”Fler ryska fans borde ha kommit till Kiev”

Summary: Kiev. Egentligen skulle Ryssland ha tävlat i kvällens semifinal. Men Eurovision förvandlades till storpolitik när konflikten mellan Ukraina och Ryssland ledde till att Ryssland drog sig ur. Få ryska fans har vågat åka till Kiev – men de som DN träffar är glada att vara här.

– När jag först kom till Kiev försökte jag dölja min fanackreditering. Där står ju att jag är från Ryssland och jag trodde att det kunde väcka reaktioner. Men det har inte skett. Alla är trevliga och välkomnande, säger Kirill Perepelkin. Vi träffar honom på Majdantorget i centrala Kiev, symbolen för den ukrainska frihetskampen. Kievs stad har ställt upp Eurovisionloggan mitt på torget och folk fotograferar sig invid den ukrainska flaggan formad som ett hjärta. Stämningen är glad och festlig, trots det iskalla majvädret. Mitt emot Majdan hänger en gigantisk duk över en husfasad, föreställande en bild av en kedja som brister. Över duken står skrivet med jättebokstäver ”Frihet är vår religion” på engelska och ukrainska. Byggnaden kallas Fackföreningshuset och härjades svårt av en eldsvåda under demonstrationerna på Majdan i februari 2014. Nu har huset renoverats. Att just det här budskapet har hängts över fasaden inför Eurovision är ingen tillfällighet. Det sägs att Eurovision ska vara opolitiskt. Men för Ukraina, ett land i krig, är möjligheten att vara opolitisk i praktiken en lyx. Till Eurovision brukar det varje år anlända en stor och synlig delegation från Ryssland. Nu får man med ljus och lykta leta efter ryska fans trots att Ukraina är Rysslands grannland och det språk man fortfarande oftast hör talas i Kiev är ryska. Sedan Ryssland annekterade Krimhalvön 2014 har relationerna mellan länderna varit usla. Att Ryssland stöder separatisterna i Donetsk och Luhansk både ekonomiskt och militärt har väckt stor bitterhet i Ukraina. Det var med andra ord mer än väntat att någon form av urladdning skulle ske inför årets Eurovision. – Hemma i Saransk avrådde mig alla från att åka till Kiev. Min familj, mina vänner, lärarna på institutet... ingen tyckte att det var en bra idé, konstaterar den 21-årige Kirill Perepelkin, som till vardags studerar historia och juridik på universitetet i Saransk. Han är ändå inte förvånad över att ha blivit väl mottagen i Kiev. – Det finns inget att vara rädd för. Jag visste hela tiden att relationerna mellan ryssar och ukrainare inte är som de verkar på tv. Det är kul att vara här, trots att vi inte är många ryska fans. Själv har jag träffat åtta personer. I Stockholm i fjol var vi över hundra. Kirill Perepelkin och hans lilla skara har ingen egen artist att heja på i kvällens semifinal, då det var meningen att Julija Samojlova skulle representera Ryssland på scen. Samojlova är portad från att resa in i Ukraina eftersom hon deltog i en konsert på det ockuperade Krimhalvön i fjol. Formellt har hon brutit mot lagen eftersom hon reste in till Krim från Ryssland. Samojlova är ingen särskilt känd artist i Ryssland och hon nominerades utan uttagning, i en sluten process som leddes av statliga Kanal 1. Att hon sitter i rullstol har fått många att dra slutsatsen att valet handlade om att samla sympatier och hindra publikens burop i arenan – något som flera ryska artister fått utstå de senaste åren. I Ukraina är många övertygade om att Samojolova dessutom valdes för att hon hade uppträtt på Krim, vilket gjorde att Ukraina var tvunget att förvägra henne inresetillstånd. Både Ryssland och Ukraina kan åka ut för sanktioner efter årets Eurovision. Ukraina för att man inte lät Samojlova delta och Ryssland för att man har bojkottat ledningsmöten med obligatorisk närvaro för alla medlemsländer. Kirill Perepelkin anser att skandalen egentligen är ett resultat av att varken Ryssland eller Ukraina hade någon lust att se en rysk artist uppträda i Kiev. – Samojlova är en svag sångerska och låten är dålig. Vi har ju alltid varit i final och skickat våra bästa artister, varför skulle vi skicka en sångare som ingen har hört talas om? Jag är helt övertygad om att de ville ha en artist som ingen skulle våga bua ut. Att hon hade besökt Krim tror jag däremot att Kanal 1 inte ens kände till, det var ju på en liten obetydlig konsert med några tusen i publiken och hon var bara en av många som uppträdde där. Men Ukraina ville inte heller ha henne hit och därför passade det dem bra att hon hade varit på Krim. Varken Ryssland eller Ukraina ville egentligen ha någon rysk artist, det är min uppfattning. Det hade varit bättre om Ryssland hade dragit sig ur från början, säger Kirill Perepelkin. En av de mest kända personerna i de ryska Eurovisionskretsarna är Andrej Michejev, eller Andy som han föredrar att kalla sig. Han ansvarar för Eurovisionsnyhetssajten esckaz.com, den största tvåspråkiga sajten på både ryska och engelska. Michejev är en respekterad veteran i Eurovisionssammanhang och tar den aktuella skandalen med jämnmod. – Jag anser inte att Eurovision ska vara fri från politik. Det har alltid funnits politik i Eurovision, något annat är inte möjligt. Titta på Armenien och Azerbajdzjan, till exempel. Samojlova är en annan fråga, det handlar om ukrainsk lagstiftning. Eurovisions främsta uppgift är ändå att bygga broar. Ryssland borde bara ha sänt en annan deltagare, det skulle ha funnits många andra artister, på hög nivå dessutom, säger Michejev. Själv förhördes Andy Michejev i flera timmar på gränsen då han reste in i Ukraina. I synnerhet unga ryska män kontrolleras extra noga av det ukrainska gränsväsendet, eftersom många ryska frivilliga har deltagit i kriget i Donbass. – Jag vet en hel del ryska fans som lät bli att komma till Kiev eftersom de inte ville bli deporterade på flygplatsen. Själv förhördes jag i över en timme – men de släppte i alla fall in mig i landet och det är huvudsaken. Jag älskar Kiev, jag har en massa vänner här. Några negativa reaktioner har jag inte stött på. Många fler ryska fans borde ha kommit, det är synd att de missade den här möjligheten att festa och umgås. I frånvaro av Samojlova har en ny rysk favorit seglat upp – den 17-åriga bulgariska artisten Kristian Kostov. Hans pappa är bulgar och mamma från Kazakstan, själv har han ryskt medborgarskap och är född och uppvuxen i Moskva. Den ryska pressen, bland annat kvällstidningarna Moskovskij Komsomolets och Komsomolskaja Pravda, skriver i flera reportage om hur Kostov har deltagit i ryska talangtävlingar, coachats av Dima Bilan (som vann Eurovision 2005) och på det hela taget kan betraktas som en rysk artist. Kirill Perepelkin tillhör inte Kostovfansen. Han har i stället bestämt sig för att heja på den portugisiska storfavoriten Salvador Sobral. – Det här är framför allt en fest och en upplevelse och det är därför jag är här. Det hela kommer att lugna ner sig. Nästa år är Ryssland med igen.


Susanne Ljung: Under ytan är Ivanka Trump mer lik pappa än vad man kan tro

Summary: STILKRÖNIKA. Även om Ivanka Trump har ett eget modemärke är det inte kläder hon brinner för utan snarare kommers.

Det finns många som anser att den svala Ivanka Trump utgör en välgörande motpol till sin hetlevrade far, USA:s president Donald Trump. En 36-årig yrkesarbetande trebarnsmor som pratar om vikten av betald föräldraledighet och bättre barnomsorg. Någon som förmår förmedla vad dagens kvinnor tycker och tänker till en 70-årig man vars värderingar är gårdagens. Men sorry, skenet bedrar. Bakom Ivanka Trumps välpolerade yttre och återhållsamma sätt står en kvinna som är mer lik sin pappa än vad man kan tro. Och det handlar inte om att de båda favoriserar superlativer som ”tremendously” för att understryka egna framgångar. Stolt kallar hon sig för ”pappas flicka” och gratulerar sig till att ha byggt upp en framgångsrik business, trots att hennes modemärke ”Ivanka Trump” ofta kritiseras för plagiat och arbetsvillkoren för arbetarna i konfektionsfabrikerna i Kina ifrågasatts. Märkets knälånga kjolar, högklackade pumps och måttligt urringade toppar sägs spegla hennes personliga stil, men produkternas pris och kvalitet ligger långt ifrån den lyx och glamour som familjen Trump så gärna vill förknippas med. Det hindrar inte att namnet ”Ivanka Trump” har licensierats till hundratals varor i tjugotalet länder, även efter att pappa blev president. För det är förstås inte kläder som Ivanka Trump brinner för, utan kommers. 2009 gav hon ut boken ”The Trump Card: Playing to Win in Work and Life” där hon skriver att hon redan som fjortonåring hade utvecklat smak för mode och stil – ”men framför allt för att tjäna pengar”. En bok som för övrigt börjar med orden ”man får ingenting gratis, varken i karriären eller livet”. Inte heller hon, menar hon, och berättar om ögonblicket det stod klart för henne att hon inte kunde förlita sig till familjens förmögenhet i framtiden. Det var när hon som tonåring tvingades flyga i ekonomiklass till franska rivieran medan föräldrarna satt i första klass. En för henne chockerande, men danande, upplevelse. Efter universitetsstudier valde Ivanka Trump därför att ge sig in i fastighetsbranschen, precis som pappa. Men 2007 startade hon ett smyckesmärke för ”kvinnor som köper smycken till sig själva”. Ett koncept som hon hävdade var helt nytt. Det var det inte. 2011 lanserade hon ett modemärke som vände sig till moderna yrkeskvinnor. Också det en helt ny idé, enligt Ivanka Trump. Det var det självklart inte. Men som ett av råden i hennes bok lyder: ”Vad som uppfattas som sant är viktigare än verkligheten. Om någon tror att något är sant är det viktigare än om det verkligen förhåller sig på det viset. Det innebär inte att man ska vara falsk eller vilseledande, men ansträng dig inte i onödan att rätta till en felaktighet om den är till din fördel”. I november 2016 försäkrade Ivanka Trump att hon skulle ”bara vara en dotter till presidenten”. I dag är hon formellt anställd, om än utan lön, som ”assistent till presidenten” och sitter självklart med på möten med världsledare. Hon har (i alla fall tillfälligtvis) lämnat sina företagsuppdrag. Nyligen besökte hon kvinnotoppmötet W20 i Berlin, inbjuden av den tyska förbundskanslern Angela Merkel. En sammankomst med världens ledande kvinnor, som bland annat Kanadas utrikesminister Chrystia Freeland och Christine Lagarde, chef för Internationella valutafonden, IMF. Det föranledde en redaktör för en tysk affärstidning att fråga vem Ivanka Trump egentligen representerade. Var det sin pappa i rollen som USA:s president, det amerikanska folket eller sin business? ”Verkligen inte det senare”, replikerade hon snabbt men gav ett svävande svar på vad hon gör, eller vill, som assistent till världens mäktigaste man. Men klart står att båda är rörande överens om att det viktigaste för familjens varumärke inte är vad man säger, utan att man syns. Mer om Ivanka Trump Nyligen publicerades Ivanka Trumps bok, ”Women Who Work: Rewriting the Rules for Success”. I den upprepar hon historien från sin första bok om hur hon tackade nej till en praktikplats på Vogue som Anna Wintour erbjöd henne. Uppenbarligen skaver valet fortfarande. ”Jag kommer nu att göra gratisreklam: gå och köp Ivankas grejer”. Det sade Kellyanne Conway, rådgivare till den amerikanske presidenten Donald Trump, efter kritik att modemärkets hemsida publicerade uppgifter om vilka smycken Ivanka Trump burit under en tv-intervju efter valet. I februari lade Ivanka Trump ut en video på Instagram där hennes 5-åriga dotter Arabella sjunger på ”gott nytt år” på mandarin inför det kinesiska nyåret. Av en händelse antog Kina tre nya licensansökningar för märket ”Ivanka Trump” samma dag som hon och pappa Trump dinerade med Kinas president Xi Jinping i april. Susanne Ljung Susanne Ljung är journalist och programledare för det hyllade mode- och kulturprogrammet ”Stil” i Sveriges Radio. Hon bor i Stockholm och New York och medverkar i Lördagsmagasinet varje vecka. Läs tidigare stilkrönikor här


Emma Watson vann könsneutralt pris

Summary: Den brittiska skådespelerskan Emma Watson vann historiens första könsneutrala skådespelarpris på MTV Movie and TV Awards.

Emma Watson, som bland annat spelat Hermione i filmatiseringen av Harry Potter-böckerna och nu aktuell i rollen som Belle i filmen ”Skönheten och odjuret”, vann historiens första könsneutrala pris för sina skådespelartalanger på MTV Movie and TV Awards. – Den första utmärkelsen i historien som inte separerar de nominerad baserat på deras kön säger något om hur vi uppfattar mänskligheten, sade hon i sitt tacktal. – MTV:s beslut att skapa en könsneutral skådespelarutmärkelse betyder något olika för alla, men för mig indikerar det att skådespeleri handlar om förmågan att iklä dig någon annans skor. Och det behöver inte delas upp i två olika kategorier, fortsatte hon. Läs mer: Disney gör sin första samkönade kärleksscen någonsin Men alla var inte lika entusiastiska över de könsneutrala utmärkelserna. Den brittiska tv-personligheten Piers Morgan smädade Emma Watsons utmärkelse och beskrev den som en del av en ”fullständigt löjlig” kultur av politisk korrekthet, enligt the New York Times. Den 13-årige brittiska skådespelerskan Millie Bobby Brown, aktuell i Netflixserien ”Stranger things”, mottog utmärkelsen för bästa skådespelare i kategorin tv-serier. Även det priset var det första som saknade uppdelningen i manliga respektive kvinnliga skådespelare. Läs mer: Emma Watsons privata bilder stulna och läckta MTV:s priser omdanades rejält i år genom att slopa de två könskategorierna och döpa om utmärkelserna från MTV Movie Awards till MTV Movie and TV Awards. Vinnaren utsågs genom en allmän omröstning.


Ung kärlek i krigets skugga

Summary: Med krigstidsdramat ”Frantz” gör François Ozon sin bästa film på länge. Läckert svartvita bilder ramar in berättelsen om såväl ung kärlek som nationalismens smygande gift.

”Frantz” Regi, manus: François Ozon I rollerna: Pierre Niney, Paula Beer, Ernst Stötzner m fl. Längd: 1 tim 53 min (från 11 år). För ett par år sedan intervjuade jag en surmulen François Ozon. Den franske regissören hade en dålig och enstavig dag, tills jag av någon anledning nämnde Ernst Lubitschs mästerverk ”Design for living” från 1933. Inte oväntat med tanke på herrarnas släktskap. Lubitsch skicklighet som regissör – i såväl födelselandet Tyskland som i emigrationens USA – var att blåsa liv i sina filmer med rapp dialog och en förmåga att på några scener ringa in sociala koder. För att sedan kunna bryta mot tabun, gärna som i ”Design for living” med sex. Men mitt bland alla smarta screwballkomedier gjorde Lubitsch, nästan parallellt med ”Design for living”, pacifistdramat ”Broken lullaby”. Det är ett tragiskt kärleksdrama där en fransman efter första världskriget dyker upp i en tysk stad och gör bekantskap med fästmön till en död soldat på motståndarsidan. Även om François Ozon är en betydligt mer genreotrogen regissör än Ernst Lubitsch någonsin blev, kunde man mot bakgrund av filmer som ”Åtta kvinnor” eller ”Potiche – en fransk troféfru” tro att skulle han en dag göra någon nyinspelning, då skulle det bli på något som trekantskomedin ”Design for living” snarare än ”Broken lullaby”. Därför är det en bit in i ”Frantz” djupt tillfredsställande att konstatera att adaptionen inte bara är François Ozons bästa film sedan ”Swimming pool” 2003, utan att Ozon även dragit fram det bästa hos både sig själv och ur Lubitsch material. Med läckert svartvitt foto – skräddarsytt för den som gillar långa skuggor över regnvåta kullerstensgator – och bildinställningar som känns närmare förkrigstid än samtid ångar ”Frantz” av fransk poetisk realism. Inbryt av stråkar och tungt piano stärker intrycket. Så är ärendet också, vid sidan av sorg och alienation, kultur och kärlek. Redan när Adrien (Pierre Niney) dyker upp vid soldatgraven i Quedlinburg 1919 med sina pojkaktigt utstående öron och sin tunna mustasch är det uppenbart att den sorgklädda Anna (Paula Beer) blir mer än nyfiken på honom. När Adrien försiktigt knackar på hos hennes döde fästmans föräldrar avvisar de honom först: fransmän står inte högt i kurs. Snart kliver Adrien med hjälp av Anna in i deras liv: Adrien var, säger han, vän till deras son Frantz före kriget. Frantz som egentligen älskade fransk kultur. Som skickades i strid av sin nationalistiska läkarpappa. När föräldrarna inser att Adrien är en skicklig violinist som citerar poesi och gillar konst växer i stället deras värme. Och Annas. Men det är inte bara en film om de starka personliga känslorna (när de uppstår växlar scenen för en stund, mycket effektivt, till färg). Ozon använder blicken som redan finns i dramat på hur samhällens känsloband är dragna. I en central scen följer Adrien med Anna på vårbalen. Han blir uppbjuden av tyska flickor till ringdans, till männens ilska. I påföljande scen bryts detta mot en annan ring: när Frantz pappa vill sitta ner med sina vänner ur nationalistföreningen avböjer en efter en runt bordet hans erbjudande om öl: ”Varför tar du inte med dig fransosen i stället?” De nationella känslorna kommer att eka senare på andra sidan gränsen, när ”Marseljäsen” sänder både rysningar och obehag genom Anna – en av filmens bästa scener. Med en klyscha skulle jag kalla ”Frantz” för en ”rik” film. Men den är helt enkelt bara förskräckligt bra. Liksom Michael Hanekes ”Det vita bandet” är det en film som fångar en specifik mentalitet vid en viss tid, men som skapar något allmängiltigt. Samtidigt är styrkan i ”Frantz” att intrigen varken är metafor eller allegori över nationalismens hatiska gift. Genom ett återkommande Ozongrepp – narrativen vi väver om oss själva, lögnerna, identitetslekarna – blir det också en berättelse om en ung änkas livsval och kärlek. Anna slirar på sanningen lika mycket som Adrien och kanske tidigare även Frantz. Paula Beer är underbar som den ur sorgen uppvaknande Anna, och lyfter hennes frigörelse till förgrunden av filmen. Det tog närmare hundra år. Men med ”Frantz” har Ozon flyttat fokus från de döda männen till kvinnorna som levde vidare – och det Europa som fortfarande försöker hitta sig självt över gränserna. Det är storartat. Se mer. Tre filmer om första världskriget: ”The four horsemen of the apocalypse” (1921), ”Hotel Imperial” (1927), ”Västfronten 1918” (1930). Med läckert svartvitt foto – skräddarsytt för den som gillar långa skuggor över regnvåta kullerstensgator – och bildinställningar som känns närmare förkrigstid än samtid ångar ”Frantz” av fransk poetisk realism.


The Sun publicerade felaktig nyhet om prins Philips död

Summary: Den brittiska tabloidtidningen The Sun publicerade under morgonen den felaktiga nyheten att prins Philip, gift med drottning Elizabeth, hade gått bort.

Tabloidtidningen The Sun, som ägs av den kontroversielle mediemogulen Rupert Murdoch, reagerade för tidigt på uppgifterna om att det brittiska hovet kallat till akut möte under natten till torsdag. Under torsdagsmorgonen publicerade de av misstag en ofärdig artikel med uppgifter om att prins Philip, gift med drottning Elizabeth, gått bort. ”Prins Philip död vid 95, hur dog hertigen av Edinburgh, etc etc” var rubriken på artikeln som publicerades och sedan raderades bara minuter senare. Vid en Googlesökning kan dock en förhandsvisning av den halvfärdiga artikeln fortfarande ses. Läs mer: Prins Philip drar sig tillbaka från officiella uppdrag Flera franska tidningar rapporterade uppgiften vidare innan de insåg missen. I sociala medier har det spekulerats kring vad det blixtinkallade mötet kan betyda, och om allt står rätt till med det åldrade drottningparets hälsa. Under förmiddagen kom nyheten om att prins Philip vid 95 års ålder drar sig tillbaka från alla officiella uppdrag från och med i höst.


Jimmy Kimmel känslosam om sonens hjärtfel

Summary: ”Om ditt barn är döende, men det inte behöver bli så, borde det inte spela någon roll hur mycket pengar man tjänar”, sa Jimmy Kimmel i sin talkshow.

Talkshowprogramledaren Jimmy Kimmel har blivit känd för humorinslag av det lite råare hållet: vuxna som filmar sina gråtande barn när de berättar att de ätit upp allt deras godis, kändisar som får läsa upp Twitters värsta hån mot dem och inte minst Kimmels drift med skådespelaren Matt Damon som pågått under många år. Men under gårdagens avsnitt av "Jimmy Kimmel live" fick tittarna se en annan sida av tv-stjärnan. Förra veckan födde hans fru Molly McNeary parets andra gemensamma barn. Men pojken föddes med ett hjärtfel och fick opereras akut. Jimmy Kimmels röst brast flera gånger när han berättade om händelsen för publiken och manade amerikanska politiker att ge alla tillgång till bra sjukvård. – Om ditt barn är döende, men det inte behöver bli så, borde det inte spela någon roll hur mycket pengar man tjänar, sade Jimmy Kimmel.


Alien: Att sjunga fritt är stort

Summary: Kåseri. Jag introducerade av en slump Ingmar Bergmans version av Mozarts opera "Trollflöjten" för min dotter. En dag senare önskade hon sig en panflöjt.

Min lillasyster har i vuxen ålder avslöjat hur mycket hon avskydde att gå på stan med mig när vi var unga. Orsaken? Jag sjöng alltid för mig själv. Min syster som alltid haft ett bättre utvecklat sinne för vad som är pinsamt, skämdes naturligtvis ögonen ur sig när vi stod och väntade på tunnelbanan medan jag ogenerat trallade på min senaste sångläxa, andrasopran-stämman i ett körstycke eller en rolig låt av Galenskaparna. Det var inte frågan om den där typen av förstrött hummande som kan uppstå när man lyssnar på musik i lurar och inte fattar att någon hör att man sjunger med, men – och det måste jag ändå säga till mitt försvar – inte heller ohämmad sjunga-i-duschen-koloratur. Mer ”jag sjunger för att jag tycker att det är roligt och det skäms jag inte för”. Men det gjorde alltså min syster. Med tiden upphörde okynnessjungandet. Först begränsades det till körsång under mer kontrollerade former, och på sistone har jag mest sjungit snaps- och vaggvisor. Så introducerade jag av en slump Ingmar Bergmans version av Mozarts opera "Trollflöjten" för min dotter. Den blev en omedelbar favorit trots att både ljud- och bildkvaliteten på youtube-versionen (och min sönderspelade lp-box) lämnar en hel del i övrigt att önska. Håkan Hagegårds Papageno-charm och den skräckinjagande Nattens drottning tycks uppenbarligen trotsa både tidens och teknikens brus. En dag senare önskade hon sig en panflöjt. Dagen därpå hörde jag hur hon trallade favoritpartier ur ”En fågelfångare som jag” för att sedan undra ”vad betyder det att död och förtvivlan övermannar mig?” Nu sjunger hon Nattens drottnings berömda aria i busskön. Jag tycker självklart att hon är underbar men får erkänna att alla toner inte riktigt sitter perfekt. Ännu. Men jag säger inget. Häromdagen upptäckte jag så att jag själv gick och sjöng på väg från bussen. Och jag som trodde att jag liksom hade mognat, vuxit ifrån de där pinsamma fasonerna och lärt mig vad som passar sig och inte. Men så var det alltså inte. Jag hade bara lyssnat på fel musik under alldeles för många år. Men numera ska jag försöka hålla tyst i min lillasysters sällskap.


Komiker ordnade alternativ korrespondentfest

Summary: Will Ferrell och Steve Buscemi fanns bland gästerna på komikern Samantha Bees alternativa korrespondentfest i natt. ”Den nye killen behövde bara 100 dagar och anses nu vara tidernas värste president”, sade Ferrell i sin monolog som George W Bush.

Redan i februari meddelade president Donald Trump att han bryter traditionen och nobbar årets korrrespondentmiddag för Vita husets reportrar i Washington. Medan middagen, som i vanliga fall är en glittrande galakväll full av humor och satir, ägde rum i natt svensk tid pågick därför en alternativ fest i regi av komikern och skådespelaren Samantha Bee. Under vinjetten ”Not the White House correspondent dinner” och med fokus på humor hyllade Bee, som bland annat spelat korrespondent i ”The daily show” och numera leder satirprogrammet ”Full frontal”, den fria pressen med hjälp av inbjudna gäster. Bland andra medverkade skådespelarna Steve Buscemi, George Takei och Marietta ”Retta” Sirleaf samt komikern Patton Oswalt, skriver Vanity Fair. Kvällens hemligaste gäst var Will Ferrell, som dök upp som tidigare presidenten George W Bush. Ferrell, som tidigare gjort succé som Bush i ”Saturday night live”, hade inte helt oväntat siktet inställt på Trump och hans tid i Vita huset i sin tio minuter långa monolog: ”Vad gillar ni mig nu då? Väldigt länge ansågs jag vara den värsta presidenten någonsin. Det har ändrats nu. Och det tog bara 100 dagar! Jag behövde åtta år, en katastrofal översvämning, ett krig byggt på en lögn och en ekonomisk katastrof. Den nye killen behövde bara 100 dagar och anses nu vara tidernas värste president”, sade han bland annat. Läs mer: Korrespondentmiddag utan Trump – ”Vi är inte fejkade nyheter”


”När jag skriver musik är känslan av intigheten inte så påträngande”

Summary: Med bandet Broder Daniel förändrade Henrik Berggren svensk rockmusik för alltid. Nu gör den mytomspunne indiesångaren comeback. Här berättar han om sina drömmar, sjukdomen och relationen till Håkan Hellström.

Lördagen den 9 augusti 2008 strax efter midnatt är Broder Daniels avskedsspelning på Way out west-festivalen över. Bandet går av Flamingoscenen. Ett förtvivlat vrål, ja förtvivlat, stiger ur publiken. Sångaren Henrik Berggren – i hatt, kravatt och cape med rött sidenfoder – återvänder. Mascaran fortsätter att rinna i de tätt packade leden av kvinnliga fans, unga män hulkar. Ensam och med akustisk gitarr sjunger han sedan ”No time for us”. Han upprepar refrängens ”no time for us” tjugofyra gånger innan han slutar. När grät någon senast för ett svenskt popband? Sydsvenskans kritiker Håkan Engström skriver efteråt: ”Man behöver inte mena att hans romantiskt lagda och omsorgsfullt odlade utanförskap är en pose eller nödvändigtvis är pubertal för att inse att hans texter och nihilistiska framtoning har en särskild förmåga att träffa hjärtroten hos uppväxande människor i närkamp med vuxenvärldens förväntningar och krav på social anpassning.” Livet har förändrats på flera omvälvande sätt för Henrik Berggren sedan dess. Ett långt förhållande har tagit slut, två av hans närmaste vänner har dött, en av dem, Anders Göthberg – bandets gitarrist – begick självmord (han hyllas nu i låten ”Run Andy run” på nya albumet ”Wolf’s heart”). Den forne Broder Daniel-sångaren är dessutom sjuk. I snart fem år har Berggren levt med ME/CFS (Chronical fatigue syndrome). En diagnos som kännetecknas av utmattning, sömnstörningar, smärtor och neurologiska symtom. Resultatet är en bedövande trötthet som inte går över av vila. – De allra flesta får min sjukdom efter en influensa, så var det för mig också, säger han när vi möts en tisdag vid Norra Hamngatan (han är fortfarande klädd i sin ”dandyhatt” och silkeskravatt, Way out west-capen har dock bytts mot ullrock.) – Jag märkte det direkt, plötsligt fungerade ingenting. Jag kan inte hitta ord och glömmer namn och mina minnen när jag är dålig, jag har gått igenom vårdapparaten, men det finns inget botemedel i dag. Diagnosen, den kraschade relationen och vännernas hastiga bortgång kom slag i slag. Han säger att det kändes som hans liv gått åt helvete just när han trodde att hans bästa tid i livet väntade. Varför trodde du det? – För att jag hade lämnat så många problem bakom mig, drickandet och knarkandet och hatet och bitterheten och allt det där. Jag kände mig ganska positiv och i viss harmoni med min omvärld och mänskligheten och så kom de här sakerna. Och värst var förstås sjukdomen, den är som … död för mig. Jag har fått ge upp allting. Han upplever att hans ”själ lämnat det här livet”. Som om den inte längre är särskilt intresserad av någonting. – Det är inte det att jag inte har något inre liv, understryker han. Nu när jag lever isolerad så blir ju det inre livet rikare, men det är så många saker som man inte kan hänga med på eller realisera eller hålla uppe. Och till slut blir effekten att man inte är med alls. Du hamnar utanför. – Ja, utanför allting som lever. I sista versen på nya låten ”I need protection” liknar han sin trötthet med helvetets eviga fasor, ”the dragons rise up ’round me/waves of weakness take me/sucking me under, sinking in blindness/from the surface of consciousness, touching non-existence”. Varför går det inte att skapa ett bra liv trots sjukdomen? – För att den påverkar hela min organism – jag kan bli trött av att titta på film utan att jag rör en fena. Jag var rädd för att jag inte skulle klara att göra någon skiva, men det blev mycket bättre när jag fick antidepressiv medicin och nu är den ju faktiskt gjord. Under våra möten i Göteborg återkommer han flera gånger till hur lycklig han är för sitt soloalbum. För att repetitionerna inför vårens och sommarens konserter har gått så bra. I fem av texterna på ”Wolf’s heart” sjunger du om en högre makt – ”Lord, can you hear me?”, eller ”Lord I drew the pain”, ”Lord, I don’t know why”, ”Lord, I wanna live” eller ”Lord, I’m staring into night”. – Jo, men jag sjunger inte det där för att jag är troende, utan för att det ibland inte finns någon annan att tilltala. Det känns som det naturligaste i världen att sjunga så, vilket ju är underligt för jag har gått åt motsatt håll. Jag var inte troende förr, men nu med sjukdomen har jag verkligen blickat in i intigheten och sett att det är ingenting där. Jag ser intighet över allting. Förklara. – Jamen, att det ligger ett täcke av intighet över alla människor som jobbar och gör saker, en meningslöshet. Om hela vardagen saknar värde, vad återstår då som meningsfullt? – Jag vet inte. Musik? Ja, när jag skriver musik eller sjunger så är känslan av intigheten inte så påträngande. Vi åker bil förbi Brantingmotet och Ramberget till Lindholmen och tittar på omgivningarna. De lyftkranar på varvsområdena som ännu står kvar, de bostadsrättsföreningar och techföretag som flyttat in i fabrikslokalerna. Berggren ligger i passagerarstolen med ryggstödet fällt bakåt för att vila. Över Älvsborgsbron och via Sjöfartsmuseet når vi Masthuggskyrkan längst upp på Stigberget. Det var åratal sedan han var här. Vi står högt ovan staden med en vid utsikt. I väster anas Vinga fyr bortom Älvsborgsbrons pyloner, i nordost, bakom Ullevi, ligger Göteborgs högre samskola. Skolan där Broder Daniel bildades 1989 när han gick i åttonde klass. Håkan Hellström, i parallellklassen, blev trummis, Daniel Gilbert basist. Skolan listar numera stolt de tre rockmusikerna ihop med andra bemärkta elever, som mattesnillet Arne Beurling som knäckte Hitlers krypteringsmaskiner, förre Volvo-chefen Pehr G Gyllenhammar, folkpartiledaren Maria Leissner liksom Östen Sjöstrand i Svenska Akademien. – Det var en skola för skötsamma övre medelklassbarn, de flesta blev ekonomer eller läkare i min klass, sammanfattar Berggren. Han beskriver hela dagar av ”enbart dagdrömmande” i klassrummen. Drömmar om klädstilar, orädd indiemusik och sanna låttexter. Bandet blev ett eget universum som han ”drömde fram”. – Jag har ingen speciell musikalisk begåvning, men jag har tänkt ut mycket om musiken och texterna. Det jag är bäst på är att tänka. Det märkte jag när jag pluggade filosofi. Dina vänner från skolåren beskriver dig som excentrisk redan då, ”freakig” – du bar udda kläder, slokhatt och glittersmink. – Det där började i högstadiet, vi var några som stack ut och de flesta av dem blev ju med i Broder Daniel. Innan dess var jag blyg och tillbaka- dragen, men när jag kom in i puberteten sade det poff och med en gång så blev jag exakt som jag är nu, ler han. I hemmet tilltog snart friktionen. – Min mamma var lärare och väldigt överbeskyddande och ville att jag skulle ha en akademisk utbildning så det blev bråk under många år. Jag revolterade på alla de vanliga sätten och var till och med … vandal ett tag. Vandal? – Jag slog sönder saker på stan och dömdes för skadegörelse, två bilar och en Pressbyrå. Det var underligt alltihop, men jag var också väldigt ung då. En slående sak med offentliga svenskar som avviker från normen som du – och exempelvis Kristina Lugn, Zlatan, Silvana Imam och Mikael Persbrandt – är att ni väcker större beundran än era lågmälda kollegor gör, trots att man som svensk uppfostras att inte sticka ut. – Jo, jo, visst, men det är kompromisslösheten och ihärdigheten som folk beundrar tror jag. Och det Broder Daniel stod för var ju också en annan livshållning, något större än bara musik. Som att det går att kräva något mer av livet. Att man inte bara behöver vara ett offer för allting och att det man känner, som missnöje till exempel, är legitimt. Fast vissa störde sig ju också, jag mötte väldigt mycket motstånd. Broder Daniel sjöng rastlöst om det sköra, om utanförskap och självtvivel – ”monday, tuesday, wednesday, friday – no one cares about me”. men också om att alltid tro på sig själv och sitt drömmande. Henrik Berggren sjunger fortfarande om sådant. I första låten på ”Wolf’s heart”, ”Hold on to your dreams”, uppmanar han i refrängen sina lyssnare att sväva högt över och bort från en ovärdig vardag, ”fly little wings/run like the wind”. Hans soloalbum ekar på många sätt av Broder Danielska budskap och ackordföljder, men texterna är mer mångtydiga. På de fyra skivor bandet hann ge ut mellan 1995 och 2003 var både verser och refränger avklädda, renskrubbade från adjektiv och blommiga metaforer. I deras mest sönderspelade låt ”Shoreline” fångar Berggren ett själlöst Göteborg i några få nedkokta vi-mot-dom-verser: ”Oh this town kills you when you are young (…) I’m not the boy I used to be, this town has got the youth of me/all the eyes turn hollow, from the work of sorrow (…) standing on the paving, by the office building/they got so much to do, never time for you/you die young, you die when you’re young”. – Det är ju enbart påståenden i BD-texterna, säger han och skrattar lite. Men i dag är jag jätteglad för att jag skrev så. Jag störde mig väldigt mycket då på folk som använde ett för gåtfullt språk. Jag fick känslan av att de ofta inte hade något att säga och dolde det med ornamentik. Jag ville göra motsatsen och hade starka inre känslor och tankar att sjunga om, det behövdes inte mer. De öppna texterna underlättade igenkänningen. – Det var idén. Det jag försöker göra nu är att förena det öppna med att skriva med mer … avancerade verktyg. Jag vill göra bådadera och känner mig kapabel till det. Och det som fick mig att skriva så enkelt förr handlade ytterst inte om att undvika ett ornamentrikt språk utan om sanning och falskhet. Jag ville skriva så att det hördes att det var sant. Sanning och bristen på den omkring oss engagerar honom. Albumets titel, varghjärtat, ser han som en symbol för den ”bittra, hatiska, men stolta” attityd som han utvecklade när puberteten och hans band skenade i gång. – Den attityden är ju i grunden negativ, men rymmer samtidigt viljestyrka och ihärdighet. Jag var ganska medveten om det här redan under BD-tiden och har nog alltid velat bli av med den. Jag har mer och mer insett att vargen föder sig själv. Har man en negativ attityd till det mesta så blir man bemött på det sättet och går miste om mycket. Var kom den bitterheten, ”kriget” som du talar om, ifrån? – En avund mot vad de andra hade – trygghet och belåtenhet. Det hade inte jag, jag var otrygg. Det var alltid bråk i mitt föräldrahem och sedan födde sig vargen bara mer och mer och bandet bidrog ytterligare till allt det. Ändå blev du ju tidigt en hårt kramad artist, en särling som sedan dess hyllats och älskats mer intensivt än de allra flesta popartister får uppleva. – Jo, jo, men jag älskas ju just för att jag känner och skriver så här och är så som jag är. Det har med varandra att göra. Ytterst handlar det väl om att publiken kan identifiera sig med mig och tror på att jag menar vad jag sjunger. På Göteborgs stadsmuseums utställning om musiklivet i staden hänger just nu ett citat från ett BD-fan uppsatt: ”Visst gjorde det ont som fan att lyssna på dem, men det gjorde mer ont att inte göra det.” Broder Daniel fick sitt publika genombrott 1998 när regissören Lukas Moodysson tog med flera låtar från deras tredje album ”Broder Daniel forever” i sin ”Fucking Åmål”, ett lyhört soundtrack till en film som kom att ses av nära 900 000 biobesökare. Fem år senare gav bandet ut sitt sista studioalbum ”Cruel town”. Vad är ditt förhållande till musik i dag, fjorton år senare? – Jag lyssnar på all möjligt nytt som jag hör talas om, men också en del jag lyssnade på under BD-åren, fast inte Smiths, Iggy & The Stooges eller Spacemen 3 längre, däremot Black Sabbath – så länge det är Ozzy som sjunger. Berggren gillar också socialrealism. Han är särskilt svag för Bruce Springsteens låt ”Born in the USA” försäkrar han. Ändå har han i många år mest spelat klassisk musik, framför allt Bachs många kantater. Intresset för orkestermusik har han ärvt från sin mamma. – Fast hon lyssnar mest på opera, hon tycker att Verdi är den största kompositören, det är ju faktiskt helt idiotiskt. Vad är det hos just Bach som du återvänder till? – Kanske att det är musik från en annan tid. Det finns inget ego i Bachs musik, inga gester och ingen individ utan det är alltid något allmänmänskligt, allmängiltigt, dessutom är den väldigt ödmjuk. På senare tid har jag velat lyssna på musik med riktig smärta, sådant som man verkligen tror på och det har jag nästan bara hittat i Bach och en del blues. Varför dras du till musik med smärta? – Det har med min sjukdom att göra. I ett visst tillstånd när tjacket, Attentin-tabletterna jag medicineras med, går ur kroppen på kvällarna så duger det bara med sådan musik. Det är den enda musiken jag kan intressera mig för, även om den inte hjälper mig. Det är onsdag lunch och Henrik Berggren halvligger osminkad i ett rum på femte våningen i ett hotell intill Centralstationen. Hatten är lagd på sängbordet. Han tänker recitera en aforism, en egen. Han tycker om att skriva sådana, men hymlar inte med att två favoritförfattare, den romerske historikern Publius Cornelius Tacitus och 1600-talshertigen François de La Rochefoucauld är stora inspirationskällor: ”Om man får mycket kärlek då kan man också ge mycket kärlek”, inleder han och gör en liten konstpaus innan han tillägger: ”få hat, ge hat”. Henrik Berggren beskriver sin boksamling som en inre värld som han numera sällan lämnar. Sedan insjuknandet ägnar han dagarna åt att ligga och läsa. Han köper allt fler e-böcker, ibland samma titlar som ljudböcker dessutom för omväxling. Ny litteratur, efter 1950, och den svenska utgivningen har han dålig koll på klargör han. Helst går han många sekel tillbaka i tiden. För att kunna tillgodogöra sig sin favoritlitteratur på originalspråken har han läst universitetskurser i latin och grekiska, men också filosofi, psykologi, franska, litteraturvetenskap och dessutom en distanskurs i engelsk litteratur på Harvard. – Jag har alltid varit inskriven på universitet, men i många år läste jag inget utan var bara full, det har gått i vågor. Jag läser dessutom väldigt långsamt och noga. Hur blev bokläsandet en så stor del av dina dagar? – Det är kanske bara en vana vid att ha en egen värld att gå in i. Men nu är det ju också ett sätt att få komma i kontakt med vad andra människor känt och tänkt, vad som hänt. Det kan ju dessutom vara skönhetsupplevelser, som i poesin. Han behöver vila en stund igen, släcker ljuset. Vi återkommer efteråt till Göteborgsmusiken. Om de likasinnade kollegorna i sjuttiotalspunkiga Liket lever, Cortex, Union carbide productions, Blue for two, och Soundtrack of our lives till de efterföljande som Bad cash quartet, Honey is cool, Tough alliance och Hästpojken. Freddie Wadling fanns med under alla de här decennierna som ett kraftcentrum, en portal-figur. Berggren växte upp med hans musik, sista gången de träffades var på en festival i Norrland. – Han kom fram och sade ”du är behållningen i din generation” och lade till ”ge inte upp”. Jag uppfattade det som att han kände någon slags plikt att säga det till mig. Det gjorde mig rörd. Berggren bor numera i det radhus utanför centrala Göteborg där hans barndom och vandalår utspelades. Han har fått ta över det från sina föräldrar. Här står prydligt ansade häckar längs faluröda huskroppar. Dagtid ligger bilparkeringarna och de asfalterade gångbanorna tomma i väntan på de arbetsföra. Det är en oväntad biotop för en svartsynt nihilist på korståg mot hela vardagens bleksiktighet. Han betalar ingen hyra, hans pappa brukar dessutom ta hand om mobilräkningarna. Broder Daniel-åren var inte lönsamma, ”betalningen bestod ofta i studentrum att sova i och bensinpengar”, sammanfattar i dag Daniel Gilbert bandets första år. Med nya albumet och turnén väntar större gager för sångaren. – Ibland får jag in små inkomster från de gamla BD-skivorna och så har jag lite sparade pengar från spelningar som jag gjorde innan sjukdomen, men det har varit mycket magert länge. Fast det gör inget. Att äga saker gör mig orolig, det distraherar mig bara, jag mår sämre av saker. Först får man ju en kick, men sedan blir meningslösheten påträngande, inskärper han. Men kommer omedelbart på ett undantag. – En ny gitarr skulle faktiskt göra skillnad för mig, en riktigt bra elgitarr, som en Stratocaster. På nya albumet sjunger du om att bränna upp denna ”babblande värld” och stiga som en raket mot berömmelse. Har du drömmar om en ny karriär? – Jag hade det i alla fall. Fast på senare tid har jag tänkt ”vad ska jag med folklig uppskattning till?”. Det är nästan obegripligt att jag var i ett yrke förr som handlade om att … behaga männi-skor, det är ju främmande för mig. En märklig fortsättning på historien om det uppburna, men utfattiga, Broder Daniel är att Håkan Hellström, din gamla trummis, nu är Sveriges största popstjärna och säljer ut Ullevi gång på gång. – Jo, det är ju lite konstigt, men jag är glad för Håkans skull. Vi som var med i Broder Daniel har ett band mellan oss som inte försvinner hur som helst. Jag och Håkan håller kontakten, fast mest med mejl för han har ju tre barn nu. Han är en generös person på ett fint sätt, jag tror hans publik märker det där. Och jag är också väldigt glad över att han kan göra sin grej och jag min utan att vi står i vägen för varandra. Henrik Berggrens sociala liv har krympt efter sjukdomen. Situationen saknar en enkel lösning. – Jag trivs väldigt bra för mig själv, men efter ett tag blir det ohälsosamt att vara för ensam. Jag märker ju hur jag mår bättre psykiskt när jag kommer ut och träffar människor, men också sämre fysiskt, så därför väljer jag bort det. Mitt tillstånd har gjort mig mer alienerad. Just nu repeterar han dock inför turnéstarten på Gröna Lund i maj. Bakom sig har han nu ett tvärsnitt av den nutida bandhistoria Göteborg rymmer. Musiker från både just Soundtrack of our lives, Broder Daniel, Tough alliance, Hästpojken och dessutom Teddybears är med honom på scen. – Det har funkat förvånansvärt bra när vi repat och det känns härligt med spelningarna, men ändå nervöst på grund av sjukdomen. Det är väldigt kul att se redan nu på Facebook hur många som är glada över att jag börjat igen. Jag visste att jag inte var bortglömd, men att det här betyder så mycket för en del är ju jättefint. Han ser glad ut igen. Vad tror du var avgörande för att du blev artist? – Att jag uppfattade den borgerliga miljön och det liv som stakats ut för mig som ett fängelse. Som ingenting, som död, som meningslöshet. När jag var 15 kände jag inom mig att jag hade behov av helt andra saker. Jag hade frihetstörsten redan då. Henrik Berggren Henrik Daniel Berggren föddes 1974 i Tynnered, Göteborg. Hans soloalbum ”Wolf’s heart” ges ut 5 maj. Han spelar den 24 maj på Gröna Lund i Stockholm med Theodor Jensen, Mattias Bärjed, Nino Keller, Joel Alme och Henning Fürst i ryggen. De spelar också i Norrköping 1/7 (Bråvalla), Borlänge 7/7 (Peace & Love), Göteborg 21/7 (Liseberg), Östersund 29/7 (Storsjöyran) samt Malmö 17/8 (Malmöfestivalen). Broder Daniel 15 år gammal bildade Henrik Berggren och basisten Daniel Gilbert indiebandet Broder Daniel som elever på Göteborgs högre samskola, Håkan Hellström anslöt på trummor. Senare gick gitarristerna Johan Neckvall och Anders Göthberg med. Håkan Hellström hoppade av 1994 och ersattes av trummisen Lars ”Pop-Lars” Malmros. Theodor Jensen ersatte senare Gilbert som bandets basist. Album med Broder Daniel: ”Saturday night engine” (1995), ”Broder Daniel” (1996) , ”Broder Daniel forever” (1998), där tre låtar ingick i soundtracket till Lukas Moodyssons film ”Fucking Åmål”. Sista albumet ”Cruel town” (2003) blev Broder Daniels största försäljningssuccé. Efter gitarristen Anders Göthbergs bortgång våren 2008 samlades bandet i augusti för en sista spelning på Way out west-festivalen i Göteborg. Om låten ”Shoreline”: ”Den handlar ju om en tid när man blivit lite äldre och tycker att man har kommit till en återvändsgränd. Man har ingenstans att ta vägen och inget att göra av sitt liv. Många identifierar sig kanske med det eller fruktar att det kan ske för att de inte kan se något alternativ till vad ett riktigt liv skulle kunna vara. Det är inte den bästa låten jag har gjort, men jag tycker väldigt mycket om ackorden och gitarrslingan.” Henrik Berggren om sin favoritförfattare Publius Cornelius Tacitus, som levde mellan år 55 och omkring 120: ”Han är en verklig konstnär, en mästare med ett otroligt fascinerande intellekt, hur han ser på saker. Jag älskar Shakespeare, till exempel ”Antony and Cleopatra”, men han är inte min författare ändå. Tacitus är min. Att läsa honom har gett mig en tilltro till att man kan tänka själv och tänka ärligt. Men jag gillar också Marcel Proust, Charles Baudelaire, Thukydides, John Donne, François de La Rochefoucauld och Leo Tolstoj.” Om den ständiga stjärnan på hans kind: ”Det började först med glitter i BD och sedan stjärnor, som en symbol för romantiken. Jag är en romantiker, jag ser saker ur ett estetiskt perspektiv och tar upp vissa saker i min musik och romantiserar dem. Jag har mycket gemensamt med romantiken som 1800-talsrörelse, jag sätter känslorna främst.” Om sin klädstil: ”Min hatt är en dammodell, jag gick förbi ett skyltfönster på Åhléns och såg den, det var bara ’där är den, där är det jag behöver’. Jag har alltid gillat dandyismen som rörelse och den stilen passar mig nu när jag är äldre. Jag har också jämt på mig en randig tröja från Polarn och pyret, jag har alltid tyckt om randigt, det är förknippat med BD precis som sjömanskostymer.”


Uteslutna Julia Samojlova spelar på Krim – samtidigt som Eurovision

Summary: Eurovisionkonflikten mellan Ryssland och Ukraina fortsätter. Den ryska artisten Julia Samojlova fick inte inresetillstånd till Eurovision i Ukraina – nu ska hon göra en konsert på Krimhalvön.

När Ryssland skulle utse artist till årets Eurovision song contest i Ukraina föll valet på Julia Samojlova. Men eftersom hon tidigare rest till Krimhalvön via Moskva för att göra en konsert, fick hon inte inresetillstånd till Ukraina inför tävlingen. Ukraina menade att valet av artist var en medveten provokation. Anna-Lena Laurén: Julia Samojlova en bricka i ett politiskt spel Konflikten blev snabbt infekterad och involverade också Eurovisionarrangörerna EBU, som hotade det ukrainska tv-bolaget med uteslutning ur tävlingen om man inte löste problemet. Till slut meddelade Ryssland att man drar sig ur årets tävling. Men konflikten är inte över än. Nu skriver The Guardian att Julia Samojlova ska göra en ny konsert på Krim – samma dag som Eurovision song contest drar igång, något som man kan tolka som ännu en provokation. Läs mer: Flera europeiska länder hotar bojkotta ESC Förra årets tävling vanns av den ukrainska artisten Jamala med låten ”1944”, som handlade om Sovjets deportationer av krimtatarer. Årets Eurovision song contest drar igång den 9 maj i Kiev, den andra semifinalen äger rum den 11 maj och finalen den 13 maj.


Henrik Berggren: Värst var förstås sjukdomen, den är som… död för mig. Jag har fått ge upp allting

Summary: Med Broder Daniel förändrade Henrik Berggren svensk rockmusik för alltid. Nu gör den mytomspunne indiesångaren comeback. Här berättar han om sina drömmar, sjukdomen och relationen till Håkan Hellström.

Lördagen den 9 augusti 2008 strax efter midnatt är Broder Daniels avskedsspelning på Way out west-festivalen över. Bandet går av Flamingoscenen. Ett förtvivlat vrål, ja förtvivlat, stiger ur publiken. Sångaren Henrik Berggren – i hatt, kravatt och cape med rött sidenfoder – återvänder. Mascaran fortsätter att rinna i de tätt packade leden av kvinnliga fans, unga män hulkar. Ensam och med akustisk gitarr sjunger han sedan ”No time for us”. Han upprepar refrängens ”no time for us” tjugofyra gånger innan han slutar. När grät någon senast för ett svenskt popband? Sydsvenskans kritiker Håkan Engström skriver efteråt: ”Man behöver inte mena att hans romantiskt lagda och omsorgsfullt odlade utanförskap är en pose eller nödvändigtvis är pubertal för att inse att hans texter och nihilistiska framtoning har en särskild förmåga att träffa hjärtroten hos uppväxande människor i närkamp med vuxenvärldens förväntningar och krav på social anpassning”. Livet har förändrats på flera omvälvande sätt för Henrik Berggren sedan dess. Ett långt förhållande har tagit slut, två av hans närmaste vänner har dött, en av dem, Anders Göthberg – bandets gitarrist – begick självmord (han hyllas nu i låten ”Run Andy run” på nya albumet ”Wolf’s heart”). Den forne Broder Daniel-sångaren är dessutom sjuk. I snart fem år har Berggren levt med CFS (chronical fatigue syndrome). En diagnos som kännetecknas av utmattning, sömnstörningar, smärtor och neurologiska symtom. Resultatet är en bedövande trötthet som inte går över av vila. – De allra flesta får min sjukdom efter en influensa, så var det för mig också, säger han när vi möts en tisdag vid Norra Hamngatan (han är fortfarande klädd i sin ”dandyhatt” och silkeskravatt, Way out west-capen har dock bytts mot ullrock.) – Jag märkte det direkt, plötsligt fungerade ingenting. Jag kan inte hitta ord och glömmer namn och mina minnen när jag är dålig, jag har gått igenom vårdapparaten, men det finns inget botemedel i dag. Diagnosen, den kraschade relationen och vännernas hastiga bortgång kom slag i slag. Han säger att det kändes som hans liv gått åt helvete just när han trodde att hans bästa tid i livet väntade. Varför trodde du det? – För att jag hade lämnat så många problem bakom mig, drickandet och knarkandet och hatet och bitterheten och allt det där. Jag kände mig ganska positiv och i viss harmoni med min omvärld och mänskligheten och så kom de här sakerna. Och värst var förstås sjukdomen, den är som … död för mig. Jag har fått ge upp allting. Han upplever att hans ”själ lämnat det här livet”. Som om den inte längre är särskilt intresserad av någonting. – Det är inte det att jag inte har något inre liv, understryker han. Nu när jag lever isolerad så blir ju det inre livet rikare, men det är så många saker som man inte kan hänga med på eller realisera eller hålla uppe. Och till slut blir effekten att man inte är med alls. Du hamnar utanför. – Ja, utanför allting som lever. I sista versen på nya låten ”I need protection” liknar han sin trötthet med helvetets eviga fasor, ”the dragons rise up ’round me/waves of weakness take me/sucking me under, sinking in blindness/from the surface of consciousness, touching non-existence”. Varför går det inte att skapa ett bra liv trots sjukdomen? – För att den påverkar hela min organism – jag kan bli trött av att titta på film utan att jag rör en fena. Jag var rädd för att jag inte skulle klara att göra någon skiva, men det blev mycket bättre när jag fick antidepressiv medicin och nu är den ju faktiskt gjord. Under våra möten i Göteborg återkommer han flera gånger till hur lycklig han är för sitt soloalbum. För att repetitionerna inför vårens och sommarens konserter har gått så bra. I fem av texterna på ”Wolf’s heart” sjunger du om en högre makt – ”Lord, can you hear me?”, eller ”Lord I drew the pain”, ”Lord, I don’t know why”, ”Lord, I wanna live” eller ”Lord, I’m staring into night”. – Jo, men jag sjunger inte det där för att jag är troende, utanför att det ibland inte finns någon annan att tilltala. Det känns som det naturligaste i världen att sjunga så, vilket ju är underligt för jag har gått åt motsatt håll. Jag var inte troende förr, men nu med sjukdomen har jag verkligen blickat in i intigheten och sett att det är ingenting där. Jag ser intighet över allting. Förklara. – Jamen, att det ligger ett täcke av intighet över alla människor som jobbar och gör saker, en meningslöshet. Om hela vardagen saknar värde, vad återstår då som meningsfullt? – Jag vet inte. Musik? Ja, när jag skriver musik eller sjunger så är känslan av intigheten inte så påträngande. Vi åker bil förbi Brantingmotet och Ramberget till Lindholmen och tittar på omgivningarna. De lyftkranar på varvsområdena som ännu står kvar, de bostadsrättsföreningar och techföretag som flyttat in i fabrikslokalerna. Berggren ligger i passagerarstolen med ryggstödet fällt bakåt för att vila. Över Älvsborgsbron och via Sjöfartsmuseet når vi Masthuggskyrkan längst upp på Stigberget. Det var åratal sedan han var här. Vi står högt ovan staden med en vid utsikt. I väster anas Vinga Fyr bortom Älvsborgsbrons pyloner, i nordost, bakom Ullevi, ligger Göteborgs högre samskola. Skolan där Broder Daniel bildades 1989 när han gick i åttonde klass. Håkan Hellström, i parallellklassen, blev trummis, Daniel Gilbert basist. Skolan listar numera stolt de tre rockmusikerna ihop med andra bemärkta elever, som mattesnillet Arne Beurling som knäckte Hitlers krypteringsmaskiner, förre Volvo-chefen Pehr G Gyllenhammar, folkpartiledaren Maria Leissner liksom Östen Sjöstrand i Svenska Akademien. – Det var en skola för skötsamma övre medelklassbarn, de flesta blev ekonomer eller läkare i min klass, sammanfattar Berggren. Han beskriver hela dagar av ”enbart dagdrömmande” i klassrummen. Drömmar om klädstilar, orädd indiemusik och sanna låttexter. Bandet blev ett eget universum som han ”drömde fram”. – Jag har ingen speciell musikalisk begåvning, men jag har tänkt ut mycket om musiken och texterna. Det jag är bäst på är att tänka. Det märkte jag när jag pluggade filosofi. Dina vänner från skolåren beskriver dig som excentrisk redan då, ”freakig” – du bar udda kläder, slokhatt och glittersmink. – Det där började i högstadiet, vi var några som stack ut och de flesta av dem blev ju med i Broder Daniel. Innan dess var jag blyg och tillbaka- dragen, men när jag kom in i puberteten sade det poff och med en gång så blev jag exakt som jag är nu, ler han. I hemmet tilltog snart friktionen. – Min mamma var lärare och väldigt överbeskyddande och ville att jag skulle ha en akademisk utbildning så det blev bråk under många år. Jag revolterade på alla de vanliga sätten och var till och med … vandal ett tag. Vandal? – Jag slog sönder saker på stan och dömdes för skadegörelse, två bilar och en Pressbyrå. Det var underligt alltihop, men jag var också väldigt ung då. En slående sak med offentliga svenskar som avviker från normen som du – och exempelvis Kristina Lugn, Zlatan, Silvana Imam och Mikael Persbrandt – är att ni väcker större beundran än era lågmälda kollegor gör, trots att man som svensk uppfostras att inte sticka ut. – Jo, jo, visst, men det är kompromisslösheten och ihärdigheten som folk beundrar tror jag. Och det Broder Daniel stod för var ju också en annan livshållning, något större än bara musik. Som att det går att kräva något mer av livet. Att man inte bara behöver vara ett offer för allting och att det man känner, som missnöje till exempel, är legitimt. Fast vissa störde sig ju också, jag mötte väldigt mycket motstånd. Läs mer: Henrik Berggren tillbaka med sin första sololåt Broder Daniel sjöng rastlöst om det sköra, om utanförskap och självtvivel – ”monday, tuesday, wednesday, friday – no one cares about me”. men också om att alltid tro på sig själv och sitt drömmande. Henrik Berggren sjunger fortfarande om sådant. I första låten på ”Wolf’s heart”, ”Hold on to your dreams”, uppmanar han i refrängen sina lyssnare att sväva högt över och bort från en ovärdig vardag, ”fly little wings/run like the wind”. Hans soloalbum ekar på många sätt av Broder Danielska budskap och ackordföljder, men texterna är mer mångtydiga. På de fyra skivor bandet hann ge ut mellan 1995 och 2003 var både verser och refränger avklädda, renskrubbade från adjektiv och blommiga metaforer. I deras mest sönderspelade låt ”Shoreline” fångar Berggren ett själlöst Göteborg i några få nedkokta vi-mot-dom-verser: ”Oh this town it kills you when you are young (…) I’m not the boy I used to be, this town has got the youth of me/all the eyes turn hollow, from the work of sorrow (…) standing on the paving, by the office building/they got so much to do, never time for you/you die young, you die when you’re young”. – Det är ju enbart påståenden i BD-texterna, säger han och skrattar lite. Men i dag är jag jätteglad för att jag skrev så. Jag störde mig väldigt mycket då på folk som använde ett för gåtfullt språk. Jag fick känslan av att de ofta inte hade något att säga och dolde det med ornamentik. Jag ville göra motsatsen och hade starka inre känslor och tankar att sjunga om, det behövdes inte mer. De öppna texterna underlättade igenkänningen. – Det var idén. Det jag försöker göra nu är att förena det öppna med att skriva med mer … avancerade verktyg. Jag vill göra bådadera och känner mig kapabel till det. Och det som fick mig att skriva så enkelt förr handlade ytterst inte om att undvika ett ornamentrikt språk utan om sanning och falskhet. Jag ville skriva så att det hördes att det var sant. Sanning och bristen på den omkring oss engagerar honom. Albumets titel, varghjärtat, ser han som en symbol för den ”bittra, hatiska, men stolta” attityd som han utvecklade när puberteten och hans band skenade i gång. – Den attityden är ju i grunden negativ, men rymmer samtidigt viljestyrka och ihärdighet. Jag var ganska medveten om det här redan under BD-tiden och har nog alltid velat bli av med den. Jag har mer och mer insett att vargen föder sig själv. Har man en negativ attityd till det mesta så blir man bemött på det sättet och går miste om mycket. Var kom den bitterheten, ”kriget” som du talar om, ifrån? – En avund mot vad de andra hade – trygghet och belåtenhet. Det hade inte jag, jag var otrygg. Det var alltid bråk i mitt föräldrahem och sedan födde sig vargen bara mer och mer och bandet bidrog ytterligare till allt det. Ändå blev du ju tidigt en hårt kramad artist, en särling som sedan dess hyllats och älskats mer intensivt än de allra flesta popartister får uppleva. – Jo, jo, men jag älskas ju just för att jag känner och skriver så här och är så som jag är. Det har med varandra att göra. Ytterst handlar det väl om att publiken kan identifiera sig med mig och tror på att jag menar vad jag sjunger. På Göteborgs stadsmuseums utställning om musiklivet i staden hänger just nu ett citat från ett BD-fan uppsatt: ”Visst gjorde det ont som fan att lyssna på dem, men det gjorde mer ont att inte göra det”. Broder Daniel fick sitt publika genombrott 1998 när regissören Lukas Moodysson tog med flera låtar från deras tredje album ”Broder Daniel forever” i sin ”Fucking Åmål”, ett lyhört soundtrack till en film som kom att ses av nära 900 000 biobesökare. Fem år senare gav bandet ut sitt sista studioalbum ”Cruel town”. Fredrik Strage: Frånvaron har skapat ett skimmer kring Henrik Berggrens solodebut Vad är ditt förhållande till musik i dag, fjorton år senare? – Jag lyssnar på all möjligt nytt som jag hör talas om, men också en del jag lyssnade på under BD-åren, fast inte Smiths, Iggy & The Stooges eller Spacemen 3 längre, däremot Black Sabbath – så länge det är Ozzy som sjunger. Berggren gillar också socialrealism. Han är särskilt svag för Bruce Springsteens låt ”Born in the USA” försäkrar han. Ändå har han i många år mest spelat klassisk musik, framför allt Bachs många kantater. Intresset för orkestermusik har han ärvt från sin mamma. – Fast hon lyssnar mest på opera, hon tycker att Verdi är den största kompositören, det är ju faktiskt helt idiotiskt. Vad är det hos just Bach som du återvänder till? – Kanske att det är musik från en annan tid. Det finns inget ego i Bachs musik, inga gester och ingen individ utan det är alltid något allmänmänskligt, allmängiltigt, dessutom är den väldigt ödmjuk. På senare tid har jag velat lyssna på musik med riktig smärta, sådant som man verkligen tror på och det har jag nästan bara hittat i Bach och en del blues. Varför dras du till musik med smärta? – Det har med min sjukdom att göra. I ett visst tillstånd när tjacket, Attentin-tabletterna jag medicineras med, går ur kroppen på kvällarna så duger det bara med sådan musik. Det är den enda musiken jag kan intressera mig för, även om den inte hjälper mig. Det är onsdag lunch och Henrik Berggren halvligger osminkad i ett rum på femte våningen i ett hotell intill Centralstationen. Hatten är lagd på sängbordet. Han tänker recitera en aforism, en egen. Han tycker om att skriva sådana, men hymlar inte med att två favoritförfattare, den romerske historikern Publius Cornelius Tacitus och 1600-talshertigen François de La Rochefoucauld är stora inspirationskällor: ”Om man får mycket kärlek då kan man också ge mycket kärlek”, inleder han och gör en liten konstpaus innan han tillägger: ”få hat, ge hat”. Henrik Berggren beskriver sin boksamling som en inre värld som han numera sällan lämnar. Sedan insjuknandet ägnar han dagarna åt att ligga och läsa. Han köper allt fler e-böcker, ibland samma titlar som ljudböcker dessutom för omväxling. Ny litteratur, efter 1950, och den svenska utgivningen har han dålig koll på klargör han. Helst går han många sekel tillbaka i tiden. För att kunna tillgodogöra sig sin favoritlitteratur på originalspråken har han läst universitetskurser i latin och grekiska, men också filosofi, psykologi, franska, litteraturvetenskap och dessutom en distanskurs i engelsk litteratur på Harvard. – Jag har alltid varit inskriven på universitet, men i många år läste jag inga kurser utan var bara full, det har gått i vågor. Jag läser dessutom väldigt långsamt och noga. Hur blev bokläsandet en så stor del av dina dagar? – Det är kanske bara en vana vid att ha en egen värld att gå in i. Men nu är det ju också ett sätt att få komma i kontakt med vad andra människor känt och tänkt, vad som hänt. Det kan ju dessutom vara skönhetsupplevelser, som i poesin. Han behöver vila en stund igen, släcker ljuset. Vi återkommer efteråt till Göteborgsmusiken. Om de likasinnade kollegorna i sjuttiotalspunkiga Liket lever, Cortex, Union carbide productions, Blue for two, och Soundtrack of our lives till de efterföljande som Bad cash quartet, Honey is cool, Tough alliance och Hästpojken. Freddie Wadling fanns med under alla de här decennierna som ett kraftcentrum, en portal-figur. Berggren växte upp med hans musik, sista gången de träffades var på en festival i Norrland. – Han kom fram och sade ”du är behållningen i din generation” och lade till ”ge inte upp”. Jag uppfattade det som att han kände någon slags plikt att säga det till mig. Det gjorde mig rörd. Berggren bor numera i det radhus där han växte upp utanför centrala Göteborg. Han har fått ta över det från sina föräldrar. Här står prydligt ansade häckar längs faluröda huskroppar. Dagtid ligger bilparkeringarna och de asfalterade gångbanorna tomma i väntan på de arbetsföra. Det är en oväntad biotop för en svartsynt nihilist på korståg mot hela vardagens bleksiktighet. Läs mer: Broder Daniel-monument får stå kvar i Slottsskogen Han betalar ingen hyra, hans pappa brukar dessutom ta hand om mobilräkningarna. Broder Daniel-åren var inte lönsamma, ”betalningen bestod ofta i studentrum att sova i och bensinpengar”, sammanfattar i dag Daniel Gilbert bandets första år. Med nya albumet och turnén väntar större gager för sångaren. – Ibland får jag in små inkomster från de gamla BD-skivorna och så har jag lite sparade pengar från spelningar som jag gjorde innan sjukdomen, men det har varit mycket magert länge. Fast det gör inget. Att äga saker gör mig orolig, det distraherar mig bara, jag mår sämre av saker. Först får man ju en kick, men sedan blir meningslösheten påträngande, inskärper han. Men kommer omedelbart på ett undantag. – En ny gitarr skulle faktiskt göra skillnad för mig, en riktigt bra elgitarr, som en Stratocaster. På nya albumet sjunger du om att bränna upp denna ”babblande värld” och stiga som en raket mot berömmelse. Har du drömmar om en ny karriär? – Jag hade det i alla fall. Fast på senare tid har jag tänkt ”vad ska jag med folklig uppskattning till?”. Det är nästan obegripligt att jag var i ett yrke förr som handlade om att … behaga männi-skor, det är ju främmande för mig. En märklig fortsättning på historien om det uppburna, men utfattiga, Broder Daniel är att Håkan Hellström, din gamla trummis, nu är Sveriges största popstjärna och säljer ut Ullevi gång på gång. – Jo, det är ju lite konstigt, men jag är glad för Håkans skull. Vi som var med i Broder Daniel har ett band mellan oss som inte försvinner hur som helst. Jag och Håkan håller kontakten, fast mest med mejl för han har ju tre barn nu. Han är en generös person på ett fint sätt, jag tror hans publik märker det där. Och jag är också väldigt glad över att han kan göra sin grej och jag min utan att vi står i vägen för varandra. Henrik Berggrens sociala liv har krympt efter sjukdomen. Situationen saknar en enkel lösning. – Jag trivs väldigt bra för mig själv, men efter ett tag blir det ohälsosamt att vara för ensam. Jag märker ju hur jag mår bättre psykiskt när jag kommer ut och träffar människor, men också sämre fysiskt, så därför väljer jag bort det. Mitt tillstånd har gjort mig mer alienerad. Just nu repeterar han dock inför turnéstarten på Gröna Lund i maj. Bakom sig har han nu ett tvärsnitt av den nutida bandhistoria Göteborg rymmer. Musiker från både just Soundtrack of our lives, Broder Daniel, Tough alliance, Hästpojken och dessutom Teddybears är med honom på scen. – Det har funkat förvånansvärt bra när vi repat och det känns härligt med spelningarna, men ändå nervöst på grund av sjukdomen. Det är väldigt kul att se redan nu på Facebook hur många som är glada över att jag börjat igen. Jag visste att jag inte var bortglömd, men att det här betyder så mycket för en del är ju jättefint. Han ser glad ut igen. Vad tror du var avgörande för att du blev artist? – Att jag uppfattade den borgerliga miljön och det liv som stakats ut för mig som ett fängelse. Som ingenting, som död, som meningslöshet. När jag var 15 kände jag inom mig att jag hade behov av helt andra saker. Jag hade frihetstörsten redan då. Broder Daniel 15 år gammal bildade Henrik Berggren och basisten Daniel Gilbert indiebandet Broder Daniel som elever på Göteborgs högre samskola, Håkan Hellström anslöt på trummor. Senare gick gitarristerna Johan Neckvall och Anders Göthberg med. Håkan Hellström hoppade av 1994 och ersattes av trummisen Lars ”Pop-Lars” Malmros. Theodor Jensen ersatte senare Gilbert som bandets basist. Album med Broder Daniel: ”Saturday night engine” (1995), ”Broder Daniel” (1996) , ”Broder Daniel forever” (1998), där tre låtar ingick i soundtracket till Lukas Moodyssons film ”Fucking Åmål”. Sista albumet ”Cruel town” (2003) blev Broder Daniels största försäljningssuccé. Efter gitarristen Anders Göthbergs bortgång våren 2008 samlades bandet i augusti för en sista spelning på Way out west-festivalen i Göteborg. Henrik Berggren om... ... sin favoritförfattare, Publius Cornelius Tacitus, som levde mellan år 55 och omkring 120: ”Han är en verklig konstnär, en mästare med ett otroligt fascinerande intellekt, hur han ser på saker. Jag älskar Shakespeare, till exempel ’Antony and Cleopatra’, men han är inte min författare ändå. Tacitus är min. Att läsa honom har gett mig en tilltro till att man kan tänka själv och tänka ärligt. Men jag gillar också Marcel Proust, Charles Baudelaire, Thukydides, John Donne, François de La Rochefoucauld och Leo Tolstoj.” ... den ständiga stjärnan på hans kind: ”Det började först med glitter i BD och sedan stjärnor, som en symbol för romantiken. Jag är en romantiker, jag ser saker ur ett estetiskt perspektiv och tar upp vissa saker i min musik och romantiserar dem. Jag har mycket gemensamt med romantiken som 1800-talsrörelse, jag sätter känslorna främst.” ... sin klädstil: ”Min hatt är en dammodell, jag gick förbi ett skyltfönster på Åhléns och såg den, det var bara ’där är den, där är det jag behöver’. Jag har alltid gillat dandyismen som rörelse och den stilen passar mig nu när jag är äldre. Jag har också jämt på mig en randig tröja från Polarn och pyret, jag har alltid tyckt om randigt, det är förknippat med BD precis som sjömanskostymer.” ... låten ”Shoreline”: ”Den handlar ju om en tid när man blivit lite äldre och tycker att man har kommit till en återvändsgränd. Man har ingenstans att ta vägen och inget att göra av sitt liv. Många identifierar sig kanske med det eller fruktar att det kan ske för att de inte kan se något alternativ till vad ett riktigt liv skulle kunna vara. Det är inte den bästa låten jag har gjort, men jag tycker väldigt mycket om ackorden och gitarrslingan.” Henrik Daniel Berggren föddes 1974 i Tynnered, Göteborg. Hans soloalbum ”Wolf’s heart” ges ut 5 maj. Han spelar den 24 maj på Gröna Lund i Stockholm med Theodor Jensen, Mattias Bärjed, Nino Keller, Joel Alme och Henning Fürst i ryggen. De spelar också i Norrköping 1/7 (Bråvalla), Borlänge 7/7 (Peace & Love), Göteborg 21/7 (Liseberg), Östersund 29/7 (Storsjöyran) samt Malmö 17/8 (Malmöfestivalen). Text: Georg Cederskog Om intervjun: Vi inventerar Henrik Berggrens Göteborg per bil och pratar – och med jämna mellanrum måste han vila. Foto: Beatrice Lundborg Om fotograferingen: Paraplyet till blixten far iväg i den iskalla vinden. När sminket börjar rinna går Henrik och värmer sig i en bil.


I William Gibsons nya roman vann Hillary Clinton presidentvalet

Summary: Science fiction-författaren William Gibson fick skriva om sin kommande roman – efter att Donald Trump vann det amerikanska presidentvalet.

I veckan hade William Gibson hämtat sig så pass efter det amerikanska presidentvalet att han kunde kommentera vår nyaste samtid. Hanna Fahl: ”Neuromancer” har en av de bästa öppningsrader jag vet Den kanadensiske författaren har ju alltsedan sf-romanen ”Neuromancer” 1984 kommit att betraktas som en dystopisk profet - han myntade då bland annat begreppet ”cyberspace” - trots att han alltid hävdat att science fiction egentligen handlar om den tid den skrivs i. Nu berättar han för New York Times om den fullständiga förvirring som drabbade honom i och med Trumps valseger. Han hade redan skrivit på den kommande romanen, ”Agency”, i ett år när den politiska bomben ritade om landskapet. Så han fick helt strukturera om. ”Agency” knyter an till Gibsons senaste roman ”The peripheral” och handlar om en alternativ tidslinje där Hillary Clinton blivit president; men också om ett framtida, postapokalyptiskt London varifrån man manipulerar det förflutnas digitala kommunikationer. ”Agency” kommer ut i januari.


”Han tycker att han är bäst”

Summary: Skådespelaren och teaterregissören Tommy Berggren är klar med sina memoarer. ”Den som efterlyser självkritik blir snopen”, säger förläggaren Albert Bonnier.

I många år har Tommy Berggren talat om att han borde skriva sina memoarer. Nu dyker de plötsligt och oannonserat upp: den 10 maj släpps boken som kort och gott heter ”Tommy”. I en kortfattad presentation av boken skriver han själv: ”Jag har ofta frågat mig: Hur har alla dessa tusentals människor orkat vänta så här länge, på att boken om mitt fantastiska liv äntligen ska ges ut?” Just nu är Berggren, som i augusti fyller 80, upptagen med repetitionerna inför höstens föreställning av Edward Albees klassiska äktenskapsgräl ”Vem är rädd för Virginia Woolf?” på Kulturhuset Stadsteatern. Hans förläggare Albert Bonnier berättar att de diskuterat memoarerna i 15 år. Vad får man som läsare? Självkritik eller ett grandiost ego? – Ja, ett grandiost ego får man ju definitivt. Jag har försökt att förklara att det kan vara bra med lite självkritik, att det till och med kan löna sig. Men där fick jag ge mig. Den som efterlyser självkritik blir snopen. Han säger själv att han har svårt för det. Tommy tycker helt enkelt att han är bäst, säger Albert Bonnier. Memoarer innehåller ofta personangrepp och gamla oförrätter, innehåller boken sådant? – Ja, han har synpunkter på en del personer, men är i allmänhet positiv. Han slår inte omkring sig.


Här är artisterna i tredje säsongen av ”Jills veranda”

Summary: ”Jills veranda” får en tredje säsong – med artister som Lisa Nilsson, Erik Lundin och Maxida Märak.

Efter en tids uppehåll återkommer SVT:s ”Jills veranda”, där countryartisten Jill Johnson tar med svenska artister till countryns huvudstad Nashville, USA. Den kommande tredje säsongen har premiär i november 2017 och spelas in under våren. – Jag tvekade lite men nu känns det helt fantastiskt. Det här är någonting som jag vårdar och jag vill inte vattna ur det. Men jag kände att det fanns väldigt mycket kvar att göra, säger Jill Johnson till SVT:s ”Kulturnyheterna”. Medverkar i programmet gör artisterna Dregen, Erik Lundin, Maxida Märak, Lisa Nilsson, Ana Diaz och skådespelaren Mia Skäringer. – Det blir så roligt att spegla musiken i samhällsfrågor i människor och också att få göra den här ganska läckra parallellen mellan USA och Sverige genom musiken, säger Jill Johnson.


Sanna: Hårvård och visdom

Summary: Kåseri. Jag älskar att få håret fixat hos frisören men fönar det aldrig själv. Jag lägger nästan ingen tid på mitt utseende.

Mikey drar kammen genom mitt hår och ger mig bekräftelse. – Du har precis likadant hår som jag! Se! Han tar av sig sin bakåtvända keps och visar sin kalufs. Jag nickar glatt trots att mörkbrunt hår inte är det allra mest unika, och han fortsätter: – Jag kan se att ditt hår också lockar sig när det är fuktigt ute? Mitt med! Vi är på väg in i den klibbiga säsongen, om ett par månader flyr folk DC med svetten rinnande längs ryggraden. Mikey har smala svarta jeans och ringar som töjer ut hålen i öronen och han säger att han måste klippa fem, sex centimeter minst för att få bort allt det slitna. Jag säger gör vad du vill bara det går fort på morgonen. Jag älskar att få håret fixat hos frisören men fönar det aldrig själv. Det är en brist jag har, jag lägger nästan ingen tid på mitt utseende, har ingen ögonkräm och tvättar oftast ansiktet med tvål. Jag säger till Mikey att jag har börjat få gråa hårstrån. – Men du, svarar han, jag träffar ofta folk som säger att de har blivit gråhåriga av all jäkt och allt jobb, men då skulle jag också vara gråhårig för det är stressigt här med ibland. Och min erfarenhet säger mig ..., säger Mikey (som har satt på sig kepsen igen och som själv inte ser ut att vara en dag över 25) ... min erfarenhet säger mig att hårfärg är ärftligt. Han låter så säker och jag tänker att det är lite festligt i USA att man kan ha titeln senior när man är typ 27. Seniorrådgivare, seniorreporter, senioranalytiker. Undrar om Mikey är seniorstylist? Jag nickar men säger inte att jag aldrig har sett så gammal ut som nu men ju heller aldrig varit det. Suckar lite åt att denna banala tanke. Jag borde springa oftare och föna håret. Mikey blåser mitt hår, drar och rullar, drar och rullar. Han berättar om sin kille som klagar över att han inte kan sova men som aldrig stänger av tv:n. Jag säger att vetenskap och beprövad erfarenhet visar att det är svårare att sova med skärmarna på. Jag säger inte att jag alltid läser på mobilen och somnar som en stock ändå. När Mikey visar hur han har fönat så fina lockar i bak känns allt mycket bättre.


Björn Ranelid får inte bli vigselförrättare i Simrishamns kommun: ”Ingen annan har någonsin gjort mer reklam för Österlen”

Summary: Björn Ranelid får inte bli vigselförrättare i Simrishamns kommun – eftersom han inte är skriven där. – Jag är en levande reklampelare för Österlen, konstaterar han besviket.

I en artikel i Ystads Allehanda konstateras att författaren Björn Ranelid sökt tillstånd hos Länsstyrelsen om att få bli vigselförrättare i Simrishamns kommun – och fått avslag. Ansökningarna förhandsprövas i den aktuella kommunen innan myndigheten tar ställning i frågan. Läs mer: Ranelid vill bli vigselförrättare Trots det långa brev han skrev till Länsstyrelsen, där han berättade att många par hör av sig och ber honom viga dem och att han är en van talare, blev svaret från kommunen i fråga nej. I ett möte i kommunfullmäktige konstaterades att Björn Ranelid inte är skriven i Simrishamns kommun. ”Det räcker för oss”, sade fullmäktiges ordförande Håkan Erlandsson. När Ystads Allehanda når Björn Ranelid har han inte blivit informerad om beslutet. – Det här är helt ofattbart. Det handlar bara om hat, avund och ondska, säger han till tidningen. Johan Croneman: Vem är det som marknadsför Björn Ranelid? Författaren menar att han gjort mycket för kommunen, men att det är slut med det nu – han ska, ”från och med i dag och för all framtid” inte tacka ja till fler uppdrag i området. – Jag är en levande reklampelare för Österlen. Ingen annan människa har någonsin gjort mer reklam för Österlen än jag. Och om någon frågar mig om jag bor i Kivik så kommer jag att svara: ”Nej, jag bor i Stockholm”.


Jörgen Lantz efter SVT-konflikten: Björnen i ”Björnes favoriter” är inte Björne

Summary: Jörgen Lantz, känd för sin roll som björn i ”Björnes magasin”, gör scencomeback i vår. Men björnen i showen är inte Björne, säger Lantz själv.

För 17 år sedan uppstod en infekterad konflikt mellan Jörgen Lantz och arbetsgivaren SVT, när det populära barnprogrammet ”Björnes magasin” lades ner och Jörgen Lantz fick sluta. 30 år efter att ”Björnes magasin” hade premiär i SVT sätter nu Jörgen Lantz upp en scenshow på Scalateatern i Stockholm, med en björn i huvudrollen – men det är, enligt Jörgen Lantz själv, inte Björne. Att björndräkten i föreställningen liknar dräkten i ”Björnes magasin” vill han inte kännas vid. – Det här är en annan björn. Det finns ju tusentals björnar, säger skådespelaren till Aftonbladet. Tre provföreställningar visas på Scalateatern mellan den 26 och den 28 maj, och förhoppningen är att showen, som heter ”Björnes favoriter”, ska fortsätta i höst. Jörgen Lantz tror inte att SVT kommer att reagera på att föreställningen delvis delar namn med tv-programmet. – Det har jag ingen aning om, jag har inte funderat över det. Vi gör bara ett musikprogram, vi äger ju rättigheterna till låtarna så det är inget problem med det. Jag har inte den kostymen, den är SVT:s så den kan vi inte använda. Jag låter ju som jag gör, det är ju min röst, det kan jag inte göra något åt, säger han till Aftonbladet. Skådespelaren får också en fråga om den snigel som förekommer i trailern för föreställningen, som är påfallande lik den välkända snigeln i ”Björnes magasin”. – Det är den snigeldockan som fanns i affären, det är inte tv:s snigel, säger Lantz. Tidningen har också pratat med SVT, vars Johanna Gårdare, programchef för barn- och ungdomsutbudet, låtit koppla in interna jurister i frågan och säger att de tittar på hur rättigheterna ser ut.


Så får Ted Gärdestads musik nytt liv

Summary: Ted Gärdestad kan åter höras sjunga sin stora låtskatt igen. Fast nu ackompanjerad av en hel symfoniorkester. Bakom skivprojektet där Gärdestads sång försetts med både stråkar, slagverk, trä- och bleckblås står dirigenten och kompositören Peter Nordahl.

Redan för tre år sedan använde Peter Nordahl tekniken för att ge sånginspelningar ny instrumentskrud. Då skapade han Sven-Bertil Taubes album ”Hommage” utifrån en inledande inspelning där Taube sjöng till pianokomp i Beatlesproducenten George Martins Air Studios i London. Den svenske visnestorns ”uttryck, tempo och andning” fångades först och försågs därefter med ackompanjemang. Quiz: Kan du avsluta Ted Gärdestad-textraden? Nu låter Peter Nordahl Ted Gärdestad sjunga sin låtskatt med Norrköpingssymfonikerna. – Jag har skapat en funktion i mitt notskrivningsprogram i datorn som gör att det är sången som styr tempot i orkestern och som samtidigt gör det möjligt för mig att synkronisera musiken med sången. Fast det var ändå komplicerat att få en hel symfoniorkester med sextio musiker att följa Ted Gärdestads röst live och samtidigt spela in allt på 120 kanaler med 110 mikrofoner... ingen lätt ekvation, konstaterar Peter Nordahl när vi ses vid Götgatsbacken för att lyssna på resultatet. Vad har du velat tillföra Gärdestads sånger? – Jag har aldrig tänkt att de skulle bli bättre utan bara annorlunda. Att få höra Ted Gärdestads fantastiska röst och låtar i en helt annan inramning än den vi redan känner. Det jag gillar med symfoniorkestrar är inte det stora och svulstiga utan den harmoniska och rytmiska strukturen som tar avstamp från tonsättare som Maurice Ravel och Claude Debussy. Det blir en mer levande ljudbild än vad som går att skapa med till exempel synthesizers. Peter Nordahl började arbeta med bröderna Ted och Kenneth Gärdestads musik och texter med ambitionen att ”plocka fram det poetiska” i deras sånger. Sånger som ofta återkommer till de fyra elementen, naturlyrik och det mänskliga varat. – Jag är sextiotalist och minns från tonåren fram för allt Teds hitlåtar, som ”Eiffeltornet”, ”Chapeau-claque” och ”Satellit” – den han vann Melodifestivalen med 1979. Men för skivan valde jag medvetet balladlåtarna med just de här poetiska och de bildrika texterna. En sak albumet påminner om är vilka lyriska krafter och nyanser stråkinstrument rymmer. – Så är det ju, stråkar går rakt in i hjärtat. Jag har också valt att gå med texterna känslomässigt och försökt förhöja bilderna i dem, att låta orkestern låta som ett regn när Ted sjunger om det. Många skulle tycka att det är ett Musse Pigg-grepp om man gjorde det i filmmusik, men i det här fallet tycker jag att det förstärker det Ted sjunger om, det som många kanske missat. Många av låtarna är ju väldigt korta, det är ibland bara ett andetag efter varje refräng innan nästa vers börjar. Du har arbetat med Ted Gärdestads musik i nästan två år nu. Vad ser du i dag som hans guld som artist? – Allt det oskuldsfulla och rörande, men också den pondus och självklarhet han hade i sitt uttryck och sin röst. Den saknar nästan motstycke i den svenska popmusiken. För att understryka de kvaliteterna bestämde sig Peter Nordahl för att enbart använda Gärdestads röstpålägg från skivorna. På det nya albumet finns inte en enda ton från de musiker som kompade honom på originalinspelningarna. – När en sångare sjunger med en hel symfoniorkester så måste han eller hon klara av att ta ansvaret att själv driva och leda musiken framåt, orkestern ska bara rulla ut röda mattan. Ted klarar det där, han är så otroligt… poppig och självklar i sin rytmik. Han sjunger så superrytmiskt mellan taktslagen, det är det som popsång handlar om, poängterar han och fortsätter att hylla Gärdestads naturbegåvning: – Trots att han bara var 17 år när han började spela in så låter han som någon som turnerat i decennier. Han måste ha sjungit hemma hela, hela, tiden tänker jag. Det är en röst av det där självklara slaget som Dinah Washington och Ella Fitzgerald hade – och inte minst Cat Stevens som Ted säkert lyssnade mycket på. Därför har det varit viktigt för mig att hans röst ska låta exakt som på originalinspelningarna.  Arbetet med dessa Gärdestad-tolkningar – Nordahl kallar projektet för en ”väldigt omständlig remix” – har varit tidskrävande. Kartläggandet och digitaliserandet av masterbanden ledde till Storbritannien. Uråldriga åttakanaliga bandspelare och VHS-spelare letades upp i Tyskland och renoverades för att vissa studioinspelningar skulle kunna användas. En ovanlig styrka i Ted Gärdestads bästa sånger är att de är så flerdimensionella. De har pophittarnas blixtsnabba krokar, både vuxen melankoli och ung, rusig, lycka, och dessutom Kenneth Gärdestads öppna och associativa texter. Det är en unik förening. – Ja, och jag tror att Kenneth arbetade väldigt mycket med just det poetiska. Han kunde utgå från ett enda ord som Ted improviserade fram sina låtar utifrån. Det är så fascinerande att någon kan skriva texter till en annan person som sedan sjunger dem och får dem att kännas så självupplevda, säger Nordahl och återkommer igen till det självklara i Ted Gärdestads leverans som artist. – Jag har ingen aning om hur inspelningarna gick till, men när man hör dem nu så låter det verkligen som om han bara steg in i studion och sjöng in sina låtar på en eller två tagningar. Han är så färdig som sångare. Häromåret kom ett hyllningsalbum där bland andra Markus Krunegård, Tomas Andersson Wij, Ola Salo, Ane Brun och Lisa Miskovsky tolkade Gärdestad. Hör du hans sånguttryck och musikaliska arv i andra artister? – Jag tror att väldigt många har haft och har Ted Gärdestad som husgud. Jag känner inte Håkan Hellström, men det skulle förvåna mig om han inte kan Teds låtar utan och innan, han har en liknande pondus och output, samma sak med Laleh och Jakob Hellman. Jag tror att deras sätt att sjunga är påverkat av honom. Ändå har ju Ted Gärdestad aldrig blivit omkramad av stilpolisen. – Nej för somliga kanske han inte anses tillräckligt hipp, men jag har träffat många under det här arbetet som berättat hur de förr lyssnade på honom ”i smyg”, men som nu, trettio år senare, har speciella spellistor med Gärdestadlåtar. De här sångerna har blivit en del av vår svenska historia, som Evert Taubes visor. Oroar du dig för att för den här remixen ska ses som ett helgerån? – Nej, folk får ju tycka vad de vill, det här är min tolkning av Teds musik och jag har lagt ner hela min själ och den kunskap jag har om orkestrering och arrangemang i arbetet med skivan. Och en förutsättning för att musik ska leva vidare i framtiden är ju att den stöts och blöts, att den vrids och vänds på, svarar han. – Bra musik tål det. Peter Nordahl tolkar Ted Gärdestad. Albumet ”Ted Gärdestad – signerat Peter Nordahl” ges ut den 12 maj, och en radioinspelning av musiken sänds den 28 april i Sveriges Radio P4. På albumet märks låtar som ”Universum”, ”Sol, vind och vatten”, ”Come give me love”, ”Oh, vilken härlig dag”, ”I den stora sorgens famn”, ”För kärlekens skull” och ”Himlen är oskyldigt blå”. Ted Gärdestad föddes 1956 i Sollentuna. Han skrev ”Sollentunavalsen” som 6-åring, slog igenom vid 15, skivdebuterade som 17-åring med ”Undringar” (1972), gav ut albumen ”Ted” (1973), ”Upptåg” (1974), ”Franska kort” (1976), ”BlueVirgin Isles” (1978), ”Stormvarning”(1981) samt ”Äntligen på väg” (1994). Han dog den 22 juni 1997. Adam Pålsson spelar Ted Gärdestad i Hannes Holms film om den svenska popstjärnans liv som börjar spelas in den 4 maj: ”Ted Gärdestad är en sådan självklar del av den svenska folksjälen. Han fick ett helt land att sjunga om sol, vind och vatten – fast ingen verkade veta vem han egentligen var”, har Pålsson sagt om rollen. Peter Nordahl, född 1966, är pianist, dirigent, kompositör, arrangör och skivproducent. Han har dirigerat bland annat London Philharmonic Orchestra, Kungliga Hovkapellet och Kungliga Filharmonin, debuterade som filmkompositör med ”Monica Z” och har tidigare arbetat med artister som Agnetha Fältskog, Sven-Bertil Taube, Lisa Ekdal, Björn Skifs, Carola Häggkvist, Henrik Dorsin samt Myrra Malmberg. Peter Nordahl har just avslutat arbetet med ett tredje Sven-Bertil Taubealbum, ”Så länge skutan kan gå”, med Evert Taubes sånger till orkesterackompanjemang.


EKG: Recept från förr

Summary: Kåseri. I min ambition att rensa bort allt onödigt hemma har turen nu kommit till recepten och de är inte få. Ett av recepten är daterat 50-09-08. Detta blad är heligt i min samling, trots att jag aldrig provat att baka någon av kakorna.

Portergryta. Kan de va nåt? Inte vet jag. Och detta trots att jag har haft receptet i min samling i jag vet inte hur många år, men när jag läst igenom receptet och sett mig mätt på den svartvita bilden i pärmen bestämmer jag mig för att den gör sig bäst i det stora arkivet. I min ambition att rensa bort allt onödigt hemma har turen nu kommit till recepten och de är inte få. Numera kan man ju hitta de flesta recepten på nätet så jag skulle ju kunna utrangera ett antal av kokböckerna, men det får bli ett senare kapitel. Jag börjar med mina pärmar med recept som jag har klippt ur tidningar plus ett och annat recept från förr, arvegods från mamma Maud och mormor Karin. Ett av recepten är faktiskt äldre än mormors. Det är daterat 50-09-08. Det är mamma som har gjort dateringen och efteråt har hon skrivit med sin vackra, men något svårtydda handstil, "Farmor". Mamma hade fyllt 16 det året och hade uppenbarligen fått smak för att baka och skrivit ner sin farmors recept på dels "Farmors sockerkaka", dels "Lika-mycket-kakor". Detta blad är heligt i min receptsamling trots att jag aldrig provat att baka någon av kakorna. Kanske beror det på ingredienserna. Eller rättare sagt mängden. Till "Farmors sockerkaka" går det åt 2 à 3 ägg. Vadå 2 à 3? Hur många tager man då? Och ska det vara M eller XL? Som om inte det var tillräckligt med bryderi kommer nästa rad: 2 kkp socker. Nu råkar jag veta att kkp står för kaffekopp, men jag tvungen att googla på kkp för att få veta att det motsvarar en och en halv deciliter. Då är det problemet löst. Men så kommer rad tre. Även där handlar det om kkp, men då ska det vara gräddmjölk. Stön. Jag är inte dummare än att jag förstår att det är grädde blandat med mjölk, men hur mycket ska det vara av varje? Och vilken sort? Resten av receptet är lättare: 3 kkp mjöl, 6 msk skirat smör och 4 tsk jästpulver. Men sedan är det slut. Inte en rad om hur man gör, om temperatur eller hur länge den ska vara inne i ugnen Undrar om jag vågar mig på Farmors kaka till fredagsfikat på torsdag.


Författare i stort upprop – hotar bojkotta Bokmässan

Summary: Författaruppropet mot Bokmässan tillkom på initiativ av Hanna Nordenhök. En av dem som anslutit sig är Peter Englund: – Att vara med på Bokmässan innebär inte att man ”tar debatten”. Bok- och Biblioteksmässan har valt att tillåta Nya Tider att delta ännu ett år. Så länge högerextrema krafter närvarar på mässan kan inte vi göra det. I stället kommer vi att medverka till de alternativa händelser som just nu formeras och kommer att ske samtidigt med mässan på Världskulturmuseet och Göteborgs Litteraturhus.

Författaren Hanna Nordenhök förklarar att författarnas nej inte bara gäller Bokmässan 2017, utan som det står i den korta skrivningen: ”så länge högerextrema krafter närvarar på mässan”. – Så som vi har formulerat det är det en fråga om mässan som plats, inte bara mässan i år utan också framtida mässor. Tills det finns ett annat beslut och en annan hantering av de högerextrema kan vi inte närvara på mässan, säger hon. En av de fyra Akademiledamöter som har undertecknat uppropet är författaren och historikern Peter Englund: – Att vara med på Bokmässan innebär inte att man ”tar debatten” med dessa illasinnade högerextrema, som bara är där för att provocera; tvärtom, man skapar bara ännu en plattform för dem. Det vill jag inte bidra till. Inget säger heller att det kommer att stanna vid ”Nya Tider”: med tanke på Bokmässeledningens fyrkantiga sätt att resonera finns inget som hindrar att nästa år tågar än flera extremister av olika schatteringar in på mässgolvet. Uppropet tillkom genom att Hanna Nordenhök för ett par veckor sedan mejlade sex, sju kollegor, som i sin tur adderade ytterligare författare till mejltråden. Efter ett tag var en snöboll i rullning. –  Jag vill understryka att vem som helst hade kunnat starta den här tråden, nu råkade det bli jag. Jag tror att många med mig har hållit det här ifrån sig lite grann, man har sitt eget liv och plötsligt står man inför detta med mässan. Jag kommer ut med en bok i höst och hade inte riktigt orkat ta in diskussionen. Men när inbjudningar började komma stod det klart att det skulle kännas otroligt olustigt att vara där. Då kastade jag ut frågan. Jag hoppas att fler vill ansluta sig till uppropet. Flera av författarna på listan har antingen tackat nej till uppläsningar och seminarier eller dragit tillbaka sin medverkan i redan planerade evenemang. Bokmässans seminarieprogram är ännu inte fastställt, men sannolikt lär betydande ändringar behöva göras. Samtidigt är den alternativa Bokmässan, som arrangeras under slutet av mässveckan i protest mot Nya Tiders medverkan, i full färd med att lägga ett omfattande program på Världskulturmuseet och Göteborgs litteraturhus. – Bokmässan betyder något för alla oss som skrivit under, den är vår arbetsplats i någon mening. Jag personligen tänker på det som en form av strejk, en arbetsvägran, säger Hanna Nordenhök. DN har sökt Bokmässans vd Maria Källsson. Sara Abdollahi, kulturskribent Ibrahim Abdulmalik, författare och översättare Ghayath Almadhoun, poet Johannes Anyuru, författare Parvin Ardalan, journalist och författare Gunnar Ardelius, författare Jenny Aschenbrenner, journalist Anna Axfors, författare Lisa Berg Ortman, författare Lars Berge, författare Pernilla Berglund, författare Amelie Björck, litteraturvetare och kritiker Helena Boberg, författare Anders Bodegård, översättare Daniel Boyacioglu, författare Jonas Brun, författare, översättare och psykolog Jesper Brygger, författare Elis Burrau, författare Madeleine Bäck, författare Ida Börjel, poet Alice Kassius Eggers, författare Naima Chahboun, poet och kritiker Stewe Claeson, författare Elin Cullhed, författare Gunilla Edemo, skribent och utbildare Andjeas Ejiksson, konstnär och författare Peter Englund, historiker och författare Per Engström, författare Ulf Eriksson, författare Helena Fagertun, översättare Christine Falkenland, författare Athena Farrokhzad, författare Aris Fioretos, författare Rasmus Fleischer, historiker och författare Daniela Floman, skribent Magnus Florin, författare Tove Folkesson, författare Kristofer Folkhammar, författare Carin Franzén, författare och professor vid Linköpings universitet Vendela Fredricson, författare Peter Fröberg Idling, författare Mattias Gardell, författare och professor Uppsala universitet Tova Gerge, författare Pernilla Glaser, författare Jonas Gren, författare Erik Grundström, författare Sara Gordan, författare och översättare Linus Gårdfelt, författare Mattias Hagberg, journalist och författare Lina Hagelbäck, författare Hanna Hallgren, författare Camilla Hammarström, författare Annika Hamrud, journalist och författare Pär Hansson, författare Lars Hermansson, författare Elisabeth Hjorth, författare Johanne Lykke Holm, författare Leif Holmstrand, författare Anna Holmström Degerman, författare Jesper Huor, författare Jenny Högström, författare, översättare och kritiker Elise Ingvarsson, författare Gabriel Itkes-Sznap, poet Stefan Jonsson, författare, kritiker, professor i etnicitet Anneli Jordahl, författare Viktoria Jäderling, författare Anna Jörgensdotter, författare Lina Kalmteg, journalist och författare Elise Karlsson, författare Kennet Klemets, författare och översättare Agneta Klingspor, författare Mats Kolmisoppi, författare Helga Krook, författare Kate Larson, författare Mara Lee, författare Ida Linde, författare Malin Lindroth, författare och dramatiker Patricia Lorenzoni, idéhistoriker, författare och översättare Martina Lowden, författare Åsa Maria Kraft, författare Maria Küchen, författare Alexander Mahmoud, journalist och författare Carl-Johan Malmberg, författare Enel Melberg, författare och översättare Mette Moestrup, poet Iman Mohammed, poet Jasim Mohamed, författare och översättare Jila Mossaed, poet Aleksander Motturi, författare Felicia Mulinari, poet och journalist Viktoria Myrén, författare Petra Mölstad, författare Khashayar Naderehvandi, författare Cilla Naumann, författare Niclas Nilsson, författare och översättare Malin Nord, författare Hanna Nordenhök, författare Marie Norin, författare1 Andreas Norman, författare Fredrik Nyberg, författare Moa-Lina Olbers Croall, författare Anders Olsson, författare Christina Ouzounidis, dramatiker Hynek Pallas, journalist och författare Anna-Karin Palm, författare Cecilia Persson, författare och historiker Henrik Petersen, redaktör, översättare och kritiker Charlotte Qvandt, poet Karolina Ramqvist, författare Mikael van Reis, författare Göran Rosenberg, författare Oscar Rossi, poet Helene Rådberg, författare Kholod Saghir, översättare och kulturarbetare Imri Sandström, textbaserad konstnär Tone Schunnesson, författare Marie Silkeberg, författare Viveka Sjögren, författare och illustratör Göran Sonnevi, författare Siri Spont, författare Sofia Stenström, författare och översättare Kerstin Strandberg, författare Sara Stridsberg, författare Eva Ström, författare Kajsa Sundin, författare Staffan Söderblom, författare Anna-Maria Sörberg, journalist och författare Andrzej Tichý, författare Jenny Tunedal, författare Ann-Marie Tung Hermelin, författare Vic Vem, artist, poet och författare David Vikgren, poet Emma Warg, poet Jenny Wrangborg, poet Daniel Åberg, författare Klas Östergren, författare Maria Margareta Österholm, författare och forskare Helena Österlund, författare


Säverman: Vår tids vårtid

Summary: Kåseri. Jag minns den långsammaste årstidsväxling jag sett. En sovjetisk förfilm om årstidernas gång på biografen Bostock. Så kul man kunde ha på bio år 1961.

Snabbare årstidsväxling är svår att tänka sig. Ena stunden snöflingor och marken vintrigt vit. Andra stunden vårsol som smälte undan flingorna. Tredje stunden virvlande snö under grå himmel. Fjärde stunden glittrande sol. Så höll det på hela dagen. Och dagen därpå. Och en dag till. Då mindes jag den långsammaste årstidsväxling jag sett. Det var på biografen Bostock som låg vid Lästmakargatan, bakom Dagens Nyheters depeschkontor, i backen mot Norrlandsgatan. Man visade den sovjetiska stumfilmsklassikern ”Pansarkryssaren Potemkim”. Den föregicks av en sovjetisk förfilm om årstidernas gång. Speakern sa allvarsamt att nu blir det vår. Så följde filmhistoriens långsammaste vår med snösmältning, droppande istappar och rinnande bäckar. Och nu blir det sommar, förkunnade speakern. Det blev det med besked. När speakern sedan sa ”och nu blir det höst” började folk fnittra i salongen. När han så efter höstens alla fallna löv meddelade ”och nu blir det vinter” brast hela salongen ut i ett flatskratt. Så kul kunde man ha på bio år 1961. Bostock var Stockholms äldsta biograf. Snett över Birger Jarlsgatan låg SF:s flotta paradbio spegeln (stavat med litet s). Den kom till för att visa svenska journalfilmer, så kallade ”Spegelbilder”, producerade av Svensk Filmindustri. I filmen från biografens invigning år 1935 syns hela det kända Sverige. Konstnären och professorn Isaac Grünewald intervjuas och tror att verklighet och sanning nu ska få en plats på bioduken; att journalfilmer i dokumentärens form ska spegla samtiden. Så har väl också skett, inte minst i vår tid (den mångåriga Tempo-festivalen), även om televisionens dokusåpa länge annekterat själva begreppet. I filmen från invigningen trängs alla närvarande, från kända kulturpersonligheter till gatpojkar, om att vara med framför kameran, en vurm som ju inte precis avtagit. Vår tid har flera kameror än åskådare; alla filmar alla och sig själva och sänder alla bilder till alla bekanta som en samfälld bön om att synas och finnas till. Vårtid är i sin tur att efter snöfall huttrande slå sig ner på en trottoarservering i höstkall sommarsol.