Meryl Streep: Jag har nog aldrig läst på så mycket för en roll

Summary: För Meryl Streep är rollen som Margaret Thatcher ett försiktigt omfamnande av premiärministern. ”Slutade det med att jag tyckte om henne? Well, det slutade med att jag kände mig … överraskad.”

Meryl Streep sitter i ett stort, soligt loft på Robert De Niros hotell, Greenwich, på nedre Manhattan. Hon är klädd i en lila kappa och ett par eleganta glasögon som ramar in hennes världsberömda ansikte. Omkring oss ligger tidningar som pryds av Streep, sminkad och klädd som Margaret Thatcher från den nya filmen ”Järnladyn”. – Jag har nog aldrig gjort så mycket research för en roll tidigare. Slutade det med att jag tyckte om henne? Well, det slutade med att jag kände mig… överraskad. Så är det väl nästan alltid med människor? När man bara lär känna dem lite bättre blir man alltid överraskad. Jag blev ständigt förvånad över hur hårt Thatcher jobbade, hur mycket energi hon hade när hon var premiärminister. Hon sov bara fyra fem timmar per natt, hon behövde inte mer. Hon var aldrig sjuk, och verkade inte ha särskilt mycket sympati för dem som var sjuka. När Streep börjar prata om minnena från de tre månader hon ägnade åt att föreställa Thatcher reser hon sig plötsligt upp från sin fåtölj och börjar imitera Thatchers hållning som gammal. Hon böjer ryggen framåt, spänner nacken och får ett slags sammanbitet ansiktsuttryck. – Så här gick jag runt, under nästan hela filminspelningen, i tre månader i sträck. Jag har nog aldrig längtat så mycket efter att få göra yoga. ”Järnladyn” är en film om en av Europas mest inflytelserika och kontroversiella politiker. Men själva filmen är inte särskilt kontroversiell. Den utspelar sig mestadels i nutid, i Thatchers hem och perspektivet är nästan uteslutande hennes eget. Konsekvenserna av Thatchers politik skymtar bitvis förbi i bakgrunden, men berättelsen fokuserar på hennes person, inte hennes politik. Den ägnar mer tid åt relationen med hennes man Denis än relationen med det brittiska folket. En skribent på The Guardian skrev att filmen var ”Thatcher, utan thatcherism”. – Hela berättelsen skildrar egentligen bara tre dygn i hennes liv, där hon lyckas packa upp alla de minnen som gjort henne förvirrad under en lång tid. Hon lär sig till sist att leva i ögonblicket hon befinner sig i, i stället för att bekymra sig över alla tankar på vad hon åstadkommit, eller vad som gått förlorat. Jag har alltid fascinerats av hur äldre människor lyckas leva i nuet. Filmen har ändå gett upphov till en internationell debatt om Thatchers betydelse. I och med att själva berättelsen inte är särskilt politisk blir ”Järnladyn” utmärkt som projektionsyta för de ideologer som länge har väntat på en ursäkt att få förklara vad Thatcher egentligen har åstadkommit. När det blev klart att det var Meryl Streep och manusförfattaren Abi Morgan som skulle göra filmen om Thatcher började hennes anhängare i Storbritannien protestera mot att två personer med tveksamma konservativa meriter skulle skildra deras hjälte. Streep har varit öppen med sitt stöd för demokraterna i USA och Abi Morgan sade i en intervju förra året: ”Självklart röstar jag på Labour.” Streep hamnade även i ett litet gräl med David Cameron, som uttryckte missnöje med att filmen visar Thatchers demens. Men under marknadsföringsprocessen för ”Järnladyn” verkar Streep ovillig att låta sina egna politiska idéer krocka med Thatchers. I stället landar hennes analys av Thatchers politik i ett försiktigt omfamnande av premiärministern, som enligt Streep ”var mindre konservativ än dem vi kallar konservativa i USA”. – I USA, när vi säger konservativ, så tänker vi på värdekonservativa. Men Thatcher var för aborträttigheter, hon var fördomsfri när det gällde folks bakgrund. Hela det konservativa partiet var folk från Eton och Oxbridge, men Thatcher plockade in folk som stod utanför den snäva, sociala cirkeln, folk som kom från andra klasser. Hon hade judar och homosexuella i sitt kabinett. När någon hade en personlig skandal lät hon dem fortsätta ändå, huvudsaken var att de gjorde sitt jobb. Hon ville förmodligen nedmontera den statliga sjukvården, men det slutade med att hon försvarade den. Minns du vad du gjorde när hon blev premiärminister? – Jag minns att jag tyckte det var väldigt coolt. Även fast jag inte hade någonting gemensamt med hennes åsikter. Men jag minns att jag tänkte att om England, som är så oerhört konservativt, kan välja en kvinnlig premiärminister, då kan det väl inte vara så långt kvar tills vi får en kvinnlig president i USA? Men här är vi, 30 år senare. Streep fick inte träffa Thatcher under inspelningen av filmen, men såg henne en gång, 2002, när den förra premiärministern gästade Streeps dotters universitet utanför Chicago. – Hon var där som gästtalare och pratade om slutet på kalla kriget och om sin politiska karriär. Hon var ganska gammal vid det här laget, men hon lovade att ta frågor från publiken och svarade ordentligt på varje fråga, detaljerat och intelligent och utförligt. Det slutade med att hon stod där i en och en halv timme för att hon ville svara på alla frågorna. Till slut fick hennes personal komma fram och säga till att hon måste åka vidare. Den hårt arbetande och principfasta Thatcher dyker också upp i ”Järnladyn”, när filmen lämnar hemmiljön. – Ett ämne som Abi Morgan har försökt skildra är hur politiker anpassar sig för att bli omtyckta. Det är ett problem i dag, med våra dygnet runt-nyheter där varje steg en politiker tar dokumenteras. Det har slutat med att offentliga personer måste vara så oerhört försiktiga. Varje steg de tar måste testas i förväg av en fokusgrupp. Det är så man gör politik i dag, och det är så man gör film i dag. Det var något väldigt uppfriskande med att Thatcher inte verkade tänka så. Hon var autentisk, säger Streep. Det är få filmstjärnor i dag som både är tillräckligt berömda och tillräckligt begåvade för att kunna spela en så tung och komplex roll som Margaret Thatcher. När man träffar Streep förstår man varför hon så ofta får porträttera kvinnor med makt. Hon utstrålar ett slags mild auktoritet, pratar lika lugnt och sansat som Don Corleone. Tänker efter i flera sekunder, låter ögonen vandra runt i rummet i jakt på rätt ord innan hon svarar på en fråga. Finns det någon Hollywoodskådespelare i dag som kan mäta sig med henne när det gäller respekt och trovärdighet? Bland hennes manliga kolleger med lika mycket erfarenhet och lika diger samling prestigefulla roller och priser tenderar många att antingen tramsa bort sin trovärdighet med mediokra filmval eller att drunkna under sina egna gigantiska egon. Även Meryl Streep har gjort enstaka snedsteg, men hon bibehåller en prestige som saknar motstycke i dagens Hollywood. Trots det säger hon att hon, precis som den Thatcher vi får se i filmen, försöker undvika att oroa sig för vad medierna skriver om henne. – Thatcher läste aldrig det som skrevs om henne i tidningarna. Jag förstår varför. Själv slutade jag läsa recensioner för länge sedan, för jag har alldeles för tunn hud. Jag klarar inte av det. När manusförfattaren Abi Morgan, som även gjort kritikerhyllade filmer som ”Shame”, ”Brick Lane” och tv-serien ”The hour”, och Meryl Streep diskuterade vad de ville att filmen skulle åstadkomma var de två överens om att det går att respektera Thatchers livsgärningar, utan att för den skull uttrycka sympati för hennes politiska värderingar. Morgan har sagt att hennes mål med filmen var att erkänna den ofattbara drivkraften och övertygelsen som krävdes för att Thatcher skulle komma dit hon kom. Även om ”Järnladyn” undviker många av de mest kontroversiella konflikterna under Thatchers tid på 10 Downing Street, lyckas den skildra just den ofattbart branta uppförsbacke hon tvingades klättra upp för på vägen dit. Den var inte bara kantad av politiska motståndare, utan även alla de män från det egna partiet som försökte underminera henne. ”Järnladyn” visar därmed den ensamhet som många personer upplever när de trotsar sina förväntningar och vägrar acceptera de spelkort de blev tilldelade vid födseln. Streep säger att det bestående intrycket hon fått av Thatcher är att hon, just genom denna ständiga kamp, verkade uppnå en integritet som är sällsynt bland dagens politiker. – Hon stod för det hon trodde på. Hon oroade sig inte för vad folk tyckte om henne, utan höll fast vid sina övertygelser. Hon var alltid tio gånger bättre förberedd än sina manliga kolleger och det var kanske det som gjorde dem så irriterade. Fler filmer med Meryl Streep i huvudrollen ”Deer hunter” 1978. Streep blev Oscarsnominerad för bästa kvinnliga biroll. ”Kramer mot Kramer” 1979. Belönades med en Oscar för bästa kvinnliga biroll. ”Sophies val” 1982. Oscarsbelönades för bästa kvinnliga huvudroll. ”Mitt Afrika” 1985 med Robert Redford. Oscarsnominerades för bästa kvinnliga huvudroll. ”Andarnas hus” 1993 bygger på boken med samma namn. Filmen regisserades av Bille August. ”Broarna i Madison County” 1995. Motspelaren Clint Eastwood regisserade filmen. ”Adaptation” 2002. Belönad med en Golden Globe för bästa kvinnliga huvudroll. ”Timmarna” 2002. Belönad med Golden Globe för bästa kvinnliga huvudroll, drama. ”Djävulen bär Prada” 2006. Meryl Streep som ilsken redaktör. ”Mamma mia!” 2008. Filmen baseras på Abbamusikalen med samma namn.


Marie Serneholts nervösa comeback

Summary: Förra året gjorde hon succé som programledare. Nu är Marie Serneholt tillbaka bland de tävlande i Melodifestivalen. ”Jag är supernervös för uppträdandet”, säger hon.

Ingen av årets tävlande har samma vana av Melodifestivalens scen som Marie Serneholt. Förra året dominerade hon samtliga deltävlingar, Andra chansen och finalen - som programledare. När årets tävling öppnar i Växjö är hon tillbaka som artist. Låten "Salt & pepper" är skriven av en rutinerad schlagertrio med Figge Boström i spetsen. – Jag har letat efter en låt ganska länge, men till slut gick det väldigt fort. Allt var klart bara några dagar innan det skulle presenteras. Jag har inte släppt något eget sedan 2006 så det kändes extra viktigt att det var en låt som kan fungera bra även utanför tävlingen, säger Marie Serneholt. Vad är mest nervöst, att leda Melodifestivalen eller uppträda? – Jag var jättenervös förra året, men på ett annat sätt. De första tre minuterna av varje program var jag kanske lite nervös, men sedan blev jag varm i kläderna. Här har jag bara tre minuter på mig och allt måste sitta. Å andra sidan var jag garanterad en plats i globen förra året. Vad betyder det att du var programledare förra året? – Jag har inte funderat på om det är strategiskt att ställa upp året efter att jag var programledare. Många som tävlar i år har varit med förr och i slutändan kommer det bara att handla om vad man har för låt och vad man gör på scenen. Marie Serneholts artistkarriär rivstartade när hon som tonåring turnerade med gruppen A-Teens. 2006 släppte hon ett soloalbum och 2009 tävlade hon i Melodifestivalen med låten "Disconnect med". Bidraget slutade på sjätte plats och Marie Serneholt åkte ut ur tävlingen utan att passera Andra chansen. – Jag brydde mig inte om den placeringen alls, helt ärligt. Det var stort för mig att få vara med och jag var jättestolt över mitt framträdande, säger hon. Hur viktigt är det att vinna i år? – Det är självklart att jag vill gå vidare, men om jag gör allt jag kan och det inte räcker så tror jag att jag kommer att vara nöjd ändå. Det här startfältet är så svårtippat och vi är alla så olika. Det beror bara på vad Svenska folket vill ha. Handen på hjärtat, har du högre krav på dig själv nu än förra gången? – Kanske lite. Jag kommer vara stolt över mig själv om jag känner att jag har gjort mitt bästa, men jag är kanske ännu mer sugen på Globen den här gången.


Erfarna artister i första tävlingen

Summary: Det är erfarna artister som sparkar igång Melodifestivalen. Fem av de åtta bidragen framförs av tävlande som har stått på schlagerscenen förut. ”En väldig fördel”, säger producenten Christer Björkman.

Andas, andas djupt. På lördag går startskottet och under sex veckor handlar Sveriges samlade nöjesbevakning om en enda sak: Melodifestivalen. Första deltävlingen hålls i Växjö och trots att han stått vid rodret i drygt tio 10 år är Melodifestivalens producent Christer Björkman mer nervös än vanligt. – Det är pirrigt, snart kommer den verkliga rushen, men det är som det ska vara, nu är det dags, säger han. Ambitionen är att varje deltävling ska innehålla sinsemellan olika bidrag så att tävlingen får så stor bredd som möjligt. – Både det smala och det riktigt folkliga ska få plats under samma paraply, säger Christer Björkman, som tycker att han har lyckats bra med det i årets första deltävling. – Här finns en hel del igenkänning, en kids-akt som kan bli riktigt farlig, ett riktigt bra hårdrocksband och två artister som stod för mäktiga genombrott förra året. Om man räknar med Dead By April, som förra året skötte pausunderhållningen i Linköping, så har fem av de åtta artister som uppträder i Växjö stått på Melodifestivalens scen förut. Något som knappast ligger dem till last i tävlingen. – Jag tror att det är en väldig fördel. Att vara med i Melodifestivalen är ett skräckblandat möte för många som kommer för första gången, säger Christer Björkman. Mest rutinerade i tävlingens första deltävling är Afro-Dite, som vann 2002 och tog sig till final året därpå. Christer Björkman vill inte sia om tävlingens utgång, men tror att trion har goda chanser. – Jag såg dem på Pride i somras och fick bara glädje i kroppen. Att en kille från Borås känner "vad bra det här är" brukar vara ett gott tecken. Startfältet i Växjö 1. Sean Banan: "Sean den förste banan" 2. Abalone Dots: "På väg" 3. The Moniker: "I want to be Chris Isaak (This is just the beginning)" 4. Afro-Dite: "The boy can dance" 5. Dead By April: "Mystery" 6. Marie Serneholt: "Salt & pepper" 7. Thorsten Flinck och Revolutionsorkestern: "Jag reser mig igen" 8. Loreen: "Euphoria"


”Jag sätter rumpan på spel för fansen”

Summary: Sean Banan är den gapiga, rumpbesatta karaktären känd från hitsinglar som ”Skaka rumpa” och sketcher i tv. I vår dyker han upp i Melodifestivalen, en långfilm, och med ett album. Egentligen heter han Sean Samadi, men Bananen är alltid en del av honom.

Sean Banan är på dåligt humör. Han kommer just från en radiointervju som han beskriver som hemsk. Han kom in i studion, berättar han, och programledaren och producenten blev genast vansinniga för att han var Sean Banan. De hade förväntat sig något annat, en allvarlig intervju. Sean Banan, eller Sean Samadi som han egentligen heter, fräser när han berättar. – Jag kommer alltid att vara Sean Banan! Ni kan ställa vilka frågor ni vill, jag kommer att svara, men på mitt sätt. Ni har beställt en cheeseburgare, då kan ni inte be att få den utan ost! Vi sitter på ett kebabhak vid Hötorget. Ett par dagar senare ska han åka till Växjö för att vara med i Melodifestivalens första deltävling, han ska släppa album, och lite senare i vår är det premiär för Sean Banans första långfilm. Sedan Sean Banan först blev bekant för svenska folket i TV3:s danstävling ”Floor filler” har han hunnit bygga upp en stabil fanbase, till stor del bestående av barn, genom sina låtar, shower och sketcher. I tv är han en rätt osannolik karaktär, slirig och gapig och besatt av rumpor. Som en lite mer burdus svensk Borat, ungefär. När vi pratar är han en rätt vanlig kille, ”allvarlig” precis som radioprogramledaren ville ha honom, men då och då dyker det upp en Sean Bananfras eller två, och ibland glider hans röst från den lätta göteborgskan mot Bananens karikerade förortstugg. – Det folk inte fattar är att Sean Banan är en del av mig. När jag blir glad, när jag smuttat på ett par glas vin – då blir jag automatiskt Sean Banan. När jag är Sean Banan i intervjuer förstärker jag bara den sidan hos mig själv, säger Sean Samadi. Dansen kom in i hans liv på högstadiet, berättar han. Han hade alltid varit spexig, klassens clown, men plötsligt upptäckte han att han faktiskt hade talang för att dansa. – När jag var liten gick det en kille i min klass som hette Samir, en väldigt tjock kille, underbar och snäll. Han började dansa robotdansen när vi gick i sjuan. Jag var tolv år och tänkte att jag skulle prova, så vi började battla. Han var jävligt duktig. Han var ju så tjock, det blev mycket mer effektivt visuellt! Men jag tränade och tränade, och en dag kom jag till skolan, och alla bara: ”wow!”. Du vann över Samir. – Jag vann, och upptäckte att jag är riktigt bra på någonting. Så jag började satsa på dansen. När jag var med i ”Floor filler” märkte jag att jag blev tittarfavorit, inte för min dans, utan för att jag bjuder på mig själv. Då kände jag att, fan, jag är ingen dansare, jag är en underhållare! Dans är bara en av konstformerna jag underhåller med. Kommer du från en konstnärlig familj? – Min familj har alltid varit artistisk. Min pappa har spelat iransk gitarr sedan han var tolv, både hemma och professionellt. Brorsan spelar instrument, syrran spelar fiol. Men jag blev familjens clown, jag och pappa. Pappa Banan! Har ni samma humor? Tycker Pappa Banan att Sean Banan är kul? – Han kan skratta åt några pruttskämt här och där. Jag älskar honom, han har ställt upp hundra procent för mig, han har verkligen gjort det omöjliga som ensam pappa. Jag minns en föreställning i Göteborg med ”Cirkus Möller”, han satt där med sina välutbildade professorsvänner i publiken. I slutet av föreställningen gjorde Sean Banan sin grej och visade rumpan och folk skrattade. Pappa satt där och tittade – han är väldigt gammalmodig och från Iran – och så ställde han sig upp och började applådera högt. Efter showen grät han när han kom fram till mig. Jag frågade varför, och då sade han: ”Du är den första invandraren i svensk historia som lyckats tjäna pengar på att visa rumpan för de här svenskarna.” Han är väldigt stolt över mig, och jag är väldigt stolt över min pappa. Barn gillar dig och är en stor del av din publik. Var det tanken från början? – Nej, aldrig. Många kallar mig för förebild för barn, barnartist. Men barnartist är man när man väljer att rikta in sig mot barn. Jag valde inte det – det var barnen som valde mig. Förvånade det dig? – Jag blir alltid förvånad. Jag är förvånad att ”Skaka rumpa”, låten som gjorde mig till barnfavorit, slog igenom. Men barn gillar det som de lite äldre gillar. Det som var lite tufft, spetsigt och förbjudet med ”Cirkus Möller”, som tonåringarna gillade, gjorde att barnen ville hänga med också. Långfilmen ”Sean Banan: inuti Seanfrika”, en komedi där Sean Banan reser runt i stringkalsonger i Afrika tillsammans med Kikki Danielsson, har premiär i mitten av februari, och spelades in i höstas i Moçambique och Sydafrika. Det var en intensiv resa, berättar Sean Samadi, någon månads inspelningstid med så mycket upplevelser att han inte hann bearbeta dem. – Det var så mycket Afrika. Allt från en nära-döden-upplevelse med en gepard till blåvalar som gjorde volter och delfiner som jagade båten. Och att se Afrikas näst största soptipp och den fattigdomen, hur folk lever där. Det var så mycket känslor. Jag klarade av det för att vi hade fjorton arbetstimmar om dagen och varken hann smälta det positiva eller negativa med Afrika. Det var svårt, men när kameran är på kör jag min grej. Vad hände med geparden? – Vi spelade in en scen där jag skulle ligga och sola med en halvtam gepard i mina legendariska leopardtangas. Men djurskötarna hade missat en andra gepard som kom från det vilda och satt två meter bakom mig i attackposition. Geparder väljer det svagaste offret i flocken, så självklart blev det den halvnakna spinkige iraniern under ett träd. Jag hann springa i väg, in i en skyddsbur. Men jag kände: jag gör allt det här för fansen. Nu ska de fanimej njuta av filmen, när jag satt min rumpa på spel. Tävlar i Melodifestivalen på lördag Sean Samadi är född 1985 i Iran och uppvuxen i Göteborg. Han har varit dansare, danslärare och koreograf, och 2006 deltog han i TV 3:s danstävlingsprogram ”Floor filler” där han slutade som trea. Det var under programmets gång han blev känd som Sean Banan, bland annat genom ett filmat intervjuklipp där han för första gången yttrar ordet ”rumpa” med sin karaktäristiska Sean Banan-röst, ett ord som blivit hans signum. Klippet har setts över fyra miljoner gånger på Youtube. Sean Banan har gjort sketcher i program som ”Cirkus Möller” och ”Äntligen fredag”, varit med i ”Djävulsrallyt” och ”Sommarkrysset” och släppt fyra singlar. ”Skaka rumpa” låg som bäst fyra på svenska topplistan. På lördag tävlar han i Melodifestivalen med låten ”Sean den förste Banan”. I vår kommer också långfilmen ”Sean Banan: Inuti Seanfrika” där bland andra Kikki Danielsson, Doktor Alban och Johannes Brost medverkar. Andra kända bananer. Josephine Bakers banankjol. Sångaren, dansaren och art deco-ikonen Josephine Baker hade inte bara en leopard med diamanthalsband som husdjur utan även en mycket berömd bananklänning. Bananarama. Det brittiska bandet slog igenom i mitten av 1980-talet med låtar som ”Cruel summer”. Bandnamnet ska ha inspirerats både av barnprogrammet ”The banana splits” och Roxy Music-låten ”Pyjamarama”. Bananer i pyjamas. Ett australiskt barnprogram som funnits sedan 1992 och bygger på en brittisk barnsång med samma namn. Konceptet är enkelt: två bananer är klädda i pyjamas och umgås med sina björnvänner. Velvet Undergrounds bananskiva. Andy Warhols bild av en banan pryder Velvet Underground & Nicos första klassiska album. Originalomslaget gick dessutom att ”skala”, så att en rosa naken banan framträder under. ”Yes, we have no bananas”. Låten härstammar från en Broadwayrevy från 1922 men har spelats in av otaliga artister. Låten ska ha inspirerats av en verklig bananbrist på Long Island, där en lokal grönsakshandlare satte upp en skylt med texten i sitt fönster. Banarne och Electric Banana Band. Klasse Möllberg spelade barnprogramskaraktären Banarne, kompis med Lasse Åbergs Trazan. Till andra säsongen av serien startades också Electric Banana Band, med hittar som ”Banankontakt”.


Stig Vig kommer att bli ihågkommen för Dag Vag

Summary: Artisten Per Odeltorp, med artistnamnet Stig Vig, har dött. Sångaren och basisten är mest känd som rockbandet Dag Vags självklara centrum.

Han blev ändå sextiotre år och levde i nästan tio år efter att ha fått en ny njure. Att Stig Vig hade haft en vacklande hälsa under längre tid var väl känt, men han och Dag Vag drog ändå upp arbetstempot på senare år. Det var ursprungligen tänkt som ett soloprojekt, Stig Vig spelade in ”Dimma” och gav ut den på singel 1978 under namnet Dag Vag & Svagsinta. Snart var de ett riktigt band och ett av Sveriges allra största, trots eller tack vare sin ganska udda blandning av popreggae, psykedelia, en smula punk, en aning arv från den politiska proggrörelsen och en inte alldeles liten gnutta humor. Samt en mycket lång rad av oväntade och i regel rejält omarbetade tolkningar av verk från namn som Elsa Beskow, Max Romeo, Jonathan Richman, Anita Lindblom, Generation X och Evert Taube. Bob Dylans ”Tombstone blues” blev en långsam vals under namnet ”Snorbloos”. 1979 satte de in en berömd annons i DN om sin förlovning med Ebba Grön, Sverige största punkband. Båda banden turnerade sedan tillsammans, under devisen ”Turister i tillvaron”. Med tiden kom Dag Vags stilpalett att innefatta så olika dimensioner som olika sorters världsmusik och samarbete med Thore Skogman. Sedan splittrades bandet i början av 80-talet, startade igen i slutet av 80-talet, splittrades igen i början av 90-talet och startade igen i slutet av 90-talet. Man kan gissa att den slutliga splittringen sker nu, för Stig Vig var som sångare och basist Dag Vags självklara centrum. Föga förvånande var Stig Vig ett artistnamn, han hette egentligen Per Odeltorp och kom från Överluleå mellan Luleå och Boden. Yngre brodern Lennart Odeltorp var också med i Dag Vag, som trummis under namnet Tage Dirty. Till Stockholm kom den unge Per som sextonåring och hade massor av band under både 60- och 70-talen, som inte blev mer än små fotnoter i den svenska rockhistorien. Under tidigt 70-tal var han ljudtekniker åt proggbandet Träd Gräs och Stenar, då under namnet Per Gud. Några år senare spelade han bas med Peps Persson. Efter Dag Vag – eller snarare i perioderna mellan de olika upplagorna – hade han också många olika projekt, men väsentligast är att han började med teatermusik och gjorde musik åt en mängd uppsättningar, bland annat på Dramaten och Radioteatern. Men det är Dag Vag han främst kommer att bli ihågkommen för. Där han med en lågmält småpratande röst sjöng texter som var enkla på ytan, men sällan saknade dubbla bottnar och/eller ett inslag av milt vanvett. Samtidigt som hans rytmiska basspel också hade en framträdande plats i helheten.


Olof Palme kraschar in i nutiden

Summary: Då – nu, vision – praktik, konst – politik. I dagarna får Lucas Svenssons pjäs om Olof Palme premiär i Stockholm. På scenen avlöser kollisionerna varandra och i kulissen smyger Jimmie Åkesson.

I snart 26 år har han varit död, Olof Palme. Men i dag är han mindre död än på länge. Mordet på Sveavägen den 28 februari 1986 är kanske det största traumat i Sveriges moderna historia. Ingen har glömt, men långsamt har blickarna åter vänts från tragedin mot Olof Palme, personen och politikern. För fyra år sedan kom Kjell Östbergs Palmebiografi "I takt med tiden" och förrförra året publicerade Henrik Berggren "Underbara dagar framför oss". Den 26 januari får Lucas Svenssons "Olof Palme - en pjäs från Sverige" urpremiär. Och där står han, där går han igen, Olof Palme, på Stadsteaterns scen i Stockholm. – Jag försöker härma hans röst, hans gångstil och hans rörelsemönster. På en nivå försöker jag göra honom så lik som möjligt, men på en annan så olik jag kan, så att Olof Palme kan vara en del av en teaterpjäs, säger Philip Zandén. Han spelar huvudrollen i den nyskrivna pjäsen och har ägnat mycket tid att åt att studera den person han ska gestalta. Nämnda biografier har lästs från pärm till pärm, timmar har fördrivits framför SVT:s öppna arkiv, men Philip Zandén har även vänt sig till förstahandskällor och träffat Ingvar Carlsson. Sedan mordet har Olof Palme närmast blivit en ikon, en symbol för ett förlorat Sverige. I sin samtid var han en omstridd politiker med fiender på såväl höger- som vänsterkanten. I Lucas Svenssons pjäs framträder också en annan, inte fullt så väntad bild av den svenske politikern: Olof Palme, konstnären. – Det finns någonting i hur han skriver och i hans tal där man kan känna igen en poet eller författare. Orden föder varandra, de syftar till någonting, de är skrivna av en människa som har ett skapande förhållande till språket, säger Lucas Svensson. Philip Zandén ser Olof Palmes som konstnär i bemärkelsen visionär, men menar att Olof Palmes dröm om det av tekniska framsteg drivna välfärdssamhället fick en knäck i och med valförlusten 1976. Då förlorade Socialdemokraterna regeringsmakten och kärnkraftsmotståndaren Torbjörn Fälldin blev statsminister. – Vi ser fortfarande den nedåtrörelsen. När folkhemmet var byggt, när den sociala demokratin hade segrat över fattigdom och klassamhälle, vad skulle man göra då? säger Philip Zandén. Premiären är vältajmad. Intervjun görs i Philip Zandéns rum på Stadsteatern i Stockholms kulturhus. Byggnaden är uppförd 1974, mitt i Socialdemokraternas nya City, ett stenkast från partiets högkvarter på Sveavägen. I samma stund som Philip Zandén berättar om arbetet med uppsättningen diskuterar Socialdemokraternas verkställande utskott sin partiledares framtid. Och det är om just framtiden som pjäsen väcker frågor. – Den handlar om morgondagen, vilket Sverige vi vill ha i framtiden. Vi reflekterar och leker med det som har varit eftersom det i dag finns ett stort visionärt tomrum, säger Philip Zandén. Pjäsen tar avstamp i Socialdemokraternas valvaka 2010, men utspelar sig främst under Palmes år som oppositionsledare, från valförlusten 1976 till vinsten 1982. – Där saknas en bit av historien, Palme kom lite ur bilden, han var inte synlig på samma sätt som tidigare och där finns en möjlighet att dikta, säger Lucas Svensson. På scenen kolliderar Palmes visioner med dagens svenska verklighet. I kulisserna lurar Jimmie Åkesson och i slutscenen rullas socialdemokratin ut i rullstol. Trots det vill Lucas Svensson att publiken ska gå ur salongen med en känsla av hopp. – Jag hoppas att man lämnar föreställningen med en sorts hopp om att det går att bygga ett samhälle som är beboeligt för alla, där alla har ett lika värde. Vilka medlen eller verktygen är, det är upp till var och en. Av: Lucas SvenssonRegi: Tobias Av: Lucas Svensson Regi: Tobias Theorell På scen: Philip Zandén spelar Olof Palme, Meta Velander gör rollen som Rosa och Lena B Eriksson spelar Dottern. Niklas Falk, Henrik Johansson, Mats Blomgren, Jimmie Boy, Sofi Helleday och Ida Stéen gör flera roller var. Pjäsen uruppförs på Stockholms stadsteater och får premiär den 26 januari. Stockholms stadsteater är inte Stockholms stadsteater är inte först med att göra teater av Olof Palme. I oktober spelade Helsingborgs stadsteater "Politik", en nyskriven pjäs av Henning Mankell, som även skrivit radiopjäsen "En enkel lunch i Vällingby" som sändes i Sveriges Radio förra våren. Båda pjäserna handlar på olika sätt om Olof Palme. Henning Mankell fick ursprungligen uppdraget att skriva en pjäs om Palme till Stockholms stadsteater, men efter ett bråk med teaterchefen Benny Fredriksson köpte Henning Mankell tillbaka rättigheterna till pjäsen. Uppdraget gick då till Lucas Svensson som skrivit "Olof Palme – en pjäs från Sverige".


”Unga som går på konsert återvänder som vuxna”

Summary: Nyheten om den nya festivalen Peace & lovestrings är välkommen i musiklivet. ”Det här är jättebra, det kan ge nya publikgrupper möjlighet att ta del av hela kulturspektrumet”, säger Peter Eriksson, ordförande för intresseorganisationen Svenska Musikfestivaler.

Stina Westerberg, generaldirektör för den nybildade myndigheten Statens musikverk är positiv inför nytillskottet: – Det är en väldigt rolig nyhet. De personer som jobbar inom Peace & love-festivalen håller en hög nivå på det som de gör. Hon ser själva festivalformen som ett lysande sätt att föra ut den klassiska musiken – och det finns fler exempel, menar hon. – Det finns en rad festivaler runt om i landet för smal och nyskapande musik, som GAS-festivalen, Kalvfestivalen och Norbergfestivalen. Festivalerna kan nå en väldigt stor publik genom att placera musiken i en miljö och kontext som inte är en vanlig konsertsal. De fungerar som väldigt bra dörröppnare. Festivalerna har också ofta en stark lokal förankring, det uppstår en intressant kraftsamling kring dem. Främjandet av den smala musiken i Sverige har annars drabbats av flera motgångar på senare år: Vid årskiftet lades Svensk Musiks promotionverksamhet ner som sedan 1965 sysslat med att sprida kunskap och intresse i utlandet för den svenska musiken. Vid förrförra årskiftet försvann, efter regeringsbeslut, dessutom Rikskonserter i dess dåvarande form som sedan 1968 arrangerat konserter och konsertturnéer runt om i Sverige med inriktning på kammarmusik, kör, konstmusik, jazz och folkmusik. Vad kan göras för att få fler och nya besökare till den klassiska musikens traditionella konsertlokaler? – Det finns inga genvägar. Operan i Stockholm gör precis det som man längtar efter. De har ett konstnärligt intressant program av kvalitet och tar dessutom många roliga grepp. Vill man nå en ny publik så kan man behöva bredda repertoaren lite och göra crossover, men framför allt ha en riktigt bra kvalitet, det är det som lockar en stor publik. Dessutom måste man jobba väldigt aktivt med barn och ungdomar, det måste stå i fokus att få in dem i konserthusen och skapa aktiviteter så att de får vara med om musikupplevelser, säger hon, och hänvisar till studier som visar att den som i unga år fått gå på konserter återvänder som vuxna. – Det måste man arbeta oförtrutet med. Och naturligtvis också flytta ut konserterna ibland och jobba i andra lokaler och sammanhang. Peter Eriksson – som spelar viola i Kungliga Filharmonikerna i Stockholm och tillika är ordförande för intresseorganisationen Svenska Musikfestivaler som företräder fyrtiofem festivaler inom främst klassisk musik, opera och jazz – gläder sig också åt den nya klassiskt inriktade Borlängefestivalen. – Det här är en fantastisk satsning av Peace & love, jättekul. Ytterst handlar detta om presentationsformerna: Att nya målgrupper får möjlighet att ta del av hela kulturspektrumet och det tror jag inte alltid att rockpubliken får. Hur öppnar man mest effektivt upp de stora konserthusen runt om i landet? – I Stockholms konserthus arrangerar vi barnkonserter för skolbarn och familjekonserter. Vi spelar för cirka 50.000 unga om året från sex år och uppåt. Dessutom gör vi målinriktade satsningar som till exempel ”Upp till 26”, där unga bjuds in för att vara med på våra repetitioner, konserter och sedan träffa musikerna, artister och dirigenter. Helt enkelt lära känna oss. Det har visat sig att många som bara lyssnat på en genre tycker det här är ”skithäftigt – jädrans vilka grejer!”. Där skulle vi behöva göra än mer för att nå nya lyssnare. Hur vi ska lyckas med det är något vi ständigt funderar på. Vi behöver göra än mer. Eriksson nämner särskilt ett projekt i vår ihop med Fryshuset och Konserthusets satsning kring orkesterverk skrivna för välkända datorspel som ett exempel på nytänkande. – De konserterna har lett till att vi har fått en helt ny målgrupp – även om alla inte blir klassiskt intresserade efter en enda sådan konsert. Det gäller att göra en massa olika aktiviteter samtidigt. Och allra viktigast: allt måste göras med kvalitet.


Lady Gaga slår rekord på Twitter

Summary: Sångerskan Lady Gaga har slagit rekord. Hon är den första personen att nå 18 miljoner följare på Twitter, skriver NME.com.

Men det är inte första gången som 25-åriga Lady Gaga, med singlar som ”Just dance” och ”Poker face”, slår rekord på det sociala nätverket. Det hade inte ens gått ett år sedan hon hade nått 10 miljoner följare till att hon nu bryter ny mark igen, skriver NME.com. För att fira det nya rekordet valde hon att twittra ut följande under söndagen: ”Jag kan inte förstå att jag har 18.000.000 Twittermonster, riktigt häftigt, det vara bara några år sedan jag inte hade så många.” Antalet personer som är intresserade av att följa popstjärnan på Twitter tycks dessutom öka stadigt. Därmed slår Gaga ständigt nya rekord. I alla fall till dess att Justin Bieber och Katy Perry, som ligger tvåa och trea på listan, kommer i kapp. I skrivande stund har Lady Gaga hela 18.120.742 följare.


Visst gör det ont när ett robothjärta brister

Summary: Filmerna och böckerna om smarta robotar slutar nästan alltid i katastrof, och verklighetens forskning om artificiell intelligens är inte heller etiskt okomplicerad. Ändå är vi besatta av tanken på att skapa den konstgjorda människan.

Om populärkulturen lärt oss något om artificiell intelligens, så är det att det alltid går åt helvete. Ta ”Terminator”, till exempel, där det militära försvarssystemet Skynet plötsligt blir självmedvetet och inom loppet av några minuter beslutar sig för att utrota hela mänskligheten. Eller HAL i ”2001: ett rymdäventyr”, som blir psykotisk och stänger av syretillförseln i sitt rymdskepp. Och i tv-serien ”Battlestar Galactica” ångrar mänskligheten bittert att den uppfann intelligenta stridsrobotar när de plötsligt spränger tolv planeter i luften. Det slutar inte alltid i apokalyps. Ibland sympatiserar vi tvärtom med androiden, som i Stephen Spielbergs ”A I” där den lilla roboten David döms till tusentals år av oåterkallelig sorg över att inte älskas av sin mänskliga mor såsom han själv älskar henne. Eller Data i ”Star Trek” som ständigt strävar efter äkta känslor. Nästan alla berättelser om artificiell intelligens slutar olyckligt, men vi fortsätter ändå att skriva dem, om och om igen. Tematiken går att spåra långt tillbaka, till grekiska myter om statyer som får liv och judiska berättelser om golems av lera. Och det är inte bara i fiktionens värld vi är besatta av att skapa intelligens. Vi kommer allt närmare i den verkliga världen. En av dem som arbetar med artificiell intelligens på riktigt är Fredrik Heintz. Han är ordförande i Svenska AI-sällskapet, forskar om robotik på Linköpings universitet och jobbar med att utveckla robotar som kan utföra arbeten som är för farliga eller monotona för människor. Sanera kärnkraftverk eller inspektera kraftledningar, till exempel. Fredrik Heintz tror att vår besatthet av att skapa intelligenta maskiner handlar mycket om att utforska oss själva, att dekonstruera mänskligheten. – Det är att reflektera över vad det innebär att vara människa. Vi upplever oss själva som väldigt mystiska, avancerade och svårförståeliga. Kan vi verkligen vara en så pass enkel konstruktion som en maskin där ettor och nollor skyfflas hit och dit? Claes Strannegård forskar också om artificiell intelligens, men ur ett lite annat perspektiv. Han är filosof i grunden, men jobbar även på Chalmers där han bland annat försöker göra datorprogram som lyckas bra på IQ-tester. Han tror också att en av orsakerna är att vi vill förstå mänskligheten. – Det finns olika drivkrafter att forska om AI, både kommersiella och intellektuella. Man vill göra något som är smart och fräckt, lite som en snabb motorcykel, man gillar high tech. Själv har jag ett annat perspektiv. Jag bygger matematiska modeller som är inspirerade av psykologi, och vill bygga maskiner som uppvisar mänskliga karaktärsdrag. Vad artificiell intelligens innebär är svårt att definiera. Att få en maskin att utföra uppgifter som normalt skulle kräva en människa? Det finns många redan, tänk på den automatiska gräsklipparen. Att maskinen ska vara smartare än människan? Det finns gott om datorprogram som klår människor i schack och Jeopardy. Inom populärkulturen beskrivs en ”riktig” AI-agent ofta som självmedveten, men det är också svårdefinierat. Det finns redan robotar som kan känna igen sig själva i en spegel, berättar Fredrik Heintz, och Claes Strannegård säger att man till och med skulle kunna kalla gps:en i bilen för självmedveten – den vet ju var den befinner sig. – Medvetande är något annat, som bland annat innefattar huruvida maskiner är förmögna att känna riktiga känslor. Filosofer och andra är delade i den frågan, det finns ingen konsensus, säger Claes Strannegård. För att robotarna Fredrik Heintz jobbar med ska fungera krävs inte känslor, men det krävs mycket annan intelligens. De måste kunna fatta egna beslut som är rimliga ur moraliska och juridiska aspekter. Som flitig konsument av science fiction är det lätt att få hjärtklappning: fatta egna beslut, ha moral, luktar det inte lite ”Skynet”? I fiktionens värld har man försökt lösa problemet med onda robotar genom att programmera in lagar. I Isaak Asimovs ”Robot”-berättelser styrs androiderna av orubbliga regler om att inte skada människor. Men inte ens i Asimovs universum fungerar lagarna perfekt, och en robot kan bryta mot dem om det är för mänsklighetens bästa. Så, är Fredrik Heintz och hans forskarkolleger verkligen säkra på att deras AI-robotar inte helt enkelt kommer att besluta att det bästa för mänskligheten är att utrota oss i stället för att sanera våra kärnkraftverk? – Det är kanske inte så relevant för just de här projekten. Men det finns en hel del forskning och argumentation kring ”friendly AI:s”, vänliga robotar, som handlar om hur vi ska utveckla artificiella intelligenser och vilka begränsningar som måste byggas in för att slutprodukten faktiskt vill hjälpa oss, säger Fredrik Heintz. Claes Strannegård tycker också att det är viktigt att fundera över de etiska aspekterna av AI-forskning. Domedagsvisionerna är inte bara ett dramaturgiskt grepp i science fiction, utan det finns också riktiga farhågor i vetenskapsvärlden. Vissa forskare talar om en punkt i utvecklingen som kallas singulariteten, där de tekniska framstegen accelererar så snabbt att datorerna vi bygger själva kan bygga ännu smartare datorer. Och vad som händer då vet ingen. – Det kan vara befogat att vara rädd för vad som kommer att hända om singularitetsvisionen kommer närmare verkligheten, säger Claes Strannegård. Men motsatsen då? Den kärleksfulla roboten? I romanerna och filmerna kan robotarna få känslor, ha riktiga relationer med människor. Jag frågar om Claes Strannegård själv känner något för sina AI-program. – Nej, jag har inte blivit kär i något av dem, om det är det du undrar. Men det är klart att man tycker om sina program. Det kan jag erkänna. Frankensteins monster Mary Shelleys Frankensteins monster Mary Shelleys bok från 1818 handlar om en vetenskapsman som skapar en människovarelse. Monstret blir självmedvetet och inser sin groteska fulhet jämfört med människorna och kräver att Frankenstein tillverkar ett kvinnligt monster också. Romanen kallas ibland för den första science fiction-boken. Pinocchio Carlo Collodis barnbok från 1883 handlar om en fattig dockmakare som gör en pojke av trä som börjar leva. Även om Pinocchio precis som Frankensteins monster inte är en robot i strikt mening, är båda exempel på intelligenta konstgjorda varelser som drömmer om att bli människor. ”R.U.R.” Tjeckiske Karel Capeks pjäs från 1920 introducerade ordet ”robot” i det engelska språket. En fabrik tillverkar androider, men roboten Radius leder ett uppror efter att ha yttrat orden: ”Jag vill inte ha någon herre. Jag vill vara folkets herre.” Till slut tar robotarna över hela världen. Isaak Asimovs robotsvit Asimov skrev ett stort antal noveller och romaner från 1950-talet och framåt, där relationen mellan människa och robot undersöks. Robotarna programmeras med tre lagar: de får inte skada människor, de måste lyda människor och de måste skydda sig själva. Robotlagarna har senare använts av många andra författare. Philip K Dick och ”Blade runner” Dicks roman ”Androidens drömmar” från 1968 handlar om en framtid där huvudpersonen Deckard jagar människolika robotar som ska förstöras. Ridley Scotts ”Blade runner” från 1982 bygger löst på boken. Filmen har ett öppet slut där det antyds att Deckard själv kanske är en replikant. HAL Arthur C Clarke skrev boken och Stanley Kubrick gjorde filmen ”2001: ett rymdäventyr” 1968. Den artificiella intelligensen HAL 9000 finns till för att hjälpa besättningen på ett rymdskepp på väg att utforska Jupiter, men HAL vänder sig mot människorna och försöker döda dem. Data Data är en robotkaraktär i tv-serien ”Star Trek: the next generation” och i flera Star Trek-filmer. Han är oerhört intelligent och fysiskt stark men oförmögen till känslor, och strävar genom hela serien efter att bli mer mänsklig. Bland annat får han ett ”känslochip” installerat. ”Terminator” James Camerons film från 1984 skildrar en framtid där den artificiella intelligensen Skynet blivit självmedveten och startat kärnvapenkrig mot människorna. Motståndsrörelsen skickar en man bakåt i tiden för att skydda ledaren John Connors mor från att bli dödad av en robot. ”The Matrix” Maskinerna förslavar människorna och använder oss som batterier. För att hålla mänskligheten i schack och förhindra uppror kopplas människorna in i en virtuell verklighet som alla tror är sann. Några få lyckas inse att världen är ett datorprogram och börjar slåss mot maskinerna. ”Battlestar Galactica” Ursprungligen en tv-serie från 1978, men är mest känd i nya versionen från 2003. Cylonerna är robotar som ursprungligen skapats av människor men som nu har som mål att förgöra den mänskliga rasen. Vissa av dem är nästan omöjliga att skilja från människor och infiltrerar den mänskliga rasen.


Golden Globe till The Descendants

Summary: Hollywoods största stjärna och en fransk stumfilm blev de stora vinnarna på Golden Globe-galan. Och Ricky Gervais höll sig i skinnet – nästan.

Alexander Paynes film "The descendants" vann priset för bästa drama på Golden Globe-galan, natten till måndagen. Filmen stjärna George Clooney vann dessutom priset för bästa manliga huvudroll i det stora trekejsarslaget mot de andra superstjärnorna Brad Pitt och Leonardo DiCaprio, som också var nominerade. Clooney passade på att tacka Michael Fassbender för att han tagit på sig nakenrollen i år. Fassbender var nominerad i samma kategori som Clooney för sin insats i "Shame" där han spelar sexmissbrukare och är med i flera nakenscener. – Ärligt talat Michael, du skulle kunna spela golf med dina händer bakbundna, sade Clooney i sitt tacktal och syftade på Fassbenders ädlare delar. Men den stora överraskningen på galan var den franska filmen "The artist", som fortsätter sitt segertåg på väg mot Oscarsgalan. Den svartvita stumfilmen prisades för bästa komedi/musikal, bästa huvudroll till Jean Dujardin och bästa filmmusik och blev därmed kvällens mest belönade film. "The descendants" och "The artist" stärker därmed sina chanser rejält inför Oscarsgalan i februari. Oscarsnomineringarna presenteras den 24 januari. Förra årets skandalomsusade värd Ricky Gervais var tillbaka som konferencier och höll sig på rätt sidan gränsen - nästan. – Så var var jag någonstans..., började han sin monolog och gav sig sedan på kändisar som Kim Kardashian, Eddie Murphy och Johnny Depp. Rooney Mara gick miste om priset för bästa kvinnliga huvudroll för sin insats i Stieg Larsson-filmatiseringen "The girl with the dragon tattoo". Det priset gick som väntat till Meryl Streep för titelrollen i "The iron lady", filmen om Margaret Thatcher. Golden Globe delar ut priser även i tv-kategorier. Där vann CIA-thrillern "Homeland" i dramaklassen, medan "Modern family" belönades i komediklassen. Det är utländska journalister som arbetar i Hollywood som utser vinnarna av Golden Globe. Golden Globe anses ge en föraning om hur det går på Oscarsgalan den 26 februari i Los Angeles. Film:Bästa drama: "The descendants".Bästa Film: Bästa drama: "The descendants". Bästa komedi/musikal: "The artist". Bästa icke engelskspråkiga film: "Nader och Simin - en separation" (Iran). Bästa animerade film: "Tintins äventyr: Enhörningens hemlighet". Bästa regi: Martin Scorsese: "Hugo". Bästa kvinnliga huvudroll, drama: Meryl Streep: "The iron lady". Bästa manliga huvudroll, drama: George Clooney: "The descendants". Bästa kvinnliga huvudroll, komedi/musikal: Michelle Williams: "My week with Marilyn". Bästa manliga huvudroll, komedi/musikal: Jean Dujardin, "The artist". Bästa kvinnliga biroll: Octavia Spencer: "Niceville". Bästa manliga biroll: Christopher Plummer: "Beginners". Bästa manuskript: Woody Allen: "Midnight in Paris". Bästa filmmusik: Ludovic Bource: "The artist". Bästa låt: Madonna, Jimmy Harrie, Julie Frost: "Masterpiece" ur "WE". Tv: Bästa dramaserie: "Homeland". Bästa komediserie: "Modern family". Bästa m’niserie/tv-film: "Downton Abbey". Bästa kvinnliga huvudroll, drama: Claire Danes: "Homeland". Bästa manliga huvudroll, drama: Kelsey Grammer: "Boss". Bästa kvinnliga huvudroll, komedi/musikal: Laura Dern: "Enlightened". Bästa manliga huvudroll, komedi/musikal: Matt LeBlanc, "Episodes". Bästa kvinnliga huvudroll, miniserie/tv-film: Kate Winslet: "Mildred Pierce". Bästa manliga huvudroll, miniserie/tv-film: Idris Elba: "Luther". Bästa kvinnliga biroll: Jessica Lange: "American horror story". Bästa manliga biroll: Peter Dinklage: "Game of thrones". Hederspriset Cecil B DeMille Award: Morgan Freeman.


Statens medieråd: Anklagelserna är fullständigt absurda

Summary: Tre forskare från Karolinska institutet kritiserade på torsdagen Statens medieråds rapport om våldsamma datorspel. ”De påstår saker som vi aldrig har skrivit” svarar forskningsansvarige Ulf Dalquist.

Det var i torsdagens DN Debatt som de tre forskarna i starka ordalag kritiserade Statens medieråd för att ha bortsett från viktig forskning i sin rapport om våldsamma datorspel. Ulf Dalquist, som är en av författarna bakom rapporten, förstår inte kritiken. – Naturligtvis tycker vi att de har fullständigt fel. De verkar inte ha läst rapporten särskilt väl och påstår saker som vi aldrig har skrivit. Vår rapport handlar om huruvida man blir våldsam av spel, den handlar inte om man tänker aggressiva tankar eller om hur olika delar av hjärnan aktiveras, säger han. Kan du ge exempel på kritik som ni tycker är fel? – De hävdar att vi påstår att det inte finns något samband mellan våldsamt beteende och datorspel, men det står på flera ställen i rapporten att det kan finnas ett samband. Sedan är frågan om våldsamma personer söker sig till datorspel eller om man blir en våldsam person av att spela. Vår slutsats är att det inte finns några bevis för att man blir våldsam av att spela datorspel, men vi utesluter inte att det kan ligga något i det. I artikeln i DN Debatt skriver de tre forskarna bland annat att ”Medierådets granskning präglas av att sammanställarna låtit sina egna partiska åsikter” färga innehållet. Det är kritik som Ulf Dalquist ställer sig helt oförstående till. – Jag ser ingen anledning att bemöta sådana anklagelser, de är fullständigt absurda. Jag tycker att det är på en anmärkningsvärt låg nivå, säger han. – Man blir ledsen när folk hoppar på en på det här sättet och säger att vår rapport är ett hån mot seriös forskning, när seriös forskning är det som vi försöker bedriva. Forskarna skriver att ni utelämnar flera expertförbund, varför det? – Därför att de expertförbund som nämns drar sina slutsatser från tre studier. Vi har baserat vår rapport på 106 studier, det är fler än tre.


Lindström gör nytt språkprogram i tv

Summary: ”Svenska dialektmysterier” kommer tillbaka i tv i mars. ”Jag har mer att berätta”, säger Fredrik Lindström.

Fredrik Lindström fortsätter att utforska det svenska språket i tv. Nu kommer en andra omgång av "Svenska dialektmysterier". Första omgången sändes för sex år sedan och Fredrik Lindström har i smyg spelat in den nya omgången i två år mellan sina andra jobb. Den här gången utforskar Fredrik Lindström bland annat dialekterna på Gotland, i Uppland, Småland och Bohuslän. – Vi tog ett lite mer övergripande perspektiv förra gången, så vi går lite mer detaljerat in nu, säger han. Han har skrivit flera böcker om språk och tv-programmen "Värsta språket" och första omgången av "Svenska dialektmysterier" har gått i repris. Intresset för språk är stort och trycket från SVT om nya program har varit påtagligt. Men Fredrik Lindström har velat vänta. – Det måste få rinna till saker. Det är inte så enkelt att man gör ett halvtimmesprogram och redovisar ett dialektområde utan det gäller att ha en pedagogisk vinkel. För närvarande syns Fredrik Lindström som domare i "På spåret" på fredagar i SVT och om några veckor inleder han och Henrik Schyffert en lång vårturné med succéföreställningen "Ljust och fräscht", där de driver med ängslig Hemnet-knarkande medelklass. Slår man ihop tittarsiffrorna i tv med biljettförsäljningen kan man säga att Fredrik Lindström är populärare än någonsin. Fredrik Lindström rör sig ledigt mellan tv och film, böcker och scenen. Det kan verka som att han kan välja och vraka precis vad han vill göra. Men det förnekar han. – Det är inte bara jag som väljer, utan vad uppdragsgivare vill ha och vad som säljer biljetter. Vad folk vill se. – Det är verkligen inte så att jag har en fri lejd till SVT med programförslag. Det mesta får jag inte igenom. Det blir åtta nya avsnitt av "Svenska dialektmysterier" med start den 14 mars i SVT 1, programmet har befordrats från SVT 2 där det sändes förra gången.


Svenska Studio Total bakom bluff om sexskola

Summary: Flera av världens största tidningar gick på bluffen om att ”världens första sexskola” invigts i Österrike. I dag kan Dagens Nyheter avslöja att den svenska reklambyrån Studio Total låg bakom nyheten.

Metro och Daily Mail är några av tidningarna som i november skrev om Austrian international school of sex (AISOS), en nystartad sexskola i Österrike. Nyheten kom från en presskonferens i Wien där ett trettiotal journalister hade samlats för att bland annat lyssna på skolans rektor, svenska Ylva Maria Thompson. – Kärnan i vår utbildning är inte teoretisk, utan väldigt praktisk. Betoningen ligger på hur man blir en bättre älskare, förklarade Ylva Maria Thompson inför den samlade pressen. Utöver österrikiska journalister stod även en skäggig svensk bland dem som hade samlats till presskonferensen; Tomas Mazetti från reklambyrån Studio Total. – Vi hade precis genomfört en bluff i Österrike där vi tryckte felstavade Kafkaböcker som vi skickade ut till medierna. Strax efter att bluffen uppmärksammades hade vi presskonferens för sexskolan och ingen ifrågasatte nyheten, säger Tomas Mazetti. Nyheten om sexskolan var alltså iscensatt av reklambyrån Studio Total, som genom åren har gjort sig känd för att luras. Kampanjen om sexskolan gjordes för Österreichischer Wirtschaftsbunds (jämförbart med Svenskt Näringsliv) ungdomsförbund Junge Industrie. Studio Total skapade aktionsgruppen The Bird Base som ett ansikte utåt och satte i gång. Deras ungdomsavdelning ville väcka debatt om allt möjligt, från utbildning till pensionssystemet. Österrike har haft samma regering sedan kriget och de tyckte helt enkelt att det var dags att väcka debatt, säger Tomas Mazetti. Och visst väcktes debatten till liv. Nyheten spred sig som en löpeld över hela världen. Enligt Tomas Mazetti har över 300 miljoner människor tagit del av nyheten, och flera av dem via etablerade tidningar. – Det var fascinerande att se hur tidningar från hela världen skrev om en skola som ingen ens hade sett, säger Tomas Mazetti. Var går gränsen för när man får luras och inte? – Folk ska tycka att det är roligt och kampanjer får inte oroa människor. Men så länge det är roligt och man efteråt avslöjar att det är en bluff så tycker jag att det är okej. Jag antar att det går till lite som när tidningar gör ett första maj-lur. Riskerar inte era bluffar att skada mediernas trovärdighet? – Jag tycker att det är bra om människor ifrågasätter vad som står i medierna. Journalister har ett ganska tufft jobb i dag, det finns inte mycket tid att kolla igenom saker och det är nog en diskussion som kan vara bra att föra ibland. Förutom uppmärksamheten från medier blev Tomas Mazetti och kollegan Per Eriksson (under namnet The Bird Base) även kontaktade av underhållningsindustrin. Bland annat hörde producenterna bakom ”Survivor” (amerikanska ”Robinson”) av sig och ville göra en dokusåpa som skulle utspela sig i skolan. Men den österrikiska befolkningen behöver inte oroa sig för tv-program om sexskolan, lovar Tomas Mazetti. De kan pusta ut. I varje fall för stunden. – Den här kampanjen är över, säger han.


Barnen slår tillbaka mot sina författarföräldrar

Summary: Felicia Feldts mörka skildring av barndomen med mamman Anna Wahlgren är bara en i raden av författarbarns uppgörelser med sina föräldrar. Det har blivit en genre.

Det är en otrygg, ständigt ombytlig och ibland otäck uppväxt Felicia Feldt skildrar i sin debutbok ”Felicia försvann”. I korta okronologiska episoder berättar hon om en mor som dricker för mycket, har nya män hela tiden, och flyttar sin stora barnaskara hit och dit över Sverige och världen, samtidigt som hon paraderar sin familj inför medierna som ett lyckligt exempel på god barnuppfostran. Mamman är nämligen Anna Wahlgren, författare till ”Barnaboken” och känd som expert på moderskapets alla aspekter. ”Felicia försvann” ges ut senare i januari, men är redan oerhört omskriven. Och Felicia Feldt är långt ifrån den enda författare som valt att konfrontera sina kända föräldrar. De senaste åren har en uppsjö av uppväxtskildringar nått boklådorna: Cecilia von Krusenstjerna har beskrivit sin far P G Gyllenhammar som maktgalen, i Sigge Eklunds romandebut försummas den unge pojken av sin far Klas Eklund, historikern Herman Lindqvists dotter har skrivit självbiografiskt om att få klara sig själv. Och i vår släpps förutom Felicia Feldts bok också Johanna Ekströms ”Om man håller sig i solen”. Ekström är dotter till författaren och akademiledamoten Per Wästberg, och hennes roman skildrar uppväxten i en borgerlig familj där ytan är allt och beskrivs som en ”uppgörelse med det man inte får tala om”. Självbiografin som litterär genre blir populär med jämna mellanrum, och har också debatterats i svensk medier åtminstone sedan Strindbergs tid, säger Lisbeth Larsson som är professor i litteraturvetenskap vid Göteborgs universitet. Men genren har förändrats. I dag är gränserna mellan fakta och fiktion inte lika skarpa som förr. Författare använder människors riktiga namn i påhittade berättelser, eller tvärtom pseudonymer i berättelser som utger sig för att vara sanna. Ingenstans i Felicia Feldts bok står det att den är självbiografisk, men den har tolkats så i alla artiklar och intervjuer, trots att den slutar med en begravningsscen och Anna Wahlgren bevisligen är i livet. Och när Karl Ove Knausgård beskriver sitt liv i ”Min kamp” kallas det visserligen för romaner, men läses som sanning tror Lisbeth Larsson. – Läsaren i allmänhet älskar sanning. Vi som är litteraturteoretiker överskattar allmänhetens insikt i att litteratur är fiktion. Det finns ett enormt begär efter sanning och verkliga berättelser. Författarbarnens vilja att själva skriva sin historia, att som Felicia Feldt slå tillbaka mot sin mamma, kanske handlar om att de själva känner sig förfördelade i den historia som blivit den officiella sanningen. När Felicia Feldt intervjuas i ”P 1 Morgon” berättar hon om en vilja att uppnå jämvikt. Modern har i många år skrivit och talat om henne och syskonen i offentligheten, i vad Felicia Feldt beskriver som en ”monolog”. ”I det tycker jag att en version till behöver höras för att det ska bli en balans”, säger hon till reportern. En liknande drivkraft beskriver författaren Kerstin Thorvalls son Gunnar Falk, som berättade om sin uppväxt i en lång intervju i tidningen Vi Biografi för ett drygt år sedan: ”Jag är 54 år, jag vill inte vara den person hon gjorde mig till i sina böcker eller i verkliga livet.” Den som själv har beskrivits verkar själv vilja beskriva, och ta tillbaka tolkningsrätten av sitt eget liv. Biografiska skildringar är svåra ur det perspektivet, säger litteraturprofessor Lisbeth Larsson. Att skriva om sig själv innebär automatiskt att man skriver om sin omgivning, en omgivning som kanske inte håller med. – Man kan nästan aldrig berätta om sig själv utan att samtidigt berätta om någon annan. Biografin är den mest etiskt utmanande genren man kan tänka sig. Om Anna Wahlgrens barn blev biograferade, kan de naturligtvis ha ett behov av att skriva sin egen berättelse och därmed också biografera sin mamma, säger litteraturprofessor Lisbeth Larsson. Varför är biografin så etiskt utmanande? – De här suddiga gränserna är etiskt problematiska. Allting är halvsanning, allt är halvfiktion. I och med postmodernismen har skillnaderna lösts upp, och det tycker jag är estetiskt intressant men etiskt svårt, säger Lisbeth Larsson. En annan författare som skildrat sin uppväxt är Jan Myrdal, som 1982 gick hårt åt föräldrarna Alva och Gunnar Myrdal i den omdebatterade boken ”Barndom”. Jan Myrdal säger att det alltid är kvaliteten på en skildring som avgör dess värde, inte ett innehåll som rymmer eventuella sensationer. – Det finns enormt många jag-skildringar, jag-böcker, men frågan är ju hur det är gjort. Det går inte att säga något generellt om dessa. Svårigheten är alltid skrivandet. Det enda man kan säga om min bok ”Barndom” är att det är en bra bok, jävligt bra. Ser du några gränser för vad som kan skrivas om privata familjeförhållanden? – Det finns inga sådana principer. Hänsyn är ganska ointressant. Men i min bok skrev jag inte alls om mina föräldrars kärleksliv och eventuella kärleksförhållanden, för det var inte intressant. Din konklusion är helt enkelt att den litteratur som är bra är bra. – Ja. Och det är väldigt hemskt att säga det för majoriteten av det som ges ut är ju skit, också det berömda som ges ut. Johanna Ekström, dotter till författaren Johanna Ekström, dotter till författaren och Svenska Akademien-ledamoten Per Wästberg, ger i maj ut ”Om man håller sig i i solen”. Boken presenteras av förlaget som en ”uppgörelse med det man inte får tala om, med en uppväxt där sanningen definieras av hur väl man lyckas formulera sig”. Nils Claesson, son till författaren Stig ”Slas” Claesson, gav 2009 ut ”Blåbärsmaskinen” där fadern bland annat beskrivs som missbrukare: ”Jag ville vara tydlig i min bild av Stig. Det innebar naturligtvis att lämna ut honom. Det innebar också att släppa fram ett helt spektrum av känslor”, sade Nils Claesson till DN. Gunnar Falk berättade efter sin mor Kerstin Thorvalls död i april 2010 hur det var att växa upp med hennes ångestattacker, manipulationer och självmordshot. Brodern Hans Falk publicerade 2011 romanen ”Uppväxt” där berättarjaget är son till en känd och mycket obalanserad barnboksförfattare. I romanen ”En spricka i kristallen” från 2004 beskriver Cecilia von Krusenstjerna, dotter till förre Volvochefen P G Gyllenhammar, i jag-form en överklassfamiljs liv bakom fasaderna. ”Avslöjande historier om överklassen är inte särskilt ovanliga, däremot är skildringar av kvinnliga sociopater en raritet”, skrev DN. CajsaStina Åkerström skildrar i ”Du och jag, farsan” (2010) sin far Fred Åkerström, trubaduren, och hur komplicerat det var att växa upp i hans skugga: ”Det är en direkt plågsam läsning. Ett liv med turnéer, barer, nya hem och nya kvinnor ”, skrev DN:s kritiker om boken. Carin Evander, dotter till författaren Per Gunnar Evander, skrev i DN 2005 om hur illa hon tyckte om faderns Augustnominerade bok ”I min ungdom speglade jag mig ofta”. Hon avfärdade bokens skildring av familjelivet som lögnaktig: ”Kanske finns det någonstans ett samvete och en ånger, som driver honom att uppfinna sin falska verklighet för att kunna leva.” Staffan Lamm skildrar i den självbiografiska ”Boken om mig” (2000) sin uppväxt. Hans far var den berömde barnpsykiatern Gustav Jonsson, känd som Skå-Gustav, en anhängare av en fri och antiauktoritär barnuppfostran. Boken beskriver moderns ständiga oro och faderns frånvaro och svek, allt det som fick sonen att känna sig ratad. Jan Myrdals bok ”Barndom” (1982), den första delen i en självbiografisk svit, väckte en enorm uppståndelse. Kritiker kallade den ett hatporträtt av föräldrarna. Han beskriver sin egen övergripande känsla av utanförskap och den berömda modern Alvas och fadern Gunnars oförmåga att älska sin son lika mycket som sina socialpolitiska visioner.


Jessika Gedin tar över ”Babel”

Summary: Ny programledare i SVT:s ”Babel” blir litteraturrecensenten och radioprataren Jessika Gedin. Hon tror det kan bli ”världens roligaste jobb”.

Det blir en stor utmaning för kritikern och radioprataren Jessika Gedin att ta över efter den populäre Daniel Sjölin i litteraturprogrammet ”Babel”. Redan i december valdes hon ut bland ett tiotal andra kandidater. Men SVT:s kommunikationsavdelning lade munkavle på alla inblandade. Ingen fick inte berätta någonting förrän det officiella pressmeddelandet skulle gå ut, en kort tid före programstart i början av mars. Naturligtvis gick det inte att tiga så länge. Så när DN ringer Jessica Gedin gör hon en Göran Persson. – Nej, det är inte jag som ska bli programledare i ”Babel”, säger hon. Ett samtal senare samma dag har tystnadslöftet lyfts. – Det hade varit oerhört korkat av mig att tacka nej. Det verkar vara världens roligaste jobb. Men också ”nervöst” och ”svårt” eftersom Jessika Gedin visserligen är en flitigt förekommande figur i både radio och tv, men aldrig agerat programledare i tv. Men mest är hon glad. – Att sitta och prata litteratur är vad jag ägnat mig åt de senaste tjugo åren. Jag ser mig som en lycklig läsare. Just nu håller redaktionen på att planera hur den nya säsongen av ”Babel” ska se ut och Jessika Gedin tycker det är för tidigt att säga hur programmet kommer att ändras med henne i programledarstolen. Men Jessika Gedin framhåller gärna att hon ”vurmar för debutanter”. Och liksom den avgående Daniel Sjölin inser hon att det nya jobbet kräver att hon lägger allt annat åt sidan. Det blir inget mer recenserande av böcker i tv, inget mer skrivande och inget mer ”På spåret”. Bara en sak släpper Jessika Gedin inte, nämligen sin medverkan sedan många år i ”Spanarna” i radions P1. SVT:s kulturchef Eva Beckman ser med tillförsikt på ”Babels” nya programledare. – Jessika är den bäst lämpade. Man ska ha stora litteraturkunskaper och bottna i ämnet. Sedan är det också svårt att leda en så komplicerad sändning med gäster, inslag och studiopublik, säger Eva Beckman. Jävsituationen som kan uppstå av att Jessika Gedins syster är chef på Norstedts förlag har SVT tänkt över. – Sådant här är aldrig okomplicerat, men det är ju inte programledaren utan redaktionen som väljer ut vilka böcker som ska komma i fråga. Beslut för att undvika att gynna vissa förlag måste vi ta redan i dag. Jessika Gedin är skribent, översättare, film-, musik- och litteraturrecensent. För den breda publiken är känd från ”Spanarna” i Sveriges Radios P1, där hon ingår i panelen. Var med och startade bokförlagen Tivoli och Koala Press. I somras ledde hon ”Detektiverna” i P1 om litteraturhistoriens mord. Hennes senaste Twitterinlägg från helgen löd: ”Annars: långkalsongen på, skridskobanan besökt, rastlösheten intakt.”


Jessika Gedin ny programledare för ”Babel”

Summary: Ny programledare i SVT:s "Babel" blir litteraturrecensenten och radioprataren Jessika Gedin. Hon tror det kan bli "världens roligaste jobb".

Trots mycket hysch hysch kan Sveriges Television inte längre hålla hemligt vem som kommer att leda den nya säsongen av litteraturprogrammet "Babel". Det blir kritikern och radioprataren Jessika Gedin. Redan i december valdes Jessika Gedin ut bland ett tiotal andra kandidater. Men SVT:s kommunikationsavdelning lade munkavle på alla inblandade. Ingen fick inte berätta någonting förrän det officiella pressmeddelandet skulle gå ut, en kort tid före programstart i början av mars. Naturligtvis gick det inte att tiga så långe. Så när DN ringer Jessika Gedin gör hon en Göran Persson. – Nej, det är inte jag som ska bli programledare i "Babel", säger hon. Ett samtal senare samma dag har tystnadslöftet lyfts. – Det hade varit oerhört korkat av mig att tacka nej. Det verkar vara världens roligaste jobb. Men också "nervöst" och "svårt" eftersom Jessika Gedin visserligen är en flitigt förekommande figur i både radio och tv men aldrig agerat programledare i tv. Men mest är hon glad. – Att sitta och prata litteratur är vad jag ägnat mig åt de senaste tjugo åren. Jag ser mig som en lycklig läsare. Just nu håller reaktionen på att planera hur den nya säsongen av "Babel" ska se ut och Jessika Gedin tycker det är för tidigt att säga hur programmet kommer att ändras men henne i programledarstolen. Men hon framhåller gärna att hon "vurmar för debutanter". Och liksom den avgående Daniel Sjölin inser hon att det nya jobbet kräver att hon lägger allt annat åt sidan. Det blir inget mer recenserande av böcker i tv, inget mer skrivande och inget mer "På spåret". Bara en sak släpper Jessika Gedin inte, nämligen hennes medverkan sedan många år i "Spanarna" i radions P1. SVT:s kulturchef Eva Beckman ser med tillförsikt på "Babels" nya programledare. – Jessika är den bäst lämpade. Vi testade många, och det här är ett ganska tufft jobb. Man ska ha stora litteraturkunskaper och bottna i ämnet. Sedan är det också svårt att leda en så komplicerad sändning med gäster, inslag och studiopublik, säger Eva Beckman. Den jävsituation som kan uppstå av att Jessika Gedins syster är chef på Norstedts förlag har SVT tänkt över. – Sådant här är aldrig okomplicerat, men det är ju inte programledaren utan redaktionen som väljer ut vilka böcker som ska komma i fråga. Beslut för att undvika att gynna vissa förlag måste vi ta redan i dag, säger Eva Beckman. Kulturchefen tror att tittarna kommer att känna igen sig även med Jessika Gedin vid rodret. "Babel" ska vid nystarten i mars ha ungefär samma utåtriktade profil som programmet haft de senaste säsongerna. Jessika Gedin är skribent, översättare, Jessika Gedin är skribent, översättare, film-, musik- och litteraturrecensent. För den breda publiken är känd från "Spanarna" i Sveriges Radios P1, där hon ingår i panelen. Var med och startade bokförlagen Tivoli och Koala Press. I somras ledde hon "Detektiverna" i P1 om litteraturhistoriens mord. Hennes senaste Twitterinlägg från helgen löd: "Annars: långkalsongen på, skridskobanan besökt, rastlösheten intakt."


Inget fredagsmys med Settman

Summary: Peter Settman är redo för sitt sjunde år som programledare för "Så ska det låta" i SVT. Men i år blir det på söndagarna.

Tittarna kommer att känna igen sig, men får vänja sig vid en ny dag – söndagar i stället för den "heliga" fredagskvällen. – Lite väsen kommer det nog att bli gällande flytten, säger Peter Settman. Ända sedan starten 1997 har "Så ska det låta" visats på den smått heliga tv-tiden 20.00 på fredagskvällarna. Men nu är det slut med det. Årets omgång sänds i stället samma tid på söndagarna med start den 22 januari. Programledaren Peter Settman tror att SVT:s ambition är att förlänga helgen. – Genom att ta något som folk känner till och flytta det till söndagen så hoppas man så klart att publiken ska följa med, samt öppna upp för en del nya tittare som inte brukar kolla på tv på fredagskvällen. Men det är bara vad jag tror, jag har inte varit inblandad i beslutet, säger han. Helt utan gnissel kommer nog inte flytten av ett av SVT:s allra mest älskade program att gå, medger han. – Jag åkte taxi för några dagar sedan, och chaffisen sa att han var så glad för att "Så ska det låta" skulle börja igen. "Jag och frugan startar alltid helgen med det, vi käkar middag innan och tar det sista rödvinet framför teven, det är kanon att börja helgen så", sa han. Jag vågade inte berätta att vi skulle flytta till söndagar. När Peter Settman ledde tv-leken "Minuten" på samma tid på söndagskvällarna i SVT för ett år sedan var tittarsiffrorna inledningsvis höga, men sjönk betänkligt när TV 4 började sända "Solsidan" på samma tid. Att "Minuten" skulle ha floppat vill han dock inte kännas vid. – "Minuten" gick jättebra när vi drog igång, och jag tycker att det gick bra även efter att "Solsidan" började, säger han. Till årets omgång av "Så ska det låta" har ett nytt moment lagts till – en tävling kallad Bokstavsleken. – Att deltagarna kan sjunga vet vi ju, här får de visa andra kunskaper också. Det är lite Wordfeud-känsla över det, vi hakar på den trenden. Jag är tyvärr värdelös på sånt där själv, men är man lite klurig så går det jättebra, säger Peter Settman. Listan över vårens medverkande, Listan över vårens medverkande, i programordning: Jessica Andersson och Jamie Meyer / Shirley Clamp och Daniel Karlsson Christine Meltzer och Lina Hedlund / Katrin Sundberg och Per Andersson Sibel och Calle Kristiansson / Sanna Nielsen och Kalle Moraeus Anders Eriksson och Jan Rippe / Knut Agnred och Per Fritzell Babben Larsson och Andreas Weise / Carin da Silva och Andreas Lundstedt Nina Söderquist och Stefan Gerhardsson / Sonja Aldén och Oskar Nilsson Elisabeth Andreassen och Alexander Rybak / Matilda Hansson och Peter Johansson Lili Päivärinta och Susie Päivärinta / Kim Kärnfalk och Nina Inhammar Allard Pauline och Stephen Simmonds / Molly Sandén och Danny Saucedo Linda Sundblad och Kristoffer Appelquist / Lotta Engberg och Chris Lind Sarah Dawn Finer och Samuel Ljungblahd / Caroline Larsson och Anders Ekborg Gunhild Carling och Christer Sjögren / Elisa Lindström och Hasse Andersson


Ruben Östlund: ”Jag söker upp motstånd”

Summary: Han är fascinerad av mänskligt beteende och har kallats för en filmens sociolog. Hans film ”Play” har varit ett av hösten stora debattämnen. I veckan nominerades den till sju Guldbaggar. Själv är Ruben Östlund redan i gång med sin nästa film – ”Turist”.

Filmregissören Ruben Östlund orsakade höstens hetaste debatt i Kultur-Sverige med sin film ”Play”. Redan innan den hade visats höjdes både positiva och negativa röster om filmen där fem svarta killar i tidiga tonåren från en tuff del av Göteborg rånar tre jämnåriga medelklasskillar på deras mobiltelefoner med en sofistikerad metod. Under två timmar får vi följa de åtta pojkarna när de förflyttar sig genom Göteborg, för att till sist hamna utanför stan. Där blir offren av med det mesta de har av värde innan de stukade kan ta sig hem igen. Östlunds historia är inspirerad av verkliga händelser om unga rånare i Göteborg, men han betonar att filmen inte är verkligheten, utan en bild av verkligheten. I sitt förarbete läste han igenom rättegångsmaterialet och intervjuade polis, psykologer, offer och förövare. – Det som påverkade mig starkast när jag intervjuade de unga förövarna var att de redan så tidigt i livet hade uppfattat den stigmatiserade bilden av den svarte mannen som existerar i vårt samhälle. De spelade medvetet på den för att skapa en outtalad hotbild när de genomförde rånen, säger Östlund. – Det säger något väldigt allvarligt om vårt samhälle och vårt sätt att se på varandra. Han är en filmens sociolog som gjort till sin specialitet att hålla fram mänskliga beteenden och reaktioner i relativt vanliga, normala sammanhang, utan att ta ställning för eller emot några av de figurer han visar på filmduken. Filmidéerna till exempelvis hyllade långfilmen ”De ofrivilliga” och kortfilmen ”Händelser vid bank” har han fått genom självupplevda händelser, men också från vad han har hört genom vänner och bekanta. Eller som i ”Play”, vad han läste i tidningen. Det är dagen efter att ”Play” premiärvisats på en fullsatt Skandiabiograf under Stockholms filmfestival. Östlund har själv varit där tillsammans med de unga skådespelarna, och blivit intervjuad på scen efter visningen. Nu ses vi på stan för ett första kort möte innan jag ska hälsa på honom i hans hemstad Göteborg. Han är lätt att känna igen när han stressar in på Designtorgets kaféavdelning på Götgatan. Lång och gänglig, med nyfiken blick och den täta, mörkbruna hårluggen guppande ner mot vänstra kinden. Vi pratar förstås om ”Play” och den intensiva debatten kring filmen som har fått mycket positiv kritik, flera tunga filmkritiker gav den högsta betyg. Men negativa reaktioner har också landat på 37-årige Ruben Östlund. Aftonbladets kulturchef Åsa Linderborg kallade till exempel Ruben Östlund för en ”arty filmare som slänger ur sig en massa provokationer som han inte riktigt tar ansvar för.” Och i Göteborgs-Posten tyckte kulturskribenten Cecilia Verdinelli att ”Play” var en ”olustligt manipulativ film”. – Jag tycker det är viktigt att folk tar filmen på allvar, det har jag strävat efter. Samtidigt kunde vi inte förutspå så här starka reaktioner, vissa har ju faktiskt kallat filmen både rasistisk och fascistisk. Men jag kan ta kritiken eftersom jag kan motivera de val jag gjort. Att debatten har blivit så omfattande tycker jag visar att ”Play” behövs. Den pekar på något som många vänder bort blicken från och min film är bara ett sätt att ta sig an problemet, men det krävs fler, från andra utgångspunkter, också. ”Play” kommer antagligen att vara aktuell som debattämne långt in i 2012, men Ruben Östlund är redan på gång med nästa projekt, även det en studie i mänskligt beteende, och hans ansikte spricker upp i ett stort leende när vi kommer in på ”Turist”, som filmen heter. – Målet är att göra den mest spektakulära lavinscenen i filmhistorien, säger han och ler ännu bredare. Medveten om att Östlund började sin karriär som filmare av utförsåkning på skidor i Alperna tänker jag att han ska göra en sådan film, fast i långfilmsformat. Men jag har fel. – En scen i filmen kretsar kring hur den bild vi har av oss själva och hur andra ser oss kan förändras på ett ögonblick, säger han och målar upp scenariot för sin lavinscen, tänkt som filmens inledningsscen: – En familj med mamma, pappa och två barn, tolv och åtta år, är på skidresa i franska alperna. De har tagit sig högt upp i skidbackarna och sitter nu på en uteservering och äter lunch och blickar ut över alplandskapet. Plötsligt ser de hur en lavin sprängs på en närliggande bergskam och följer hur den dansar nedför berget. De och de andra bordsgästerna jublar. Det är vackert och spektakulärt och jublet stiger tills lavinen försvinner ner bakom en bergskam. – Men några sekunder senare väller den fram över bergskammen och kommer emot dem i hög hastighet och jublet övergår till skrik i skräck, säger Ruben och skrattar till, alldeles uppenbart förtjust i sin scenidé. – Det sista man ser innan allt blir vitt är panik på uteserveringen och hur pappan i familjen rusar därifrån och lämnar sin familj. Kvar står mamman med de två barnen och skriker efter sin make: ”Tomas! Tomas!” Men det visar sig att det bara är snöröken som nått fram till serveringen. Själva lavinen har stannat en bit bort och på 20 sekunder är idyllen tillbaka. Med generade skratt återvänder restauranggästerna till sina bord. – Och sist av alla kommer Tomas för att sätta sig hos sin familj. Då ligger det ju något väldigt outtalat i luften, något som är för svårt att hantera då och de fortsätter att äta i stället. Fast dagen efter vill hustrun plötsligt inte åka skidor med Tomas. Hans status i familjen är grundligt försvagad. ”Turist” handlar sedan om hur Tomas försöker återerövra sin gamla roll som familjefader. – I Turist vill jag att välbeställda personer med sitt på det torra skall konfronteras med en viss typ av mänskliga mekanismer som de tidigare har placerat utanför sig själv. – Temat är bland annat inspirerat av vad min vän, filmproducenten Kalle Boman, berättat, nämligen att skilsmässofrekvensen är väldigt hög bland par som varit inblandade i exempelvis flygplanskapningar. Man har plötsligt fått se sidor av sin partner som man sedan har svårt att leva med. ”Turist” ska enligt planerna börja spelas in i vinter och Ruben tar fram sin Iphone och visar illustrationer av hur lavinscenen ska göras. – Vi ska spränga en lavin och filma den separat och sedan klippa ihop den med det som händer på uteserveringen som görs i studio. Nästa gång vi ses har jag tagit X2000 från Stockholm till Göteborg för att träffa Ruben Östlund på hans hemmaplan. Samma tåg som är scen för en parallellstory i ”Play” där tågpersonalen har stora bekymmer med en ägarlös vagga som står på en icke tillåten plats i utrymmet mellan en förstaklassvagn och en andraklassvagn. Östlund placerar en fast kamera i första klass och gör ”Plays” publik till medbetraktare av den ofrivilliga humor som tågpersonalen spelar upp inför våra ögon och öron. – Det finns en intressant situation i alla utrymmen som vi ska samsas om, tycker Ruben Östlund, som själv en gång upplevde komiken kring just en sådan vagga på X2000 och vävde in händelsen i sin film. I den heta ”Play”-debatten på kultursidorna har vaggan tillskrivits varierande symbolvärden. Stefan Jonsson menade i ett kritiskt inlägg i DN att den var regissörens sätt att peka på invandringen som grund för rånet i ”Play”. Någon annan har sett den som symbol för döden. Östlund själv säger att han helt enkelt ser det som en vagga från Ikea och att han tog med den för komiken i det ”skandinaviska” sätt som personalen försöker lösa problemet på. Jag har letat mig fram till hans kontor på Vallgatan i centrala Göteborg. Tre trappor upp i en del av en gammal skola ligger produktionsbolaget Plattform som Östlund startade för tio år sedan med producenten Erik Hemmendorff. Kontoret, som han delar med bland andra Plattforms vd Marie Kjellson och Hemmendorff, består av ett halvstort arbetsrum med enkel Ikeamöblering plus ett kök. På en av väggarna sitter en lång rad tidningsklipp om ”Play”, på en hylla trängs alla de filmpris som bolaget vunnit. Strax intill en dammsugare (!) står det färskaste priset, en andraplats för ”Play” i det europeiska Lux där ett antal filmer om ”konflikter mellan europeiska värderingar, kulturer och traditioner” visats för de 736 EU-parlamentarikerna som sedan fått rösta fram vinnaren. I år vann franskspråkiga ”Snön på Kilimanjaro” av regissören Robert Guédiguian. Sedan ”Play” deltog, och vann, i den inofficiella sektionen Quinzaine des Réalisateurs på Cannes filmfestival i våras, har Östlund rest runt med sin hett debatterade film på olika filmfestivaler i världen. Han har när DN hälsar på just kommit tillbaka från Strasbourg med Luxpriset och ska senare i veckan åka till Spanien för att möta pressen och tala om ”Play”. Ruben Östlund blev ett namn genom framför allt sin förra film ”De ofrivilliga”, fem olika berättelser om grupptryck som bland annat var Sveriges bidrag till Oscarsnomineringarna. Men Östlund har mer eller mindre hyllats för alla sina filmer. Sedan 2004 har han regisserat ”Gitarrmongot”, ”Scen nr: 6882 ur mitt liv” (kortfilm), ”De ofrivilliga”, ”Händelser vid bank” (kortfilm) och ”Play”. Och han var också högst delaktig som filmare i den första filmen som någonsin gjorts enbart med mobiltelefoner, ”En enastående studie i mänsklig förnedring”. Han bjuder på kaffe och vi sätter oss vid bordet i det spartanska köket (samma kök där det mesta av mobiltelefonfilmen utspelas) där bland annat en akustisk gitarr och en affisch för ”Händelser vid bank” står lutade mot en vägg. – Jag är jättestolt över den filmen, den vann Guldbjörnen i Berlin, säger han och börjar med smittande entusiasm berätta den märkliga historien om hur den filmidén föddes. En sommardag 2006, när Östlund och kollegan Erik Hemmendorff är i Stockholm för att äska pengar till ”De ofrivlliga”, blir de vittne till hur två unga, beväpnade män kommer på moped och springer in på NK och försöker råna juvelerarna. – Erik säger att vi ska ringa polisen, men jag hävdar att personalen har knappar under diskarna som de kan larma med. Jag har en tvärsäker föreställning om saker som jag inte vet något om, säger Ruben och skrattar. De båda filmarna försöker filma rånet med sina mobiltelefoner, men upptäcker att de saknar zoomfunktion och de blir irriterade. – Jamen? Det är ju ändå åtta megapixlar, zoom borde ju vara en ganska grundläggande funktion, börjar vi resonera. – Det var en stor krock mellan det dramatiska som hände på andra sidan gatan och vårt förvirrade sätt att försöka förhålla oss till det. Rånupplevelsen ledde till filmen ”Händelser vid bank” där NK är utbytt mot ett bankkontor, men kvar är den surrealistiska dialogen mellan två män som följer rånet på avstånd och försöker filma det. Rubens berättelse bryts plötsligt av att dottern Hilda, 9, ringer på hans mobiltelefon (en med bra zoom) och berättar att hon känner sig krasslig och vill gå hem från skolan. Ruben lovar att hämta henne om en stund och han och jag får fortsätta intervjun i hans lägenhet då. Alla som vet något om Östlund känner till att mänskligt beteende i alla former fascinerar och provocerar honom. Man blir nyfiken på om det finns något i hans bakgrund som kan kasta ljus över hur den här iakttagaren med sociologögon föddes. Hans föräldrar, båda lärare, skilde sig när han var fyra år. Pappan flyttade till sin hemtrakt utanför Halmstad, modern bodde kvar på Styrsö i Göteborgs södra skärgård. Där växte Ruben upp med sin åtta år äldre bror och sin mamma, fast kontakten med pappan upprätthölls med varannanhelgsbesök då de två bröderna åkte tåg till och från Halmstad. När fotograf Joakim Roos och jag senare kommer hem till Ruben i hans lägenhet på Övre Djupedalsgatan (där dottern Hilda bäddats ner i sin säng och nu ligger med en dator på magen) ser jag på kylskåpsdörren ett förstorat svartvitt fotografi från 70-talet av familjen Östlund med en mycket ung Ruben och några släktingar, fäst med magnet över en utriven ledarsida från Dagens Nyheter. Tjugotre år efter skilsmässan gjorde Ruben en film om sina föräldrar och sammanförde dem framför kameran. – Kameran var mitt alibi för att lyssna på deras samtal. Det var väldigt generöst av mina föräldrar att ställa upp. Men trots att det var jobbigt för dem tror jag att de gillade att jag gjorde filmen. Föräldrarnas kommentarer om ”Familj igen” gjorde också deras son regissören mycket nöjd. – De tyckte nämligen båda två att filmen stödde deras olika versioner av skilsmässan och hur den gick till, säger Ruben och skrattar, något han gör väldigt ofta under våra samtal. Den seriöse filmaren Östlund har lätt för att se humor omkring sig. – Deras bild av filmen stämmer så bra med ambitionen jag haft med filmer som ”Play” och ”De ofrivilliga”, den att alla rollfigurers motiv ska vara fullständigt giltiga för mig. Rånarnas beteende i ”Play” ska vara totalt giltigt för mig. Jag kan absolut identifiera mig med mycket av det som de gör. Och det är väldigt viktigt för mig att kunna göra det med alla karaktärer i mina filmer. Ruben har även han genomgått en skilsmässa. Han skilde sig 2007 från Andrea Östlund som han lärde känna på Filmhögskolan i slutet av 1990-talet. De har tvillingdöttrarna Hilda och Alva tillsammans. – Det var ingen jättedramatisk separation. Jag tror att synen på att separera har förändrats sedan mina föräldrar skilde sig. Det gör förhoppningsvis också att det är lättare för mina barn att hantera skilsmässan, säger Ruben. Han lever i dag i en relation med Katja Wik, som bland annat var rollsättare till ”Play”. – Jag tror inte att Hilda eller Alva kommer att göra en film om min och Andreas skilsmässa i framtiden, men det vet jag inte säkert förstås, säger Ruben och skrattar lite. Gjorde du filmen om dina föräldrar för din egen skull? – Jo, det gjorde jag absolut. Alla filmer jag gjort har varit för min egen skull. Är filmskapandet helt enkelt din egen terapi? – Det kanske var det med filmen om mina föräldrar, och den jag gjorde före den, om mitt gamla kompisgäng, men med de senare filmerna har jag följt min lust och nyfikenhet. Hur länge har du haft det här intresset för att granska våra beteenden? Han svarar inte direkt utan pekar på två starka scener i ”De ofrivilliga” som är hämtade från hans barndom. – Jag hade min mamma som utgångspunkt för båda scenerna. Hon gjorde Solomon Asch-experimentet (där man under grupptryck kan fås att hävda något som är uppenbart felaktigt, reds anm) på en av sina elever när jag var i tonåren. Det berörde mig mycket. – Min mamma var politiskt aktiv långt ut på vänsterkanten och litade mycket på sina egna känslor. Det är en bra egenskap, men ibland kan man reagera på fel ställe. En gång när vi var på besök hos grannarna och jag halvsov i mammas knä hörde jag henne säga: ”Du kan väl titta på mig också när du pratar! Om du bara tittar på Annette hela tiden så känner jag ju mig utanför.” Jag kan inte glömma den vibrerande tystnad som hennes kommentar skapade. – I ”De ofrivilliga” låter jag lärarinnan säga den frasen vid ett samtal i kollegierummet. – Det är väl egentligen först nu som jag insett att sociologi är ett ämne som intresserar mig, trots att jag aldrig teoretiskt sysslat med det. Och rörlig bild är ett tacksamt och obönhörligt verktyg att beskriva mänskligt beteende med. Den sortens filmer Ruben Östlund gör, där han förutom sina specifika teman också använder sig av långa tagningar, distanserad kamera, ofta fast kameravinkel och händelser i realtid, är han förmodligen ensam om att göra. Absolut i Sverige, kanske också i hela världen. Han har ett mycket gott självförtroende (inte att missta för stort ego), och tror hårt på det han gör och upprepar gärna ett uttryck han hört en gång om vad film bör vara: ”En för konsumenten vilsam produkt.” – Jag gör allt jag kan för att inte göra film på det sättet. Mycket av den film som görs är som ett universum som upprepar sig hela tiden. Jag vill att publiken ska vara aktiv. Jag söker upp motstånd, det ger mig energi och i förlängningen även publiken. Han har kommit in i svenska filmbranschen lite från sidan och han är heller ingen filmnörd eller filmkännare. När jag ber honom att nämna åtminstone en film som han uppskattat blir det den franska filmen ”Mellan väggarna”, ett drama om lärare och högstadieelever av Laurent Cantet som vann Guldpalmen i Cannes 2008. – Nej, jag är inte någon som beundrat Ingmar Bergman hela mitt liv och därför börjat göra film. Jag har snarare Roy Anderssons reklamfilmer i bagaget. Mitt intresse startade med kameran. På Styrsö där jag växte upp kunde man faktiskt få låna videokameror gratis. En kommunal fritidsverksamhet för oss ungdomar så att vi skulle ha något att göra. Det var nog väldigt avgörande. Ganska snart började jag filma skidåkning som ju var mitt stora intresse, berättar Ruben. Jag gissar att du var en välartad tonåring? – Ja, det var inga rebelliska uppror direkt. Men det är klart att jag tog ut svängarna lite när jag levde i Alperna långa perioder varje vinter. Han finansierade sina alpvistelser med filmerna han gjorde för en firma i Göteborg. – Jag filmade massor på vintern och jobbade med att klippa filmen på sommaren. Sedan åkte jag ner till Alperna igen på senhösten för att göra en ny film. Skidfilmerna, med namn som ”Free radicals” och ”Free radicals 2”, ledde Östlund till att börja Filmhögskolan i Göteborg 1998 där han träffade Erik Hemmendorrf som han startade produktionsbolaget Plattform tillsammans med. Tio år senare är den före detta skidfilmaren Sveriges mest omtalade, och kanske också mest framgångsrika, filmregissör. Och han tänker fortsätta på den inslagna vägen, som bland annat innebär att inte sticka under stol med att han siktar högt, men utan att känna prestationsångest. – Nej, jag känner inte det. Det tror jag beror på att jag har hittat min egen metod att göra film på. Om jag inte kunnat motivera mina val och motiv, och inte ingått i ett sammanhang som innebär en trygghet, hade jag kanske haft svårare att bära upp den här rollen. – Och jag gillar att tävla, det kan jag inte förneka. Tävlingsmomentet är en sporre. När vi gjorde ”Play” tyckte jag inte ens att vi behövde säga att vi siktade på Cannes. Det gjorde vi med ”De ofrivilliga” också, men då var det nog inte så många som trodde på våra chanser. När det sedan gick hem var det ju skitkul, säger Ruben. Plötsligt står hans sjuka dotter Hilda i köksdörren och pockar på pappas uppmärksamhet. Jag inser att intervjun är över och gör mig redo för avfärd. I hallen får jag en liten delförklaring till Ruben Östlunds konstnärliga ådra. På en enkel teckning syns sju personer. En av dem är Egon Östlund, Rubens farfars far, som var nära vän och mentor till flera av konstnärerna i den berömda Halmstadsgruppen. Det sista Ruben säger innan vi skiljs åt är: – Jag tycker ju om att spetsa till saker, hoppas sådant kommer med i din artikel. Ålder: 37 år. Familj: Alva och Ålder: 37 år. Familj: Alva och Hilda, 9 år, från tidigare äktenskap. Flickvännen Katja Wik. Bor: Lägenhet i Linnéstan, Göteborg. Yrke: Filmregissör. 1974: Föds på Mölndals sjukhus. 1974: Föds på Mölndals sjukhus. Växer upp på Styrsö i Göteborgs södra skärgård. 1978: Föräldrarna skiljs. Ruben och hans bror tar tåget varannan helg till pappan utanför Halmstad. 1994: Börjar arbeta åt Niklas Allestig på produktionsbolaget Down Film. Gör bland annat skidfilmerna ”Free Radicals” 1 och 2. 1998: Kommer in på Filmhögskolan i Göteborg. På skolan träffar han också Andrea som han senare får barn med. 2001: Startar Plattform Produktion med Erik Hemmendorff. 2002: Döttrarna Alva och Hilda föds. 2004: ”Gitarrmongot” kommer ut. På utsidan av dvd-omslaget finns citatet ”Årets bästa svenska film”. När man öppnar fodralet står det ”Årets sämsta svenska film”. ”Jag får ringa och övertala recensenten Ronny Svensson för att få skriva så, han tycker egentligen bara att den är bland de tre sämsta filmerna.” 2007: Ruben och Andrea Östlund skiljer sig. 2008: Patrik Erikssons långfilm ”En enastående studie i mänsklig förnedring” kommer ut. Filmen är gjord med mobilkamera och utspelar sig till 90 procent i köket på Plattforms kontor. 2011: Filmen ”Play” orsakar het debatt i kulturvärlden. Erik Hemmendorff, vän och samarbetspartner: ”Ruben Erik Hemmendorff, vän och samarbetspartner: ”Ruben vill ta sig an hela världen. Det är fruktansvärt inspirerande och roligt att arbeta med någon som vill att saker ska hända. Vi brukar prata med varandra minst ett par gånger varje dag, och det är inte alltid jag hinner med i hans takt. Som vän och som regissör är han generös och involverande – utan att tvivla på sin egen blick. Han litar fullständigt på att man vill prestera sitt yttersta. Ruben kan bli osäker i vissa socialt formella sammanhang, som att beställa vin på restaurang. Det viktiga är sällskapet och diskussionen. Han gillar dessutom att ta notan i smyg.” Catarina Östlund, mamma: ”Ruben, ja, man kan säga att han är uppfostrad som en schimpansunge! När jag väntade honom läste jag en bok av Jane Luck Goodall, som studerade schimpanser i Tanzania. Och en schimpansmamma gjorde särskilt intryck på mig. Jag tror hon hette Flo. Hon följde alltid sin lilla unge så att den själv fick upptäcka omvärlden. Om ungen råkade ramla så puffade hon försiktigt upp den. Så försökte jag uppfostra Ruben, men när han blev lite större gjorde Ruben precis som Flos unge, slog undan min hand.” Göran du Rées, professor, Filmhögskolan, Göteborgs Universitet: ”Ruben äger en unik begåvning i att iaktta livet och människan. Med stor precision omvandlar han sina synupplevelser till starka och komplexa filmverk. Redan under sin studietid utvecklade han sitt personliga uttryck i ’Låt dom andra sköta kärleken’. Och inte minst i sin examensfilm ’Familj igen’, om hans föräldrars skilsmässa. Med sin generositet skapar Ruben hela tiden kreativitet och lust omkring sig, i sitt arbete såväl som när han gästföreläser och handleder studenter på Filmhögskolan. Han är i dag en av de viktigaste filmskaparna i svenskt filmliv. Utan att förenkla utmanar han våra attityder, fördomar och föreställningar om människan och världen.”


Svält och skräck följer atomkriget

Summary: Klassisk postapokalyptik i framtidens Moskva där tunnelbanan blivit kolonier och himlen fyllts av flygödlor. Dmitrij Gluchovskijs thriller ”Metro 2034” är en utmärkt uppföljning i ett fascinerande romanprojekt.

I romanen ”Metro 2034” spinner Dmitrij Gluchovskij vidare på sin allegori över efterdyningarna av ett imperiums sammanstörtande. För det är svårt att inte se projektet som just en politisk allegori. Det vill säga, om man uteslutande har läst science fiction de senaste decennierna, och hoppat över nyhetsrapporteringarna, så kan man mycket väl känna sig hemma i den postapokalyptika som är Gluchovskijs vardagsrum. Som titeln anger är detta rum liktydigt med ett tunnelbanesystem, nämligen Moskvas. Efter det stora atomkriget har staden ovan jord lämnats i ruiner och de överlevande är de som råkat befinna sig på nedre sidan järndörrarna när metron automatiskt förseglade sig. De enskilda stationerna har blivit till kolonier av olika övertygelser och de har att kämpa mot svälten, galenskapen, de ur den radioaktiva strålningen födda mutanterna, samt andra stationer av annan övertygelse. Klassisk postapokalyptik med andra ord. Om det inte vore för det faktum att Moskvas metrosystem i Gluchovskijs tappning så mycket liknar det moderna Ryssland. Den centrala ringlinjen behärskas av Hansan, som är en marknadsekonomisk enklav omfattande cirka 20 stationer med stenhård gränskontroll. Tvärs igenom ringen skär Den röda linjen, som är kommunistisk. Här finns också en samling stationer som går under namnet ”Fjärde riket” och är uttalat nationalsocialistiska, stationer kontrollerade av diverse brottssyndikat samt övergivna, outforskade och/eller infekterade stationer. Det finns fler komplikationer längs tunnelbanenätet, för att inte tala om rykten och myter. Gluchovskij lyckas förmedla en tryckande, klaustrofobisk stämning som gör att man lika mycket som hans huvudpersoner längtar efter en glimt av den riktiga himlen – trots att den är grönskimrande och patrullerad av mordiska flygödlor. I den första romanen ”Metro 2033” – översatt till svenska 2009 – följde vi den unge Artiom då han sändes som kurir mellan stationerna. Uppföljaren börjar i metrons motsatta ände, på stationen Sevastopolskaja som plötsligt finner sig vara avklippt från resten av tunnelbanenätet. Någonting har hänt längre fram på linjen. Spanarna har inte kommit tillbaka. Den ärrade, fåordige legosoldaten Hunter skickas ut – vi minns honom från den tidigare romanen – tillsammans med den gamle historieskrivaren Homeros. En utmärkt översättning bidrar till att göra denna thriller till en utmärkt uppföljning av ett fascinerande romanprojekt.