Porträtt av en svårfångad lady

Summary: Nästa vecka utkommer en biografi över Billie Holiday i svensk översättning. Det är inte den första om jazzens första dam. Men till skillnad från tidigare biografier är denna skriven av någon som tycker om Lady Day. Lena Jordebo har träffat Julia Blackburn.

Julia Blackburn har sitt arbetsrum i ett hus som ligger åtta hundra meter över havet i utkanten av en bergsby i norra Italien. Tjocka, vitkalkade väggar och ett skrivbord vid ett fönster som vetter ut mot en snårig olivlund. I bokhyllan ligger ”Revelations” om fotografen Diane Arbus livsverk och en enorm bok med bilder från hela 1900-talet, ”Century”. Där står också hennes egna böcker: en om Goya och en om Napoleon, boken om Daisy Bates som levde bland urinvånarna i Australien och två romaner. På skrivbordet finns omslaget till den amerikanska pocketutgåvan av ”Billie Holiday” som nu kommer på svenska. Det låter som ett ganska spretigt författarskap – porträtt, biografier och romaner. Den röda tråden är Julia Blackburns genuina intresse för personerna hon skriver om och ett personligt förhållningssätt, i både språk och bruket av egna erfarenheter som ett slags bollplank. – Min far var poet och min mor konstnär. Som barn var jag alltid fascinerad av ord och hur ord kunde förklara saker som annars inte gick att begripa. Långt innan jag började skriva var jag någon som betraktade människor, läste av och försökte förstå hur allt fungerade genom att filtrera det jag såg genom mig själv. – Det tog mig evigheter att hitta ett sätt att skriva. Jag provade med noveller och dikter, men kände att jag inte klarade av det, det kom för mycket och det skrämde mig. I stället blev research en väg in i skrivandet. Det gav mig en objektiv hållning, först till att skriva och sedan långsamt till att släppa in mig själv, men inom givna ramar. Jag skulle aldrig kunna hitta på en massa fiktiva personer och skriva en modern roman. För några år sedanbestämde hon sig för att skriva en bok om Billie Holiday. Det skulle bli en subjektiv betraktelse över Blackburns egna känslor för musiken och en upprättelse av en fantastisk jazzsångerska som på cd-omslag kan beskrivas som patetisk, drogmissbrukande, hopplös och med ett katastrofalt liv (”hur kunde någon som sjöng på det sättet vara ett offer och ett bortkastat liv?”). Men under arbetet stötte hon på ett arkiv med över hundrafemtio intervjuer från 1970-talet med människor som känt Billie Holiday. Intervjuerna var gjorda av Linda Kuehl som hade tänkt skriva en biografi. Sedan blev materialet henne övermäktigt och till slut tog hon sitt liv 1979. – Boken är en hyllning både till Billie Holiday och till Linda Kuehl, säger Julia Blackburn. Efter att ha fått tillgång till detta extraordinära arkiv insåg jag snart att min roll var att förmedla rösterna. Jag ville inte störa med egna åsikter och tankar, särskilt som dessa amerikanska musiker ofta blivit marginaliserade. Mitt jobb var att redigera och se till att andra kunde läsa vad de hade att berätta – som små riff i ett jazzstycke. Jag ville också lyfta fram fakta om amerikanskt liv och rasism som var nya för mig. Till slut betraktade jag boken som en dokumentär där varje människa får komma till tals. Det är ett brett spektrum av röster: vänner från Baltimore där Billie föddes 1915 och växte upp under knappa omständigheter. Det är hallickar, avlägsna släktingar, pianister och tillfälliga musiker, assistenter och äkta män. Varje person berättar om sin bild av Billie Holiday, om barerna i Harlem och förnedrande turnéliv i amerikanska Södern, om drogerna och våldsamma män. Här finns också förklarande kapitel om Lester Young och hans vänskap med Billie Holiday och bakgrunden till ”Strange fruit”, den kontroversiella sången om lynchning som förknippas med Lady Day (som var just Lester Youngs smeknamn på henne). Sammantaget är det ett impressionistiskt tidsdokument med många detaljer – somliga mer trovärdiga än andra. Men Billie Holiday låter sig inte fångas så lätt. Uppgifterna är motstridiga, ibland undrar man om det är samma kvinna som beskrivs. Ena stunden är hon självupptagen och bråkig, andra stunden varm och generös. Hon är sig aldrig lik på bilderna, inte ens om de är tagna samma vecka. – Hon förändrar sig hela tiden och berättar olika historier ur sitt liv, beroende på vem hon talar med. Det är samma sak med hennes sång. Hon har själv sagt: Varje gång jag sjunger en sång är den annorlunda och i ett annorlunda tempo. – Jag tror att det har med hennes uppväxt och bakgrund att göra, att hon inte har någon ryggradskänsla för vem hon är. Det är en styrka i hennes sång, men det blir en svaghet i hennes liv. Hon är alltid på språng, utforskar vem hon är och befinner sig steget efter. Samtidigt har hon den här fantastiska energin i sin röst – vad hon än sjunger om så vet man att hon upplever något. Det är som med stora skådespelare som kan gestalta roller så väl och när man sedan träffar dem i verkliga livet är de bara en tom tavla. Billie Holiday dog avskrumplever vid fyrtiofyra års ålder. Hon befann sig på sjukhus och utanför rummet vakade poliser, en sjuksköterska hade hittat ett misstänkt vitt pulver. Man kan bara tänka sig hur det kändes för henne, dödssjuk och livrädd för att hamna i fängelse igen. En viktig del i Julia Blackburns bok är hur narkotikapolisen bedrev propaganda genom att förfölja och trakassera Billie Holiday som gjort sig obekväm genom att sjunga ”Strange fruit”. Efter ett års fängelsevistelse för droginnehav 1948 fick hon inte längre det kabarékort som krävdes för att uppträda på ställen som sålde alkohol. – Det var helt avgörande, eftersom det innebar att hon inte längre kunde uppträda i New York. Hennes enda sätt att försörja sig var att turnera, år efter år efter år. För mig är det en bedrift att hon levde så länge, inte att hon dog så ung. För den stora allmänheten var Billie Holiday mest känd från löpsedlar om razzior och hennes skamfilade rykte blev inte bättre av att hon satte sitt namn på självbiografin ”Svart stjärna”, skriven av William Dufty. Den fokuserade, enligt förlagets uttalade önskemål, på sex och droger och blev en försäljningssuccé (”a very clever bit of scandal journalism”). Den boken trycks fortfarande och bidrar till att en negativ bild av Lady Day lever kvar än i dag. Julia Blackburns egen teori är att människor passar in i vissa fack och att Billie Holiday för många blev en representant för ett svart Amerika som började göra sina röster hörda och protestera mot förtrycket. Därmed blev hon en yta att projicera fördomar och rasism på. – Om Picasso säger man: Han var en begåvad konstnär, men han var också en dålig make. Med Billie Holiday kommer alla moraliska omdömen först, vilken värdelös kvinna hon var och hennes sång reduceras till att bli ”alla svarta afrikaner har en naturlig känsla för rytm”. Hon är tvättäkta Amerika. Och för mig är svart amerikansk musik den bästa och enda viktiga kulturyttringen från USA. Det har skrivits många biografier om Billie Holiday, och Julia Blackburn har träffat två av de mer välrenommerade författarna. Till hennes stora förvåning visade det sig att båda hade svårt för Billie Holiday (”vad hemskt, att tillbringa tre fyra år med att skriva om någon du föraktar”). Själv skulle hon aldrig kunna skriva om någon hon inte tycker om och inte heller om någon som fortfarande lever. Det lämnar större frihet såklart och i ”Daisy Bates i öknen” skriver hon till och med kapitel där hon låtsas vara Daisy Bates. – När jag började undersöka Daisy Bates liv upptäckte jag snart vilken lögnare hon var. Då tänkte jag att min version av hennes liv är lika värdefull som hennes egen – kanske min ligger närmare sanningen. Jag är väldigt intresserad av hur vi fiktionaliserar våra liv och tror att vi talar sanning, även när vi inte gör det. Eller ändrar på sanningen, eftersom minnet är så bedrägligt. Hon tar sig också andra friheter, som att alltid väva in egna erfarenheter; när Blackburn skriver om Goya som döv berättar hon också om den sista tiden med sin dödssjuka mor; hennes två romaner bygger dels på släkthistoria, dels på upplevelser i samband med en skilsmässa. – Det andra som intresserar mig är olika skiktningar. Jag älskar lager av tid – det finns ett underbart citat av Thomas Hardy där han beskriver en gammal nedsliten tröskel: ”here the dead feet walked in”. I boken om Goya reser jag omkring i hans hemtrakter och ser träd som han såg för två hundra år sedan. På marken finns samma slags skalbaggar. Plötsligt blir tid irrelevant. – Att läsa Shakespeare är ett sätt att blåsa liv i det förflutna. Men man kan gå tillbaka i historien utan litteraturen, med hjälp av små detaljer: det har alltid funnit solnedgångar, det har alltid funnits grodor. Utanför arbetsrummet sänker sig mörkret över de stora bergen och ett tiotal meter bort, i den lilla trädgården som stryker längs med husen, sprattlar faktiskt grodyngel i en vattendamm. Här tillbringar Julia Blackburn vintrarna med sin make, den holländske konstnären och skulptören Herman Makkink. Som unga levde de ihop i några år och skaffade sedan familj på var sitt håll. Efter att båda hade skilt sig möttes de igen för åtta år sedan. Så kan det gå, allting faller på sin plats. De hör ihop, det känns. Nu skriver hon på en självbiografi om sin barndom och tur är det – jämfört med hennes tidigare böcker är ”Billie Holiday” väldigt rak på sak, men det första kapitlet ger mersmak. Där beskriver Julia hur hon som fjortonåring första gången hör Billie Holiday på ett party arrangerat av hennes mor. Tänk 1960-talets vilda bohemliv i London; bland gästerna finns två prostituerade, varav en dansar omkring naken. Men det är Billie Holiday som gör största intrycket på den unga flickan. Lp-skivans omslag med en kvinna som står ensam och uppfylld av sång, rösten som ger styrka och säger: livet går på, efter skratt kommer tårar och efter tårar kommer skratt. – Min mor och jag hade ett väldigt komplicerat förhållande och det kulminerade med att jag rymde med någon som varit hennes älskare. Men vi hade en bra sista månad tillsammans och gjorde upp med det förflutna. Plötsligt kände jag mig älskad av henne, så enkelt var det. Därför kan jag skriva om henne – med kärlek och inte med vrede. Lena Jordebo kultur@dn.se


Patersons kamp för utsatta barn belönas

Summary: Skänker bort pengarna till hemligt ändamål.. Den amerikanska författaren Katherine Paterson får barn- och ungdomslitteraturens största pris. Hon belönas för sitt engagemang i utsatta barns situation.

- Jag blev förvånad. Mitt telefonnummer liknar ett taxibolags, så när någon ringer klockan sex på morgonen är det för att få tag på taxi, säger Katherine Paterson som tilldelats Litteraturpriset till Astrid Lindgrens minne (ALMA). Prissumman är fem miljoner kronor och kan gå till en författare eller en läsfrämjande organisation. 157 kandidater från 55 länder var nominerade, från Sverige bland andra Maria Gripe, Lennart Hellsing och Inger och Lasse Sandberg. Juryn skriver i sin motivering: "Katherine Paterson är en lysande psykolog som kryper under huden på de unga utsatta människor hon skapar..." och ordföranden Larry Lempert säger att Katherine Patersons litteratur ständigt är på barnens sida och att man förstår personerna oavsett vilka fel de gör. Sedan 60-talet har hon skrivit både historiska romaner, bilderböcker och småbarnsböcker. Störst uppmärksamhet har hon dock fått för sina ungdomsromaner. - Jag har skrivit femton böcker. För ett tag sedan försökte jag hitta en röd tråd i dem, och trots att hälften utspelas i historisk miljö och den andra hälften i dagens USA är huvudpersonerna fattiga och utsatta, vilket är ironiskt samma dag som man blir rik. Jag tror att jag velat ge en röst åt dem som ingen har. Och jag läste själv hela tiden som barn, men det är ett fåtal böcker som stannat i minnet. Därför är det oerhört rörande när vuxna människor kommer fram till mig och säger att de läser mig för sina barn för att jag betydde så mycket för dem när de växte upp. Det är viktigt, och det är det som är fantastiskt med litteratur. Alma är långt ifrån det första pris Katherine Paterson får för sitt författaskap, och hon säger själv att det som betytt mest för henne är Hans Christian Andersen Medal som hon fick för sitt livsverk 1998. - Men det största priset är att få vara en del av ett mänskligt möte. Man skriver ensam om saker som berör en, så märker man att det berör andra. Och att ålder inte är ett hinder, inte heller haven eller språken. Det är ett mirakel. Vad ska du göra med alla pengar? - Det är hemligt, men jag kan säga att jag tänker skänka bort dem. Katherine Paterson Katherine Paterson är född i Qing Jiang, Jiangsu, Kina, 1932. Hon utbildade sig till missionär i Japan för att på 1960-talet påbörja sin författarbana i USA med att skriva religiösa läroböcker. Paterson har gjort både bilderböcker och småbarnsböcker. Men störst uppmärksamhet har hennes ungdomsromaner väckt, enligt Almajuryn. De utspelar sig ofta i historisk miljö med Japan, Kina eller USA som bakgrund, men även i dagens amerikanska samhälle. Hennes författarskap behandlar ämnen som trasiga familjer och utsatta barn, men utan att sakna hopp och livsmod. I många böcker är huvudpersonen det sårbara och speciella barnet, en projektion av det udda barn hon själv en gång var. Patersons verk har översatts till flera språk, förutom svenska, bland annat finska, franska, holländska, italienska, portugisiska, spanska, tyska och ungerska. Hon är flerfaldigt prisad även tidigare, bland annat genom H C Andersen-priset 1998 för sitt livsverk, "Le grand prix des jeunes lecteurs" 1986 för "Bron till Terabitia", "National book award for children's literature" 1977 för "Dockteatern och den hemlighetsfulla banditen". Böcker på svenska Dockteatern och den hemlighetsfulla banditen ("The Master Puppeteer", övers Alf Ahlberg), 1979. Bron till Terabitia ("Bridge to Terabithia", övers Marie Berthelius), 1980. Den namnlöse pojken - samurajens son ("The sign of the chrysanthemum", övers. Marie Berthelius), 1981. Näktergalens gråt ("Of Nightingales that weep", övers Roland Adlerberth), 1982. Se bergen ("Jacob have I loved", övers Marie Berthelius), 1982. Himmelska rikets rebeller ("Rebels of the Heavenly Kingdom", övers Annika Preis), 1984. Gilly Hopkins hittar hem ("The great Gilly Hopkins", övers Marie Berthelius), 1989. Sjung, Jimmy, Jo! ("Come sing, Jimmy Jo", övers Boo Cassel), 1989. På spaning efter en hjälte ("Park's quest", övers Elisabeth Jörgensen), 1990. Lyddie ("Lyddie", övers Elsa Svensson), 1993. Jakten på Jip ("Jip, his story", övers Birgitta Gahrton), 1998. Alma-priset Litteraturpriset till Astrid Lindgrens minne har instiftats av den svenska regeringen och är världens största barn- och ungdomslitteraturpris. Priset på 5 miljoner kronor delas ut årligen till författarskap, illustratörskap och/eller läsfrämjande insatser i Astrid Lindgrens anda. (Nobelpriset var 2005 på 10 miljoner kronor.) Syftet med priset är att stärka och öka intresset för barn- och ungdomslitteraturen i världen samt att på global nivå främja barns rätt till kultur. Kronprinsessan Victoria delar ut priset vid en ceremoni på Skansen i Stockholm den 31 maj 2006. 2003Maurice Sendak och Christine 2003 Maurice Sendak och Christine Nöstlinger fick det första priset. Ett genialt kompromissval där man slog en massa flugor i en smäll: en man och en kvinna, en amerikan och en österrikiska, en genial bilderbokskonstnär och en mycket populär (alltså läsfrämjande) barnboksförfattare. Christine Nöstlinger var dessutom som bonus vän med Astrid Lindgren. 2004 Lygia Bojunga var mer udda. Med henne betade juryn av en tredje kontinent, Latinamerika. Lygia Bojunga är en socialt engagerad författare med samhällskritiska sagor. "Generaler läser inte böcker", konstaterade hon torrt. 2005 Ryoji Arai och Philip Pullman fick 2005 års pris. Inga kunde vara mer olika varandra än den sprallige japanske bilderbokskonstnären Ryoji Arai som kom en halvtimme för sent till sin föreläsning på Kungliga biblioteket, iförd illskär skjorta och illröd kavaj - och den allvarlige britten Philip Pullman i oklanderligt strikt grå kostym. Utdrag ur "Bron till Terabitia" Pdf: Katherine Paterson: "Bron till Terabitia" Katherine Patersons webbplats Alma Bonnier Carlsen Berghs förlag


Vardagen i Kina med svenska ögon

Summary: Catarina Lilliehöök har skrivit en bok om Kina för svenskar, en personlig skildring av kulturkrockar och missförstånd. "I Kina är det aldrig långtråkigt", säger hon.

SHANGHAI. För två år sedan skrev Catarina Lilliehöök boken "Blont hår, blågröna ögon ser på Kina". En bok på kinesiska som vände sig till den kinesiska publiken om kulturella skillnader mellan västerlänningar och kineser. Nu har hon gjort det omvända, skrivit en bok om Kina för svenskar. Hon har också flyttat från Pekings klassiska hutonger, gränderna med traditionella gårdar och hus, till en del av det franska området i det mer västerländska Shanghai. Det har just snöat i Shanghai när vi träffas och eftersom central uppvärmning bara finns i norra Kina, inte i Shanghai, är det kallt i huset. Tröjor och tofflor inomhus är ett måste. Hon berättar om missförstånd med hantverkarna under renoveringen av huset från 1920-talet, och om skillnaden i synen på hur köksskåp ska placeras på en vägg. "Mei wenti", inga problem på kinesiska, heter den nya boken, som kommer ut på förlaget Natur och Kultur i mitten av mars. Mei wenti, för att det var vad hantverkarna i köket sa, och för att det är en av de vanligaste fraserna i Kina. Vare sig problem föreligger eller inte. - Även om problemen är stora säger kineser mei wenti, det kan vara irriterande, men samtidigt säger det något om att de är optimister och att problemen ska lösa sig, säger Catarina Lilliehöök, som medarbetar i tre kinesiska tidningar med kolumner och artiklar. Den nya boken ser hon som en sammanfattning av sina fem år i Kina, men den handlar inte bara om kulturella skillnader. - Vad jag försöker säga är att det inte är lätt alla gånger i det här landet, man drabbas av allt från frustration till ilska och glädje, men det är aldrig långtråkigt, säger hon. I en tid när Kina beskrivs som ett nytt lokomotiv i världsekonomin, när Kina uppmärksammas internationellt och studier i kinesiska blivit populärt i omvärlden börjar västerlänningar fråga sig vad kineserna tycker om dem? - Kineserna är ambivalenta. De är stolta över sin egen kultur och femtusenåriga historia. För dem är vi de nya länderna i västvärlden. Samtidigt är det i Kina högsta status med importerade varor från väst, säger Catarina Lilliehöök. I väst är vi vana vid stort utrymme, och ställer inga privata frågor till folk vi inte känner. Kineser är vana att leva nära varandra och kan gärna säga till en främmande människa att "han ser lite tjock ut", utan att det är elakt menat. I arbetslivet uppskattas skilda egenskaper hos anställda i Sverige och Kina. Kreativitet, initiativtagande och improvisation prisas i väst medan lydnad anses viktigast i Kina. - Om en västerländsk chef vid ett företag i Kina frågar en kinesisk anställd om råd, blir svaret oftast: Varför frågar du mig? Du är chefen. - I Kina är allt hierarkiskt och inget görs för att jämna ut skillnaderna. I stället tror kineser på ödet. De accepterar sin roll och är nöjd med den eftersom det är ödet, beskriver Catarina Lilliehöök. Redan innan boken kommit ut är hon i gång med sitt nästa projekt. En tunn bok på kinesiska om hur man lär sig engelska. Den ska rikta sig till kinesiska studenter, som i dag sliter hårt med att studera engelska. - Titta på mig, brukar jag säga. Om jag kan lära mig kinesiska, kan ni lära er engelska, säger den 42-åriga svenskan.


Selimovic ny chef för Radioteatern

Summary: Jasenko Selimovic, som just avslutat sitt uppdrag som konstnärlig ledare och vd för Göteborgs Stadsteater, förordas som ny chef för Sveriges Radios radioteaterredaktion.

Radioteaterns nye chef älskar bredden som finns i mediet och ser möjligheter i att överskrida genregränser. Jasenko Selimovic har med sin långa meritlista varit påtänkt som chef för bland annat Dramaten i Stockholm. Nu blir han i stället chef för Radioteatern i Sveriges Radios P 1 efter sju år som konstnärlig ledare och vice vd på Göteborgs stadsteater. Mbl-förhandlingarna klarades av på ett par timmar i går och den nye radioteterchefen tillträder den 1 juli. Jasenko Selimovic ser knappast sitt nya jobb som ett kliv neråt på karriärstegen. Nu får han bossa för Sveriges största teater, menar han. Några stora förändringar har han hittills inte tänkt sig. - Jag tycker det finns möjligheter i radioteater som är svårslagbara, nämligen att den finns i nästan vartenda hem. Kan man få folk att hitta dit så finns en oerhörd genomslagskraft. Vad har radioteatern som medium för fördelar? - För det första har radioteatern mycket kortare produktionscykel än andra teatrar, som måste börja bygga scenografi tre år i förväg. Därför kan radioteater ta upp saker som ligger nära i tiden. - Den andra skillnaden är att teatern finns i radioapparaten. Du behöver inte ta på en ny skjorta, ringa dina vänner för att få sällskap, stå i kö för att köpa biljetter och till slut ta dig till teatern. Kommer lyssnarna att få mer aktuell teater? - Det finns en aktualitetsönskan hos mig, säger nye chefen. Men han vill först samråda med sin redaktion innan han svarar mera konkret. Ibland talar man om Radioteatern i P 1 som en magnet för äldre lyssnare. Vill nye chefen ändra på det? - Om Lovteatern uppfattas som teater för äldre människor är det riktigt illa, säger Jasenko Selimovic och skrattar, radioteater är ett väldigt vitt begrepp. Dokumentärer, klassiker, nyskrivet, barnteater - i mångfalden ser Selimovic många möjligheter till samarbete över genre- och redaktionsgränser. Hans hjärta klappar för just bredden. Udda genrer som ljudkonst, spoken word och performance ska också få plats i utbudet, så det blir inte bara textteater i framtidens Radioteatern. Själv ska Jasenko Selimovic regissera i mån av tid. Jasenko Selimovic Född 1968. Skådespelare och regissör på bl a Dramaten, Folkoperan och Mungo Park Teater i Köpenhamn liksom i sitt tidigare hemland Bosnien-Hercegovina. Har skrivit böcker, teaterpjäser och filmmanus. Programledare och krönikör på SR och SVT. Konstnärlig ledare och vice vd på Göteborgs stadsteater 1998-2005. Ledamot i Svenska filminstitutets styrelse. Radioteatern Göteborgs stadsteater


Kvinnan som fritt erotiskt subjekt

Summary: Maria von Platen har gått till historien som Hjalmar Söderbergs stora kärlek. DN:s skribent Kurt Mälarstedt har hittat nytt material i släktarkivet och ställer fram henne i helfigur i en ny bok. Böcker

Kurt Mälarstedt ” Ett liv på egna villkor. Om Maria von Platen” Wahlström & Widstrand Äntligen! vill man utropa. Äntligen en bok om Maria von Platen på egna villkor. Maria von Platen har gått till historien som Hjalmar Söderbergs stora kärlek och inspirationen bakom Helga Gregorius i ”Doktor Glas” , Gertrud i dramat med samma namn och Lydia i ”Den allvarsamma leken” . Sedan hennes inkognito avslöjades i en avhandling på 1960-talet har man fortsatt att söka henne framför allt i hennes förbindelser med ett antal författare i det förra sekelskiftets Stockholm. Kurt Mälarstedt ställer fram henne i helfigur. Tack vare helt nytt material ur släktarkivet kan han ge kontur åt olika skeden av hennes liv. Uppväxten i den historiska miljön på kungsgården Herrevadskloster utanför Ljungbyhed i Skåne. Den längtan som grep tolvåringen när hon skickades i pension i Småland. Exerciser på heden utanför gården. Åren med den tjugosex år äldre maken. Den tid som följde efter perioden i Stockholm och de avslutande decennier då hon likt en Greta Garbo levde i avskildhet i ett hus utanför Kristianstad. Det är en mångskiftande röst man möter i de brev av Maria som finns bevarade. Klarsynt, humoristisk, ångestfull, sökande. När sonen Henning föds andas hon glädje men även där mänger sig snart smärta in. Något slags egenhet tycks pojken ha haft, av Mälarstedts beskrivningar gissar jag på Aspergers syndrom. På hösten 1902 flyttade hon till Stockholm. Henning var då elva år. I praktiken var det en skilsmässa, men sonen band och formellt skilde hon sig först 1912. Det är mellan 1902 och 1910 som hennes tid i offentlighetens halvskugga utspelar sig. Till Hjalmar Söderberg skrev hon redan från Kristianstad sedan hon förälskat sig i romanens Martin Birck och ville be den okände författaren om någon ”liten rad” : ”Och det blef många rader, till sist utan vett och sans.” Bara indirekt känner vi innehållet i brevet, all korrespondens mellan Maria och Hjalmar är förstörd. Deras historia var kort men intensiv och den är en av de mest välbearbetade i världslitteraturen. Vad är det för en kvinna som ger upphov till en sådan Det är frågan som har ställts i forskningen och som ställs av Mälarstedt. Men den har ställts med ungefär samma syfte som Mälarstedts – att presentera Maria på hennes egna villkor – en gång förr. Det är i ett manuskript av den bortgångna Ingrid Lyttkens. Vad har hänt med det manuskriptet Det får vi inte veta, trots att Mälarstedt i övrigt berättar generöst om gången i det litteraturvetenskapliga brödraskapet och hur man har stjälpt eller hjälpt varandra. Ingrid Lyttkens dog 1990. Hon var amatörforskare, hon hade inte Mälarstedts material och hon är betydligt mer valhänt än han. Mälarstedt skapar verkligen en spännande berättelse. Han hanterar med engagemang den gåtfulla Maria. Han är kulturhistoriskt bevandrad och han rätar ut frågetecken och reder ut trådar. Boken om Maria von Platen infriar sitt ”Äntligen” . Men ändå. Hos Ingrid Lyttkens finns en inlevelse som gör att hon trots allt kommer närmare den fråga som alla ställer sig. Varför gjorde Maria von Platen ett sådant intryck Tiden brukar kallas fin-de-siècle, dekadens. Men den har också – av Ellen Key – kallats Sturm und Drang. De som stormade och trängtade var kvinnorna och det som stod på dagordningen var det erotiska. Ingrid Lyttkens talar i sitt manuskript aldrig om den Nya kvinnan (var har Mälarstedt fått det ifrån Ett och annat i den vägen finns i boken och alla är ense om att Maria aldrig ingick i någon ”rörelse” . Men hon var en del av tidens energi. Inte minst mötet mellan henne och Söderberg sker i tecknet av den. Som få – trots sitt motstånd mot kvinnlig rösträtt – hade Söderberg känsla för den erotiska nydaning som kom från kvinnorna. Dramat ”Gertrud” är en hyllning till dessa möjligheter och den blev också en bibel för de kvinnor som kände sig delaktiga. Maria von Platen gick sina egna vägar, omutligt och utan att skygga för priset. Men hon inkarnerade något som tiden ropade på. Kvinnan som ett fritt erotiskt subjekt. Det är nästan hjärtskärande att läsa hennes brev till Henning von Melsted – det första ”snedsteget” under historien med Söderberg – morgonen efter en kärleksnatt: ”Och solen lyser och det står het luft av kyssar och smekningar omkring mig” . Och parallellt därmed Melsteds – den ”glade hedonisten” – anteckningar i dagboken: ”Från M v P ett bref nyss däri hon tror att jag aldrig skall upphöra älska henne. Barnsligt!” En situation kanske evig, lätt att känna igen sig i. Men där det för Maria von Platen var en livsform, ett livsval. Mälarstedt undrar över varför hon aldrig riktigt realiserade någon av sina konstnärliga talanger. Vad var det som hämmade henne, frågar han. Men kan inte även det ha varit ett livsval Kanske var för Maria – liksom för den samtida Lou Andreas Salomé – livet viktigare än konsten. Och i livet det intill mystik uppfattade mötet med sig själv. Kanske är det först om man verkligen ser Maria von Platen på hennes egna villkor som man kan förstå det intryck hon gjorde. Och ge ett innehåll åt de ord som John Landquist använder när han formulerar den inverkan hon hade på honom. Att det var ”genom den klarhet och känsla af ansvar hennes själ ägde” . birgitta holm litteratur@dn.se


Kvinnan som fritt erotiskt subjekt

Summary: Maria von Platen har gått till historien som Hjalmar Söderbergs stora kärlek. DN:s skribent Kurt Mälarstedt har hittat nytt material i släktarkivet och ställer fram henne i helfigur i en ny bok.

Kurt Mälarstedt ”Ett liv på egna villkor. Om Maria von Platen” Wahlström & Widstrand Äntligen! vill man utropa. Äntligen en bok om Maria von Platen på egna villkor. Maria von Platen har gått till historien som Hjalmar Söderbergs stora kärlek och inspirationen bakom Helga Gregorius i ”Doktor Glas”, Gertrud i dramat med samma namn och Lydia i ”Den allvarsamma leken”. Sedan hennes inkognito avslöjades i en avhandling på 1960-talet har man fortsatt att söka henne framför allt i hennes förbindelser med ett antal författare i det förra sekelskiftets Stockholm. Kurt Mälarstedt ställer fram henne i helfigur. Tack vare helt nytt material ur släktarkivet kan han ge kontur åt olika skeden av hennes liv. Uppväxten i den historiska miljön på kungsgården Herrevadskloster utanför Ljungbyhed i Skåne. Den längtan som grep tolvåringen när hon skickades i pension i Småland. Exerciser på heden utanför gården. Åren med den tjugosex år äldre maken. Den tid som följde efter perioden i Stockholm och de avslutande decennier då hon likt en Greta Garbo levde i avskildhet i ett hus utanför Kristianstad. Det är en mångskiftande röst man möter i de brev av Maria som finns bevarade. Klarsynt, humoristisk, ångestfull, sökande. När sonen Henning föds andas hon glädje men även där mänger sig snart smärta in. Något slags egenhet tycks pojken ha haft, av Mälarstedts beskrivningar gissar jag på Aspergers syndrom. På hösten 1902 flyttade hon till Stockholm. Henning var då elva år. I praktiken var det en skilsmässa, men sonen band och formellt skilde hon sig först 1912. Det är mellan 1902 och 1910 som hennes tid i offentlighetens halvskugga utspelar sig. Till Hjalmar Söderberg skrev hon redan från Kristianstad sedan hon förälskat sig i romanens Martin Birck och ville be den okände författaren om någon ”liten rad”: ”Och det blef många rader, till sist utan vett och sans.” Bara indirekt känner vi innehållet i brevet, all korrespondens mellan Maria och Hjalmar är förstörd. Deras historia var kort men intensiv och den är en av de mest välbearbetade i världslitteraturen. Vad är det för en kvinna som ger upphov till en sådan? Det är frågan som har ställts i forskningen och som ställs av Mälarstedt. Men den har ställts med ungefär samma syfte som Mälarstedts – att presentera Maria på hennes egna villkor – en gång förr. Det är i ett manuskript av den bortgångna Ingrid Lyttkens. Vad har hänt med det manuskriptet? Det får vi inte veta, trots att Mälarstedt i övrigt berättar generöst om gången i det litteraturvetenskapliga brödraskapet och hur man har stjälpt eller hjälpt varandra. Ingrid Lyttkens dog 1990. Hon var amatörforskare, hon hade inte Mälarstedts material och hon är betydligt mer valhänt än han. Mälarstedt skapar verkligen en spännande berättelse. Han hanterar med engagemang den gåtfulla Maria. Han är kulturhistoriskt bevandrad och han rätar ut frågetecken och reder ut trådar. Boken om Maria von Platen infriar sitt ”Äntligen”. Men ändå. Hos Ingrid Lyttkens finns en inlevelse som gör att hon trots allt kommer närmare den fråga som alla ställer sig. Varför gjorde Maria von Platen ett sådant intryck? Tiden brukar kallas fin-de-siècle, dekadens. Men den har också – av Ellen Key – kallats Sturm und Drang. De som stormade och trängtade var kvinnorna och det som stod på dagordningen var det erotiska. Ingrid Lyttkens talar i sitt manuskript aldrig om den Nya kvinnan (var har Mälarstedt fått det ifrån? Ett och annat i den vägen finns i boken) och alla är ense om att Maria aldrig ingick i någon ”rörelse”. Men hon var en del av tidens energi. Inte minst mötet mellan henne och Söderberg sker i tecknet av den. Som få – trots sitt motstånd mot kvinnlig rösträtt – hade Söderberg känsla för den erotiska nydaning som kom från kvinnorna. Dramat ”Gertrud” är en hyllning till dessa möjligheter och den blev också en bibel för de kvinnor som kände sig delaktiga. Maria von Platen gick sina egna vägar, omutligt och utan att skygga för priset. Men hon inkarnerade något som tiden ropade på. Kvinnan som ett fritt erotiskt subjekt. Det är nästan hjärtskärande att läsa hennes brev till Henning von Melsted – det första ”snedsteget” under historien med Söderberg – morgonen efter en kärleksnatt: ”Och solen lyser och det står het luft av kyssar och smekningar omkring mig”. Och parallellt därmed Melsteds – den ”glade hedonisten” – anteckningar i dagboken: ”Från M v P ett bref nyss däri hon tror att jag aldrig skall upphöra älska henne. Barnsligt!” En situation kanske evig, lätt att känna igen sig i. Men där det för Maria von Platen var en livsform, ett livsval. Mälarstedt undrar över varför hon aldrig riktigt realiserade någon av sina konstnärliga talanger. Vad var det som hämmade henne, frågar han. Men kan inte även det ha varit ett livsval? Kanske var för Maria – liksom för den samtida Lou Andreas Salomé – livet viktigare än konsten. Och i livet det intill mystik uppfattade mötet med sig själv. Kanske är det först om man verkligen ser Maria von Platen på hennes egna villkor som man kan förstå det intryck hon gjorde. Och ge ett innehåll åt de ord som John Landquist använder när han formulerar den inverkan hon hade på honom. Att det var ”genom den klarhet och känsla af ansvar hennes själ ägde”. birgitta holm litteratur@dn.se


Hundra år av jämlikhet

Summary: De finska kvinnorna kom först till valurnorna för jämnt hundra år sedan. Svenskorna fick vänta betydligt längre. Ulrika Knutson skriver den kvinnliga rösträttens svenska historia, en tragikomisk resa mot medborgarrätt och makt.

I år firar Europa hundraårsminnet av den kvinnliga rösträtten. Det är Finland som står överst på pallen, för finskorna fick rösträtt redan 1906. I den medaljstriden har Sverige inget att hämta, som nation hade vi gått in i väggen. Svenskorna kom till valurnorna först 1921, efter beslut fattat 1919. Det märkliga var inte att svenskorna äntligen fått fullt medborgarskap. Det märkliga var att det dröjde så länge! 1921. Sist i Norden. Så formuleras det aldrig i våra historieböcker. Ingen höjer på ögonbrynen över detta. När kvinnliga rösträtten dyker upp i historieskrivningen brukar den bara artigt framställas som ännu en god reform i detta pärlband av präktiga reformer som utgör svensk historia. Någon har fattat ett klokt beslut åt oss. Tack. Men historien om den kvinnliga rösträtten i Sverige är en lång och tragikomisk resa mot medborgarrätt och makt. Så mycket längre eftersom allt såg ganska ljust ut, på det förnuftiga 1880-talet. Redan 1884 motionerade den radikale liberalen Fredrik Borg från Helsingborg för kvinnlig rösträtt, i andra kammaren. Tjugo år tidigare hade filosofen John Stuart Mill gjort detsamma i England. Borg tyckte att alla länder skandalöst misshushållade med "de krafter, som qvinnan eger i såväl intellektuellt som moraliskt afseende". Han tyckte att det var dags att sluta behandla kvinnor som något "oändligt underlägset". Det blev het debatt i andra kammaren. Högermannen greve Erik Sparre menade att "det skulle vara intressant om vi här hade fruntimmerssällskap", men fruntimrena själva hade ju inte hörts av i frågan! Dessutom kunde det bli trångt i riksdagen, med damernas skrymmande kjolar Omröstningen blev ändå en framgång för Borgs motion. 44 ledamöter röstade för, 53 emot. Smaka på de proportionerna. Det liknar jämviktsläge. Varför tog det så lång tid att rubba kvinnornas vågskål? Författaren Frida Stéenhoff undrade 1905 i ett nu klassiskt föredrag "Varför skola kvinnorna vänta"? Det enda svaret på frågan blir: därför att männen inte ansåg den tillräckligt viktig. Både liberaler och socialdemokrater hade kvinnans rösträtt på partiprogrammet. Men först ville man ha bort den graderade röstskalan för män, den som byggde på förmögenhet. "Det är skam, det är fläck på Sveriges banér, att medborgarrätt heter pengar" skaldade Heidenstam 1899. Rösträtten kopplades allmänt till värnplikten; en man, en röst, ett gevär: "Ej herrarna ensamt grepo till svärd, när varnande vårdkase tändes. Ej herrarna ensamt segnade ner, men också herrarnas drängar." I den retoriken fanns det knappast plats för damerna, eller pigorna, som ekonomhistorikern Kersti Ullenhag påpekat. Både liberaler och socialdemokrater förhalade frågan av taktiska skäl; männen först. Högern var konsekvent emot kvinnlig rösträtt, främst därför att man fruktade fler vänsterröster. Å andra sidan fanns det enskilda socialdemokrater som trodde att kvinnorna skulle rösta mer konservativt än sina män, och därför avvaktade. Snart nog började kvinnorna själva höra av sig i frågan. 1902 bildades Landsföreningen för kvinnans politiska rösträtt, LKPR. LKPR under ledning av den färgstarka högerkvinnan Lydia Wahlström, socialdemokraten Signe Bergman, pedagogen Anna Whitlock och den diplomatiska liberalen Ann Margret Holmgren, höll ihop rörelsen men beskylldes för toppstyrning. Särskilt när eldsjälar som Elin Wägner och Ada Nilsson tröttnat på att vänta på den heliga rösträtten, och ville ge sig på reglementeringen av de prostituerade, sociallagstiftningen och kvinnors bristande rättigheter på arbetsmarknaden. Att styra LKPR var ingen tacksam uppgift. Med de militanta suffragetterna i England för ögonen var LKPR mycket noga med formerna. Mrs Emmeline Pankhurst och hennes döttrar Christabel och Sylvia hade inte bara kastat sten i skyltfönster; inspirerade av anarkisten Krapotkin kastade de bomber, klippte av telegraftrådar och grävde upp golfbanor(!). De mer beskedliga svenskorna satsade i stället outtröttligt på talekonst, folkbildning och studiecirklar. Det djärvaste bidraget var tärningsspelet Rösträttsspelet, där en av verserna löd: "Sitt ned ett kast! sa Staaf. För männen först vi ömma. Se'n lofva vi att ej din rätt vi skola glömma." Att både Ellen Key och Selma Lagerlöf tillhörde rörelsen var stort. Selma Lagerlöfs måttfulla argumentation kunde gå hem långt in i fiendelägret: "Behöfva inte vi också höjas och upplysas? Behöfva inte vi också frihet och makt? Skulle inte vi också erfara tacksamhet och stolthet om fosterlandet ville erkänna, att det behövde oss?" Men Ellen Key var varken en okritisk eller ofarlig röst i rörelsen. För det första var hennes rykte om möjligt sämre än suffragetternas. I decennier utpekad som en skräcködla, osedlig virrpanna, hädisk häxa och ungdomens förförare. Avskydd både av manliga giganter som Strindberg, Carl David af Wirsén och Vitalis Norström, och en nagel i ögat på rationella (och kristna!) likhetsfeminister som Lydia Wahlström. Att rösträttskvinnorna inte var några sanna kvinnor meddelade Strindberg uppsluppet i "Giftas I", särskilt i porträttet av blåstrumpan Ottilia, som dock visar sig nog så kvinnligt mjuk, i månens sken. Annie Qviding (gift Åkerhielm, långt senare aktiv till höger om högern bland de svenska nazisterna) skrev romanen "Fru Fanny", som för rösträttens skull försummar sina barn så till den grad att de dör. Elin Wägner lägger i succéromanen "Pennskaftet" (1910) desto större vikt vid att skildra de svenska suffragetterna som "riktiga kvinnor" komplett med kärlekssorg och brustet hjärta. Att rösträttskvinnorna ansågs fula, oborstade, snipiga och illa klädda var så utbrett att de själva snarast lade extra krut på vackra hattar. Åtminstone gällde det Ellen Hagen och Elin Wägner själv. Det hjälpte inte. Allteftersom det passade utmålades de som frigida eller alltför frigjorda - som Elin Wägners Pennskaft. Men när den kvinnliga rösträtten äntligen klubbades igenom 1919 skedde det utan debatt, utan omröstning. Enigheten var total, frågan närmast övermogen. Europas kollaps under första världskriget hade visat att världen var mogen för nya styrelseskick. Dags för demokrati, helt enkelt. För Elin Wägner och många med henne var detta en besk insikt att smälta; just detta att "över hela världen kvinnorösträttens frukt mognade i hettan av världsbranden". Hon var också orolig för att kvinnorna skulle slå sig till ro med själva röstsedeln. Var det inte mer? 1921 startade hon tillsammans med bland andra Elisabeth Tamm och Kerstin Hesselgren, två av de första fem kvinnorna i riksdagen, Kvinnliga Medborgarskolan vid Fogelstad. Där debatterades medborgarskapet fritt och kritiskt fram till 1954. Lydia Wahlström påminner också om rösträttsrörelsens alla bidrag till framtiden. Ur landsortens alla rösträttsföreningar uppstod föreningar för frivillig fattigvård, syaftnar, arbetsförmedlingsbyråer för kvinnor, koloniträdgårdar, matlagningskurser, varmbadhus, tuberkulosfonder, alkoholisthem och sjukstugor Men det är en annan historia - bortglömd den också? Om vi i dag firar detta hundraårsjubileum i självkritikens tecken - vi har ju faktiskt inte rätt att korka upp champagnen förrän 2019 - låt oss besöka ett annat lugubert kalas. Nämligen femtioårsjubileet av den kvinnliga rösträtten i Sverige, året 1969. Barbro Alving skildrar den tillställningen i ett kåseri, som förtjänar att läsas om. Ytterligare en minneslapp till den stora glömskans rötter. Till galasupén var majoriteten av riksdagens 53 kvinnor inte inbjudna. Huvudtalare var Nancy Eriksson (s) som energiskt framhöll arbetarrörelsen och socialdemokratin som drivande kraft för kvinnornas rösträtt. "Hon lyckades med fenomenal skicklighet i stort sett undvika att nämna ordet liberal", skriver Bang: "En dämpad stämning i församlingen var nu kompakt. Så kom Hjördis Schymberg och sjöng romanser. Allena var jag, sjöng fru Schymberg. Där var anknytningen till jubileet klar, man tänkte på (liberalen) Kerstin Hesselgren, allena kvinna i första kammarn. Sen sjöngs 'Kom min älskade kom'. Måste ha syftat på förstakammarhögern som ändå till sist fick släppa in fruntimren i riksdan. Sist sjöngs Alfvéns 'Skogen sover'." Då trodde en gammal rösträttspionjär i publiken att hon hade hamnat på ett spex. Allt enligt Barbro Alving, trollpackan Elin Wägners lärling.


Är vi alla terrorister?

Summary: I spåren av den 11 september gick en våg av integritetkränkande lagstiftning över världen. Nu har den vågen nått svenska riksdagen.

En dryg månad efter den 11 september 2001 skickade president Bush ett brev till EU:s dåvarande president, Romano Prodi. Brevet beskrev en mängd åtgärder som USA ville att EU skulle vidta för att aktivt delta i kampen mot terrorismen. Det gällde möjlighet att frysa ekonomiska tillgångar, utökat polisiärt och rättsligt samarbete, möjlighet att spara information på data och skärpa gränskontrollen. Huvuddelen av dessa åtgärder har sedermera genomförts delvis efter anmodan från FN. Flera av förslagen har varit på gång sedan länge, men 11 september resulterade i en tvångsmedlens ketchupeffekt, som också nådde Sveriges riksdag. När regeringen nu begär ökade möjligheter för polis och säkerhetspolis att använda hemliga tvångsmedel, beskrivs det nästan som om det i dag vore omöjligt att avlyssna eller kameraövervaka människor i hemlighet. Sanningen är en annan. Under de senaste åren har de brottsbeivrande myndigheterna fått allt större laglig rätt att övervaka människor i Sverige. Tvångsmedel kan användas för allt fler slags brott och svensk polis kan sedan länge i hemlighet övervaka icke-svenska medborgare - utan att brott har begåtts. Utan lagstöd använder sig dessutom polisen av kroppsmikrofoner, av handkameror och av så kallad pejling. Polisen har också alltid rätt och möjlighet att begära in datainformation från internetleverantörer. Nya internationella regler har tillkommit och skapat nya förutsättningar för främmande makt att använda tvångsmedel mot människor i Sverige. Självklart måste alla former av hemlig övervakning vara reglerad i lag och föremål för bedömningar om effektivitet, ändamålsenlighet och proportionalitet. All sådan användning måste dessutom ha ett skydd för den enskilde mot missbruk. Men det finns redan i dag en omfattande arsenal av metoder för polisen att vidta. Behövs fler? Och är de verkligen effektiva? Den som efterfrågar effektivitetsutredningar får till svar att det är kritikerna som ska bevisa att tvångsmedlen är ineffektiva. Givetvis är det förespråkarna av mer kontroll som har bevisbördan. På fem år har tillstånden för polisen att använda hemlig telefonavlyssning ökat från 281 per år till 714. När justitieministern talar om att det endast är brottslingars integritet som riskerar att kränkas kan det vara värt att påminna om att "oskyldiga" redan i dag övervakas. Att det gavs 714 tillstånd till hemlig telefonavlyssning 2004 betyder inte att endast 714 personer blev avlyssnade. De som avlyssningen riktas mot är dessutom enbart misstänkta för ett brott, inte dömda för ett sådant. Och i hälften av fallen har avlyssningen inte haft betydelse för utredningen. Efter år 2000 kan även främmande makt använda sig av hemlig telefonavlyssning, kameraövervakning och teleövervakning i Sverige. Och sedan länge har svensk polis bistått utländsk polis för att genomföra husrannsakningar och beslag. Samarbetet inom EU har kommit längst genom införandet av EU-konventionen om ömsesidig rättslig hjälp i brottmål. I dag lever vi i en värld där allt färre människor är "oskyldiga", och följaktligen är allt färre personers rättigheter värda att värna om. I Storbritannien godkände underhuset för någon vecka sedan förändringar i den brittiska anti-terrorlagen som kriminaliserar vad som kallas "glorifiering av terrorism". I Frankrike finns sedan länge en lagstiftning som kriminaliserar samröre med terrorism. FN och EU stämplar personer och organisationer som terrorister utan att de dömts för brott och utan insyn och rättssäkerhet för dem som listas. Listorna kan sedan bli avgörande för åtal och fällande domar där det anses finnas en koppling mellan en misstänkt och en grupp på terrorlistan. Strax före jul knackade det på dörren till Lisa Svenssons hem. Utanför stod svensk säkerhetspolis som var där på uppdrag av brittiska kollegor. Britterna hävdade att Lisa var misstänkt för finansiering av terrorism genom att hon tagit emot pengar som samlats in i Storbritannien för hennes mans försvar. 2,5 år tidigare hade Lisas man Safir gripits i Syrien, hållits fängslad ungefär ett år där och sedan överlämnats till Frankrike. Där har han suttit fängslad sedan sommaren 2004 utan rättegång. Safirs öde uppmärksammades på olika webbsidor där troende muslimer uppmanats att skänka pengar till hans försvar och till Lisas och hennes tre barns försörjning. Säkerhetspoliserna sökte igenom Lisas hem. Dator, mobiltelefon, pengar, foton, filmer och dokument beslagtogs för brittisk polis räkning. Det är i detta sammanhang man ska se de lagförslag som nu läggs. I en värld där godtycklighet och misstänksamhet inför allt främmande väger tyngre än konkreta bevis och reella misstankar - där kan alla bli föremål för övervakning och "allt" kan användas emot dig. Lagförslaget om att använda hemlig övervakning i förebyggande syfte omfattar inte bara en rätt att avlyssna telefoner som tillhör vissa misstänkta grupper, organisationer eller personer utan även andra telefoner som dessa personer och grupper kan tänkas ringa från eller till. Även buggning kommer att innebära en allvarlig risk för att personer avlyssnas som inte har med brottet att göra. Det verkliga antalet avlyssnade personer blir oerhört stort och polisen måste hantera en enorm mängd information. En stor del kommer att vara så kallad överskottsinformation, det vill säga information som uppstår vid ett avlyssnat samtal men som inte har med den misstänkta brottsligheten att göra. I den allmänna debatten kring de nya förslagen har polis och åklagare reagerat med indignation när det krävts ett utökat skydd mot missbruk av tvångsmedel. Men när säkerhetskommissionen 2003 presenterade sin granskning av säkerhetspolisens övervakning och registrering kritiserade den att kontrollen av myndigheterna helt enkelt inte fungerade. I flera länder har personer som utsätts för tvångsmedel rätt att i efterhand bli informerade om saken och möjlighet att utkräva ansvar om övervakningen varit felaktig. Men en sådan ordning diskuteras inte ens i det nya lagförslagen, något som Lagrådet kritiserade i sitt yttrande som kom förra fredagen. Ingen ifrågasätter naturligtvis att tvångsmedel kan vara både nödvändigt och avgörande för att beivra brott. Men just nu verkar integritetsfrågor väga lätt. Skyddet mot godtyckliga ingripanden i privatlivet är grundläggande för möjligheten att utöva demokratiska rättigheter som yttrandefrihet, organisationsfrihet, religionsfrihet. Just nu väljer inte bara justitieministern utan även företrädare för polis och åklagare att ställa denna integritet mot den kränkning som brottsoffret utsätts för. Ingen har ifrågasatt det lidande som brottsoffer åsamkas, men att ställa integritet mot säkerhet är ett uttryck för en vedervärdig skrämselteknik som enbart är ägnad att flytta fokus från de viktiga rättssäkerhetsfrågorna. Det är lagstiftarnas uppgift att underställa åtgärder mot terrorism samma granskning. Lisa Svensson heter egentligen något annat.


"Da Vinci-koden" inför rätta

Summary: Rättegången mot "Da Vinci-kodens" författare Dan Brown för plagiat har ökat intresset för den bok som skulle ha plagierats. Michael Baigent och Richard Leighs "The Holy Blood and the Holy Grail" säljer som aldrig förr.

De båda författarna hävdar att Dan Brown stal deras idé om att Jesus var gift och hade barn när han skrev bästsäljaren "Da Vinci-koden". Michael Baigent och Richard Leighs bok, som nu också finns i en svensk översättning, kom ut 1982. I den berättar de båda författarna om hur deras undersökning av vem Jesus egentligen var har lett dem att tro att Guds son inte bara var gift utan också hade barn. Baigent och Leigh lägger också fram teorin att Jesus ättlingar fortfarande lever i Frankrike. Nu menar de båda att Brown stulit inte mindre än femton av deras bärande idéer och återanvänt dem i "Da Vinci-koden". Anklagelserna har fått till följd att intresset för de båda böckerna åter tagit fart. Under tiden som läsare över hela världen återigen fått upp ögonen för Dan Browns bok lockas också nya läsare att köpa Michael Baigent och Richard Leighs bok. På Amazon.com konstaterar man en föräljningsökning för "The Holy Blood and the Holy Grail" på 3.500 procent inom 24 timmar efter det att rättegången i London starat, skriver The Independent. - Just som man trodde att alla redan hade köpt "Da Vinci-koden" så åker den från hyllorna lika snabbt som vi hinner ställa upp den, säger en försäljare på Waterstone's på Oxford Street till The Independent. Frågan är om Michael Baigent och Richard Leigh kommer att kunna bevisa sina anklagelser. Bland annat visades en artikel ur The Observer upp i gårdagens rättegång, en artikel som hade rubriken "Var Jesus gift?". Artikeln publicerades redan 1971, drygt tio år innan "The Holy Blood and the Holy Grail" gick i tryck.


På båda sidor om gränsen

Summary: Neko Case är countryklingande soloartist i USA, hon är medlem i kanadensiska powerpopbandet New Pornographers och hon kryddar allt med släktens ukrainska folksagor. I nästa vecka släpps hennes fjärde soloalbum.

Nordvästra hörnet av Amerika, alldeles vid gränsen mot Kanada, är så långt från nöjesmetropolerna New York och Los Angeles man kan komma. Kanske är det just därför som den regionen fostrat så många egensinniga artister. På 1990-talet var det de hårda rockbanden från Seattle. På 2000-talet är det de brokiga popkollektiven från Kanada. Neko Case, född 1970, är präglad av båda dessa scener. Förutom att hon är aktuell med nytt soloalbum – släpps nästa vecka – är hon en av frontfigurerna i Vancouver-bandet New Pornographers, ett slags supergrupp som samlar medlemmar från halvdussinet andra kanadensiska band. Som tonåring bodde hon i Tacoma, Washington, och spelade trummor i olika band på den då spirande Seattle-scenen. 15 år gammal flyttade hon hemifrån – ”Det var ingen bra hemmiljö” – och fick jobb på rockklubben Tacoma’s Community World Theater, en ombyggd porrbiograf. Det var där hon 1987 såg de allra första klubbspelningarna med Nirvana. – Det var väldigt inspirerande att se Nirvana, säger Neko. De var annorlunda. De var framför allt inkluderande. Det handlade inte om att vara en man eller kvinna. Det handlade om att vara en individ. Kurt Cobain i klänning var en viktig kvinnlig förebild för Neko Case. Annars fanns det få kvinnor bland grungebanden. Vad som inspirerade henne att ta nästa steg var skivbörsfynd med bluesartister som Bessie Smith och countrysångerskor som Loretta Lynn. – Country dras fortfarande med dåligt rykte om att vara sexistisk och rastistisk musik, säger Neko. Men country lyfte fram kvinnor i första ledet långt före rocken. Kvinnor som spelade gitarr och skrev sina egna låtar. På debutalbumet ”The Virginian” från 1997 varvade Neko Case gamla countrylåtar, bland annat av Loretta Lynn, med eget material. Skivan är uppkallad efter den delstat där hon föddes, Virginia, och etablerade henne som en del av den alternativa countryscenen. På nya skivan ”Fox confessions brings the flood”, hennes fjärde studioalbum som soloartist, är det mest hennes bourbonfärgade röst som för tankarna till country. Skivan i övrigt täcker in hela spektrat av rotmusik på ett sätt som närmast för tankarna till The Band. – The Band var varit en enorm influens. Inte bara musiken, utan hela mytologin kring bandet. Att de jobbade som en enhet. Jag älskar också att alla i bandet var kanadensare, utom en som är amerikan. The Band var verkligen ett nordamerikanskt band. Bland musikerna på ”Fox confessions brings the flood” återfinns också organisten Garth Hudson, The Bands allra skäggigaste medlem. Jag säger att jag alltid föreställt mig honom som en björn. – Han är verkligen en björn! Han är lång, jättelik, men inte långsam utan tvärtom snabb. Och väldigt hälsosam. Han har en väldigt speciell aura omkring sig. Det var fantastiskt att bara ha honom i studion. Att vi plötsligt börjar prata om människor i termen av djur har sin förklaring. Neko Case återkommer hela tiden till djur i låttexter och på skivomslag. Hon berättar lyriskt om det rika fågellivet utanför studion i Arizona där skivan spelades in. Skivomslaget pryds av rävar. Närmare bestämt sju stycken som står runt en flicka som håller i ett avhugget huvud. Albumet ”Fox confessions brings the flood” visar sig vara inspirerat av ukrainska folksagor. – Jag läste mycket sagor som barn, folksagor från hela världen, men framför allt ukrainska, säger Neko, vars släkt är från Ukraina. De sagorna är inte präglade av någon kristen moral. De är bara historier för historiens skull. Ofta väldigt drastiska och blodiga sådana. Och ofta just med rävar och vargar. – Nu för tiden lever vi inte med sagor på samma sätt. Vi har ersatt dem med tv och filmer. Men jag blir verkligen upplyft av sagor som den om vargen som äter upp en mammas barn. Mamman skär upp vargens mage när han sover. Hon plockar ut barnen och syr i stället in vedträn i magen. Var hittar du den sortens berättande i dag? När Neko Case inför nya skivan återvänt till böcker hon läste som liten hittade hon även en sedelärande novell om två flickor. En som det går bra för, en som går under. Öppningsspåret ”Margaret vs Pauline” utgår från den historien, men ifrågasätter hela upplägget. – När jag läste den igen som vuxen blev jag arg. Allt som i novellen beskrivs som förgörande för Margaret är i själva verket goda egenskaper. Hon är öppen för nya erfarenheter. Hon är fascinerad av outsiders. Men hennes levnadssätt gör att hon straffas och i slutet av boken tar hon livet av sig. Inget ont om Pauline, den välartade flickan, men jag tyckte det var på tiden att någon stod upp för Margaret. I mitten av maj kommer Neko Case tillbaka till Sverige. Hon spelar på Södra Teatern i Stockholm 14 maj. Därmed missar hon turnén med New Pornographers som spelar i Europa under samma period. – Men jag kommer absolut att fortsätta vara med i New Pornographers, säger Neko. Vi ska snart gå in i studion och spela in en ny skiva. Där har jag en helt annan roll, jag är bara en av åtta. Det är en befriande kontrast till mina egna skivor och turnéer. New Pornographers har inget med country att göra utan spelar koncis och kompakt powerpop. Gruppens album ”Twin cinema” från i fjol var en av höjdpunkterna under ett rockår som – precis som Nils Hansson skrev i sin årskrönika – dominerades av kanadensiska band. Förutom New Pornographers leds scenen av Arcade Fire och Broken Social Scene. Men det går att räkna upp dussintals nya banbrytande artister från Kanada. I ett upplägg som för tankarna till svenskt 1970-tal får kanadensiska band olika former av kulturbidrag. 60 procent av alla musiker i Kanada har fått stöd. Kanadensiska regeringen har tagit beslut om att rockmusiken är en viktig del av det inhemska musikarvet. Canada Music Fund delade i fjol ut 11,5 miljoner dollar. Lagstiftning anger att 30 procent av musiken som spelas i kanadensisk radio och tv måste vara av inhemskt ursprung. För att tv-kanalen Much Music, Kanadas motsvarighet till MTV, ska kunna nå upp till den kvoten kan kanadensiska band få 25 000 dollar till att spela in konkurrensdugliga videor. – Som amerikan kan inte jag få kulturbidrag, säger Neko. Men vi har fått det med New Pornographers, Vi har fått videopengar och bidrag till att turnera. Tänk att som artist känna det stödet från sitt land. Det bidrar till den kluvenhet jag själv känner inför det rådande klimatet i USA. Jag känner mig inte hemma i USA, jag känner mig hemma i Nordamerika. jan gradvall noje@dn.se


På båda sidor om gränsen

Summary: Neko Case är countryklingande soloartist i USA, medlem i kanadensiska powerpopbandet New Pornographers och kryddar allt med släktens ukrainska folksagor. I nästa vecka släpps hennes fjärde soloalbum.

Nordvästra hörnet av Amerika, alldeles vid gränsen mot Kanada, är så långt från nöjesmetropolerna New York och Los Angeles man kan komma. Kanske är det just därför som den regionen fostrat så många egensinniga artister. På 1990-talet var det de hårda rockbanden från Seattle. På 2000-talet är det de brokiga popkollektiven från Kanada. Neko Case, född 1970, är präglad av båda dessa scener. Förutom att hon är aktuell med nytt soloalbum - släpps nästa vecka - är hon en av frontfigurerna i Vancouver-bandet New Pornographers, ett slags supergrupp som samlar medlemmar från halvdussinet andra kanadensiska band. Som tonåring bodde hon i Tacoma, Washington, och spelade trummor i olika band på den då spirande Seattle-scenen. 15 år gammal flyttade hon hemifrån - "Det var ingen bra hemmiljö" - och fick jobb på rockklubben Tacoma's Community World Theater, en ombyggd porrbiograf. Det var där hon 1987 såg de allra första klubbspelningarna med Nirvana. - Det var väldigt inspirerande att se Nirvana, säger Neko. De var annorlunda. De var framför allt inkluderande. Det handlade inte om att vara en man eller kvinna. Det handlade om att vara en individ. Kurt Cobain i klänning var en viktig kvinnlig förebild för Neko Case. Annars fanns det få kvinnor bland grungebanden. Vad som inspirerade henne att ta nästa steg var skivbörsfynd med bluesartister som Bessie Smith och countrysångerskor som Loretta Lynn. - Country dras fortfarande med dåligt rykte om att vara sexistisk och rastistisk musik, säger Neko. Men country lyfte fram kvinnor i första ledet långt före rocken. Kvinnor som spelade gitarr och skrev sina egna låtar. På debutalbumet "The Virginian" från 1997 varvade Neko Case gamla countrylåtar, bland annat av Loretta Lynn, med eget material. Skivan är uppkallad efter den delstat där hon föddes, Virginia, och etablerade henne som en del av den alternativa countryscenen. På nya skivan "Fox confessions brings the flood", hennes fjärde studioalbum som soloartist, är det mest hennes bourbonfärgade röst som för tankarna till country. Skivan i övrigt täcker in hela spektrat av rotmusik på ett sätt som närmast för tankarna till The Band. - The Band var varit en enorm influens. Inte bara musiken, utan hela mytologin kring bandet. Att de jobbade som en enhet. Jag älskar också att alla i bandet var kanadensare, utom en som är amerikan. The Band var verkligen ett nordamerikanskt band. Bland musikerna på "Fox confessions brings the flood" återfinns också organisten Garth Hudson, The Bands allra skäggigaste medlem. Jag säger att jag alltid föreställt mig honom som en björn. - Han är verkligen en björn! Han är lång, jättelik, men inte långsam utan tvärtom snabb. Och väldigt hälsosam. Han har en väldigt speciell aura omkring sig. Det var fantastiskt att bara ha honom i studion. Att vi plötsligt börjar prata om människor i termen av djur har sin förklaring. Neko Case återkommer hela tiden till djur i låttexter och på skivomslag. Hon berättar lyriskt om det rika fågellivet utanför studion i Arizona där skivan spelades in. Skivomslaget pryds av rävar. Närmare bestämt sju stycken som står runt en flicka som håller i ett avhugget huvud. Albumet "Fox confessions brings the flood" visar sig vara inspirerat av ukrainska folksagor. - Jag läste mycket sagor som barn, folksagor från hela världen, men framför allt ukrainska, säger Neko, vars släkt är från Ukraina. De sagorna är inte präglade av någon kristen moral. De är bara historier för historiens skull. Ofta väldigt drastiska och blodiga sådana. Och ofta just med rävar och vargar. - Nu för tiden lever vi inte med sagor på samma sätt. Vi har ersatt dem med tv och filmer. Men jag blir verkligen upplyft av sagor som den om vargen som äter upp en mammas barn. Mamman skär upp vargens mage när han sover. Hon plockar ut barnen och syr i stället in vedträn i magen. Var hittar du den sortens berättande i dag? När Neko Case inför nya skivan återvänt till böcker hon läste som liten hittade hon även en sedelärande novell om två flickor. En som det går bra för, en som går under. Öppningsspåret "Margaret vs Pauline" utgår från den historien, men ifrågasätter hela upplägget. - När jag läste den igen som vuxen blev jag arg. Allt som i novellen beskrivs som förgörande för Margaret är i själva verket goda egenskaper. Hon är öppen för nya erfarenheter. Hon är fascinerad av outsiders. Men hennes levnadssätt gör att hon straffas och i slutet av boken tar hon livet av sig. Inget ont om Pauline, den välartade flickan, men jag tyckte det var på tiden att någon stod upp för Margaret. I mitten av maj kommer Neko Case tillbaka till Sverige. Hon spelar på Södra Teatern i Stockholm 14 maj. Därmed missar hon turnén med New Pornographers som spelar i Europa under samma period. - Men jag kommer absolut att fortsätta vara med i New Pornographers, säger Neko. Vi ska snart gå in i studion och spela in en ny skiva. Där har jag en helt annan roll, jag är bara en av åtta. Det är en befriande kontrast till mina egna skivor och turnéer. New Pornographers har inget med country att göra utan spelar koncis och kompakt powerpop. Gruppens album "Twin cinema" från i fjol var en av höjdpunkterna under ett rockår som - precis som Nils Hansson skrev i sin årskrönika - dominerades av kanadensiska band. Förutom New Pornographers leds scenen av Arcade Fire och Broken Social Scene. Men det går att räkna upp dussintals nya banbrytande artister från Kanada. I ett upplägg som för tankarna till svenskt 1970-tal får kanadensiska band olika former av kulturbidrag. 60 procent av alla musiker i Kanada har fått stöd. Kanadensiska regeringen har tagit beslut om att rockmusiken är en viktig del av det inhemska musikarvet. Canada Music Fund delade i fjol ut 11,5 miljoner dollar. Lagstiftning anger att 30 procent av musiken som spelas i kanadensisk radio och tv måste vara av inhemskt ursprung. För att tv-kanalen Much Music, Kanadas motsvarighet till MTV, ska kunna nå upp till den kvoten kan kanadensiska band få 25.000 dollar till att spela in konkurrensdugliga videor. - Som amerikan kan inte jag få kulturbidrag, säger Neko. Men vi har fått det med New Pornographers, Vi har fått videopengar och bidrag till att turnera. Tänk att som artist känna det stödet från sitt land. Det bidrar till den kluvenhet jag själv känner inför det rådande klimatet i USA. Jag känner mig inte hemma i USA, jag känner mig hemma i Nordamerika.


Världsklass, Akram Khan!

Summary: Det sprakar på Dansens hus när en av världens mest hyllade dansare, britten Akram Khan, låter den formbundna indiska dansen kathak möta nutida fridans i en gränslös rörelsefrihet. DN:s recensent är överväldigad efter en magisk kväll.

”Third Catalogue” Dans: Akram Khan Musiker: Partha Sarathi Mukherjee (tabla), Faheem Mazhar (sång), Philip Sheppard (cello), Baluji Shrivastav (sitar), BC Manjunath (mridanga) Scen: Dansens Hus, Stockholm Fantastiskt! Svindlande! Suveränt! Adjektiven trängs som sardiner i hjärnan när jag ser Akram Khan dansa kathak, en av Indiens klassiska danskonster. Akram Khan är en extremt briljant dansare, en fabulös tekniker, en gnistrande juvel. Han intar den jättelika scenen med en självklarhet som vore det hans eget vardagsrum. Det lyser om honom. Vad mer? Han har det där som karakteriserar alla stora dansare. Förmågan att mitt i rörelsen finna en paradoxal orörlighet, en vibrerande stillhet. Vare sig Akram Khan rör sig böljande mjukt eller blixtrande explosivt, vilar han ständigt i stormens öga. Han inkarnerar det som T S Eliot försöker gestalta i dikten ”Burnt Norton”: Det där förunderliga, ”vid den roterande världen stilla punkt”. Så på den lätt pretentiösa frågan Vad är dans? måste jag efter helgens gästspel svara: Akram Khan. Det är tredje gången han gästar Stockholm. Utsålt återigen. Självklart. Varför? Vi tar det från början. På bara några få år har den trettioettårige britten Akram Khan, med rötter i Bangladesh, kommit att bli en världens mest hyllade, hetaste dansare och koreografer. När jag såg honom för första gången i Birmingham 2002, hade hans banbrytande verk ”Ma” ännu inte haft premiär. Men bara en blind kunde undgå att se miraklet. Med en förbluffande originalitet fusionerade han en av Indiens klassiska danskonster, kathak, med nutida fridans. Det verk jag då såg, och skrev om på denna sida, ”Related Rocks”, var i själva verket en skiss till ”Ma”, och början på den nyskapande stil som Akram Khan senare överrumplat dansvärlden med. Khan utsätter ordningen för kaos, eller bringar ordning i kaoset, när han låter extremt formbunden dans, kathak, möta gränslös rörelsefrihet. Och, oj vad det sprakar. Khan har gått vidare i verket ”Kaash” (också spelad på Dansens hus) och än mer i sitt senaste, mycket omtalade verk, ”zero degrees”, som vi tyvärr inte får se i Sverige. I stället fick vi nu se roten till Akram Khans innovationer, kathak. Småtrist, tyckte nog en del. Innan föreställningen. I denna närmare femhundraåriga, nordindiska dansstil är Akram Khan skolad sedan sju års ålder. Själv brukar Khan mindre betona kathakens berättande signum – ordet katha betyder just att berätta – och mer dansens strukturerade, matematiska och inte minst musikaliska karaktär. Visst anar den fåkunnige en berättelse i kvällens första del, där Khan dansar sista delen av sin kathaktrilogi, ”third catalogue” (samt solon ur trilogins andra delar), men man kan, utan problem, bara försjunka i rörelsen. Och stillheten. Kvällens pärla, efter paus, är dock en koreografi om en krigarhjältes uppgång och död, av Kumundini Lakhia, en av Indiens mest kända (och gränsöverskridande) kathakkoreografer. Avslutningsvis begåvas publiken med grundkurs i improviserad kathak. Spännande värre. ”Third catalogue” är en ljuvlig, smäktande upplevelse, inte minst genom det intima samarbetet med musikerna. Indiern Partha Sarathi Mukherjee finlirar på tablas och britten Philip Sheppard smeker sin cello som vore den en spinnande tiger. Pakistaniern Faheem Mazhars sköra stämma vaggar oss genom sorgen och smärtan. Det var kort sagt en sådan där magisk kväll när adjektiven aldrig vill ta slut. örjan abrahamsson scen@dn.se


Världsklass, Akram Khan!

Summary: Det sprakar på Dansens hus när en av världens mest hyllade dansare, britten Akram Khan, låter den formbundna indiska dansen kathak möta nutida fridans i en gränslös rörelsefrihet. DN:s recensent är överväldigad efter en magisk kväll. DANS

”Third Catalogue” Dans: Akram Khan Musiker: Partha Sarathi Mukherjee (tabla), Faheem Mazhar (sång), Philip Sheppard (cello), Baluji Shrivastav (sitar), BC Manjunath (mridanga) Scen: Dansens Hus, Stockholm Fantastiskt! Svindlande! Suveränt! Adjektiven trängs som sardiner i hjärnan när jag ser Akram Khan dansa kathak, en av Indiens klassiska danskonster. Akram Khan är en extremt briljant dansare, en fabulös tekniker, en gnistrande juvel. Han intar den jättelika scenen med en självklarhet som vore det hans eget vardagsrum. Det lyser om honom. Vad mer Han har det där som karakteriserar alla stora dansare. Förmågan att mitt i rörelsen finna en paradoxal orörlighet, en vibrerande stillhet. Vare sig Akram Khan rör sig böljande mjukt eller blixtrande explosivt, vilar han ständigt i stormens öga. Han inkarnerar det som T S Eliot försöker gestalta i dikten ”Burnt Norton”: Det där förunderliga, ”vid den roterande världen stilla punkt”. Så på den lätt pretentiösa frågan Vad är dans måste jag efter helgens gästspel svara: Akram Khan. Det är tredje gången han gästar Stockholm. Utsålt återigen. Självklart. Varför Vi tar det från början. På bara några få år har den trettioettårige britten Akram Khan, med rötter i Bangladesh, kommit att bli en världens mest hyllade, hetaste dansare och koreografer. När jag såg honom för första gången i Birmingham 2002, hade hans banbrytande verk ”Ma” ännu inte haft premiär. Men bara en blind kunde undgå att se miraklet. Med en förbluffande originalitet fusionerade han en av Indiens klassiska danskonster, kathak, med nutida fridans. Det verk jag då såg, och skrev om på denna sida, ”Related Rocks”, var i själva verket en skiss till ”Ma”, och början på den nyskapande stil som Akram Khan senare överrumplat dansvärlden med. Khan utsätter ordningen för kaos, eller bringar ordning i kaoset, när han låter extremt formbunden dans, kathak, möta gränslös rörelsefrihet. Och, oj vad det sprakar. Khan har gått vidare i verket ”Kaash” (också spelad på Dansens hus) och än mer i sitt senaste, mycket omtalade verk, ”zero degrees”, som vi tyvärr inte får se i Sverige. I stället fick vi nu se roten till Akram Khans innovationer, kathak. Småtrist, tyckte nog en del. Innan föreställningen. I denna närmare femhundraåriga, nordindiska dansstil är Akram Khan skolad sedan sju års ålder. Själv brukar Khan mindre betona kathakens berättande signum – ordet katha betyder just att berätta – och mer dansens strukturerade, matematiska och inte minst musikaliska karaktär. Visst anar den fåkunnige en berättelse i kvällens första del, där Khan dansar sista delen av sin kathaktrilogi, ”third catalogue” (samt solon ur trilogins andra delar), men man kan, utan problem, bara försjunka i rörelsen. Och stillheten. Kvällens pärla, efter paus, är dock en koreografi om en krigarhjältes uppgång och död, av Kumundini Lakhia, en av Indiens mest kända (och gränsöverskridande) kathakkoreografer. Avslutningsvis begåvas publiken med grundkurs i improviserad kathak. Spännande värre. ”Third catalogue” är en ljuvlig, smäktande upplevelse, inte minst genom det intima samarbetet med musikerna. Indiern Partha Sarathi Mukherjee finlirar på tablas och britten Philip Sheppard smeker sin cello som vore den en spinnande tiger. Pakistaniern Faheem Mazhars sköra stämma vaggar oss genom sorgen och smärtan. Det var kort sagt en sådan där magisk kväll när adjektiven aldrig vill ta slut. örjan abrahamsson scen@dn.se


Public service-radio ska göras utifrån

Summary: 70 procent av underhållningen och 40 procent av kulturen på Sveriges Radio ska produceras utanför huset, enligt ett nytt förslag från ledningen. 400 tjänster ska bort.

Vad händer när kommersiella bolag står för en stor del av Sveriges Radios produktion? Frågan är högaktuell. Ledningen har lagt ett förslag som går ut på att 70 procent av underhållningen och 40 procent av kulturen ska läggas utanför huset. Nyheterna ska fortfarande göras internt, men en stor del av samhällsmaterialet ska läggas ut. Ylva Mårtens, producent för P 1:s "Barnen" är inte helt emot. - Det är omfattningen och hur det ska gå till som är det allvarliga. Jag förstår inte varför man inte kan anställa fler eller ge frilansarna rejält betalt i stället. Planerna är en del av framtidsvisionen Sveriges Radio 2010. I de direktiv som SR har att följa finns en uttalad ambition att lägga mycket mer produktion utanför företaget. - Vi vill få mer inflöde av idéer och tankar utifrån och stimulera till att fler externa bolag bildas, säger programdirektör Eva Blomquist. Den externa produktionen ska öka i takt med att personalstyrkan minskar genom naturliga avgångar. Företaget räknar med 400 färre tjänster år 2010. Varför nyanställer ni inte? - Därför att Sveriges Radio har ett uppdrag att öka den externa medverkan och det gör att vi inte kan växa, säger Eva Blomquist. Inte heller SR:s journalistklubb slåss i första hand för fler fasta tjänster. I stället vill den garantera att de externa bolagen följer kollektivavtal och arbetsrättslagar. Klubbens ordförande Ola Gäverth tror att fler bolag som producerar radio kan vara bra för SR:s medarbetare. - SR kommer att bli tvunget att betala ut högre löner när folk kan välja att arbeta någon annanstans. En annan oro bland personalen är att public service-begreppet urholkas och att produktionsbolagen blandar SR-uppdrag med reklamuppdrag. - Säg att man lägger ut en radioserie om böcker på ett produktionsbolag som samtidigt gör reklam för Bonniers, säger Ylva Mårtens. Eva Blomquist tror att de farhågorna är överdrivna. - Vi måste göra väldigt tydliga beställningar som dels når upp till SR:s kvalitetsnivåer, dels når upp till de krav vi har på oss i sändningstillståndet. Jag förstår inte varför det bara skulle vara vi som är anställda som begriper public service-uppdraget. Ylva Mårtens ser en risk att producenter som är beroende av att sälja in sina idéer inte vågar göra udda och obekväma program, - Ibland behöver man ett stort företag i ryggen om man ska våga säga obekväma saker i sin journalistik. Anders Elfström, vd för produktionsbolaget Filt, håller inte med. - Vi gör gärna obekväma och udda program. Det är i så fall inköparna på SR som är fega om de inte köper in dem.Vi gör gärna obekväma och udda program. Det är i så fall inköparna på SR som är fega om de inte köper in sådana program.


Jazzduo på hembesök

Summary: SVT följde de två musikerna Jonas Knutsson och Johan Norberg när de gav konserter i sina gamla hemtrakter i Västerbotten.

Två skickliga musiker ger sig ut på en liten turné i den landsända där de växte upp. Saxofonisten Jonas Knutsson och gitarristen Johan Norberg har sina rötter i Umeå respektive Lycksele, men för att söka sin lycka som musiker lämnade de båda Norrland för Stockholm för över 20 år sedan. Fram till för tre år sedan hade de båda, som var och en på sitt håll etablerat sig i Stockholms musikvärld, aldrig jobbat tillsammans, men slumpen gjorde att de bodde nära varandra på Södermalm i Stockholm och ett vid möte över grönsaksdisken på Konsum föddes tanken på ett samarbete. – Johan har en studio så vi möttes där, tog en kopp kaffe och kände på varandra och gjorde några låtar tillsammans, och efter en tid, när allt mognat, beslöt vi att göra något på allvar, berättar Jonas Knutsson. Samarbetet ledde till en skiva med den passande titeln ”Norrland” (som blev Grammisnominerad) , där de två hyllar sin hembygd. Nio av de tolv låtarna är signerade Knutsson/Norberg, de tre övriga är traditionella låtar från Norrland som de arrangerat om. Jonas Knutsson har sin bas i jazzmusiken där han är en av landets mest kända saxofonister. Johan Norberg, gitarrutbildad bland annat på högstatusuniversitetet Berklee i Boston, USA, startade som jazzmusiker, men han har även samarbetat med Lisa Nilsson, Stina Nordenstam och Cornelis Vreeswijk. Dessutom har han producerat skivor med så vitt skilda artister som Ulf Lundell och Jojje Wadenius. Samarbetet mellan duon Norberg och Knutsson har en alldeles speciell klangbild, ett vemod som samtidigt inte känns tungt. – Det är nog så att vi tack vare vår uppväxt i Norrland har något gemensamt, kanske är det ett temperament, menar Knutsson. ”Norrland” följdes i höstas av ”Cow Cow, Norrland II”, som också blev Grammisnominerad. När den släpptes i höstas gjorde duon en liten turné i sina gamla hemtrakter, och västerbottningarna slöt upp bakom ”de sina” och kom till konserterna. – Ja, det var fantastiskt. Det är inte lätt att få folk i Åsele och Dorotea att gå på konsert, men det gjorde dom, berättar Jonas Knutsson. Turnén filmades av SVT och innehåller mycket musik från scenen. Vi får också vara med när de två gör en ny låt på ett hotellrum och sedan uruppför den inför publik. Att skriva låtar tycks inte var något som helst problem för de båda norrlänningarna, det är som ett samtal där den ena fyller i det den andra påbörjat. Och vips är en ny låt klar. – Det finns massor med musik i luften. Det handlar om att plocka ner den. Hans Kronbrink hans.kronbrink@dn.se 08-738 21 68 Norrland med Knutsson och Norberg SVT 2 18.30


Låt ballongen ljuda

Summary: På lördag startar festivalen Stockholm New Music. Lyssna på 100 flöjter, 100 saxofoner och ett helt nytt instrument - skapat av ballonger. DN guidar till en vecka med nyskapande konstmusik.

På lördag startar den omtumlande Stockholm New Music, Sveriges största återkommande festival för nutida konstmusik. I år kanske inte så spektakulär som 1993 då festivalen inleddes med en stor flygshowskomposition över Riddarfjärden. Men de åtta dagarna lovar mycket gott med program på tjugo olika scener i huvudstaden. Konserter, installationer, ljudkonst, workshopar och utställningar. Mest spektakulärt är när 100 saxofoner och 100 flöjter intar Gustav Vasa kyrka. Idén till Stockholm New Music föddes en gång för 20 år sedan av tonsättaren Ingvar Lidholm. Startskottet fyrades av år 1990 och under några år blev Stockholm New Music betydande. Så försvann den och kom tillbaka 2003. Året därpå pausades, men så bestämdes att festivalen skulle bli årlig. En stor seger för den nya konstmusiken. Men nu har det klubbats att Stockholm New Music åter blir en biennal. De två senaste gångerna har trombonisten och tonsättaren Ivo Nilsson varit konstnärlig ledare. Han gillade handfasta teman. Ena gången sattes musikerna i centrum, de som står för den ofta så svåra tolkningen av modern musik. Gången därpå fick festivalen heta "Spoken sound" och en speciell festivalensemble engagerades: Neue Vocalsolisten från Stuttgart. Ivo Nilssons uppdrag är slutfört. Längre än två festivaler ska de konstnärliga ledarna inte sitta för variationens skull. Nu basar den internationellt verksamme gitarristen Magnus Andersson för årets festival och den nästkommande. Ivo Nilsson såg nackdelar med att byta konstnärlig ledare tätt, eftersom planeringstiderna är långa för en internationell musikaliskt konstfestival. Han kände också att när man väl byggt upp ett kontaktnät med tillhörande födelseakter av nya idéer måste stafettpinnen lämnas vidare. Nu säger efterträdaren Magnus Andersson: - Jag kan bara instämma. Det var ett tungt arbete att få ihop programmet, på deltid dessutom. Stockholm New Music har alltid fått rejäl uppmärksamhet utanför landets gränser och det har givetvis varit viktigt för festivalen. Det var just därför Magnus Andersson tillfrågades. Han är en synnerligen internationellt orienterad musiker. Som 17-åring fick han ett stipendium för gitarrstudier i Spanien, landet som den världsberömde gitarristen Andrés Segovia kom ifrån. Han fortsatte till England, Tyskland och debuterade i Londons anrika Wigmor Hall 1979. Magnus Anderson har specialiserat sig på modern, ofta kontroversiell musik. En hel rad kända tonsättare har skrivit direkt för honom. - Trots att gitarren är ett populärt instrument har det aldrig varit något huvudinstrument i den västerländska konstmusiktraditionen och det är först under de senaste decennierna som allt fler börjat skriva för gitarren. Många moderna verk använder sig av ett kroppsligt utspel som inte fanns tidigare, något som närmar sig performance, säger Magnus Andersson. Under festivalen kommer han att spela vid en produktion, engelsmannen Brian Ferneyhoughs opera "Shadowtime" om den från nazisterna tyske landsflyktige filosofen Walter Benjamins sista timmar, innan han tar sitt liv i Frankrike. Och hur han i operan återuppstår som barpianist i Las Vegas. Magnus Andersson har angett Stockholms New Musics tema som "place and space". - Det handlar om att försöka hitta en plats i tillvaron, en känsla för rummet som också innefattar andliga dimensioner. Place and space är en festival om staden och konstens kompletterande rum, om förvandlingsmöjligheterna mitt i det välbekanta. Det senaste århundradets konst och kultur kännetecknas av en förlust av platser i en föränderlig värld. Många av de tonsättare och konstnärer som står i fokus vid festivalen, Luigi Nono, Brain Ferneyhough, Salvatore Sciarrino, Janet Cardiff och Rebecca Saunders, ägnar sig åt ett slags arkeologiskt tidsarbete. Därmed blir begreppet plats något som är i rörelse, under ombyggnad, och konsten något som av nödvändighet flyttar sig över gränserna. I år samarbetar hela 21 institutioner med Stockholm New Music, internationellt till exempel Frankrikes ambassad och tyska Goetheinstitutet. - Ekonomiskt är festivalen inte rik, utan möjliggörs just genom samarbeten. Huvudmannen är Rikskonserter, säger Magnus Andersson. Ett nytt och oprövat grepp är den 184 sidor tjocka programboken redigerad av Magnus Haglund och Sara Michaëlsson. Den innehåller längre litterära texter av Magnus Haglund, Kerstin Norborg, Bob Young, Ian Sinclair. Ulf Peder Hallberg skriver om Walter Benjamins förhållande till änglabegreppet. I boken har även fotografen Stefan Schneider fotograferat Stockholmsplatser. Och för att ytterligare förstärka den litterära känslan har man i stället för fotografier av deltagarna försett boken med personliga teckningar av Leif Elggren. På en punkt har Magnus Andersson gått tillbaka till en Ivo Nilsson-idé, festivalensemblen, i år Alter Ego, en italiensk kammarensemble. Magnus Andersson använder nästan själv aldrig elgitarr och vid festivalens pressträff berättade en av tonsättarna, Jesper Nordin, att trots att de flesta nya instrument i dag blir elektriska, skapas fortfarande nya akustiska instrument. Nordin har själv skrivit för det nyuppfunna bols i stycket "Residues". Sju stycken bols används tillsammans med symfoniorkester vid uruppförandet i Berwaldhallen på lördag. Jesper Nordin demonstrerade själv instrumentet vid pressträffen. En stor vanlig ballong spänns upp på en metallskål, varpå man blåser luft på membranet genom en slang. - Trots att instrumentet, uppfunnet av Jean-François Laporte, är helt akustiskt, låter klangen nästan elektroniskt, säger Jesper Nordin, som för sin komposition delvis fått skapa en ny typ av notation för musikerna. Förvånande eller subkultur. Stockholm New Music visar vägen. Stockholm New Music Pågår 18-25 februari 2006 och innehåller ett 40-tal programpunkter. Varje dag har fått ett eget namn och den konstnärlige ledaren Magnus Andersson har tänkt sig dem som kapitel i en bok. Första dagen, lördag, heter "Himlens närvaro och frånvaro". Söndagen har fått namnet "Fragmentets frihet" och då spelas bara kyrkokonserter. Höjdpunkter I Gustav Vasa kyrka på söndag framförs Salvatore Sciarrinos "Studi per Iíntonazione del mare" för 100 flöjter och 100 saxofoner. Solistkvartettetter med dessa instrument, countertenor och slagverk. På lördag på Färgfabriken har Guds Söner premiär på performanceinstallationen "Mottagning, ett sätt att överbrygga döden och skapa förutsättningar för ett mirakel". Ges även andra dagar. På Djurgårdsfärjan ges Åke Hodells "Djurgårdsfärjan över floden Styx" den 22 februari. Heiner Goebbels omfattande verk "Surrogate Cities" med Stockholms filharmoniker i Konserthuset. 23 februari. "Mikrovågor". Festival-ensemblen Alter Ego och finska eletronikaduon Pan Sonic med ett gemensamt projekt. Nalen den 24 februari. Operan "Shadowtime" av Brian Ferneyhough om Walter Benjamin på Judiska teatern, måndag, tisdag, onsdag. Ljudkonstnären Jenny Sunesson och tonsättaren Kim Hedås är två svenska kvinnor som får verk framförda under festivalen. På Konstnärshuset KB visas installationen "Forty-Part Motet" av Janet Cardiff som Moderna museet tagit hit. Den utgår från Thomas Tallis 40-stämmiga 1500-talsmotett "Spem in alium". I Radio På lördag kl 15.00 direktsänder Sveriges Radios P 2 invigningskonserten från Berwaldhallen med uruppförandet av Jesper Nordins verk "Residues", där det nyuppfunna instrumentet bols används. P 2 direktsänder sedan ytterligare tre konserter och spelar in fem som sänds strax efter festivalen. På nätet Festivalens hemsida är www.stockholmnewmusic.se Lyssna på ballongen och andra nya instrument på Francois Laportes hemsida. Stockholm New Musics hemsida


Låt ballongen ljuda

Summary: På lördag startar festivalen Stockholm New Music. Lyssna på 100 flöjter, 100 saxofoner och ett helt nytt instrument – skapat av ballonger. DN guidar till en vecka med nyskapande konstmusik.

På lördag startar den omtumlande Stockholm New Music, Sveriges största återkommande festival för nutida konstmusik. I år kanske inte så spektakulär som 1993 då festivalen inleddes med en stor flygshowskomposition över Riddarfjärden. Men de åtta dagarna lovar mycket gott med program på tjugo olika scener i huvudstaden. Konserter, installationer, ljudkonst, workshopar och utställningar. Mest spektakulärt är när 100 saxofoner och 100 flöjter intar Gustav Vasa kyrka. Idén till Stockholm New Music föddes en gång för 20 år sedan av tonsättaren Ingvar Lidholm. Startskottet fyrades av år 1990 och under några år blev Stockholm New Music betydande. Så försvann den och kom tillbaka 2003. Året därpå pausades, men så bestämdes att festivalen skulle bli årlig. En stor seger för den nya konstmusiken. Men nu har det klubbats att Stockholm New Music åter blir en biennal. De två senaste gångerna har trombonisten och tonsättaren Ivo Nilsson varit konstnärlig ledare. Han gillade handfasta teman. Ena gången sattes musikerna i centrum, de som står för den ofta så svåra tolkningen av modern musik. Gången därpå fick festivalen heta ”Spoken sound” och en speciell festivalensemble engagerades: Neue Vocalsolisten från Stuttgart. Ivo Nilssons uppdrag är slutfört. Längre än två festivaler ska de konstnärliga ledarna inte sitta för variationens skull. Nu basar den internationellt verksamme gitarristen Magnus Andersson för årets festival och den nästkommande. Ivo Nilsson såg nackdelar med att byta konstnärlig ledare tätt, eftersom planeringstiderna är långa för en internationell musikaliskt konstfestival. Han kände också att när man väl byggt upp ett kontaktnät med tillhörande födelseakter av nya idéer måste stafettpinnen lämnas vidare. Nu säger efterträdaren Magnus Andersson: – Jag kan bara instämma. Det var ett tungt arbete att få ihop programmet, på deltid dessutom. Stockholm New Music har alltid fått rejäl uppmärksamhet utanför landets gränser och det har givetvis varit viktigt för festivalen. Det var just därför Magnus Andersson tillfrågades. Han är en synnerligen internationellt orienterad musiker. Som 17-åring fick han ett stipendium för gitarrstudier i Spanien, landet som den världsberömde gitarristen Andrés Segovia kom ifrån. Han fortsatte till England, Tyskland och debuterade i Londons anrika Wigmor Hall 1979. Magnus Anderson har specialiserat sig på modern, ofta kontroversiell musik. En hel rad kända tonsättare har skrivit direkt för honom. – Trots att gitarren är ett populärt instrument har det aldrig varit något huvudinstrument i den västerländska konstmusiktraditionen och det är först under de senaste decennierna som allt fler börjat skriva för gitarren. Många moderna verk använder sig av ett kroppsligt utspel som inte fanns tidigare, något som närmar sig performance, säger Magnus Andersson. Under festivalen kommer han att spela vid en produktion, engelsmannen Brian Ferneyhoughs opera ”Shadowtime” om den från nazisterna tyske landsflyktige filosofen Walter Benjamins sista timmar, innan han tar sitt liv i Frankrike. Och hur han i operan återuppstår som barpianist i Las Vegas. Magnus Andersson har angett Stockholms New Musics tema som ”place and space”. – Det handlar om att försöka hitta en plats i tillvaron, en känsla för rummet som också innefattar andliga dimensioner. Place and space är en festival om staden och konstens kompletterande rum, om förvandlingsmöjligheterna mitt i det välbekanta. Det senaste århundradets konst och kultur kännetecknas av en förlust av platser i en föränderlig värld. Många av de tonsättare och konstnärer som står i fokus vid festivalen, Luigi Nono, Brain Ferneyhough, Salvatore Sciarrino, Janet Cardiff och Rebecca Saunders, ägnar sig åt ett slags arkeologiskt tidsarbete. Därmed blir begreppet plats något som är i rörelse, under ombyggnad, och konsten något som av nödvändighet flyttar sig över gränserna. I år samarbetar hela 21 institutioner med Stockholm New Music, internationellt till exempel Frankrikes ambassad och tyska Goetheinstitutet. – Ekonomiskt är festivalen inte rik, utan möjliggörs just genom samarbeten. Huvudmannen är Rikskonserter, säger Magnus Andersson. Ett nytt och oprövat grepp är den 184 sidor tjocka programboken redigerad av Magnus Haglund och Sara Michaëlsson. Den innehåller längre litterära texter av Magnus Haglund, Kerstin Norborg, Bob Young, Ian Sinclair. Ulf Peder Hallberg skriver om Walter Benjamins förhållande till änglabegreppet. I boken har även fotografen Stefan Schneider fotograferat Stockholmsplatser. Och för att ytterligare förstärka den litterära känslan har man i stället för fotografier av deltagarna försett boken med personliga teckningar av Leif Elggren. På en punkt har Magnus Andersson gått tillbaka till en Ivo Nilsson-idé, festivalensemblen, i år Alter Ego, en italiensk kammarensemble. Magnus Andersson använder nästan själv aldrig elgitarr och vid festivalens pressträff berättade en av tonsättarna, Jesper Nordin, att trots att de flesta nya instrument i dag blir elektriska, skapas fortfarande nya akustiska instrument. Nordin har själv skrivit för det nyuppfunna bols i stycket ”Residues”. Sju stycken bols används tillsammans med symfoniorkester vid uruppförandet i Berwaldhallen på lördag. Jesper Nordin demonstrerade själv instrumentet vid pressträffen. En stor vanlig ballong spänns upp på en metallskål, varpå man blåser luft på membranet genom en slang. – Trots att instrumentet, uppfunnet av Jean-François Laporte, är helt akustiskt, låter klangen nästan elektroniskt, säger Jesper Nordin, som för sin komposition delvis fått skapa en ny typ av notation för musikerna. Förvånande eller subkultur. Stockholm New Music visar vägen. Marcus Boldemann marcus.boldemann@dn.se 08-738 20 59