I väntan på döden

Summary: Absolut stilla i ett dystert vinterlandskap står aktörer och dockor på Dansens hus och väntar. Gisèle Viennes performance är bitvis tråkig, men fascinerande och övertygande, tycker DN:s Örjan Abrahamsson. PERFORMANCE

”KINDERTOTENLIEDER” AV: GISÈLE VIENNE Scen: Dansens Hus, stockholm Sedan ljuset i salongen släckts vilar scenen i mörker så länge att jag tror att något blivit fel i Gisèle Viennes omtalade performance ”Kindertotenlieder”. När slutligen ett kyligt vinterljus tänds och silar över det ödsligt storslagna, snötäckta scenlandskapet, är allt så fullkomligt isstilla att jag åter skruvar på mig: något måste vara fel. Snart inser jag hur fel men ändå rätt jag har. Under sjuttiofem, just evighetslånga minuter, gestaltar ”Kindertotenlieder” utan hopp eller försoning det slags förhinder som vi kallar död. Inspirerad av black metal-musik och grymma folksagor byggs här en föreställning som mer liknar en konstinstallation än en performance. Gisèle Vienne är en av Europas mest omtalade performanceartister i dag. Hon tecknar, eller snarast målar stort, brett och massivt, med hjälp av fem aktörer, de två musikerna i gruppen KTL och en handfull, obehagligt människolika dockor (Vienne har en bakgrund som dockmakare). Scenbilden är magnifik och ödesmättat statisk: ett dystert vinterlandskap där ett antal människor står absolut stilla med böjda huvuden. I väntan. Döende. Länge förstår jag inte, ser inte, vem som är människa och vem som är docka på scenen. Och allt utspelar sig i en förlamande tystnad, så när på kyliga slingor, ekon och distljud från en elgitarr då och då. Det hela påminner så smått om Cederströms berömda hjältemålning av Karl XII:s likfärd, förutom att tavlan framstår som ett under av glädje i jämförelse med Viennes nattsvarta vision. ”Kindertotenlieder” är, inte minst, rasande skickligt genomförd. Och bitvis, ofta, ja länge, just dödligt tråkig. Likväl blir jag ofrivilligt, nästan motvilligt fascinerad. Inte över de onda sagorna och den svarta metallmusikens satanism och dödskult (som i mina ögon mest känns som accessoarer). Nej, jag fascineras mest av den imponerande, genuint isande konsekvens som obönhörligt driver föreställningen. Sällan har jag sett döden få en mer övertygande, verkligt döende gestaltning. Ur tystnaden – mot tystnaden. Örjan Abrahamsson teater@dn.se


"Wii fit" släpps i början av nästa år

Summary: Nintendo har offentliggjort releasedatumet för "Wii fit". I början av nästa år släpps gympa-spelet i Sverige.

"Wii fit", spelet där man ska utföra kroppsrörelser som avläses av en platta, premiärvisades på spelmässan E3 tidigare i år. Nu har Nintendo gått ut med ett pris samt releasedatum för spelet. Den 1 december kan japanerna börja gymnastisera framför tvn, detta till ett pris på motsvarande drygt 500 kronor, vilket bara är marginellt dyrare än vad andra titlar kostar i landet. I priset ingår både spelet och den nödvändiga plattan på vilken man spelar "Wii fit". Gissningsvis kommer paketet kosta omkring 700 kronor när det släpps här i Sverige i början av nästa år.


Public Enemy har till sin fasa upptäckt att mörkhyade inte längre går på deras konserter.

Summary: Ju mer de rappar om rasism, Afrika och svart stolthet, desto blekare blir publiken..

På ett klassiskt album rappade Public Enemy om rädslan för en svart planet. De borde göra en uppföljare om rädslan för en vit publik. Likt otaliga rapveteraner har de till sin fasa upptäckt att mörkhyade inte längre går på deras konserter. Ju mer de rappar om rasism, Afrika och svart stolthet, desto blekare blir publiken. I somras uppträdde Public Enemy på Rock The Bells, en hiphopfestival i New York med dragplåster som Wu-Tang Clan, EPMD, The Roots, Cypress Hill och Rakim. Gemensamt för artisterna är att de hade sin storhetstid för mer än tio år sedan och tycker att nollnolltalets hiphop är för ytlig och kommersiell. Publiken bestod, enligt den svarte amerikanske bloggaren Byron Crawford, av tusentals "cracka-ass crackas" ("cracker" är ett nedsättande ord på vita, vars förfäder "cracked the whip", lät piskan vina över slavarna). Under nittiotalet påstods ofta att vita tonåringar var de främsta konsumenterna av gangsterrap i USA, men det bevisades aldrig statistiskt. Däremot råder ingen tvekan om att politiskt medveten hiphop och soul, särskilt om den har några år på nacken, framför allt lockar vita konsertbesökare. "För tio år sedan var min publik till 95 procent svart, nu är den till 95 procent vit", sa rapparen Boots Riley till Village Voice häromåret. Hans politiskt radikala grupp The Coup funderade på att döpa om sig själva till The Cotton Club, efter klubben i Harlem där svarta uppträdde för vita på trettiotalet. Den svenske bloggaren Kinky Afro gjorde en liknande uppskattning av folkhavet på Rock The Bells, "en show med till 90 procent svarta artister och en till, försiktigt räknat, 98 procent vit publik". Att gammal svart musik inte tilltalar svarta är inget nytt. I BBC-dokumentären "Soul deep", om den afroamerikanska musikhistorien, antyder skivbolagslegenden Ahmet Ertegun att den svarta publiken har en antinostalgisk attityd: "Their tastes change and, once they change, dont go back." Det viktigaste är att ständigt hitta ett nytt sound. Ingen tittar i backspegeln (förutom gamla, svarta artister som Public Enemy vars negativa syn på modern hiphop delas av vita konsumenter). Den presenshyllande andan beskrivs av Norman Mailer i essän "The white negro" från 1957. Svart kultur strävar enligt Mailer efter ett "perpetual climax of the present", ett stort, pulserande och euforiskt NU, där det inte finns tid för återföreningsturnéer, hiphopmuseer och radiostationer som spelar gamla godingar. Eller som Kinky Afro sammanfattar dilemmat: "Ska hiphoppen lyckas ta sig in på museer och bli den nya tradjazzen, så är det vi vitingar som måste dra lasset." Kopplingar mellan etnicitet och musik är alltid vanskliga. Och fixeringen vid nuet är knappast något unikt afroamerikanskt. Däremot tycks svarta artister oroa sig mer än andra för att deras egen hudfärg inte är tillräckligt representerad i publiken. Miles Davis, Bob Marley och Lauryn Hill är bara några stjärnor som surat eftersom det varit väldigt vitt framför scen. I somras uppträdde funkveteranen Sly Stone i Bournemouth. Efter konserten träffade han en journalist från tidningen The Word. "Var är alla svarta människor?" undrade Sly som sett idel vita ansikten sjunga med i refrängen "don't call me nigger, whitey - don't call me whitey, nigger". Om någon förklarat att gammal soul inte lockar svarta lyssnare skulle 64-åringen kanske ha begripit att han inte bör kalla ljushyade för crackers eller whiteys, utan helt enkelt för "pensionsförsäkring".


Bluffmakare lurade hela världen

Summary: Den sensationella Irvingaffären, en fejkad biografi om den mytiske miljardären Howard Hughes, var ett av sjuttiotalets stora folknöjen. Lasse Hallström har gjort en av sina bästa filmer om den litterära superskandalen. DRAMA

”BLUFFEN” (The Hoax) Regi: Lasse Hallström I rollerna: Richard Gere, Alfred Molina, Marcia Gay Harden, Hope Davis m fl Längd: 1 tim, 56 min (Från 7 år) 4¤ Har någon lyckats bevisa att mänskligheten vill bedras är det Clifford Irving. I början av sjuttiotalet slog han i bokförlaget McGraw-Hill att han fått mytiske miljardären Howard Hughes uppdrag att skriva dennes biografi. Detta trots att Hughes var i livet och aldrig hört talas om Clifford Irving. Det fanns stort intresse för excentrikern Hughes, sedan sextiotalet gömd för världen i en sägenomspunnen eremittillvaro. Irving satsade på att inte ens en fejkad biografi skulle få Hughes att ge sig till känna. Efter att Irving och en kompanjon lurat av förlaget över en miljon dollar, och boken gått i tryck, rasade korthuset. Varje decennium har sina kupper och skurkar, några storspelare som satsar så högt att de blir en sorts sin tids gladiatorer. Den sensationella Irvingaffären var ett av sjuttiotalets folknöjen, med en miljardär som plötsligt hörde av sig från lyxisolering på Bahamas och allt. Till sist hamnade Clifford Irving, hans fru Edith och kompanjonen Dick Suskind i fängelse. Irving berättade allt i boken ”Hoax”, som Lasse Hallström nu filmat. Det har blivit en av hans bästa filmer, en av de roligaste och lättsammaste och något helt annat än jag väntat av den Hallström som tycktes trivas med respektfulla filmatiseringar av kända litterära verk. Det är märkligt att se Richard Gere i en film som mest liknar någon av Hallströms tidiga svenska kompisfilmer, som ”En kille och en tjej” från 1975. Eller kanske ändå mer ”Två killar och en tjej” (1982). Det är vad det handlar om: Richard Geres Irving och rundnätte Alfred Molinas Suskind är de två grabbarna som i Irvings skrivarstuga pular ihop Hughes-biografin, medan Edith (Marcia Gay Harden) i sin konstnärsateljé suckar och tvår sina händer. Som Hallström framställer det – filmen tar sig sina egna friheter med sanningen – ramlar Irving oöverlagt in i bluffen. För att trycka till sin snipiga förläggare hasplar han ur sig att han har ett drömprojekt på gång. När steget är taget har dock Irving inte en tanke på att backa. Han är den som håller huvudet kallt, medan Molina som Dick Suskind kvider, svettas och i katastrofala möten med förlagsledningen beter sig så suspekt att han lika gärna kunde presentera sig som ”Dick Skyldig”. I ”Bluffen” ger Alfred Molina den flackande blicken ett ansikte. Hallström och manusförfattaren William Wheeler, och uppenbart även Gere och Molina, har varit förtjusta i tanken på skojarna som nästan patetiska amatörer. Med förtvivlans mod drar duon i trängda lägen till med finter de aldrig tror ska fungera – och kommer sedan nästan av sig av förvåning när även denna ploj går hem. På sitt sätt gör en sådan attityd filmen som helhet mer trovärdig. Hallström försöker inte hitta något djupt mänskligt drama i historien, så som Spielberg gjorde i filmatiseringen av en annan skojares historia, ”Catch me if you can” (2002). Snarare kan man jämföra med Robert Redfords lysande ”Quiz show” (1994), där en epok – femtiotalet – speglades i en bedrägerihistoria. ”Bluffen” har fin originalmusik av Carter Burwell, bland annat känd för sitt samarbete med bröderna Coen, men är också full av sjuttiotalsmusik, mer eller mindre ironiskt använd. ”Here comes the sun”, sjunger George Harrison, när det tycks lossna för Irving. Tiden kommer även in via tv-rapporter om utvecklingen i Vietnam och om president Nixons allt mer trängda läge. Han kan också beskrivas som en av dåtidens storspelare, och dras faktiskt in i Irvings skojeri. ”Bluffen” är en bild av en tid då många lättvindigt utställda stora löften virvlade omkring i luften. Fast viktigast är att Hallström och Gere och Molina och Harden tagit ledigt från det klassiska amerikanska rätlinjiga berättandet för att i stället liksom tumla framåt i historien, sida vid sida med de tre desperat improviserande huvudpersonerna. Att göra en bra film är alltid en prestation: att Lasse Hallström gjort den här inom ramarna för det amerikanska produktionssystemet framstår närmast som – osannolikt. MÅRTEN BLOMKVIST film@dn.se


Nolltollerans för olaglig affischering i Stockholm …

Summary: Nu kartlägger polisen vilka som ligger bakom den olagliga affischeringen i Stockholm. 6 000 affischer har registrerats mellan april och augusti. De största lagöverträdarna är de stora multinationella företagen.

Sedan i våras arbetar Citypolisen med en kartläggning av den olagliga affischeringen i staden. Mellan april och augusti har ett antal ungdomar på uppdrag av polisen rivit ner 6 000 affischer från lyktstolpar, elskåp, träd eller andra platser som inte är tillåtna. Polisen har sedan kartlagt affischerna för att få en bild av vilka som ligger bakom den olaga affischeringen i staden och i vilken omfattning. I dagarna har polisen skickat ut brev till alla klubbar, teatrar, skivbolag och arrangörer som fått sina affischer nedrivna. I utskicket står att polisen vill göra dem uppmärksamma på att deras namn förekommer på affischer som satts upp utan tillstånd. En av dem som fått brev från polisen är rockklubben Debaser. – Det står att de har sett vårt namn på illegalt uppsatta affischer och vill att vi avtalar med dem som hyr av oss att de inte får affischera olagligt. Det här är tydligen vad polisen i Stockholm sysslar med. Jag tycker det är helt felprioriterat. Använd våra skattepengar till något bättre, säger Annelie Åkerstedt, vd på Debaser. Hon tycker att det är fel att staden nu för en hård linje mot dem som annonserar utan att kunna erbjuda dem tillräckligt med lagliga platser för affischering. – Som det är nu finns det alldeles för få platser att affischera lagligt på, och vi tycker att det är fel att det bara är de som betalar som kan marknadsföra sig. Satsningen på att få bort den olaga affischeringen från stadens gator är en del av projektet ”Stockholm ren och vacker”, som stadens politiker sjösatte i våras. Sedan april råder nolltolerans mot klotter och olaga affischering. Projektet drivs av Stockholms stad, City i samverkan och Citypolisen, som står för strategin. Kartläggningen har givit polisen en tydlig bild av vilka som är de stora förövarna när det gäller illegal affischering – och det är inte stadens fria kulturskapare: – Det är de stora skivbolagen som står för majoriteten av den illegala affischeringen, säger Peter Enell vid Klara närpolis som leder kartläggningen. Det är alltså stora kommersiella företag som har råd att betala för marknadsföring. De har nu fått samma utskick från polisen som alla andra. – Olaga affischering är ett stort problem i city och medför omfattande kostnader i renhållning för staden. Vi vill göra dem som håller på med det här uppmärksamma på att det är ett brott som kan rendera påföljder om de inte slutar, säger Peter Enell. Polisen har också utvecklat ett tipssystem tillsammans med handlare i city. Därigenom har man tagit många affischerare på bar gärning. Polisen har också numera en tipstelefon och ett sms-nummer som allmänheten kan höra av sig till när de ser olagliga affischer på stan. – Vi fortsätter med kartläggningen och beroende på vilket resultat de här utskicken får ska vi diskutera hur vi går vidare, säger Peter Enell. Sofia Klemming sofia.klemming@dn.se 08-738 12 07


Trebarnsmamman som sprang förbi eliten

Summary: Lilian Magnusson ville gå ner 30 kilo och började springa. Ett halvår senare klev hon in på Stockholms Stadion, sprang 5 000 meter och vann loppet. Ingen visste vem hon var eller var hon kom ifrån.

Det var den 4 oktober 2006 och det som hände var en skräll. Några timmar tidigare hade Lilian Magnusson kommit till Stadion för att springa ALJ Open. "Vilken klubb tillhör du?" "Jag är inte med i någon klubb." Torbjörn Sköldefors var där, journalisten som driver webbplatsen marathon.se. När startskottet gick såg han henne flyta fram på löparbanan och han tänkte: "Oj, vad gör den kvinnan här" - Hon såg ut som om hon kom från en stor gala i Europa och vann ju lätt som en plätt, säger han i dag. Efter loppet gick han fram till henne. "Stämmer det att du inte är med i någon klubb? Nu måste du ta det jättelugnt! Du kommer att få erbjudanden från alla stora klubbar." Han gav henne sitt telefonnummer. Efter det blev Lilian Magnusson en löparkvinna att räkna med. I september i år vann hon 10.000 meter i Finnkampen i Göteborg och när vi ses i hennes radhus norr om Uppsala är hon på väg till en maratontävling i Berlin (där hon kommer att sätta nytt personligt rekord). Men historien om Lilian Magnusson börjar inte på Stadion i Stockholm, eller på Ullevi i Göteborg. Den gryr i en by nära Victoriasjön i Kenya. Där bodde Lilian under sina första åtta år. Hos mormor. Mormor tog hand om Lilian, hennes två bröder, och andra som behövde mat och husrum. - Mormor är en varm människa och vårt hus i byn var alltid fullt. Lilian skär sallad, tomater, gurka. Tar fram keso och bröd. Barnen väntar på sin lunch. Lilian säger att mormor är hennes förebild. Där och då, i början på 70-talet, hämtade Lilian ved i skogen, vatten från en grop och hjälpte mormor att koka majsgröt, kött och grönsaker. Men en dag kom Lilians mor resande från Sverige. Hon var nu gift med en svensk agronom och det var dags för henne och barnen att återförenas i Sverige. - När bilen rullade bort från mormors hus, det var så sorgligt. Lilian och hennes bröder kom till Ultuna utanför Uppsala, till svensk kyla och svensk snö. Och så började hon springa? Nej, inte då. Och inte i tonåren. I Kenya sprang hon till skolan. "Det gör alla, för det går ju fortare än att gå." - Jag började gå på gym och aerobics när jag skulle gifta mig med Per. Jag ville bli av med sex kilo. För snart åtta år sedan fick Lilian Magnusson sitt första barn, och när lilla Zoé var född vägde Lilian 87 kilo. Trettio mer än före graviditeten. Lilian gjorde som hon brukade. Satte upp ett mål. Och det var då hon började springa. Hon skulle gå ner alla kilona och fira med att springa ett tjejlopp, Maja Gräddnos-loppet i Uppsala. Japp, hon fixade det. Vilken placering hon fick minns hon knappt. Hon födde två barn till med femton månaders mellanrum och historien upprepade sig. Upp 30 kilo och samma mål igen. Hon skulle ner i matchvikt till ett visst lopp. Lyckades och slutade springa. - Det var ju så super-super-tråkigt! Men så började hon träna tillsammans med en kvinna som hade barn på samma förskola och hittade ett träningsprogram på nätet, sajten marathon.se. - På 26 veckor skulle man komma i form till Stockholm Marathon. Var det verkligen möjligt? - Jag började följa det och fick liksom en knäpp i hjärnan. Min bild av mig själv förändrades och jag började se mig själv som löpare. En dag såg hon en annons i tidningen. Anders Szalkai skulle komma till Stadiumbutiken i Uppsala, han som hade lagt upp träningsprogrammet på marathon.se. Just det som Lilian följde. Hon skrev upp tio frågor i ett anteckningsblock och gick till butiken. Vågade sig fram till honom och sa att hon tänkte springa Bellmanstafetten i Stockholm, ett lopp på fem kilometer. Hade han några tips? "Det är ju bra om du testar några banlopp", sa Anders Szalkai och gav henne sin mejladress. Det var då Lilian åkte till Stockholm Stadion och vann. - Folk kom fram och sa: "Ååå, vilken tid! En av topp tio i Sverige!" - Jag fattade inte att det var så märkvärdigt. Jag tränade ju mycket ensam och hade inget att jämföra med. - Men jag blev väldigt peppad. Nu hände det saker. Torbjörn Sköldefors och Anders Szalkai talade med varandra om det nya stjärnskottet och de bestämde att Anders Szalkai skulle hjälpa Lilian med träningen. Han som har fyrtionio maratonlopp i benen. Anders Szalkai började träna Lilian och Lilian tyckte alltihop var helt overkligt. Hon kom in i en ny värld. Lärde sig tekniktermer som hon tidigare aldrig hade hört. Fick syn på kläder och skor hon inte varit i närheten av. - Jag hade bara ett par träningsskor och brukade byta en gång om året. Jaså, finns det olika skor för olika saker! Ja, det var ju något helt annat att springa på bana med spikskor. Det finns maratonskor också, såna här, säger hon och visar sina mjuka, mockasinliknande maratonskor i guld. Med sådana skor sprang hon i somras sitt andra Stockholm Marathon och blev svensk silvermedaljör och femma totalt bland världens damer. Barnen Zoé, Zack och Tiffanie har bänkat sig vid matbordet. De är sju, sex och fem år och deras ljusa, höga röster fyller hela köket. Lilian ringlar olivolja och balsamvinäger över deras portioner. På almanackan vid mikrovågsugnen har någon i familjen skrivit: "Familjen är bäst". Nej, mitt liv har inte förändrats, påstår Lilian. - Det här livet är viktigast, säger hon och pekar på barnen som vevar med benen under stolarna. - Jag vill vara i det här kackalorumet, ge barnen det jag kan. Jag kallar mig hemmafru. Det är härligt att kunna vara hemma och ge barnen en lugn start i livet. Hon går upp vid fem varje morgon och springer någon mil innan barnen ska upp vid halv sju. Hon känner inget motstånd längre, ingen trötthet. Låter inga tankar komma i vägen. Säger att det känns kravlöst och roligt och att ingen annan än hon själv sätter upp målen. Lilian Magnusson fyller 39 år i oktober, och häromdagen sa en kvinna på gymmet: "Gammal är bäst!" En annan kvinna hejdade henne och sa: "Nu ska jag också ta tag i mitt liv och min övervikt!" En gång vart tionde år kommer det fram någon som har Lilian Magnussons begåvning, menar Torbjörn Sköldefors. Mannen som blev så imponerad när han första gången såg henne springa. - Lilian kan nå sitt max om tio år, säger han. Och han tror att hon kan utvecklas mycket och länge för att hon har roligt, är mogen och för att hon har har perspektiv på livet. Han jämför med landslaget i friidrott, som hela året ligger på läger och tränar utan att uppnå så märkvärdiga resultat. - Livskvalitet är viktigt om man ska lyckas, och man ska inte träna för mycket, inte mer än ett par timmar om dagen.


Supermuseum? Nej tack!

Summary: I går kom utredningen ”Nya museer och projekt m m”. I den föreslås att Nationalmuseum byggs ut för att också rymma Nobelmuseet och Arkitekturmuseet. DN:s Peder Alton har ett bättre förslag.

Så ligger Christina Rogestams utredning om ”Nya museer och projekt m m” på regeringens och kulturdepartementets bord, en rekommendation om museisatsningar och nya musikhus inför framtiden. Den är snabbt hopskriven, kortfattad i tonen och innehåller flera sensationella inslag. Samtidigt vet jag inte om just stilen, tonfallet är en kvalitet i sig eller bara är en följd av knapp tid. Mycket sägs om hyresintäkter, om driftskostnader men ingenting om det kulturella utfallet och än mindre om hur nya museer samspelar med en växande turism och därmed en växande turist- och kulturindustri. Så vad föreslår Christina Rogestam? En härva av insatser som förstärker och rustar upp främst de tunga, traditionella kulturinstitutionerna: naturligtvis Nationalmuseum (en viktig åtgärd), Operan (både renovering av den gamla byggnaden och satsningar på en ny). Hon förslår också att ett nytt Nobelmuseum skall föras ihop (exakt hur framgår inte) med Nationalmuseum och Arkitekturmuseet i ett nybygge för att ingå i ett triumvirat med gemensamma större utställningslokaler. Det låter som Columbi ägg. Hela räckan av föreslagna museiinstitutioner skall samsas bakom den nyrestaurerade Nationalmuseibyggnaden från sent 1800-tal. Rogestam understryker möjligheten att resa ett spektakulärt bygge på Blasieholmen (bakom Nationalmuseum) av hög internationell klass vänt mot Strandvägen och det populära Vasamuseet på Djurgården. Stråk från en tidigare utredning om ett nytt formmuseum skymtar i bakgrunden. Men utan ett formmuseum som huvudinstitution. Det skall i stället vara en förstärkt del av ett Nationalmuseum med växande ansvarsområde. Museets chef Solfrid Söderlund har all anledning att känna sig nöjd. Hon får ett nyrenoverat hus, nybyggda lokaler för tillfälliga utställningar, draghjäp från Nobelmuseet (som inte stoppas undan i ett bergrum under Skeppsholmskyrkan) och blir synlig från både Östermalm och Södermalm, om regeringen går på Rogestams linje. Men Arkitekturmuseet lever farligt. Och form- och design-vännerna förväntas klara sig i konkurrens med Rembrandt, Monet och Goya. Jag kan tänka mig ett annat scenario, ett förstärkt och dynamiskt arkitekturmuseum, ett framåtriktat designmuseum där båda slåss om de senaste internationella utställningarna, som diskuterar och kritiskt granskar den kraftiga nybyggnation som nu pågår i Sverige och deltar aktivt i samtiden, med hjälp av pengar både från stat och kommun och från svenskt näringsliv. Då vore en egen byggnad mitt i Stockholm en given höjdare. Är det loppet kört vilar ansvaret tungt på det nuvarande Arkitekturmuseet och en regering som visar en förbluffande oförmåga att värdera dynamiken i svensk kultur. Peder Alton peder.alton@dn.se Läs mer om utredningen på nästa sida.


Alex Schulman slutar blogga

Summary: I dag meddelade Alex Schulman att han slutar skriva om hur det är "Att vara Alex Schulman" i sin populära blogg på Aftonbladet.se.

Det var för ett år sedan som Alex Schulman började skriva om sig själv och sitt liv för internetsajten Stureplan.se, och för fem månader sedan flyttade hans dagbok till Aftonbladet.se. - Jag har funderat på att sluta de senaste två månaderna. Bloggandet tar över hela min existens. Det blev till slut ingen skillnad mellan Blogg-Alex och vanliga Alex, sa Schulman på en presskonferens i dag. Över 250.000 läsare klickar in på hans digitala dagbok varje vecka, vilket innebär att han har den mest lästa bloggen i Sverige. Skälet till att han slutar anger han i sitt sista inlägg vara att drivandet av dagboken ger honom ångest och ofta får honom att må väldigt dåligt. "Bloggen har blivit ett monster och jag orkar inte ta hand om det längre", skriver han. Vidare berättar han att han välkomnar en debatt om nätmobbning och att han tror en sådan är viktig. Att han själv har sysslat med en del mobbning medgav han på dagens presskonferens. - Jag har byggt upp en karaktär i bloggen som är en primadonna, en narcissistisk och svinaktig person. Det mina läsare vill ha är blod, de vill ha de iskalla, hjärtlösa kommentarerna och kräver att jag ska vara elak. Jag märkte att jag höll på att bli en lika hjärtlös person själv. Ångrar du något som du har skrivit? - Det finns innehåll som jag inte kan stå för. Det är många inlägg som jag har ångrat och tagit bort själv efter en stund. Andra som jag tvingats ta bort efter ett snack med Kalle (Jungkvist, chefredaktör för Aftonbladet.se, DN:s anm.). Jag har i första hand skrivit för att roa publiken. Och jag har velat testa var gränserna går för vad man får skriva. Jag har velat utmana Aftonbladet. I de fall folk har blivit ledsna har jag alltid ångrat mig, Under den senaste veckan har det pågått ett bloggkrig på Aftonbladet mellan just Schulman och tv-recensenten Jan-Olov Andersson. Schulman kallade sin kollegas texter "platta" och "provocerande usla" och sade sig skämmas över att ha honom som kollega. Andersson svarade genom att till Dagens Media säga: "Det jag är upprörd över är att han (Schulman) fått plats i min egen tidning till att håna mig. Det kan inte finnas nån annanstans där man får sitta och håna sina kollegor offentligt och bli applåderad för det." Senare gav sig dessutom tidningens sportkrönikör Lasse Anrell in i debatten och skrev ett internt mejl till sina kollegor där han uppmanade; "Nu får vi fan ta och rensa luften och visa att vi har högt i tak på gamla sköna Aftonbladet." Kalle Jungkvist, chefredaktör och ansvarig utgivare på Aftonbladet.se, bekräftar att det funnits påtryckningar internt att lägga ner Alex Schulmans blogg, men att hans beslut att sluta beror inte på en enstaka händelse: - Själva kärnan i en så provokativ blogg -att vara fri och ocensurerad, ständigt uppkopplad med inlägg klockan tre på natten -det är svårt att hantera under ett ansvarigt utgivarskap i traditionell publicistisk bemärkelse. Det blev tydligare och tydligare att det ställer till med problem, både internt och externt. De 250.000 läsarna kan trösta sig med att Schulman kommer att fortsätta sin kommunikation med dem på ett eller annat sätt. Lite kryptiskt skriver han att han tillsammans med sin chefredaktör Kalle Jungkvist har "arbetat fram en ny idé om hur jag på ett annat sätt kan kommunicera med mina och Aftonbladets besökare på webben. Jag kan inte säga exakt när ni kommer att få ta del av det. Men jag kan garantera att ni inte kommer att missa det när det händer. Och jag tror att ni kommer att gilla det." Till Alex Schulmans blogg (Aftonbladet.se)


”Utan våra fans är vi bara några grabbar med idéer”

Summary: Frank O’Connor på Bungie som utvecklade nya ”Halo 3” vill ha en story, effekter och flerspelarlägen för en balanserad spelupplevelse.

Sista delen av ”Halo”-trilogin är släppt. Utvecklarna Bungies enormt populära saga om den pansarbeklädde hjälten Master Chief får efter fem år sitt avslut. – I ärlighetens namn så har ”Halo”-spelen utvecklats under arbetets gång, både i gameplay och berättelse. Vi visste inte precis vad det var ”Halo” kom att bli förrän i slutet av utvecklingen av det första spelet. När vi skapade ”Halo 2” kände vi oss mycket säkrare på vår historia och karaktärerna och vad de skulle komma att bli, berättar Frank O’Connor som arbetar med spelinnehåll på Bungie. I första ”Halo”, som förändrade spelvärldens syn på FPS, låg stor vikt kring historien som berättades, något som var mindre framträdande i uppföljaren där fokus hamnade på flerspelardelen. I utvecklingen av tredje delen tycks Bungie siktat på en kombination av de båda. – Enspelarläget i ”Halo 3” är mycket av en kompromisslös best. Ambitionen är att det ska vara av stor och episk skala. Förhoppningsvis uppnår den vad vi tänkt – gigantiska fältslag och välbalanserade strider. Men vi har även denna gång höjt nivån på multiplayer. Där finns massor med nyheter. Själv ser Frank O’Connor ”Halo 3” som ett spel där story, effekter och flerspelarlägen sytts samman i en balanserad form. Precis som han tror framtidens FPS kommer att se ut. – Det finns mycket att säga om vackra miljöer, en tilltalande story eller en väl balanserad gameplayupplevelse. Idealet är ju självklart att kombinera de olika elementen och skapa en sammanhängande upplevelse. Samtidigt får man inte heller glömma bort att till exempel ”Galaga” fortfarande är väldigt roligt även om det knappast är någon teknisk ”tour de force”. Men att säga exakt hur FPS kommer att se ut i framtiden är omöjligt, mycket beror på utvecklarna. Frank O’Connor tror däremot inte på att fler rollspelselement kommer att ingjutas i genren. – Nej. Spel som ”Bioshock” gör det förvisso mycket bra, och har ett lysande val av stil. Om vi jämför så är rytmen i ”Halo 3” väldigt olik deras, lite mer frenetisk. Kanske kan det sägas att vårt spel kommer i mindre munsbitar. Dessutom behövde vi skapa en sammanhållen känsla med våra gameplay-typer – multiplayer, enspelarläget och så vidare. ”Halo 3”-styrkan ligger i variationen, ”Bioshocks” djup kommer från rollspelselementen. Och så klart dess position nere i djupa vatten … Som den sista delen av en oerhört omtyckt spelserie har ”Halo 3” otroliga förväntningar på sig. Bara i USA hade över 1,7 miljoner spelare bokat sitt exemplar av spelet i förväg för att vara säkra på att få tag på ett. Men Frank O’Connor hävdar ändå att den största pressen kommer från Bungie själva. – Ska sanningen fram så är de yttre förväntningarna inte så påträngande faktiskt. Det är de interna förväntningarna och det trycket som driver oss. Vilket är vår största rädsla; vi vill överträffa det vi tidigare skapat, vilket är svårare än det låter. Samtidigt som det interna trycket är störst så betyder seriens fans allt. Faktum är att många som arbetar på Bungie är gamla ”Halo”-fans. Utan våra fans är vi bara en samling grabbar med några idéer. Så vad händer nu då – Vi kommer ju inte att tröttna på Master Chief, men i slutet av ”Halo 3” tar hans berättelse slut. För oss blir det att arbeta vidare med nedladdningsbart innehåll till spelet ett bra tag framöver. Och så klart fortsätta att arbeta med filmregissören Peter Jackson på Halo-projektet. Susanne Möller spel@dn.se


Frank O'Connor: Halo3

Summary: "Utan våra fans är vi bara några grabbar med idéer". Frank O’Connor på Bungie som utvecklat nya "Halo 3" tycker att en blandning av god story, effekter och flerspelarlägen gör en bra spelupplevelse.

Sista delen av "Halo"-trilogin är släppt. Utvecklarna Bungies enormt populära saga om den pansarbeklädde hjälten Master Chief får efter fem år sitt avslut. - I ärlighetens namn så har "Halo"-spelen utvecklats under arbetets gång, både i gameplay och berättelse. Vi visste inte precis vad det var "Halo" kom att bli förrän i slutet av utvecklingen av det första spelet. När vi skapade "Halo 2" kände vi oss mycket säkrare på vår historia och karaktärerna och vad de skulle komma att bli, berättar Frank OConnor som arbetar med spelinnehåll på Bungie. I första "Halo", som förändrade spelvärldens syn på FPS, låg stor vikt kring historien som berättades, något som var mindre framträdande i uppföljaren där fokus hamnade på flerspelardelen. I utvecklingen av tredje delen tycks Bungie siktat på en kombination av de båda. - Enspelarläget i "Halo 3" är mycket av en kompromisslös best. Ambitionen är att det ska vara av stor och episk skala. Förhoppningsvis uppnår den vad vi tänkt - gigantiska fältslag och välbalanserade strider. Men vi har även denna gång höjt nivån på multiplayer. Där finns massor med nyheter. Själv ser Frank OConnor "Halo 3" som ett spel där story, effekter och flerspelarlägen sytts samman i en balanserad form. Precis som han tror framtidens FPS kommer att se ut. - Det finns mycket att säga om vackra miljöer, en tilltalande story eller en väl balanserad gameplayupplevelse. Idealet är ju självklart att kombinera de olika elementen och skapa en sammanhängande upplevelse. Samtidigt får man inte heller glömma bort att till exempel "Galaga" fortfarande är väldigt roligt även om det knappast är någon teknisk "tour de force". Men att säga exakt hur FPS kommer att se ut i framtiden är omöjligt, mycket beror på utvecklarna. Frank OConnor tror däremot inte på att fler rollspelselement kommer att ingjutas i genren. - Nej. Spel som "Bioshock" gör det förvisso mycket bra, och har ett lysande val av stil. Om vi jämför så är rytmen i "Halo 3" väldigt olik deras, lite mer frenetisk. Kanske kan det sägas att vårt spel kommer i mindre munsbitar. Dessutom behövde vi skapa en sammanhållen känsla med våra gameplay-typer - multiplayer, enspelarläget och så vidare. "Halo 3"-styrkan ligger i variationen, "Bioshocks" djup kommer från rollspelselementen. Och så klart dess position nere i djupa vatten... Som den sista delen av en oerhört omtyckt spelserie har "Halo 3" otroliga förväntningar på sig. Bara i USA hade över en miljon spelare bokat sitt exemplar av spelet i förväg för att vara säkra på att få tag på ett. Men Frank OConnor hävdar ändå att den största pressen kommer från Bungie själva. - Ska sanningen fram så är de yttre förväntningarna inte så påträngande faktiskt. Det är de interna förväntningarna och det trycket som driver oss. Vilket är vår största rädsla; vi vill överträffa det vi tidigare skapat, vilket är svårare än det låter. Samtidigt som det interna trycket är störst så betyder seriens fans allt. Faktum är att många som arbetar på Bungie är gamla "Halo"-fans. Utan våra fans är vi bara en samling grabbar med några idéer. Så vad händer nu då? - Vi kommer ju inte att tröttna på Master Chief, men i slutet av "Halo 3" tar hans berättelse slut. För oss blir det att arbeta vidare med nedladdningsbart innehåll till spelet ett bra tag framöver. Och så klart fortsätta att arbeta med filmregissören Peter Jackson på Halo-projektet.


En beundrad diva med skygglappar

Summary: Zarah Leanders tid i Tyskland mellan 1936 och 1943 blir opera på Folkoperan. Regissören Claes Fellbom och kompositören Anders Nilsson väjer inte för stjärnans samröre med nazismen. På söndag är det premiärdags för "Zarah".

I höst satsar Folkoperan allt på Zarah Leander. Här väjer man inte för hennes engagemang i nazisternas Tyskland och där, mellan 1936 och 1943, utspelas handlingen. Intresset för föreställningen är på topp. Både svenska och utländska medier, framför allt från Tyskland, gör reportage. Och onekligen finns det gåtor i Zarah Leanders livshistoria. Zarah Leanders berömmelse byggdes upp av den nazistkontrollerade tyska filmindustrin där hon var den högst betalda kvinnliga filmstjärnan. Sin stundom uppblossande fräckhet använde hon även mot nazisterna men mest för att berika sig själv. - Jag har alltid varit fascinerad av stora divor, säger Claes Fellbom, som både regisserar och har skrivit libretton. - Men den här berättelsen bygger inte bara på en svensk stjärna i nazisternas tjänst. Texten tar också upp hur andra människor löser sina existentiella problem under ett hårt förtryck. Ska man stanna, eller lämna Tyskland? Vart ska man i så fall resa, om man inte känner någon? - Zarah Leander hade visserligen ett kontrakt, men då bomberna föll kunde hon utan vidare ha valt att fara hem till Sverige. Det gjorde hon inte. Leander lämnade först Nazi-Tyskland slutgiltigt i mars 1943 en månad efter slaget vid Stalingrad, då det var uppenbart för de flesta att framgångarna vänts för tyskarna. Claes Fellbom säger att det inte höjs några pekpinnar mot någon av rollfigurerna. - Operans syfte är att publiken ska identifiera sig med Zarah Leander och verkets övriga roller och själv ta på sig skulden för vad som hände. Det kan bara ske om man förstår personernas agerande. Om vi i libretton endast skulle ha berättat historien om till exempel någon som var fullständigt knäpp, skulle man ha bagatelliserat problematiken. Zarah Leander började arbeta för den nazistkontrollerade tyska filmindustrin 1936. Redan 1933 berättades stort i svenska dagstidningar om bokbål, svåra förföljelser av judar och om koncentrationsläger där folk mördas. Två år senare, 1935, om införandet av raslagar. - Hur man agerade berodde på vad man satte på sig för skygglappar, vad man ville höra eller inte höra. Claes Fellbom har gjort en fri tolkning av Zarah Leanders tid i Tyskland. Scenografin av Lars Östberg tar avstamp i det nazistiskt storvulna. Orkestern sitter under en bred trappformation som minner om Albert Speers monumentala byggnader. Orkestern skymtar genom galler i trappanläggningen. - Nazisterna kunde skickligt förföra visuellt med form, ljus, regi, uppställningar och musik. Plötsligt rycks man med på fel sätt. Det är otäckt. Men något av det måste vi åskådliggöra för att förstå tiden, säger Claes Fellbom. Det är dock inga gamla schlagerörhängen eller marscher som valsar runt. Här gör tonsättaren Anders Nilsson egna versioner av den tidens ofta fyrkantigt melodiska språk när han på ett konstmusikaliskt dramatiskt sätt hanterar både schlager och nazisternas kampsånger. - Jag har gjort ny musik till masscener och nazistiska textcitat, eftersom jag inombords inte vill citera Tredje rikets musik. I andra akten däremot ändrar jag tonspråket för att helt identifiera mig med de förtryckta, säger Anders Nilsson. "Zarah - beundrad och bespottad" är Anders Nilssons andra opera, tidigare har han gjort enaktaren "Klassresan" åt Operahögskolan. - Första versionen av "Zarah" tog ett och ett halvt år att komponera. Därefter har jag gjort ändringar inte minst för sångarnas skull. Titelrollen görs av Ulrika Tenstam. - Sångligt är det väldigt utmanande. Jag får använda alla mina röstlägen, visa, schlager, operasång och ett mycket lågt register. Tilltagen passar mig. Jag är en busig sångerska, det vet alla sångpedagoger. Rollen är också mycket fysiskt rörlig och med många humörsvängningar, inte minst när vi försöker närma oss den lilla personen Zarah, säger Ulrika Tenstam. Också Tredje rikets propagandaminister Joseph Goebbels har en central roll. - Musikaliskt är den väldigt komplext rytmisk, något som beskriver hans komplicerade personlighet. Goebbels är svår att gestalta, inte minst med tanke på det stora ansvar han hade för de många miljoner människor som dog under kriget. Jag har fruktansvärda repliker att sjunga. Flera av dem är autentiska, säger Henrik Holmberg som gestaltar Goebbels. Operans andra kvinnliga huvudroll är judinnan Else Janke, som Goebbels under sin ungdomstid hade en relation med. I operan blir hon Zarahs påkläderska. - Tyskland var under 1920-talet det mot judar mest liberalt inställda landet i Europa, något nazisterna grundligt ändrade, säger Claes Fellbom. Else Janke sjungs av Madelaine Wibom, som efter musikdramatiska skolan började sjunga i Schweiz, men nu debuterar som färdig operasångerska i Sverige. - Styckets andra manliga huvudroll, Florian, som sjungs av Olle Persson, är baserad på en av Zarah Leanders motspelare på film som hade en judisk hustru. När han fick välja mellan frun och karriären åkte han hem och begick självmord. En annan av föreställningens roller är Dodi, styckets narr och sanningssägerska som sjungs av Christina Högman. Dodi lever med sin systerson Horst (Mikael Axelsson), en perverterad SA-man. Folkoperan har alltid tagit ett ansvar för unga svenska dirigenter. Nu är det den alltmer uppmärksammade Joakim Unander som dirigerar premiären. År 1987, redan sex år efter Leanders död, kom två musikaler om henne, "Zarah" på Intiman med Evabritt Strandberg i titelrollen och "Stjärnfall" med Arja Saijonmaa i Säffle. Ingen av dem lämnade några bestående intryck.


Atlas över ett tropiskt växthus

Summary: ”Brasiliansk musik” är en bok om en av världens mäktigaste musikkontinenter och den första på svenska. Och den behövs. Men Åsa da Silva Veghed lyckas inte rubba på klichéerna, tycker Martin Nyström.

ÅSA DA SILVA VEGHED ”BRASILIANSK MUSIK” vmb förlag I Brasilien är det idiotiskt att tala om traditioner, menar popstjärnan Lenine, i en av intervjuerna i Åsa da Silva Vegheds nya bok ”Brasiliansk musik”. Allt är från början importerat utifrån, säger Lenine. Men tillägger: ”Allt som planteras här växer. Det är tropiskt klimat. I Brasilien blandas allt. Det enda som inte kommer från andra håll är den indianska attityden att vara kannibal.” Lenine bor i Urca nedanför Sockertoppen i Rio De Janeiro. Och han är besatt av att odla orkidéer. Något som osökt får mig att tänka på Evert Taubes kanske mest erotiskt ångande, rivalitetsstinna och farligt slukande dikt ”Orkidéer” som han skrev på 1940-talet och som utspelar sig på samma plats. En dikt som säger sig vilja tala med en ”mjukt, läspande portugisiska” men som lite typiskt svenskt förvirrat slutar med ett löfte om att dansa en rumba – och inte en samba. ”Brasiliansk musik” är en atlas över en av världens mäktigaste musikkontinenter och den första på svenska. Och den behövs. För okunskapen och förvirringen kring den latinamerikanska musiken, dess historia och dess mest betydande genrer var inte bara total när Sverige så smått började tropikaliseras på 1930- och 40-talen. Då framför allt via schlagermusiken. Den är fortfarande alarmerande stor, inte minst om man jämför med vad man här i allmänhet anser sig böra veta om musiken i Sydamerika. Ta bara Anders Nunstedts famösa dissande (”Vem gillar Gil?” ) av Polarpristagaren Gilberto Gil i Expressen (26/10 -04) eller Anna Books allt annat än sambaliknande Melodifestivalhit ”Samba sambero”. Men det har verkligen hänt något. Den brasilianska musiken och kulturen är på väg att nå oss på en ny, mera genomgripande nivå. Och inte bara som en exotism, en färdig produkt eller som en tillfällig fluga (som man nog får kalla bossa nova-vågen under 1960-talet med namn som Lill Lindfors, Cornelis Vreeswijk och Sylvia Vrethammar). Gästpelen som duggat allt tätare, mycket tack vare den livaktiga arrangören Bar Brasil i Stockholm, har spelat roll. Men viktigare ändå är den rad av svenska eller brasiliensvenska artister som på senare tid och inom olika genrer upprättat allt starkare länkar och pipelines till den brasilianska musiken. Namn som Lina Nyberg, Lisa Nilsson, Simone Moreno och Håkan Hellström eller det nya performancekollektivet Quarto som gjorde stor succé på Moderna dansteatern för bara ett par veckor sedan. Vad består då attraktionen av? Ja, för Åsa da Silva Veghed, som är musiketnolog och frilansjournalist på bland annat SvD, SR och Lira, är det omloppet av tradition och förnyelse som möjliggörs i ett land där blandningen och hybridiseringen har pågått i flera hundra år. Något som i dag gör Brasilien till ett framtidsland kulturellt sett. Beteckningar på musikstilar, liksom på allt ifrån danssteg till hudfärger, finns det myriader av – men ingenstans i världen är gränserna så upplösta mellan olika genrer när det kommer till kritan. Till själva musicerandet. När den svenske pandeirospelaren (ett slags tamburin) Sebastian Notini får frågan om skillnaden mellan svenska och brasilianska musiker svarar han: ”Svenska musiker tänker mycket. Hur gör vi nu? Hur kommer det att uppfattas? Man tänker många led framåt. Brasilianarna tänker inte så, utan mer, wow, nu ska vi göra något häftigt och nytt, ser inga hinder.” Även Lina Nyberg och Lisa Nilsson är inne på det utmanande i det tillfälligt sammanhållna i rytmen och i tajmningen i samspelet. Att tänka musik utan konturer. Inte definiera vart den skall ta vägen utan hur den så fritt som möjligt kan släppas lös. Många tackar Gud i denna bok. En ful och porrig kvinnlig bailefunkstjärna för att det är endast han som avgör vad som är skönhet. En annan mera gangsterorienterad manlig bailefunkstjärna för att det är de två (Gud och han) som håller ihop. Det är kul läsning. Men den som bäst uttrycker bokens anda är slagverkaren Naná Vasconcelos som tackar Gud för att han föddes i den nordostliga delstaten Pernambuco. ”Brasiliansk musik” presenterar hela kontinenten men Åsa da Silva Vegheds förkärlek för den nordöstliga delstaten med sin rikedom av folkmusik, afrikanska traditioner och electronica-experiment präglar boken på gott och ont. Brasilien är oändligt mycket mer än samba och bossa nova ( som är förknippat med Rio de Janeiro), visst, men det känns som att Åsa da Silva Veghed inte haft passion eller kunskap nog att försöka rubba på klichébilderna av just dessa genrer. Framför allt tycker jag att bossa novan är tråkigt behandlad. Särskilt som dess uppkomst och vidareutveckling är en sanslöst rafflande historia. Och ett lysande exempel på det unikt levande förhållandet som många brasilianska musiker tycks ha haft och fortfarande har till landets modernistiska historia. Samt givetvis på deras oförskräckt glupska förhållandet till det främmande, till världen utanför. Till den kannibalistiska idén: ”Den du slukar ger dig kraft.” Martin Nyström martin.nystrom@dn.se


Atlas över ett tropiskt växthus

Summary: ”Brasiliansk musik” är en bok om en av världens mäktigaste musikkontinenter och den första på svenska. Och den behövs. Men Åsa da Silva Veghed lyckas inte rubba på klichéerna, tycker Martin Nyström. BÖCKER

ÅSA DA SILVA VEGHED ” BRASILIANSK MUSIK” vmb förlag I Brasilien är det idiotiskt att tala om traditioner, menar popstjärnan Lenine, i en av intervjuerna i Åsa da Silva Vegheds nya bok ”Brasiliansk musik” . Allt är från början importerat utifrån, säger Lenine. Men tillägger: ”Allt som planteras här växer. Det är tropiskt klimat. I Brasilien blandas allt. Det enda som inte kommer från andra håll är den indianska attityden att vara kannibal.” Lenine bor i Urca nedanför Sockertoppen i Rio De Janeiro. Och han är besatt av att odla orkidéer. Något som osökt får mig att tänka på Evert Taubes kanske mest erotiskt ångande, rivalitetsstinna och farligt slukande dikt ”Orkidéer” som han skrev på 1940-talet och som utspelar sig på samma plats. En dikt som säger sig vilja tala med en ”mjukt, läspande portugisiska” men som lite typiskt svenskt förvirrat slutar med ett löfte om att dansa en rumba – och inte en samba. ”Brasiliansk musik” är en atlas över en av världens mäktigaste musikkontinenter och den första på svenska. Och den behövs. För okunskapen och förvirringen kring den latinamerikanska musiken, dess historia och dess mest betydande genrer var inte bara total när Sverige så smått började tropikaliseras på 1930- och 40-talen. Då framför allt via schlagermusiken. Den är fortfarande alarmerande stor, inte minst om man jämför med vad man här i allmänhet anser sig böra veta om musiken i Sydamerika. Ta bara Anders Nunstedts famösa dissande (” Vem gillar Gil” av Polarpristagaren Gilberto Gil i Expressen (26/10 -04) eller Anna Books allt annat än sambaliknande Melodifestivalhit ”Samba sambero” . Men det har verkligen hänt något. Den brasilianska musiken och kulturen är på väg att nå oss på en ny, mera genomgripande nivå. Och inte bara som en exotism, en färdig produkt eller som en tillfällig fluga (som man nog får kalla bossa nova-vågen under 1960-talet med namn som Lill Lindfors, Cornelis Vreeswijk och Sylvia Vrethammar). Gästpelen som duggat allt tätare, mycket tack vare den livaktiga arrangören Bar Brasil i Stockholm, har spelat roll. Men viktigare ändå är den rad av svenska eller brasiliensvenska artister som på senare tid och inom olika genrer upprättat allt starkare länkar och pipelines till den brasilianska musiken. Namn som Lina Nyberg, Lisa Nilsson, Simone Moreno och Håkan Hellström eller det nya performancekollektivet Quarto som gjorde stor succé på Moderna dansteatern för bara ett par veckor sedan. Vad består då attraktionen av Ja, för Åsa da Silva Veghed, som är musiketnolog och frilansjournalist på bland annat SvD, SR och Lira, är det omloppet av tradition och förnyelse som möjliggörs i ett land där blandningen och hybridiseringen har pågått i flera hundra år. Något som i dag gör Brasilien till ett framtidsland kulturellt sett. Beteckningar på musikstilar, liksom på allt ifrån danssteg till hudfärger, finns det myriader av – men ingenstans i världen är gränserna så upplösta mellan olika genrer när det kommer till kritan. Till själva musicerandet. När den svenske pandeirospelaren (ett slags tamburin) Sebastian Notini får frågan om skillnaden mellan svenska och brasilianska musiker svarar han: ”Svenska musiker tänker mycket. Hur gör vi nu Hur kommer det att uppfattas Man tänker många led framåt. Brasilianarna tänker inte så, utan mer, wow, nu ska vi göra något häftigt och nytt, ser inga hinder.” Även Lina Nyberg och Lisa Nilsson är inne på det utmanande i det tillfälligt sammanhållna i rytmen och i tajmningen i samspelet. Att tänka musik utan konturer. Inte definiera vart den skall ta vägen utan hur den så fritt som möjligt kan släppas lös. Många tackar Gud i denna bok. En ful och porrig kvinnlig bailefunkstjärna för att det är endast han som avgör vad som är skönhet. En annan mera gangsterorienterad manlig bailefunkstjärna för att det är de två (Gud och han) som håller ihop. Det är kul läsning. Men den som bäst uttrycker bokens anda är slagverkaren Naná Vasconcelos som tackar Gud för att han föddes i den nordostliga delstaten Pernambuco. ” Brasiliansk musik” presenterar hela kontinenten men Åsa da Silva Vegheds förkärlek för den nordöstliga delstaten med sin rikedom av folkmusik, afrikanska traditioner och electronica-experiment präglar boken på gott och ont. Brasilien är oändligt mycket mer än samba och bossa nova som är förknippat med Rio de Janeiro , visst, men det känns som att Åsa da Silva Veghed inte haft passion eller kunskap nog att försöka rubba på klichébilderna av just dessa genrer. Framför allt tycker jag att bossa novan är tråkigt behandlad. Särskilt som dess uppkomst och vidareutveckling är en sanslöst rafflande historia. Och ett lysande exempel på det unikt levande förhållandet som många brasilianska musiker tycks ha haft och fortfarande har till landets modernistiska historia. Samt givetvis på deras oförskräckt glupska förhållandet till det främmande, till världen utanför. Till den kannibalistiska idén: ”Den du slukar ger dig kraft.” Martin Nyström martin.nystrom@dn.se


Helylleskenet bedrar

Summary: DEXTER (1:), TV 6 23.00. Michael C Hall från "Six feet under" är kriminalare och psykopat i "Dexter".

- I kväll är det dags. I kväll kommer det att hända igen, och sedan igen och igen. Det bara måste hända. - Miami är en storslagen stad, och jag gillar alla goda kubanska maträtter man kan få här. Men i kväll är jag hungrig på något helt annat Den trivsamme, sympatiske kriminalteknikern Dexter Morgan kör runt i Miami city, Florida, och filosoferar för sig själv. Det han talar om, det som "måste" hända, är att han snart ska begå ännu ett noggrant planerat mord. Ty denne Dexter är inte bara kriminalare och blodexpert(!), han är psykopat och seriemördare också. På nätterna söker han metodiskt upp de mördare han lyckats kartlägga i tjänsten vid Miami metropolitan police department. Han söker upp dem för att hämnas, genom att på ett hårresande utstuderat sätt först mörda och sedan stycka dem. Kriminalserien "Dexter", som börjar sändas i TV 6 i kväll, blev en stor succé när den visades på kabelkanalen Showtime i USA hösten 2006; Showtime har tagit upp kampen med Home box office (HBO) om kvalitetsstämplade tv-serier. Framgången beror inte bara på ett rafflande manus, baserat på en handfull av deckarförfattaren Jeff Lindsays böcker. Succén handlar lika mycket om huvudrollsinnehavaren: Dexter Morgan spelas av den sympatiske Michael C Hall, som vi känner igen som David, den homosexuelle av bröderna Fisher i "Six feet under". Helt i sin ordning nominerades Hall i kategorin "Bäste manlige tv-skådespelare" vid den senaste Golden Globe-galan. I serien "Dexter" har sminkörerna lyckats göra denne annars så fagre och bildsköne gosse rejält motbjudande. Annars är Dexter Morgan som vilken helylle-kille som helst. Han gillar vackra kvinnor och snabba båtar, han har det bra med sin söta blonda flickvän Rita Bennett (Julie Benz) - som i likhet med honom själv är totalt ointresserad av sex - och han älskar sitt arbete. Ingen skulle kunna gissa att denne mjukissnubbe döljer en hemlighet så mörk att den skulle platsa i vilken skräckfilm som helst. Men det är inte vem som helst som faller offer för Dexters mördarlusta. Han koncentrerar sig på psykiskt störda, avancerade brottslingar. Och eftersom han samarbetar med Miamipolisens mordrotel har han inga problem med att nosa rätt på nya offer. Hans syster Debra (Jennifer Carpenter) är också polis, och Dexter hjälper henne gärna att säkra spår efter Miamis vidrigaste brottslingar. - Jag har över huvud taget inga känslor, säger Dexter i serien. Om jag hade det, skulle det vara för min syster Debra. Hon är den enda i hela världen som älskar mig. De episoder av "Dexter" som hittills är inspelade bygger på amerikanen Jeff Lindsays böcker "Darkly dreaming Dexter", "Dearly devoted Dexter" och "Dexter in the dark". Denne Jeff Lindsay - vars riktiga namn är Jeffry P Freundlich - har litterära högdjur i släkten: han är gift med författarinnan Hilary Hemingway, som är dotter till Ernest Hemingways bror Leicester Hemingway. I kvällens avsnitt kidnappar Dexter den präktige Mike Donovan, musikalisk ledare för en barnkör, och konfronterar honom med flera av dem han förgripit sig på - företrädesvis småpojkar. Dexter har grävt upp de unga offren ur sina gravar, varefter han "snyggat till dem" för att visa upp dem för deras baneman. Hans hämnd är metodisk och raffinerad och sänder garanterat obehagsrysningar efter ryggraden.


Skojig lek med sexualiteten

Summary: Den nordiska performancegruppen Subfrau vågar gå hela vägen när de med sina dragkings växlar mellan ”manligt” och ”kvinnligt” och skapar förvirring över könstillhörigheten. Performance

Subfrau ” Pretty Subfrau” Regi, scenografi och kostym: Öllegård Goulos Medv: Ida Løken, Lotten Roos, Marika Salomaa-Kivelä, Peter Tegnér Scen: Gästspel på Teater Tribunalen, Stockholm Kvinnor och sex – ett lika outslitligt ämne för löpsedlar och deckarserier som för feministiska performancegrupper. Förmodligen just därför, för att varje styckmördad hora på tv och varje indignerade tuttchocksartikel i kvällstidningarna kräver, provocerar fram sin motreaktion. Samma ”hej, kvinnor har sin egen sexualitet, på egna villkor” -budskap behöver hamras fram om och om igen. Nötas, blötas och tillåtas krocka med den egna, internaliserade hora-madonna-konflikten. Nu är det den nordiska performancegruppen Subfrau som, efter att spelat män i skojskarpa dragföreställningar, i stället gräver i det egna underlivet. Öllegård Goulos har regisserat, scenografin är fokuserad: tre stolar och tre madrasser, en för varje kvinna. Texterna delvis hämtade ur stora mäns verk: Strindbergs ”Fröken Julie” , Molières ”Don Juan” , Ibsens ”Peer Gynt” . Männens ord om kvinnan och sexualiteten, som i en kvinnas mun får en helt annan sprängkraft, ett lika enkelt som effektivt grepp. På scen finns även en man med gitarr, med tyllkjolen böljande över knäet, Sofi Rimhedens musik driver upp tempot och bjuder in festen till dekonstruktionen av den sexuella könsmaktsordningen. Och det blir riktigt skoj – efter en mer än lovligt vinglig inledning där Subfraus teaterpunk faller sönder i halvhjärtade ansatser, vågar de gå hela vägen. Med sina dragkings i bagaget växlar Subfrau utan ansträngning mellan ”manligt” och ”kvinnligt” , spelar stereotyper med subtilitet och skapar förvirring inför könstillhörigheten. Vrider till plumpheterna så att de landar i det absurda och skapar till sist en sorts eufori i salongen, en gladsvettig känsla av att vi alla gått igenom samma process – den som leder till befrielse. Sedan kan man fråga sig om det fortfarande är så roligt med kåta kvinnor på scen, med pälsmuttor så stora att de täcker hela underlivet. Tycka att det är lite sorgligt att sprängkraften i kombinationen kvinna och sex aldrig verkar avta. Jenny Aschenbrenner teater@dn.se


Skojig lek med sexualiteten

Summary: Den nordiska performancegruppen Subfrau vågar gå hela vägen när de med sina dragkings växlar mellan ”manligt” och ”kvinnligt” och skapar förvirring över könstillhörigheten.

Subfrau ”Pretty Subfrau” Regi, scenografi och kostym: Öllegård Goulos Medv: Ida Løken, Lotten Roos, Marika Salomaa-Kivelä, Peter Tegnér Scen: Gästspel på Teater Tribunalen, Stockholm Kvinnor och sex – ett lika outslitligt ämne för löpsedlar och deckarserier som för feministiska performancegrupper. Förmodligen just därför, för att varje styckmördad hora på tv och varje indignerade tuttchocksartikel i kvällstidningarna kräver, provocerar fram sin motreaktion. Samma ”hej, kvinnor har sin egen sexualitet, på egna villkor”-budskap behöver hamras fram om och om igen. Nötas, blötas och tillåtas krocka med den egna, internaliserade hora-madonna-konflikten. Nu är det den nordiska performancegruppen Subfrau som, efter att spelat män i skojskarpa dragföreställningar, i stället gräver i det egna underlivet. Öllegård Goulos har regisserat, scenografin är fokuserad: tre stolar och tre madrasser, en för varje kvinna. Texterna delvis hämtade ur stora mäns verk: Strindbergs ”Fröken Julie”, Molières ”Don Juan”, Ibsens ”Peer Gynt”. Männens ord om kvinnan och sexualiteten, som i en kvinnas mun får en helt annan sprängkraft, ett lika enkelt som effektivt grepp. På scen finns även en man med gitarr, med tyllkjolen böljande över knäet, Sofi Rimhedens musik driver upp tempot och bjuder in festen till dekonstruktionen av den sexuella könsmaktsordningen. Och det blir riktigt skoj – efter en mer än lovligt vinglig inledning där Subfraus teaterpunk faller sönder i halvhjärtade ansatser, vågar de gå hela vägen. Med sina dragkings i bagaget växlar Subfrau utan ansträngning mellan ”manligt” och ”kvinnligt”, spelar stereotyper med subtilitet och skapar förvirring inför könstillhörigheten. Vrider till plumpheterna så att de landar i det absurda och skapar till sist en sorts eufori i salongen, en gladsvettig känsla av att vi alla gått igenom samma process – den som leder till befrielse. Sedan kan man fråga sig om det fortfarande är så roligt med kåta kvinnor på scen, med pälsmuttor så stora att de täcker hela underlivet. Tycka att det är lite sorgligt att sprängkraften i kombinationen kvinna och sex aldrig verkar avta. Jenny Aschenbrenner teater@dn.se


Drömmen om det förlösande skrattet

Summary: Roy Andersson är tillbaka med ”Du levande”, sju år efter ”Sånger från andra våningen”. Johan Croneman vill både skratta och gråta och känner sig rikare. DRAMA”DU LEVANDE”

REGI: ROY ANDERSSON I ROLLERNA: JESSIKA LUNDBERG, ELISABETH HELANDER, BJÖRN ENGLUND, LEIF LARSSON, OLLIE OLSSON M FL Längd: 1 tim 35 min (Från 7 år) 4” I Roy Anderssons värld är människan en komisk typ, och en tragisk stackare. Komplett och trasig, glad och sorgsen, gemen, girig och generös. Vi kan räkna upp egenskaper i timmar. Människan är allt, helt enkelt. Vi har humor – några är helt utan. Några är inne, många är ute. Rika, fattiga, utslagna. Några gråter jämt, andra skrattar åt dem som gråter. Helt enkel är ingen människa. Roy Andersson vill inte utesluta några som helst mänskliga sidor eller möjligheter, han vill betrakta alla tillstånd, vill gärna visa alla rörelser. Han vill också få oss att titta på allt när det står helt stilla. Då ser man de små rörelserna mycket bättre. Och då hör man också allt man aldrig ser. Jag skulle kunna förstå dem som säger att vi har sett allt förut, Roy Anderssons estetik, hans tablåer, hans färger, hans skådespelare, hans byggen. Vi har hört det förut och funderat på det rätt länge. En del funderar på vad det är att vara människa varje dag, andra ägnar inte detta en tanke under ett helt långt liv. De har fullt upp med att leva. Och härda ut. Jag skulle också kunna säga att jag har mycket svårt att förstå dem som säger sig ha sett allt förut. Sanningen är ju den att vi i stort sett har sett allting annat på film förut, men nästan aldrig just det här. Bara hos Roy Andersson. Tiotusentals filmer, med samma slags berättande, samma slags skådespeleri, samma historier, samma komedier och samma actiondramer. Så får vi syn på Roy Anderssons fjärde långfilm, den fjärde på snart 40 år. Och så påstår vi att det är han som upprepar sig. Jag har redan både läst det och hört. Inte så lite bakvänt blir det. Det finns, särskilt under filmens första tjugo minuter, scener och repliker som får oss att explodera av skratt. Det är det här gamla primalskrattet – det finns nämligen bara ett sätt att hantera många av dessa miserabla mänskliga tillkortakommanden: ett förlösande skratt. Plötsligt kommer en 100 år gammal man släpande sig fram på gatan, efter sig drar han en hund i ett koppel, hunden ligger på rygg, desperat försöker den ta sig upp. En man i en bilkö stannar upp, tittar in i kameran och berättar en absurd dröm han haft, ett stort släktkalas han hamnat på, han är inte släkt med någon. Han gör tricket med bordsduken inför alla gäster: ett jättebord, fantastiskt fint dukat, alla ser att det är omöjligt att lyckas med ett duktrick, mannen som berättar drömmen tror däremot det, han drar och det går givetvis mycket illa. Roy Andersson befolkar den ena drömlika bilden efter den andra, och det är ett måleri som ingen annan är kapabel till. Han är fullständigt egen, ute på en resa ingen annan har beträtt. Någonsin. Han har inte särskilt många kompisar i filmhistorien. Roy Andersson och ”Du levande” är som sagt bitvis mycket rolig. Humorn är – speciell. Ibland fungerar den som ren slapstick, ibland är det roliga subtilt som satan, ibland är humorn rent barnslig. Ibland vill man bara gråta. En ung flicka drömmer om ett liv som nygift med en popstjärna, efter bröllopet sitter de i sin lägenhet och njuter, snart börjar hela huset att röra på sig, det rör sig som på räls, stannar vid en station, de nygifta möts av tusentals jublande människor, snart åker de vidare i sitt hyreshus. Det är absolut magiskt när vi första gången ser landskapet röra sig utanför deras fönster. Vilken strålande tanke. För första gången tycker jag mig också kunna se ett samband mellan till exempel Roy Andersson och finländaren Aki Kaurismäki (en kompis alltså), de tycks dela exakt samma synsätt på förhållandet mellan text, replik, skådespeleri. De ser samma risker med ett skådespeleri som gestaltar och spelar och fraserar i onödan. De vill inte ha några utlevande budbärare som dränerar texten på dess sakliga innehåll. Kaurismäki valde för sin del fantastiska skådespelare som Matti Pellonpää och Kati Outinen, som kunde/kan minimera det som inte ens var något från allra första början, Roy Andersson omger sig med sina amatörer, han riktigt letar efter de aparta uttryckssätten, dialog som blir helt surrealistisk därför att den är superrealistisk. Det är i denna märkliga korsning Roy Andersson har parkerat sig, och där ställs nästan allt på ända. Och på sin spets. Några svackor till trots (ibland har man svårt att se det nya i en scen, ”såg vi inte exakt detta för tio minuter sedan?”) är ”Du levande” något så ovanligt som en film som berikar ditt liv. Jo, faktiskt. Man går därifrån rikare. JOHAN CRONEMAN film@dn.se


Drömmen om det förlösande skrattet

Summary: Roy Andersson är tillbaka med ”Du levande”, sju år efter ”Sånger från andra våningen”. Johan Croneman vill både skratta och gråta och känner sig rikare. DRAMA ”DU LEVANDE”

REGI: ROY ANDERSSON I ROLLERNA: JESSIKA LUNDBERG, ELISABETH HELANDER, BJÖRN ENGLUND, LEIF LARSSON, OLLIE OLSSON M FL Längd: 1 tim 35 min (Från 7 år) 4” I Roy Anderssons värld är människan en komisk typ, och en tragisk stackare. Komplett och trasig, glad och sorgsen, gemen, girig och generös. Vi kan räkna upp egenskaper i timmar. Människan är allt, helt enkelt. Vi har humor – några är helt utan. Några är inne, många är ute. Rika, fattiga, utslagna. Några gråter jämt, andra skrattar åt dem som gråter. Helt enkel är ingen människa. Roy Andersson vill inte utesluta några som helst mänskliga sidor eller möjligheter, han vill betrakta alla tillstånd, vill gärna visa alla rörelser. Han vill också få oss att titta på allt när det står helt stilla. Då ser man de små rörelserna mycket bättre. Och då hör man också allt man aldrig ser. Jag skulle kunna förstå dem som säger att vi har sett allt förut, Roy Anderssons estetik, hans tablåer, hans färger, hans skådespelare, hans byggen. Vi har hört det förut och funderat på det rätt länge. En del funderar på vad det är att vara människa varje dag, andra ägnar inte detta en tanke under ett helt långt liv. De har fullt upp med att leva. Och härda ut. Jag skulle också kunna säga att jag har mycket svårt att förstå dem som säger sig ha sett allt förut. Sanningen är ju den att vi i stort sett har sett allting annat på film förut, men nästan aldrig just det här. Bara hos Roy Andersson. Tiotusentals filmer, med samma slags berättande, samma slags skådespeleri, samma historier, samma komedier och samma actiondramer. Så får vi syn på Roy Anderssons fjärde långfilm, den fjärde på snart 40 år. Och så påstår vi att det är han som upprepar sig. Jag har redan både läst det och hört. Inte så lite bakvänt blir det. Det finns, särskilt under filmens första tjugo minuter, scener och repliker som får oss att explodera av skratt. Det är det här gamla primalskrattet – det finns nämligen bara ett sätt att hantera många av dessa miserabla mänskliga tillkortakommanden: ett förlösande skratt. Plötsligt kommer en 100 år gammal man släpande sig fram på gatan, efter sig drar han en hund i ett koppel, hunden ligger på rygg, desperat försöker den ta sig upp. En man i en bilkö stannar upp, tittar in i kameran och berättar en absurd dröm han haft, ett stort släktkalas han hamnat på, han är inte släkt med någon. Han gör tricket med bordsduken inför alla gäster: ett jättebord, fantastiskt fint dukat, alla ser att det är omöjligt att lyckas med ett duktrick, mannen som berättar drömmen tror däremot det, han drar och det går givetvis mycket illa. Roy Andersson befolkar den ena drömlika bilden efter den andra, och det är ett måleri som ingen annan är kapabel till. Han är fullständigt egen, ute på en resa ingen annan har beträtt. Någonsin. Han har inte särskilt många kompisar i filmhistorien. Roy Andersson och ”Du levande” är som sagt bitvis mycket rolig. Humorn är – speciell. Ibland fungerar den som ren slapstick, ibland är det roliga subtilt som satan, ibland är humorn rent barnslig. Ibland vill man bara gråta. En ung flicka drömmer om ett liv som nygift med en popstjärna, efter bröllopet sitter de i sin lägenhet och njuter, snart börjar hela huset att röra på sig, det rör sig som på räls, stannar vid en station, de nygifta möts av tusentals jublande människor, snart åker de vidare i sitt hyreshus. Det är absolut magiskt när vi första gången ser landskapet röra sig utanför deras fönster. Vilken strålande tanke. För första gången tycker jag mig också kunna se ett samband mellan till exempel Roy Andersson och finländaren Aki Kaurismäki (en kompis alltså), de tycks dela exakt samma synsätt på förhållandet mellan text, replik, skådespeleri. De ser samma risker med ett skådespeleri som gestaltar och spelar och fraserar i onödan. De vill inte ha några utlevande budbärare som dränerar texten på dess sakliga innehåll. Kaurismäki valde för sin del fantastiska skådespelare som Matti Pellonpää och Kati Outinen, som kunde/kan minimera det som inte ens var något från allra första början, Roy Andersson omger sig med sina amatörer, han riktigt letar efter de aparta uttryckssätten, dialog som blir helt surrealistisk därför att den är superrealistisk. Det är i denna märkliga korsning Roy Andersson har parkerat sig, och där ställs nästan allt på ända. Och på sin spets. Några svackor till trots (ibland har man svårt att se det nya i en scen, ”såg vi inte exakt detta för tio minuter sedan” är ”Du levande” något så ovanligt som en film som berikar ditt liv. Jo, faktiskt. Man går därifrån rikare. JOHAN CRONEMAN film@dn.se


En beundrad diva med skygglappar

Summary: Zarah Leanders tid i Tyskland mellan 1936 och 1943 blir opera på Folkoperan. Regissören Claes Fellbom och kompositören Anders Nilsson väjer inte för stjärnans samröre med nazismen. På söndag är det premiärdags för ”Zarah”.

I höst satsar Folkoperan allt på Zarah Leander. Här väjer man inte för hennes engagemang i nazisternas Tyskland och där, mellan 1936 och 1943, utspelas handlingen. Intresset för föreställningen är på topp. Både svenska och utländska medier, framför allt från Tyskland, gör reportage. Och onekligen finns det gåtor i Zarah Leanders livshistoria. Zarah Leanders berömmelse byggdes upp av den nazistkontrollerade tyska filmindustrin där hon var den högst betalda kvinnliga filmstjärnan. Sin stundom uppblossande fräckhet använde hon även mot nazisterna men mest för att berika sig själv. – Jag har alltid varit fascinerad av stora divor, säger Claes Fellbom, som både regisserar och har skrivit libretton. – Men den här berättelsen bygger inte bara på en svensk stjärna i nazisternas tjänst. Texten tar också upp hur andra människor löser sina existentiella problem under ett hårt förtryck. Ska man stanna, eller lämna Tyskland? Vart ska man i så fall resa, om man inte känner någon? – Zarah Leander hade visserligen ett kontrakt, men då bomberna föll kunde hon utan vidare ha valt att fara hem till Sverige. Det gjorde hon inte. Leander lämnade först Nazi-Tyskland slutgiltigt i mars 1943 en månad efter slaget vid Stalingrad, då det var uppenbart för de flesta att framgångarna vänts för tyskarna. Claes Fellbom vill inte avslöja för mycket om handlingen före urpremiären på söndag. Men han säger att det inte höjs några pekpinnar mot någon av rollfigurerna. – Operans syfte är att publiken ska identifiera sig med Zarah Leander och verkets övriga roller och själv ta på sig skulden för vad som hände. Det kan bara ske om man förstår personernas agerande. Om vi i libretton endast skulle ha berättat historien om till exempel någon som var fullständigt knäpp, skulle man ha bagatelliserat problematiken. Zarah Leander började arbeta för den nazistkontrollerade tyska filmindustrin 1936. Redan 1933 berättades stort i svenska dagstidningar om bokbål, svåra förföljelser av judar och om koncentrationsläger där folk mördas. Två år senare, 1935, om införandet av raslagar. – Hur man agerade berodde på vad man satte på sig för skygglappar, vad man ville höra eller inte höra. Claes Fellbom har gjort en fri tolkning av Zarah Leanders tid i Tyskland. Scenografin av Lars Östberg tar avstamp i det nazistiskt storvulna. Orkestern sitter under en bred trappformation som minner om Albert Speers monumentala byggnader. Orkestern skymtar genom galler i trappanläggningen. – Nazisterna kunde skickligt förföra visuellt med form, ljus, regi, uppställningar och musik. Plötsligt rycks man med på fel sätt. Det är otäckt. Men något av det måste vi åskådliggöra för att förstå tiden, säger Claes Fellbom. Det är dock inga gamla schlagerörhängen eller marscher som valsar runt. Här gör tonsättaren Anders Nilsson egna versioner av den tidens ofta fyrkantigt melodiska språk när han på ett konstmusikaliskt dramatiskt sätt hanterar både schlager och nazisternas kampsånger. – Jag har gjort ny musik till masscener och nazistiska textcitat, eftersom jag inombords inte vill citera Tredje rikets musik. I andra akten däremot ändrar jag tonspråket för att helt identifiera mig med de förtryckta, säger Anders Nilsson. ”Zarah – beundrad och bespottad” är Anders Nilssons andra opera, tidigare har han gjort enaktaren ”Klassresan” åt Operahögskolan. – Första versionen av ”Zarah” tog ett och ett halvt år att komponera. Därefter har jag gjort ändringar inte minst för sångarnas skull. Titelrollen görs av Ulrika Tenstam. – Sångligt är det väldigt utmanande. Jag får använda alla mina röstlägen, visa, schlager, operasång och ett mycket lågt register. Tilltagen passar mig. Jag är en busig sångerska, det vet alla sångpedagoger. Rollen är också mycket fysiskt rörlig och med många humörsvängningar, inte minst när vi försöker närma oss den lilla personen Zarah, säger Ulrika Tenstam. Också Tredje rikets propagandaminister Joseph Goebbels har en central roll. – Musikaliskt är den väldigt komplext rytmisk, något som beskriver hans komplicerade personlighet. Goebbels är svår att gestalta, inte minst med tanke på det stora ansvar han hade för de många miljoner människor som dog under kriget. Jag har fruktansvärda repliker att sjunga. Flera av dem är autentiska, säger Henrik Holmberg som gestaltar Goebbels. Operans andra kvinnliga huvudroll är judinnan Else Janke, som Goebbels under sin ungdomstid hade en relation med. I operan blir hon Zarahs påkläderska. – Tyskland var under 1920-talet det mot judar mest liberalt inställda landet i Europa, något nazisterna grundligt ändrade, säger Claes Fellbom. Else Janke sjungs av Madelaine Wibom, som efter musikdramatiska skolan började sjunga i Schweiz, men nu debuterar som färdig operasångerska i Sverige. – Styckets andra manliga huvudroll, Florian, som sjungs av Olle Persson, är baserad på en av Zarah Leanders motspelare på film som hade en judisk hustru. När han fick välja mellan frun och karriären åkte han hem och begick självmord. En annan av föreställningens roller är Dodi, styckets narr och sanningssägerska som sjungs av Christina Högman. Dodi lever med sin systerson Horst (Mikael Axelsson), en perverterad SA-man. Folkoperan har alltid tagit ett ansvar för unga svenska dirigenter. Nu är det den alltmer uppmärksammade Joakim Unander som dirigerar premiären. År 1987, redan sex år efter Leanders död, kom två musikaler om henne, ”Zarah” på Intiman med Evabritt Strandberg i titelrollen och ”Stjärnfall” med Arja Saijonmaa i Säffle. Ingen av dem lämnade några bestående intryck. Återstår att se vad som sker när nu Zarah Leander blir opera 100 år efter sin födelse. Marcus Boldemann marcus.boldemann@dn.se 08-738 20 59


Jesus var en av många Messias

Summary: I ”Den förvandlade Messias” driver Hjalmar Söderberg tesen att evangeliernas Jesus är en historisk förfalskning, en saga. Nu ger nystartade förlaget Anomali ut boken. Fd ärkebiskopen K G Hammar imponeras av Söderbergs bibelkunskap. BÖCKER

HJALMAR SÖDERBERG ” DEN FÖRVANDLADE MESSIAS. Jesus Barabbas II” Anomali Hjalmar Söderberg har varit superaktuell det senaste året genom Vasateaterns och Riksteaterns uppsättning av ”Doktor Glas” . Krister Henriksson har ensam på scenen gett oss en fascinerande inblick i Hjalmar Söderbergs tankevärld. Pastor Gregorius var inte bara en motbjudande person som stod i vägen för sin unga hustrus verkliga kärlek och därför förtjänade döden. Han symboliserade också den förhatliga kristendomen som stod i vägen för människors livsbejakelse. Att Hjalmar Söderberg var en passionerad kristendomskritiker och att han gett uttryck åt detta i magnifik skönlitterär stil i allt från ”Förvillelser” och ”Martin Bircks ungdom” till ”Hjärtats oro” och ”Den allvarsamma leken” torde vara välkänt. Men att han också försökte utföra ”mordet” genom vetenskapligt arbete är nog för många av oss tämligen obekant. 1932 utgav han emellertid ”Den förvandlade Messias. Jesus Barabbas II” . Undertiteln syftar på den några år tidigare i skönlitterär form utgivna ”Jesus Barabbas” , vari bokens huvudtes att Jesus och Barabbas är samma person lanserades första gången. ” Den förvandlade Messias” var Hjalmar Söderbergs sista stora bok. Nu är det den första i ett nytt förlags utgivning, Förlaget Anomali, med syftet att ge ut tidigare outgiven svenskspråkig filosofisk litteratur. Den första utgivningen svarar alltså inte riktigt mot förlagets syfte, men verket är det enda av Hjalmar Söderbergs samlade verk som inte getts ut på nytt. Det är rimligt att tänka sig att förlaget genom denna första utgivning vill ange sin profil. Man hänvisar till den position i den svenska sekulariseringens historia som tillkommer Hjalmar Söderberg genom detta verk. Hjalmar Söderberg besitter en bibelkunskap som är imponerande och som få i dag torde ha motsvarighet till. Detta kan göra att hans verk blir svårläst utanför fackfolkets krets. Det är en tydlig tradition han anknyter till, där David Friedrich Strauss ”Jesu liv” från 1835 kan ses som en startpunkt. Bakgrunden var den historisk-kritiska bibelforskning som växte fram som ett led i upplysningsprojektet. Bibelns texter skulle studeras som all annan litteratur. Källkritiken ledde till upptäckten av olikheterna mellan de bibliska skrifterna och olika historiska nivåer blev tydliga. Hjalmar Söderberg behärskar både det bibliska textmaterialet och de utombibliska källorna. Han liknar därvid en dagsaktuell författare, Lena Einhorn, som också med stor kunskap om källmaterialet har lanserat en liknande sammanläggningsteori, nämligen att Jesus och Paulus är samma historiska person. Eller menar hon kanske att Jesus, Barabbas och Paulus alla tre är samma person Barabbas är enligt samtliga fyra evangelier den fånge som satt fängslad i Jerusalem medan rättegången mot Jesus pågick och som blev frigiven när folket fick välja mellan Jesus och Barabbas. Barabbas är arameiska, det språk Jesus talade, och betyder ordagrant ”faderns son” . Eftersom detta var vad Jesus kallade sig, son till fadern, är det rimligt att pröva hypotesen om inte en förväxling, eller medveten förfalskning, skett i de olika textvarianterna. Därtill kommer att det finns handskrifter som kallar Barabbas för Jesus Barabbas, alltså att båda personerna både hette Jesus och kallades Barabbas. Att Jesus och en rövare skulle bära samma namn kan ha väckt en anstöt som lett till att Jesusnamnet före Barabbas föll bort eller togs bort. I Bibeln 2000 kan denna sak studeras i not till Matteusevangeliet kapitel 27 vers 16. Där har alltså namnet Jesus Barabbas återförts. Pilatus frågar: ”Vem vill ni att jag skall frige, Jesus Barabbas eller den Jesus som kallas Messias” Hjalmar Söderberg driver alltså tesen att evangeliernas Jesus är en historisk förfalskning, en saga. Däremot är Jesus en historisk gestalt, en av många Messias som gjorde uppror mot den romerska ockupationen och vars misslyckade upprorsförsök finns dolt bakom berättelserna om rensningen av templet inför påskhögtiden. Jesus är alltså snarare den våldsbenägne rövaren än den fridsamme Messias/Kristus som den kristna kyrkan falskeligen manipulerat fram. Den historiske Jesus är identisk med den Barabbas evangelierna talar om. ”Den förvandlade Messias” är alltså kyrkans skapelse. Som historiskt dokument är Hjalmars Söderbergs gedigna konstruktion av intresse. Han representerar moderniteten som med alla till buds stående medel vill avlösa en ”stor metaberättelse” , den religiösa, kristna, med en annan ”stor metaberättelse” , den vetenskapliga. En totalsanning ska avlösas av en annan. Och det ska ske genom att vetenskapen visar hur det egentligen förhåller sig på punkt efter punkt. Hans övertygelse är benhård, det finns ingen tvekan någonstans. Allt som inte är vetenskapligt sant är falskt. Vad har hänt sedan 1930-talet, då Hjalmar Söderberg skrev ”Den förvandlade Messias” Modernitetens enkla svartvita lösning är ett minne blott. Eller kanske inte Men för den som försöker förstå tillvaron på djupet, tolka texter och företeelser, så är det oundvikligt att tänka i ”post-moderna” termer, alltså bortom det svartvita, bortom en stor sanning som avlösts av en annan lika stor sanning. Allting, även texter, är mycket mer mångtydiga och mångbottnade än vad moderniteten ville erkänna eller kunde se. För den som smittats av den postmoderna grundfilosofin, hermeneutiken (tolkningsförståelsen), blir alltså Hjalmar Söderberg hopplöst ”omodern” därför att han är så ”modern” , ett barn av moderniteten. På en punkt såg Hjalmar Söderberg klart. Han betonade Jesus och de första kristnas beroende av sitt judiska sammanhang. Detta var inte vanligt på 30-talet, då handlade det mer om att betona skillnaderna. Men han tolkade sin insikt som om de första kristna hittat på Jesus Messias/Kristus och bedrägligt använt vad kristen tradition kallat den gammaltestamentliga världen som byggstenar i sitt medvetna bedrägeri. I dag är bibelforskarna tämligen ense i betonandet av den tidiga kristna rörelsens beroende av sitt judiska ursprung. Men till detta beroende hörde också en tolkningstradition som betonade mångtydighet och tolkning på flera plan. Man kom inte åt ”sanningen” bara genom att tydliggöra förståelsen av ytplanet. Det handlar om en konstart, konsten att läsa mellan raderna. Ett postmodernt, hermeneutiskt perspektiv gör det lättare att känna igen liknande tolkningspositioner i det förflutna. Texten ställer oss inte främst inför frågan vad som exakt hände en gång i tiden. Textens fråga handlar mycket mer om vad det innebär att vara människa här och nu. Inte alla som ser tillvaron utifrån ett religiöst perspektiv bejakar detta. Fundamentalisten vägrar att se det mångtydiga och mångbottnade. Det är därför fundamentalister och modernitetens sekularister trivs så bra tillsammans. De känner igen sig själva i den andre. Även om de drar helt olika slutsatser. Svart-vitt! K G Hammar litteratud@dn.se


Grabbtidningarna har blivit smartare

Summary: Mer mode och färre nakna brudar. Den svenska grabbighetens centrum Slitz gör en kovändning för att tillfredsställa läsarna. Ett tecken i tiden, menar genusforskaren Marie Nordberg.

Ända sedan Slitz gjordes om 1996 har den varit de kaxiga grabbgrabbarnas tidning. Slitzbrud blev snabbt ett begrepp, på grund av alla de lättklädda glamourmodeller som tidningen använt för att locka till sig läsare. Men nu blåser förändringens vindar, i det senaste numret av tidskriften har mode och längre intervjuer med kända män lyfts fram, medan de nakna inslagen blivit färre. – Vi har märkt av en attitydförändring i vår målgrupp. Den svenska grabbigheten håller långsamt på att dö ut. Vår slutsats är att svenska killar av i dag efterfrågar en smartare tidning och inte en tidning med den grad av nakenhet vi har haft tidigare, säger chefredaktören Niklas Natt och Dag. Han får medhåll av genusforskaren Marie Nordberg som har undersökt svenska tidskrifter riktade till män. Hon menar att begreppet manlighet håller på att förändras, att män i dag är mer intresserade av att läsa om mode och stil och mindre intresserade av att odla sin manlighet med hjälp av nakna brudar i en tidskrift. Tendenserna är desamma i England där grabbiga magasin som Loaded tappar i försäljning medan modetidskrifter för män vinner mark. – Det har skett en förändring som gör att grabbigheten känns förlegad, jämställdheten har faktiskt gått in och förändrat. I dag ses grabbigheten som mycket mer suspekt, de killar som växer upp nu vet att det här sättet att betrakta kvinnor inte längre är gångbart, säger hon. För tio år sedan ansågs det dödfött att satsa på en modetidning för män. I dag är attityden en helt annan, tidskrifter som King Magazine, Rodeo och DV Man lägger stor vikt vid mode- och stilreportage. Café, som under en period lockade med en hel del lättklätt, har numera en mer sober profil och Slitz lanserade 2005 modemagasinet Slitz Man. Kings chefredaktör Per Nilsson tycker ändå att Slitz kursändring ger ett lite yrvaket intryck. – God morgon, Slitz, är min första kommentar. Välkomna till verkligheten. Vi trodde stenhårt på det här från början, de andra insåg inte vad som höll på att hända i branschen. Men nu har fler börjat gå från grottmänniskotänket till groomingtänket, säger han. Faktum är att svenska män i dag lägger dubbelt så mycket pengar på kläder och hudvård som på hemelektronik och datorer. Medelmannen gör i genomsnitt av med 8 000 kronor per år på att hålla sig snygg och proper, enligt en undersökning som Sifo presenterade tidigare i år. Det gör också att modemagasinen blir ytterst intressanta för annonsörer. Anders Ericson, vd för intresseorganisationen Sveriges Annonsörer, konstaterar att annonsörerna i dag ofta drar öronen åt sig om en produkt är alltför förknippad med sexism. – I dag är det väldigt politiskt korrekt att vara negativt inställd till reklam eller medier som förknippas med det politiserade uttrycket ”sexualisering av det offentliga rummet” . Den fråga som hamnar högst på agendan om vad det är som väcker ilska, anmälningar, debatt och upprördhet handlar om sådant som på olika sätt förknippas med sexism, säger han. Slitz hävdar att det är läsekretsen som har efterfrågat en förändring, men annonsörerna spelar troligen också en stor roll i sammanhanget. Det finns dock andra magasin som mer än gärna håller fast vid naket som ett lockbete för manliga läsare. En av dem är tidningen Moore, som på nätet uppmanar sina läsare att klippa ut ”bild på valfri Moore-modell (det är en fördel om hon har stora bröst) och förvara i plånboken. Visa stolt upp för grabbarna” . – Den svenska grabbigheten håller definitivt inte på att dö ut, hävdar Moores chefredaktör Thomas Eriksson. – Den omgörning som Slitz har gjort nu tror jag främst är för annonsörernas skull, vissa annonsörer tilltalas inte av tidningar som Slitz, Moore och FHM. De försöker städa upp sin tidning för att få en annan typ av annonsörer. Sara Ullberg sara.ullberg@dn.se 08-738 10 00


Bultande bel canto

Summary: En ”passion” kallar Cecilia Bartoli sin nya cd och konsertturné ”Maria Malibran” , ett projekt tillägnat romantikens största operadiva. DN var på plats i den toskanska staden Lucca, där mezzosopranen Bartoli kastade sig mellan smeksamma och vettlösa arior.

”Jessy, ti amo” , står stort sprayat på den medeltida stenmuren som omger Lucca i Toscana. En stad så full av stil att man till och med klottrar med kommatecken. Lucca är inte lika förknippat med musik som Rom, Venedig och Neapel – men här föddes tonsättarna Luigi Boccherini och Giacomo Puccini. Och så finns här ett operahus, Teatro del Giglio, där romantikens första och största operadiva, den Parisfödda men spanskättade Maria Malibran, framträdde den 10 september 1834. I måndags, den 10 september 2007, presenterade mezzosopranen Cecilia Bartoli sin nya konsertturné ”Maria Malibran” och cd:n ”Maria” på samma scen. Ett projekt som hon, när jag talade med henne före konserten, hellre vill kalla för en ”passion” . Ett mer än femtonårigt lidelsefullt sökande efter Maria Malibrans försvunna röst och samtidigt sin egen. I en stil som kallas för ”bel canto” och som tillhör operahistoriens mest svårbemästrade, mest deliriska och mest mytifierade. En vokal konstart med de mest extrema uttryck för en erövrad subjektivitet. Och som en av dess främsta företrädare, tonsättaren Giachomo Rossini, i ett brev till Maria Malibran kallade för ”själens egen röst” . Maria Malibran var den första kvinnliga artisten som gjorde en hel värld tokig. Och som utmanade genom sitt emanciperade liv och sitt ojämförliga artisteri. En kvinna med många identiteter. Med ”tre själar” enligt en annan av bel cantots stora tonsättare Vincenzo Bellini. Och med en röst som författaren George Sand kallade för ”rafaelisk” , änglalik. Och för Bartoli handlar det om att rekonstruera denna enligt samtiden oändligt månfacetterade röst. Om en närmast ouppnåbart teknik men som med sina vilt ropande språng, skakningar och kast och sina oändligt långspunna viskningar förmår hypnotisera allt som synes vara normalt eller verkligt. Som äter det helt eller söver det till sömns. Och som får allt som finns i dess närhet att bulta i takt med det egna hjärtat. Samt, enligt Bartoli själv, och där är hon kontroversiell – inte är tänkt för en sopran utan för en mezzosopran. På Teatro del Giglios scen ger Cecilia Bartoli smakprov på den bortglömda repertoar som specialskrevs för Maria Malibran. En spastisk nervsystemsmusik som kastar sig mellan apati och hysteri, mellan djup instängdhet och extatisk frihetslängtan. Här härjar de mest vettlösa läten som förvandlar Bartolis röst till en ohejdbar ljudmaskin bortom allt förnuft. Men här finns även det allra ljuvaste, mest smeksamma och sammetssvärtat intima. Och överallt i dessa arior bultar det så frenetiskt att Bartoli måste hämta ny luft. Och hon låter sig fyllas tills man tror att hon skall lyfta. Maria Malibran-kostymen, en gnistrande rubinröd klänning i design av Nina Ricci, är ingen vanlig festblåsa. Den är en uppskjutningsramp. Bartolis förra projekt ”Opera proibita” , som avslutades i våras med hänryckta konserter i Stockholm och Göteborg, handlade om det ambivalenta spänningsfältet mellan moraliserande förbud och ren njutning i en repertoar från det tidiga 1700-talets Rom. Det var en av flera pionjärinsatser inom 1700-talsmusiken som Bartoli stått bakom de senaste tio åren. Men den här gången går hon inte tillbaka till barocken eller klassicismen, utan till den tidiga romantiken där hon började sin karriär. Men insatsen är betydligt högre än tidigare. Att som hon gjort, gå tillbaka till handskrifterna och upptäcka hur nyanserat det är tänkt, att det överallt står noterat ”pianissimo” (mycket svagt) och ”sotto voce” (halvröst), kallar hon ett ”uppvaknande” . Och därför realiserar hon nu, som den första någonsin, operamusik från bel canto-eran på tidstrogna instrument. Med en helt annan klanglig transparens och dynamikkänslighet än instrumenten i en modern operaorkester. – Nu hör jag denna musik, som Maria Callas en gång revolutionerade, på ett helt nytt sätt, säger Bartoli. Allt låter annorlunda, här finns ingen heroism, inget som skall låta stort. Allt sker i en intimsfär vare sig det uttrycks mitt på torget eller i ensamhet på kammaren. – Men det är också en musik som bär revolutionen i sig, i varje takt finns drömmen om ett nytt slags tillåtelse. Efter det att Cecilia Bartoli höjt rösten i ett glupsk förvandlande ”Tutto! Tutto!” i den avslutande arian på Teatro del Giglio går jag ut i Luccas gränder igen. Allt är lika stilfullt som tidigare. Det enda som bryter mönstret är ett andfått par som likt i en absurt uppepad Fellini-sekvens rusar tvärs och kors genom stadens gränder med sina rullvagnar på jakt efter ett hotell som de tvärsäkert tror skall ligga där det inte ligger. Verkligheten är inte bara bel canto. Den kan vara helt orubblig och stillös även i Lucca. MARTIN NYSTRÖM martin.nystrom@dn.se


Konstnärer tror på högre ersättningar

Summary: I vintras avslöjades att flera erkända konstnärer ställt ut på statliga museer mot låg, eller ingen, ersättning. Nästa vecka väntas ett nytt avtal och redan i dag kan DN avslöja huvuddragen.

Sedan december pågår förhandlingar om arvoden till konstnärer som ställer ut på statliga museer. Enligt regeringens uppdrag ska konstnärernas organisationer och Statens kulturråd vara överens om ett nytt ramavtal i dag, men förhandlingarna har dragit ut på tiden och förväntas bli klara först nästa vecka. – Jag kan säga att om det avtal vi nu diskuterar går igenom, så kommer vi att vara mycket nöjda, säger Karin Willén som är ordförande i Konstnärernas riksorganisation (KRO). Två punkter är centrala i det nya avtalet. Till att börja med ersättning till konstnärerna för rätten att ställa ut deras verk publikt, den så kallade utställningstariffen. Parterna diskuterar också enskilda avtal mellan utställare och konstnär. Avtalen ska vara obligatoriska och tvinga museerna att betala för det arbete en konstnär utför i samband med en utställning. – Jag vill inte avslöja de nya nivåerna, men vi har fått upp tariffen rejält, säger Jan Nordwall, chefsförhandlare för konstnärsorganisationerna. Samtidigt vill han understryka att det inte bara är tarifferna som avgör vad en konstnär ska få betalt för en utställning. – Vi har varit väldigt tydliga med att det arbete och de omkostnader konstnärer har i samband med en utställning, ska de också få betalt för. Det arbetet har man tidigare vid upprepade tillfällen bakat in i utställningsersättningen, trots att det strider mot avtalet. I det nya avtalet finns en regel som tvingar museerna att rapportera alla enskilda avtal till berörd konstnärsorganisation. Exakt hur det ska skötas är ännu oklart, eftersom museerna upplever regeln som en betungande administrativ börda. Samma bestämmelse finns även i det tidigare avtalet, men den efterlevs dåligt eftersom många konstnärer och museer gör upp muntligt. – Men jag vill inte säga att det har varit något större motstånd. Alla parter inser att det är viktigt att konstnärerna får en bra ersättning. Det ligger i museernas intresse att ha en bra relation till konstnärerna, säger Erik Åström, på Kulturrådet. När det uppmärksammades att flera erkända konstnärer, däribland Marianne Lindberg de Geer och Birgit Broms, ställt ut på Moderna museet mot för låg ersättning aktualiserades frågan om utställningsarvoden. Enligt KRO bröt samtliga statliga museer mot gällande avtal. Den följande debatten satte fokus på den attityd som präglar inställningen till konstnärers arbete. KRO hoppas nu att det nya avtalet ska kunna ligga till grund för bättre villkor och i förlängningen leda till en attitydförändring. – Vår ambition är att genom regeringen få en stark rekommendation till all statlig verksamhet. Det här är ett långsiktigt arbete med att implementera ett nytt tänkande. Förhoppningsvis kan ramavtalet och tariffhöjningarna lägga en bra grund. Sedan krävs en attitydförändring, säger Jan Nordwall. Han tillstår att konstnärer ofta varit dåliga på att förhandla sina villkor och varnar för att det nya ramavtalet inte innehåller något om hur de enskilda avtalen mellan konstnär och utställare ska se ut. – Det enda vi fått igenom är att det ska skrivas enskilda avtal. Om man som konstnär väljer att vika sig för att få vara med på en utställning kan vi inte göra något åt det. Carl Cato carl.cato@dn.se 08-738 15 70