till grund för museilagen. – När det gäller Västarvet och våra besöksmål är det Västra Götalandsregionen som är museihuvudman. Det innebär att Västarvet har ett bestämmande inflytande över verksamhetens innehåll, säger Gustafsson. Hon påpekar att repatrieringsärenden ska ske skyndsamt men också med känslighet och respekt. Från Västarvets sida hävdar man att man gjort ett noggrant förarbete och varit i kontakt med Riksantikvarieämbetet för att se till att den process man nu satt i gång överensstämmer med de förslag som utredningen väntas komma fram till. Även Kicki Eldh, projektledare på Riksantikvarieämbetet, håller med och betonar att utredningen, som presenteras 2019, enbart ska vara vägledande för institutionerna. – Vår erfarenhet är att det här är väldigt komplicerade sammanhang och att man ofta får ta det från fall till fall. Därför har vi ingen tanke i det här läget om att skapa riktlinjer utan mer en vägledning kring hur man arbetar med processerna, säger Eldh. Staffan Wikell, jurist vid Sveriges kommuner och landsting, säger att beslutet kanske inte är formellt fel men att det kan strida mot andemeningen i museilagen. Från SKL:s sida har man påpekat att museilagen och kommunallagen ibland står i konflikt med varandra och att de på museerna som har ansvar för verksamhetens innehåll alltid ska kontaktas och tas in i beslutsprocessen. – Nu vet jag inte om man gjort det i det här fallet, säger Wikell, som samtidigt tror att det blir svårt för tjänstemännen på museet i Göteborg att få beslutet upprivet. Magnus Gelang säger att det blir svårt att sätta i gång gallringen på Naturhistoriska. – Vi har inte fått vara med i processen och vill inte göra något som senare visar sig vara helt fel, säger han.


Summary: Inga nya ledamöter valdes in i Svenska Akademien under torsdagen – även om ledamoten Göran Malmqvist innan mötet sade att en ny filologisk tolkning av stadgarna gör att de är ”helt beslutsföra” även med färre än tolv ledamöter.

På torsdagskvällen höll Svenska Akademien sitt sista ordinarie möte på Börshuset innan sommaruppehållet. Ledamoten och nuvarande direktör Göran Malmqvist hade tidigare under våren sagt att Akademiens ambition var att trots turbulensen fylla de fyra vakanta stolarna innan uppehållet. Men det blev till slut inga nya inval under vårens sista möte. – Det blir inga inval utan vi diskuterar vidare om möjliga kandidater. Det viktigaste för oss nu är bli klara med arbetet kring stadgarna så att vi inte råkar ut för några tvister vad gäller regelverket, säger Anders Olsson, Svenska Akademiens tillförordnade ständige sekreterare, till TT. Inför mötet hade den decimerade Akademien ställts inför ett antal konflikter som verkade försvåra invalet. Men på väg in till torsdagens möte menade ledamoten Göran Malmqvist att Akademien hade hittat en lösning för att ta beslut trots att det tidigare hade hävdats att man inte har varit tillräckligt många kvar för detta. Göran Malmqvist hänvisade till en ny tolkning som han ska presentera. – Det är en tolkning av stadgan, där det framgår att vi är helt beslutsföra. Det är en filologisk tolkning av stadgarna som gör att ”de tolv”, det betyder två tredjedelar av de närvarande. Och det innebär tio personer i dagens läge, sade han. Det har tidigare varit känt att ett av de eventuella hindren för nya inval är just stadgarna: Paragraf tolv, som fastslår att tolv ledamöter måste närvara för att nya ska kunna väljas in, har genererat juridisk debatt. Hovets informationsansvariga, Margareta Thorngren, har tidigare sagt till SVT att stadgarna ska tolkas bokstavligt. Akademien har i stället hävdat att de själva tolkar stadgarna och inte behöver lystra till kungen, Akademiens beskyddare. Göran Malmqvists nya tolkning av stadgarna ligger alltså inte i linje med hovets och han betonar också att det inte ska behövas tolv ledamöter för att ta beslut. – Det är kungens uppfattning. Kungen har inte något att säga till om där. Han erkänner själv att det är Svenska Akademien som har tolkningsrätten när det gäller stadgarna. Frågan om Horace Engdahls framtid inom Akademien fick också ett tydligt svar från Göran Malmqvist inför torsdagens möte. Tror du att han kommer att sitta kvar? – Sitta kvar? Han är ju den främste bland oss. Varför skulle han gå? Akademiens direktör riktade också kritik mot den ”trojka” av personer som har lämnat och menade att de inte ska bestämma vad Svenska Akademien ska ägna sig åt. Sedan tidigare har Kjell Espmark, Sara Danius och Peter Englund tillsammans ställt ett krav för att samarbeta: att Horace Engahl avgår. – En trojka som har stuckit, de ska inte diktera vad de vill ha gjort av Akademien. De har lämnat Akademien. Vad ska ni göra för att återfå förtroendet hos dem som har tappat det? – Ja, det är en fråga som du får fråga omvärlden. Ledamoten Kristina Lugn menade inför sammanträdet att det är ”ytterst osannolikt” att den tidigare ambitionen att besluta om nya inval innan sommaren skule fullföljas. – Ytterst osannolikt, men det vet jag inte. Det står naturligtvis på dagsordningen, ”diskussion”, sade hon om torsdagens möte. Kristina Lugn lade också till: – Det finns ingen anledning att skynda sig så mycket.


Läkemedelsjätten om Roseanne Barr-skandalen: Rasism är ingen bieffekt av mediciner

Summary: Rasism är ingen bieffekt av mediciner. Det säger läkemedelsjätten Sanofi om Roseanne-skandalen, som nu även fått Donald Trump att reagera.

Roseanne Barr förklarade i veckan sina rasistiska utfall, som ledde till att stjärnans tv-serie ställdes in, med att hon ”Ambien-twittrade” – alltså skrev Twitter-inlägg berusad av sömnmedlet Ambien. ”Folk av alla raser, religioner och nationaliteter arbetar på Sanofi”, kontrar preparatets tillverkare , och tillägger torrt: ”Alla farmaceutiska behandlingar har bieffekter, men rasism är inte en känd sådan av någon av Sanofis mediciner”. Läs mer: Känd komiker kallade Obamarådgivare för ”apa” Barrs ursprungliga inlägg, som sedan tagits bort, löd: ”Muslimska brödraskapet och Apornas planet fick barn = VJ”, syftande på Valerie Jarrett, nära medarbetare till dåvarande president Barack Obama. Detta rapporteras ha fått Disney-chefen Bob Iger själv, som ABC lyder under, att reagera. Vilket i sin tur utlöser syrliga kommentarer från Obamas efterträdare på presidentposten. ”Bob Iger från ABC ringde Valerie Jarrett för att berätta att 'ABC inte tolererar kommentarer som de' gjorda av Roseanne Barr”, skriver Donald Trump på Twitter, och fortsätter: ”Oj, han ringde aldrig president Donald J Trump för att be om ursäkt för de FRUKTANSVÄRDA saker som sägs om mig på ABC. Kanske nådde inte samtalet fram?” Läs mer: Trump ringde Roseanne Barr – för att gratulera till tittarsiffrorna


Harvey Weinstein åtalas för våldtäkt

Summary: Filmproducenten Harvey Weinstein åtalas nu för våldtäkt och sexuella övergrepp. Detta efter ett beslut av en jury i New York på onsdagen.

Det var i höstas som flera kända skådespelare som Angelina Jolie, Gwyneth Paltrow och Rosanna Arquette anklagade 66-årige Weinstein för sexuella övergrepp. Något som blev starten på metoo-rörelsen. Våldtäkten ska ha inträffat 2013 medan ett av de grövre sexuella övergreppen ska ha ägt rum 2004. Weinstein själv har hela tiden förnekat anklagelserna men vitnade inte själv när han på onsdagen ställdes inför en jury i New York anklagad för våldtäkt och sexuella övergrepp. Den kände producenten, som bland annat fått en Oscar för bästa film, ”Shakespeare in love”, 1999, överlämnade sig själv till polisen i fredags. Nu ansåg hans advokater att han inte hade hunnit förbereda sig som vittne och därför inte skulle vittna inför åtalsjuryn som hade att bedöma om anklagelserna skulle gå vidare till domstol, skriver The Guardian. Harvey Weinstein har betalat en miljon dollar kontant i borgen, överlämnat sitt pass och försetts med gps-spårning för att inte kunna lämna landet.


Lollapalooza-festivalen kommer till Stockholm

Summary: Sverige får en egen Lollapaloozafestival. Den 28–29 juni nästa år hålls den på Gärdet i Stockholm. Det är konsertarrangören Live Nation som tar festivalen till Sverige.

Festivalens grundare Perry Farrell (även sångare i det amerikanska bandet Jane’s Addiction) medverkade i egen hög person på Live Nations presskonferens under onsdagsförmiddagen. Högst upp i Södra teaterns champagnebar satt han iklädd ett par guldfärgade boots och berättade historien om hur allt började. – 1994 spelade jag på en liten klubb någonstans i England. Efter giget sprang jag på Dave Gahan från Depeche Mode – och vi bestämde oss för att ”go crazy”. Min röst sprack den natten, och dagen efter var det tänkt att jag skulle spela på Reading-festivalen. – Jag mådde så dåligt över att jag var tvungen att ställa in, så för att gottgöra min agent Marc Geiger kom jag på idén om att starta Lollapalooza i USA. Stockholmsupplagan av Lollapalooza äger rum den 28–29 juni nästa år på Gärdet och kommer ha en publikkapacitet på cirka 40.000 besökare. Farrells kollega Charles Attal, från den amerikanska konsertarrangören C3, tycker att Stockholm har samma kulturella vibb som hans hemstad Austin i Texas. – Ni har en helt grym musikscen här i Sverige. Sen är Gärdet en helt fantastiskt plats. Jag tycker nog att de är en av de bästa parkerna i världen som vi får göra denna festival på. Faktumet att man kan gå och cykla till området är verkligen en ”game-changer”. Under festivalen planeras även klubbspelningar och diverse efterfester. Enligt Attal kommer hela staden att aktiveras under festivalhelgen. Förutom förhoppningar om ett återförenat Abba fanns det en hel del svenska artister som de två amerikanska arrangörerna gärna skulle se gästa festivalen nästa år. – Lykke Li och Tove Lo är två av mina favoriter bland svenska musiker, så det hade varit fantastiskt i fall de spelar på festivalen, säger Attal. – Jag älskar Howlin’ Pelle i The Hives. Han är en av de största sångarna i vår livstid, kontrar Farrell med. Det känns som att ni lanserar festivalen i ett nytt land varje år. Hur stora vill ni bli? – Vi gör inte en festival varje år, utan det tar ett tag innan vi kan genomföra en festival i ett nytt land. Vi startade med detta i Chile för tio år sedan och har sedan dess gjort sju olika festivaler, säger Attal och tillägger: – Nu vill vi fokusera på Stockholm innan vi startar upp på ännu ett ställe. Vi är inte en franchisekedja. Lollapalooza Lollapalooza är ett amerikanskt musikfestivalkoncept som skapades 1991 av Perry Farrell, frontman i Jane's Addiction. De första åren turnerade festivalen runt om i Nordamerika, men sedan 2005 har den arrangerats årligen i Chicago. Med åren har den knoppats av till varianter i många länder, bland annat Berlin, som var först i Europa 2015, och Paris. I år hålls en Lollapaloozafestival åter i Berlin och Paris. Gärdet är klassisk festivalmark. 1970 hölls två gratisfestivaler som blev något av sinnebilden för den svenska vänsterrörelsens musikfestival, i samma anda som amerikanska Woodstock, om än i mindre format.


SVT: Stjärnförfattare undanhöll 15 miljoner

Summary: En känd svensk författare har tagit ut 15 miljoner kronor från sina Maltabaserade företag utan att betala skatt i Sverige, rapporterar SVT:s Kulturnyheterna. – Jag menar att jag inte har gjort något fel, säger författaren till DN.

I slutet av 2017 fick den tyska tidningen Süddeutsche Zeitung tillgång till 13,4 miljoner läckta dokument där låneavtal, finansiella rapporter och andra handlingar visade hur bland annat toppolitiker och andra framstående människor världen över avslöjades som skattesmitare, vilket DN rapporterade om i början av november. Det hela fick snabbt namnet ”Paradisläckan”. Bland dessa fanns också 2.000 svenskar. Nu kommer uppgifter från SVT:s Kulturnyheterna om att en av Sveriges mest kända författare finns med i materialet från läckan. Personen ska ha placerat en stor del av sina intäkter under 2010-talet i egna företag baserade i Malta, som har lägre företagsskatter än Sverige. Totalt ska det ha gällt ”tiotals miljoner kronor” under ett antal år. Vid tillfället bodde författaren utomlands. Men när författaren senare flyttade tillbaka till Sverige och tog ut pengar från bolagen redovisas inga av utbetalningarna för Skatteverket. Totalt handlar det om cirka 15 miljoner kronor, enligt SVT. Enligt Skatteverket kan det röra sig om ett brott. – Det kan vara ett skattebrott om det rör sig om pengar som har underlåtits att betalas i Sverige, säger Tomas Algotsson, enhetschef på Skatteverket, till Kulturnyheterna. Författaren menar dock att skatt redan har betalats i de länder där inkomsterna har tjänats in. – Jag tycker att det här är lite märkligt. Jag menar att jag inte har gjort något fel, så jag tycker att det här är ganska konstigt, säger författaren till DN på måndagen. Författaren medger att inkomsterna under de aktuella åren har satts in på bolag i Malta och att det skedde på inrådan av en ekonomisk rådgivare. Under tiden författaren bodde utomlands gick ”en del av pengarna in i bolagen, men inte allt”, och skattades också utomlands. – Då ska man väl inte skatta en gång till? frågar författaren retoriskt. När man sedan flyttar tillbaka till Sverige efter att ha haft inkomst utomlands menar författaren att det måste gå att föra med sig sina pengar, och att detta inte innebär att man ”undanhåller information från Skatteverket”. – Jag har ju inte undanhållit något. De här pengarna är ju skattade en gång. Man måste ju kunna ta hem de där pengarna.


Catia Hultquist: Att leta en ny partner har blivit lika enkelt som att jaga Pokémon i parken

Summary: Den svenske mannen är monogam – på den välputsade ytan. Men med en dejtingapp och talets gåva förvandlas han till en svenne-poly som konsumerar relationer till max.

Att ha flera förhållanden samtidigt, är lätt och kul. Det var i stora drag budskapet när sexpanelen diskuterade polyrelationer i tv-programmet ”Breaking news”. I en artikelserie i Svenska Dagbladet får vi möta fler unga och glada som missionerar kring polyamori, samt lära oss ordet frubble – det vill säga den ”pirrande härliga känsla” som uppstår när ens partner blir förälskad i en annan. Inte sedan kärlekssommaren 1968 har fri kärlek och öppna förhållanden varit så trendiga, åtminstone bland unga. Aningen lägre i kurs står livsstilen bland oss som växte upp under hippieeran. Här gäller fortfarande rejäla giftermål, kärnfamilj och monogami. Ja, åtminstone officiellt och i våra sociala medier-flöden. 2018 skulle det knappast vara opportunt att lägga ett politiskt förslag om legaliserat månggifte och en manlig svensk politiker skulle inte heller kunna sexmissbruka kvinnor öppet à la Clinton och Trump. I Sverige är vi jämställda, här tar vi i hand när vi hälsar och håller oss till en kvinna åt gången. Åtminstone officiellt. Men under den välputsade ytan existerar en helt annan relationskultur. I den lukrativa dejtingvärlden frodas den jämställda Svensson-mannens eget svar på polygami, låt oss kalla det Svenne-poly. Det vill säga att utåt deklarera att man vill ha en (1) seriös och monogam kärleksrelation, men i hemlighet underhålla relationer med flera kvinnor samtidigt. Den nya tekniken med snabba och lättillgängliga dejtingappar i mobilen, har förstås underlättat för Svenne-polyn. Att leta en ny partner har blivit lika enkelt och underhållande som att jaga Pokémon i parken. Dock måste Svenne-polyn fortfarande ta hänsyn till rådande normer och klassiska könsrollsmönster. Som till exempel att kvinnor ”bara är ute efter kärlek” och män ”bara vill ha sex”. Och för att få dessa kvinnor måste männen också låtsas vilja ha en seriös och exklusiv relation. Lite knepigt förstås, men bara du har talets gåva och förmåga att organisera är det möjligt att konsumera relationer till max. För Tinder-Anders, 49, gick det lite för bra, han lyckades hålla i gång hela 24 kvinnor samtidigt, varav flera av dem trodde att de hade en exklusiv kärleksrelation bara med honom och att han ville gifta sig. En av dem råkade vara dokumentärfilmaren Nahid Persson. När hon upptäckte att hennes nya perfekta kärlek Anders hade svikit henne och träffade en hel busslast med kvinnor parallellt, gjorde hon det som förväntas av en modern kvinna. Hon bet ihop och hanterade sveket professionellt. Slutade gråta och började arbeta. Resultatet blev dokumentärfilmen ”Anders, jag och hans 23 andra kvinnor”. Hon ville förstå vad som drivit honom in i relationsknarkandet och lögnerna. Det mest förvånande och intressanta med filmen är att Anders själv valde att medverka i den och ge sin version. Möjligen för att avvärja den växande vrede som arbetats upp i Facebookgruppen som bildats av de svikna kvinnorna i tidstypisk, systerlig anda. Men också för att förändra sitt beteende. Plötsligt är Anders beredd att gå i terapi och bli en hyvens enkvinnasman som kan sitta i soffan med Nahid och göra Facebookuppdateringen ”är i ett förhållande”. Jag ska inte avslöja hur det gick med förändringsprojektet. Men Nahid Persson har satt fingret på ett fenomen som det är hög tid att vi pratar om – dubbelmoralen i dejtingvärlden och hur det där som kallas kärlek blev till ett Pokémonspel. Läs mer: Ny dokumentärfilm om Tinder-Anders 24 kvinnor


”Jag har alltid lyssnat efter de berättelser som saknats”

Summary: Den amerikanska författaren Jacqueline Woodson är i Stockholm. På måndagen tar hon emot Astrid Lindgren memorial award. – Jag är djupt, djupt tacksam. Och inte bara för min egen skull.

Syrenernas doft ligger tung på Skeppsholmen den soliga majdag när den amerikanska författaren Jacqueline Woodson ger intervjuer. På måndagen tar hon emot Astrid Lindgren memorial award. – Vad STORA syrener blir här! Jag måste ta en bild och skicka till familjen, våra syrener hemma blir bara som små buskar. När går solen ner? Jag vill vara uppe hela tiden när det är ljust! Fast hon ser lite fundersam ut när hon inser hur lite sömn det skulle bli. Jacqueline Woodson har skrivit ett trettiotal mellanåldersböcker, bilderböcker och ungdomsböcker sedan debuten 1993. Det handlar om tystnad och osynlighet: hon skriver för att fylla ut tomrummen. – Jag har alltid lyssnat efter de berättelser som saknats, även om jag inte alltid har varit medveten om att det är just det jag gör. Men jag ser ju nu att jag skriver om dem som inte har synts i litteraturen tidigare. Det är inte bara afroamerikaner, det handlar om kvinnor, barn och andra, säger Jacqueline Woodson. – Det här Almapriset, det är så otroligt… plötsligt blir jag synlig för många fler, i andra delar av världen. När jag började skriva för länge sedan var det för mig själv, för att sätta ord på mina egna erfarenheter och tankar. Jag har tänkt att jag blir läst i USA och att det är viktigt, men jag kunde aldrig tänka mig detta. – Jag är djupt, djupt tacksam. Inte bara för min egen skull, utan för att det betyder att fler påverkas, fler blir indragna i ett viktigt arbete. Lotta Olsson: Har förlagen missat henne för att hon inte skriver lättsålda böcker? Jacqueline Woodson bor i New York med fru, två barn och hund. Hon är femtiofyra år (vilket är det som brukar chocka intervjuarna mest: hon ser väldigt mycket yngre ut) och har fått ett otal priser för sina böcker. Det har hänt att hennes böcker har förbjudits på skolor, som ”Beneath a meth moon” (2012) som handlar om att göra sig fri från drogberoende. – Fast jag har ju inte ens märkt de där förbuden. Judy Blume ringde mig inför en antologi och sa ”ja, du är ju en av de författarna som råkar ut för sånt” och jag sa genast ”nejdå, det har aldrig hänt mig”. Det är ju inte så att de ringer upp och säger ”hördudu, nu förbjuder vi din bok här”. Jacqueline Woodson gapskrattar. Hon skrattar ofta, korrigerar vänligt missuppfattningar och berättar lugnt om fördomar och rasism. I USA blev det en stor skandal när Jacqueline Woodson fick National book award 2014 för sin mest kända bok, den självbiografiska ”Brown girl dreaming”, och konferencieren skojade till det om att Jacqueline Woodson inte gillade vattenmelon. Haha. Trots att hon är afroamerikan. Det är en gammal rasistisk nidbild, bilden av afroamerikanen som äter vattenmelon och är stenkorkad. Och en annan författare hade förmodligen blivit rasande. Men Jacqueline Woodson förklarade i stället i en vänlig artikel efteråt att konferencieren inte var rasist, tvärtom var han en vän till henne. Men det han sa var ändå en rasistisk kliché som inte bör användas i dag. Jacqueline Woodson ruskar sorgset på huvudet. Men arg är hon inte. – Jamen du vet, jag växte upp som ett Jehovas vittne. De är de vänligaste människor jag vet! Och de har rätt: vi vinner ingenting genom att höja tonläget och bli mer aggressiva, så där som det ofta blir i sociala medier i dag. Man måste tänka: Hur kan jag få folk att förstå och ändra sig? Så var det med den där vattenmelonhistorien: jag ville förklara, inte gräla. Jacqueline Woodson tillbringade sina tidigaste år i South Carolina i sydstaterna, när hennes föräldrar skildes och barnen placerades hos morföräldrarna. Segregationen levde kvar, lynchningar förekom fortfarande. En annan värld: En bra bit in på sjuttiotalet satte sig hennes mormor alltid långt bak i bussen, för att inte provocera vita. – Det är inte så länge sedan! Men det har alltid funnits ett motstånd. Under slaveritiden gjorde en del slavar uppror, och när jag var barn var mormor noga med att inte handla på ett rasistiskt varuhus. De skulle inte få våra pengar. Det allra största motståndet var att miljontals afroamerikaner flyttade norrut under 1900-talet – hela sydstatsstrukturen gick i bitar när så många lämnade de lågbetalda jobben. Hon har skrivit om det också, förstås, bland annat i bilderboken ”This is the rope” (2013). Hon har också skrivit om unga par som förälskat sig över rasgränserna, om tonårsgraviditeter och den kriminalitet som så många unga afroamerikanska män hamnar i alldeles för tidigt. – Fast jag har aldrig velat vara en författare som skriver om ”svåra ämnen”, det är en sån begränsande beskrivning. Jag berättar om människor. Och vad sjutton, alla böcker innehåller ju något svårt. Mina böcker handlar om människor som råkar ut för något, och om hur de klarar av det och förändras. Själv beskriver hon sin barndom som ett tryggt liv där religionen tog stor plats. Mamman var inte med i Jehovas vittnen, men eftersom morföräldrarna var det fick även Jacqueline och hennes syskon delta i dörrknackning, bön och bibelstudier. – Det var bra! Jag lärde mig att koncentrera mig, att stå ut med att ha tråkigt, läsa väldigt mycket, tala inför folk, knacka på främmande dörrar och bli avspisad. Jehovas vittnen är en bra grund för livet som författare. Barnen skulle vara med i församlingen tills de var femton år gamla, då fick de välja själva. Jacqueline Woodson gick genast ur, men talar fortfarande om församlingen med stor kärlek. Vid det laget hade hon och syskonen flyttat till mamman i New York och i hushållet ingick även morbrodern, som hade blivit troende muslim. – Som Jehovas vittne fick man inte fira några helgdagar eller födelsedagar, så numera firar jag alla helgdagar. Jag hittar dessutom på några egna! säger Jacqueline Woodson glatt. – Men jag har stor respekt för religionen och skulle aldrig ifrågasätta någon annans tro, även om jag själv inte riktigt har behov av den… patriarkala strukturen. I New York arbetade deras ensamstående mamma långa dagar. Storasyskonen hämtade Jacqueline i skolan och barnen tillbringade resten av dagen på biblioteket, där Jacqueline kämpade med läsningen. Hon beskriver det som oerhört svårt, att hon fick läsa om och om igen för att förstå och till slut nötte in texterna så att hon lärde sig dem utantill. Hon debuterade 1990 med ”Last summer with Maizon”, första delen i en mellanålderstrilogi om hur två flickors vänskap utvecklas. Maizon och Margaret växer upp i New York, Maizon börjar i ”Maizon at Blue Hill” på internatskola där hon är en av ytterst få mörkhyade. När hon kommer tillbaka till New York i ”Between Madison och Palmetto” har hon förändrats. Det var den första amerikanska barnbokstrilogin som skrevs om afroamerikanska flickors vänskap. Därefter följde en lång rad böcker, såväl ungdomsböcker som bilderböcker och mellanåldersböcker. Någonstans längs vägen väcktes också hennes känsla för poesi. – Jamen bilderböcker ÄR poesi! Och fungerar också dramaturgiskt som en film, man ska få barnet att bli nyfiket på vad som händer på nästa uppslag, att vilja läsa vidare. Jacqueline Woodson är alltid medveten om läsarna, om hur de tar emot böckerna. I år blev hon läsambassadör i USA, ett tvåårigt åtagande som hon beskriver som att åka runt i landet och ”sprida evangeliet”, det vill säga vikten av att läsa och skriva. Hon uppmuntrar barn till att skriva sina egna berättelser. – Det finns så mycket som behöver berättas. Det är mycket som håller på att glömmas bort. Fakta/Jacqueline Woodson Jacqueline Woodsons mest kända bok, ”Brown girl dreaming” från 2014, kommer nu ut på svenska (i övrigt finns hon inte i svensk översättning) som ”Brun flicka drömmer” (Natur & Kultur). Det är en lyrisk självbiografi där hon berättar om barndomens South Carolina, om sin familj, om New York, om skrivande, om vad hon själv läser, om afroamerikansk historia och mycket annat. Hon debuterade 1990 med ”Last summer with Maizon”, första delen i en trilogi som fortsatte med ”Maizon at Blue Hill” 1992 och avslutades med ”Between Madison and Palmetto” 1993. Hon har skrivit sammanlagt ett trettiotal böcker: bilderböcker, mellanåldersböcker och ungdomsböcker men även ett par vuxenböcker. Efter den första, ”Autobiography of a family photo”, blev hon förvånad över att folk i vuxenbokvärlden inte var lika trevliga som kollegorna i barnboksvärlden alltid varit, där hon fått många vänner. ”Jag återvände till min familj!” säger Jacqueline Woodson och skrattar. Hon skrev mellanåldersboken ”After Tupac and D Foster” (2008) om tre flickor som lyssnar på rapparen Tupac Shakur och får en chock när han dör, och beskrev inte bara idoldyrkan utan även hur lätt det är för unga afroamerikanska män att hamna i kriminalitet. (Fast hon skrev den för att hon älskar Tupacs musik!) Hon har fått en rad priser, bland andra Laura Ingalls Wilder award i år. Det funderade hon mycket över, ”Laura Ingalls Wilder är svår med sin syn på till exempel urfolken. Men det tillhör vår historia, och vi behöver komma ihåg den. Det är viktigt att läsa även de gamla, ”fördomsfulla” verken om man vill förstå den tiden och vad dagens samhälle bottnar i”. Hon har översatts till danska, franska, italienska, japanska, kinesiska, koreanska, nederländska, polska, turkiska och tyska. Hon har en fyllig, rolig och informativ hemsida på jacquelinewoodson.com. För att se vad hon har gjort i Stockholm, se alma.se. Astrid Lindgren Memorial Award är i år världens största litterära pris som delas ut (eftersom Nobelpriset, det enda pris som är större, inte delas ut i år).


Fares Fares och David Dencik i ny HBO-serie

Fares Fares och David Dencik ansluter till rollistan för kommande HBO-serien "Chernobyl", skriver filmsajten Imdb. Därmed är fyra svenskar involverade i storsatsningen, eftersom Stellan Skarsgård är klar för en roll sedan tidigare och Johan Renck både regisserar och producerar Miniserien är ett samarbete med brittiska tv-bolaget Sky och bland övriga skådespelare syns Paul Ritter, Emily Watson och Jessie Buckley. Den handlar om den verkliga kärnkraftskatastrofen i Tjernobyl 1968. Handlingen kretsar kring den sovjetiske kärnfysikern Valerij Legasov och andra som offrade sig för att begränsa verkningarna efter explosionen i en kärnreaktor i nuvarande Ukraina 1986. Johan Renck, tidigare även känd under artistnamnet Stakka Bo, har tidigare regisserat långfilmen "Downloading Nancy" och avsnitt av tv-serier som "Breaking bad". Han ligger även bakom en rad hyllade musikvideor.


Sverige hyllar Lill-Babs i dag: ”Hon gjorde ett avtryck på alla”

Summary: Det är många som vill ta farväl av Barbro ”Lill-Babs” Svensson. När en öppen minnesgudstjänst hölls under söndagen fylldes Storkyrkan av människor, inte bara familj och vänner utan även vanliga svenskar, som känt sig personligt berörda av Barbro.

Som vännen och artisten Petter uttryckte det i sitt tal: ”Vi hade en speciell kemi, men det roliga är att alla hade samma kemi med dig”. Begravningen för Barbro Svensson hålls under måndagen i Järvsö kyrka i Hälsingland, men på initiativ av hennes döttrar Kristin Kaspersen, Malin Berghagen och Monica Svensson hölls det under söndagen en öppen minnesgudstjänst i Storkyrkan i Stockholm. – Jag kan inte gå på begravningen så jag ville komma hit i dag. Jag har känt Barbro väldigt länge och tyckte väldigt mycket om henne, säger Niklas Strömstedt. Han och hustrun Jenny Strömstedt var några av de 340 personer som fått särskilda inbjudningar till minnesceremonin, men de resterande dryga 700 platserna i kyrkan var vigda åt allmänheten. – Jag tycker det är helt i Barbros anda. Man ska ta lärdom av hennes prestigelöshet, och närhet och värme till publiken, säger Jenny Strömstedt. Kön ringlade lång innan portarna till Storkyrkan öppnades vid tvåtiden på eftermiddagen. En av de som var på plats tidigt var var Elisabeth Henriksson, som ville delta vid minnesceremonin för att hedra en person hon sett upp till ända sedan barndomen. – Jag har alltid tyckt om henne och sett vartenda tv-program hon varit med i. Hon var verkligen en person som jag själv ville vara. Det är främst Lill-Babs personlighet som Elisabeth har uppskattat, och som hon tror är anledningen till att hon blev så folkkär. – Hon var så mysig hela sitt liv, på ett sätt som gick rakt in i hjärtat. Ceremonin, som även filmades av TV4, innehöll bland annat sångframträdanden från Barbros döttrar, Peter Jöback, Siw Malmkvist, Ann-Louise Hanson och Sarah Dawn Finer, som inte kunde hålla tillbaka tårarna innan sitt framträdande.  Men gudstjänsten innehöll även flera skratt, efter anekdoter om Barbro från hennes vänner. Det gick även ett skratt genom publiken när Petter under sitt tal påpekade att den fågel som flög runt inne i kyrkan mycket väl skulle kunna vara Barbro. Även Karin Falck och prästen Olle Carlsson höll tal, musiklegenden Quincy Jones hade skickat med en hälsning och ex-maken Lasse Berghagen läste upp en egenskriven dikt. – Hon var positiv, öppen, varm, generös. En kanontjej. Hon var en jättebra morsa som verkligen brydde sig. Hon gav mig en bedövande vacker dotter, och vi har haft jättekul på scen också. Men hon var 80 år och dog i språnget, vad mer kan man begära? Hon somnade gott och i frid, sade han till TT innan gudstjänsten. Minnesgudstjänsten avslutades sedan i dur när Alcazar och Jessica Andersson tillsammans med en kör sjöng Janet Jacksons ”Together again”, medan publiken klappade med. – Jag var nervös på ett sätt jag inte varit på väldigt länge innan ett framträdande. Allt var väldigt speciellt och starkt, och jag är så otroligt glad och hedrad över att jag fick vara med, säger Jessica Andersson efteråt. Hon var en av många på plats som jobbat med Barbro under hennes långa karriär, eller lärt känna henne i andra sammanhang. Bland gästerna fanns exempelvis även Björn Skifs, Bert Karlsson, Tomas Ledin, Gustav Fridolin, Peg Parnevik och Jonas Gardell. Besökaren Gunilla Ericsson kände inte Barbro personligen, men säger att hon alltid upplevt henne som en kompis som alltid funnits där. – Sverige har blivit fattigare nu när Barbro inte längre är med oss. Jag blev djupt rörd av ceremonin och man kände en väldig gemenskap i kyrkan, säger hon. Att öppna upp minnesgudstjänsten för allmänheten var ett fantastiskt initiativ av döttrarna, menar Jessica Andersson. – Det är så många som vill ta farväl av Barbro, hon gjorde ett avtryck på varje människa.   Barbro ”Lill-Babs” Svensson Född: 9 mars 1938 i Järvsö, Hälsingland. Familj: Tre döttrar – Monica Svensson, Malin Berghagen och Kristin Kaspersen. Karriär: Fick sitt stora genombrott med låten ”Är du kär i mig ännu, Klas-Göran?” 1959, fem år efter att hon debuterat som sångerska i Simon Brehms orkester. Känd för låtar som ”En tuff brud i lyxförpackning” (1961) och ”Manolito” (1968). Var programledare för en rad tv-program, som ”Vem tar vem” (SVT, 1990 och Kanal 5, 1993). Tillsammans med Mark Levengood ledde hon en av deltävlingarna i Melodifestivalen 2003 och sedan 2017 har hon synts i ”Bonusfamiljen” i SVT. Medverkade i ”Stjärnorna på slottet” (SVT 1, 2013) och ”Så mycket bättre” (TV4, 2010). 1996 gav hon ut självbiografin ”Lill-Babs – hon är jag”, skriven tillsammans med Anna Wahlgren. Utmärkelser: Tog emot hans majestät Konungens medalj 2004, 2009 tilldelades hon Git Gay-stipendiet och 2017 blev hon invald i Swedish Music Hall of Fame. Den 3 april 2018 avled Barbro Svensson i sviterna av cancer, 80 år gammal.


Nobelstiftelsens vd: Inte givet med Nobelpris 2019

Summary: Nobelstiftelsens vd Lars Heikensten anser att det alls inte är säkert att Nobelpriset i litteratur delas ut ens 2019. Och flera ledamöter bör nu fundera över sin ställning, säger han.

Det är i Ekots lördagsintervju som Lars Heikensten betonar att det inte är givet att nästa Nobelpris i litteratur delas ut 2019. – Svenska Akademien har förmedlat att de ser framför sig att det ska delas ut 2019. Nobelstiftelsen har sagt att det ska delas ut när Svenska Akademien har återvunnit sitt förtroende – och det innebär att det finns ingen deadline 2019, understryker Nobesltiftelsens vd intervjun. Nobelstiftelsens vd får också frågan om han tycker Horace Engdahl bör avsäga sig sin plats i Svenska Akademien. – Jag vill faktiskt inte peka ut någon speciell, jag säger att det finns fler som bör fundera över sin ställning, svarar han. Fler än Horace Engdahl? – Det finns fler i Akademien som bör fundera över sin ställning med hänsyn till förtroendet för det fortsatta Nobelprisarbetet. På frågan vilka han syftar på svarar Lars Heikensten: – Jag vill inte gå in på det – jag tror inte att det skulle underlätta på något sätt. Nobelstiftelsens vd uppmanar nu samtliga akademiledamöter att fundera över hur ett förtroendeuppdrag bör skötas: – Det handlar om att sätta sig själv i andra hand faktiskt och det måste man vara beredd att göra om man har den här typen av förtroendeuppdrag, säger han. – Och det tycker jag alla i Akademien bör fundera över. Är de i dag till glädje för Svenska Akademien och Nobelpriset och kommer de att vara det i framtiden eller är det bättre att de träder tillbaka? Heikensten säger vidare till SR:s Ekot att det inte är givet att det är Svenska Akademien som i fortsättningen ska utse Nobelpristagare. – Vi har fått en massa förslag på alternativa institutioner som skulle kunna dela ut Nobelpris – det är många som är hågade. Han vill dock inte ge exempel på vilka institutioner han avser. – Jag ska inte ge mig in på det – det kommer bara trassla till det.


Så gick det till när Nobelpriset i litteratur stoppades

Summary: Det var Nobelstiftelsen som drev förslaget att årets Nobelpris i litteratur skulle ställas in – redan på sammankomsten den 26 april tog Svenska Akademien ett preliminärt beslut i frågan, visar DN:s granskning. Akademien nobbade på samma möte förslaget på en oberoende ”haverikommission”.

Vårens kris i Svenska Akademien ledde till beslutet att Nobelpriset i litteratur 2018 ställs in. DN kan i dag avslöja att åtgärden kom till genom ett förslag från Nobelstiftelsen, den paraplyorganisation som ansvarar för Nobelpriserna. Redan den 26 april var Akademien preliminärt överens om åtgärden. Tisdagen den 10 april togs den första kända kontakten mellan Nobelstiftelsens vd Lars Heikensten och Akademiens dåvarande direktör Anders Olsson sedan krisen brutit ut. Det var veckan efter att ledamöterna Klas Östergren, Peter Englund och Kjell Espmark lämnat arbetet – och två dagar innan Sara Danius avsade sig posten som ständig sekreterare. Klockan 16.41 den dagen kom ett mejl från Lars Heikensten till Anders Olssons mejladress på Stockholms universitet, där han innehar en professur. Just då satt Olsson i möte med kungen, vars högra hand riksmarskalk Svante Lindqvist tidigare samma dag också hade kontaktat Anders Olsson på mejl. Svante Lindqvist skrev följande i ämnesraden till sitt mejl: ”VIKTIGT – Kan Du ringa mig?” Dagen därpå kom ett uttalande från Nobelstiftelsens styrelse: ”Det är oundvikligt att en svår kris hos en prisutdelande institution också skadar Nobelprisets anseende. Vi kan konstatera att förtroendet för Svenska Akademien har tagit stor skada. På vilket sätt det som nu sker kommer att skada Nobelpriset går ännu inte att överblicka.” Läs mer: Horace Engdahls hemliga brandtal mot Sara Danius – kallade henne ”inkvisitor” På sammankomsten den 12 april var planen att Akademien skulle diskutera uttalandet från Nobelstiftelsen, men andra ärenden kom emellan. Under mötet förklarade en majoritet av ledamöterna att de inte hade förtroende för Sara Danius som ständig sekreterare, och senare under kvällen meddelade hon att hon lämnar Akademien. Även Katarina Frostenson, som tre veckor tidigare varit föremål för en omröstning om uteslutning, lämnade sina uppdrag i Akademien den kvällen. Hon kontaktades på telefon och gav sedan en bekräftelse på sitt beslut i ett brev som skickades till ledamöterna samma kväll. I brevet ska hon, enligt DN:s uppgifter, ha gått till hårt angrepp mot Sara Danius och bland annat kallat hennes agerande under de senaste månaderna för ”egenmäktigt” och ”hotfullt”. Efter de nya avhoppen från Akademien växte kritiken utifrån, bland annat i upprop från författare och forskare. Institutionens förmåga att utse årets Nobelpristagare i litteratur började också ifrågasättas. Under denna tid fördes flera samtal mellan Lars Heikensten och Anders Olsson, som tillförordnats som ständig sekreterare efter att Danius lämnat Akademien. Enligt DN:s uppgifter träffade Nobelstiftelsens vd även ledamöterna Tomas Riad och Bo Ralph. Lars Heikensten hade totalt kontakt med sju ledamöter eller tidigare ledamöter i Akademien, uppgav han senare i en intervju med DN. Den 20 april skickade Akademien ut ett försenat pressmeddelande där man betonade allvaret i krisen. Meddelandet välkomnades också av Nobelstiftelsen. DN kan dock avslöja, baserat på samtal med uppgiftslämnare och tidigare otillgängligt källmaterial, att det var Nobelstiftelsen som lade fram förslaget att man inte skulle dela ut Nobelpriset i litteratur 2018. Läs mer: Sara Danius vill att hela Akademien avgår och börjar om från början En huvudanledning ska ha varit att förtroendet för Akademien var skadat, även internationellt. En uppgiftslämnare säger så här till DN: – Akademien fick mer eller mindre det kravet på sig och hade egentligen inget val. Man förstod att det var bättre om initiativet kom från Akademien än att Nobelstiftelsen skulle tvingas fatta beslutet. I slutändan var det också bra, eftersom det visade att man tog situationen på allvar. När DN ringer upp Nobelstiftelsens styrelseordförande Carl-Henrik Heldin tonar han ner uppgifterna om ”krav”. – Jag skulle inte formulera det som att det var vårt krav. Det korrekta är att vi hade en dialog med dem, men de kom själva fram till vilket beslut de skulle fatta. Nobelstiftelsen stöder deras beslut fullt ut, säger Carl-Henrik Heldin. Ni ställde inte det som krav? – Jag vill inte gå in exakt på vem som sade vad eller gjorde vad. Men man kan säga att Nobelstiftelsen stöder deras beslut fullt ut. Redan på mötet den 26 april var Akademien också överens om ett preliminärt beslut att priset skulle reserveras, det vill säga att man nästa år i stället ska dela ut två priser. Det definitiva beslutet offentliggjordes drygt en vecka senare, efter att samtliga berörda parter informerats. På samma möte, den 26 april, diskuterade även Akademien förslaget om en ”haverikommission” som uppkommit under samtal med Nobelstiftelsen. Majoriteten av de kvarvarande ledamöterna var dock, enligt DN:s uppgifter, inte intresserade av en sådan lösning – utan i stället handlade samtalen om vilka personer som skulle kunna vara Akademien behjälpliga genom krisen. Inte heller Carl-Henrik Heldin vill i dag använda ordet ”haverikommission” när han beskriver vilken typ av hjälp som stiftelsen förespråkat: – Men vi har uppmuntrat Akademien att söka extern hjälp. Det är inte något som de avvisat. Men exakt hur arbetet ska utformas är, som jag förstår det, inte klart, men de för en dialog med externa personer, säger Carl-Henrik Heldin. Bland de personer som Akademien tagit hjälp av finns Christer Sandahl, professor i samhälls- och beteendevetenskap vid Karolinska institutet. – Vi arbetar på och det bästa är, när man håller på med ett projekt, att inte störa processen innan man är framme i mål. Det finns ett behov av att arbeta i lugn och ro, säger Christer Sandahl till DN. Även den tidigare hovrättspresidenten Johan Hirschfeldt har kontaktats av Akademien. – Jag är inte juridisk rådgivare till Svenska Akademien som någon uttalat, men jag har fått några frågor av Anders Olsson. Han har bett mig om råd eller svar på ett par frågor, som jag besvarat efter bästa förmåga. Det var inget fast uppdrag, och det finns ingen fortsättning på det i nuläget, säger Johan Hirschfeldt. Läs mer: Avhopparna behövs för att rädda Akademien Hur har du sett på dina möjligheter att kunna hjälpa till? – Jag vill inte kommentera det närmare. Men för mig, liksom för många andra, är Akademien en viktig kulturinstitution med betydande medel som man förfogar över och utdelar. Det är en viktig uppgift, och därför har det känts rätt att kunna bidra på något sätt. Enligt DN:s uppgifter har även Akademien planerat att koppla in två välkända byråer för att bistå i hanteringen av mediefrågor. En källa säger till DN att Akademien har haft stor nytta av den externa hjälpen, som kommit in i ett läge där institutionen decimerats till tio aktiva ledamöter. Källan uppger också att det pågår ett arbete med att förbereda för inval av nya ledamöter och att det finns en ”informell lista” över ett tiotal tänkbara kandidater. Men eventuella inval kan bli svåra att verkställa. På onsdagen uppgav hovets informationschef Margareta Thorgren för SVT Kulturnyheterna att det inte finns några planer för att ändra stadgarna, för att på så vis öppna för en invalsprocess. – Svenska Akademien har att följa nuvarande stadgar och där är det tolv ledamöter som krävs för nyinval, säger hovets informationschef Margareta Thorgren till SVT. Beskedet från hovet kom bara dagen efter att tre avhoppade ledamöter, Sara Danius, Peter Englund och Kjell Espmark, i ett brev öppnat för att bistå i återuppbyggnaden av Akademien – men endast om Horace Engdahl lämnar institutionen. Horace Engdahl har tillbakavisat kravet, men ordstriden fortsatte under onsdagen då Sara Danius utvecklade hur hon ser på fortsättningen för institutionen: – Min uppfattning är att Akademiens alla ledamöter borde avgå och sen ser man till att det finns utomstående instanser som utser nya ledamöter och att man börjar om från början, säger Sara Danius till SVT Kulturnyheterna. Kjell Espmark gjorde även han ett nytt uttalande på onsdagen, där han krävde att övriga ledamöter agerar mot Horace Engdahl: ”Tragiken i det skådespel vi nu ser utvecklas ligger i att just den kloka konstitution som garanterar Svenska Akademiens självständighet förvandlar denna akademi till en ointaglig fästning i den stund den blivit ett säte för solkiga värderingar”, skriver Espmark i ett mejl till DN. Carl-Henrik Heldin vid Nobelstiftelsen vill på onsdagen inte kommentera personstriderna i Akademien, men säger att stiftelsen är mån om att Akademien reder ut sina problem. – Vi är väldigt angelägna om att Akademien kommer vidare i processen och återigen kommer i form för att dela ut Nobelpriset, säger han.


Kjell Espmark om Horace Engdahl: ”Har förskansat sig i Akademiens bunker”

Summary: Den avhoppade ledamoten Kjell Espmark sätter nu press på Akademiens kvarvarande ledamöter att agera mot Horace Engdahl. ”Sedan 1786 är han den ledamot som skadat Gustav III:s skapelse ojämförligt mest”‚ skriver Espmark i ett mejl till DN.

Kjell Espmark är en av de tre avhoppade akademiledamöter som i går kväll krävde att Horace Engdahl lämnar Akademien. På onsdagen gjorde ledamoten ett nytt uttalande, som han skickat på mejl DN och den tillförordnade ständige sekreteraren Anders Olsson. Han skriver följande i sitt meddelande: ”Tragiken i det skådespel vi nu ser utvecklas ligger i att just den kloka konstitution som garanterar Svenska Akademiens självständighet förvandlar denna akademi till en ointaglig fästning i den stund den blivit ett säte för solkiga värderingar. Horace Engdahl utnyttjar denna svaghet och förskansar sig nu i den bunker som Akademien förvandlats till. Sedan 1786 är han den ledamot som skadat Gustav III:s skapelse ojämförligt mest. Men så länge han så önskar är han oåtkomlig utifrån. Lösningen ligger nu i de övriga ledamöternas händer.” Horace Engdahl tillbakavisade på tisdagen kravet på hans avgång, och menade att de avhoppade ledamöterna inte har mandat att påverka huruvida en ledamot ska lämna Akademien. Den tidigare ständiga sekreteraren Sara Danius utvecklade på onsdagen sin kritik, och framförde att inte bara Horace Engdahl avgång är tillräckligt, säger hon till SVT: – Min uppfattning är att Akademiens alla ledamöter borde avgå och sen ser man till att det finns utomstående instanser som utser nya ledamöter och att man börjar om från början, säger hon till SVT Kulturnyheterna, och utvecklar: – Det är det enda möjliga steget om man vill att Svenska Akademien ska utvecklas åt rätt håll och inte haverera. Läs mer: Avhopparna behövs för att rädda Akademien Bland de jurister som Akademien har anlitat för att utreda den pågående krisen finns det enligt tillförordnade ständige sekreteraren Anders Olsson ”olika meningar” om det verkligen krävs tolv närvarande ledamöter för att välja in nya medlemmar. Men enligt Sara Danius uttalanden till SVT finns ingen sådan tveksamhet i tolkningen av stadgarna. Även Akademiens högste beskyddare kungen, som får ändra i stadgarna, gör tolkningen att 12 ledamöter är ett krav. Läs mer: Horace Engdahl: ”De tre avhopparna skämmer ut sig”


Tre avhoppare från Svenska Akademien kräver att Horace Engdahl avgår

Summary: Sara Danius, Kjell Espmark och Peter Englund kräver att Horace Engdahl lämnar Svenska Akademien. Först då är de beredda att hjälpa till i återuppbyggnaden av institutionen, skriver de i ett brev till Akademien, som också överlämnats till DN. – Det moraliska förfallet inom Akademien är en tragedi, säger Sara Danius till DN.

Sara Danius och Kjell Espmark tog sig på tisdagen till Gamla stan, för att där överlämna sitt brev – som även Peter Englund undertecknat – till Svenska Akademiens tillförordnade ständige sekreterare Anders Olsson. Under våren har de tre ledamöterna samtliga lämnat arbetet i Akademien, men de har inte begärt utträde. De öppnar nu för en återkomst, men ställer kravet att ledamoten Horace Engdahl ska avgå. De skriver följande i brevet: ”Enligt Svenska Akademiens stadgar krävs tolv röster för inval av ny ledamot. Den reducerade Akademien har därmed ingen möjlighet att förnya sig. I denna den värsta krisen i Akademiens historia är vi som lämnat arbetet beredda att bistå med återuppbyggnaden. Ett första steg måste vara att välja in en framstående jurist på stol nr 1”, skriver ledamöterna och fortsätter: ”Ett oavvisligt villkor är dock att Kulturprofilens outtröttliga förespråkare, Horace Engdahl, lämnar Akademien. Han har varit drivande i den process som fört institutionen in i en allt djupare kris. Vi förutsätter att han tar sitt ansvar och nu sätter Akademiens bästa före varje enskilt intresse. Utan att så sker är det helt omöjligt att återvinna förtroendet för vare sig Svenska Akademien eller det litterära Nobelpriset.” Efter besöket i Gamla stan gjorde Sara Danius och Kjell Espmark taxiresor genom Stockholm till redaktionerna på Svenska Dagbladet och Dagens Nyheter, för att där överlämna kopior av brevet. – Vi har lämnat det här på Akademien till Anders Olsson. Som ni kan läsa har vi ett krav på Horace Engdahls avgång, säger Kjell Espmark. Sara Danius berättar att Anders Olsson inte lämnade någon kommentar kring deras krav, utan hon menar att han enbart tog emot det. Olsson ska dock ha betonat att han önskade att vänskapen dem emellan bestod. – Vi är gamla vänner, det är det som är så tragiskt. Också Horace är en väldigt gammal vän. Han har också beundrats som kritiker och litteraturhistoriker. För mig är det väldigt sorgligt, men jag kan inte se någon annan utväg, säger Kjell Espmark. Horace Engdahl har tidigare sagt att han inte har några planer på att lämna Akademien. Har ni någon alternativ plan? – Vi får se hur det här utvecklar sig, säger Kjell Espmark. Sara Danius kommenterar inte frågan om trion ser någon annan utväg, men tar till orda och beskriver händelseutvecklingen i institutionen med orden: – Det moraliska förfallet inom Akademien är en tragedi. Kjell Espmark utvecklar också på vilket sätt man menar sig kunna bistå i Akademiens arbete, om deras krav på Horace Engdahls avgång hörsammas. – Det kan vara många saker. Alltifrån att var med och rösta in nya ledamöter, eftersom de inte kan göra det själva. Vi kan rösta in nya, i första hand en framstående jurist på stol nummer ett, men också bistå i utformningen av en ny akademi där man bevarar gamla traditioner och är en akademi i vår tid, säger Kjell Espmark. DN söker ständige sekreteraren Anders Olsson och övriga ledamöter.


Konsertrecension: Allt flyter och Ulver möts av hänfört jubel

Summary: Norska Ulvers popskivor är i smörigaste laget. Men live låter de mörkt och tungt, som ett Depeche Mode under en extra storhetsvansinnig period. Och vilken konsert de gav på Kägelbanan!

Det norska bandet Ulver har släppt omkring 13 skivor, varav bara tre (två, enligt bandet) räknas som black metal. Det är dessa två skivor som gör att Kägelbanan nu är fullt med folk i Marduk- och Watain-tröjor. Men Ulver är inget vanligt black metal-band (inget black metal-band alls, enligt bandet). Och det är därför hundratals hårdrockare nu, utan att röra en min, står och lyssnar på syntpop. Medan alla andra band med en populär back catalogue numera brukar sätta ihop sina konserter utifrån de mest spelade låtarna på Spotify, väljer Ulver en annan väg. De är här för att spela sina två senaste släpp: albumet ”The Assassination of Julius Caesar”, och EP:n ”Sic Transit Gloria Mundi”, som består av överblivet material från albumet samt en cover, som vi återkommer till. Det är Ulvers popskivor, och inspelningarna är ibland smöriga på gränsen till sötsliskiga. Live låter det dock annorlunda: det är mörkt, olycksbådande och tungt, som ett Depeche Mode under en extra storhetsvansinnig period. I Norge är Ulver ett finkulturband som spelar på Operan, och det märks live. Folk som Guns N’ Rose och Ozzy Osbourne kommer till Globen med projektioner så smaklösa att de inte skulle accepteras som skärmsläckare på ett vanligt kontor, medan Ulvers ljussättning skulle kunna åka på sin egen turné. Ljuset flyter från scenen och ut över lokalen, som färg som som droppas i vatten. Där längst fram syns bandet som svarta siluetter, och bakom dem ritas självlysande teckningar av växter, djur och grafiska mönster, medan röda ljusstrålar skapar en trompe l’oeil-effekt av att egentligen skjuta från taket i konsertlokalen in mot fonden bakom bandet, och dessutom stänka till när de träffar väggen. ”When Rome falls, so falls the world” sjunger Kristoffer Rygg med mässande röst medan undergångens fyrverkerier ljudlöst faller över Forum Romanums ruiner. Halvvägs igenom förvandlas låten till ett domedags-rave, som accepteras av en andlös publik utan så mycket som en nickning. Digitala ljud och live-intrument blandas, samplingar och fysiska kedjor som rasslar. Konserten slutar i krautmangel och ett jubel som är så ihållande att bandet återvänder för ett extranummer, under vilket de med stenansikten framför en mycket naturtrogen version av Frankie Goes To Hollywoods ”The Power of Love”, innan lokalen töms och svartklädda människor samlas på den lilla terrassen utanför Kägelbanan för att debriefa varandra och fråga vad ända in i glödheta det var som precis hände.


Bokrecension: Carolina Setterwall ”Låt oss hoppas på det bästa” – brutalt ärligt om en tragedi

Summary: Carolina Setterwall skildrar hur en liten familj slås sönder av ett dödsfall i den självbiografiska romanen ”Låt oss hoppas på det bästa”. Maria Schottenius läser en elektrifierande bok som lär läsas av många.

Carolina Setterwall ”Låt oss hoppas på det bästa” Albert Bonniers förlag 350 sidor Livet tar plötsligt vägen nerför ett stup. Bråd död. Hennes man vaknar inte på morgonen, han har dött i sömnen, det är hjärtat, och hon står ensam med en åtta månaders son. En livstragedi äger rum, i verkligheten och i romanen. Carolina Setterwall skriver här en självbiografisk roman om hur en liten familj slås sönder av ett dödsfall, med namn och händelser som förutsätts vara autentiska. Det är elektrifierande läsning. En bok som tvingar sitt innehåll på en, det går inte att värja sig och det är svårt att pausa. Carolina Setterwall, kommunikatör, som tidigare hållit igång en blogg, är en driven skribent som vet hur hon ska hålla kvar uppmärksamheten hos läsaren. Rakt, effektivt, skickligt. När dödsfallet ägt rum mobiliseras en släkt och en vänkrets som de flesta bara kan drömma om. Syskon, föräldrar, styvmamma och en rad nära vänner tar hand om Carolina och Ivan på ett enastående sätt. Hon kan i den mån hon orkar, fjärrstyra sina önskemål och en kommandotrupp med närstående rensar ut i hennes lägenhet, sätter upp nya gardiner, möblerar om. Och sedan gör de upp ett schema för att hon aldrig ska behöva vara ensam. De sover med henne, lagar mat, tar hand om barnet. Mitt i den ursinniga sorgen manifesteras en stor medmänsklighet och kärlek. Romantiden spänner över ett knappt decennium och boken är uppdelad i två delar: 2009-2014 och 2015-2016. Den första delen dubbelexponerar två skeden. Från tiden då Carolina och Aksel träffas och kysser varandra en Valborgsmässoafton 2009 till dess att Aksel dör i oktober 2014 och tiden efter. Författaren anger för varje liten berättelse månad och år, och det blir raffinerat när tidsangivelsen kryper allt närmare tiden för dödsfallet. Datumen möts, snart är de på samma boksida. Läsaren kastas på intet sätt in i ett kaos, tvärtom. Här är alla detaljer i sorgeprocessen omsorgsfullt noterade och nedtecknade som om det vore ett förhörsprotokoll. ”Tvångsmässigt realistiskt” är ett uttryck Carolina använder om Aksel när han på våren samma år som han dör mejlar henne sina inloggningsuppgifter till datorn. ”Bra att ha om jag tar ner flaggan.” Och med hälsningen som fick bli boken titel ”Låt oss hoppas på det bästa.” Men det kan verkligen också appliceras på hennes egen berättarstil, som är just tvångsmässigt realistisk. Boken känns brutalt ärlig, vi har att göra med en person som verkar högkänslig, lättstött och samtidigt ovanligt viljestark. Hon driver den yngre, lite långsammare och betydligt mindre beslutsamme Aksel framåt med en vilja av stål. Hon är länge övertygad om att det är hon som genom att göra så tagit livet av honom. Han orkade inte, hon ville allt så mycket starkare och snabbare än han. Det hjälper inte vad Aksels pappa bedyrar efter sonens död. Hur gott hon gjorde Aksel, hur mycket gladare han blivit med henne. När man tar del av hennes beskrivning, och det är ju bara den vi har, så känns det verkligen som om hon kör fram med bulldozer. Hon ligger hela tiden steget före, bestämmer sig för Aksel långt innan han hunnit mer än bli intresserad och attraherad. Han säger ”gillar” när hon vill höra ”älskar”. Han tycker de bor ok som de bor, medan hon bestämmer sig för en lägenhet i Enskede, ett köp som hon finslipar strategin för att driva igenom. Plötsligt bor Aksel och hon, precis som hon räknat ut, i en gammal lägenhet i Enskede, han fattar inte riktigt hur det gick till. Och så blir det först katt — han hinner knappast protestera — och sedan barn. Fast där går gränsen. Han vill inte, inte än, inte nu. Men då blir det skrivna lappar med fyra alternativ, tills Aksels motstånd mals ner. Det enda alternativ som enligt lappen inte slutar i katastrof är, precis som hon avsett, att de ska försöka få ett barn tillsammans. Men det kommer att ta tid. Det gör det inte. Efter ett par månader visar sig två röda streck på graviditetstestet. Aksel blir inte glad. ”Du sa att det skulle dröja, viskar du. Jag sa att det kunde dröja, svarar jag.” Men hon har lyckats. Hon har skaffat sig en familj. Det låter här som om han är offer och hon förövare, men samtidigt. Vad trodde han? En kvinna på 35 år. Hur skulle hon hinna ta det lugnt och se framtiden an? Det gör inte den biologiska klockan. Den har farten uppe. En del män är naiva. Och projektledare är projektledare. Det blir en förlossning, det kommer ett barn, ”en ilsken bebis med en förnärmad rynka mellan ögonbrynen” hackar på hennes bröst ”och nu tar du kort på mig, till slut tar du kort på mig”. Medan tiden strömmar genom texten i två förlopp mot och från det ödesdigra datumet sitter vi läsare inspärrade i författarens medvetande. Det finns ingenting utanför det. Det existerar bara ett du och ett jag, som används konsekvent genom hela romanen. Del två i boken innebär ett efteråt och en ny lovande relation, som inleds snabbt och avslutas abrupt, men som verkar fullt möjlig att återta. Carolina Setterwall säger sig ha läst Joan Didions ”Ett år av magiskt tänkande” och det kan man nog se, men i den kategori Carolina Setterwall rör sig har det hänt en hel del även i Sverige. En författare som behandlar samma tema på ett liknande sätt med känsla och precision är Tom Malmquist i hans självbiografiska roman ”I varje ögonblick är vi fortfarande vid liv”. I den här romanen finns det relationer, promenader, mat, vin, familj, vänner. Ingen litteratur, ingen politik, ingen musik, förutom ur Aksel läckande hörsnäckor. Romanens Carolina säger sig vara bra på att slänga och röja ut. Det känns i boken. Bort med allt som inte driver just den här historien framåt. Som dokumentation över en tid, en plats, ett öde, är ”Låt oss hoppas på det bästa” en minneskapsel att bevara. Dessutom perfekt strandläsning i sommar.


Dagens skiva: Courtney Barnett gör 90-talets alternativrock till sin egen

Summary: Förutom alla influenser från 90-talets alternativrock har Courtney Barnett ett helt eget sätt att uttrycka sig, både lakoniskt och snärtigare än förebilderna.

Courtney Barnett var inte ens fyra år när Nirvana fick sitt osannolika genombrott med ”Smells like teen spirit” 1991. Hon skulle fylla sex när Liz Phairs väldigt inflytelserika ”Exile in Guyville” (som firar tjugofem i år) släpptes. Och när Holes Courtney Love hest vrålade sig igenom ”Live through this” hade Barnett nyligen gjort det. Jag vet i och för sig inte hur australiska barn tog till sig populärkultur i 90-talets början, kanske föredrog de verkligen Yo La Tengo och L7 framför ”Luftens hjältar” och ”Bumbibjörnarna”, men sannolikheten att Sydneyfödda Barnett faktiskt var nere med det tidiga 90-talets amerikanska alternativrock när det begav sig borde vara relativt liten. Ändå är det just så hon låter. Som att hon nyss sett sin första The Breeders-konsert, direkt efter samlat ihop några kompisar, börjat spela in musik och sedan fryst ned sig själv för att vakna upp på 2010-talet. Barnett närmast idealiserar det där konstiga, charmiga och, när man tänker på det nu, egentligen helt omöjliga 90-talet då det som tidigare varit underjordiskt och alldeles för skevt och annorlunda helt plötsligt toppade listorna. När varje multinationellt storbolag yrvaket letade efter just sitt alternativrockband som skulle kunna upprepa det som Nirvana gjorde och gav, eh, hyperkommersiella akter som Sonic Youth och Royal Trux guldkantade kontrakt. I dag är ordningen återställd och vi är tillbaka i en musikvärld där störst är bäst, där det är bättre att hitta sätt att hylla det framgångsrika än att hitta alternativen och där det som bubblar under ytan helst ska fortsätta göra det utan att störa ordningen. Men där och då var det för ett kort ögonblick en smärre revolution, låt vara väldigt bisarr. Läs mer: Intervju med Courtney Barnett – ”Jag inspirerades av metoo-rörelsen” Det finns något lite kusligt i hur mycket 90-talet spökar i musiken. Barnett fångar perfekt det sävliga tempot, hemsnickrat gnissliga gitarrspelet och avmätta sångsättet i tidens alternativrock. Häromåret hittade Courtney till och med en alldeles egen Kurt när hon samarbetade med Kurt Vile på duettskivan ”Lotta sea lice”. Om hon aldrig hade hittat en egen väg ut ur det trassliga nätet av uppenbara influenser hade ”Tell me how you really feel” – uppföljaren till det tre år gamla genombrottet ”Sometimes I sit and think, and sometimes I just sit” – kanske låtit trött tillbakablickande. Men hon har ju ett alldeles särskilt sätt att utrycka sig på också. Ett lätt lakoniskt tonläge där hon i till synes vardagliga betraktelser närmast försåtligt lägger in syrliga, vassa samtidskommentarer. Som, för att bara ta ett exempel, när hon i singeln ”Faceless, nameless” börjar i en trevligt förmanande ton för att i refrängen ilsket rikta sig till de män som gör att kvinnor inte kan gå genom parker på kvällarna utan att oroa sig. Dessutom placerar hon hela tiden sina ord och släpigt snäsiga röst i förvånansvärt snärtiga poplåtar. Det gjorde långt ifrån alla förebilderna. Bästa spår: ”Sunday roast” Läs fler recensioner av Mattias Dahlström, till exempel om hur Nora Karlsson i Boys hela tiden sätter sig på tvären.


Konsertrecension: Berwald och Berlioz i delikat tappning

Summary: Herbert Blomstedt, 91 år, gör sin Berwald och Berlioz utantill, utan pinne. Med utsökt delikatess i stråkarnas tonbildning och blåsarnas frasering, anser DN:s Camilla Lundberg som gläds åt den internationella musikvärldens dirigentnestor som kan välja vad han vill.

Han har dirigerat Filharmonikerna mer än 200 gånger sedan debuten för 64 år sedan. Inte undra på att han möts av publikens ”standing ovation” vid sin entré och orkesterns hyllningsfanfar vid sortin. När Herbert Blomstedt nu nalkas sina 91 år är han inte bara hett efterlängtad på hemmaplan, utan i världens alla betydande konserthus. Under resten av året väntar honom bortåt femtio konserter med de främsta symfoniorkestrarna. För höstens turné med Wienfilharmonikerna har han valt att spela Franz Berwalds ”Sinfonie singulière” – ett exklusivt svenskt signaturverk som han nu också lanserat i Berlin, Tokyo, Leipzig och Amsterdam med respektive stads topporkester. Som den internationella musikvärldens dirigentnestor kan Herbert Blomstedt kan välja vad han vill. Kombinationen Berwald-Berlioz är han hittills ensam om. Ändå så självklar! Två samtida, säregna kompositörer med varsin ”egendomlig” respektive ”overklig” symfoni – för att ta en bokstavlig översättning. Bägge med avstamp från Beethoven, men på varsitt modersmål. Dock ej det tyska. Och just detta tycks vara utgångspunkten. Berwaldsymfonin är en gammal bekant – Blomstedt var själv redaktör för den kritiska partiturutgåvan för femtio år sedan. Hector Berlioz ikoniska ”Symphonie fantastique”, däremot, kan förefalla mindre självklar med tanke på Blomstedts bekanta benägenhet till Beethoven, Bruckner och Brahms. Ändå. Herbert Blomstedt gör sin Berwald och Berlioz utantill, utan pinne. Med utsökt delikatess i stråkarnas tonbildning och blåsarnas frasering. Det skira nordiska nattljuset med sitt dunkla skuggspel och naturens plötsliga spratt hos Berwald. Med en tydlig parallell till den pastorala satsen i Berliozsymfonin. Allt med en Beethovensk klarhet – men också med en viss brist på berusning hos Berlioz. Ja, dagens alla dirigenter tävlar om vem som kan vara mest fantastisk, läs galnast och grällast, i den fantastiska symfonin. Såtillvida erbjöd Blomstedt ett välbehövligt korrektiv.


Bokrecension: ”Lincoln i bardo” av George Saunders

Summary: George Saunders ”Lincoln i bardo” är en experimentroman som kretsar kring död och lidande, och leder fram till mer generella insikter om barmhärtighet, skriver Jonas Thente.

ROMAN George Saunders ”Lincoln i bardo” Översättning: Niclas Nilsson Albert Bonniers förlag, 364 sidor I stället för biografisk berättelse: förvirring. Redan de första raderna i George Saunders roman ställer till det för mig. Berättarjaget, som jag utgår ifrån skall vara president Abraham Lincoln (mest på grund av de famösa löständer av trä som presidenten bar) visar sig vara en herre vid namn Hans Vollman, som berättar om sitt liv. När han tappar ett ord suffleras han av en annan okänd herre, Roger Bevins III, och deras konversation fortsätter till dess att en tredje person successivt manifesterar sig på platsen. Det är en liten pojke, elva år gammal. Han heter William Wallace Lincoln, har helt nyligen avlidit i tyfus och anlänt till den vänthall mellan liv och efterliv som i den tibetanska buddhismen är känd som bardo. ”Lincoln i bardo” är en experimentroman, uppbyggd av autentiska citat ur historieböcker och biografier, påhittade citat samt samtalen mellan alla de döda i bardo, som i det här fallet är Oak Ridge Cemetery i Illinois. Experimentromaner i allmänhet har ett ganska dåligt rykte hos läsare som vill bli emotionellt berörda av sina fiktioner. Ofta har de nog skäl för sina fördomar, men absolut inte i det här fallet. George Saunders ”Lincoln i bardo” är djupt gripande där den börjar i en faders djupa sorg över sin bortgångne son, och leder fram till en mer generell insikt om barmhärtighet och mänsklig gemenskap över alla gränser. Läs recension av George Saunders ”Tionde december” Det är Saunders första roman. Han har tidigare skrivit noveller och essäer. Om man studerar hans verklista är det lätt att tänka sig att han skulle komma att skriva ”Lincoln i bardo”. Han har intresserat sig för det amerikanska inbördeskriget och mer aparta författare som Kurt Vonnegut och Richard Brautigan; för fejkade texter och buddhism. Hans roman har varit en sådan vars rykte långt före publiceringen har sipprat ner i artiklar och på sociala medier. Den förärades Bookerpriset förra året. Ingen var förvånad. Först är det nog titelns märkliga sammanställning av Lincoln och bardo som drar intresset till sig. Den har den där Hmmmm!?-effekten som så många titlar strävar efter men så få lyckas sno ihop. För kan man tänka sig ett märkligare möte än mellan en av pergamentgrå historiker genomtröskad amerikansk president och ett av svärmiska, västerländska exotister kapat buddhistiskt begrepp? Bardo är mycket fruktbara marker, litterärt sett. Utan att gå in på alla komplikationer och versioner som olika grenar av buddhismen har tillfogat denna plats, som beskrivs i ”Bardo thödöl”, på svenska som ”Den tibetanska dödsboken”, kan man förenkla den som en variant av den kristna skärselden, eller möjligen limbo. Litterärt har bardo använts av och till. Själv rekommenderar jag varmt Brion Gysins roman ”The last museum” (1986) och även svenske Stefan Gurts ”49 dagar i bardo” (2005). Men George Saunders är snarare ute efter att skapa en mindre religiös och mer allmänt metafysisk plats där de döda hamnar som ännu inte har tagit döden till sig. I själva verket finns här inslag även från kristendomen och ”Den egyptiska dödsbokens” instruktioner till vad som komma skall. Svensk bardo: Läs recensionen av Stefan Gurts ”49 dagar i bardo”. Faktum är att varken Hans Vollman, Roger Bevins III eller någon av de många andra myllrande döda i bardo begriper att de är döda. De talar inte om kistor utan om ”sjuklådor”, där deras kroppar från ”den andra platsen” ligger och bryts ned. Pausar, tror de. Men när elvaårige Willie Lincoln anländer vänds saker och ting upp och ner. Så unga människor har inget i bardo att göra, inser alla. De brukar snabbt försvinna därifrån, till en slutdestination. Men Willie blir distraherad – hans pappa dyker upp på natten, på kyrkogården, och Willie har ingen lust att lämna sitt liv. Så vad göra? Vollman, Bevins och en pastor vid namn Everly Thomas tar till uppgift att försona Willie med döden genom att försona hans pappa presidenten med livet. Det är en mycket vacker berättelse. Var och en som kan lite om den nordamerikanska litteraturen associerar genast till ett av de största mästerverken på fältet: Edgar Lee Masters diktbok ”Spoon River anthology” från 1915. Inspirerad av en antologi grekiska epigram skrev Masters en diger samling gravskrifter över de döda i en fiktiv småstad i Mellanvästern. De talar i egen sak, beskriver sina liv på gott och ont, i glädje och smärta. Det är ett av litteraturhistoriens mest berörande diktverk. Intressant nog växte Edgar Lee Masters upp i just Illinois – där alltså även George Saunders roman utspelar sig – och byggde sin småstad Spoon River på erfarenheterna därifrån. I Saunders roman kan de döda samtala med varandra, utifrån sina olika positioner. En av de döda kommer rentav att följa presidenten hem, gömd inuti hans kropp. Och om det finns någon sammanfattande lärdom av skeendet, så är den nog buddhistisk: Vollman och Bevins konstaterar i ett replikskifte att varje människa tycks vara unik, men delar lidandet med alla andra. Vi är alla lidande, begränsade varelser: ”Vi måste försöka se varandra på det sättet”. Vi är vad vi har gjort och måste förr eller senare stå till svars för det, tycks Saunders mena, men tillfogar en ytterligare komplikation i form av de faktiska eftermälen och beskrivningar som nedtecknats om president Lincoln. En fascinerande poäng görs av de livligt avvikande redogörelserna hos samtida biografer och ögonvittnen. Lincolns ögonfärg var således gråbrun, mörkgrå, blåbrun, blågrå, gråblå, blå och ”strålande grå”. Här gör Saunders klart att bedömningen av oss i slutändan kommer an på oss själva. Ser vi oss inte klart så fastnar vi i bardo. I all korthet: läs den här romanen.


”Vi är en bra grupp människor i Akademien nu”

Summary: Svenska Akademien är mitt uppe i processen för att välja in nya medlemmar, bekräftar den tillfällige ständige sekreteraren Anders Olsson för DN – som betonar kvaliteten i den återstående gruppen. – Vi är en bra grupp människor i Akademien nu som strävar åt samma håll, säger han.

På torsdagskvällen hade Svenska Akademien som vanligt möte i Börshuset och den tillfällige ständige sekreteraren Anders Olsson bekräftar efter mötet för DN att man för diskussioner kring att välja in nya ledamöter i sällskapet. Har ni diskuterat vilka som ska väljas in? – Vi har fört den diskussionen vidare, ja. Det är fyra stolar som nu formellt har blivit tomma, och processen med att fylla dem har enligt tidigare uppgifter till Expressen väntats bli klar innan sommaruppehållet den 31 maj. Anders Olsson vill dock inte berätta något om vad diskussionerna har lett till och hänvisar till sekretess, och han berättar också att diskussionen kommer att ”fortskrida” och att det ännu är oklart hur lång tid det kommer ta innan de kan presentera några nya namn. Han vill inte heller ge några detaljer kring hur dialogen med den förre ständiga sekreteraren Sara Danius ser ut i nuläget. – Vi har inte fört den diskussionen i dag, kommenterar han det hela och beskriver det som en ”känslig situation”. Den tillfällige ständige sekreteraren betonar att processen går framåt och att Akademien nu ”strävar åt samma håll”. – Vi tar det ett steg i taget. Jag har förtroende för processen som den sköts för tillfället. Vi är en bra grupp människor i Akademien nu som strävar åt samma håll, säger Anders Olsson. Tidigare under torsdagen gick Anders Olsson ut med ett pressmeddelande om att en grupp krishanterare ska reda ut Svenska Akademiens kris. Denna grupp består i nuläget av sex-åtta personer, och Anders Olsson skriver i pressmeddelandet att Akademien ska fortsätta rekrytera ”externa personer med kompetens inom juridik och konflikthantering, organisationens uppbyggnad och kommunikation”. Läs mer: Svenska Akademien ska prövas som myndighet Detta efter att Nobelstiftelsens vd Lars Heikensten i en intervju med DN sagt att ”extern hjälp av olika slag skulle vara till gagn för Akademien”. I nuläget består Svenska Akademien av tio aktiva ledamöter, fyra formellt tomma stolar och fyra stolar vars ledamöter har lämnat Akademiens arbete utan en begäran om formellt utträde.


Vi lägger allt mer pengar på tv – men tittar inte mer

Summary: Svenska tv-tittare lägger alltmer pengar på att få ett stort tv-utbud att välja på. Men det innebär inte att vi tittar mer på tv. – Det är som att man investerar i friheten att kunna välja bland massa olika alternativ, säger Magnus Anshelm, MMS.

I en rapport från mediemätningsföretaget MMS framgår det att svenska tv-tittare lägger mer och mer pengar på sitt ordinarie medieutbud. På tre år ökade gemene mans kostnad med 18 procent, och ligger i dag på cirka 6.500 kronor om året i medieutgifter per hushåll. Magnus Anshelm, vd på MMS berättar att det ständigt ökade utbudet inte verkar bero på att tittandet ökar: – Man skaffar sig massa skärmar för att skapa stora möjligheter åt sig själv. Man skaffar sig tillgång till ett stort utbud och lägger rätt mycket pengar på det. Visserligen tittar man lite mer, men det är inte någon större skillnad mellan dem som har störst utbud och de andra, säger Anshelm och fortsätter: – Det är som att man investerar i friheten att kunna välja bland massa olika alternativ. Han berättar att det inte är första gången som man kan se att ett ökat utbud inte automatiskt leder till ett ökat tittande. – För ungefär tio år sedan – när linjär tv digitaliserades – gick de flesta hushåll från att ha cirka sju kanaler till att plötsligt ha trettiofem kanaler. Då var det samma scenario som vi ser nu: tittandet ökade något, men inte jättemycket. Tillgången till SVOD-tjänster har kraftigt ökat i de svenska hushållen de senaste åren. SVOD står för subscription video on demand, och till den kategorin räknas exempelvis Netflix, Viaplay, C more och HBO Nordic. Enligt Anshelm handlar tillväxten på marknaden om att det är en relativt stor grupp som nu skaffar sig en andra eller till och med en tredje SVOD-tjänst. Netflix har sedan 2014 ökat från 15 procent till 42 procent när det gäller tillgång i hemmet hos människor i åldrarna 9-99 år. Viaplay har i sin tur, under samma tid, dubblat sin spridning – när de gått från att ligga på 11 procent till 22 procent i den senaste mätningen. Trots den stora ökningen verkar det inte heller som att tittare ersätter sitt övriga tv-utbud med de nya tjänsterna. – Det är inte så att man väljer Netflix och inget annat – utan man väljer det utöver sitt befintliga utbud. De nya tjänsterna blir mer som tillval till det man redan har, förklarar Anshelm. Men att svenskar ska fortsätta utöka sin budget ännu mer tror han inte är ett alternativ. – I längden kanske det inte är hållbart att fortsätta lägga mer och mer pengar. Om vi redan nu ser på utgifterna så lägger ett hushåll i dag mer pengar på sitt medieutbud än vad man gör med kläder och skor tillsammans. MMS I två rapporter har MMS både kartlagt svenskens tittande utanför och i hemmet. ”Trend & tema” avhandlar bland annat svenskarnas tittande på skärmar utanför hemmet, på exempelvis mobilskärmar eller tv-skärmar. Rapporten ”Tillgång, utgifter och tittande” visar de svenska hushållens konsumtion av rörlig bild mellan 2014 till 2017.


Johanna Paulsson: Vi var många som har väntat på en kvinnlig pristagare

Summary: Det var närmast nödvändigt att det skulle bli en kvinnlig sångare i år. Och att just Nina Stemme får priset är logiskt: en sopran i världsklass som delar paradroller med Birgit Nilsson själv.

”Äntligen!”, vore väl det självklara utropet om namnet hade tillkännagivits i Börssalen. Men nu när Svenska Akademien sjabblat bort årets Nobelpris i litteratur får man i stället söka snille och smak i den klassiska musiken. Det har ryktats om att Birgit Nilsson-priset i år skulle gå till just en sångare. Helt enkelt därför att man enligt kriterierna gått laget runt: Plácido Domingo (sångare), Riccardo Muti (dirigent) och senast Wienfilharmonikerna (institution). Och så blev det alltså, tillika en alldeles utmärkt sådan. Den svenska världssopranen Nina Stemme har länge varit favorittippad och förtjänar verkligen den här utmärkelsen som ska belöna enastående insatser på konsert- eller operaområdet. Hon delar inte bara många paradroller med La Nilsson – såväl Wagners Brünnhilde som Puccinis Turandot – utan har på samma sätt låtit karriären mogna långsamt. Man kan dessutom notera kopplingen till en tidigare pristagare: Wagners ”Tristan och Isolde” har Stemme exempelvis sjungit in på skiva med Plácido Domingo. Lägg därtill en lika inlevelsefull närkontakt med nutida operakonst i Hans Gefors skräddarsydda Hitchcockopera ”Notorious”. Läs mer: Nina Stemme får Birgit Nilsson-priset på nio miljoner Operastjärnan Birgit Nilsson hade planer på att instifta en internationell utmärkelse som skulle motsvara just ett musikaliskt Nobelpris. Men Stikkan Andersons Polarpris kom emellan. Småningom blev det ändå ett musikpris – sett till prissumman på en miljon dollar till och med världens största. Och medan Polarpriset fått en alltmer populärkulturell och världsförbättrarbetonad prägel har Birgit Nilsson-priset snarare representerat det motsatta: finkulturellt konservativa ideal och idel män. Vi är många som har väntat på en kvinna. Det finns ju alldeles uppenbart många sådana som hade varit tänkbara här: världsalten Pers Anna Larsson med sin musikaliska plantskola Vattnäs konsertlada eller den dirigerande sopranen Barbara Hannigan. Även om den senare hade varit i yngsta laget, enligt de uppställda kraven. Birgit Nilsson-priset är uttryckligen opolitiskt; det ska inte ta hänsyn till sådant som kön, etnicitet eller politisk åskådning. Men hade juryn valt ännu en man skulle det faktiskt ha blivit ett närmast politiskt statement. Särskilt nu efter metoo. Att man väntat så länge med en svensk mottagare får kanske betraktas som en kombination av jantetänk och dåligt självförtroende. Nina Stemme är en sopran i världsklass som också tycks vara mer mån om att göra väsen av musiken än av sin egen person. I år skulle Birgit Nilsson ha fyllt 100. Att mottagaren 2018 blir en svensk sopran som så uppenbart går i hennes fotspår är både logiskt och bra. Läs mer: Intervju med Nina Stemme.


Nina Stemme får Birgit Nilsson-priset på nio miljoner

Summary: Världssopranen Nina Stemme räknas som den främsta svenska operasångaren sedan Birgit Nilsson. Nu tilldelas hon operavärldens största pris, instiftat i just Nilssons namn.

Nina Stemme kunde inte medverka under tillkännagivandet av priset under tisdagsförmiddagen. När DN når henne befinner hon sig i stället på ett slamrigt kafé i München. Regnet öser ner, men hon är på ett strålande humör. – Jag kan inte riktigt fatta det här, det är jättestort och lite ointagligt för mig, men det är ju ett faktum nu, säger Stemme. Jag vet att jag inte fått priset för att jag är svensk, men jag är ändå väldigt stolt över det svenska musikundret med många, många, sångare inom pop, jazz, rock och även på den klassiska sidan, som jag är en del av. Vi kan inte nog betona dess betydelse. Hon säger att det är en stor ära att bli erkänd för sitt arbete, men en ännu större ära att bli det i sitt hemland och av en stiftelse som vårdar arvet efter Birgit Nilsson, en idol. – Att Birgit Nilsson dessutom skulle ha fyllt 100 i år gör det här väldigt speciellt, och att ha fått träffa henne. Det känns väldigt fint att ha fått en person bakom denna stora stjärna – även om jag då inte hade en tanke på att jag skulle komma att sjunga samma repertoar som hon. Har Birgit Nilsson betytt något rent tekniskt och yrkesmässigt för dig? – Hon har betytt jättemycket, dels som en människa som har fötterna på jorden när det behövs och med en inspirerande intelligens och humor och dessutom seriositet med musiken. Men också tekniken, det är sådant som jag uppfattat efteråt ”aha, nu förstår jag det där lite grann”. Jag har lärt mig mycket av henne, inte minst när jag klev över i det dramatiska facket så förstod jag mer vad Birgit Nilsson höll på med rent fysiskt som sångare, svarar Stemme. Vad betyder det att tilldelas stora pris? – När jag fick veta om det här så ville jag egentligen inte att det skulle hända för det gör ju att ens förväntningar på en själv blir ännu större. Jag driver mig själv tillräckligt hårt som det är. Men samtidigt finns det en enorm tacksamhet när man arbetar så hårt att det är fler som ser det. Jag lägger inte en massa pengar på pr och sådant utan jobbar på och försöker behålla fötterna på jorden. Så visst betyder det mycket, men just nu känns det faktiskt just ... ointagligt. Det är fjärde gången som Birgit Nilsson-priset delas ut. Den världsberömda sångerskan från Västra Karups socken i Skåne valde själv den första pristagaren, Plácido Domingo. De följande mottagarna, Riccardo Muti och Wienerfilharmonikerna, har utsetts av en internationell jury. Nina Stemme brukar omtalas som vår mest dramatiska sopran sedan Birgit Nilsson och prisades redan 1996 i stjärnans namn, med Birgit Nilsson-stipendiet. Det var strax efter genombrottet med ”Madame Butterfly” på Göteborgsoperan 1995 som följde kort efter Stemmes utbildning vid Operahögskolan. Sedan dess har operastjärnan mottagit en mycket lång rad utmärkelser och priser. Hon har prisats som världens främsta operasångerska flera gånger, där hennes Wagnertolkningar särskilt omnämnts och utsågs vidare till hovsångerska 2006. För sitt bejublade framförande som Isolde i Christoph Loys uppsättning av ”Tristan och Isolde” på the Royal Opera House i London fick Nina Stemme 2010 års Laurence Olivier award för bästa rollprestation. Hon har även bland annat tilldelats Litteris et Artibus-medaljen av kung Carl XVI Gustaf, utmärkelsen Premio Abbiati i Italien samt Per Gannevik-stipendiet 2017. De senaste åren har Stemme synts och hörts i ledande roller på bland annat Metropolitan Opera i New York, La Scala i Milano, Wiener Staatsoper, Opera Bastille i Paris, Royal Opera House i London och operahusen i Stockholm, Zürich, München, Barcelona, Houston och San Francisco. I dag är hon en av världens mest efterfrågade sopraner. På Stockholmsscenen har hon under senare tid gjort bejublade roller i Wagners ”Ringen”, ”Tristan och Isolde” och ”Parsifal”, i Puccinis ”Flickan från Västern” och ”Turandot” i Richard Strauss ”Salome”. Birgitta Svendén, chef för Kungliga operan, fanns på plats under tisdagens tillkännagivande. Hon hyllar juryns val. – Nina Stemme är en helt unik sångerska med en helt unik röst. Det var helt rätt val och särskilt just nu, både vid 100-årsjubileet av Birgit Nilssons födelse och sett till var Stemme är i sin karriär, säger hon till DN. Svendén framhåller både Stemmes röst, klang, musikalitet och scenartisteri. – Alla hennes rollgestalter är ett teaterdrama i sig – det är inte alla som kan åstadkomma det. Hon har också en unicitet i den här mörka klangen, man hör egentligen en mezzoröst, men med en gudabenådad höjd. Rutbert Reisch, ordförande i Birgit Nilsson foundation, talar lika lyriskt om pristagarens klang, frasering och musikalitet. – Hon tjänar musiken som en sann och oerhört ansvarsfull artist i den absolut högsta divisionen. Hon är länken mellan kompositören och publiken och har förmågan att gjuta liv i notskriften. Från Ninas konserter går man alltid hem med ett bestående minne, sammanfattar Reisch. Birgit Nilsson foundation och The Birgit Nilsson-priset ska nu lämnas över i svenska Kungliga Musikaliska akademiens händer. Akademien kommer att förvalta stiftelsen som bland annat utser den internationella jury som väljer framtida pristagare. Rutbert Reisch är övertygad om att Birgit Nilsson hade varit nöjd med att stiftelsen och priset nu hamnar i hennes hemland. – Som många stora artister var Birgit Nilsson ganska vidskeplig. Hon gillade inte att tala om vad som skulle hända när hon lämnat jordelivet så mycket kring stiftelsens utformning diskuterade jag med hennes make, berättar han. – Därpå satte vi oss ner alla tre och hon klargjorde då att hon just ville att stiftelsen på sikt skulle institutionaliseras. Vi tittade på olika svenska institutioner, men för henne var Kungliga Musikaliska akademien ett självklart val. Det är också min syn. Birgit Nilsson-priset Birgit Nilsson-priset, The Birgit Nilsson Prize, är ett internationellt musikpris i klassisk musik instiftat av Birgit Nilsson. Prissumman är på en miljon amerikanska dollar och det delas ut vartannat eller vart tredje år sedan 2009, till en sångare, dirigent, institution eller produktion. Plácido Domingo tilldelades det första priset 2009 och den italienska dirigenten Riccardo Muti fick priset 2011. 2014 gick priset till Wienerfilharmonikerna. Förutom penningpriset får pristagaren en statyett i keramik, vilken föreställer Birgit Nilsson och är utförd av Ulla Kraitz och Gustav Kraitz.  Nina Stemme Född: 11 maj 1963 Yrke: Operasångerska Bor: Stockholm. Familj: Man, tre vuxna barn. Aktuell: Får Birgit Nilsson-priset 2018. Har nyss gjort fyra föreställningar som Kundry i Wagners ”Parsifal” i Berlin. Jubileumskonsert till Birgit Nilssons 100-årsjubileum den 17 maj i Göteborg och 19 maj i Stockholm.