”Konsten är viktigare än någonsin”

Summary: Marion Cotillard öppnar Cannesfestivalen i Arnaud Desplechins ”Ismaels spöken”. I maj är den franska filmdrottningen också bioaktuell i Xavier Dolans poetiska och mardrömslika familjedrama ”Inte hela världen?”.

Precis som många andra håller Marion Cotillard andan inför den franska presidentvalsrysaren som drar i gång på söndag. Marine Le Pen kan i alla fall inte räkna med något stöd från Frankrikes mest internationellt kända stjärna just nu. I samband med Donald Trumps valseger i höstas passade Cotillard på att officiellt beklaga den politiska utvecklingen i hemlandet. – Rädslan är på väg att vinna och ett liknande superskrämmande problem håller på att uppstå i Frankrike. Konsten är viktigare än någonsin, sa Cotillard och lär kanske inte i första hand ha syftat på den lättviktiga komedin ”Rock’n’roll” där hon spelar mot maken Guillaume Canet, som just nu går på franska biografer. Isabelle Huppert får ursäkta, men Marion Cotillard är en stenhård konkurrent i strålkastarljuset. För några år sedan utsågs hon till landets mest lönsamma aktris under 2000-talet. Cotillard är dessutom den enda nu levande fransyskan som har fått en Oscar. Till skillnad från sina franska kollegor har hon lyckats skapa en hållbar Hollywoodkarriär med flera storfilmer, senast spionthrillern ”Allied” med Brad Pitt som motspelare. Som fransk filmdrottning är hon naturligtvis självskriven på Cannes-festivalen. Punktlig som en storspov återvänder hon varje år till Rivieran med minst en ny film. Den 17 maj öppnar hon världens största filmfest med Arnaud Desplechins ”Ismaels spöken” där hon spelar flickvän till Mathieu Amalrics filmregissör som alltjämt är besatt av sitt ex Sylvie (Charlotte Gainsbourg) – som plötsligt återvänder från de döda mitt under en pågående filminspelning. Förra festivalen spelade Cotillard i Xavier Dolans poetiska filmatisering av Jean-Luc Lagarces pjäs ”Inte hela världen?” (”Juste la fin du monde”) som vann juryns stora pris (svensk premiär i maj). I filmen spelar hon svägerska till Gaspard Ulliels författare som för första gången på tolv år återvänder till det dysfunktionella föräldrahemmet för att berätta att han är dödssjuk. – Jag älskade den enkla storyn, styrkan i dialogen, jag älskade förtvivlan i den här familjen där man pratar om allt – förutom vad man egentligen känner. Det finns en desperation när det gäller sättet som de här rollfigurerna försöker skydda sig själva från att hitta en väg till att kunna älska varandra, sa Marion Cotillard på en solig, fransk takterrass i samband med världspremiären. Det är inte för inte som Cotillard har kallats för ”den bästa stumfilmsskådespelaren i modern tid”. Hon är karismatisk och uttrycksfull som få och alltid beredd att gå all-in på en rollfigur. Det Oscarsbelönade genombrottet som den morfinberoende sångsparven Edith Piaf i ”La vie en rose” var ett spektakulärt förvandlingsnummer. Efter inspelningen gick hon i baklås fullständigt och försökte bli kvitt den plågade franska nationalikonen med alltifrån shamanriter till andeutdrivning. Efter roller som amputerad späckhuggartränare i Jacques Audiards ”Rust and bone” och deprimerad fabriksarbetare som i bröderna Dardennes ”Två dagar, en natt” har hon bland annat utökat sin avgiftningsrepertoar med hypnoterapi. Att hitta in i Xavier Dolans värld var svårare än Cotillard hade trott. – Dolan är en enastående konstnär, men när jag läste manuset så hade jag inte den blekaste aning om hur jag skulle spela Cathrine, och det var därför jag ville göra rollen. ”Inte hela världen?” spelades in i Kanada med influgna franska gästarbetare som även innefattade Léa Seydoux, Vincent Cassel och Nathalie Baye. Cotillard menar att gruppresan till Xavier Dolans franskspråkiga hemtrakter kring Montreal gav dramat en extra laddning. – Vi hade förlorat något om vi hade spelat in filmen på hemmaplan. Alla dessa rollfigurer är ju som outsiders i sin egen familj. Att vi som skådespelare var isolerade i ett land som vi inte var riktigt familjära med skapade en väldigt speciell känsla som färgade filmen, säger Marion Cotillard. I Dolans minutiösa manus var varje liten paus och tystnad inskriven med tre punkter ”...” . – Det finns något magiskt över Lagarces sätt att skriva som är lite skrämmande för en skådespelare. Min rollfigur pratar på ett speciellt sätt genom att upprepa sig, staka sig, korrigera sig själv och hela tiden ändra sig. Men när jag väl fick kläm på dynamiken i texten så blev det väldigt lustfyllt, säger hon. En liknande känsla fick hon av att spela Lady Macbeth mot Michael Fassbender i Justin Kurzels ”Macbeth” för ett par år sedan. – Det är fantastiskt att få säga repliker som är konstverk i sig själva och har spelats så många gånger i historien av andra skådespelare. I samtida filmer finns ofta en vardagsdialog som man kan höra på vilket kafé som helst i Paris, men med Shakespeares och Lagarces språk är det väldigt annorlunda. Personligen avfärdar hon den gamla konstnärsmyten om skådespelare som bara släpper loss i något slags flummigt skaparrus. – Jag behöver en väldigt stadig plattform att stå på – det finns ingen frihet i att vara helt lämnad åt sig själv och få göra vad som helst. För mig handlar skådespeleri om att reducera, skala av och kasta bort allting som man inte behöver. Det största är känslan när alla drar åt samma håll. Född 1975 i Paris. Långfilmsdebuterade som 19-åring med ”L’histoire du garçon qui voulait qu’on l’embrasse” (Pojken som ville bli kysst). Vann både Oscar och Golden globe för sitt porträtt av Edith Piaf i ”La vie en rose” 2008. Filmer i urval: ”La vie en rose” (2008), ”Inception” (2010), ”The Dark knight rises” (2012), ”Midnight in Paris” (2011), ”Rust and bone” (2012), ”Två dagar, en natt” (2014), ”Macbeth” (2015), ”Allied” (2016) ”Inte hela världen?” (2016).


Nicholas Wennö: Filmen som retar Nationella fronten

Summary: I ”Chez nous” värvas en apolitisk sjuksköterska som frontfigur för ett högerextremt populistparti. Filmens tunt maskerade porträtt av partiledaren Marine Le Pen har fått Nationella fronten att se rött.

Ingen kan motstå ett leende”, förklarar en partistrateg med ett klämkäckt smil i ”Chez nous”. Hennes uppgift är att peppa partiets valarbetare i nordvästra Frankrike som ska övertyga byborna att rösta på högerextrema ”Patriotic bloc”. Bland åhörarna sitter brunetten Pauline (spelad av ”Rosetta”-skådespelaren Émilie Dequenne), en empatisk och jordnära sjuksköterska som skickligt snärjs i partiets spindelnät. Efter viss tvekan har Pauline till och med låtit sig övertalas att blondera håret och kandidera för borgmästarposten när partiet behöver en respektabel frontfigur i en nedgången nordfransk by. Som av en händelse leds partiet av en järnlady i blonderad pagefrisyr, spelad av Catherine Jacob. Inte oväntat rasade Nationella fronten mot filmen redan när trailern för ”Chez nous” lanserades inför franska biopremiären i slutet av februari. Partiets chefsstrateg, Florian Philippot, kallade filmen ”skandalös” och ”oacceptabel” och avfärdade den som en ”kalkonrulle” efter att ha sett trailern. Han fick genast eldunderstöd av NF-politikern Steeve Briois, borgmästare i Hénin-Beaumont, samma krisdrabbade region i nordvästra Frankrike där filmen utspelar sig: ”Stackars Marine Le Pen som parodieras av fetknoppen Catherine Jacob, en verklig skräpfilm...” skrev han på Twitter. Belgiska regissören Lucas Belvaux svarade att han inte är ute efter att specifikt attackera Nationella fronten, utan snarare vill dissekera populismens mekanismer och provocera fram en diskussion: ”Jag är intresserad av väljarna, inte politiska partier.” För alla som har sett filmen är Belvauxs fokus ganska tydligt, men Nationella fronten har rätt när det gäller en sak – man behöver inte vara statsvetare för att se att filmen är ett tunt maskerat porträtt av Marine Le Pen. Däremot är ”Chez nous” ingen kalkon (filmen har fått över medel i betyg av franska kritiker). Tvärtom känns den som en autentisk fallstudie som speglar de politiska stämningarna i dagens splittrade Frankrike. Det är ingen slump att filmen utspelar sig i den krisdrabbade nordvästra delen av landet där Fronten firat framfångar i en miljö som präglas av social misär, utanförskap, klaustrofobiska bostadsmiljöer och stigande kriminalitet. I ett pojkrum sitter sonen till Paulines bästa väninna och lägger ut egna propagandafilmer på nätet där ett plan får Eiffeltornet att kollapsa och snabbt bli ersatt av en gigantisk minaret. Utan att bli för övertydligt didaktisk eller demonisera tecknar Belvaux en ganska nyanserad bild – trots att dramatiken ställs på sin spets av att Pauline är dotter till en populär kommunistisk fackföreningsarbetare och samtidigt dejtar sitt gamla ex från högstadiet, en på ytan småcharmig, vältränad hunk till fotbollstränare som tar sig an hennes barn. Fasaden rämnar när det visar sig att pojkvännen kastats ut från ”Patriotic bloc” på grund av sin våldsamma läggning och att han numera är medlem i en nynazistisk paramilitär grupp som terroriserar migranter och minoriteter. Framför allt ger filmen en trovärdig inblick i kulisserna till ett populistparti som gör allt för att putsa upp varumärket och försöker tvätta sin gamla smutsiga byk. I ”Chez nous” vaknar Pauline upp i grevens tid. Nu återstår att se om även de franska väljarna kan motstå Marine Le Pens bländvita leende.


Svensk kortfilm uttagen till Cannes

Summary: Niki Lindroth von Bahrs ”Min börda” tävlar vid årets filmfestival i Cannes.

Svenska Niki Lindroth von Bahrs kortfilm ”Min börda” tävlar i sektionen Quinzaine des réalisateurs (Directors’ fortnight) vid filmfestivalen i Cannes. Det är Lindroth von Bahrs Cannesdebut. ”Min börda”, där animerade nakenmöss dansar och sjunger, har tidigare visats på Göteborgs filmfestival, där den vann kortfilmspriset Startsladden och röstades fram till publikens val för bästa kortfilm. Läs mer: Julia Thelins ”Push it” tävlar i Cannes ”Min börda” kommer även att visas i tävlingssektionen för kortfilm på världens främsta animationsfestival Annecy i juni. Filmfestivalen i Cannes pågår mellan den 17 och den 28 maj.


Stort sparpaket på TV4

Summary: TV4:s ägare Bonnier Broadcasting ska spara närmare 400 miljoner kronor, vilket kommer att beröra drygt ett 90-tal tjänster inom främst TV4, C More och Bonnier Broadcasting.

Nyhetsbolaget avvecklas som bolag samtidigt som TV4Nyheterna åter flyttar in i kärnverksamheten. TV4 beskriver sparpaketet som ett nödvändigt omställningsprogram på en mediemarknad i snabb förändring. Målet sägs vara att säkra den publicistiska verksamheten. – Vi vill rå över vår egen framtid, och förekomma snarare än förekommas. Pilarna pekar just nu åt rätt håll, så det handlar inte om att parera 2017, som snarare ser ut att kunna bli ett bra år intäktsmässigt. Den här omställningen gör vi med blicken riktad två år framåt, då vi ser behovet av en ännu högre transformationshastighet från linjärt till digitalt. Vi har beskrivit vår strategi som en resa från tittare till användare och där har vi kommit långt, säger Casten Almqvist, vd för TV4 och Bonnier Broadcasting, och pekar på att TV4 Play just passerade 2,9 miljoner inloggade användare. Majoriteten av de drygt nittiotal tjänster som berörs finns idag inom TV4, C More och Bonnier Broadcasting. Förutom samgåendet mellan nyhetsverksamheten och den övriga programverksamheten på TV4 kommer samarbetet mellan C More och TV4 att fördjupas. Det gäller områden som marknad, kommunikation, digital publicering och planering. Till hösten avvecklas de linjära kanalerna TV4 Komedi och TV4 Fakta XL. Besparingarna inom nyhets- och samhällsverksamheten ska inriktas på chefsledet och administrationen, för att skona så många redaktionella tjänster som möjligt. Ett redan nu framlagt förslag innebär att antalet riksreportrar minskar från 24 till 18 och de mindre redaktionerna i Jönköping, Norrköping, Falun och Sundsvall avvecklas. Även ett antal redaktionella tjänster på centralredaktionen i Stockholm kan beröras. TV4:s ägare Bonnier Broadcasting befinner sig i ekonomisk uppförsbacke. Enligt branschtidningen Resumé föll omsättningen med 350 miljoner till 7,4 miljarder kronor 2016. Samtidigt gjorde C More en brakförlust på 400 miljoner kronor vid en omsättning på 1,4 miljarder. I likhet med andra mediehus har TV4 svårt att ta betalt för innehåll på nätet. TV4 Play har lockat många nya tittare, men när tv-konsumenterna går över från tablå-tv till strömnings-tv minskar intäkterna. För tre år sedan väckte TV4:s nedläggning av sina lokala nyhetssändningar stor uppmärksamhet. Då försvann 140 tjänster.


Poddaktuelle träningsprofilen Richard Simmons: ”Jag är inte borta, bara lite under isen”

Summary: Richard Simmons, den amerikanska träningsguru som drog sig tillbaka från rampljuset 2014, är inte borta. Ett uttalande på hans Facebooksida tillbakavisar de frågor som den populära podden ”Missing Richard Simmons” ställer.

En dag, i februari 2014, slutade Richard Simmons att komma till jobbet. Han var sedan åttiotalet världskänd som träningsprofil och höll i populära träningsklasser i Kalifornien, men försvann plötsligt från rampljuset utan någon vidare förklaring. Läs mer: Här är DN:s nya podd – ”Kulturskymning” Om det – vad som egentligen hände – handlar podcasten ”Missing Richard Simmons”, som hade premiär i februari i år. Richard Simmons själv har nu för första gången uttalat sig i frågan. Läs mer: De 29 bästa poddarna På sin Facebooksida skriver han: ”Är ni inte trötta på att höra och läsa om mig?! LOL! Vid det här laget vet ni väl att jag inte är ’borta’, bara lite under isen.” Kommentaren från Simmons kommer två dagar efter att medierna rapporterat att han blivit tagen till sjukhus på grund av svåra magbesvär. ”Jag är säker på att jag kommer må bättre och snart får komma hem igen. Bara att veta att ni bryr er om mig har fått mig att må bättre”, skriver Simmons på sin Facebooksida.


Kritiken mot Bokmässan växer

Summary: Fler bokförlag sällar sig nu till kritikerna av Bokmässans relation till Nya Tider. I Expressen uttalar sig både Bonnierförlagen och Norstedts mot beslutet att välkomna den högerextrema tidningen till höstens mässa.

Tidigare har bokförlaget Ersatz meddelat att de bojkottar Bokmässan och i går skrev Natur & Kulturs vd Per Almgren ett brev till Bokmässans vd Maria Källsson. I dag framträder fler förlag med kritik mot Bokmässans beslut att välkomna Nya Tider till höstens mässa. Bonnierförlagen säger sig föra "en intensiv dialog" med Bokmässan om Nya Tiders deltagande. – Vi delar inte Bokmässans åsikt just nu, vi vill inte ha Nya Tider på plats, säger Bonnierförlagens vd Håkan Rudels till Expressen. Läs mer: Bokförlag kritiserar Bokmässan för Nya tiders medverkan Liksom Natur & Kultur har han framför allt reagerat på Expos avslöjande att en av personerna bakom en uppmärksammad film som uppmanar till "hembesök" hos journalister också är redaktör på Nya Tider. – Vi har ju pratat med mässan länge om det här, senast förra veckan hade vi ett flera timmar långt möte med dem om detta, och vi har haft mängder med telefonsamtal med dem efter avslöjandet, säger Håkan Rudels till Expressen. Läs mer: Hédi Fried om varför hon säger nej till Bokmässan: Rötter är djupa Också Norstedts förlagschef Eva Gedin uppger i Expressen att förlaget för "en väldigt aktiv dialog med mässan". Hittills är emellertid Ersatz det enda förlag som valt att hoppa av mässan i protest mot Nya Tiders medverkan. Norstedts ser Nya Tiders närvaro som en provokation, men betonar att det är viktigt att förlaget finns på plats under mässan. Natur & Kultur håller än så länge frågan öppen medan Bonnierförlagen inte utesluter att deras beslut om medverkan kan komma att omprövas. Läs mer: Elisabeth Åsbrink: Det är min demokratiska plikt att vara på Bokmässan I en tidigare version av texten kallades brevet från Natur & Kulturs vd för ”öppet”. Brevet var ställt direkt till Maria Källsson och ledningen för Bokmässan.


Sista natten med Jack och gänget

Summary: Jack Kerouacs roman ”On the road” gavs ut för 60 år sedan och förändrade den amerikanska litteraturen för alltid. Johan Svedjedal läser Gunnar Balgårds kärleksfulla bok om den bångstyriga beatgenerationen.

När började det? Ett svar utåt sett är den 7 oktober 1955, när Allen Ginsberg gjorde sin första offentliga uppläsning av långdikten ”Howl”. Ett annat är den 5 september 1957, när Jack Kerouac publicerade sin andra roman, ”On the road”. Även om ”Howl” först var främst en lokal händelse (uppläsningen skedde i San Francisco) väckte bägge verken uppmärksamhet nationellt och internationellt. På fler och fler ställen lärde sig unga människor (mest män) att fundera över sin generations främsta begåvningar och sticka tummen i luften. En ny litteratur hade handbromssladdat in i allvarets och bästsäljarnas kvarter, en som vid ankomsten luktade motorolja, benzedrine och bourbon. Vid mitten av femtiotalet hade Storbritannien sina arga unga män, USA sin beatlitteratur. Men beatlitteraturen hade varit på väg länge. Ginsberg ville sätta startpunkten till 1944, när han, Kerouac och William Burroughs träffades första gången. Hur denna litteratur kom till och förändrades är ämnet för Gunnar Balgårds kärleksfulla ”Jack & gänget. Om beatrörelsen i USA”. Flera decenniers läsning och reflexion ligger bakom boken – Balgård berättar hur han har följt denna litteratur ända sedan en sejour som student i USA vid slutet av femtiotalet. Litteraturen och beatrörelsen är numera en ocean. Själv har jag inte mer än doppat tån, men Balgård lever sedan åratal som en säl i vågorna av analyser, biografier, intervjuer och memoarer. En lång avslutande litteraturlista räddar lässommaren. Som titeln säger är Jack Kerouac den självskrivne främste bland likar i denna bok. Lika självklar är Allen Ginsberg, rörelsens outtröttlige arkivarie och impressario, och William Burroughs. I övrigt räknar Balgård med att rörelsen frambringade ytterligare sex betydande författare: Lawrence Ferlinghetti, John Clellon Holmes, Joanne Kyger, Diane di Prima, Gary Snyder och Philip Whalen. Men boken begränsas inte till dem. Med på bussen finns också personer som William Carlos Williams, Kenneth Rexroth, Neal och Carolyn Cassady. Tyngdpunkten i rörelsen kan alltid diskuteras, både efter litterära värderingar och om man väger in personlighetens betydelse, snarare än litterära kvaliteter. Balgård har också sinne för den ambivalensen. Stort utrymme ger han därför, naturligt nog, åt Neal Cassady. Han var central i beatrörelsen (inte minst som den brevskrivare som hjälpte till att förlösa Kerouacs spontana prosa), en charmör, fängelsekund, olycksfågel och drogmissbrukare. Det talade ordet var hans medium. Hans motormun måste ha gjort honom lika påfrestande som fascinerande: den som hade kunnat ansluta hans talorgan till ett elverk skulle sannolikt ha kunnat illuminera hela New York. Neal Cassadys liv var storstilat och eländigt, präglat av grandiosa planer, expansiv egoism, svek, krångliga kärlekshistorier, misslyckanden och obändig optimism. Hans dröm var att bli en stor författare – men hans stora begåvning låg i att parkera bilar (som han ”lånade” och buskörde). Snabbt blev han litterärt råmaterial för Jack Kerouac och andra. Beatlitteraturen är en egendomlig blandning av frigörelse och instängdhet. Den rymmer en enorm upptäckarglädje, en strävan att omfatta hela USA, en ambivalens inför den moderna världen (en blandning av välkomnande och äckel). Där finns uppror och längtan efter en ny frihet. Strävan efter friheten finns också i det litterära formspråket som ofta går mot det flödande, en talspråklig och detaljfylld blandning av poesi och prosa. Men litteraturen rymmer samtidigt sin egen baksida. Där finns i rättvisans namn en viss monotoni (tröttheten tätnar när personerna för n:te gången hoppar in i en bil, tar en pladdrig fylla, håller exalterade monologer). Politiskt pekade den i alla riktningar. Kerouac blev mer konservativ ju radikalare tiden blev. Ginsberg drömde vagt om den nya tiden på Kuba – men blev utslängd ur landet för sin homosexualitet. Grabbigheten inom beatrörelsen var ofta massiv. Fri sex för männen går före jämställdhet, kvinnorna ses ofta som gillrare av the tender trap (äktenskapets och försörjningspliktens fälla), de fina kvinnliga författarna inom rörelsen placerades av männen i dess utkant. Varför anslöt sig då kvinnor till rörelsen, som författare eller partners? Helt enkelt eftersom alternativet i femtiotalets USA föreföll många av dem värre: ett liv som hemmafru i förorternas små huslådor, instängd mellan kylskåpet och nervtabletterna. Beatrörelsen erbjöd något mer spännande. Rörelsens andra sida var längtan efter lugnet, det som kunde kallas det lilla, lantliga livet (fast småskaligheten egentligen kunde anses rymma hela universum). Kontemplation, meditation, buddism, frid och ensamhet – här var alternativet för den som hade tröttnat på att vara på väg i rent fysisk mening (eller på de andra beatförfattarnas ständiga svada). Att vara ensam på en bergstopp var en räddning från det moderna livets smatterband av intryck. Alla de här inre motsättningarna ser och analyserar Balgård. Hans bok är inte en kollektivbiografi (och hur fångar man en så ostyrig skara av individer?), utan främst en tematisk genomgång av huvudlinjerna i rörelsen. Här finns ämnen som ”Sex och kön”, ”Knark”, ”Jazz” och ”Klass” – men också pedagogiskt nödvändiga kortbiografier och historiska inplaceringar. Genom allt detta går Gunnar Balgårds viktiga huvudsynpunkt: beatlitteraturen ska i hög utsträckning ses som en arbetarlitteratur. Författarna opponerade inte bara mot ”finlitteratur”, utan ville också införa i litteraturen ”nya områden av samhällelig erfarenhet”, som Balgård uttrycker saken. ”Det är ju helt givet att den som liftar på vägarna i ett enkelt fordon, ser andra saker än den som reser bekvämt i sovvagn över en vid kontinent.” Som Balgård noterar hänger beatrörelsens sociala perspektiv också samman med dess intresse för jazzen, en konstform som också klassmässigt en gång kom underifrån (om än snart med många andra sociala och musikaliska influenser). Utan svårigheter kan Balgård rulla upp historien om hur beatrörelsen på många nivåer fungerade normbrytande. Den sökte inte bara ett nytt litterärt formspråk utan blandade ogenerat ”liv” och ”litteratur”, den struntade gärna i gränserna mellan högt och lågt, skildrade en skitig verklighet av bensinmackar, bakgator och sunkiga barer. Författarna höll sig helst borta från universitet, föreningsliv och fasta anställningar. Många av dem var homosexuella och bisexuella, med åtföljande stigmatisering: andra levde i fria heterosexuella förhållanden, med ungefär samma resultat. Balgård summerar beatgenerationens sociala insats: ”Den har bidragit med sin utsatthet, vistelser i frisk luft och natur, på bakgator, utan bagage eller barlast, som oskyddad tillvaro. Den iscensätter en utbrytning ur de fasta och anbefallda normer som ditintills gällt, i liv såväl som i litteratur.” Sant. Och tilläggas kan att rörelsen bidrog med en rad uppmärksammade skandaler – dråp, dödsfall, småbrott, drogmissbruk, åtal. Enbart Jack Kerouacs liv var tidvis en offentlig fylleriförseelse. Till det skandalösa i beatrörelsen hörde metoden att bryta ner gränserna mellan liv och litteratur, att skapa en stark realism. Många av författarna (med Kerouac i spetsen) gjorde sina egna och andras liv till sitt främsta ämne, oavsett hur provocerande inslag de rymde. Gary Snyder menade att poetens uppgift var att vara ”uppmärksam på sitt vardagsliv”, Allen Ginsberg panorerade sin poetiska filmkamera över en hord av människor som ofta får befolkningen i Lou Reeds texter att likna en söndagsskoleutflykt (”Howl” åtalades för obscenitet men frikändes). Liv och litteratur fördes också samman i de uppläsningar som bokstavligen upprätthöll sambandet mellan författaren och verket. Som Gunnar Balgård betonar präglades Kerouacs skrivande också genomgripande av strävan till verklighetsnärhet, nämligen genom hans metod att öva upp sitt seende genom att skriva detaljerade, realistiska prosaskisser. Ur den metoden – och inhemska litterära traditioner från Walt Whitman – kommer den säregna uppräkningsrealismen hos Kerouac. I hans prosa rusar detaljerna emot läsaren som hundra ivriga hundvalpar, kladdiga, irriterande men oemotståndliga. I USA fungerade beatrörelsen länge som ett löst sammanhållet litterärt kotteri, utanför de akademiska sammanhang som ofta är av stor betydelse för amerikanska författares försörjning. Gruppkänslan var stark och långlivad. Med åren sögs dock också många beatförfattare in i den akademiska sfären. Samtidigt fortsatte rörelsen att sprida sina influenser i helt andra sammanhang: i litteratur, rockmusik och film. För svenskt vidkommande finns en bred tradition av författare som på olika sätt har anknutit till beatförfattarna – däribland Sture Dahlström. Birgitta Stenberg, Gunnar Harding, Ulf Lundell och Bruno K. Öijer. Gunnar Balgård har tidigare skrivit fina böcker om bland annat C J L Almqvist och Helmer Grundström, men hans författarskap har nu fått ett nytt krön med ”Jack & gänget”. Boken är inte den sorts systematiska framställning där läsaren lätt kan pricka av datum, platser och personer. I gengäld är den en kärleksfullt genomlevd skildring av en bångstyrig litterär rörelse och dess sociala innebörd. Den är lika läsbar som läsvärd. Jack Kerouac ”On the road” (1957) Ofrånkomlig och irriterande, och i en legendarisk version skriven på en lång pappersrulle så han inte skulle förlora skrivtempo genom att behöva byta papper i skrivmaskinen. Jack Kerouacs genombrottsroman handlar om resor och festande, men kanske mest om unga män som inte vill växa upp och inordna sig. Carolyn Cassady ”Off the road: My years with Cassady, Kerouac, and Ginsberg” (1990) Välskrivna och osentimentala memoarer om männen i beatrörelsens centrum, men främst om vardagen bakom deras eskapader. Cassady älskade att vara en del av rörelsen, men inslagen av ynklighet hos de manliga anförarna framgår också med saklig tydlighet. Gunnar Harding & Per Planhammar (red) ”Beat! Poesi och prosa från beatgenerationen” (2005) Ett brett urval dikttolkningar av nio beatpoeter av redaktörerna Gunnar Harding och Per Planhammar, liksom flera andra kännare. Informativa kortintroduktioner och intervjuer. Det mesta av den berättande prosan och Ginsbergs ”Howl” saknas, men i övrigt ett skimrande urval.


Konstnären Banksy kan vara fyra personer

Summary: Gåtan om vem gatukonstnären Banksy egentligen är har gäckat konstvärlden i många år. Nu hävdar sajten The Daily Beast att fyra personer ligger bakom pseudonymen – och att de avslöjat en av dem.

Frågan om vem som döljer sig bakom aliaset Banksy är ett av konstvärldens stora mysterier. Den brittiske gatukonstnären har varit aktiv sedan början av 1990-talet och gör graffiti- och stencilmålningar ofta i offentliga miljöer. Men konstnären har lyckats hålla sin identitet hemlig trots många spekulationer och försök att avslöja hen. Eller dem – författaren William Kasper håller, enligt sajten The Daily Beast, på att skriva en bok om Banksy där han för fram teorin att det är fyra personer som verkar under namnet. Och Daily Beast hävdar nu att de knäckt en del av gåtan. En av de fyra ska vara graffitikonstnären James Hallewell, som också använder pseudonymen Ame. Bevismaterialet ska vara en nio år gammal bild där Ame enligt Kasper arbetar på ett Banksyverk i Israel. Det är inte första gången någon hävdar att de knäckt Banksygåtan. 2008 skrev tidningen Mail on Sunday att Banksys riktiga namn var Robin Gunningham. En annan teori som förts fram är att Banksy i själva verket är frontmannen i triphopbandet Massive Attack, Robert del Naja, eftersom Banksys målningar dykt upp på platser som överensstämmer med bandets turnéschema. Men ingen har ännu definitivt löst mysteriet.


Nytt skivbolag specialiserar sig på spoken word

Summary: Nu har poesi i talad form fått ett eget skivbolag i Sverige. Först att ges ut är den värmländske poeten Ismael Ataria.

Talad poesi, så kallad spoken word, har fått sitt första egna skivbolag i form av Verbal Alfa. Det startas, som underetikett till independentbolaget Swingkids i Göteborg. Grundare är estradpoeten och tidigare svenske mästaren i poetry slam, Oskar Hanska. Den första poet som släpps är den värmländske poeten och Frödingstipendiaten Ismael Ataria, som under 2017 varit aktuell på Västanå teater. Albumet heter “Blod, svett, kalorier & korstecken” och innehåller även musik av David Engström. – Ambitionen är att förvalta den enastående spoken word-poesi som redan uppförs på scener över hela landet och fylla saknaden av svensk poesi på etablerade strömingstjänster, säger Oskar Hanska i ett pressmeddelande.


NRK har löst musikrättigheter — se nya ”Skam” redan nu

Summary: SVT Play kommer att lägga ut första nya ”Skam”-avsnittet dagen efter att det har sänts i sin helhet i norsk tv. Svensk premiär för fjärde säsongens första avsnitt blir på påskafton, lördag den 15 april.

I fredags klockan 12 lade norska P3 ut en trailer för den fjärde säsongen av ”Skam”, där Sana kommer att vara huvudperson. När DN hade kontakt med press- och kommunikationsavdelningen i fredags efter lunch hade den ännu ingen information om vare sig något premiärdatum i SVT Play eller att säsongspremiären i Norge sker denna vecka. Men nu är premiärdatum för SVT Play satt till lördag den 15 april, på påskafton. Läs mer: Allt du behöver veta om ”Skam” Det första klippet från det första avsnittet av den fjärde säsongen släpps på NRK i dag måndag, klockan 13.28. Under tidigare säsongspremiärer har ett klipp om dagen från måndag till torsdag satts ihop till ett helt avsnitt på fredagen, vilket tyder på att det första avsnittet av säsong fyra i Norge sänds i sin helhet på fredag den 14 april. SVT:s vd Hanna Stjärne har i Ekots lördagsintervju beskrivit ”Skam” som SVT:s största tv-serie genom tiderna (även om det senare visat sig vara oklart ifall ”Skam” överträffar tittarsiffrorna för julkalendern ”Selmas saga”). Serien produceras av norska NRK. Tidigare har tittare i Sverige och andra länder som inte orkat vänta på att tv-serien ska köpas in och översättas sett ”Skam” på norsk webb-tv, men i januari blockerade NRK den möjligheten. Nu går dock de enskilda klippen från den nya säsongen på ”Skams” hemsida att se i hela Norden, efter att NRK fått musikrättigheterna på plats. Kan man inte ge sig till tåls går det alltså att se början på det första avsnittet redan nu, samt följa historien i realtid via bloggen där karaktärernas diverse uppdateringar i sociala medier och på sms också postas löpande varje dag.


EKG: Fick en ficka till slut

Summary: Kåseri. När jag kom tillbaka till Uppsala i veckan var det mesta sig likt. Med ett undantag; det var stört omöjligt att hitta en parkeringsplats.

Tänk, så lätt det är att bli nostalgisk. På gott och ont. I veckan var jag i Uppsala på jobb. Jag skulle intervjua en herre i sina bästa år. Jag tänker inte avslöja vem - det kommer i tryck inom en inte alltför avlägsen framtid. Nostalgin kom sig av att det var i Uppsala, på anrika Upsala Nya Tidning, jag gjorde min praktik för snart 40 år sedan (hoppsan, vart tog alla de åren vägen?) Då, våren 1978, var jag relativt nybliven körkortsinnehavare och tyckte att det var väldigt roligt att köra bil. Inte så att jag körde bil särskilt ofta eftersom jag inte hade någon. Däremot fick jag understundom låna styvfars bil för att slippa passa tåget de gånger jag hade helgtjänst. Innan han lånade ut bilen hade han lärt mig fickparkera, något jag är mycket tacksam över. När jag kom tillbaka till Uppsala i veckan var det mesta sig likt. Med ett undantag; det var stört omöjligt att hitta en parkeringsplats. Inte en endaste ficka. Lyxproblem? Visst, men om man nu kommer med bil till denna lärdomsstad - var sjutton ska man ställa den? Jag körde upp och ner längs Fyrisån och kvarteren där omkring medan klockan tickade på. Trots att jag hade varit ute i god tid insåg jag att det skulle gå åt pipan och är det något jag hatar så är det att komma försent. Jag hittade en plats till slut - vid Helga Trefaldighets kyrka. Det fanns en ensam plats kvar och jag jublade inombords samtidigt som kyrkklockorna ringde ödesmättat till begravningsgudstjänst. Klockringningen fick mig att skämmas lite. Här sitter jag i bilen och bekymrar mig över något så futtigt som en p-plats samtidigt som en skara svartklädda människor samlas för ett sista avsked, något jag funderade över när jag försenad gick längs Drottninggatan. Hur som helst fattade jag ett beslut där och då: Nästa gång jag åker till Uppsala - och det gör jag gärna - ska jag ta lärdom av detta och vara ute i extra, extra, extra god tid. I alla fall om jag kommer med bil. För även om bilen går som tåget på motorvägen blir det tvärnit i jakten på p-plats.


Hon är huvudperson i fjärde säsongen av ”Skam” – med premiär på måndag

Summary: Karaktären Sana är huvudperson i den fjärde, och sista, säsongen av den norska dramaserien ”Skam”.

Under fredagen släpptes den efterlängtade trailern till fjärde säsongen av ”Skam”, där både premiärdatum och huvudperson avslöjas. Trailern visas på den norska tv-kanalen NRK:s hemsida. Läs mer: Allt du behöver veta om ”Skam” Redan på måndag, den 10 april, kommer det första klippet från den fjärde säsongen. Och i centrum för trailern – och säsongen – står Sana Bakkoush. Spelad av Iman Meskini var Sanas karaktär förhandstippad att bli huvudperson i den omåttligt populära norska dramaserien om ett gäng norska gymnasieungdomar. Läs mer: ”Skam” – så bra att unga svenskar lär sig norska I videoklippet står också att läsa att den fjärde säsongen blir den sista. Tidigare säsonger har handlat om karaktärerna Eva, Noora och Isak. Serieskaparen Julie Andem skriver på Instagram att ”Skam”-fansen inte ska vara ledsna över att serien såsmåningom kommer att ta slut, och att hon kommer att sakna dem.


Eurovisionkonflikten mellan Ryssland och Ukraina trappas upp

Summary: Eurovisionkonflikten mellan Ryssland och Ukraina fortsätter. Nu anklagar det ukrainska tv-bolaget arrangörerna EBU för att ta Rysslands sida i den ”politiska provokationen som Ryssland iscensatt”.

Förra veckan skrev arrangörerna EBU:s generaldirektör Ingrid Deltrene ett brev till Ukrainas premiärminister Volodymyr Hrojsman, där hon i hårda ordalag kritiserade Ukraina för att de inte beviljar den ryska artisten Julia Samojlova inresetillstånd i landet för Eurovision song contest i mitten av maj. Där hotade hon också Ukraina med avstängning från tävlingen under kommande år, och skrev att flera andra länder hotar dra sig ur tävlingen om beslutet inte ändras. Nu har det ukrainska tv-bolaget UAPBC, som är medlemmar i EBU, svarat Deltrene. Ukraina har själva ”alltid respekterat värdlandets lagar och regler”, skriver UAPBC i sitt uttalande, och kräver detsamma av Ryssland. ”Vi är förvånade över att EBU:s generaldirektör riktar sin relevanta ’frustration’ och ’vrede’ mot den ukrainska, och inte den ryska parten”, fortsätter uttalandet. UAPBC anklagar också EBU för att ta Rysslands parti i den ”politiska provokationen som den ryska sidan iscensatt”. Anledningen till att Julia Samojlova inte beviljas inresetillstånd är att hon för två år sedan uppträdde på Krimhalvön, och reste dit via Ryssland utan att ha tillstånd från Ukraina. Det bryter mot ukrainska lagar. Läs mer: Ryssland säger nej till Eurovision via länk Just nu råder ett dödläge mellan parterna i Eurovisionkonflikten, och det är oklart om Ryssland kommer att delta i tävlingen.


”Han var vass och älskvärd”

Summary: Programledaren och journalisten John Chrispinsson är död. Han arbetade i många år för SVT och Sveriges Radio och skrev också flera böcker om historia.

John Chrispinsson avled hastigt på måndagskvällen, bekräftade hans familj för SVT. Chrispinsson var en av SVT:s starka profiler. Han kom till SVT 1988 och jobbade bland annat med ”Svepet”, ett direktsänt aktualitetsmagasin. 1989 programledde han Melodifestivalen tillsammans med Yvonne Ryding. Under det senaste decenniet har han arbetat med många av SVT:s stora direktsändningar som valvakan 2010, kronprinsessan Victorias bröllop och Nobelbanketten. DN:s Johan Croneman gick på Journalisthögskolan i Göteborg samtidigt som John Chrispinsson, från 1975 till 1977. – När han dök upp i tv tyckte nog alla att han hade hamnat helt rätt. Han var, om man ska klyscha sig lite, en naturbegåvning. Han verkade verkligen tycka om att vara i tv, och då gör man ofta ett väldigt bra jobb, säger Johan Croneman. Vad kommer du att minnas från hans karriär? – Han kunde vara jäkligt vass, riktigt supersylvass, om han bara ville. Under den supercharmiga polerade ytan var han också en väldigt skarp journalist, även om han ofta valde att vara älskvärd. Han hade en syrlig ton, som man kan tycka att han borde ha utnyttjat oftare – den kom inte fram så ofta i tv som den kanske borde ha gjort. Hur minns du honom från er skoltid ihop? – Journalisthögskolan var en enda stor politisk diskussionsklubb på min tid – man bråkade om medier i två år. Bland alla proggiga vänsterstudenter stod John ofta utanför och tittade på. Han såg det nog som ett stort spektakel. Under 1990-talet arbetade John Chrispinsson på Sveriges Radio med program som ”God morgon världen” och ”Förmiddag i P1”. John Chrispinsson var också vetenskapsjournalist. Han studerade nationalekonomi och historia och startade långkörarprogrammet ”Historiska klubben” i P1. Han har skrivit fyra historiska fackböcker, senast ”Den glömda historien – om svenska öden och äventyr i öster under tusen år” som kom ut 2011. Chrispinsson valdes vidare 2011 in som ledamot i Stockholms stads skönhetsråd och mottog samma år Kungliga Vitterhetsakademiens inskriftsmedalj i silver. Kulturjournalisten Ulrika Knutson var sedan länge vän till Chrispinsson. – Han hade en sällsynt social begåvning för att skapa värme och goda samtal. Han fick människor att känna sig avspända och intelligenta. Han hade en torr humor, var korrekt och samtidigt okonventionell. Jag har aldrig hört eller sett honom göra något dåligt, man han var aldrig nöjd och jobbade alltid oerhört mycket, säger Ulrika Knutson. Staffan Dopping, kommunikatör och journalist, arbetade under en tid ihop med John Chrispinsson på Sveriges Radio och minns honom som en journalist med bredd – och en expert på direktsändningar. – Han kunde göra producenterna nippriga eftersom han inte brukade skriva några manus till sina intervjuer. Han behövde inte det, han använde sin espri i stunden och fick alltid dem han intervjuade att slappna av, säger Staffan Dopping. Hanna Stjärne, vd för SVT, skriver i en kommentar till DN: – John Chrispinsson var fantastiskt kunnig inom en mängd olika ämnen. Samtidigt hade han en stor ödmjukhet och var oerhört skicklig på att göra saker begripliga för många. Ända sedan 80-talet har han bidragit till SVT i allt från melodifestivaler till valvakor. Han kommer att saknas djupt, både av publiken och av sina kollegor. John Chrispinsson blev 60 år gammal.


Wolf Erlbruch: Det var en chock när jag fick beskedet

Summary: Den tyske barnboksillustratören Wolf Erlbruch är årets mottagare av litteraturpriset till Astrid Lindgrens minne, Alma-priset. ”Jag vill aldrig göra skillnad mellan vuxna och barn”, säger Erlbruch till DN.

Wolf Erlbruch har slagit sig ned i trädgården hemma i tyska Wuppertal. Telefonen ringer oavbrutet. Några timmar tidigare fick han beskedet från Alma-juryn. Erlbruch får världens finaste barn- och ungdomslitteraturpris – och blir samtidigt fem miljoner kronor rikare. – ?Åh, gud. Det var en chock när jag fick beskedet i morse. Det är konstigt att få så mycket pengar. Jag hoppas inte att jag gör något dumt. Jag behöver nya byxor. Jag ska köpa några fina, säger Wolf Erlbruch till DN. Läs mer: Årets Alma-pris till Wolf Erlbruch. Illustratören har länge varit en beundrare av Astrid Lindgrens författarskap. Erlbruch läste böckerna för sin son och blev tagen av Lindgrens förmåga och vilja att göra barn och vuxna till jämlikar. – ?Det innebar att barnen kunde diskutera världen och ha små filosofiska samtal istället för att hela tiden sitta framför datorer, säger Wolf Erlbruch och fortsätter: – ?Jag vill aldrig göra skillnad mellan vuxna och barn. Barn behöver inte rosa elefanter eller mysiga katter. De vill ha mer intressanta berättelser som är nya för dem. De ska kunna fråga om allting och vara tillsammans med sina föräldrar, säger Wolf Erlbruch. Läs mer: Lotta Olsson: Vackraste bilderboken jag läst. Wolf Erlbruch föddes 1948 i Wuppertal i Tyskland. Som 19-åring började han studera grafisk design, något som ledde honom in på en karriär som illustratör inom reklambranschen. 1985 debuterade han som barnboksillustratör med bilderna till James Aggreys ”Örnen i hönsgården”. Alltsedan debuten har Erlbruch gjort sig känd som en illustratör som inte skyr tungt existentiella ämnen. Bilderna framstår ofta som tredimensionella. Motiven ser ut att vara i rörelse. Illustratören inspireras av sin de små tingen i sin omvärld, från konsten likväl som från vardagliga händelser. – Färger får mig att tänka. Jag vill se hur en speciell färg kan leda vägen genom berättelsen. Men i mina egna böcker börjar alltid med texten. När det finns musik i texten, då försöker jag också hitta rätt musik i färgen, säger Wolf Erlbruch. På väggen i sin studio har Erlbruch fäst ett citat: ”Nur auf den zufahl ist verlass” (grovt översatt ”Endast slumpen går att lita på”) Han vill inte planera, berättar han, bara låta saker hända. – Jag springer inte och letar efter händelser. Jag väntar på att de dyker upp. Ibland är det bara en bit papper som känns rätt, som kan formas till en liten mans ansikte. Sedan bara fortsätter det. Det är så jag arbetar, säger Wolf Erlbruch. Läs mer: Lotta Olsson: Wolf Erlbruchs universum är oändligt. Erlbruch är representerad på svenska med ett tiotal böcker. Gärna står favoritmotivet björnen i fokus för illustrationerna men Erlbruch är mest känd för den lilla mullvaden i den internationella bästsäljaren ”Det var det fräckaste!”, skriven av Werner Holzwarth. Boken handlar om en arg liten mullvad som träffas av en bajskorv i huvudet för att sedan ge sig ut på jakt efter den skyldige. Erlbruch blev introducerad till texten redan under tiden som reklamillustratör. Förlagen var på den tiden ointresserade – men Erlbruch ville ge berättelsen ett nytt försök. – ?Jag tyckte om att forma och skapa i liv i den bruna färgen. Plötsligt uppenbarade sig historien. Redaktören hade svårt att väcka intresse bland köparna, men vet du vad som är bra med mullvaden? Barnen gillade den! Barnen övertalade föräldrarna att köpa boken. Det är så roligt att höra. Och det har ju resulterat i miljontals böcker, säger Wolf Erlbruch och skrattar. Wolf Erlbruch är sedan tidigare mångfaldigt prisbelönad, bland annat med Deutscher Jugendliteraturpreis både 1993 och 2003, samt med Hans Cristian Andersen Medal för sitt samlade verk, som han tilldelades 2006. Chocken över att tilldelats Alma-priset kommer dock inte att gå över i första taget, säger Erlbruch från trädgården i Wuppertal. – Jag tror att de kommer fortsätta jaga mig över telefon. Jag ska fortsätta dagen så här tills jag somnar, säger Wolf Erlbruch. Läs mer: Årets Alma-pris till Wolf Erlbruch.


Leif Zern: Personerna i Lars Noréns stilleben har bara döden gemensamt

Summary: Lars Noréns Stilla liv" har hamnat i blåsväder. Men Leif Zern har svårt att uppröras av tråkig teater. ”Det som upprör mig är det jag i brist på bättre vill kalla människosynen”, skriver Zern.

Lars Noréns senaste pjäs – "Stilla liv" på Dramaten – har hamnat i blåsväder. I måndags kunde man höra Thomas Nordegren fullkomligt explodera av upprördhet (P1, ”Nordegren & Epstein”). Det var inte tredje världskriget utan den sämsta teaterföreställning han hade sett. Nordegren brukar gå på teater och har en del att jämföra med. ”Stilla liv” var genant usel med mera i samma stil och saknade dessutom repliker. Skandal. Själv har jag svårt att bli upprörd när jag ser tråkig teater. Min erfarenhet, som jag delar med många, är att teater har en enastående kapacitet att vara tråkig. Det som upprör mig mer än monotonin i ”Stilla liv” är det jag i brist på bättre vill kalla människosynen. Som även Nordegren upptäckt förekommer aska och en urna vid ett tillfälle på scenen. Inte nog med det – här finns över huvud taget inga levande människor i den kavalkad av 104 korta tablåer som bildar en sammanhängande berättelse med ett genomgående tema: döden. Läs Leif Zerns recension av ”Stilla liv” Om Noréns pjäs påminner om någonting är det Peter Handkes ”Timmen när vi inte visste någonting om varandra”, ett ordlöst mästerverk som det förvånar mig att Dramaten eller Stockholms stadsteater aldrig spelat. På Hipp i Malmö har den satts upp med viss framgång. Hos Handke är det vardagen – speglad genom ett antal anonyma roller – som framträder i ett benådat ljus. Läser man programbladet till Noréns föreställning tycks det vara något liknande han söker. En samling citat ur Robert Bressons bok ”Anteckningar om filmkonsten” pekar i den riktningen, till exempel: "Framkalla det oväntade". Hos Norén inträffar snarare det motsatta. Människans bestämmelse är att dö. Människans essens är aska. Människans sanna väsen är den vita benknotan som vilar på scengolvet. Svepningen. Jordhögen. Det ivriga fotograferandet ingår i denna försvinnandets ikonografi, som om det lilla liv som återstår måste dokumenteras innan det är för sent. En och annan kitschig ängel passerar revy. Det tempus som råder är det förflutna. Även den dödfödda bärs fram till fotografen. Lars Noréns ”stilleben” förtjänar inte desto mindre att tas på allvar. Att en dramatiker gör det oväntade bör alltid uppmuntras. Döden är ett utmärkt ämne, även om den är svår att gestalta i det som för mig framstår som teaterns eget sanna väsen: förmågan att skapa liv. Läs mer: Lars Norén slutar med ny trilogi


Donald Trump-imitatör programleder ny amerikansk satirshow

Summary: Efter pratshowerna om Donald Trump kommer en pratshow med Donald Trump.

Tv-kanalen Comedy Central meddelar att en ny pratshow har premiär i slutet av april. Värd för programmet är ingen mindre än Donald Trump – eller, rättare sagt, Donald Trump-imitatören Anthony Atamanuik i rollen som den amerikanska presidenten. ”The president show” ska sändas varje torsdag kväll på amerikanska Comedy Central, från ett fiktivt Ovala rummet, och innehålla gäster och sketcher. – Att skratta åt presidenten är en stolt amerikansk tradition, och vi hoppas inte göra någon besviken. Men vårt politiska system är för trasigt för att vi ska nöja oss med att skämta om en enda man – även om han är en katastrofal, löjlig liten pojke, säger Anthony Atamanuik i ett uttalande. Som sidekick har Trump-karikatyren i ”The president show” sin vicepresident Mike Pence, spelad av Peter Grosz. Grosz är sedan tidigare kanske mest känd för sin roll som oljelobbyisten Sidney Purcell i satirserien ”Veep” med Julia Louis-Dreyfus. Det senaste året har så gott som samtliga amerikanska pratshower på olika sätt gjort narr av Donald Trump. Skådespelaren Alec Baldwins imitation av presidenten har hyllats, upprört presidenten själv, och, rapporterades häromdagen, ska pensioneras till sommaren.


Michail Zygar skildrar makten i Ryssland

Summary: Den ryska författaren Michail Zygar får strålande recensioner för sin bok om männen i Kreml, som nyligen kom ut på svenska. I kväll berättar han om sin bok på Kulturhuset i Stockholm.

– Jaså, den fick bra recensioner i Sverige? Kul, tack så mycket, säger Michail Zygar när jag talar om för honom att hans bok ”Männen i Kreml” har hyllats i de flesta stora svenska tidningar. Zygar, som i dag framträder på Kulturhuset i Stockholm, har själv inte hunnit hålla koll på framgångarna i Sverige. ”Männen i Kreml” kom ut på ryska för två år sedan och har vid det här laget sålt i över 150 000 exemplar bara i Ryssland. Den har blivit översatt till ett tiotal språk, bland annat engelska, tyska, franska, finska och kinesiska. Boken, en elegant insiderskildring om hur beslutsfattandet i Kreml går till, var ett resultat av ett långt och målmedvetet journalistiskt arbete. – Det som skiljer min bok från de flesta andra böcker i genren är att det inte är en bok om Putin. Det är en bok om systemet och det är väldigt kul att en fackbok kan bli så populär just i Ryssland. Jag samlade material i sju år. Det var ingen annan som gjorde det jobbet, att under en längre tid samtala med källor som nästan aldrig ger några intervjuer. Det stora ryska intresset beror enligt Zygar på att ryssarna själva vill veta vad som sker. Framför allt vill den unga generationen veta det. – De senaste demonstrationerna i Moskva visar tydligt att unga ryssar är väldigt intresserade av sitt samhälle. En stor del av dem som köper mina böcker och kommer på författarträffar är unga människor, under 25 år. De minns inte den epok jag beskriver i boken eftersom de var barn då och de vill veta mer. Folk över huvud taget vill förstå vad som sker. Just nu jobbar Zygar på sin fjärde bok, som ska heta ”Imperiet måste dö” och kommer ut i höst, lagom till 100-årsjubileet av ryska revolutionen. Boken handlar om åren 1901–1917 och ges ut parallellt på ryska och engelska. – Metoden är exakt densamma som i min bok om Kreml, det vill säga jag använder mig av ursprungskällor. Jag kan inte intervjua människor från den perioden men det gör ingenting eftersom de har lämnat efter sig en så stor mängd skriftliga källor i form av dagböcker och brev – vilket till och med gör det enklare! Zygars entusiasm är påtaglig. Det är den alltid så fort det handlar om att gräva och borra. – Det här är så intressant för det är en väldigt illa studerad period. Vilket är konstigt för det borde ju vara helt självklart att vi har studerat ryska revolutionen! Men en stor del av forskningen har gått ut på ideologiserad propaganda. Vad som egentligen skedde i samhället vet vi däremot inte, vi har en väldigt schablonartad historieskrivning där klasskampen betraktas som en självklar utgångspunkt. Också historieskrivningen utanför Sovjetunionen måste förhålla sig till den här propagandan, som placerar Lenin och Nikolaj II i huvudrollerna trots att det fanns en massa andra viktiga personer. De har helt och hållet försvunnit ur historieskrivningen. En sådan person som Zygar har valt att lyfta upp i sin bok är Irakli Tsereteli, en mensjevikledare av georgiskt ursprung. – Tsereteli var otroligt inflytelserik, i alla förhandlingar mellan de olika partierna var han nyckelpersonen. Men i Ryssland har många aldrig ens hört talas om honom. Inte heller talar vi om att Ryssland mellan februari och november 1917 hade en av de mest progressiva lagstiftningarna i Europa, det första landet som avskaffade dödsstraffet och ett av de första som gav rösträtt till kvinnor. Läs mer: Recension av Michail Zygars ”Männen i Kreml. Inifrån Putins hov” Michail Zygar. Ålder: 36 år. Bakgrund: Född i Moskva. Examen från diplomatutbildningen MGIMO. Krigskorrespondent för Kommersant 2000–09. Chef för politiska avdelningen på ryska Newsweek 2009–10. Chefredaktör för Rysslands enda oberoende tv-kanal Dozjd 2010–15. I dag fri författare och publicist. Böcker: ”Vojna i mif” (Krig och myter, krigsreportage) 2007, ”Gazprom – novoje russkoje oruzjie” (Gazprom – det nya ryska vapnet) 2008, ”Vsia kremljovskaja rat” (om det moderna Rysslands politiska historia) 2015. På svenska: ”Männen i Kreml” 2017 (Ordfront). Aktuell: ”Imperija dolzjna umeret” (”The empire must die”) kommer ut på både ryska och engelska hösten 2017. I kväll samtalar han med Anna-Lena Laurén på Kulturhuset i Stockholm.


Sofia Helin och Anne Lundberg i tv-serie med fokus på självmord

Summary: Skådespelaren Sofia Helin och programledaren Anne Lundberg har båda erfarenhet av självmord i familjen. I dokumentärserien ”30 liv i veckan” i SVT vill de uppmärksamma depression och självmord.

Sofia Helin, Anne Lundberg och Ullakarin Nyberg tränger sig ner bredvid varandra i en soffa. Sofia Helin är kanske mest känd som Saga Norén i dansksvenska succéserien ”Bron”, och Anne Lundberg som programledare för SVT:s ”Antikrundan”, men nu har de gjort dokumentärserien ”30 liv i veckan” ihop. I serien medverkar också Ullakarin Nyberg, psykiater, suicidforskare och författare. ”30 liv i veckan” handlar om självmord. Både Anne Lundbergs pappa och farfar tog sitt liv. Sofia Helins farmor försökte flera gånger begå självmord, och själv har hon sedan hon var barn lidit av återkommande depressioner, något hon tidigare berättat om i ett sommarprat i P1. Deras egna erfarenheter tas upp i programmet, de också möter människor som försökt ta livet av sig, anhöriga och experter på ämnet. – Jag går alltid på magkänsla i sådana här beslut, och det kändes rätt att vara med, säger Sofia Helin. Men inte förrän vi började jobba med det har jag förstått, genom reaktioner från min omgivning, vilket tabubelagt ämne det är. Folk frågar hela tiden hur jag orkar. Men jag har aldrig mått så bra som under tiden vi spelade in! Jag drivs i allt jag gör av att ta fram det förbjudna, det vi inte får prata om, och kommunicera ut det. Ullakarin Nyberg, som är med i programmet som expert, instämmer. – Det är precis det vi saknar – ett språk. Det är orsaken till att så många låter bli att söka hjälp, att man inte kan prata om det som händer inom en. Jag möter så många män som bär sitt lidande alldeles ensamma, utan att säga ett enda ord. Av de tre avsnitten handlar ett specifikt om mäns psykiska ohälsa och självmord. Fler kvinnor än män försöker ta sina liv, men 70 procent av de som begår självmord är män. Sofia Helin beskriver det som att män ”har dragit det kortaste strået”. – Om man aldrig har presenterats för möjligheten att kommunicera kring sina känslor, hur ska man kunna göra det när man blir sjuk? – Det verkar vara ett hårdare slag mot den manliga självkänslan att må dåligt, och det finns en särskilt stor risk bland äldre män som förlorat sin förmåga att ta hand om familjen, att arbeta, eller att prestera fysiskt fyller Ullakarin Nyberg i. Anne Lundberg säger att det finns ett stigma kring att nämna dödsorsaken just vid självmord. – Vi skriver ut att Gösta Ekman har gått bort i cancer, eller att en bussolycka i Härjedalen har tagit liv, men om någon begår självmord skriver man ingenting. Det öppnar upp för både spekulation och skam – det här är inget man pratar om. Vi hoppas få folk att förstå att det inte är mer skamligt att drabbas av depression än att drabbas av diabetes. Båda är sjukdomar som man kan medicinera mot. Sofia Helin citerar en expert från programmet. – Det kanske är de som blir sjuka som vi ska lyssna på, för de kanske har ett budskap till samhället. Det måste finnas en anledning till att exempelvis våra ungdomar inte mår bra, och då måste vi lyssna i stället för att tysta. – Självmorden minskar och har minskat under lång tid, men i två grupper ökar de i stället – bland människor mellan 15 och 24 år, och män över 80. Det säger något om hur ensamma människor i vårt samhälle kan vara, säger Lundberg. De tre medverkande i serien är överens om att det viktigaste budskapet i ”30 liv i veckan” är att människor som misstänker att någon i deras närhet – i klassen, på jobbet eller i sin vänkrets – mår dåligt måste börja ställa frågor, och ta sig tid att lyssna på de svar man får. – Vi lever i en tid av perfektionssträvan, och jag brinner för att rasera den. Den kan bara göra oss ensammare och olyckligare, säger Helin. Samtalet glider in på en gammal utländsk bild av Sverige som ett land med skyhög självmordsstatistik, som brukar sägas komma från ett uttalande av USA:s president under det tidiga sextiotalet, Dwight Eisenhower. – Det blev väldigt snabbt en sanning, och den hänger sig kvar även i dag. Det stämmer inte, men det stämmer att vår statistik är mer omfattande. Man ska vara väldigt försiktig med att beskriva verkligheten som värre än den är, men samtidigt ska man inte skönmåla den. Programmet är väldigt kunskapsrikt av den anledningen, det finns inte plats för något tyckande och troende, säger Ullakarin Nyberg. I första avsnittet av ”30 liv i veckan” pratar Sofia Helin om hur hon som barn lades in på sjukhus eftersom hon med flit slutade ta sin astmamedicin. Hon beskriver det som en sorts dramatisering av något hon i efterhand förstått var en depression. – Speciellt ungdomars sätt att kommunicera misstolkas ofta som uppmärksamhetssökande – och det är det också ibland, men det man då ska göra är ju att lyssna, inte avfärda det som ”ett rop på hjälp”. Ett rop på hjälp är inget att fnysa åt. – Människor vill ta plats, säger Ullakarin Nyberg. När man hoppar från en bro hoppar man ofta mot ljuset, mot staden, och inte bort från den. Överlag tar människor ofta sitt liv i trygga miljöer, i hemmet eller i närheten av det. Det är inte för att de är sadister, utan för att människor in i döden vill ha sällskap. ”30 liv i veckan”. ”30 liv i veckan” är en dokumentärserie i tre delar om självmord. Sofia Helin (”Bron”) och Anne Lundberg (”Antikrundan”) är programledare. Medverkar gör också Ullakarin Nyberg som är psykiater, suicidforskare och författare. Den är gjord av produktionsbolaget Titan för SVT. Första delen har premiär i SVT 1 och på SVT Play den 20 april kl 21.


”Homeland” tar revansch för sin misslyckade valprognos

Summary: Fake news-skapande trollfabriker djupt inbäddade i underrättelsetjänsten, som skildrades i avsnitt nio av ”Homelands” senaste säsong visar att serien är ikapp verklighetens Trump och ryska sociala medier-troll.

Den amerikanska senatens utredning av Kremlkopplingarna till president Trump liknar alltmer ett helt okej spiondrama. Skiftande lojaliteter, angiveri – och så helgens avslöjande att Ryssland avlönat 1.000 ryska sociala medier-troll för att påverka presidentvalet. Genom geohacking framstod de ryska agenterna som amerikanska väljare boende i så kallade swing states, delstater som väger jämnt i lojalitet mellan demokraterna och republikanerna, och de big data-beväpnade trollen twittrade kritiskt om Clinton i valfrågor som var avgörande i just där. Till och med profilbilder valdes för att synka med medborgare i staten i fråga. Och apropå helt okej spiondrama: var det inte just detta skeende, med fake news-skapande trollfabriker djupt inbäddade i underrättelsetjänsten, som skildrades i avsnitt nio av ”Homelands” senaste säsong? Visst var det. Därmed har serien tagit revansch med råge för den misslyckade prognosen för vem som skulle vinna valet – för att driva hem poängen helt har säsongsavslutningen nästa vecka titeln ”America first”, efter Trumps isolationistiska stridsrop. Kanske hinner ”Homeland” före verkligheten denna gång.


Ulf Öfverberg: Världen avvisade judarna oavsett hur de valde att leva

Summary: Assimilation, kosmopolitism eller sionism. Oavsett vilken strategi judarna i Wien och på andra platser valde avvisade omgivningen alla deras val. Lite som i dag. Det är den springande punkt som förbigås i diskussionen om Harry Scheins judiska identitet.

Oavsett om Harry Schein bar på en omedveten önskan om att förbli jude eller om han valde bort sin judiska identitet speglar hans livsval en erfarenhet som delades av åtskilliga judar från Centraleuropa. Deras erfarenhet av identitet, exil och tillhörighet kanske också har bäring på vår tids skeenden. Ett särdrag i den Centraleuropeiska judiska medelklassens identitet var kosmopolitismen. Därför hade många judar, exempelvis i det habsburgska Wien och på andra kosmopolitiska platser, en negativ inställning till nationalismen. I Wien fanns en progressiv medelklass; en judisk ”icke-judisk” medelklass vars position och strategier för att klara sig bestämdes av utbildning, tysk kultur, upplysningens etos, liberal politik och så klart av antisemitismen. Ett tydligt exempel på det var filosofen Karl Popper. Hans historia kan också kasta ljus över Harry Scheins val. Född i Wien 1902 i en medelklassfamilj som konverterat från judendom till protestantismen är Karl Popper ett utmärkt exempel för att visa på de strategier som stod till buds för judar som minoritet i det Habsburgska imperiet för hundra år sedan. Upplysningen möjliggjorde för judar att komma ut ur ghettona och bli medborgare på samma formella villkor som alla andra. Speciellt blev det tydligt i det mång- och övernationella habsburgska Österrike-Ungern. Familjen Popper valde en hundraprocentig assimilation i det Habsburgska riket. Det var det vanligaste bland Wiens judar. Det sades till och med att judarna inte bara var de mest lojala anhängarna av monarkin utan också de enda som var ovillkorligen österrikiska; alla andra minoriteter i det omfångsrika imperiet var missnöjda och strävade efter nationellt självbestämmande. Men med första världskriget försvann imperiet och mellankrigstiden innebar en ständigt växande etnisk nationalism, fascism och kommunism och en demokrati på reträtt. Slutet på assimilationssträvandena blev Förintelsen för dem som inte, likt Harry Schein och Karl Popper, lyckades fly. Liksom Harry Schein avvisade Karl Popper sin judiska bakgrund och förnekade dess betydelse. Assimilationen blev motpolen till antisemitismen och kosmopolitismen motpolen till nationalismen. Men i själva verket var det just deras judiska bakgrund som bestämde deras assimilationssträvanden. Kosmopolitismen och assimilationen var förlorarnas strategi. Men det fanns för Poppers och Scheins även andra alternativ, som sionismen. Även om Karl Popper bryskt avvisade även sionismen som förkastlig nationalism var den för andra judar både ett begripligt och önskvärt svar på antisemitismen i Europa. En antisemitism som i sin tur var ett resultat av den växande och hotande nationalismen. Också lite som i dag. Men sionismen var också ett annat svar på frågan om assimilering eller inte; sionismen som ett emancipatoriskt projekt. Valde judar sionismens idé om ett eget nationalhem kunde de välja självidentifieringens väg i ett eget land bortom andras uppfattningar. Assimileringen var inte längre nödvändig i ett eget land. Så alldeles oavsett om Harry Schein valde att ta avstånd från sin judiskhet för att han ville ”bort från etnisk och religiös grupptillhörighet till en upplyst nationell samhörighet på individens villkor” (Lomfors, DN 20/3) eller om det var just det misslyckade ”Houdinitricket” som avslöjade hans självhat som drev honom (Åsbrink, DN 13/3), var den yttersta orsaken att omgivningen betraktade det judiska som ett problem. Eller som Imré Kertész skriver: ”’Jude’ är inte en entydig kategori för andra än antisemiterna.” Alla de strategier som judar valde för att överleva – assimilation, kosmopolitism eller sionism – var försök till svar på ett grundläggande problem: att judar inte accepterades som de var. I dag står vi inför liknande problem. Judar accepteras inte. Landet där de kan vara sig själva, Israel, betraktas av många som internationell paria. Men inte endast judar utsätts för rasism, andra grupper stigmatiseras också av den framvällande nationalpopulismen. Det liberaldemokratiska öppna samhället är belägrat. Ibland känns det som endast EU står i vägen för en orgie i nationalpopulism. Karl Popper – och kanske även Harry Scheins – kosmopolitism var ett försök att lösa det problem som omgivningen gjorde judarna till. Deras problem och försök till lösningar är tragiskt nog desamma i dag. Läs mer: Elisabeth Åsbrink: Scheins Houdinitrick misslyckades Ingrid Lomfors: ”Harry Schein identifierade sig inte som jude”


Bob Dylan: Triplicate

Summary: En röst i osminkad närbild. Bob Dylan fullföljer sitt uttolkande av ”Den stora amerikanska sångboken” på tre skivor med hypnotisk inlevelse och en röst som vinner i uttryckskraft när den krackelerar.

I sina ”Memoarer” berättar Bob Dylan om sina besök på ett hak i det tidiga 60-talets New York, mest befolkat av jazzintresserade och litterära beatniks, som hade en jukebox. Och hur han ett par gånger la i en slant för att spela ”The man that got away” med Judy Garland, skriven av Harold Arlen som också hade gjort hennes ”Somewhere over the rainbow”. En raffinerat komponerad och textsatt musik tillhörande ”Den stora amerikanska sångboken” som fick Dylan att höra släktskapet med landsbygdsblues och folksånger. Och bli djupt tagen av dess ”bitterljuva, intensivt ensamma värld”. Utan att han ens kom på tanken att framföra den själv. Men den hade en tyngd och en relevans som han alltid var på jakt efter och därför upplevde som nutida – i motsats till den ”vansinnigt komplicerade moderna världen” som intresserade honom föga. När Dylan nu följer upp sina två senaste album, ”Shadows in the night” och ”Fallen angels”, med trippeln ”Triplicate” är det för att fullfölja sitt uttolkande av just ”Den stora amerikanska sångboken”. Och han gör det med en sådan hypnotisk inlevelse att man förstår precis vad han menar när han i den intervju som nyligen lades ut på hans hemsida säger att dessa sånger ”är något av det mest hjärtskärande som någonsin spelats in.” Jämför man exempelvis med Willie Nelsons lysande tolkningar av samma genre kan man inte undgå att höra hur mycket närmare in på benet Dylan kommer, att insatsen är så mycket högre. Det stannar inte vid det personliga. De tre skivorna stannar alla på trettiotvå minuter och innehåller tio sånger var (det ideala formatet för att få bästa ljud på en lp-skiva, enligt Dylan själv). Och det låter otroligt bra om bandet – varmt och fylligt, dynamiskt och kristallklart – med en osminkad närbild på Dylans röst som bara vinner i uttryckskraft när den då och då krackelerar. Men den treenighet som skivan är uppbyggd kring handlar framför allt om att ge känslan av ett drama, enligt Dylan inspirerat av såväl Aiskylos antika trilogi ”Orestien” som Frank Sinatras ”Trilogy”. ”Triplicate” är ett drama baserat på sånger från 20-talet till 50-talet om det hårda, vanliga eller romantiska jordelivet. Sånger som i dag håller på att falla ur minnet men som fortfarande bär på en stor sanning. Och en befrielse. Vägen dit börjar på den första skivan som heter ”’Til the sun goes down”, där temat är att livet håller på att försvinna ifrån en. Uttryckt i sånger som ”September of my years”, ”Once upon a time” och ”It gets lonely early” som tillhör de mest storslagna som skrivits. Efter den följer skiva nummer två, ”Devil dolls”, där tonen är jazzigare, tempot högre och känslan är mer av att befinna sig mitt i livet – berusande som i ”Imagination” eller galet glupskt som i ”The best is yet to come”. En stämning som stillnar och djupnar på den tredje skivan, ”Comin’ home late”, med den skriande ensamheten i ”You go to my head” och den avslutande ”Why was I born”. En sång från 1929 som, likt många andra på ”Triplicate”, trotsar meningslösheten och desillusionen och istället manar till att fortsätta att älska den du älskar vad som än händer. Bästa spår: ”That old feeling” (1), ”But beautiful” (2), ”When the world was young” (3) Läs mer: Bob Dylan får sin medalj av Svenska Akademien i helgen 7 citat från exklusiv intervju med Bob Dylan Vad är ”Den stora amerikanska sångboken”? Omfattar perioden från 20-talet till 50-talet. Kallas ibland för ”Amerikas klassiska musik” eftersom sångerna skrevs på noter och för att mycket av den uttrycksfullt färgade harmoniken är lånad från 1800-talets romantiskt klassiska musik. Stilen uppstod när refrängen lösgjorde sig från versen och blev en självständig form. Nästan alltid trettiotvå takter lång. Något som fick sångerna att fokusera på vissa känslostämningar i stället för att vara konkret berättande. De flesta av sångerna komponerades för att ingå i större sammanhang. Exempelvis i musikaler, filmer eller radioshower. Men fick snart eget liv tack vare att de spreds i olika covers på skiva, på dansgolv eller live i radio. De flesta av kompositörerna var vita men hade också öra för samtida jazz och blues. En länk som snart gjorde många av sångerna till standardlåtar inom jazzen. Och till ett ramverk för nytt harmonitänkande och improvisation. En av de främsta uttolkarna var Frank Sinatra. Av de trettio sångerna på ”Triplicate” är det bara en som inte spelats in av honom. Andra storheter är Billie Holiday och Ella Fitzgerald. Till Bob Dylans egna favoriter hör Sarah Vaughn.


Flera europeiska länder hotar bojkotta Eurovision song contest

Summary: Flera länder hotar nu dra sig ur Eurovision song contest – efter att Ukraina vägrar den ryska artisten inresetillstånd. Om beslutet inte ändras kan Ukraina bli uteslutna ur tävlingen.

Om inte Ukrainska myndigheter beviljar den ryska artisten Julia Samojlova inresetillstånd kan flera andra länder dra sig ur Eurovision song contest i maj. Anna-Lena Laurén: Julia Samojlova en bricka i ett politiskt spel Det skriver EBU:s generaldirektör Ingrid Deltrene i ett brev till Ukrainas premiärminister Volodymyr Hrojsman. Sajten ESCKAZ har publicerat brevet som i hårda ordalag ber Hrojsman att ändra beslutet. Vilka länder det är som hotar dra sig ur framgår inte av brevet. ”Om förbudet bekräftas av er, skulle det ha väldigt stora negativa konsekvenser för Ukrainas rykte som en modern, demokratisk, Europeisk nation”, skriver Ingrid Deltrene. ”Vi betraktar inreseförbudet för den ryska artisten som oacceptabelt”, fortsätter hon i brevet, och skriver också att det ukrainska tv-bolaget UAPBC kan uteslutas från framtida Eurovision song contest som konsekvens om beslutet inte ändras. Anledningen till att Ukrainska myndigheter gett Julia Samojlova inreseförbud är att hon besökte Krim för en konsert för två år sedan. EBU har erbjudit det ryska tv-bolaget att låta Samojlova tävla via länk, men det tackade tv-bolaget Channel One nej till. Ukrainas vice premiärminister har också skrivit på Twitter att det inte skulle lösa några problem, utan skulle vara ”lika mycket ett brott mot ukrainska lagar, som om hon beviljades inresa”. Eurovision song contest äger rum den 9, 11 och 13 maj i Kiev, Ukraina.


Svenska fotografer svarar Trump

Summary: Många stod frågande när Donald Trump pratade om ”det som hände i går i Sverige” i ett tal i februari. Nu ska Sveriges främsta fotografer skildra en verklig svensk vardagskväll i nya fotoprojektet ”Last night in Sweden”.

Det var lördagen den 18 februari som USA:s president Donald Trump i ett tal om de då nya inreseförbuden till USA yttrade de numera ökända orden i ett tal: ”När man tittar på vad som hände i går kväll i Sverige – Sverige! Vem hade kunnat tro det? Sverige!” Läs mer: De roligaste Twitterskämten om #LastNightInSweden Vad Donald Trump syftade på var dock oklart – senare visade det sig att han menade en omdebatterad dokumentär som sändes i tv-kanalen Fox kvällen innan. För några särskilda nyhetshändelser hade inte inträffat i Sverige den fredagen, tvärtom. Det var en högst ordinär dag. Och det är detta som förlaget Max Ström och stiftelsen Expressions of Humankind tar fasta på när man nu drar igång fotoprojektet ”Last night in Sweden”, där ett hundratal av Sveriges främsta fotografer kommer att ge en ögonblicksbild av Sverige under en helt vanlig kväll. – När stora medier ljuger om Sverige är det svårt för någon som sitter i Frankrike, USA eller Ryssland att bilda sig en egen uppfattning. Det är viktigt att vara en motvikt till detta. Vi har uppsåtet att komma så nära sanningen som möjligt i vårt projekt. Många av de här högerextrema sajterna som skriver om Sverige har tvärtom målet att komma långt bort från sanningen, säger Jeppe Wikström som är förläggare på Max Ström förlag. Läs mer: Efter Trumps uttalande söker världens journalister sanningen i Malmö Jeppe Wikström var också initiativtagare till de tidigare fotoprojekten ”A day in the world” (2012) och ”A day in the life of Sweden” (2003), som precis som den nya satsningen handlar om att skildra vardagen. – Vardagslivet dokumenteras alltför sällan. De dokument vi sänder till samtiden och framtiden handlar oftast om ond bråd död, och det är viktigt – vi kan inte låta bli att rapportera om kriget i Syrien och terrorattacker! Men lyckligtvis utgörs livet för de flesta av oss inte av den typen av händelser. Och det är viktigt att skapa vardagsdokumentation också, säger Jeppe Wikström. Bilderna kommer att tas under sju dagar i vår. Totalt kommer något hundratal fotografer att medverka – bland dem många av Sveriges främsta, och flera av DN:s medarbetare som Paul Hansen, Anette Nantell, Roger Turesson och Jonas Lindkvist. Vissa av fotograferna skickas ut på specifika uppdrag, till exempel till sjukhus, danslokaler, eller arbetsplatser. Men ett stort antal fotografer är också inbjudna att själva skicka in bilder och har fria tyglar. En jury kommer sedan att bestämma vilka bilder som kommer med i boken. – Vi vill ha en geografisk spridning, en spridning under veckodagar och en tematisk indelning. Juryn får en tuff uppgift, och alla bilder kommer inte att få plats, säger Jeppe Wikström. Linda Forsell är en av de fotografer som kommer att bidra till projektet. – Jag har alltid tyckt att det är viktigt att ge en bredare bild av saker och ting. Kanske mer nu än någonsin, det känns som att många uttalanden är förenklingar av verkligheten. Det är naturligt att det blir så i medierna, där man försöker hitta en tydlig vinkel. Men det är också viktigt med motpoler där man ger sig ut bland folk och tittar på vad som verkligen händer, säger Linda Forsell. Hon har bott och arbetat i USA i många år, och säger att den amerikanska Sverigebilden är spretig. – I New York träffar man ofta människor som ser Sverige som en förebild. I andra delar av USA möter man ibland motsatsen – människor som hänvisar till kommunism och Sverige i samma andetag. Det är extrema motpoler. Olle Wästberg: Därför lyckas inte Trump rubba den ljusa bilden av Sverige Vad vill du skildra i dina bilder till boken? – Ett rikt Sverige i form av mångfald, att Sverige inte bara är blont och blåögt. Och jag vill fånga situationer som inte bara innehåller elände – utan snarare visa saker som fungerar och är bra. I USA diskuteras en bild av ett Sverige som tar emot många invandrare och vissa hävdar att det håller på att gå helt åt skogen. Jag vill visa att det finns andra sätt att se det, en vidare bild. Det är klart att det är en utmaning att ta emot människor som är i kris – men det finns också så mycket positivt med det, en rikedom, säger Linda Forsell. Projektet kommer att resultera i en fotobok i både svensk och engelsk upplaga, med internationell distribution. Det planeras också en utställning i såväl fysisk som digital form. För att samla in pengar till projektet och få uppmärksamhet för det, har förlaget och stiftelsen nu dragit igång en crowdfundingkampanj på Kickstarter. Målet är 100 000 kronor, men Jeppe Wikström är inte orolig för att inte nå målet. – Vi tror att det finns stort intresse för det här, säger han. Vad tror du att läsaren får för känsla av att bläddra igenom den färdiga boken? – För oss i Sverige kommer känslan nog att vara: Ja, just så är det. Igenkänning. Utanför Sveriges gränser kommer man nog dels att bli överraskad: Jaha, är det så det är i Sverige! Men också känna igen ett antal allmänmänskliga beteenden och behov. Kärleken till familj och vänner, vardagsslitet, ungarna som ska läsa läxor, arbete som inte är klart i tid, oron för att få fram mat på bordet oavsett om man är stressad på grund av ekonomi eller tidsbrist, säger Jeppe Wikström. ”Last Night in Sweden”. Projektet är ett svar på USA:s president Donald Trumps uttalande om vad som hände ”i går kväll i Sverige”. Ett hundratal av Sveriges främsta fotografer kommer att skildra en vanlig kväll i Sverige. Bland dem som deltar finns flera av DN:s fotografer, som Paul Hansen, Roger Turesson, Anette Nantell och Jonas Lindkvist. Bilderna kommer att tas mellan klockan 18 och 24 i början av maj. Boken kommer att vara uppdelad i sju kapitel – ett för varje veckodag. Boken utkommer på svenska och engelska den 10 augusti och kommer att distribueras i flera länder. Projektet kommer också att bli en utställning.


Nej, Sverige är inte fullt

Summary: I Sverige arbetar de flesta numera med att sälja tjänster till varandra och måste därför bo där många andra bor. Men regeringen verkar inte ha förstått hur Sverige förändrats och var det behövs bostäder, skriver Ola Andersson.

När vi pratar om flykting- eller bostadskris i Sverige är det lätt att få intrycket att Sverige är fullt. Det går inte längre att hitta plats för alla bostäder som behövs, vare sig åt de som växer upp eller de som behöver asyl. När vi pratar om hur olika delar av Sverige utvecklas är det däremot lätt att få rakt motsatt intryck. Glesbygden töms sakta men säkert på invånare. Skolor, butiker och postkontor läggs ned. Kvar blir en åldrande befolkning som dignar under höga kommunalskatter när allt färre delar på de gemensamma kostnaderna. Hus står tomma, åkrarna växer igen, kalhyggena breder ut sig. Vi tvistar inte om huruvida glaset är halvtomt eller halvfullt. Det vi säger är att glaset samtidigt är urdrucket och fyllt till brädden. Att glesbygden breder ut sig är sant. Sverige är glest befolkat. Bara två länder i EU är större till ytan, men hela tretton har större befolkning än vår. Tittar vi på Sverigekartan låg nästan en tredjedel av Sveriges yta i kommuner med sjunkande befolkning under förra året. Att stora delar av Sverige verkligen sakta töms på sina invånare är bortom allt tvivel. Men Sveriges yta är en sak, vi själva och våra kommuner en annan. Av alla Sveriges kommuner är det inte ens en av tio som krymper. De krympande kommunernas sammanlagda befolkningsminskning var knappt tusen personer förra året, inte mycket mer än vad som går in på Dramaten i Stockholm. Nu är det knappast någon tröst för kommunpolitiker i Kalix, där befolkningen minskat varje år under det senaste kvartsseklet. För de allra flesta svenskar är detta dock ett marginellt problem. Bara en dryg procent av Sveriges befolkning bor i kommuner med minskande befolkning. Inte ens i Norrbotten bor en majoritet i krympande kommuner. Två tredjedelar av norrbottningarna bor i Luleå, Piteå och andra kommuner med växande befolkning. Vi som bor i Sverige är få och vårt land är stort. De flesta av oss bor på en liten del av landets yta, vilket beror på att de flesta av oss lever på ett sätt som gör att vi måste bo där många andra bor. Så har det inte alltid varit. För tvåhundra år sedan, när nästan alla svenskar var jordbrukare, var vi tvungna att sprida ut oss över landet för att bruka jorden. Men under artonhundratalet utvecklades jordbruket. Bättre metoder och rationalisering gjorde att allt färre behövdes i jordbruket. I stället var det industrin som behövde folk. Mycket folk. De som inte längre behövdes på åkern och i skogen flyttade till de platser där fabrikerna låg, om än inte nödvändigtvis till storstäderna. Tvärtom fanns det gott om bruksorter som blomstrade tack vare en eller två fabriker. Efter mitten av nittonhundratalet blev även industrin tvungen att rationalisera för att konkurrera med industriländer med lägre löner. Allt färre arbetade i allt färre, men större, fabriker. Även på orter där industrin gick för högvarv, som Avesta eller Karlskoga, minskade befolkningen när allt färre behövdes på fabriken, trots att produktionen ökade. Industriproduktion är fortfarande ryggraden i Sveriges ekonomi, men det är inte längre många av oss som arbetar i den. De flesta av oss lever på att sälja tjänster till varandra. Vi är sjuksyrror, lärare, jurister, ekonomer, butiksanställda eller personal på caféer och restauranger, för att nämna några av de yrken som blivit vanligare medan industriarbetarna blivit färre. Det betyder att vi behöver finnas där alla andra är. Butikerna där kunderna finns, skolorna där eleverna bor, sjukhusen där patienterna är flest. Kort sagt, i städer. Men inte nödvändigtvis i storstäderna, nu heller. Lika många svenskar bor på landsbygden och i små samhällen som i Stockholm, Göteborg och Malmö med förorter. Fyra av tio bor utanför storstäderna i helt vanliga städer med 5 000 eller fler invånare. De flesta tätorter med någorlunda stor befolkning växer. Är den tillräckligt stor växer befolkningen garanterat. Av de drygt nittio största tätorterna var det bara nio som minskade mellan 2010 och 2015. Det är goda nyheter. Krympande befolkning är inte bra. Sviker kundunderlaget på orten blir det svårare att försörja sig på att sälja tjänster till andra. Arbetsmarknaden krymper, butiker slår igen, invånarna flyttar, skolor stängs, sjukhus läggs ned. Att växa är däremot lyckosamt. Växer staden blir kunderna, gästerna, eleverna, och patienterna fler. Butiker, restauranger, skolor och vårcentralerna anställer. Befolkningen ökar och fler skattebetalare kan vara med och dela på gemensamma kostnader. Framför allt är en tillräckligt stor befolkning nödvändigt för det som är den enskilt viktigaste tillväxtfaktorn för dagens Sverige: utbildning. En allt större del av våra jobb kräver högskoleutbildning. Saknar en ort högskola kommer en stor del av de som går ut gymnasiet att flytta därifrån, i synnerhet de unga kvinnorna. Flyttar de unga kvinnorna i väg kan inte befolkningen växa på naturlig väg, och kommunen blir beroende av inflyttning. På orter som saknar gymnasieskola måste den som vill plugga flytta redan efter högstadiet. Ett säkert sätt att tappa befolkning. Orter med högskolor sitter däremot med vinnarkort. Dit flyttar de som fortsätter plugga efter gymnasiet, inte minst unga kvinnor som håller uppe födelseöverskottet. Universitetsstäder som Umeå, Uppsala, Linköping och Lund hör alla till de städer som växer snabbt. I höstas utsåg bostads- och digitaliseringsministern Peter Eriksson en statlig samordnare med uppdraget att identifiera platser där det kan byggas helt nya städer. Det visar att regeringen varken förstått hur Sverige ser ut eller hur det förändras. Vem skall flytta till en helt nybyggd stad där det inte finns någon tjänstesektor att jobba i eller något serviceutbud att ta del av? Där det inte finns högskoleutbildning? Som kräver enorma investeringar för att bli en stad med all infrastruktur det kräver? Framför allt är det ett hån mot alla de orter som faktiskt behöver en större befolkning. Varför försöka locka folk att bosätta sig där det varken finns något kulturellt, socialt eller ekonomiskt utbud, i stället för att förmå dem att flytta till de städer som behöver en större befolkning för att kunna utvecklas? De mindre orterna kan inte lösa bostadsbristen i de större städerna. Inflyttningen från övriga landet står för en mycket liten del av storstädernas tillväxt. De som flyttade till Stockholms län från övriga landet var under 2016 drygt tre tusen fler än som flyttade ut, men de stod för mindre än en tiondel av befolkningsökningen. Över nittio procent berodde på födelseöverskott och att fler flyttade till länet från utlandet än som flyttade utomlands. Även om inflyttningen från övriga Sverige upphörde helt skulle befolkningen i Stockholm län fortsätta att öka i nästan lika snabb takt. Men i ett mindre län vore tre tusen personer mycket. I Norrbottens län var det två tusen personer fler som flyttade ut än som flyttade in, vilket bidrog till att hela befolkningsökningen stannade på under tusen personer. Det som i storstäderna är ett försumbart tillskott är för skogslänen i Norrland en allvarlig åderlåtning. På samma sätt kan de som flyr till Sverige från en orolig omvärld göra en avgörande skillnad i en liten ort där den lokala ekonomin långsamt krymper i takt med befolkningsminskningen. Katastrofer i vår omvärld gör att detta, som alla vet, inte på något sätt är en hypotetisk fråga. Här finns faktiskt en möjlighet att påverka folkmängden på ett sätt som saknar motstycke i det moderna Sveriges historia. Vårt problem är inte att Sverige är fullt. Vårt problem är att Sverige är halvtomt. Stora delar av vårt land är som en restaurang utan gäster, en butik utan kunder, en teater utan publik. Nu har vi en chans att ändra på det. Den bör vi ta tillvara. Här finns faktiskt en möjlighet att påverka folkmängden på ett sätt som saknar motstycke i det moderna Sveriges historia.


Svenska Akademien skärper tonen mot Bob Dylan

Summary: Är det värt åtta miljoner kronor att slippa hålla en Nobelföreläsning? Bob Dylan är medveten om att föreläsningen måste hållas för att en utbetalning av prispengarna ska bli aktuell.

Om det är värt åtta miljoner kronor för att slippa hålla en Nobelföreläsning beror på om man heter Bob Dylan eller inte. Svenska Akademien bekräftar nu att en Nobelföreläsning är ett villkor för att Bob Dylan ska få sina prispengar. I helgen ger artisten två konserter på Stockholm Waterfront, men någon Nobelföreläsning är inte planerad i samband med Sverigebesöket: ”Konsertplanerna fastlades långt innan 2016 års Nobelpristagare i litteratur hade utsetts”, skriver ständiga sekreteraren Sara Danius som även meddelar att Akademien inte har haft någon telefonkontakt med Bob Dylan de senaste månaderna. Skulle Svenska Akademien kunna tolka begreppet Nobelföreläsning mer vidsynt och godta ett längre mellansnack på någon av konserterna? Nej, det tycks inte vara aktuellt: ”Dylan är inte desto mindre medveten om att en Nobelföreläsning måste hållas senast den 10 juni, om en utbetalning av prisbeloppet skall bli aktuell. Så heter det i Nobelstiftelsens stadgar. Vad han sedan beslutar sig för att göra är hans ensak”. Prissumman är på åtta miljoner kronor. I går framgick att Bob Dylan inte heller fått vare sig sitt diplom eller guldmedalj, eftersom han uteblev från Nobelfesten. Dödläget mellan Bob Dylan och Svenska Akademien utesluter dock inte att några av De Aderton kan synas i publiken på Stockholm Waterfront i helgen. ”Svenska Akademien ser mycket fram emot veckoslutet”, skriver Sara Danius.


Bob Dylan kan förlora sina Nobelmiljoner

Summary: När Bob Dylan kommer till Sverige i helgen aktualiseras frågan. Kommer han hålla sina föreläsningar? DN har talat med Odd Zschiedrich, kansliansvarig på Svenska Akademien.

Enligt Svenska Akademiens stadgar måste en Nobelpristagare hålla sin Nobelföreläsning senast sex månader efter Nobelfesten den 10 december. Maria Schottenius: Ett förnedrande fiasko för Akademiens experiment Akademiens ständiga sekreterare Sara Danius har i ett telefonsamtal med Bob Dylan framfört kravet att han ska hålla sin Nobelföreläsning, som pristagaren normalt sett håller dagarna innan prisutdelningen. Men enligt Odd Zschiedrich, kansliansvarig på Svenska Akademien, finns fortfarande inga uppgifter om när eller var föreläsningen ska äga rum. Läs mer: Blandade reaktioner efter Bob Dylans Nobel-besked Frågan aktualiseras av att Bob Dylan kommer till Sverige i helgen för att ge konserter den 1 och 2 april i Stockholm samt den 9 april i Lund. DN har sökt Sara Danius, men hon vill inte ge någon kommentar. Svenska Akademiens Odd Zschiedrich bekräftar att Bob Dylan, som uteblev från prisutdelningen i december, än så länge varken har fått sitt diplom eller sin guldmedalj. Prissumman är för närvarande på åtta miljoner kronor. Läs mer: 7 citat från exklusiv intervju med Bob Dylan


John Williams: Augustus

Summary: Storartad roman om Rom. John Williams, författaren till ”Stoner”, skrev sin sista roman om Roms förste kejsare. Björn Wiman läser den djupt drabbande ”Augustus”.

En yngre familjemedlem fick nyligen i hemuppgift från skolan att se ”Gladiator”, Ridley Scotts storfilm om romarriket från år 2000. Sämre läxa kan man tänka sig. Det man i dag framför allt fäster sig vid är givetvis det ödesdigra maktskiftet mellan den rättrådige och vise kejsaren Marcus Aurelius och hans brutale och oduglige son Commodus, en antik Trumpianus med ett absolut gehör för pöbelns behov av bröd och blodiga skådespel. Det allt handlar om, inskärper någon i filmen, är att få tummen upp eller tummen ner från folket på läktaren – en tydlig fingervisning om hur realityshowens estetik har blivit vår tids populistiska politiska praktik. Det är heller ingen tillfällighet att dagens Washington har det antika Rom som explicit förebild. Maktens arkitektur och mekanismer är i grunden de samma på Capitol Hill som på Kapitolium – och kanske de politiska utmaningarna också. ”Hur möter man en motståndare som är helt irrationell och oförutsägbar – men ändå besitter en djurisk energi och genom tillfälligheternas spel har skaffat sig en fruktansvärd makt”, frågar sig exempelvis en av brevskrivarna i den amerikanske författaren John Williams sista roman ”Augustus” från 1972, som nu ges ut i svensk översättning av Ola Nilsson. Ändå är det inte som manual mot tidens auktoritära populism man ska läsa denna enastående roman. Den som läst och gripits av Williams postuma storsuccé ”Stoner” kommer däremot att känna igen det existentiella anslaget: den plikttrogne universitetsläraren från Mellanvästern går igen också i berättelsen om den man som blev Roms förste kejsare. I ”Augustus” berättas historien om den unge romaren Octavianus – som sedermera alltså skulle bli kejsar Augustus – liv från början till slut, genom påhittade brev och skrifter från människor i hans närhet: vänner och fiender, bekanta och släktingar, baktalare och beundrare. Tillsammans ger de en bild av en tid i dramatisk skiftning, då den romerska republiken upphör och lämnar väg för en ny fas i imperiets historia. Den konstfullt komponerande brevkorrespondensen ger också en bild av maktens blodiga praktik i Rom – en värld av orsak och verkan, rykte och fakta, vinst och förlust. Det politiska ränksmideriet är i full sving, nidskrifter i omlopp, alla av betydelse lovligt byte för versmakare och fäsörer. Ändå skildrar John Williams denna turbulenta tid med en lugn och närmast tjänstemannamässig saklighet – helt kongenial med hur romanens huvudperson långsamt tar gestalt under läsningen. Den unge Octavianus förvandling till världens mäktigaste man är förvisso något trögstartad, men därefter följer man honom uppmärksamt, nästan med andakt. Oundvikligen är det förstås en roman om makt. I samma ögonblick som den unge Octavianus får veta att hans farbror Julius Caesar har blivit mördad förändras hans värld för alltid. Makten lägger sig över honom som ett lock av ansvar. Men lika lite som universitetsläraren William Stoner tänker han fuska sig igenom det uppdrag ödet har beskurit honom. Hans höga ambitioner grundar sig inte på bekväm idealism eller självupptagen rättfärdighet, båda säkra vägar till undergång. Har man fått makten måste man bruka allvar. Augustus föresätter sig att förändra världen. Men ”Augustus” är givetvis inte en banal berättelse om en man som vinner hela världen men förlorar sig själv på vägen – snarare handlar det om en man som får världen mot sin vilja och därför tvingas fortsätta söka efter sig själv. Av Julius Caesar har Augustus lärt sig att läsa, älska och använda sig av poeterna – men att aldrig lita på dem. Bland hans vänner finns alla de stora i den tidens kulturelit: den bildade rådgivaren Maecenas och diktarna Propertius, Horatius och Vergilius, vars död får en livsomvälvande betydelse för kejsaren. Det är Augustus själv som ser till att ”Aeneiden”, den store skaldens hjälteepos till hans ära, räddas till eftervärlden. På så sätt framställer John Williams Augustus – återigen i likhet med William Stoner – som en tillbakadragen och hämmad person som lever lika mycket i litteraturen som i verkligheten. I dikten finner han den upphöjelse som gör makten möjlig att bära. Litteraturen gör livet värt att leva. Men det dikten kanske framför allt lär Augustus är att se på världen som en poet: att på en gång se sig själv utifrån och se in i andra människors behov och drömmar. John Williams Augustus avskyr och föraktar blodbaden och gladiatorspelen, där folket får kraft till sina liv av andras olycka, men han har också insikten att han måste låta sig ledas av sina landsmäns begär för att kunna kontrollera dem. För Augustus är hela världen en dikt – och hans plikt att ordna delarna till en helhet. Liksom all konst kräver det sina offer. Romanens mest gripande partier ligger i munnen på Augustus dotter Julia, som tvingats gifta sig med tre män utan att älska någon av dem – ”än en gång avelssugga till Roms glädje”. Nu skriver hon dagbok från ön Pandateria, dit hon förvisats av maktpolitiska skäl. ”Far”, frågar dottern sin far mot slutet av hans liv. ”Var det värt det? Var det värt allt du tvingades göra?” ”Jag måste tro att det var det”, svarar Augustus. ”Vi måste båda tro att det var det.” ”Augustus” är en tidlös och djupt drabbande roman. Den säger mycket om maktens väsen – men kanske ännu mer om livets. Den tar inte ställning till om Roms första kejsare var en upplyst fridsfurste eller en hänsynslös tyrann. Däremot tar den – liksom all stor litteratur – ställning till vad det är att vara människa.


Storartad roman om Rom

Summary: John Williams, författaren till ”Stoner”, skrev sin sista roman om Roms förste kejsare. Björn Wiman läser den djupt drabbande ”Augustus”.

John Williams ”Augustus” Övers. Ola Nilsson Natur & Kultur, 398 sidor En yngre familjemedlem fick nyligen i hemuppgift från skolan att se ”Gladiator”, Ridley Scotts storfilm om romarriket från år 2000. Sämre läxa kan man tänka sig. Det man i dag framför allt fäster sig vid är givetvis det ödesdigra maktskiftet mellan den rättrådige och vise kejsaren Marcus Aurelius och hans brutale och oduglige son Commodus, en antik Trumpianus med ett absolut gehör för pöbelns behov av bröd och blodiga skådespel. Det allt handlar om, inskärper någon i filmen, är att få tummen upp eller tummen ner från folket på läktaren – en tydlig fingervisning om hur realityshowens estetik har blivit vår tids populistiska politiska praktik. Det är heller ingen tillfällighet att dagens Washington har det antika Rom som explicit förebild. Maktens arkitektur och mekanismer är i grunden de samma på Capitol Hill som på Kapitolium – och kanske de politiska utmaningarna också. ”Hur möter man en motståndare som är helt irrationell och oförutsägbar – men ändå besitter en djurisk energi och genom tillfälligheternas spel har skaffat sig en fruktansvärd makt”, frågar sig exempelvis en av brevskrivarna i den amerikanske författaren John Williams sista roman ”Augustus” från 1972, som nu ges ut i svensk översättning av Ola Nilsson. Ändå är det inte som manual mot tidens auktoritära populism man ska läsa denna enastående roman. Den som läst och gripits av Williams postuma storsuccé ”Stoner” kommer däremot att känna igen det existentiella anslaget: den plikttrogne universitetsläraren från Mellanvästern går igen också i berättelsen om den man som blev Roms förste kejsare. I ”Augustus” berättas historien om den unge romaren Octavianus – som sedermera alltså skulle bli kejsar Augustus – liv från början till slut, genom påhittade brev och skrifter från människor i hans närhet: vänner och fiender, bekanta och släktingar, baktalare och beundrare. Tillsammans ger de en bild av en tid i dramatisk skiftning, då den romerska republiken upphör och lämnar väg för en ny fas i imperiets historia. Den konstfullt komponerande brevkorrespondensen ger också en bild av maktens blodiga praktik i Rom – en värld av orsak och verkan, rykte och fakta, vinst och förlust. Det politiska ränksmideriet är i full sving, nidskrifter i omlopp, alla av betydelse lovligt byte för versmakare och fäsörer. Ändå skildrar John Williams denna turbulenta tid med en lugn och närmast tjänstemannamässig saklighet – helt kongenial med hur romanens huvudperson långsamt tar gestalt under läsningen. Den unge Octavianus förvandling till världens mäktigaste man är förvisso något trögstartad, men därefter följer man honom uppmärksamt, nästan med andakt. Oundvikligen är det förstås en roman om makt. I samma ögonblick som den unge Octavianus får veta att hans farbror Julius Caesar har blivit mördad förändras hans värld för alltid. Makten lägger sig över honom som ett lock av ansvar. Men lika lite som universitetsläraren William Stoner tänker han fuska sig igenom det uppdrag ödet har beskurit honom. Hans höga ambitioner grundar sig inte på bekväm idealism eller självupptagen rättfärdighet, båda säkra vägar till undergång. Har man fått makten måste man bruka allvar. Augustus föresätter sig att förändra världen. Men ”Augustus” är givetvis inte en banal berättelse om en man som vinner hela världen men förlorar sig själv på vägen – snarare handlar det om en man som får världen mot sin vilja och därför tvingas fortsätta söka efter sig själv. Av Julius Caesar har Augustus lärt sig att läsa, älska och använda sig av poeterna – men att aldrig lita på dem. Bland hans vänner finns alla de stora i den tidens kulturelit: den bildade rådgivaren Maecenas och diktarna Propertius, Horatius och Vergilius, vars död får en livsomvälvande betydelse för kejsaren. Det är Augustus själv som ser till att ”Aeneiden”, den store skaldens hjälteepos till hans ära, räddas till eftervärlden. På så sätt framställer John Williams Augustus – återigen i likhet med William Stoner – som en tillbakadragen och hämmad person som lever lika mycket i litteraturen som i verkligheten. I dikten finner han den upphöjelse som gör makten möjlig att bära. Litteraturen gör livet värt att leva. Men det dikten kanske framför allt lär Augustus är att se på världen som en poet: att på en gång se sig själv utifrån och se in i andra människors behov och drömmar. John Williams Augustus avskyr och föraktar blodbaden och gladiatorspelen, där folket får kraft till sina liv av andras olycka, men han har också insikten att han måste låta sig ledas av sina landsmäns begär för att kunna kontrollera dem. För Augustus är hela världen en dikt – och hans plikt att ordna delarna till en helhet. Liksom all konst kräver det sina offer. Romanens mest gripande partier ligger i munnen på Augustus dotter Julia, som tvingats gifta sig med tre män utan att älska någon av dem – ”än en gång avelssugga till Roms glädje”. Nu skriver hon dagbok från ön Pandateria, dit hon förvisats av maktpolitiska skäl. ”Far”, frågar dottern sin far mot slutet av hans liv. ”Var det värt det? Var det värt allt du tvingades göra?” ”Jag måste tro att det var det”, svarar Augustus. ”Vi måste båda tro att det var det.” ”Augustus” är en tidlös och djupt drabbande roman. Den säger mycket om maktens väsen – men kanske ännu mer om livets. Den tar inte ställning till om Roms första kejsare var en upplyst fridsfurste eller en hänsynslös tyrann. Däremot tar den – liksom all stor litteratur – ställning till vad det är att vara människa. Den som läst och gripits av Williams postuma storsuccé ”Stoner” kommer däremot att känna igen det existentiella anslaget.


Jay Z gör film och dokumentär om Trayvon Martin

Summary: Rapstjärnan Jay Z ska göra en film och en dokumentärserie om Trayvon Martin, den amerikanska tonårskille som sköts till döds 2012.

Jay Z ska samarbeta med filmbolaget Weinstein Company och göra dels en dokumentär-tv-serie i sex avsnitt, och en spelfilm, om Trayvon Martin. Det skriver Variety. Axel Björklund: Hiphop-Amerika står samlat efter Trayvon Martins död Martin sköts till döds, 17 år gammal, av George Zimmerman i Florida. Zimmerman hävdade att det var i självförsvar, men Martin var obeväpnad. När Zimmerman blev frikänd för mordet möttes det av stora protestaktioner runt om i USA, och sporrade en debatt om rasprofilering och ett korrupt rättssystem. Läs mer: Dödsskjutningen av Trayvon Martin Rapstjärnan Jay Z och Weinstein Company har köpt rättigheterna till två böcker om händelserna. Dels ”Suspicion nation” av journalisten Lisa Bloom, och dels ”Rest in power” av Trayvon Martins föräldrar Sybrina Fulton och Tracy Martin. Det finns ännu inga uppgifter om när dokumentärserien och filmen beräknas komma ut.