FBI kan få att övervaka svenska nätanvändare

Summary: Enligt ett nytt lagförslag måste alla amerikanska nätdistributörer medverka till övervakning av nättrafiken. Eftersom större distributörer som MSN och America Online har kunder över hela världen kan FBI komma att övervaka svenska nätanvändare.

Den amerikanska federala polisen, FBI, får tack vare patriotlagen (the Patriot Act) från förra året spåra enskilda personers datoraktiviteter. Men systemet är otympligt, polisen måste bryta sig in i den lokal eller bostad där föremålet för övervakningen finns och installera en dosa som registrerar minsta tangentnedslag. Justitiedepartementet försökte redan förra året att få nätdistributörer att bistå i avlyssningen - men nekades. Enligt ett nytt lagförslag måste alla nätdistributörer nu medverka till övervakning av all nättrafik. Eftersom större distributörer som MSN och America Online har kunder över hela världen kan i praktiken Bush speja även över svenska nätanvändare. I början av nästa år ska Kongressen ta ställning till förslaget som inte faller i god jord bland nätdistributörerna som inte litar på regeringen - de vill inte medverka till registrering och avlyssning av enskilda människors datoraktiviteter. En talesperson för Vita huset säger till New York Times att förslaget inte nödvändigtvis kommer att tillåta registrering av vad enskilda personer sysslar med när de är uppkopplade på nätet.


SVT backar i Fichteliusaffären

Summary: Sveriges Television faller nu undan för statsminister Göran Perssons hot att vidta rättsliga åtgärder om man i förtid sänder den dokumentär om Persson som Erik Fichtelius arbetat med under sex år.

- Vi ska inte sända dokumentären innan Persson avgår, säger SVT:s vd Christina Jutterström i ett skriftligt uttalande på måndagskvällen. Statsministern hotade i en intervju i SVT på måndagskvällen med att "tala med en jurist" om televisionen inte följer avtalet mellan Fichtelius och Persson om att sända dokumentären först när Göran Persson avgått som statsminister. I en intervju på måndagskvällen säger Göran Persson att "jag just nu är lite vred och känner mig lurad": Statsministern förklarade att han i samtalen med Erik Fichtelius "frispråkigt kommenterat dagshändelser, gjort taktiska överväganden och kommit med omdömen om personers insatser" - något han inte skulle ha gjort i vanliga intervjuer som sänds samma dag. Om SVT bryter mot avtalet, och sänder dokumentären innan Persson avgått, förklarade Persson att "jag måste be en jurist hjälpa mig med en granskning av avtalet". Det är osäkert om statsministern nu ställer upp på ytterligare intervjuer med Fichtelius: - Jag förstår inte varför jag skulle göra det, om man nu överväger att bryta det avtal som vi har. Men SVT faller nu undan för statsministerns hot om rättsliga åtgärder: "Vi har inte för avsikt att bryta avtalet med Göran Persson och sända dokumentären innan han avgår", säger SVT:s vd Christina Jutterström i en skriftlig kommentar på måndagskvällen. Enligt Jutterström ska SVT nu ta kontakt med Persson för att komma fram till en lösning. I måndagskvällens intervju med SVT sa Persson också att idén om dokumentären kom från Sveriges Television, "jag blev tillfrågad av SVT". I en intervju med DN:s Kurt Mälarstedt efter valet hade dock Göran Persson en annan version: Intervjuerna med en forskare/journalist "var min idé, så att jag inte skulle orka skriva dagbok", som Persson då uttryckte det. Men inte bara Göran Persson är upprörd, utan även flera medarbetare på SVT efter att de läst Christina Jutterströms veckobrev till personalen där hon kommenterar affären: "SVT har hamnat i en svår situation sedan det avslöjats att Eric Fichtelius under sex år haft ett för de flesta okänt uppdrag att intervjua Göran Persson kontinuerligt för framtida dokumentärer när Persson avgått som statsminister. Jag tror dock att vi med Eva Hamilton och Helena Stålnert i spetsen hittat en hyfsat bra lösning nu när Erik den närmaste tiden helt ägnar sig åt att avsluta intervjuserien. Det är vår bedömning att den inte som planerat kan pågå under hela Perssons mandatperiod. Erik har dock fortsatt ledningens förtroende och kan senare återkomma som politisk kommentator. Den interna kritiken inom SVT mot Erik och projektet, kritik vilken som vanligt snabbt blivit extern, upplever jag som trist och skadlig, inte bara för Erik utan för hela SVT." K-G Bergström har samma jobb som Erik Fichtelius, men i grannkanalens Rapport och hör till dem som vågat yttra sig. - Jag är väldigt upprörd över Christina Jutterströms avslutande formulering. Hon skickar isande vindar genom företaget när hon anser att det är vi som skadat företaget och kritiserar oss som uttalat oss externt. Själv ställde jag till exempel upp i radions "Studio 1". Hon tycker att de som tar upp debatten skadar och inte den som orsakar. Helena Stålnert, chef för Aktuellt, är dock överens med Erik Fichtelius att denne inte gjort något fel. Om medarbetarna får diskutera viktiga frågor externt säger hon: - Det tycker jag att man ska kunna göra.


"Vi måste bli mer internationella"

Summary: Deutsches Theater är klassikerteatern som sedan ett och ett halvt år arbetar på sin förnyelse. Det var hit Lars Norén bjöds för att regissera sin egen "Tristano", medan Staffan Valdemar Holm satte upp Shakespeare.

I Berlins förtätade teaterklimat, där känslan av att delta i en social och konstnärlig händelse alltid är stark, är Deutsches Theater, före detta Östtysklands flaggskepp, den teater som varit minst särpräglad. Deutsches Theater har förvaltat klassikerna medan de andra tre stora teatrarna arbetat med provokationer i olika grad. Men nu, tio år efter murens fall, måste också Deutsches Theater börja förändras. - Vi är en nationalteater och här vill vi göra de stora styckena, Shakespeare, Goethe, Lessing, Strindberg, men nu måste vi också föryngras och bli lite mer ... ja, internationella, säger chefen för Deutsche Theater Bernd Wilms. Varje scen har sin personlighet. Deutsches Theater är den som kan jämföras med Dramaten, dess anslag är bland de högsta, några miljoner över Dramatens 179 miljoner. Scenen Schaubühne har med unge Thomas Ostermeier brutit med den moderna kvalitetsteatern som skapades av Peter Stein, och anses ha lagt beslag på den unga intellektuella publiken. Berliner Ensemble, som länge levde på att vara Brechts teater, söker sig nu andra vägar; Volksbühne får sin identitet av teaterchefen och provokatören Frank Castorf som slutligen fått sitt förordnande förlängt till 2007. Att påstå att enbart Deutsches Theater bygger på klassiker är missvisande. På Schaubühne spelar man ofta nyskrivet, gärna engelskt, men i höst satte Ostermeier upp Ibsens "Ett dockhem"; Frank Castorf har ofta utgått från Ibsen, och har just gjort Bulgakovs "Mästaren och Margarita". Utöver dessa fyra stora, finns också en rad andra teatrar, flera högt subventionerade. De senaste åren har diskussionen böljat: Vad ska man göra med denna mängd i Berlin där nästan allt offentligt finns i dubbel uppsättning. Östberlin och Västberlin var skyltfönster för respektive system under murens dagar och pengar pumpades in från bägge håll. Nu är Berlins ekonomi ett katastrofalt svart hål men ännu syns inga lösningar och inga avgörande beslut. När Bernd Wilms tog över chefskapet för Deutsches Theater i september 2001 var det för att inleda en varsam förändring. -Das Deutsche Theater var ett hus för klassiker och en skådespelarnas teater. Vi förenar förnyelse med den traditionen. De klokare i huset förstod att teatern inte bara kunde fortsätta oförändrad tolv år efter murens fall, det behövdes nytt blod. - Nu har vi 20 nya och framför allt yngre och 20 skådespelare som spelat teater här sedan länge. Jag är glad över att man lägger märke till våra duktiga unga och läser i några tidningar att vi har den tätaste och bästa ensemblen i huvudstaden. Deutsches Theater sägs ha en medelålders, borgerlig publik men Bernd Wilms menar att varje uppsättning har sin publik. - Att Ostermeier gör ett så pass ungt program är ingen garanti för att få en ung publik. Vi har fler unga när vi spelar "Antigone", vi är generationernas teater. På Schaubühne är ingen skådespelare äldre än 35 år, så alla är inte ens färdiga som skådespelare, säger Bernd Wilms torrt. Bernd Wilms förberedde sitt chefskap genom att resa runt och titta på skådespelare och föreställningar. Det ledde till att Dramatenchefen Staffan Valdemar Holm inbjöds att gästregissera Shakespeares "Trettondagsafton" ("Was ihr wollt" på tyska) med flera av teaterns nya skådespelare och, i rollen som Malvolio, Dieter Mann, teaterns chef sedan östtiden och stjärna. När han kommer in på scenen går det ett sus genom publiken. - När jag engagerar en ung skådespelare frågar jag mig inte om den är Münchenhäftig eller Leipzighäftig, säger Bernd Wilms och syftar på skillnaderna mellan öst och väst. Själv påpekar Bernd Wilms att han är en "Wessi", uppvuxen och utbildad i gamla Västtyskland. -Viktigt var att bryta upp teatrarnas slutna små samhällen och konfrontera olika livserfarenheter, öst och väst, gammal och ung med varandra. Men problemfritt har det inte varit. I Berlin finns en konfliktkultur, säger Staffan Valdemar Holm efter att ha arbetat på Deutsches Theater: I Sverige anser vi att man inte kan arbeta om man inte är överens, men i Berlin kan man arbeta mitt i en konflikt. Han fick möta en helt nyanställd ensemble där alla kämpade för att hitta sin plats i en hierarki där man mycket tydligt skiljer mellan huvudrollsskådespelare och birollsskådespelare. - Som nationell teater är vi skyldiga att se till att de stora mästarna också arbetar här, som Peter Zadek och Robert Wilson. Men vi försökte titta över staketet och inte bara välja sådana Bundesliga-regissörer. Nu har vi en rad nya, unga som inte arbetat hos oss förut. - Jag tänkte också: Ovanliga människor, ovanliga projekt och, om man så vill, en internationalisering av Berlin. Så vi tittade åt flera håll, till exempel Sverige. Vi visste ju sådant som ingen annan i Tyskland visste, nämligen att Lars Norén inte bara är en stor dramatiker utan en underbar regissör. Vi är väldigt stolta över att han satt upp sin egen pjäs "Tristano"/"Stilla vatten" här, jag älskar den. Kritiker och publik har inte haft helt lätt att se en pjäs där nästan alla på scenen är döda. Publiken på Wilms teater tar hellre till sig en radikal uppsättning av en klassikertext än nya annorlunda pjäser. Teaterns största succé är Lesssings "Emilia Galotti" i unge regissören Michael Thalheimers regi, en samtida uppsättning, precis som Staffan Valdemar Holms "Trettondagsafton" och Peter Wittenbergs "Antigone". Hur framtiden ska se ut? Några måste bort, men det kommer inte att drabba Bernd Wilms teater. Han anser att han sparar så mycket han kan och berättar att han skurit ned personalen från 337 till 292 och kraftigt minskat underskottet som för tre år sedan låg på nära tio miljoner kronor. Han har cirka 90 procents beläggning och tror på Berlins teaterliv trots att staden är skuldtygd, över 40 miljarder euro rör det sig om. - Berlin är en oerhört nyfiken stad och jag ser att det finns publik för de flesta av oss. Att unga människor inte skulle vilja gå på teater nu och i framtiden, det är en helt främmande tanke för oss. Och de unga teatermakarna är fulla av energi, avslutar Bernd Wilms. Deutsches Theater grundades 1883. Deutsches Theater grundades 1883. Leddes mellan 1905 och 1933 av den stora teatermannen Max Reinhardt. På teatern spelas ett stort antal pjäser några gånger i månaden under lång tid. Teatern har två scener, en större med 600 platser och en mindre med 290. Den ligger liksom Volksbühne och Berliner Ensemble i före detta Östberlin. På programmet: Robert Wilson: "Doktor Caligari", stum teater efter stumfilmen. Staffan Valdemar Holms och Bente Lykke Möllers "Was ihr wollt" spelas den 26 december och den 23 januari. Lars Noréns "Tristano" spelas nästa gång den 14 januari. Blixa Bargeld, Nick Cave-musiker från Einstürzende Neubauten, har konsert den 25 januari.


Fichtelius tvingas ta time-out

Summary: Aktuellts politiske kommentator Erik Fichtelius tar time-out från kommenterandet för att slutföra sin del i dokumentärprojektet om Göran Perssons tid som statsminister.

På måndag morgon är det extrainkallat möte i SVT:s inrikesgrupp där alla inrikesreportrar och politiska kommentatorer från både Rapport och Aktuellt ingår. Eva Hamilton, chef för SVT:s nyhetsavdelning, kommer då att berätta att Erik Fichtelius tillfälligt skiljs från det politiska kommenterandet. - Erik Fichtelius ska fortsätta som politisk kommentator. Han är en klok och professionell journalist. Jag har oförändrat stort förtroende för honom. Men han ska slutföra dokumentärprojektet och kommer då inte att framträda som politisk kommentator, säger Eva Hamilton. Under tiden, det kan handla om några månader eller kanske ett halvår, kommer Aktuellts politiske reporter Mats Knutsson att få en större roll som kommentator. Beslutet togs gemensamt av Eva Hamilton, Aktuellts chef Helena Stålnert och Erik Fichtelius efter kritiken mot att han samtidigt som han är politisk kommentator också i hemlighet intervjuat Göran Persson för ett dokumentärprojekt om dennes statsministertid. Förutsättningarna för det projektet förändrades radikalt sedan det avslöjades. Fichte-lius trovärdighet som politisk kommentator ifrågasattes omedelbart. Det är också anledningen till det tillfälliga avhoppet; att Fichtelius och Aktuellts trovärdighet inte ska skadas ytterligare. - Exakt. Med den offentlighet som det här fått blir det väldigt svårt att ge kommentarer utan att det i betraktarens öga kommer att ifrågasättas, säger Hamilton. Enligt uppgifter till DN är kritiken mot Fichtelius dubbla roller stor bland hans kolleger i inrikesgruppen. Men bara några få har formulerat kritiken offentligt, bland dem hans kommentatorskollega på Rapport, KG Bergström, som sagt att Fichtelius nära relation till statsministern skadat den politiska journalistiken och alla politiska journalister. Kritiken utanför SVT har varit mer högljudd. Moderatledaren Bo Lundgren och kristdemokraternas partiledare Alf Svensson har reagerat kraftigt, liksom Carl Bildt. Publicistklubbens ordförande Jan Guillou kallade det omdömeslöst att sitta på två stolar samtidigt och uppmanade Fichtelius att välja. Nu har han valt. Erik Fichtelius säger att han tagit intryck av den debatt som uppstått: - Det viktiga är att jag kan fortsätta som kommentator. Medan jag avvecklar min del i intervjuprojektet avstår jag från mitt ordinarie jobb. Efter några avslutande intervjuer ska jag försöka hitta ett sätt att få fortlöpande kommentarer från Persson utan min medverkan.


Staden utan centrum är världens mitt

Summary: Aten är omöjligt att överblicka, en stad utan tydligt centrum. Högt uppe på sin klippa präglar ännu det urgamla Parthenontemplet all orientering. Nu rustar staden för OS 2004. Ska det förvandla Aten till en världsmetropol? Peder Alton har mött en stad som redan är en av Europas modernaste - eftersom den saknar arkitektonisk yta och växer okontrollerat, inifrån.

Aten breder ut sig som en vit matta i en väldig dalgång med några få kullar - eller snarare klippformationer. De mest kända är Akropolis, Filopappos, Lykabettos. Söderut finns Medelhavet och Pireus, i norr syns konturerna av Attikas bergmassiv. Panoramat breder ut sig framför mig när jag en tidig lördagsmorgon hinner upp på Akropolis minuterna innan soldiset övergår i dimma och avgaserna släcker utsikten för gott. Akropolis har en oförskämd förmåga att framstå som världens mittpunkt ännu 2.500 år efter sin storhetstid. Det nya Aten har för länge sedan överskridit den punkt när staden går att överblicka. De stadsplanerare och arkitekter jag möter under några dagar i november försäkrar mig om att de trots allt, trots en väldig trafikgenomströmning och ett skenande befolkningstal har situationen under kontroll. Men jag kan se ett skevt leende i deras ansikten när de försöker övertyga mig. Vet de åt vilket håll Aten utvecklas? Vilken stad som väntar i framtiden? - Atens stadsplanering är en gigantisk efterkonstruktion, säger arkitekterna på ett av Atens regionplanekontor. Människor bygger och investerar, till och med anlitar specialister som vet hur man reser ett hus på en natt. Sedan är det vår tur att legalisera vad som hänt! Stadsplanen skrivs oupphörligen om och stadsgränsen flyttas allt längre och längre bort. Resultatet är just den vita, okontrollerade stad som sedan mitten av 1800-talet växt med fyra miljoner invånare varav minst tre tillkommit sedan andra världskriget. Aten utvecklas med en speciell logik - som jag först bara skymtar bland alla stadsplanemodeller och som de planerare jag möter ler stillsamt, nästan generat åt. Ordet som används är det svåröversättbara "antiparochi". Jag skriver det på en papperslapp och visar det för alla jag besöker. "Jaså, det där ... ", säger Nikos Kalogeras, chef för det grekiska arkitekturinstitutet i Aten, och suger på bokstäverna, "a n t i p a r o c h i ... Det betyder ett slags utbyte av egendom. Det är så Aten blivit en mångmiljonstad. Mycket effektivt!". Han beskriver förfarandet som en växeltransaktion, ett varuutbyte: "Jag äger ett litet hus, har ont om pengar men vill bygga större. Hur gör jag? Som atenare har gjort i minst femtio år! Jag lämnar över huset till en byggmästare som garanterar mig två eller tre lägenheter i den nya byggnaden - för mina barn och mig själv. De övriga lägenheterna säljer han till andra spekulanter, tar hem en rejäl vinst och går vidare till nästa husägare. Mycket lite kapital krävs emellan, inga skatter, staten tar ett finkänsligt steg åt sidan och alla blir nöjda." Just så, en stad lika socialt sammansatt och svårtolkad som en by var som helst på den grekiska landsbygden - men naturligtvis i flera våningar (oftast sex) och byggd i en märkligt småskalig funktionalism, under förkrigstiden som ett slags mini-Corbusierhus, senare i en mer anonym och återhållen modernism. Allt finns om hörnet, restauranger, barer, småaffärer, däckhandlare, biluthyrare, husförsäljare! En arkitekt och lärare på Atens arkitekturskola, Christos Papoulias, är till och med tveksam till att ordna upp i staden. Trafiken är inget större problem, menar han. När han för en tid sedan byggde en villa i den östra delen av Aten behövde byggarbetarna och konstruktörerna aldrig söka efter byggmaterial i andra stadsdelar. Allt gick att köpa i kvarteren intill eller högst på några minuters bilavstånd. Så vad är problemet med Atens trafikintensitet? Christos Papoulias har länge fungerat som bitsk kritiker av det officiella Aten. Han är inte nådig i sina omdömen om stadens satsning på OS 2004 (ett misstag) och ställer sig helt främmande för det nya Akropolismuseet som snart skall byggas. Diskussionen om museet har varit hätsk och flera tävlingar har avlöst varandra. Det vinnande förslaget har till slut ritats av den schweiziske arkitekten Bernard Tschumi och hans grekiska partner Michael Photiadis. Kritiken har främst gällt valet av tomtmark och förflyttningen av de antika skulpturerna från den nuvarande placeringen uppe på klippan i det gamla museet ner till en ny byggnad vid dess fot. Det avgjort mest intressanta motförslaget är ritat av just Christos Papoulias. I stället för att bygga nytt vill han förstärka - och fördjupa - kontakten mellan Akropolisklippans tempelområde och de skulpturer och friser som ursprungligen hittats i utfyllnaden nedanför Parthenon och innanför de yttre stödmurarna (Papoulis tolkar platsen som en nationell grav, en krypta för skulpturerna). I Tschumis förslag däremot, flyttas alla skulpturer ner från det gamla Parthenonmuseet och förvandlas till traditionella museiföremål. Lika åtråvärda och raffinerade som tidigare men utan kontakt med sin naturliga omgivning. För de omdebatterade Elgin Marbles planeras en symbolisk placering högst upp i det nya museet i en glasad takpaviljong och i exakt samma riktning som de haft som fris under Parthenons tak. Diskussionen om det nya Akropolismuseet träffar Aten mitt i hjärtat. Skall stadens arkeologiska skatter (och dess märkligaste autentiska tillgång, Akropolisområdet) förvandlas till ett utflyktsmål för europeisk massturism, tillrättalagda och tillgängliga för allas blickar? Eller skall staden och dess arkeologiska fynd knytas närmare sitt ursprung i ett intrikat samtal om historia, autenticitet och konstnärlig förfining? Frågan är för länge sedan överspelad. Museet kommer att byggas och Parthenons tempelområde förvandlas till en klingande inkomstkälla för Atens turistnäring. Det är inga småsaker som står på spel. Närmare den europeiska kulturens ursprung går inte att komma. Över huvud taget är behandlingen av Atens historiska mark ett mycket skört problem. Allt som byggs underställs rigorös kontroll med tanke på de antika lämningar som finns under markytan (många anser att internationella arkeologer har större makt över stadens gestaltning än inhemska stadsplanerare). Bara tunnelbanebygget har förlöpt något så när problemfritt genom att tunnlarna grävts under de många historiska skikten. Också OS har hamnat i konstant korseld. Alla jag möter har en åsikt. Den vanligaste är: Inget för Aten! Alldeles för dyrt. Vad har atenarna för nytta av arenorna efter OS? Vem vill paddla kanot i väldiga anläggningar långt ute på landsbygden. Och vad skall till exempel ske med den där oproportionerligt stora vägen runt de nya skyttebanorna, byggd av säkerhetsskäl för att passa amerikanska militärfordon? Försök bygga plana idrottsanläggningar i bergig terräng! Dyrt! Ett huvudlöst projekt! Det är främst politiker, tjänstemän och planarkitekter inom stadens förvaltning som ser fördelar (vilka annars?). Deras slutomdöme är att OS kommer att tvinga fram fungerande kommunikationer - effektivare vägar, en snabbare utbyggd tunnelbana, till och med den nu färdiga nya flygplatsen (märkligt anonym och utan arkitektoniska kännetecken). Nog måste jag hålla med. De enskilda idrottsprojekten är svaga, men OS-satsningen följer de mönster som funnits i de flesta OS-städer med många ringar på vattnet, alltifrån upprustningar av kommunikationsleder och utökad skyltning till mer specifika satsningar, som längs kusten söder om Pireus, där Atens stadsplanekontor satt i gång en noggrann analys och upprustning av markytor och strandlinje. I all sin självklarhet de kanske mest revolutionerande följderna av att förlägga segelsportens tävlingar till området. Men många byggen är försenade och saknar, som den nya flygplatsen, arkitektonisk skärpa. De byggs men på de stora byggbolagens villkor. Vilket innebär olika former av ingenjörsbyggen som väcker irritation bland grekiska arkitekter. "Katastrof!", säger Nikos Kalogeras på det grekiska arkitekturinstitutet, "möjligheterna har gått oss ur händerna och Aten har förlorat chansen att hävda sig som en arkitekturstad". Det enda internationella namnet som figurerar är spanjoren Santiago Calatrava. Han har fått i uppdrag att rita ett gigantiskt stål- och glastak över huvudarenan som ett slags spektakulär symbol för hela OS-arrangemanget. Men till en orimligt hög kostnad som hotar hela projektet. Det är ännu oklart om det kommer att byggas - mindre än två år innan spelens invigning! Förvandlar OS-satsningen Aten till en världsmetropol? En mening följer mig under Aten-dagarna: "... som om den hårfina kopplingen mellan traditionell konstruktion och klassisk form aldrig övergivits och fortsatt in i modernismen!". Meningen finns i en essä om grekisk 1900-talsarkitektur skriven av Yorgos Tzirtzilakis för en utställning i Frankfurt för två år sedan. Essän är en av de skarpaste analyserna jag läst om övergången från 1800-talets stilarkitektur till det sena 1900-talets massfabrikation av anonym stadsbebyggelse - men i Aten så att det nästan inte syns. Tzirtzilakis samlar en rad citat från kända arkitekturteoretiker som alla pekar ut Aten som en av de intressantaste världsstäderna just nu. Italienaren Giorgio Grassi kommer sanningen närmast: "Aten är ett slående exempel på en stad där ingenting stämmer och problemen bara växer. Enskilda byggen, hur vackert de än är utformade, har ingen som helst effekt på helheten." Eller annorlunda uttryckt: den grekiska huvudstaden befinner sig inte som många menar i kris, men måste värderas efter sina specifika kvaliteter. Först då kan staden konkurrera på lika villkor med Parthenontemplet och de många utsökta skulpturerna från 400-talet före Kristus. Det är lätt att få svindel. Och det är heller inte svårt att ge Tzirtzilakis rätt. Aten är en gudalik stad, en av de modernaste i Europa, just för att den så tydligt lever bortom alla idéer om arkitektonisk yta och växer inifrån. Den vidgar sig som en muterande cell. Att riva ett kvarter i centrum är näst intill omöjligt! Ägoförhållandena är för komplicerade. Det överraskande är att Aten faktiskt saknar ett tydligt centrum. Parthenon fortsätter att prägla all orientering i staden och fungerar som en riktpunkt var man än befinner sig. Runt klippan pågår ett omfattande rekonstruktions- och renoveringsarbete för att frilägga de antika husgrunderna och göra dem tydliga för besökare. En stark organisationen är Unification of Athens Archaeological Sites som bygger och rustar upp ett offentligt gångstråk från den gamla idrottsanläggningen vid Vasileos Konstantinou, förbi Zeustemplet (nu väl dold bakom omfattande trädkronor) upp mot Akropolisklippan. Därefter byter den riktning ner mot den antika agoran och det kraftigt förslummade Monastiraki, ett område som innehåller en märklig blandning av övergivna industrier, raserade småvillor från tidigt 1800-tal och en sprudlande turistnäring - med inslag av albansk och bulgarisk invandring. Det är en imponerande vandringsled som inte liknar något annat jag sett (mer än möjligen en parisisk boulevard i periferin) och som har alla möjligheter att göra den grekiska huvudstadens historia synlig för omvärlden - om man så vill ett slags urbant framkallningsprojekt. I Unification of Athens Archaeological Sites ingår också en rad upprustningar av centrala platser i den gamla staden. Omonia har redan rensats från en vild flora av reklamskyltar på fasader och tak (under hårt motstånd), Sintagma har rustats till offentlig plats i nivå med liknande cityområden i världens huvudstäder. Lika viktiga är de små nyantika villorna som präglade det tidiga 1800-talets Aten och som nu (de få som finns kvar) förvandlas till lysande pärlor i pastell och vitt mitt i den modernistiska husmassan. Finns någon sentida motsvarighet till Parthenonområdet? På Filopapposkullen, intill Akropolis, ringlar sig Dimitris Pikionis subtila vandringsleder upp mot toppen och anger tonläget för hela upprustningen av det antika Aten. Kanske det mest inflytelserika enskilda arkitektoniska monumentet i Grekland och utformat med en auktoritet (och precision) som fått yngre arkitekter att tala om Pikionis som en bromskloss för modern arkitektur - men med något slags understucken, uppgiven vördnad som är svår att tolka. Dimitris Pikionis är en kultfigur som envist pekat ut historisk autenticitet som avgörande för all ny byggnadskonst. Arkitekturhistorikern Kenneth Framton har sedan mitten av 1960-talet lyft fram honom som en av få stora "kritiska regionalister"som vill föra samman internationell modernism med lokala byggtraditioner. Det är också det som utmärker stigarna upp mot Filopapposkullen. De är anlagda under 1950-talet men ger intryck av att ha funnits där jämt. Byggda av ingen, använd av alla.


Nordiskt musikregn över Berlin

Summary: Förvånansvärt få svenska verk spelas när Nordiska musikdagarna för första gången flyttar utanför Norden, till Berlin. Över 50 tonsättare får chansen att visa upp sig för berlinarna.

På himlen över Berlin flyger kulturminister Marita Ulvskog. Ombord på SAS-planet finns också resenärer till Nordiska musikdagarna i Berlin. De tycker det är festligt att ministern ska närvara. Först senare blir de varse att Ulvskog inte är till för dem. Hon ska inviga den Svenska filmveckan som samtidigt pågår i Berlin. Nordiska musikdagar är en biennal som denna gång arrangeras av Norge. För första gången har den över 100 år gamla festivalen lagts utanför Norden. Och norrmännen tar i för kung och fosterland. Fotoblixtarna ljungar när norske kronprins Harald inför invigningskonserten i Berlins Philharmonie hälsar på en liten flicka klädd i en norsk folkdräkt. Kronprinsen är festivalens beskyddare. Tillsammans med Berlins borgmästare Klaus Wowereit passade han också på att tända en norsk julgran framför det just färdigrestaurerade Brandenburger Tor. Det är inte utan att jag beundrar Harald när han med god aptit bevistar tre modernistiskt klassiska konserter i rad, något som är svårt att föreställa sig att den svenske konungen hade gjort. - Musikerna är flinka, säger kronprinsen till mig när jag nästan kolliderar med honom på väg att sätta mig vid en konsert med stråkvartetten Arditti. Arrangörer, tonsättare, kronprins, de flesta bor på ett lyxhotell som är festivalcentrum. Det befinner sig i det nybyggda området vid Potsdammer Platz som tidigare låg öde, utbombat bredvid muren. Bitvis känns byggnaderna som en karikatyr på en dyster arkitektur i en skräckfilm eller som ett hus i ett dataspel. Det här är långt från Berlins många småskaliga frizoner. - Man är som ett försöksdjur, invirad i en artificiell heltäckningsmatta, säger en av festivalens svenska representanter. Ett tiotal konsertarenor används, mest traditionella. Men här finns även det lite mer överraskande som installationer och performanceteater ofta sent på kvällarna i Tränenpalatz (tårarnas palats) en av DDR:s gamla gränsstationer mitt i stan där västberlinare ständigt tog avsked av gråtande inlåsta östberlinare under DDR-tiden. Trots att Berlinmuren revs för över 10 år sedan ringlar den fortfarande osynlig genom gator och människors sinnen. Kompositoriska nyheter finns dock inga att rapportera om, eftersom Nordiska musikdagarna inte är inriktade på uruppföranden. Deras strävan är att ge redan spelade stycken en förnyad chans. Tanken är god, eftersom modern klassisk musik till tonsättarnas förtret allt som oftast stannar vid förstagångsframförandet. Men att lägga en klump med nordisk musik mitt i Berlin under drygt en veckas tid och tro att folk ska bli upphetsade är inte den klokaste idén. Samtida klassisk musik formligen väller fram som en lavaström, och för säkerhets skull kallas festivalen här också Magma. I Berlin spelas verk av över 50 tonsättare vid 30 konserter under 9 dagar. Det är en omöjlighet för en vanlig publik att tränga in i detta utbud med idel okända tonsättarnamn, när det bredvid den geografiska samhörigheten inte finns någon konstnärligt bärande idé kring festivalen. - Jag tror att man ska försöka i görligaste mån baka in nya verk i gängse sammanhang och konsertserier, då når de fler människor och det blir oförmodade möten med musiken, säger Elektronmusikstudions chef i Stockholm Ulf Stenberg. Det har under senare år fallit många hårda ord om Nordiska musikdagarna. Än har de kallats tråkiga, än beskrivits som en "intern konferens" som inte vågar öppna sig utåt mot nya lyssnargrupper. Många i publiken är också kolleger och inbjudna, men de konserter jag bevistade kändes i alla fall inte ödsliga. Sponsringen, betydelsefull för en sådan här festival i dag, har dock blivit ett problem. Modern klassisk musik är en internationell konstart, men allt fler nutida globala festivaler har fått en nationell identitet. Norska Ultimafestivalen i Oslo har till exempel mer och mer blivit en norsk angelägenhet. Festivalerna, en gång den nutida musikens stora räddningsplanka, har blivit inhemskt representatativ. Vid Ultima i höstas var förkrossande många uruppföranden norska. Det är sådant som ger lokala sponsorer. Gynnare inom näringslivet gillar att få fram norska tonsättare, medan det i Sverige för sponsorernas del mycket mer handlar om byggande av konserthus och de utövande musikerna. I Berlin har ett 20-tal sponsorer ställt upp för Nordiska musikdagarna. Bland dem Norsk Hydro. Det första man lägger märke till är hur få svenska verk som är representerade, något som gör att illvilliga kommentarer susar till än här än där. För första gången har de Nordiska musikdagarna fått en konstnärlig ledare, norske dirigenten Rolf Gupta. - Jag ville inte ha nationalkamp. Att det är så pass få svenskar med har strikt ekonomiska orsaker. Det kom för lite pengar från Sverige. Föreningen Svenska tonsättares ordförande Sten Melin: - Om festivalens konstnärlige ledare är prisgiven till mammon kan han inte besluta konstnärligt. Sten Melin klagar samtidigt över ekonomiskt njugga svenska myndigheter. Det var i alla fall hedrande att en svensk tonsättare fick inleda festivalen. I Philharmonien spelade Danska nationalorkestern under Thomas Dausgaard Anders Hultqvists kunnigt solida "Time and the bell" (1988). Och jag skulle vilja nämna ett verk till, Åke Parmeruds "Zeit aus Zeit" (2002). Parmerud har gjort variationer på Stockhausens "Kontakte" utan att fråga honom. Stockhausen kan bli galen av sådant men ligger förmodligen lågt just nu efter att ha kallat attentatet mot World Trade Center "Det största konstverk som någonsin funnits". Parmeruds musik är generös, extrovert. Det är inget inre bökande. Och här finns något så sällsynt inom modern musik som ett starkt erotiskt drag. För svenska musiker är Nordiska musikdagarna i alla fall en triumf, med både Radiokören och Kroumata på plats. Och trombonisten Christian Lindberg blir i helgen förste svenske instrumentalsolist som spelar med världens förmodligen främsta orkester: Berlinfilharmonikerna. Paradoxalt nog framför han dock inte ett nordiskt verk, utan italienaren Luciano Berios trombonkonsert. Lindberg ville spela Jan Sandströms motorcykelkonsert. Men det fick han inte för dirigenten. Fakta/Nordiska musikdagar Har funnits sedan 1888. Starten var i Köpenhamn. Sedan 1948 är Nordiska musikdagar biennal, alltså vartannat år. Årets musikdagar i Berlin (23/11-1/12)är de första utanför Norden, men de arrangeras av Norsk komponistförening. Om två år festivalen tillbaka i Norden, i Köpenhamn. Samtidigt blir det kanske en sidofestival i Paris. Musikdagarna administreras av Nordisk komponistråd. En jury från varje land föreslår bidrag. Årets svenska jury leddes av dirigenten Michael Bartosch.


Amerikanska intressen i svensk film

Summary: Amerikanska filmbolag visar allt större intresse för svensk film. Universal har nyligen köpt filmrättigheterna till en framgångsrik svensk deckare och i februari påbörjar samma bolag inspelningen av en thriller i Stockholm.

Amerikanska filmbolag har främst ägnat sig åt att förmedla sina egna produkter till våra biografer och videobutiker. Men under senare år har man även intresserat sig för att delta i själva produktionen av svensk och nordisk film. Disneys filmbolag Buena Vista var med och finansierade filmerna "Hamilton", "Festival" och "Klassfesten". Columbias samarbete med det danska medieföretaget Egmont och deras produktionsbolag Nordisk Film resulterade i den norska succéfilmen "Elling". En film som nu får två uppföljare - dessutom vill skådespelaren Kevin Spacey göra en amerikansk version av filmen. Det senaste som har hänt på det här området är att Universal - ett av världens största filmbolag - har köpt filmrättigheterna till den svenska deckaren "Saknad". Författaren Karin Alvtegen kommer själv att skriva manus och förhandlingar pågår just nu med två svenska produktionsbolag. I februari påbörjas inspelningen av en svensk thriller, och även i detta fall samarbetar Universal med svenska producenter. - Det vi kan bidra med är pengar, erfarenhet och en världsomfattande organisation. I utbyte får vi rätten att distribuera filmerna, säger Tomas Crutze som är Universals vd i Sverige. Att distributionsbolag ger sig in i produktion är närmast att betrakta som en allmän trend. Även det franskägda Canal Plus har sedan en tid tillbaka satsat stora pengar i nordisk filmproduktion. Att investera i själva produktionen är ett sätt att få kontroll över distributionen, det vill säga att visa filmen på bio, video, dvd eller i tv. Utvecklingen passar också in i ett större perspektiv där de stora internationella bolagen har tagit kontroll över en allt större del av mediemarknaden: från reklambolag och dagstidningar till bokförlag, och från idéskapande och produktion till marknadsföring, distribution och försäljning. Vilket inflytande får nu de internationella distributörerna över den svenska filmproduktionen? - Det kreativa och artistiska arbetet ligger fortfarande hos regissör och producent. Vi kommer inte att producera själva i Sverige, utan det blir ett samarbete med svenska producenter, säger Crutze. Men Buena Vistas vd Eric Broberg ger en helt annan bild av hur denna typ av samarbete brukar se ut: - Distributören har givetvis ett betydande inflytande redan från början. Vi finns med som ett bollplank genom hela processen eftersom vi kan bedöma hur marknaden ser ut för olika typer av filmer. Att distribuera en film är alltid ett risktagande. Det är bara filmer med riktigt stor publik som ger inkomster och därför vill distributörerna redan på ett tidigt stadium vara förvissade om att filmen kommer att bli framgångsrik. - Det här är en ny företeelse, men jag tror att det är något som kommer att bestå. Vi tror helt klart på en svensk succéfilm. Vi vill ju tjäna pengar! säger Crutze. Något mer konkret om de olika filmerna kan han inte säga.


Jury för Lindgrenpriset utsedd

Summary: Barn- och ungdomsboksförfattaren Janne Lundström har utsetts till ordförande i juryn för litteraturpriset till Astrid Lindgrens minne. Han och de övriga elva ledamöterna har ett digert arbete framför sig. Redan i vår delas första priset ut.

Juryn för det nyinstiftade internationella litteraturpriset till Astrid Lindgrens minne presenterades i går i Kulturrådets lokaler på Skeppsholmen i Stockholm. Under presskonferensen påpekades flera gånger att juryn får ett extra svettigt jobb det första året då regeringen i mars beslutade att priset ska delas ut redan nästa år. Det innebär att juryns ledamöter själva får stå för nomineringarna det första året. I fortsättningen ska ett stort antal organisationer runt om i världen bjudas in att nominera pristagare inom barn- och ungdomslitteraturen. - Det är omöjligt att lösa den uppgiften på så kort tid, men det går nog ändå. Det måste ju gå, säger Sonja Svensson, chef för Barnboksinstitutet och en av dem som avböjt att sitta i juryn. Det ingår i Barnboksinstitutets policy att inte medverka i sådana bedömningssammanhang. Priset är på fem miljoner kronor och ska delas ut varje år. Nomineringsförfarandet kommer att vara öppet, till skillnad från exempelvis Nobelpriset. Ledamöterna i juryn föreslås få ett arvode på 15.000 kronor om året, ordföranden 25.000 kronor. Ännu är inte förslaget om det nya litteraturpriset klubbat i riksdagen. Det utgör en del av regeringens budgetproposition. Annika Lindgren är familjen Lindgrens representant i juryn. Hon är född 1962, arbetar som redaktör på Prisma bokförlag och är sondotter till Astrid Lindgren. Ett av sju barnbarn. - Jag lyssnade mycket som barn till när Astrid berättade, inte bara sagor. Hon berättade mycket om verkligheten, om andra världskriget och Churchill och om att vi svenskar slapp vara med. Hon var mycket intresserad av historia och mycket beläst. Det känns väldigt roligt att sitta med i juryn. Jag är övertygad om att Astrid skulle ha gillat det här priset; hon skulle ha tyckt att det var bra för barnen. Ordföranden Janne Lundström känner stor förtröstan inför arbetet. - Det finns en oerhört bred kompetens inom juryn. Själv har jag ingen stor beläsenhet, men jag har lätt för att analysera, både text och bild. Och så har jag vissa specialkunskaper om västafrikansk folksaga. Att jag blev utsedd till ordförande beror nog på att jag har en gedigen föreningskunskap. Ordförande: Janne Lundström, barn- Ordförande: Janne Lundström, barn- och ungdomsboksförfattare Övriga ledamöter: Presstalesman Larry Lempert, barnbibliotekarie Mats Berggren, ungdoms- och vuxenboksförfattare Ulf Boëthius, professor emeritus i litteraturvetenskap Agneta Edwards, litteraturpedagog Birgitta Fransson, journalist och litteraturkritiker Lars H Gustafsson, skolöverläkare och författare Fibben Hald, barnboksillustratör Annika Lindgren, redaktör, representant för Astrid Lindgrens familj Ulla Lundqvist, litteraturkritiker och barn- och ungdomsförfattare Maria Nikolajeva, professor i litteraturvetenskap Ulla Rhedin, bilderboksforskare och skribent


Tokyo på analyssoffan

Summary: Dokumentären "Tokyo Noise" är ett collage av motsägelser: en del tycks bekräfta föreställningar om det japanska, annat bryter upp. Vad som dominerar i filmen är en stark fascination inför staden, skriver Maaret Koskinen.

Kristian Petris och Jan Röeds dokumentärer har alltid genomsyrats av förnimmelsen av världen som vision, inte som igenkännande. Se bara på "Atlanten", denna märkliga resa längs ett antal öar, alla spetsar på en sammanhängande kedja under havet. Deras senaste film "Tokyo Noise" (i samarbete med Johan Söderberg) inleds med tagningen av en stor stadskropp försänkt i grått dis och, liksom ett urtidsjur, i dvala. Samtidigt börjar ett kakofoniartat mediebrus att växa till sig, djuret börjar röra på sig - som om själva filmmediet väckte staden till liv. Staden som levande kropp och mötet mellan människa och teknologi är också filmens övergripande tankefigur. Likt en patient läggs Tokyo på analyssoffan, medan dess schizoida belägenhet i skärningspunkten mellan tradition och supermodernitet nagelfars av ett antal kommentatorer, däribland en präst, en författare, en historieprofessor, en musiker, en datorspelsdesigner, en fotograf - och en regelrätt psykoanalytiker. Tillvägagångssättet påminner en del om den storslagna dokumentären "Koyaanisqatsi" från början av 80-talet, med underrubriken "en konsert för film och orkester": även "Tokyo Noise" är en sorts konsert för ljud, röster och stadens egen musik - mötet mellan technomusik, elektroniskt brus och den torra, hårda klangen från traditionella trätrummor. Men här finns inte föregångarens civilisationskritiska anspråk. Visserligen berörs stadens överväldigande folktäthet och de negativa sidorna med teknologifixeringen: i Japan, menar psykoanalytikern, finns numera ett "datortänkande" som håller på att dana fram en generation präglad av otålighet och alltför snabba beslut. Men samtidigt är japanernas kärlek till elektroniska maskotar och husdjur mångtydig. Hur ska man egentligen tolka att roboten, som i den västliga populärkulturen ofta står för något negativt, för japanerna är en kompis och bundsförvant? Det som med andra ord dominerar i filmen är en stark fascination inför staden och den inspiration den väcker, inte minst hur stål, glas och teknologi låter sig omsättas i konstnärlig bearbetning. Alltifrån den internationellt kände fotografen Nobuyshi Arakis experimentella övningar till den folkhemska Fujifotografernas förening, som tycks besatta av berget Fuji och med råge uppfyller Joseph Brodskys träffande formulering om japaner med kameran på magen: Kodak ergo sum. Eller ta den kvinnliga "oljuds-musikern" Mayuko Hinos fascination inför utmaningen i begreppet "att stöpa i en viss form", om det sedan är i s/m-inspirerad sexualitet eller i elektroniskt frambringad ljudkakofoni. Det handlar, som hon uttrycker det, om ett massivt motstånd där man upptäcker nya saker om sig själv. "Tokyo Noise" är ett collage av motsägelser: en del tycks bekräfta föreställningar om det japanska, annat bryter upp. Samtidigt är filmen ett slags medieteknologisk meditation, kongenialt nog genom en kulturs bilder, läten och beläten: ett medieförmedlat och medieförmedlande Japan - genom mediet film.


Bossen kom till stan

Summary: Bruce Springsteens turnéstopp i Stockholm liknade ett statsbesök. Alla, precis alla, charmades och ville ha en del av denne working class hero.

Statsminister Göran Persson välkomnar Bruce Springsteen: - Han är min generations ikon och någon som jag älskar att lyssna till. Han är för mig en working class hero. För 87-åriga prinsessan Lilian är han en idol: - Jag har känt honom sedan Polarpriset, han är underbar, har hon sagt till Aftonbladet. Hovets presschef Elisabet Tarras-Wahlberg förklarar varför prinsessan ska gå på konserten: - Han är en idol för prinsessan, så enkelt är det. När Bruce Springsteen kommer till Stockholm är det som ett statsbesök av en amerikansk president, men minus Secret Service-männen och motdemonstrationerna. Men även denna vaxdocka till man har privata jetplan - ett för sig själv och ett som hustrun Patti Scialfa åker i; av säkerhetsskäl - samt en catering-, livvakts- och ompysslingsstab på över hundra personer. Little Steven däremot deklarerade när bandet damp ner i stan att han klarar sig utan livvakter: "Jag är ju med i ´Sopranos´. Jag är farlig nog i mig själv", sa han och drog ner på Café Opera medan Bruce tryckte på sitt hotellrum med Patti. Bruce Landar, Bruce Forslas till Grand Hôtel, Bruce Vinkar till fansen. Stockholms gym står förberedda. Mona Sahlin välkomnar honom med ett kärleksbrev i Expressen, ledarsidor skriver om hans poesi, och Bruce själv är bara artig och säger att Sverige alltid har en plats i hans hjärta, och yada yada. När frågestunden för Nordens medier inleds strax innan bandet ska gå på scen är han precis lika verserad. Han får en fråga om vad som motiverar honom. Han tittar ner i marken och säger: "Det är mitt jobb, you know. Det är vad jag gjort hela mitt liv". Och fortsätter med trevliga utsagor om hur fantastiskt och tillfredsställande det är att vara tillsammans med E Street Band igen på turné. Att det är en så stor glädjeupplevelse att möta publiken - den publik han har en så långvarig relation med vid det här laget. Hur kul det ska bli att gå ut i kväll och se en tredje generation av fans stå där nedanför scenen. Det kommer så naturligt till mig, på något vis, säger han, och det är säkert precis så det är. "Is it a dream of life that don´t come true or is it some-thing else", säger en dansk snubbe och citerar sin favoritlåt, efter att ha förklarat att han väntat i 20 år på att få ställa en enda fråga till Bruce Springsteen - som bemöter det hela med ett komplett, frustande skrattanfall, och ber om nästa fråga medan alla andra skruvar på sig. Little Steven går omkring i sin bandana och huvudpersonen sitter uppflugen på stora lådor utrustning, tevelamporna steker och en halvcirkel av manliga journalister som säkert alla dyrkar mannen framför dem mer än nåt annat langar ut sina frågor. Bruce langar tillbaka, välformulerade svador som låter jättebra, men som på band mest kokas ner till hur fint allt är. Han har röd skjorta, blåjeans och svarta boots och lätt grånat hår. Soundcheck är just avklarat, inför en publik bestående av journalister, bolagsfolk och The Hives Pelle Almqvist. "Lonesome day" från nya skivan revs igenom, och det kändes som ett enda stort jaha - tills E Street Band drog igenom hela "Jackson Cage", och glimten av det som gör Bruce Springsteen till en larger than life-figur dök upp som en explosion. Men vad kommer det där overkliga vaxdockedraget ifrån; varför är en man som framställer sig som så vanlig - och som ägnat sitt liv åt att sjunga om average Joes - en larger than life-figur? Inte ens hans privatliv har varit föremål för något större intresse, förutom när han gifte sig med en tråkig fotomodell. Han har länge gömt sig i ett fjortonmiljonerdollarhus i Beverly Hills, men flyttat tillbaka till New Jersey för att han ville att hans barn skulle växa upp omgivna av människor med vanliga jobb, skomakare och folk som brukar jorden. Han ser ändå overklig ut där han sitter, och jag tänker på att han brukar köra sina barn till baseballträningen som alla andra pappor; när någon frågar om hur han ser på att kallas working class hero, detta eviga epitet: - Det är på grund av karaktären på det jag har skrivit om, antar jag - de frågor jag alltid berörts djupast av. Och sångare blir ju stoppade i fack så där mer än andra. Det är ju en del av att utöva sin konst, svarar han diplomatiskt. - Folk definierar patriotism så olika, slingrar han sig vidare, när frågan om huruvida han blivit mer patriotisk efter 11 september dyker upp och mumlar nåt om "liberala värderingar". - Jag antar att det påverkar en i den meningen att du tänker på din förbindelse med var du kommer ifrån . . . Även om jag ägnat en enorm del av mitt liv åt att skriva just om varifrån jag kommer, så kan man överraskas av djupet av sina känslor. Fakta/Bruce Springsteen Född: 23 september 1949 i Freehold, New Jersey, USA. Bor: På en farm i Monmouth County, New Jersey. Familj: Frun Patti Scialfa, som sjunger i E Street Band och de tre barnen Evan, 13, Jessica, 11, och Sam, 8. Köpte sin första gitarr när han var 14 år, den kostade 18 dollar. Årsmodell på hans Fender Esquire: 1954. Invald i Rock and Roll Hall of Fame 1999. 1975 gjorde han sin första konsert i Sverige på Konserthuset, en spelning som blivit legendarisk och om vilken det heter att 1.500 var där men 10.000 - bland andra Ulf Lundell - säger att de var det. Showen får 2 retroaktiva getingar av Expressens Mats Olsson: "Det hette att det skulle komma en gud men vi såg en grabb från New Jersey som ville göra både rock'n'roll och show." 1985 rockade Springsteen sönder Ullevi. Betongfundamenten i läktaren gav vika till "Born in the USA". Gårdagens konsert i Globen var hans femtonde i Sverige.


I electromusiken är allt tillåtet

Summary: Riffande metalgitarrer, 80-talets new wave, dragqueens, disco och pompös musikalestetik. Allt är okej inom electro - musikgenren där stilen är lika viktig som musiken. DN har gästat festivalen Electroclash i trendiga Williamsburg.

Kön utanför Warsaw, en stor festlokal för polska bröllop i Brooklyn, är lång och huttrande. Ett envetet och kallt regn öser ner över satinjackor, fönade hår och spetsiga boots med smala klackar. Det rinner ner innanför sönderklippta, asymmetriska t-tröjor med färgstänk och kladdar ut gul ögonskugga och tjock kajal till de köandes högljudda irritation. För andra året i rad arrangeras festivalen Electroclash, fem dagar med electro, en genre där stil har kommit att betyda lika mycket som musik. Ett tjugotal artister och dj:er uppträder under festivalen och på scenen i kväll står gräddan av dem alla, tysk/australisk/amerikanska Chicks on Speed, kanadensiska Peaches, amerikanska Tracy and the Plastics och Brooklyn-duon W.I.T. Konserten är slutsåld sedan länge. Warsaw ligger i den polska delen av Williamsburg, den stadsdel i Brooklyn där hyrorna skjuter i höjden i takt med antalet nystartade gallerier, klädaffärer och temarestauranger. Det är hit de unga välbärgade konstnärerna, musikerna och övriga trendkänsliga 25-somethings söker sig när de flyttar till New York. Antalet svenskar i området är stort. Det är också här den musikaliska pulsådern finns och de nya klubbarna som de senaste året koncentrerat sig på att spela den minimalistiska elektroniska pop, som i USA kallas electroclash, i England för synthcore och i övriga Europa rätt och slätt för electro. Genren electro föddes i New York under det tidiga 80-talet när hiphop-pionjären Afrika Bambaataa inspirerades av Kraftwerk och med hjälp av producenten Arthur Baker blandade upp sina beats med synthslingor och samplingar. Resultatet blev minimalistisk dansmusik, ofta med talad sång och rymdestetik. Electron har existerat i olika förgreningar sedan dess, varav electroclash är den senaste och mest medialt uppmärksammade. I dag blandas influenserna hejvilt och allt är tillåtet - riffande metalgitarrer, åttiotals- new-wave, disko, dragqueens och pompös musikalestetik. Över lag hålls en mer punkig och hänsynslös attityd till musiken och i många fall är rymdfascinationen ersatt med sex. Att termen electroclash dyker upp på flikar i cd-ställ och klubbkalendarier i Sverige beror på en mediemedveten amerikan. För några år sedan hade Larry Tee, som tidigare lanserat transvestitartisten Ru Paul, precis blivit ren från ett mångårigt drogmissbruk och letade efter ny musik för att ersätta sina kemiska kickar. Han såg duon Fischerspooner uppföra stora kabaretinspirerade electromusikaler, kompletta med dansare och teaterkostymer, och han upptäckte band som A.R.E. Weapons, Crossover och Miss Kittin och bestämde sig för att samla alla band till en festival i New York. Alla viktiga engelska och amerikanska livsstilsmagasin var på plats och dokumenterade och vips var synthluggen snyggast igen och ett gäng electrotolvor ett måste i skivbacken. - Jag ser electroclash som en väldigt progressiv och politisk scen. Man kan vara vem som helst och ändå lyckas! Gay eller straight, ful eller snygg. Ingen åldersfixering. Och äntligen får man höra kvinnliga röster, säger Larry Tee. - Fältet är helt fritt. Det finns hur många alternativ som helst att testa inom den här musiken. Huvudsaken är att ha roligt! Även om Tee gärna vill se sig som skaparen av en helt ny genre, så har Europa länge haft en livlig electroscen, främst centrerad kring tyska skivbolag som International DeeJay Gigolo och Disko B. Stora namn är Miss Kittin, Dopplereffekt, Anthony Rother och Tiga & Zyntherius. Likaså har Detroit och Chicago etablerade electroscener, dock en hårdare och mindre poporienterad variant. Trots att electroartisterna försäljningsmässigt sett är en marginell företeelse så har genren ett stort inflytande just nu. Det finns en växande electroscen i Sverige med band som Naked Ape, Revlon 9, Puppetmasters och Autohorse. Soloartisten Emmon är bland de mest anlitade liveakterna i Stockholm. Och man vet att en trend har blivit mainstream när det dyker upp en Absolute Synth-samling. Precis som synthbanden på 80-talet har den nuvarande electrovågen kritiserats för att vara innehållslös och urban. Banden spelar ofta playback och satsar lika mycket krut på utseende och show som på musiken. Koordinerade danssteg, spektakulära effekter och videoprojektioner. Många av artisterna har en bakgrund inom konstvärlden och ibland är skillnaden hårfin mellan spelning och performance. Något som har en tendens att irritera musikkritiker. New York-duon Fischerspooner är spektakulärast av alla och mest kommersiellt framgångsrika. Deras debutalbum "#1" köptes nyligen av det engelska bolaget Ministry of Sound för en stor summa, trots att skivan redan varit släppt i två omgångar sedan 1999. I februari släpps skivan igen i Europa och USA av ett multinationellt skivbolag. - Substans i musik är överskattat. Vi har aldrig haft något innehåll och det är få band i den här genren som har det. Vi bjuder i stället på en fantastisk och glamourös show och ger folk en estetisk upplevelse. Det har visat sig vara väldigt provokativt, säger Casey Spooner, sångare i Fischerspooner. Inne på Warsaw är stämningen stel och trevande. Skrönorna från förra årets festival gör att folk verkar förvänta sig vild dekadans och glamour bland barerna och ljusgirlangerna. Men i publiken finns bara åskådare, inga aktörer och därmed händer det ingenting. Många av de som var med i fjol har tröttnat och fladdrat vidare i jakt på nästa häftiga grej. Precis det som händer alla subkulturer när fler än den innersta kretsen blir intresserade. Casey Spooner berättar att även han bojkottar festivalen i år. - Jag är glad att det finns en scen och att folk gör något. Men det har inte hänt så mycket sedan förra året. Ambitionsnivån har sänks i takt med att electroclash blir coolare och coolare. Det räcker inte att gå upp på scenen och stöna på bruten engelska, säger han. Larry Tee verkar också känna av den lite avslagna stämningen på Warsaw. Han går upp på scenen och skriker "Is New York hot or what?!" flera gånger, men taket lyfter inte. Det ändras dock när Chicks on Speed börjar spela. Den Berlin-baserade trion bildades i mitten på 90-talet och är ett skivbolagsdrivande konstnärskollektiv som är bland det mest tongivande och politiska inslaget inom electron. - Yta är viktigare för de amerikanska banden än de europeiska, säger Kiki i Chicks on Speed efter konserten, som helt klart är kvällens mest bejublade. Chicks on Speed har ett bord där de säljer kläder med stora internationella företagsloggor, begagnade vantar som de gjort applikationer på och deras senaste tolva "Fashion rules", en syrlig betraktelse över den hårt styrda och oetiska modevärlden. Kiki håller inte alls med Larry Tee om att ett politiskt engagemang är utmärkande för genren. - Det är väl vi, Peaches, Tracy and the Plastics och Le Tigre som har någon form av politiskt budskap. Rent principiellt stöder jag alla kvinnor som spelar musik, men det är komplicerat eftersom så många fokuserar så hårt på sex. Det finns många starka feministiska röster inom electron, men lika många som anspelar på de gamla klassiska könsrollerna. Där Peaches är militant och stenhård när hon kräver sitt oralsex är det flera som juckar lite för mycket för att det ska kännas bra. Kvällen innan intogs Warsaws scen av manliga dj:er med halvnakna dansöser som ålade omkring, insmorda i olja. New York-duon Avenue D framförde sin enda låt invirade i gladpack och stönade fram "Do I look like a slut? Uh-huuuh. Shut up!". - Man befinner sig på två helt olika ändar av spektrumet, säger Kiki och säljer en omsydd H&M-tröja med Chicks-logga på till en kille. - Men det spelar egentligen ingen roll. De som har något viktigt att säga kommer att finnas kvar långt efter det att uttrycket electroclash suddats bort från trendkartan. Ny Electro: Futurism (City Rockers/Next Ny Electro: Futurism (City Rockers/Next Stop) International DeeJay Gigolo-samlingarna (Int. DJ Gigolo/ Next Stop) Electroklash (Urban Theory/Playground). Electro från 80-talet: Afrika Bambaataa: Looking for the perfect beat 1980-1985 (Tommy Boy) The perfect beats 14 (Tommy Boy) Why is it fresh - The electro years (Distance). De två sista samlingarna kan vara svåra att få tag på.


Fler vill ge ut gratistidningar

Summary: Bonniers vd vill inte kommentera ryktena om en ny gratistidning i Stockholm.

Bonniers vd Thomas Axén vill inte kommentera uppgifterna om att Bonnier planerar att inom kort lansera en ny gratistidning i Stockholm (DN 2/10). - Vi har som princip att aldrig kommentera några rykten eller påståenden. Om vi säger nej ena dagen tolkas det som nej, och säger vi då "inga kommentarer" andra dagen tolkas det som ett ja. Därför säger vi alltid "inga kommentarer". Enligt flera källor förbereder Bonnier en femdagarstidning som ska delas ut gratis med kolportörer vid tunnelbanan. I projektgruppen ingår bland andra Expressens styrelseordförande Thorbjörn Larsson. Däremot dementerar mediekonsulten och Metrogrundaren Robert Braunerhielm uppgiften om att han är inblandad. Han har dock ett eget projekt vid namn Cityidag, men är förtegen om vad det innehåller. - Vad som händer där beror lite på händelseutvecklingen i stort, ingenting är bestämt. Om det startas flera gratistidningar samtidigt blir det ju blodbad, säger han till DN. Men att fler aktörer dyker upp i ett kärvt annonsläge tycker han inte är konstigt: - Det som kan locka är att Metro har en marginal på 38 procent - och det är väldigt bra. Det finns fler som tror att det går att tjäna en hacka där.


"Vi är politiska men aldrig politiskt korrekta"

Summary: Sveriges mest hyllade modefotograf hävdar att allt är politik. Men själv inspireras hon av sagor och skönlitteratur. - Jag vill säga att man får vara Tummelisa för en dag, säger Camilla Åkrans.

År 1996 intervjuades den då tjugotreåriga Camilla Åkrans i DN med anledning av att hon fått SFF:s (Svenska fotografers förbund) assistentstipendium. Hon talade om den mansdominerade branschen och om sin vilja att ta in skönheten i modefotot. Det är bara sex år sedan, men det var en annan tid. Ännu hade inte tidskriften Bibel startat, den första i Sverige som var besatt av att likna internationella magasin. Ännu var det ett par år kvar innan Camilla Åkrans fick sitt genombrott med omslag och huvudjobb i Bibels första nummer - och två år innan samma tidning gjorde ett reportage om tonårsflickor med titeln "Min syster" som väckte vild debatt kring huruvida det var pedofil-varning på bilderna eller ej. Camilla Åkrans har fortfarande en av debattartiklarna upptejpad på kylskåpet för att hon tycker att den var så dum. - Modefotografin är 1900-talets och vår samtids viktigaste konstform. Det är konstformen för folket, och för vår generation - som har lättare att relatera till italienska Vogue än till att gå på Moderna eller Nationalmuseum och titta på oljemålningar, säger hon med eftertryck. I dag är hon Sveriges mest framgångsrika kvinnliga modefotograf. Ju längre hon har arbetat, desto hårdare har hennes inställning blivit till den kritik för sin människosyn som branschen alltjämt möts av. Men mycket av modefotografin går ju alltjämt emot allt som kvinnokampen uppnått de senaste decennierna? - Feminism borde ju stå för att man hyllar starka kvinnor. Då fattar jag inte hur feminister kan hoppa på andra kvinnor som gör sin sak, som modeller eller modefotografer. Hon tycker att det är "för jävligt" med folk som sprejar ner H & M-affischer och skulle gärna bjuda in dem som gör det till studion, "så att de kan berätta hur man annars ska sälja underkläder". Camilla Åkrans röker med intensiteten hos den som säger "privatliv, det existerar bara inte, jag jobbar 24 timmar om dygnet". Hon kallar feminister för åttiotalsord som "kvinnosakskvinnor" och säger att hon "har så svårt för det rödstrumpefeministiska". Hon kallar sig "utopisk" fotograf. En typisk Camilla Åkrans-bild är väldigt vacker. Romantiskt beslöjad men ofta med en mörk underton som säger att det här inte bara handlar om några kläder att ha picknick i. - Det handlar om att jag finner inspiration i sagor och skönlitteratur. Jag skiter i att förmedla något slags verklighet, det gör så många andra så mycket bättre. Jag vill berätta små sagor och skapa egna händelser. Säga att man får vara Tummelisa för en dag. Det är länge sedan modefotot handlade om att visa ett ouppnåeligt liv i lyx, starring Cindy Crawford. Däremot har kampen för att genren ska erkännas som konst blivit viktigare och de nya klichéerna ligger i förhållningssättet till De andra, att gärna flörta med politiska strömningar, från vänsteraktivism till terrorism, eller att klä ut modeller till reclaimare eller i muslimska slöjor. Camilla Åkrans minns ett Denise Grünstein-reportage för länge sedan, fotat i New York, i svartvitt, på temat Modesty Blaise. Det var första gången hon bläddrade i en tidning och kände att "det finns något mer än modeller med kläder rakt upp och ner i modefotot". Nittiotalets heroin chic-trend hade hon inte mycket till övers för, inte heller för Terry Richardsons, som hon kallar det, tidelagskampanj - även om hon roades av den. - Richardson är en av våra punkfotografer. Hade det inte stått Sisley nere i hörnet utan bilderna hade hängt på Moderna så hade kultureliten applåderat. Modefoto är inte rumsren konst bara för att det är så mycket pengar inblandade. Men vi är definitivt på väg mer och mer mot de terrängerna. Tror du verkligen att mottagaren uppfattar det som konst då? - Ta bara David LaChapelle med sina rosa elefanter och datormanipulationer, det är ett fritt konstspråk direkt från hans huvud, lika mycket som Andy Warhol var konst. Men han var ju inte heller accepterad. - Mode kan vara jättepolitiskt. Vi är politiska, men aldrig politiskt korrekta. Det som hände under nittiotalet var att modefotografin alltmer började plocka upp världspolitiska kontraster, som förhållandet västvärld kontra u-länder; eller att den bara iscensatte bilden av misär fast medelst dyra redskap. Men frågan är om lånet av stoff från själva motsatsen till branschen själv, ideologiskt och ekonomiskt, verkligen sätter fingret på samhälleliga fenomen. Eller om det bara handlar om en lömsk rörelse mot en större likgiltighet inför konkreta samhällsförändringar. Ett sätt att förvilla genom att göra estetik av orättvisorna. Camilla Åkrans talar varmt om Hussein Chalayans kommentar till den arabiska världens klädseder på en visning för ett par år sedan. Modellerna kom in i fotsida burkor, som blev kortare och kortare för varje entré. Den sista var helt naken men med slöja på sig. Åkrans återkommer ofta till att modefotografin är den mest tillåtande av alla uttrycksformer. Att den aldrig fördömer eller tar parti för "rätt och fel". "Pekpinnar" är ett skällsord för henne, och för branschen. Men är det inte dags att branschen slutar avfärda all kritik som töntig moralism? - Jag hoppas ju innerligt att folk inte ser modefoto som något som handlar om klädesplagg, utan att det inspirerar till andra saker än att köpa kläder. - Allt är ju politik. Och vi modefotografer sysslar med att avspegla allt som händer, och dra ner det extremaste till en enda bild. Dels finns det ju kampanjer som till exempel Benettons, som tar upp rena politiska frågor. Dels finns det modereportage som är skildringar av vad som pågår i olika länder i världen, som terrorism. Vad är bra med det som dagens modefotografer gör? - Det är ju jättebra om det till exempel kan influera människor till att slå näven i bordet eller säga stopp. - Allt går hand i hand. Trenderna är ju en återspegling av tiderna. Det går runt, mellan oss och er på gatan. Men enligt Camilla Åkrans går det en barriär mellan dem som tar del av denna samtidens folkkonst och dem som inte har tillgång till dess språk. - Det finns ju människor som inte nås av det stora utbud av internationella tidskrifter som vi har i Stockholm, utan sitter i typ Älmhult där man bara kan få tag på Slitz och Cosmopolitan. Om det fanns lika mycket input överallt så att folk fick upp ögonen och inte bara matades med skit som Slitz - så skulle det se annorlunda ut. - Jag skulle aldrig, aldrig, kunna plåta en dokusåpatjej i ett par taskiga stringtrosor för att hon ska visa tuttarna för lumpenkillar. Hon kan inte nog påpeka hur orättvist hon tycker det är att hennes gren av branschen får skit för vad "snaskjournalistiktidningarna" gör. Just nu tycker hon dock att branschen står och stampar och inte vet vad eller vilket passerat stildecennium den ska exploatera. Det är "kaos, rakt upp och ner - och befriande". - Det är underbart att vi plockar upp subkulturer som gemene man inte skulle upptäcka annars: att vi kan spegla dem så att andra samhällsklasser och proppmätta människor blir medvetna om dem. Fakta/Camilla Åkrans Hon började med att måla på Riddarfjärdsgymnaisets reklam- och dekorationslinje, dit hon flyttat från Södertälje som tråkat ut henne med sin blandning av småstad och förort. Snabbt fann hon sig dock vara "för kapitalistiskt lagd för att syssla med något som inte skulle ge några pengar". I dag är Camilla Åkrans, 28 år, den svenska kvinnliga modefotograf som modellagenturerna kallar solklart mest framgångsrik och som fick tidningen Elles fotografpris förra året. Tillika kvinnan bakom de svartvita stortavlorna på Kate Moss som fyllde stan i vintras, där hon lyckats få supermodellen att se ut som om de blickar hon gav faktiskt var från hennes privata ögon och inte modellens. Hon delar sin tid lika mellan redaktionella jobb och reklam.


Är vi alla goda liberaler?

Summary: Genom större delen av mänsklighetens historia har individen varit underordnad gruppen. Tanken att individen kan bryta sin egen väg utanför gruppen är både ny och formad av en specifikt västerländsk historia. Liberalismen är alltså varken allmängiltig eller allmänmänsklig, skriver Göran Rosenberg om en politik med problem.

Få skulle i dag säga att individen är till för samhället. Än färre att samhällets väl går före individens. Annat var det förr. Ja, egentligen alldeles nyss, innan 1900-talets kollektivistiska utopier slutgiltigt gick in i muren. Inte nödvändigtvis i muren mellan demokrati och diktatur. Också i det demokratiska folkhemmet gick plikten mot kollektivet (familjen, klassen, samhället, staten) i regel före friheten för individen. "Plikten framför allt" var inte bara kungligt valspråk (Gustaf VI Adolf) utan också folklig levnadsregel. "Att göra rätt för sig" betydde inte bara "att stå på egna ben" utan också "att dra sitt strå till stacken". I den meningen är vi numera alla goda liberaler, också de som kallar sig något annat, men som på frågan om vad som går först, individen eller samhället, tveklöst svarar individen. Inget etablerat politiskt parti skulle i dag föra fram tanken, i varje fall inte i en valrörelse, att samhället går före individen. I den mån liberalismen har en kärna så är det väl just denna; att individen går före samhället. Eller som tanken ofta formuleras: individen är ett mål i sig, inte ett medel för något annat. En ganska ny tanke som sagt. Genom större delen av människans historia har individen varit underordnad gruppen. Är det fortfarande på sina håll. Tanken att individen kan ställa sig utanför gruppen, gå sin egen väg, forma sitt eget öde, är inte bara historiskt ny utan också produkten av en specifikt västerländsk historia, från Job och Jesus till Montaigne och Mill. Liberalismen har inte uppstått var som helst, inte heller vunnit fotfäste överallt och är följaktligen varken allmängiltig eller allmänmänsklig. Den liberalism som tror sig vara det har förlorat perspektivet på sin historia och medvetenheten om sina självmotsägelser. Det är tyvärr just en sådan liberalism, eller snarare en sådan användning av begreppet liberal, som de senaste tjugo åren trivialiserat politiken i västvärldens länder, inte minst i Sverige. En av liberalismens självmotsägelser blottläggs i frågan om vad som händer när individens intressen hamnar i motsättning till samhällets. Ett tidigt svar på den frågan var att förneka den. Det fanns ingen motsägelse. Individens egenintresse var samhällets väl. Den privata synden var kollektivets dygd. Som i engelsmannen Bernard Mandevilles fabel om bikupan (1723), där "every Part was full of Vice/Yet the whole Mass a Paradise" (överallt fanns synd att få/alltsammans ett paradis ändå). Eller i hans samtida landsman Alexander Popes (1688-1744) närbesläktade versrader: "Thus God and Nature link´d the general frame/And bade Self-love and Social be the same" (Så lät Gud och Naturen bygga den sal/där självkärleken blev social). Denna vision av människan och samhället gavs tillfälle att förverkligas i 1830-talets England, då samhällets skyddsnät för fattiga och svaga togs bort och individen blev fri att förverkliga det självreglerande paradiset på jorden - med hungersnöd och social misär som omedelbar följd. Denna form av liberalism har likväl fått en kraftig renässans i nyliberalismen, som finns företrädd inom både folkpartiet och moderaterna och som på nytt postulerar att det som varje individ gör för sitt eget bästa är bra för alla. Ju mer frihet samhället ger individen (genom avregleringar och privatiseringar och omvandlingen av kollektiva beslut till individuella), desto mindre blir motsättningen mellan individ och samhälle. Och desto mindre behöver vi politiken. Om motsättningen mellan individ och samhälle inte kan avskaffas genast, så kan den det så småningom, i takt med att människan blir förnuftigare, hävdade en annan gren av liberalismen. Ett kunskapsproblem i princip. Individen är inte fri att göra vad som helst utan att göra det rätta, vilket hon kommer att göra när hon blivit förnuftig. Mellan den av förnuft vägledda individen och den på förnuft konstruerade samhällsordningen finns ingen motsättning naturligtvis. "Den enastående källan till allmänt välbefinnande är att finna sanningen och inrätta samhällsordningen därefter", skrev Condorcet innan han dog i den revolutionära förnuftsordningens fängelsehålor 1794. Eller som John Stuart Mill formulerade samma tanke sextiofem år senare (i "Om friheten", 1859): "I takt med att mänskligheten förbättras, kommer antalet doktriner som inte längre diskuteras eller ifrågasätts att stadigt växa, och mänsklighetens välbefinnande att praktiskt taget kunna mätas i antalet och tyngden av de sanningar som befinner sig bortom allt tvivel." Han är till och med bekymrad, den gode Mill, över att de fria diskussioner som han anser nödvändiga för Sanningens frammejslande kommer att dö ut när alla blir alltmer överens, vilket han anser att alla så småningom måste bli. I frihetens förlängning hotar frihetens onödiggörande. Också detta en liberalism som fått en stark renässans i svenska liberala partier, dels i föreställningen om "den enda vägens" politik, dels i föreställningen om sambandet mellan ökad individuell kunskap och samhällets tilltagande rationalitet. I båda fallen förutsätts att vid en viss kunskapsnivå kommer individen att vilja göra vad rationaliteten bjuder. Därav betoningen av skola och utbildning som värdefulla för något annat (tillväxt, välfärd, behovet av ingenjörer) snarare än som värden i sig. Här friläggs ännu en av liberalismens motsättningar. Till en fri individ hör rimligen en fri vilja, men hur fri är viljan hos en individ som hela tiden förväntas vilja göra vad rationaliteten bjuder? Som i praktiken förväntas underordna sig teknikens och naturvetenskapens och ekonomins allt sannare rön om vad som är möjligt att vilja. Att vilja det rätta är möjligen stort, men fritt är det inte. Dagens liberaler talar gärna om individens frihet att välja, men friheten att välja är inte detsamma som friheten att vilja. Friheten att välja är i allt väsentligt en frihet på marknaden. Den bjuder oss att fritt välja vad för slags liv vi vill leva - om det liv vi vill leva kan förverkligas i val av varor och tjänster på en marknad. Kan det liv vi vill leva inte förverkligas på det sättet blir den fria viljan en chimär. Är viljan fri måste individen rimligen vara fri att vilja något annat än att välja. Ur liberalismens självmotsägelser uppstod två liberalt sinnade motreaktioner. Den första reagerade på de ohållbara konsekvenserna för samhället av tron på individens otyglade egenintresse. Den andra på de ohållbara konsekvenserna för individen av tron på samhällets förutbestämda utveckling mot sanning och rationalitet. Den första var en liberalism som inte längre förnekade motsättningen mellan individ och samhälle och som därför krävde ett samhälle som skyddade de svaga och höll tillbaka de starka. I Sverige kom den att kallas socialliberalism och spela en viktig roll för demokratins framväxt. Den andra var en liberalism som hävdade att individens frihet inte kunde baseras på människans förmåga till förnuft (det upplysta egenintresset), utan måste baseras på hennes behov av erkänsla och mening. Behovet av erkänsla följde av den mänskliga individens beroende av andra människor, inte bara för sin fysiska överlevnad utan också för sin sociala tillblivelse. Behovet av mening följde ur människans medvetenhet om förflutenheten, framtiden och döden. Båda behoven var djupt allmänmänskliga, ja, rent av antropologiska till sin natur, däremot fanns det inget allmänmänskligt sätt att tillgodose dem på. Vad som var meningsfullt för en individ var det inte nödvändigtvis för en annan. Vad som gav erkänsla och mening i en kultur, gjorde det inte i en annan. Individen var fri att bli sig själv, men kunde bara bli det i ett ständigt skiftande kulturellt och socialt samspel med andra. Det var följaktligen en liberalism som utgick från att skilda individer med skilda förutsättningar, formade i skilda sammanhang och under skilda omständigheter, skulle utveckla delvis skilda och delvis oförenliga värderingar av hur livet borde levas. Det var en liberalism, i den mån den nu kallade sig det, som betraktade olikhet och värdekonflikter som givna inslag i den mänskliga tillvaron och därmed som den ofrånkomliga utgångspunkten för varje samhällsordning som ville göra individen till alltings mått och mål. Egentligen är det fel att tala om denna tankegång som en liberal reaktion. I väsentliga delar föregick den liberalismen som begrepp och idé. Den finns redan hos Michel de Montaigne (1533-1592) som i sina essäer postulerar såväl individens frihet från samhället som hennes bundenhet till det. Det förra förutsätter det senare. Individen kan inte bli fri om hon inte också är bunden. "Det finns inget så osocialt och socialt som människan, det ena är hon genom sin last, det andra genom sin natur", skriver han. Det är en liberalism som kan spåras hos Montesquieu, Edmund Burke (som i viktiga avseenden var liberal, inte konservativ), David Hume, Benjamin Constant och Alexis de Tocqueville. Det är en liberalism som utgår från individualitetens sociala natur, som avvisar både egenintresset och rationaliteten som individualitetens grundval, som bejakar att individens drivkrafter och värden är komplexa, konfliktframkallande och delvis outgrundliga. Särskilt väl företrädd är nu inte denna liberalism, i varje fall inte inom politiken. Inom filosofin och idéhistorien däremot har den blivit föremål för ett nyväckt och delvis nyartikulerat intresse i takt med att liberalismen "segrat" och därvid antingen trivialiserats intill meningslöshet eller fått se sina inre självmotsägelser förvandlas till yttre politiska konflikter i en tid av inre och yttre fiendebortfall. Ett centralt begrepp i denna form av liberalism är värdepluralism, det vill säga föreställningen att de viktigaste konflikterna i ett samhälle inte står mellan ont och gott utan mellan gott och gott. Sådana konflikter kan i princip inte lösas eftersom de värden som står emot varandra är på en gång likvärdiga och oförenliga (det ena goda kan bara förverkligas på det andras bekostnad). "Rättvisa är konflikt" (Justice is conflict), hävdar den brittiske filosofen Stuart Hampshire i en bok med samma namn. Rättvisa procedurer för hantering av konflikter mellan gott och gott är vad ett liberalt samhälle kan och bör eftersträva. "Det är inte bara möjligt utan också sannolikt", skriver Hampshire, "att de flesta av de moraluppfattningar och livsstilar som kännetecknar kommersiella, liberala, industrialiserade samhällen kommer att uppfattas som alltigenom förhatliga av betydelsefulla minoriteter inom dessa samhällen." Uppgiften för liberalismen är därvid inte att förorda en livsstil framför andra, utan att kämpa för legitimiteten och rättvisan i hanteringen av ofrånkomliga konflikter mellan dem. Kanske vi inte ska kalla detta liberalism längre eftersom begreppet blivit så starkt förknippat med nyliberalismens individualism eller framstegsliberalismens konfliktförnekelse. Den franske författaren och filosofen Tzvetan Todorov kallar det inte heller så. Han kallar det aktiv humanism, men menar ungefär samma sak. I sin bok "Imperfect Garden; The Legacy of Humanism" spårar han tre grundvalar i en sådan tanketradition. Den första är Jagets autonomi, människan styr sina handlingar. Den andra är Duets ofrånkomlighet (finality), människans handlingar rör och berör alltid en annan människa. Den tredje är universaliteten hos Dem, alla människor hör samman. Oavsett vad vi väljer att kalla en sådan tanketradition är det uppenbart att den står i strid med såväl individualismen som determinismen i de politiska program som i dag kallar sig liberala. Det är en tanketradition som utgår från att ingen individ är möjlig utan samhälle, ingen frihet möjlig utan konflikt, ingen ordning möjlig utan mångfald. I dagens politiska landskap skulle en sådan liberalism kämpa för en konstitutionell omdaning i såväl Sverige som Europa med syfte att stärka länkarna mellan individ och samhälle, vitalisera politiken, öka förmågan till rättvis konflikthantering och lägga olikhet och mångfald till grund för samhällsordningen. Det är en liberalism som förvisso inte producerar några givna svar men som åtminstone ställer några givna frågor, vilket i mina ögon är att föredra framför en liberalism som för närvarande gör tvärtom.


Örn hittar ny roll på teatern

Summary: Peter Örn vill spela en roll i samhället - vare sig det handlar om partipolitik, humanitärt arbete eller kultur. Som ny vd för Riksteatern vill han skapa "konstnärliga rum". Höstrepertoaren bjuder bland annat på Norén, Fosse och gästspel som Rob Beckers "Grottmannen".

Partisekreterare i folkpartiet. Generalsekreterare i Röda korset. Vd för Riksteatern. För Peter Örn handlar det inte om en rad uppbrott utan om en helt logisk utveckling. När han blev uppringd av Riksteaterns dåvarande ordförande Eva Gillström och tillfrågad om vd-tjänsten reagerande han spontant avvärjande. Hans nästa tanke blev "jaså, var det det här det skulle bli". Som vd på Riksteatern har han inget konstnärligt ansvar, till exempel för repertoaren. Peter Örn ser som sin främsta uppgift är att upprätthålla en organisation som ger rum för det konstnärliga skapandet. Med respekt för allas konstnärliga integritet. "Du vet väl inget om teater", fick han höra åtskilliga gånger när han fick jobbet. - Jag kände att det fanns ett sammanhang med det jag gjort tidigare, en roll i samhället som har att göra med det som är viktigt för människor, det må sedan vara partipolitik, humanitärt arbete eller kultur. Och jag lockades av att lära något nytt av människor som konstnärligt gestaltar det som är viktigt i livet. För mig var det ett helt nytt område. Han nämner några starka upplevelser från sin första tid på Riksteatern: Noréns uppsättning av Tjechovs "Måsen" och över huvud taget den fördjupade kontakten med Noréns dramatik; den ordlösa sorgen och desperationen när Graham Tainton kommenterade ett vidrigt vittnesmål i Carsten Palmaers sydafrikapjäs "Sanningens pris" med en step; koncentrationen och värmen under Lennart Hjulströms repetitioner av Noréns "Tyst musik". Där, om någonstans, uppstod rum för konstnärligt skapande. I höst skall Peter Örn besöka själva grundbulten i Riksteatern, det vill säga teaterföreningarna landet runt och undersöka hur man kan få fler att delta i deras ideella arbete. Främst vill han arbeta för att fler unga engagerar sig. - Men jag vill inte skriva några recept för hur de skall arbeta. De har kunskapen om hur deras miljö ser ut och fungerar, det jag kan göra är att bidra till att stärka dem i deras identitet och se till att den diskussionen kring de värderingar Riksteatern står för hålls levande: tolerans, mångfald, bredd och kvalitet. Balansen mellan ekonomi och konstnärlig självständighet är en fråga som sysselsatt Peter Örn en hel del. - Vi är väldigt beroende av statliga anslag, ett ensidigt beroende som inte är bra för vår integritet . En av mina långsiktiga strävanden är att finna fler finansiärer och öka publikintäkterna - utan att göra oss beroende av sponsorer. . - Jag måste lära mig mer om teaterekonomins grundlagar, säger Peter Örn. Han använder i stort samma liknelse när han talar om en regissörs arbete och sitt eget som vd: att skapa att rum för konstnärliga uttryck. För hans del handlar det om att ge ekonomiska ramar och att hålla samtalet kring de grundläggande värdena levande. Som ekonomiskt ansvarig måste han ju i besparingstider fatta obehagliga beslut som kan göra människor illa. - En chef måste ta de svåraste besluten och det är jag inte rädd för. Men samtalen måste föras med största respekt för individen, säger han. Att arbeta på en teater har fått honom att reflektera en hel del över språket och över skillnaden mellan det politiska språket och det konstnärliga gestaltandet. För en tid sedan blev han ombedd att hålla ett tal i ett politiskt sammanhang och han märkte att han tappat det språket: - Det politiska språket upprätthåller en distans och det går ut på att veta vad som är rätt och att finna fel hos andra. I stället för att ställa frågor och lämna språket öppet för vars och ens erfarenheter: det finns inga politiska lösningar på de stora existentiella frågorna. - Och inte heller räcker det politiska språket till för det som har med liv, kärlek och död att göra. Riks Drama:Tyst musik, av Lars Riks Drama: Tyst musik, av Lars Norén Regi: Lennart Hjulström. Samarbete med Stockholms stadsteater, turnépremiär i Motala 24 september. Någon kommer att komma, av Jon Fosse. Regi: Eirik Stuboe, premiär i Hallunda 4 oktober. Stilla vatten, av Lars Norén Regi: Lars Norén, samarbete med Judiska teatern i Stockholm, premiär på Judiska teatern 12 oktober. Riks gästspel, ett urval: Grottmannen, av Rob Becker Regi: Bjarni Thorsson, samarbete med Vicky von der Lancken och Thorsson prod, premiär 23 september i Gävle. I huvedet på August, av Ole Forsberg Regi: Ole Forsberg, premiär 24 september i Ulricehamn. Magister Bläckstadius, av August Blanche Regi: Gunilla Nyroos och Emma Bucht, premiär 3 oktober i Nyköping. Samt gästspel av: Västerbottensteatern, Kenneth Kvarnström, Teater Västernorrland, Stockholms improvisationsteater, Friteatern, Panikteatern och teater X & Y.


Muslimsk feminist granskar väst

Summary: Fatima Mernissi ifrågasätter i sin nya bok vem som är mest frigjord: en muslimsk kvinna i slöja eller en 45-årig västerländsk kvinna som svälter sig för att vara lika slank som ett barn?

Vad händer när Shahrazad, sagoberätterskan i "Tusen och en natt", reser västerut? Den marockanska sociologen och feministen Fatima Mernissi menar att allt som återstår av denna enastående, insiktsfulla och kvicktänkta sagoberätterska i den västerländska tappningen är yta och kropp. I öst hyllas Shahrazad för sin berättarkonst, sina politiska och filosofiska insikter. Hon bevisar att kvinnor genom att skaffa sig kunskap kan göra uppror och samtidigt befria männen från sitt "narcissistiska behov av enkelspårig likriktning" som Mernissi uttrycker det. Om Shahrazad hade förfört kungen med dans och vackra kläder hade hon avrättats som så många fruar före henne. I sin bok "Shahrazad reser västerut", som kommer ut i slutet av augusti, ifrågasätter Fatima Mernissi vem som är mest frigjord: en muslimsk kvinna i slöja eller en 45-årig västerländsk kvinna som svälter sig för att vara slank som ett barn? Fatima Mernissi är en muslimsk feminist, hon sneglar inte västerut utan går tillbaka till de muslimska källorna för att hitta argument och utveckla sina feministiska tankegångar. Kvinnoförtrycket i muslimska länder i dag har inget med profeten Muhammed att göra. Fanatiska män har kidnappat religionen för sina egna syften menar författaren: - Profeten gjorde inte kvinnorna illa, han höjde aldrig rösten eller handen mot en kvinna. Han stoppade våldet mot kvinnorna, säger Mernissi på telefon från sitt sommarhus vid Marockos Atlantkust. - Jag tror inte att det är lätt att vara kvinna vare sig i öst eller väst. Men ingen här i Marocko förväntar sig att en kvinna är dum, tvärtom tar de det för givet att du är intelligentare än de själva. Det finns procentuellt fler kvinnor vid universiteten i den muslimska världen i dag än i väst, säger hon och hänvisar till undersökningar som Unesco har gjort. - Här i öst finns det ingen intellektuell diskriminering. Kvinnor anses ha samma intellektuella förmåga som män. - De västerländska männen har bestämt att de har monopol på intellektuellt tänkande och att kvinnor bara är en kropp. Det här är ett västerländskt problem. Immanuel Kant gjorde åtskillnad mellan förnuft och kropp. Förnuftet är mannen och kroppen är kvinnan. I sin nya bok ikläder hon sig rollen som en resenär i Västerlandet. Hon upptäcker väst såsom kvinnliga resenärer förr upptäckte Orienten. Bokens huvudtema är "det andra" - i det här fallet västerländska män och deras relationer till kvinnor. Det Mernissi inte förstår är varför västerländska män ler när hon säger att hon tillbringade sina första år i ett harem. Den klassiska bilden i väst är ett hus fullt med nakna eller halvklädda kvinnor, lättjefulla haremsvarelser. Myten om haremet har etsat sig fast tack vare västerländska tolkningar av böcker som "Tusen och en natt", Hollywoods "tutt- och sandfilmer" eller avklädda haremsmålningar. Hennes manliga guider i Europa avslöjar att de också längtar efter ett harem. Hennes franska vän Jacques svärmar för Jean Auguste Dominique Ingres yppiga odalisker. I hans tavla "Det turkiska badet" (1862) tittar nakna och drömska kvinnor ut i intet och fixerar blicken långt bort i horisonten. I Västerlandets bild av haremet finns inget hot, ingen avundsjuka, inga intriger, sexkrig, utrymmesbrist eller för den delen kvinnor som förvrider huvudet på sina män. Det är framför allt avsaknaden av hot som fascinerar Fatima Mernissi. Hennes harem är fullt av konflikter och svartsjuka. Fatima Mernissi kallar det ironiskt att medan de västerländska männen drömmer om lättjefulla och passiva haremsvarelser så fantiserar muslimska män om självsäkra, viljestarka och okontrollerbara kvinnor. I den muslimska litteraturen eller måleriet är kvinnorna aktiva. I gamla miniatyrmålningar har kvinnor dragit ut på jakt eller spelar hästpolo. I den persiska berättelsen "Shirin och Khosrou" rider prinsessan ensam i flera hundra mil för att hitta sin älskade. - Om män känner att de behöver stänga in oss beror det på att de är rädda. Män fruktar oss av en speciell anledning: Blunda och föreställ dig att du är född av en man, föreställ dig det! Det är svårt, eller hur? Män är födda av kvinnor, det sätter kvinnan i en viktig maktposition, men vi erkänner inte den. - I öst använder männen rummet för att kontrollera kvinnorna. Männen delar upp rummet i en privat del och en offentlig. Männen har bestämt att kvinnorna bara har tillträde till den privata sfären medan männen har tillträde till båda. Slöjan är ett sätt att kontrollera kvinnan utanför hemmet. De västerländska männens bild av de orientaliska kvinnorna har liten verklighetsförankring, men den säger desto mer om den västerländska drömkvinnan, upptäcker Fatima Mernissi under sin resa i tid och rum. På 1930-talet när muslimska kvinnor fick rätt att studera vid universitetet, att utbilda sig till advokater och piloter, och kunde gå ut utan slöja fortsatte konstnärer som Matisse att måla passiva haremsdamer. Men harem är inte något typiskt muslimskt fenomen, konstaterar Fatima Mernissi. Hon berättar hur hon tvingades gå tomhänt från ett varuhus som bara säljer märkeskläder när hon var på besök i USA. Det fanns ingen kjol i hennes storlek. - Kvinnorna måste alltid vara unga i väst. Det är därför den största damstorleken på de här varuhusen är sex, som egentligen är en barnstorlek. Kvinnan tillåts inte att bli vuxen. Om du är över 40 år så har du breda höfter och stora bröst. Men det är förbjudet i väst, kvinnorna har inte rätt att utvecklas och bli vuxna utan ska ha små beniga barnkroppar. I väst använder männen tiden för att kontrollera kvinnorna. Det är män som kontrollerar modeföretagen och reklambranschen och de i sin tur definierar ramarna för västvärldens harem. För Fatima Mernissi är storlek sex ett av de värsta tänkbara straffen för en kvinna. Fakta/böcker av Fatima Mernissi "Shahrazad reser västerut, Olika kulturer, olika harem." Översatt av Lena Anér Melin, Norstedts, 2002. På svenska har tidigare utgivits "Drömmar om frihet", Norstedts, 1994.