”Min kamp” blundar för nazismens rasideologi

Summary: Varför diskuterar ingen på allvar bilden av den unge Adolf Hitler i Karl Ove Knausgårds ”Min kamp”? Hans försök att förstå nazismen bortser från kalla historiska fakta. Maja Hagerman gör upp med Knausgårds överdrivna litterära inlevelse.

Det är många år sedan Knausgårds ”Min kamp del 6” kom ut i Skandinavien. Men först nu har det blivit en större debatt i Norge om den långa essä om Hitler och nazismen som finns i romanen. Historikern och tidigare statssekreteraren Sten R Helland har i två stora artiklar i kulturtidskriften Vinduet (4/2015 och 2/2016) gett detaljerad faktakritik och argumenterat för att Knausgård normaliserar och relativiserar nazismen, och går för långt när han driver sin tes, som går ut på att presentera Hitler som ett slags oskyldig ”mannen på gatan”. En artikel med liknande tema skrev jag när den svenska översättningen kom (DN 13/9 2013) och har sedan dess förvånats över hur passivt många recensenter förhållit sig till texten, då de nickat gillande åt den som tankeväckande – ”en ögonöppnare”. Låt mig genast säga att jag tycker mycket om att läsa Knausgårds skildring av sitt eget liv i sjätte delen av ”Min kamp”. Livskänslan finns där även i de gråaste ögonblick, då han beskriver en författarvardag i Malmö under åren 2009–11, som pappa till tre små barn med en livskamrat vid sin sida som är starkt berörd av det han skriver. Det är fantastiskt att läsa, för Knausgård skriver så att det känns alldeles sant och uppriktigt. Men samtidigt ryggar jag inför det sätt han tar upp Hitler och nazismen i den fem hundra sidor långa essän ”Namnet och siffran” som finns mitt i romanen. Ämnet berör, inte minst därför att vår samtid utgör en självklar klangbotten för texten. Vid den tid då romanen utspelas härjar en seriemördare i Malmö (men jag tror inte han är nämnd i boken). Just då Karl Ove hämtar ungarna på dagis och går med dem till lekparken finns det – i verkligenhetens Malmö – en man som putsar på sina vapen i en lägenhet inte så långt bort. Han riktar sitt lasersikte mot vilt främmande personer var som helst, och han skjuter för att döda. Men han väljer bara personer som han tycker ser främmande ut. Mördaren i verklighetens Malmö är nazist. Han skildras i boken ”Raskrigaren. Seriemördaren Peter Mangs” (2015) av Mattias Gardell, professor i religionshistoria. Stadsmiljön där romanfiguren Karl Ove rör sig dagligdags framträder här ur en helt annan synvinkel. Raskriget är för Malmöbon Mangs djupt meningsfullt, ett slags korståg. Han vill skriva in sig i den ariska rasens hjältekrönika, och hoppas att han får en plats där jämte Hitler. Han vill att framtidens nazister ska ha honom som förebild och att de ska kopiera hans metod för framgångsrikt ”raskrigande”. När Gardell senare intervjuar Breivik i Telemarksfängelset i Skien så visar det sig, överraskande, att han gärna talar om Mangs. De har aldrig träffats, bara hört talas om varandra. Men Breivik ser Mangs som den främste nordiska raskrigaren efter fascismens fall. Efter honom själv förstås: ”Den störste motståndsmannen i Skandinavien efter andra världskriget fram till den 22 juli.” Peter Mangs dömdes för att ha mördat två och ha försökt döda ytterligare åtta. Hur många han i verkligheten försökte ta livet av är oklart. Men det mest intressanta är Malmöpolisens blindhet och dövhet för den rasistiska ideologin. Deras ”icke-seende” var en viktig orsak till att det dröjde så länge från det att Mangs begick sitt första kända mord 2003 till att polisen grep honom i november 2010. Brottsutredarna utgick ifrån att skjutningarna på Malmös gator handlade om kriminella invandrargäng och deras uppgörelser. De tänkte med andra ord precis som Mangs förutsett att de skulle göra. I den så kallade ”slasken” (alltså det material som bedömts som oviktigt i polisutredningen) fann Gardell att Mangs till och med hade författat ett slags manifest, som hade legat som en fil i hans dator, det hette ”Den germanska filosofin”. Polisen hade lagt undan texten utan att be någon sakkunnig kika på idéinnehållet. I höstas hände det igen: Den 22 oktober 2015 var det den 21-årige Anton Lundin Pettersson som, utklädd till en Darth Vader-liknande figur, tog sig in i en av Trollhättans mest invandrartäta skolor för att med svärd och kniv attackera människor med utländskt utseende. Tre personer hann dö, elever och lärare, och andra skadades innan polisen kom, även Lundin själv omkom senare på sjukhus. Sådan är vår tid. Idéer om raskrig, alltså rasläror med budskap om hur högre raser som måste försvara sig mot lägre, har överlevt andra världskriget. Paradoxalt nog är det lättare än någonsin att ta del av dem. De finns på obskyra högerextrema sajter. Men inte bara där, utan även exempelvis på Wikipedia finns artiklar där dessa idéer ingår. Skribenterna framträder bara som alias och ip-nummer, och som nästan överallt annars på internet möts man av budskap, åsikter, sanningar och lögner utan att riktigt kunna veta vem som är avsändare. I ”Min kamp del 6” finns en lek med speglar och identiteter. Romanen handlar om figuren Karl Ove Knausgård som skriver en bok med samma namn som den läsaren har i sin hand. I den finns en flera hundra sidor lång sakprosatext om Hitler och nazismen. Men är det den verklige författaren eller romanpersonen som för pennan? Är det fiktion eller verklighet? Oavsett vilket står texten där. Den finns i verkligheten – och påverkar den. Romansvitens sista del handlar mycket om hur det Knausgård har skrivit om sig själv och andra i de tidigare delarna blir publicerat och börjar påverka både hans eget och andras liv – och därmed förändra läsningen av texten. Ord och verklighet. Genom hela boken ser sig författaren vaket omkring i den snurriga spegelsal han skapat med sin text. Han drar paralleller till Hitlers ”Mein Kampf”, resonerar om hur synen på den texten förändrades efter Förintelsen och andra världskriget, då dess hemska budskap blivit verklighet. Men vem var Hitler egentligen då han skrev boken femton år tidigare? frågar sig Knausgård. Han finner en dödligt allvarlig och idealistisk ung man, beredd att gå till de yttersta extremer för sina idéers skull. Starkt bunden till sin mor, men med en renhetslängtan, rädsla för kvinnor och mänsklig närhet, som får författaren att tänka att Hitler faktiskt liknade honom själv som ung. Knausgård känner ett slags fascination och vill undersöka den. Nazismen finns i hans eget familjeförflutna, han har hittat en nazinål bland kvarlämnade saker efter faderns död, och upptäckt att det i kistan i vardagsrummet hos farmor legat kvar ett exemplar av ”Mein Kampf”, som hon inte gjort sig av med efter kriget. Han blir inspirerad av en bild på nazistisk propagandaaffisch, ”den föreställde en bro som går genom ett bergslandskap och var så vacker, fyllde mig med en så underlig längtan, att jag ville undersöka det. Skapa en sådan värld”, skriver han. Knausgård förklarar (Dagsavisen 10/5 2016) att han vill försöka förstå nazismen, undersöka den med sin inlevelse och sina känslor, och genom att låta sig lockas med i de stämningar och känsloströmmar nazismen anspelar på. I en viktig passus i boken låter han sitt eget verk sammanstråla med Hitlers. Läsaren får där en förklaring till hans ovanliga beslut att ge romansviten samma namn som den världsberömda kampskriften. Knausgård skriver på sidan 480 i den svenska utgåvan: ”… Adolf Hitler var en vanlig person när han skrev den, han hade inte mördat någon, hade inte beordrat mord på någon, hade inte stulit något eller bränt ner något.” Det är konstigt att Knausgård skriver så. Hitler var en brottsling när han skrev den första, mest kända, delen av ”Mein Kampf”. Han satt i fängelse för ett mycket allvarligt brott, dömd för högförräderi och försök till statskupp. Den 8 november 1923, vid ett möte där tusentals personer var samlade i en ölkällare i München för att höra delstatsregeringen i Bayern tala om det politiska läget, hade Hitler låtit 600 av sina SA-män omringa och spärra av lokalen utifrån, samtidigt som han själv under revolverhot tilltvingat sig scenen, utropat en ”nationell revolution” och tagit regeringsmedlemmarna som gisslan. Kuppförsöket slogs ner nästa dag, och då dödades 19 personer. Jag vet inte varför Knausgård skriver att ledaren för det våldsamma, antidemokratiska parti som utförde kuppen är en oskyldig man. Men texten står där, och blir nu översatt till allt fler språk. Under 2017 når den läsare även utanför Skandinavien, genom översättningar till tyska och engelska. Knausgård är mest intresserad av den unge Hitler. Texten dröjer vid händelser mer än tio år innan Hitler skrev ”Mein Kampf”. Men berättar betydligt mindre om vad Hitler gjorde ett år innan. Jo, den snabba succén som politisk talare skildras, liksom hemligheterna bakom en intagande talekonst. Men inte många ord sägs om att det politiska engagemanget och agitationen också inbegrep våldsamma aktioner. Hitlers tid med kampförbunden nämns knappt, trots att han på hösten 1923 är ledare för de privata väpnade kårer som marscherar på gatorna i München för att visa sina muskler och sin kapacitet att föra in våld i politiken. Tusentals organiserade slagskämpar, inte bara SA-män utan en sammanslagning av flera olika nationalistiska kampförbund, ägnar sig åt kampövningar och beväpnade demonstrationer på gator och i parker, för att skrämmas och provocera delstatsregeringen. Detta förklaras inte ordentligt. Knausgård vill att vi ska förstå att nazismen från början inte framstod som uppenbart monstruöst eller ond. Det är ett farligt förhållningssätt, för det öppnar för en sorts blindhet inför vad rasideologier egentligen är, och vad de gör med människor. Organiserat våld fanns i nazirörelsen från början. Våldet utgjorde ett fundament. Ideologin handlar ju om raskrigets legitimitet. Alltså det rimliga i att avskaffa en gammal etik och införa en ny, som utgår ifrån att människor har olika värde. Knausgård skriver att tyskarna tog emot nazismen som om de älskade den, och att Hitler tände en låga i alla som hörde honom tala. Men det stämmer inte: Nazismen framstod under 1920-talet som frånstötande för väldigt många, och att glömma det är att på något sätt ”höja upp” den och förvandla den till en lockelse. Faktum är att Hitler, efter sju år som partiledare och talare, inte hade tänt en låga i mer än en bråkdel av dem som hört honom. I riksdagsvalen i maj 1928 fick NSDAP 2,6 procent av rösterna. Fram till börskraschen 1929 var nazisternas väg mot makten alltså på intet sätt självklar eller utstakad. Men dramatiska världshändelser väckte människors rädsla, och det gav valframgångar. Hitler fick 30 procent av rösterna i presidentvalets första omgång 1932, i andra och sista omgången hade en kandidat försvunnit och då fick han 36 procent. Detta är mindre än häften av de röstande. Nästa år är det presidentval i Frankrike och Marine Le Pen kan få röstsiffror som liknar Hitlers. Men låt oss inte glömma att det i så fall handlar om politik, inget annat. För inte heller hon har någon egen mystisk förbindelse med hela det franska folket – även om hon naturligtvis gärna vill få oss att tro det. När Knausgård med inlevelse beskriver ett stort mystiskt samförstånd mellan massan och Hitler får jag känslan av att han återger vad han sett gestaltat i nazistisk regi på partidagar eller i propagandafilmer från tiden efter maktövertagandet 1933, då demokratin avskaffats och oppositionen kastats i fängelse, mördats eller skrämts till tystnad. Så inlevelse kan vara problematisk. Jag hade anledning att fundera över det när jag skrev om den svenske rasforskaren och nazisympatisören Herman Lundborg, chef för världens första statliga institut för rasbiologi i Uppsala 1922–35. Hur långt ville jag gå som författare i att leva mig in i hur rasbiolog Lundborg tänkte? Det är viktigt att förstå både honom och hans många inflytelserika supportrar. Just därför kallade jag boken ”Käraste Herman. Rasbiologen Herman Lundborgs gåta” (2015). Men jag ville sätta en gräns, inte gå in i honom till hundra procent. Jag ville se mötet: vad hände då hans rasläror om underlägsna människosorter omsattes i praktiskt liv, då han kom till Lappland med kamera och skallmätningsinstrument, för att göra sina rasundersökningar bland samer – men blev kär i en kvinna av ”fel sort”? För vad händer med identifikationen om man bara söker förstå en sida, förövarens men inte offrets? Om man filmar mobbning ur mobbarens perspektiv, men håller offrets ögon och upplevelser utanför bild. Rasideologin är ond, den kan äta sig in i en och liksom förgifta en inifrån, påverka känslor, seende, förnuft och inlevelseförmåga. Hur Herman Lundborg omformades och förändrades av att läsa Artur de Gobineau, ofta kallad ”rasismens fader”, kunde jag följa på nära håll. Jag har också konfronterats med möjligheten att gå ännu längre i inlevelse under mina efterforskningar i raslärornas historia. Jag har funderat över hur det skulle kännas att gå samma kurser som SS-männen gjorde. Hur det skulle vara att få veta att man är en övermänniska, representant för en överlägsen ras, och att vanliga moralregler därför inte längre gäller: mänsklighetens öde hänger på att man med våld försvarar sin exklusivitet. Jag har läst kursböckerna i raslära, sett diabilderna och föreläsningarna som SS använde i sina internutbildningar för att inpränta i kursdeltagarna att de hade en vetenskapligt välgrundad, biologisk rätt att behandla andra som underlägsna och mindre värda. Och jag kan föreställa mig hur det känns att få allt detta inympat i sig, att tränas i att tänka på sig själv som en ny genetisk aristokrati, en elit. Samtidigt som man blir uppklädd i elegant svart uniform med silverbeslag och dödskallemärke, designad av Hugo Boss. Det är väl så det går till att mentalt fostra och övertyga dem som dagligdags ska döda och tortera. Det är väl så man gör för att utbilda mördare. Men om jag i dag, i vår tid, ska berätta om dessa rasläror och deras farliga kraft, hur gör jag då? Innehållet i SS internkurser i raslära är till stor del nåbart på internet. Samtidigt som trösklar verkar nötas ner och tabun mot dessa idéer blir allt mindre. I land efter land har de högerextrema framgångar. I Tyskland når det relativt nya partiet Alternative für Deutschland, AfD, 15 procent i opinionsmätningarna, och inför valet 2017 planerar man att göra hotet från islam till sin paradfråga. I möte med den framväxande fascismen får vi inte bortse från fakta i historien. Detta är politiska rörelser med specifik agenda – ingen mytisk urkraft som drar människor till sig. Maja Hagerman är historiker och författtare. Hon gav senast ut boken ”Käraste Herman. Rasbiologen Herman Lundborgs gåta”. Texten är en kortad och bearbetad version som tidigare publicerats i norska Klassekampens bokmagasin.


”Den här tragedin ger mig märkligt nog livslust”

Summary: Penélope Cruz spelar sitt livs tuffaste roll som cancersjuk mamma i Julio Medems ”Ma ma”. Filmfredag ringde upp Spaniens största filmstjärna.

”Ma” är spanskt slang för både ”mamma” och ”bröst”. I Julio Medems storvulna snyftare ”Ma ma” (premiär nästa vecka) är båda orden starkt betydelsebärande. I dramat spelar Penélope Cruz en arbetslös lärare vars man, även han lärare, lämnat henne för en av sina studenter. Just när det inte kunde bli värre får den olycksdrabbade Magda beskedet att hon har livshotande bröstcancer. Under behandlingsperioden formar hon ett starkt band till en man som förlorat sin familj i en bilolycka – och upptäcker att hon är gravid. Det låter som ett mirakulöst skillingtryck med extra allt, Penelope Cruz ser det på ett annat sätt, hon blev ”knockad” när hon sträckläste manuset. – Jag älskade manuset för att det är så anti-melodramatisk. Det är första gången jag har spelat en rollfigur som i första hand är mamma – och inte kvinna och älskarinna. Moderskapet är nyckeln till filmen, hela tragedin kommer ur detta, säger Penelope Cruz på telefon till hemmet i Madrid. Den uttrycksfulla spanska filmstjärnan gör en liten konstpaus innan hon fortsätter på sin engelska med distinkt spansk accent: – Men ”Ma ma” handlar inte så mycket om tragedi som om hur vi reagerar på tragedin. Det är ett tungt drama, visst men inte deprimerande. Tvärtom ger det mig livslust! – Rollen som Magda var mitt livs svåraste men också en av de mest lärorika. Jag hade inte förstått rollfiguren på samma sätt om jag inte själv hade blivit mamma, säger Penélope Cruz som har två små barn tillsammans med maken och stjärnkollegan Javier Bardem. Cruz har tidigare jobbat med ledande spanska regissörer som Pedro Almodóvar och Alejandro Amenábar, men detta var första samarbetet med den sensuella auteuren Julio Medem som regisserat filmer som “Sex and Lucia”, “Vacas” och “De älskande vid Polcirkeln”. ”Ma ma” går i lätt överexponerad ton med kalla och blåaktiga färger, som för att spegla rollfigurens sinnesstämning. Samtidigt är ”Ma ma” är en film som tycks vilja gråta med ett leende. I en av scenerna skämtar Magda om att hon ska låta konservera sin bröstvårta efter operationen. – Jag gillar Magdas bisarra reaktion på när hon får cancerbeskedet: ”Oh, jag har en tid hos frissan, ska jag behålla den eller byta tid?”. – I de flesta andra filmer brukar den typen av scener vara väldigt dramatiska och rollfigurerna förstår genast vad som väntar dem. Men ingen reagerar så i verkligheten, säger Penélope Cruz som också har varit med och producerat filmen. Hon är den enda kvinnliga spanska aktrisen som har en stjärna på Hollywoods stjärnbesatta Walk of fame. Numera rör hon sig ledigt med mellan karaktärsroller på hemmaplan och lekfulla gästspel i Hollywood, senast i komedier som “Zoolander 2” och “Grimsby”. Hon har tidigare spelat mot Tom Cruise i ”Vanilla Sky” och gjort roller i filmer som ”Kapten Corellis mandolin”, Rob Marshalls musikal ”Nine” och ”Pirates of the caribbean”. Åren i Hollywood har inte lyckats slipa bort hennes pregnanta accent från arbetarklassförorten Alcobendas utanför Madrid. Redan som liten hade hon en viss passion för skådespeleri, men tonårssatsade först på en karriär som prima ballerina. Allt förändrades när hon såg Pedro Almodóvars ”Bind mig, älska mig” och blev besatt av att få jobba med den excentriske regissören. Fem år efter debuten i komedin ”Ät mej” fick hon spela döende prostituerad som föder barn i en buss i Almodóvars ”Köttets lustar”. Några år senare dök hon upp som en aids-smittad nunna i Pradakläder som blivit på smällen av en transvestit i Almodóvars Oscarbelönade ”Allt om min mamma”. Hennes stora genombrott kom i Almodóvars ”Att återvända” där hon Oscarsnominerades för sin roll som arbetarklasskvinnan Rosamunda som upptäcker att hennes man försökt våldta deras dotter. Ett par år senare vann hon en Oscar för sin eldfängda och superneurotiska konstnärsfigur Maria Elena - svartsjuk ex-fru till Javier Bardems förföriska konstnärsbohem i Woody Allens dramakomedi ”Vicky Cristina Barcelona”. Rollen i ”Ma ma” är andra gången hon spelar en bröstcancerpatient. Men i Isabel Coixets ”Elegy – skönhetens makt” efter Philip Roths roman ”The dying animal” gjorde hon en ung kvinna utan barn. Inför rollen ”Ma ma” pratade hon med läkare och en handfull kvinnor i olika åldrar och situationer som kämpade mot bröstcancer i olika stadier. – Jag kände en omedelbar respekt för och kärlek till dessa kvinnor och kände en drift att skapa ett slags hyllning till alla kvinnor som har tvingas genomleva detta. En av dem hade redan en 3-årig son och var samtidigt gravid – precis som Magda slogs mot döden samtidigt som hon skapade liv, säger Cruz och tillägger: – För mig är Magda en fighter och förebild, säger Cruz. Julio Medem har pekat på likheter mellan Penélope Cruz och Magda. – Jo, vi är nog båda optimistiska fajters, men hennes energi och temperament är annorlunda, säger Cruz och fortsätter: – För mig är det alltid intressantare att spela någon rollfigur som ligger långt ifrån mig. Skådespeleri handlar om att ta sig in under skinnet på någon som inte är du. Ju längre en rollfigur ligger från mig, desto större möjligheter ger det mig som skådespelare. Mitt jobb är inte terapeutiskt, säger Cruz. Härnäst väntar bland annat en roll i Asghar Farhadis nya film som ska spelas in i Spanien. Cruz är en stor beundrare av den iranska regissören som vann en Oscar för hyllade ”Nadir och Simin – en separation”. Cruz har också börjat planera för en framtida karriär bakom kameran. På tio års sikt skulle hon gärna vilja regissera långfilmer. Förutom några kortfilmer har hon regisserat en dokumentär om barnleukemi, ”En på hundratusen”. – Jag älskar att regissera. Numera följer jag hela inspelningsprocessen på mycket nära håll. Jag vill lära mig sakta, steg för steg. Penélope Cruz. Född 1974 i Madrid. Debuterade 1992 i Bigas Lunas komedi ”Ät mej” mot nuvarande maken Javier Bardem, som hon numera har två barn med. Fick sitt internationella genombrott i Alejandro Amenábars ”I andras ögon” 1997. Samma år spelade hon i Almodovars ”Köttets lustar”. Cruz är den första spanska skådespelare som tilldelats en Oscar - för bästa kvinnliga biroll i Woody Allens ”Vicky Cristina Barcelona”. Hon är dessutom den första spanska skådespelare som förärats en stjärna på Hollywood Walk of Fame. Filmografi i urval: ”Grimsby” (2016) ”Zoolander 2” (2016) ”Förälskad i Rom” (2012) ”Pirates of the Caribbean: I främmande vatten” (2011) ”Brustna omfamningar” (2009) ”Vicky Cristina Barcelona” (2008) ”Elegy – skönhetens makt” (2008) ”Att återvända” (2006) ”Sahara” (2005) ”Vanilla sky” (2001) ”Allt om min mamma” (1999) ”Köttets lustar” (1997) ”Jamón Jamón” (1992)


SF:s vd svarar på kritiken

Summary: Filmbolaget SF Studios får hård kritik för fester med lättklädda damer och grabbkultur. "Osmakligt", säger kulturministern. Men SF Studios känner inte igen sig i kritiken.

Många vittnar enligt SVT:s ”Kulturnyheterna” om att filmbolaget SF Studios präglas av en ”sexistisk grabbkultur”. Enligt tidigare medarbetare ska ledningen ha festat i Cannes på en lyxyacht och vistats på nattklubben VIP Room där personal poserar nakna. I ett mejl till ”Kulturnyheterna” bemöter företagets vd Jonas Fors kritiken. ”SF Studios arrangerar inte och betalar inte för några evenemang på nattklubben VIP Room i Cannes”, skriver han. Han beskriver dock stället som en populär mötesplats i samband med festivalen och skriver att en del SF-medarbetare har besökt klubben utanför arbetstid. "En del av våra medarbetare, både män och kvinnor, har valt att besöka klubben på egen bekostnad. Utanför arbetstid. Så även jag". Enligt SF Studios är inte VIP Room någon stripp- eller sexklubb. En av dem som framfört hård kritik mot SF är ”En man som heter Ove”-regissören Hannes Holm. – När jag sitter i Sverige och jobbar och får höra talas om det här vilda festandet nere på Rivieran och får läsa om det i tidningen, då blir jag väldigt arg och irriterad. Svenska filmarbetare jobbar arslet av sig och så dyker det upp champagnefester, yachter och lättklädda flickor, säger han till ”Kulturnyheterna”. Sedan 2013 har SF Studios och Tre vänner fått mer än 40 miljoner kronor i stöd för filmproduktion från Svenska Filminstitutet, rapporterar SVT Kulturnyheterna. Kulturminister Alice Bah Kuhnke (MP) är en av dem som reagerat över uppgifterna. I ett sms till Expressen skriver hon att hon räknar med en fortsatt granskning av rutinerna: ”Det är osmakliga uppgifter som kommit till allas kännedom under kvällen. Jag ser fram emot att Filminstitutet nu ser över om det behövs ytterligare regler för att säkerställa att samhällets pengar går till dem som faktiskt gör film.” SF Studios förstår dock inte var all kritik kommer ifrån. Det har varken förekommit vilt festande eller lättklädda damer. Och lyxyachten, den hyrde företaget av kostnadsskäl. – Det blev ett betydligt mer kostnadseffektivt boende med en båt, säger informationschefen Stefan Klockby till TT. Klockby känner inte igen bilden av en sexistisk grabbkultur: Enligt Resumé är SF Studios styrelseordförande Mikael Lövgren delägare i lyxyachten som filmstudion hyrt i Cannes. Stefan Klockby säger till TT att man har fått hyra båten till rabatterat pris, men vill inte avslöja några summor. Enligt Resumé hyrs båten, som heter ”Naughty by nature”, normalt ut för 51.000 euro i veckan, alltså närmare en halv miljon kronor. TT: Ser du något problem i att företaget hyr en båt som delvis ägs av styrelseordföranden? – Ja nu så här i backspegeln kan det vara ett problem. Nu får vi fundera på om vi ska göra det, men vi jobbar hårt för vår ekonomi hela tiden.


”En sådan här sång skriver man bara en gång”

Summary: Över en natt blev krimtatariska Jamala en av Europas mest omtalade personer. Hennes vinnarlåt från Eurovision har gett nytt hopp till ett helt folk. DN har som första tidning träffat henne i Kiev.

Jamala är försenad, hon har suttit på fel kafé och fastnat i trafiken på väg hit. Vi ses på en vanlig restaurang i Kiev, inga säkerhetspoliser i sikte. Det är informellt på det typiskt ukrainska sättet och vi blir snart avbrutna av en restauranggäst som vill ta en selfie med Eurovisionssegraren. Jag avbryter resolut hans försök eftersom jag inte vill att en enda minut dyrköpt intervjutid ska gå till spillo. Jamala tittar tacksamt på mig. – Tack, jag har själv så svårt att säga nej. Just nu är det helt omöjligt att gå på stan eller i affärer, alla kommer springande och vill ta en selfie ... Jag avskyr att göra folk besvikna, men nu måste jag lära mig att göra det. Kiev har fem miljoner invånare, jag kan inte fotografera mig med varenda en. Jamala är anonymt klädd i svarta jeans med rivna knän, en lång svart skjorta och gympadojor. Ansiktet är omsorgsfull sminkat och det kolsvarta håret är rakt och utsläppt. Hon är trött. Över en natt blev hon en firad stjärna i sitt ukrainska hemland och Europa, hon har gett konserter i Lviv, Ternopil och Kiev, intervjuats av turkisk tv och CNN. DN är den första tidningen som hon har valt att ge en intervju. – Jag vill ge något tillbaka till Sverige. Eurovisionsarrangemangen och showen var helt otroliga! All denna självironi ... att folk faktiskt kan skratta åt sig själva och inte skämmas över sina brister. Det är underbart. Och då måste jag tillstå att jag aldrig haft som mål att vinna Eurovision. Länge betraktade jag det som en tävling på ganska låg nivå. Det har handlat för lite om musik utan om vem som haft de mest extravaganta kläderna eller den bästa showen. För mig var det väldigt viktigt att sången stod i fokus. Jag ville inte vara en vacker docka på scen, det var en principsak för mig. Jamala, eller Susana Dzjamaladinova som hon egentligen heter, är klassiskt skolad operasångerska. Hon tog sin examen på Tjajkovskijkonservatoriet i Kiev och bägge hennes föräldrar är musiker – mamman spelar piano, pappan dragspel. Segern i Eurovision ser hon framför allt som en ny etapp i sitt konstnärliga liv. –  Jag förhåller mig lugnt till den här framgången. Inte för att jag inte skulle uppskatta den. Men i hela mitt liv har jag hållit på med musik. Jag har gått i musikskola, studerat på musikinstitut och konservatorium, jag har deltagit i en massa tävlingar. Det har varit segrar, det har varit besvikelser. Jag har släppt skivor, vissa var framgångsrika och andra inte. Att Jamala nu tog hem segern i Eurovision har gjort henne till en symbol i hemlandet på ett sätt som hon aldrig hade väntat sig. – De verkligt viktiga musikerna i världen kan vi räkna på bägge händernas fingrar. Att folk vill lyssna på mig är mer betydelsefullt än priser. Det var fullsatt när jag uppträdde i Kiev i går, vilken känsla! Och jag fick helt vansinnigt mycket blommor. Så många människor tackade mig för att jag ger dem hopp, för att jag själv hoppas och tror. Det var jag inte medveten om när jag åkte till tävlingen. Jamalas roll i dagens Ukraina är komplex. Hon är en symbol för två olika folk och två skilda kamper – för det ukrainska folkets vilja att integreras med Europa och för krimtatarernas kamp för historisk rättvisa. År 1944 deporterades samtliga krimtatarer från sina historiska hemtrakter på Krimhalvön, eftersom Stalin såg dem som potentiella femtekolonnare. Under fruktansvärda förhållanden transporterades över 238 000 krimtatarer, från minsta spädbarn till bräckligaste gamling, i godsvagnar till Centralasien. Många dog på färden. En av dem var den lilla flicka som Jamalas farfars mor höll i sin famn. – Farfarsmor hade fem barn med sig i vagnen – fyra söner och en liten dotter som hon fortfarande ammade. Hennes man hade dött vid fronten. Föreställ er att vara en ung kvinna med ensamt ansvar för fem barn under en deportation! Dottern dog i hennes armar och slängdes ut ur vagnen. När farfarsmor kom fram till Nefteprom i Uzbekistan fick hon ensam fostra de fyra sönerna. Då Sovjetunionen började knaka i fogarna återvände hon till Ukraina. Men hon fick aldrig återse Krim – det var förbjudet för krimtatarer att bo där så hon bosatte sig tillfälligt i Melitopol och där dog hon. Det var hennes kraft som inspirerade mig och fick mig att skriva ”1944”. Texten till ”1944” är på engelska, men refrängen är på krimtatariska - något som Jamalas mamma inte tyckte var någon bra idé. – Mamma sade att jag borde översätta refrängen till engelska, ”annars förstår de dig inte i Europa”. Men jag sade nej – publiken kommer att förstå. Trots att den här sången handlar om sorgliga saker har den en ljus energi. Till och med den mest sorgliga musik kan lyfta dig. När människan gråter renar hon sig genom tårarna. Hon finns. Vad säger ni till dem som påstår att er sång är politisk? Jamala får eld i blicken. – Tycker ni om ert land? Ser ni det som ert fosterland? Jag anser inte att det är politiskt att älska sitt hem. Att påstå att ens hemland inte betyder något är inte tolerans, det är konstgjort och ytligt. Man ska respektera sin egen kultur, sitt eget hus, sitt Krim, sitt Sverige – men inte på ett pseudopatriotiskt sätt! Det handlar om en tyst och enkel kärlek. Du älskar ditt hem eftersom du har vuxit upp där. Det är en del av dig! Hennes ögon är intensiva, hon tar mina händer. Fotografen har gett mig stränga förhållningsorder att vi inte får sitta för nära varandra – men Jamala måste få sitta invid den hon talar med. När jag flyttar mig följer hon efter. – Min sång är en del av mig. Jag är ledsen över att många har gjort den till en politisk kampsång. En person som älskar sitt fosterland ... hur kan det vara politiskt? Jag förstår inte varför det har blivit fel att älska sitt land? Alla har ju ett ställe därifrån de kommer! Hela världen består av ställen som är någons hem. Om vi uppskattar och respekterar vår egen kultur så kommer vi också att uppskatta andras kulturer. Jamalas modersmål är ryska och intervjun gör vi på ryska, det språk hon uttrycker sig mest nyanserat på. Ukrainska och engelska talar hon flytande, däremot har hon bara elementära kunskaper i sin pappas språk krimtatariska. – Tyvärr talar jag inte krimtatariska speciellt bra, jag är född i Osj i Kirgizistan och i vår familj talade vi ryska. Jag förstår krimtatariska mycket bra, men mina muntliga kunskaper är svaga. Men jag skrev refrängen till sången själv. Orden på krimtatariska är enkla och begripliga för alla som kan ett turkiskt språk. I Turkiet anser man att det här är en turkisk seger. Jag har blivit nerringd av turkiska medier. Vissa anser att er sång är en allegori, att den inte bara handlar om deporteringen utan också om att Ryssland har annekterat Krim. – Det är ett faktum att Krim är ockuperat. Jag kan inte åka hem. Jag kan inte träffa min farfar som är 90 år gammal. Det är visserligen möjligt att de släpper mig över gränsen, men jag vågar inte resa dit. Under de senaste två åren har den nya makten på Krim visat sig helt opålitlig. Först sade de att de inte skulle ändra namn på krimtatariska byar. Men vad gjorde de i min hemby Kutjuk-Uzen? De kom med traktor och förstörde namnskyltarna. Nu heter den bara Maloretjenskoje. Förr hade den två namn, ett ukrainskt och ett krimtatariskt, nu har den ett ryskt. De sade att de respekterar alla folkgrupper, och vad gör de? De stänger skolor och moskéer! Jamala är upprörd, orden forsar fram. – Jag kan tack och lov resa och se världen. Men det enda folk på Krim ser är statskontrollerad tv. I två år har de bara hört samma saker, samma formuleringar. Folk har slutat tänka, tv:n har gjort dem till kloner. Erfarenheten av deportering finns på bägge sidor i Jamalas familj. Hennes pappa är krimtatar och mamma armeniska med släktrötter i Nagorno-Karabach. Mammans förfäder deporterades på 20-talet under de sovjetiska tvångskollektiviseringarna och hamnade i Osj i södra Kirgizistan. Det var här Jamalas föräldrar träffades när de bägge studerade på musikinstitutet. I generationer har lidandet ackumulerats på båda sidor i hennes familj. Jag frågar hur det påverkar henne. Hon tänker efter en stund innan hon svarar. – Sovjetregimen har trampat fram lika hårt på båda släktgrenarna i min familj, säger hon och låter sina handflator härma trampet av soldater på bordet. – Men jag vill inte placera mig själv på en tron av lidande. Det enda jag gör är att berätta det jag har hört av mina släktingar. Jag för vidare vittnesmål från min egen familj. Man kan diskutera hur länge som helst om huruvida min sång var bäst eller inte. Men ingen kan ifrågasätta att den är äkta. Jag skrev och tonsatte den själv, ingen låtskrivare eller utländsk producent var involverad. Mycket i Eurovision är producerat enligt samma mönster. Man letar efter en låtskrivare, en producent, en lämplig artist, sedan ska allt kombineras, man försöker skapa en hit genom att analysera vilken slags musik som just nu är populär. Det är matematik och inte musik! Hon är helt uppenbart stolt över att inte tillhöra den här genren. Men hon vinnlägger sig samtidigt om att visa uppskattning för sina motståndare. Den ryska artisten Sergej Lazarev känner hon sedan flera år tillbaka och när hon talar om honom använder hon hans smeknamn Serjozja. – Serjozja är en bra musiker och en bra person. Nu är han förstås utsatt för press från alla håll ... alla dessa ynkryggar i Ryssland som försöker hitta en orättvisa i att jag vann. Folk i Ukraina säger att ni ger dem hopp. Ni har också gett krimtatarerna hopp. Det är ett enormt ansvar. – Verkligen. Jag känner det mycket starkt. Det skrämmer mig lite förstås. Jag får inbjudningar till en massa konferenser, de vill göra mig till ambassadör för olika saker, utse mig till professor ... det är galet. Jag tackar konsekvent nej till allt, jag vill förbli musiker, sångerska. Så fort man blir en röst för någon annan – då är man körd. Då har man lämnat musiken. Det handlar om att uttrycka en känsla genom varje not. Att gestalta något ur det förflutna. Historien är viktig för Jamala. Hon tillhör ett folk som har fått kämpa för sin kultur, sitt språk, sin existens, hon har förlorat sitt fadersmål vilket är en sorg. Rötter och traditioner är inte rekvisita för henne. – Jag är en modern person, titta på mina gympadojor och rivna jeans. Min massproducerade skjorta inköpt på en butikskedja. Men jag tycker om när folk är medvetna om sina rötter och kan sina traditioner, det ger dem ett djup. Då ser man annorlunda på saker. Jag kan inte med ord förklara den respekt jag känner för alla de äldre människor som nu kommer hem till mamma och pappa att berättar att de ställde sig på knä framför tv:n när jag sjöng ... Jamala får tårar i ögonen. – Kan ni förstå det? När jag sjöng ställde de sig på knä framför tv:n och bad att jag skulle vinna. Bara namnet på sången, ”1944”, fick dem att gråta. För det är mycket svårt att ha tvingats leva hela sitt liv i en lögn. Att bli kallad förrädare. Att se sovjetmakten försöka skriva om historien och inte kunna göra något. Se hur de suddar ut dig ur alla böcker. År 1944 lät Stalin deportera en mängd folk, inte bara krimtatarerna. Från Krimhalvön deporterades även greker och bulgarer, i det övriga Sovjetunionen bland annat tjetjener, ingusjer, balkarer och karatjajer. År 1956, under Chrusjtjev, rehabiliterades de alla och fick återvända till sina hemtrakter – alla utom krimtatarerna. De fick göra det först efter Sovjetunionens fall och då hade deras hem nya ägare och byar och städer ryska namn. Många tvingades bo i tågvagnar och skjul i åratal. Ingen har kompenserat dem för förlorad egendom. När Jamalas föräldrar återvände till Krimhalvön var de tvungna att skilja sig för att hennes mamma skulle kunna köpa en tomt i släktens gamla by, eftersom det då var förbjudet för krimtatarer att köpa mark. – Det här är en historia som har gömts undan. Men ni ska veta en sak: Det enda jag gjorde var att berätta min egen historia. Det var först efteråt som jag insåg att jag samtidigt berättade tusen historier! Jag blev en röst för alla människor som inte kunnat uttrycka sina känslor via konst, som aldrig blir intervjuade. Jamalas producent tittar på klockan. Fotografen ger mig en blick – vi ska ännu hinna filma videomaterial, vi har överskridit tiden för intervjun. Men Jamala tänker inte längre på tiden. – Jag har visat att det finns en rättvisa. Nu får jag en massa brev där folk berättar om sin mormor, sin farfar. Det finns så många historier ... men jag kan inte skriva fler sånger om detta. En sådan här sång skriver man bara en gång. När jag sjöng ställde de sig på knä framför tv:n och bad att jag skulle vinna. Bara namnet på sången, ”1944”, fick dem att gråta. För det är mycket svårt att ha tvingats leva hela sitt liv i en lögn. Att bli kallad förrädare. Det finns cirka en halv miljon krimtatarer i världen. Ungefär hälften bor på Krimhalvön, där de utgör ca 12 procent av befolkningen. De talar ett turkiskt språk och anses vara ättlingar till mongolerna som anlände till Krimhalvön på 1200-talet. Ryska kejsarinnan Katarina den stora inkorporerade Krimhalvön med ryska imperiet i slutet av 1700-talet. 1944 deporterade Stalin Krimtatarerna och de fick återvända först efter Sovjetunionens fall. Enligt sovjetmyndigheterna dog 7 889 personer under deportationen, ca 5 procent av befolkningsgruppen. Siffran är sannolik underdriven, enligt många forskare. Samtidigt fick byar och städer med krimtatariska namn, nya, ryskspråkiga namn och Stalin lät flytta in etniska ryssar och ukrainare. Ålder: 32 Ursprungliga namn: Susana Dzjamaladinova Bakgrund: Jamala föddes i Osj, dåvarande Kirgiziska republiken i Sovjetunionen. Hon flyttade som barn tillbaka till pappans hemby Kutjuk-Uzen eller Maloretjenskoje vid Krimhalvöns södra kust. Hennes pappar är krimtatar och mamma armeniska. Hon har sysslat med musik sedan barnsben och spelade in sin första skiva som nioåring. Därefter har hon gått musikinstitutet i Simferopol och Tjajkovskijkonservatoriet i Kiev. Hon är sopran och utbildad operasångerska. I dag sjunger hon förutom pop även jazz, folksånger, soul och deltar i operakonserter. Anna-Lena Laurén om intervjun: Jamala var intensiv och välformulerad, det var svårt att ställa följdfrågor och avbryta henne. Oksana Jusjko om fotograferingen: Jamala ger ett väldigt uppriktigt intryck. I hennes ansikte är känslorna tydliga och nakna.


Malin Ullgren: Jag lyssnade efter det vackra i hans röst, det som gjorde all text levande

Summary: Freddie Wadling kom att bli oundgänglig efter de där första spelningarna jag såg i Göteborg. Jag ville höra så mycket mer. Och det vill jag fortfarande.

Livet tog mig under sin vinge, räddade och skyddade. Allt lyckades mig, sannerligen. Men det är inte nog.” Det är inte sant att säga att livet tog Freddie Wadling under sin vinge. Han visste mer än många andra om skärande smärta; den i själen, den i kroppen. Men vid budet om hans död är sången han sjunger på senaste skivan – ”Det är inte nog” – själva protesten som formulerar sig hos mig: Det är inte nog. Hans 64 år räcker inte, inte för mig, jag ville höra så mycket mer, se honom igen och igen. Han är rösten, soundet, helt enkelt, som i minnet omger ett ungt liv i Göteborg, i skiftet mellan 1980- och 1990-tal. Hans röst slår ut alla andra minnen av honom. Jag försöker komma på var första gången var – Nefertiti, Valvet, Atalante, Göteborgs stadsteater? – men platserna är suddiga i efterhand, det är bara ljudet som finns kvar, något som på en gång är vackert och som gnisslar. Redan innan han dog fanns ”första gången jag såg Freddie” som en fråga att förhålla sig till för den som hade rört sig i Göteborg under den här tiden: i sången ”Dom där jag kommer från” sjunger Håkan Hellström ”Första gången jag såg Freddie var på Valvetscenen”. Jag var som tonåring skeptisk till det som kallades den alternativa svenska musikscenen, jag ville – och vill fortfarande – att saker och ting ska vara vackra, låta vackert. Freddie Wadlings uppenbarelse på de där scenerna, känslan av hans ständiga närvaro i musik-Göteborg, var komplicerad för mig. Han utstrålade fara, den sorts slitenhet jag aldrig har romantiserat, tvärtom aktat mig ett helt liv för att komma för nära. En sorts självbevarelsedrift som nästan skulle kunna vara oemottaglig för ljudet av Freddie Wadling. Det är också något djupt provocerande med duniga, trygga människors oreflekterade jakt på andras sår – kanske var det därför jag närmade mig hans musik smygande i sidled, inte lystet skuttande: jag var för sträng och själv för sorgsen för att stå längst fram när Freddie Wadling stod på scenen, sliten in på skelettet, ömsom vass och mjuk i sången. Men han kom att bli oundviklig och oundgänglig efter de där första spelningarna jag såg i Göteborg som tonåring, och jag utvecklade mitt skönhetsbegrepp. På ett sätt kan man säga att jag har älskat hans musik genom att utesluta något ur den, genom att inte riktigt höra hotet från de erfarenheter som finns i hans röst. Det är det vackra jag har lyssnat på. Jag har hört den magiska tonträffen, rösten som fotograferar känslor, rösten som gör all text levande igen. Ändå vet jag att ingen kan sjunga så – och jag tror inte att jag romantiserar – om man inte vet. Vet alltför mycket om motsatsen till dunig trygghet.Det är medkänslans djupa klang som hörs, i ”Alfredsvisan” lika mycket som i ”Matter doesn’t matter”. Om jag i dag inte minns exakt första gången jag såg Freddie, vet jag nu säkert när sista gången var: den 1 april i år, på Rival i Stockholm, mer än 25 år efter första gången. Han sjöng ”Det är inte nog”, Stina Nordenstams tonsättning av Arsenij Tarkovskijs text: Nu har sommaren gått som om den aldrig varit i gläntan är det ännu varmt men det är inte nog allt som kunde slog in lade sig som ett femfingrat blad rakt i mina händer men det är inte nog Det är en fruktansvärt vacker sång, och det kändes inte nog när spelningen var över. Jag tänkte att det skulle bli fler; även om han inte orkade spela så länge. Han hade ont i foten, men det skulle väl ordna sig? Det ordnade sig inte. Och det är inte nog.


Håkan Hellströms ord blir fotobok

Summary: I kväll spelar Håkan Hellström på ett utsålt Ullevi. I en ny bok som ges ut i höst publiceras hans samlade låttexter och bilder från Göteborg av fotografen Marcus Erixson som följt sångaren under våren. Bakom projektet står förlaget Max Ström.

”Möt mig där båtarna rullar ut – senare i dag.” ”Jag har drivit från Stigberget till hamninloppet – tänkt på dig.” I oktober kan fansen möta Håkan på de platser han sjunger om. Det när hans låttexter samlas i en fotobok, där de varvas med illustrationer från platserna han sjunger om, repetitioner, resor och spelningar. För två år sedan blev Håkan Hellströms spelningar på Ullevi till en stor fotobok. Kända fotografer hade följt Håkan från repetitioner till konsertdag och dokumenterat allt. Sedan den boksuccén har förlaget Max Ström haft tät kontakt med Håkan om uppföljningen. Och när den nya boken ”Ord för ord – alla låtar och många bilder” kommer ut i oktober blir den en hyllning till Håkan Hellströms konstnärskap och framför allt till hans låttexter. – De här texterna förtjänar en bok. Det här är stor poesi, och hans låtar är samtidsskildringar som är väldigt speciella. Hundratals tjejer och killar har tatuerat in hans textrader på sina kroppar. Och vi vill samla dem, säger Jeppe Wikström, förläggare på förlaget Max Ström som står bakom boken. Förutom att samla låttexterna har fotografen Marcus Erixson följt Håkan Hellström under flera månader. Han berättar att han nog skulle kunna tapetsera sin lägenhet med foton från spelningar i New York, repetitioner inför helgens konserter – och de platser i Göteborg han växt upp i och besjungit. – Vi besökte platser som han sjunger om och som han tycker om. Han är ju uppväxt på de här olika platserna så det är speciellt, säger Marcus Erixson. Hur var det? – Det var lätt och komplicerat på samma gång. Han är ju igenkänd kan man säga, så ibland fick man vara snabb om man inte ville ha 40 fans med på bilden, skrattar han. Håkans låtar handlar sällan specifikt om en plats utan rör sig, ibland drömskt, genom Göteborg. Något som ibland var svårt att göra rättvisa på bild. – Hans låtar är ju en blandning mellan fantasi och verklighet, så jag fick vara kreativ. Det finns många inslag som inte går att fota, för de finns inte, säger Marcus Erixson. Därför ska på Håkans initiativ konstnären Carl-Johan de Geer måla tillägg på de faktiska fotona, för att fånga den drömska känslan. – Ibland sjunger ju Håkan om en plats som förut var en svartklubb – men i dag är samma ställe bara en glasfasad med studentlägenheter så det får man försöka skildra genom foton och tillägg. Håkan Hellström själv är nöjd med bilderna: – Jag är särskilt glad över Marcus foton och att Carl-Johan de Geer målar sina tillägg – han är en stor inspiration och jag har stirrat ner i många av hans böcker. Vi har till och med haft en och annan de Geer-bild bakom oss live. Tillsammans blandar de fantasi och verklighet, och med deras bilder så känns det som om boken blir något extra, säger Håkan Hellström själv om boken. Till texter och bilder kommer man även att ha med ackordanalyser och diagram – så att den som vill kan följa med texterna på gitarr. – Håkan själv lärde sig att spela gitarr just genom att läsa ackordanalyser till musik han gillade. Och nu får man chansen att göra samma sak med hans musik, säger Jeppe Wikström. Marcus Erixson har nu umgåtts ganska intensivt med Håkan Hellström under månaders tid. Så vad är det som gör Håkan till en av Sveriges största artister? – Jag tror det är på grund av hans texter och att han är så jordnära. Han går ut och pratar med sina fans inför sin egen konsert, och behandlar alla så himla fint. Jag tror det är det som går hem, säger Marcus Erixson. Hur var det då att umgås med en sådan kultförklarad person? – Som att umgås med en kompis. Verkligen inte konstigt alls. Som att hänga med en väldigt glad kompis.Fotografen Marcus Erixson har dokumenterat Håkan Hellström i den kommande boken "Ord för ord – alla låtar och många bilder". I oktober får fansen möta artisten, låttexterna och platserna han sjunger om. Jag är särskilt glad över Marcus foton och att Carl-Johan de Geer målar sina tillägg – han är en stor inspiration och jag har stirrat ner i många av hans böcker. Håkan Hellström


Håkan Hellströms ord blir fotobok

Summary: På lördag kväll spelar Håkan Hellström på ett utsålt Ullevi. I en ny bok som ges ut i höst publiceras hans samlade låttexter och bilder från Göteborg av fotografen Marcus Erixson som följt sångaren under våren. Bakom projektet står förlaget Max Ström.

”Möt mig där båtarna rullar ut – senare i dag.” ”Jag har drivit från Stigberget till hamninloppet – tänkt på dig.” I oktober kan fansen möta Håkan på de platser han sjunger om. Det när hans låttexter samlas i en fotobok, där de varvas med illustrationer från platserna han sjunger om, repetitioner, resor och spelningar. För två år sedan blev Håkan Hellströms spelningar på Ullevi till en stor fotobok. Kända fotografer hade följt Håkan från repetitioner till konsertdag och dokumenterat allt. Sedan den boksuccén har förlaget Max Ström haft tät kontakt med Håkan om uppföljningen. Och när den nya boken ”Ord för ord – alla låtar och många bilder” kommer ut i oktober blir den en hyllning till Håkan Hellströms konstnärskap och framför allt till hans låttexter. – De här texterna förtjänar en bok. Det här är stor poesi, och hans låtar är samtidsskildringar som är väldigt speciella. Hundratals tjejer och killar har tatuerat in hans textrader på sina kroppar. Och vi vill samla dem, säger Jeppe Wikström, förläggare på förlaget Max Ström som står bakom boken. Förutom att samla låttexterna har fotografen Marcus Erixson följt Håkan Hellström under flera månader. Han berättar att han nog skulle kunna tapetsera sin lägenhet med foton från spelningar i New York, repetitioner inför helgens konserter – och de platser i Göteborg han växt upp i och besjungit. – Vi besökte platser som han sjunger om och som han tycker om. Han är ju uppväxt på de här olika platserna så det är speciellt, säger Marcus Erixson. Hur var det? – Det var lätt och komplicerat på samma gång. Han är ju igenkänd kan man säga, så ibland fick man vara snabb om man inte ville ha 40 fans med på bilden, skrattar han. Håkans låtar handlar sällan specifikt om en plats utan rör sig, ibland drömskt, genom Göteborg. Något som ibland var svårt att göra rättvisa på bild. – Hans låtar är ju en blandning mellan fantasi och verklighet, så jag fick vara kreativ. Det finns många inslag som inte går att fota, för de finns inte, säger Marcus Erixson. Därför ska på Håkans initiativ konstnären Carl-Johan de Geer måla tillägg på de faktiska fotona, för att fånga den drömska känslan. – Ibland sjunger ju Håkan om en plats som förut var en svartklubb – men i dag är samma ställe bara en glasfasad med studentlägenheter så det får man försöka skildra genom foton och tillägg. Håkan Hellström själv är nöjd med bilderna: – Jag är särskilt glad över Marcus foton och att Carl-Johan de Geer målar sina tillägg – han är en stor inspiration och jag har stirrat ner i många av hans böcker. Vi har till och med haft en och annan de Geer-bild bakom oss live. Tillsammans blandar de fantasi och verklighet, och med deras bilder så känns det som om boken blir något extra, säger Håkan Hellström själv om boken. Till texter och bilder kommer man även att ha med ackordanalyser och diagram – så att den som vill kan följa med texterna på gitarr. – Håkan själv lärde sig att spela gitarr just genom att läsa ackordanalyser till musik han gillade. Och nu får man chansen att göra samma sak med hans musik, säger Jeppe Wikström. Marcus Erixson har nu umgåtts ganska intensivt med Håkan Hellström under månaders tid. Så vad är det som gör Håkan till en av Sveriges största artister? – Jag tror det är på grund av hans texter och att han är så jordnära. Han går ut och pratar med sina fans inför sin egen konsert, och behandlar alla så himla fint. Jag tror det är det som går hem, säger Marcus Erixson. Hur var det då att umgås med en sådan kultförklarad person? – Som att umgås med en kompis. Verkligen inte konstigt alls. Som att hänga med en väldigt glad kompis.


Frej Larsson utmanar Petter om bild på Arlanda

Summary: Frej Larsson utmanar Petter att delta i en rap-battle. Han vill göra anspråk på Petters plats i Arlandas ankomsthall. ”Må bästa rappare hänga på Arlanda”, skriver Larsson på Instagram.

Sedan 2006 har bilder på kända stockholmsprofiler hängt på väggarna i ankomsthallen på Arlanda. Nu pryder 93 kändisar väggarna i terminal 2 och 5. En av plasterna tillhör rapparen Petter, född i Stockholm. Frej Larsson, artist från Ronneby, utmanar nu Petter om den här platsen. ”Okej, jag utmanar dig på en rap-battle om platsen på flygplatsen. Den som är bäst på att rappa ska uppenbarligen kunna döda den andra i en battle”, säger Frej Larsson i ett videoklipp där han samtidigt filmar Petters porträtt på Arlanda. I inlägget skriver han även: ”Vi kör en battle i Sthlm och en i Ronneby. Jag slaktar dig till små grytbitar äter dig och lämnar dig som rapavföring. Må bästa rappare hänga på Arlanda.” Frej Larsson är just nu aktuell med sitt debutalbum som soloartist, ”Livin La Vida Larsson” som innehåller Sveriges officiella kamplåt till EM ”Mitt team”. Tidigare i år utmanade rapparen Henok Achido RMH-medlemmen Adam Tensta i en rap-battle. Enligt Henok Achido lyckades han samla ihop 70.000 kronor till en eventuell battle. Då Adam Tensta valde att inte svara på utmaningen släppte Henok Achido låten ”#antitalang Freestyle”. Till DN sa Henok skämtsamt: – Jag ville att pengarna skulle gå till välgörenhet. Men eftersom han ännu inte har tackat ja, får jag väl lägga ner hela grejen. Det är synd, jag tror folk hade gillat att se lite blod.


Roxette ger ut turnébok

Summary: Fotografen Anders Roos har följt gruppen under deras avslutningsturné. Nu har bilderna sammanställts i boken ”RoXXXette on the road” om släpps i juni.

I april kom beskedet att Roxette slutar turnera. På inrådan av Marie Fredrikssons läkare ställde bandet in samtliga spelningar på den avslutande etappen av sin världsturné ”30th Anniversary Tour”. Nu släpps boken som sammanfattar gruppens 30 år i branschen. ”RoXXXette on the road” innehåller 300 bilder av fotografen Anders Roos som följt gruppen på deras avslutningsspelningar i Europa, Sydafrika och Australien. Dessutom finns bilder från inspelningen av det tioende studioalbumet ”Good Karma” som spelades in på Österlen i Skåne. Bilderna blandas upp med anekdoter, tillbakablickar och reflektioner av Per Gessle. Boken släpps den 30 juni.


I kön växer Håkanfebern

Summary: Klockan sju på lördag morgon slår portarna till Ullevi upp för de över 60.000 Håkan Hellström-fans som kommer att inta arenan inför kvällen. DN har träffat 17-åriga Sigrid Langwagen som står först i kön. Hon har köat i en vecka.

Var fjärde timma är det upprop. Några av de mest hängivna Håkanfansen radar upp sig i tältstaden som växer sig allt större på det gräsklädda taket till biografen Bergakungen, ett stenkast från Ullevi. 17-åringarna Sigrid Langwagen och Mathilda Edman radar upp de nyfunna vännerna på ett långt led. De prickas av en efter en sedan det nummer och den bokstav de har på handen kontrollerats med namnet på en lista. – Man måste vara här för att behålla sin plats i kön, säger Mathilda Ekman, som har 2A på sin hand. Sigrid Langwagen har 1A. Det innebär att de står först i kön när portarna på Ullevi slår upp på lördag morgon klockan sju för den första av helgens två utsålda Håkan Hellströmkonserter. Så var de också först på plats. Redan förra onsdagen slog de upp sitt tält för att börja sin vaka. När DN träffar dem har de sovit här i sju nätter och blivit ansvariga för kösystemet. – Va' gör man inte för den här gubben, säger Sigrid Langwagen. – Det är han som styr ens liv, säger Mathilda Edman, som även var på plats och fick träffa Hellström när han nyligen spelade i New York. Emelie Schöndorff och Anna Stenhammar väntar i kön på Håkan Hellströms konsert på Ullevi. Foto: Tomas Ohlsson. De var Håkan som förde dem samman. Det vill säga de båda göteborgskorna träffades vid spelningen på Slottsskogsvallen 2013 och ska givetvis gå båda dagarna. De tycker att möjligheten att umgås med alla andra fans inför är lika viktigt som själva spelningen. – Om inte viktigare till och med. En Håkanspelning pågår en vecka, säger Sigrid Langwagen. Anna Stenhammar (34A) och Emelie Schöndorff (35A) säger att köandet definitivt är en del av att gå på Håkan. När biljetterna släpptes satt de i timmar utanför Scandinavium. De berättar att en Håkanvaka kan användas som anledning att få ledigt från skolan. – Min lärare är också Håkanfan, säger Anna Stenhammar och förklarar att hon ändå var klar med skolarbetet för terminen.   Pim Lindgren har rest ända från Skellefteå och till sin stora lycka fått nummer 1B, först i kön till söndagens konsert. Det ger möjlighet att välja bästa platsen framme vid scenen. Någon större oro för att det ska bli kaos vid insläppet och att fans som valt att inte vara med i kön på Bergakungens tak ska försöka smita före på lördag morgon finns inte. Vakter ska hjälpa till att hålla ordning. Vid Ullevispelningen den 7 juni 2014 lockade Håkan Hellström 69.349 och raderade ut Bruce Springsteens publikrekord. Den här helgen ska han fylla arenan två gånger om. Allt fler sjömansmössor och andra Hellströmattribut börjar synas på Göteborgs gator. Fansen tar chansen att besöka de miljöer som beskrivs i låtarna. Någon hoppas kanske få en skymt av stjärnan själv. Ett tips kan vara att åka till ett industriområde på Hisingen. I en smått osannolik miljö för att vara restaurang, granne med Kenneths MC-service och Masens Rost&Plåt, ligger Jenin Grill. I en studio inte långt härifrån spelade Hellström in sina senaste låtar. – Jodå, Håkan är en av mina stammisar, säger ägaren Hossam Aboutakah och dukar fram Hellströms favoriträtt, en vegetarisk tallrik med hemlagade läckerheter från det palestinska köket. Han berättar att fans kommer till restaurangen för att få en bild och en autograf av sin idol. – Håkan är den snällaste människa som finns. Han säger aldrig nej till någon, även om han är mitt i maten, säger Hossam Aboutakah, som även har killarna i bandet Mando Diao bland sina kunder. Hossam Aboutakah lägger all sin tid på sin alltmer populära restaurang och räknar inte med att få tid att gå på helgens konserter. Däremot hoppas han snart har Håkan Hellström till bords igen. Vem vet, kanske dyker Jenin Grill upp i en låttext som fansen går och nynnar på i framtiden. Foto i text: Tomas Ohlsson. Förfest i Haga eller på Hisingen Hela Göteborg förvandlas till en förfest i helgen när Håkan Hellström ger dubbla konserter. Här är några ställen där fansen laddar: Slottsskogen • Picknick i det gröna. "Och i Azalea kan man inte undgå att bli kär", som Håkan sjunger. Haga • I de gamla träkåkarna finns många sköna ställen och dessutom har Håkan en lägenhet här. Jazzhuset • Det blir både för- och efterfest på haket där Hellström inledde in karriär. Trädgår'n och Yaki-da • Klassiska Göteborgsställen - på Trädgår'n gjorde Hellström sin första stora konsert - då som förband. Jenin Grill • Den som vill uppleva Hellströms nuvarande stamlokus får bege sig till en osannolik restaurangmiljö på Magnetgatan på Hisingen.


Susanne Bier kan regissera nya Bond

Summary: Danska regissören Susanne Bier kan bli den första kvinnan att regissera en Bondfilm. Ryktet är att hon är en av en handfull filmskapare som är aktuella för att ta över efter Sam Mendes.

Den danska regissören Susanne Bier är en i en handfull filmskapare som är tilltänkta för att regissera nästa Bond-film, uppger The Guardian. Den nuvarande regissören Sam Mendes har offentliggjort att han inte kommer att regissera en tredje film om 007-agenten efter "Skyfall" och "Spectre". Ryktet om att Susanne Bier ska regissera den nya filmen kommer efter en kampanj för att få en första kvinnlig Bond. Både Gillian Andersson och "Game of Thrones"-stjärnan Emilia Clarke har sagt att de gärna skulle spela rollen som James Bond. Nyligen regisserade Susanne Bier spiondramat "The night manager" där Tom Hiddleston spelade spion. Han pekas nu, enligt spelbolagen, ut som favorit till att spela nästa Bond. Även "Homeland"-stjärnan Damian Lewis, Tom Hardy, Aidan Turner och Idris Elba, som i så fall skulle bli den första svarta Bond, har varit på tal som möjliga huvudpersoner i nästa film. Nuvarande regissören Sam Mendes har dock sagt att producenten Barbara Broccoli inte kommer välja någon av favoriterna, utan att hon i stället kommer ta ett oväntat namn både till att spela huvudrollen och regissera filmen.


Danskt storbråk efter politikerintervju

Summary: Ett storbråk har brutit ut i Danmark efter att journalisten Clement Kjersgaard intervjuat den danske politikern Uffe Elbæk i tv. Elbæk liknar intervjun vid ett korsförhör, och får stöd av justitieministern som från och med nu tänker bojkotta programmet.

Danmarks radios program ”Vi ses hos Clement” har gjort sig känt för att tuffa utfrågningar av danska politiker. Nu har ett storbråk utbrutit i Danmark efter att programledaren Clement Kjersgaard frågat ut oppositionspolitikern Uffe Elbæk om hans idéer kring dansk flyktingpolitik. Uffe Elbæk skrev efter intervjun ett långt inlägg på Facebook där han beskriver att han var rasande då han lämnade studion. ”Min upplevelse var att det mer var tal om ett korsförhör än en egentlig uppriktig intervju” skriver han i Facebookinlägget där han också ställer sig frågande till om detta verkligen är den slags journalistik som politiker ska behöva ställa upp på. Inlägget har startat en het debatt i sociala medier där tittare risar och rosar både Kjersgaards intervjuteknik och Elbæks reaktion på intervjun. Och det är inte bara tittare som reagerat. Danmarks justitieminister Søren Pind skriver i ett inlägg på sin Facebooksida säger han att han i fortsättningen tänker bojkotta Clement Kjersgaards show. Han hänvisar till att programledaren tidigare sagt att politiker och journalister ”lika lite är i samma bransch som poliser och rövare är”. ”Därför har jag kommit till beslutet att inte delta i intervjuer eller program med Clement. Det är jag ledsen för. För han är en duktig och begåvad man. Men han ser och behandlar mig som en kriminell, och det är totalt oacceptabelt” skriver justitieministern. Clement Kjersgaard menar dock att justitieministern helt missförstått hans poäng. – Jag har aldrig någonsin beskyllt politikerna för att vara kriminella. Poängen är att vi inte är i samma bransch. Han må gärna vara rövare så är jag polis. Vi kan också säga att det är omvänt. Det ligger inte någon form av moralisk bedömning i det uttrycket eller en anklagelse om att politikerna är kriminella, säger han till Danmarks Radio. Clement Kjersgaard menar att den typ av kritiska utfrågningar som han gör behövs: – Det är otroligt viktigt och en förutsättning för att göra kritiska intervjuer att man som intervjuare inte nödvändigtvis godtar förutsättningarna hos den man intervjuar. Om du godtar de krav som den intervjuade sätter och i det ögonblick då du låter den intervjuade bestämma definitionen på begrepp som används är det inte längre tal om en kritisk intervju, utan om propaganda, säger han till tidningen Politiken. Nu riktar danska journalistförbundets ordförande Lars Werge skarp kritik mot justitieministerns bojkott. Han menar att det är helt fel av en minister att vända sig emot en enskild journalist och säger att DR:s ledning måste ta situationen på stort allvar: – Det kan inte vara så att varje sittande minister har redigeringsrätt över ett medium. Det måste en ansvarig ledning verkligen ta på allvar. Och om inte justitieministern själv svarar så bör DR gå till statsministern Lars Løkke Rasmussen, som är pressens minister, säger Lars Werge till DR. Förra året blev det tittarstorm i Sverige efter att Fredrik Skavlan intervjuat Jimmie Åkesson. 400 anmälningar kom in till Granskningsnämnden och många hörde av sig till SVT. De flesta klagomål handlade då om att Skavlan varit för tuff och ifrågasättande i intervjun med Åkesson.


Svensken bakom hitlåten ”The ocean”

Summary: Mike Perry har gjort dundersuccé med ”The ocean” som spås bli en av sommarens stora hits. Bakom artistnamnet döljer sig Mikael Persson från Skövde. – Det är helt sjukt, säger han om framgångarna.

Den 15 april släppte Mikael Persson, eller Mike Perry som han kallar sig när han gör musik, "The ocean". Singeln puttrade på ett par veckor – sedan plockade strömningstjänsten Spotify upp låten och lade in den på den populära spellistan "Chill hits". – Då smällde det ju, milt sagt. Det var då allting hände. Den spelades några tusen gånger om dagen innan dess, nu är den uppe i 500.000 spelningar om dagen, säger Mikael Persson. På de sex veckor som har gått sedan "The ocean" släpptes har den spelats över nio miljoner gånger på Spotify och i fredags placerade den sig på plats sex på den svenska singellistan. Samtidigt hamnar låten på allt fler stora spellistor och antalet lyssnare bara ökar. En speciell upplevelse för Mikael Persson som "alltid hållit på med musik" men bara vid sidan om sitt vanliga arbete; till vardags jobbar han med dieselmotorer på Volvo hemma i Skövde. – Man har hållit på med musik så länge och så hamnar låten på några spellistor och allting vänds upp och ner. Det ringer folk från hela världen som vill prata och diskutera. Det har verkligen varit omvälvande. Som en ren effekt av framgångarna fick han i helgen göra sin första riktiga spelning som Mike Perry – på Summerbursts stora scen på Ullevi i Göteborg. Nästa vecka uppträder han också när dansmusikfestivalen kommer till Gärdet i Stockholm. – Det är lite häftigt. Jag har gjort lite gig lokalt tidigare men inget som är värt att skriva hem om. Han tror att "The ocean" blivit en sådan stor hit för att den är "enkel och rak på". – Det är inga krusiduller, den är lätt att ta till sig. En ljudbild som ligger rätt i tiden, det är väl hemligheten egentligen. Jag brukar inte vilja krångla till det för mycket. Ännu finns inga konkreta planer för hur "The ocean" ska följas upp. Mikael Persson säger att det visserligen känns "lite stressigt" men å andra sidan har han "aldrig varit mer inspirerad". – Det finns lite tankar och planer. Jag kör Summerburst men sedan kommer jag nog att ligga lite lågt med spelandet för det viktigaste just nu är att göra bra musik. Man kommer ingenstans utan bra låtar, säger han. Mike Perrys succé Bakom artistnamnet döljer sig Mikael Persson – en 32-årig Skövdebo som jobbar på Volvo. Han spelade på Summerburst i Göteborg i helgen och nästa vecka spelar han på Summerburst i Stockholm. Gav i april ut singeln "The ocean" med sång av Shy Martin. Den tillbakalutade elektroniska låten har blivit en enorm hit och har spelats över nio miljoner gånger på Spotify. Låten nådde en miljon spelningar på bara tre veckor efter att ha lagts till i flera stora spellistor. Den 22 maj hade "The ocean" sålt guld – enbart baserat på spelningar på strömningstjänsten. Om låten fortsätter att öka i samma takt kommer den att ha sålt platina den 3 juni. Enligt statistik från Spotify har "The ocean" alla "kännetecken för en viral hit" – bland annat mängden användare som sparat låten i sin egen samling och sina spellistor samt ett högt antal användare som spelar låten flera gånger varje dag.


Barnböckerna som orsakat jättebråk

Summary: Bråkiga barn, rasistiska stereotyper och rituella samlag. Svenska barnböcker har orsakat debatt i årtionden. ”Det handlar i stor utsträckning om att man inte tror att barnen kan hantera det som står i böckerna”, säger forskaren Olle Widhe.

De senaste årens debatter kring kränkande stereotyper i barnkulturen har knappast gått någon förbi. Kulturhuset flyttade 2012 på ”Tintin i Kongo” från barnbiblioteket. Samma år rasade en debatt om Stina Wirséns bok ”Lilla Hjärtat” och SVT:s julaftonsprogram med Kalle Anka klipptes om. I maj 2016 avslöjade DN att förlaget ville att Jan Lööf skulle ändra i sina barnböcker ”Morfar är sjörövare” och ”Ta fast Fabian”. – De har ställt ett ultimatum. Antingen måste jag rita om böckerna, eller så kommer de inte att ges ut längre, sade Jan Lööf till DN. I debatten framställs det ofta som att dagens barnboksbråk beror på en ny medvetenhet, eller ängslighet, kring känsliga frågor. Men de senaste årens upprörda diskussioner om barnböcker är inget nytt. Åsa Warnqvist, forskare på Svenska barnboksinstitutet, säger att barnböcker länge har väckt starka känslor. – Jag tror att det handlar om att vi har stor tilltro till litteraturen som fostrare. Och att vuxna då också tror att litteraturen måste erbjuda något slags ideal eller moraliskt rättesnöre, säger hon. Ta bara exemplet med Pippi Långstrump. En barnbokskaraktär som lyckats med konststycket att befinna sig i centrum för två av Sveriges största barnboksdebatter. Under 2015 togs Efraim Långstrumps epitet ”negerkung” bort i en nyutgåva. – Vi byter ut ett ord som skadar barn, men rör inget annat i texten, sade Astrid Lindgrens dotter Karin Nyman till DN. Revideringen blev en del i den redan pågående debatten om censur, konstnärlig frihet och barns rätt att inte kränkas. Men när Pippi Långstrump dök upp i bokform på 1940-talet var hon måltavla för en helt annan typ av kritik. Många oroade sig över den upproriska flickans potentiellt dåliga inverkan på barnen. ”Minnet av den onaturliga flickan och hennes osmakliga äventyr i Lindgrens bok, kan, om hon eljes ihågkommes, inte bli annat än förnimmelsen av något obehagligt, som krafsar på själen”, skrev litteraturkritikern John Landquist i Aftonbladet, 1946. – Litteratur som spränger ramarna och går mot den aktuella samhällsnormen riskerar alltid att ses om kontroversiell. När det gäller litteratur för barn blir det ofta ett problem i samtiden, men det är inte sällan de böckerna som sedan blir klassiker, säger Åsa Warnqvist. På 1960-talet uppstod en liknande moraldebatt kring den populära barnboksförfattaren Lennart Hellsing. Hans ”Sjörövarbok” (1965) kritiserades för bilder på nakna kvinnobröst och sånger om alkohol. I dag är möjligtvis meningen ”Kapten Ess tog sig en negress”, det mest kontroversiella i boken. Även Hellsings ”Boken om bagar Bengtsson” som kom ut året därpå fick skarp kritik för att den skojade om döden. Under 1970-talet utkämpades en ny strid på de svenska barnbokssidorna. Den politiska vänstern gjorde uppror mot vad man upplevde som kommersiella och imperialistiska strömningar i barnlitteraturen. – Serietidningar pekades ut som kommersiella, våldsförhärligande och imperialistiska. Joakim von Anka ansågs göra barnen till kapitalister, säger författaren Kalle Lind som skrivit ”Proggiga barnböcker” om 70-talets barnlitteratur. Astrid Lindgren hamnade återigen i skottgluggen, när tidskriften Ord & Bild 1971 publicerade en marxistisk analys av ”Emil i Lönneberga” där Emil kallades ”agrarkapitalist”. Astrid Lindgren raljerade å sin sida över sina radikala kolleger. ”... rör ner ett par klimpar rasmotsättning och ett par klimpar könsdiskriminering och strö sen över duktigt med samlag och knark, så har du en stark och bra stuvning...”, skrev hon under rubriken ”Litet samtal med en blivande barnboksförfattare” i tidskriften Barn & Kultur. Den radikala 70-talsvänstern reagerade med kraft mot den samtida barnkultur man ansåg var kapitalistisk och borgerlig. I ”Proggiga barnböcker” lyfter Kalle Lind exempel på den nya tidens barnböcker som skulle fostra en ny typ av barn. I boken ”Här är Nordvietnam” lärde sig barnen hur det nordvietnamesiska folket älskade sin "Onkel Ho", och i "Sprätten satt på toaletten" fick de veta hur kapitalister förstörde jorden. ”Sprätten satt på toaletten, och när han gick därifrån, så rann bajset ut i ån. Sen hitta han en vacker vik, där starta Sprätten en fabrik, sen dess var ingenting sig likt.” Men trots sina radikala budskap debatterades böckerna oftare inom den vänster som var målgruppen, än bland deras ideologiska motståndare. – Många av böckerna var inte särskilt spridda, de gavs ut på små vänsterförlag. Men när det blev tv av det, vilket det blev i hög utsträckning, så blev det desto mer debatt, säger Kalle Lind. Ett exempel är den historiska bokserien ”Trälarna” (1973-1981) av Sven Wernström, om arbetares kamp mot orättvisor. När dansk tv gjorde en animerad tv-serie av böckerna så blev resultatet för magstarkt för SVT som först sköt upp sändningen i ett år. När serien till sist sändes var det i en censurerad version som föregicks av en varning från hallåan. – Böckerna var hyllade, men när man såg dem på tv var det många som reagerade negativt. Det var ju väldigt våldsamt. Men det mest kända är kanske det rituella samlaget mellan två unga trälar som alltså visades på bästa barnprogramstid, säger Kalle Lind. Parallellt med vänsterns barnboksrevolution pågick en annan debatt om barnböcker som väckte mycket ont blod. Tidigare barnböcker var ofta våldsamma historier, men i takt med att barnpsykologin vann mark började allt fler ifrågasätta barnens stridslekar under 1960- och 70-talet. – Inom psykologin tänkte många att "man blir vad man leker". Samtidigt växte fredsrörelsen och kvinnorörelsen som ville se ett nytt mansideal. Det gjorde att allt fler började argumentera för att våld i barnböcker var skadligt för barnen, säger forskaren Olle Widhe som skrivit boken ”Dö din hund!” om våldslekar i svenska barnböcker. Debatten om våld i barnböcker var en föregångare till senare tiders hätska bråk om videovåld och våld i tv-spel. Barnboksförfattare som Stina Hammar såg sig ifrågasatta för att de inte tog tillräckligt mycket avstånd från våldsamma barnlekar i sina böcker. – Hennes bok ”Upp med händerna” som kom ut 1967 handlar om barn som leker krig. Biblioteken rekommenderas att inte ta in boken, men det fanns också de som försvarade henne vilket ledde till en hård debatt, säger Olle Widhe. Oron för att utsätta barn för våldsam kultur och lekar nådde sin kulmen 1979 då Konsumentverket och Socialstyrelsens lekmiljöråd kom till en överenskommelse med leksaksbranschen om att inte sälja leksaker som replikerade vapen som producerats efter 1914. Äldre vapen, som svärd och flintlåspistol, var dock fortsatt tillåtna. – Det finns stora likheter mellan dagens barnboksdebatter och de tidigare. Det handlar i stor utsträckning om att man inte tror att barnen kan hantera det som står i böckerna, säger Olle Widhe. Även Åsa Warnqvist på Svenska barnboksinstitutet säger att konflikten mellan synen på barnboken som pedagogiskt verktyg eller som konst går långt tillbaka i tiden. – Egentligen är det lite fascinerande att vi fortfarande sitter fast i den diskussionen och inte kommer ur den, säger hon. Bilder i text: DN


Sjuk torsdagskväll på Dramaten

Summary: Under torsdagskvällen ställdes två föreställningar in på Dramaten på grund av sjukdom. Något som är mycket ovanligt, enligt Dramaten.

Under torsdagskvällen möttes Dramatenpubliken av två föreställningar som ställts in på grund av sjukdom. Den ena var ”Kärleken kommer skilja oss åt” och den andra ”Rampfeber” där publiken i stället för föreställningen kunde välja att se ”Sufflören”. Det var en sjukdomstyngd torsdagskväll? – Ja, det var två personer som var sjuka av helt olika anledningar. ”Rampfeber” har ju en stor ensemble – och en i den var sjuk. Det är tråkigt när sådant händer, men när det gör det får man försöka lösa situationen på olika sätt, säger Mimmi Fristorp, pressansvarig på Dramaten. Är det här vanligt? – Nej det är väldigt ovanligt att det här händer på två scener samtidigt. Skådespelarna är ju rätt tåliga och spelar ibland sjuka på eget initiativ, så att två föreställningar ställs in är otroligt ovanligt. Vi hade någon vinterkräksjuka för några år sedan när det var en liknande situation. I januari i år skrev DN om Jenny Andreassons uppsättning av ”Hamlet” som kort innan premiär ställdes in på grund av sjukdom. Det framgick också att det funnits konflikter kring uppsättningen. I en intervju i DN den 4 april sa regissören att orsaken till att uppsättningen lades ner var att den inte hunnit bli färdig.


Svarta prestigefilmer skriver ny historia i Hollywood

Summary: Efter kritiken mot den vittvättade Oscarsgalan kommer nu fler svarta att synas på biograferna. Men den riktiga spjutspetsen är tv när det gäller att skildra ojämlikheter i det amerikanska samhället, både nu och då.

Symboliken var slående. Den 31 januari, nästan på dagen 101 år efter premiären på D W Griffiths mastodontfilm ”The birth of a nation” (”Nationens födelse”), hade en film med samma namn premiär på Sundancefestivalen. Griffiths film – en av historiens mest framgångsrika – var ett rasistiskt drama om inbördeskriget där svarta spelades av vita i blackface och Ku Klux Klan hyllades. Den nya ”The birth of a nation” handlar om ett annat stycke amerikansk historia från samma sekel – ett slavuppror skildrat ur svart perspektiv. Regissören, Nate Parker, är en svart amerikan. Laddningen kring Parkers film blev inte mindre av att den fick sin festivalpremiär (samt vann jury- och publikpris) under vinterns växande protestkampanj mot att akademin bakom Oscarsgalan nominerat vita skådespelare i alla tunga kategorier. Filmer som likt ”Birth of a nation” lyfte svarta teman var vintern 2016 lika ovanliga som afroamerikanska huvudroller. Men är det Hollywood som kritiseras under hashtagen #Oscarssowhite nu på väg att förändras så att det också inkluderar det svarta USA? Mycket tyder på det. Svårigheterna för svarta amerikaner att utanför stereotypa roller få plats i filmer, och då en åt gången, är ingen nyhet. Att protesterna har blivit högljudda det senaste året beror inte på att allt har blivit sämre – snarare tvärtom. 2013 vann till exempel Steve McQueen som första svarta person Oscar för bästa regi och film med ”12 years a a slave”. De konvulsioner som märks i det amerikanska samhället, med rörelser som Black lives matter, har andra förklaringar. Som att utvecklingen ofta har formen av ett steg framåt, två steg bakåt. Många amerikaner, i synnerhet svarta, hade förhoppningar på att Barack Obamas presidentskap skulle innebära förändring och uppgörelse med historiska orättvisor. I stället är kvittot efter åtta år poliser som skjuter svarta barn, Ferguson och smutsigt dricksvatten i städer med övervägande svart befolkning. Vid horisonten en presidentkandidat med öppen rasistisk retorik. Andra amerikaner, i synnerhet vita, projicerade sina föreställningar på Obama – som att USA nu hade gått in i ett ”post-racial”, färgblint, tillstånd och att man kunde fortsätta att ignorera historiens trauman. Dessa finner man även på filmens område. Etnicitet var något som drömfabriken länge bankade bort till förmån för ett amerikanskt vithetsideal. In i fabriken åkte invandrarbarnen. Judarna Bernard Schwartz, Betty Joan Perske och Issur Danielovitj Demsky kom ut som amerikanerna Tony Curtis, Lauren Bacall och Kirk Douglas. De fick sällskap av männen bakom filmerna: Shmuel Gelbfisz blev Samuel Goldwyn i filmbolaget Metro-Goldwyn-Meyer. Dessa var inte förtjusta i judiska karaktärer. Columbias chef Harry Cohn var känd för att han på 30-talet skällde ut regissörer som ville använda judiska skådespelare. De fick spela indianstatister tillsammans med de italienska invandrarna. Svarta var över huvud taget inte aktuella för denna fabrik. Mellan 1930 och 1950 hade afroamerikaner egna filmer, så kallade race films, och Hollywoods självcensur förbjöd blandade par. Den höll i sig till 60-talet. Då dök en av de fortfarande bästa filmerna i ämnet upp: ”Gissa vem som kommer på middag” med Sidney Poitier. Även om historien om en vit San Francisco-tjej som tar med sig en svart läkare till föräldrarna inte är samma bomb i dag som 1967 – då hade 16 delstater lagar mot rasblandning – så är det sluga att filmen inte ifrågasätter någon bakåtsträvande hillbilly. Brudens far är en liberal som våndas över att låta sin dotter gifta sig med en svart man. Och trots att många barriärer har rivits sedan 1967 så beter sig filmfolk fortfarande förfärande ofta som pappan. De är ju öppensinnade, men det går bara inte att ha en svart person i huvudrollen. Finansiärerna skulle få slag. Senast var det Ridley Scott som förklarade hur det bibliska uttåget från Egypten i mastodontfilmen ”Exodus” kunde vara så iögonfallande kritvitt. Det går, förklarade Scott, inte att göra en film av den storleken och säga att ”min huvudroll är någon Mohammed”. ”Frågan finns inte ens på bordet.” Uttalandet möttes av ett ramaskri – men problemet är att Scott faktiskt har rätt. I ”Building bridges”, en färsk rapport om diversitet i filmindustrin, påpekar producenten Alison Owen att det ”kommer att bli bättre och sedan sämre”. Orsaken stavas internationell finansiering. ”Försök sälja något med kvinnor till Asien, eller svarta till Italien”, säger Owen. Den minnesgode ser filmaffischen till ”12 years a slave” framför sig. När den Oscarsbelönade filmen anlände till Sydeuropa ansåg distributören att huvudrollsinnehavaren Chiwetel Ejiofor inte kunde sälja den. Brad Pitt fick pryda affischen. Det här har satt spår i Hollywoods högsta sfär. I ett läckt epostmeddelande från en Sonychef varnade denne från att sätta Denzel Washington i stora roller eftersom ”den internationella filmmarknaden är rasistisk – filmer med afroamerikaner i huvudrollen fungerar inte utomlands”. Washington har vunnit två Oscars. Det innebär att kampen för förändring i Hollywood inte bara är en fråga om representation i det amerikanska samhället. Vem som kan hamna i förarsätet för en blockbuster i dag – en Avengers eller James Bond – bestäms lika mycket av attityderna i världens just nu mäktigaste filmnation, Kina. Kombinationen av censur och allt fler kinesiska bolag i Hollywood har redan resulterat i omskrivna manus och redigering av filmer. Först med kinesiskt godkännande blir det en svart Captain America de närmaste tio åren. En annan möjlighet till förändring – och det är anledningen till att Scotts uttalande om ”Exodus” stack i ögonen – är att någon av Hollywoods namnkunniga kassakor tar ett modigt beslut. En Steven Spielberg eller Ridley Scott kan föra upp frågan på bordet. Fram till dess får man vända blicken åt andra håll, för bråket om Oscarsstatyetter handlar inte om de dyraste filmerna. Dessa så kallade tältstångsfilmer kostar 140 miljoner dollar (”Exodus”) eller 220 miljoner (”Avengers”) att göra men vinner inga viktiga Oscars. På filmerna som tävlar om världens mest prestigefyllda filmpris får man ta bort en nolla – ”12 years a slave” hade en budget på 22 miljoner. På den här nivån har initiativ som #Oscarssowhite fått effekt. Akademin är utskämd, och Hollywood har börjat planera för en drös filmer med svart tematik och ofta svarta regissörer, vilket New York Times nyligen rapporterade om i en generös genomgång av kommande projekt (DN 11/5). Oavsett om det är ett billigt sätt för filmbolag att köpa sig snygg fasad eller inte, så ser en rad prestigeprojekt ut att bli färdiga till höstens galasäsong. Jeff Nichols Cannesvisade ”Loving” handlar om en vit man och en svart kvinna som 1958 arresteras på grund av giftermål. Denzel Washington tar sig an ett annat svart 50-talsdrama när han regisserar och gör huvudrollen i ”Fences”, baserad på ett Pulitzerbelönat drama. Mira Nair arbetar på ”Queen of Katwe”, om en kvinnlig ugandisk schackmästare. I rollerna syns Oscarsbelönade Lupita Nyong’o. I ”Southside with you” får vi möta paret Obama på deras första dejt. Den långa listan med prominenta producentnamn och bolag med Oscars-cv toppas av ”Birth of a nation” som ledde till dragkamp i Hollywood och fick den dyraste prislappen i Sundancefestivalens historia. Jag vågar påstå att akademin inte kan förbise alla dessa filmer i år. Ändå är det inte bland kvalitetsfilmerna som den mest progressiva utvecklingen står att finna, utan i tv. Nästa vecka på Memorial day i USA – och den 31 maj i svenska HBO – har en nyinspelning av ”Rötter” premiär (sändes i svensk tv 1977). History channel lanserar den klassiska serien om slaveriet med ”hopp om att rekontextualisera ’Roots’ för en era som åter upptas av frågor om ras, ojämlikhet och ursprung”. Nyligen meddelade Netflix att man har beställt en serie baserad på filmen ”Dear white people”. Webbserier som den strålande ”Black folk don’t” utreder med dokumentära grepp saker som ”Black folk don’t: live to the end of a horror film” och ”Black folk don’t: join the NRA”. (Sök på Youtube). Dundersuccén ”Empire” – ett familjedrama centrerat kring ett skivbolag – har beskrivits som en svart ”Dynastin”. Shonda Rhimes som skapade ”Grey’s anatomy” står bakom ABC:s ”Scandal” med Kerry Washington i fokus, den första stora amerikanska serien sedan 1974 som har en svart kvinna i huvudrollen. På samma stora kanal hittar man familjekomedin ”Black-ish” som nyligen avslutade sin andra säsong. En entusiastisk Michelle Obama har omfamnat den som sin favorit. Hisspitch: En ”Cosby” för 2010-talet. Men om ”Cosby” var en serie om en familj som råkade vara svart, så är ”Black-ish” en serie om en svart familj. Serien, skapad av Kenya Barris, är kanske det bästa exemplet på vad USA:s största mediebolag nu går med på (ABC ägs av Disney). I ett läsvärt New Yorker-reportage (25/4) berättas om Kenya Barris klassresa som stått som modell för serien, samt karriären genom helvita manusrum och vad ”diversitetskvoter” och mentorer betyder för en svart person i tv-branschen. I intervjun berättar serieskaparen hur mycket samhällsstämningarna har ändrats sedan han skrev första säsongen 2014. Då fick Barris nej när han ville göra ett avsnitt om hur en historieprofessor arresterades när han försökte ta sig in i sitt eget hem. Tv-bolaget ville inte ha skämt om rasistiska poliser. Ett år senare hade ”Black-ish” premiär på sitt hittills bästa avsnitt, ”Hope”. Det utspelar sig i familjens vardagsrum, tre generationer väntar framför tv:n för att se om det ska bli åtal i en uppmärksammad polisskjutning. ”Hope” är en terapeutisk övning kring hur svarta föräldrar kan prata med sina barn om polisiärt övervåld. Den diskuterar upplopp och historiskt minne med humor – farfadern som spelas av Laurence Fishburne fick aldrig vara med i Svarta pantrarna, utan i det mesigare Black Bobcats – och allvar: här avhandlas svarta författare från Richard Wright till Ta-Nehisi Coates. Mitt i alltsammans börjar makarna Dre och Rainbow prata om hur det var när Barack Obama vann valet och presidentparet klev ur limousinen. Hur de växlade från hopp till rädsla – för att någon skulle skjuta honom som de skjutit alla andra, ”och ta hoppet ifrån oss”. Utvecklingen tycks alltså gå framåt. Men den som tror att #Oscarssowhite inte kommer att behövas 2017 bör påminnas om att det mesta har hänt förut.   I början på 90-talet ledde framgångarna för ”Cosby” till en lavin av svarta serier som ”Fresh Prince i Bel-Air” och ”Roc”. Men samtliga lades ner eller placerades i nischkanaler när bolagen skulle bli ”mainstream”. I boken ”Color by Fox” skildras hur tv-bolagens chefer inte bara kände sig olustiga med svarta skådespelare och manusförfattare, utan med ”svart komplexitet”. Att tv-mätningar då, liksom nu, visade att svarta ser 37 procent mer tv än andra demografiska grupper spelade ingen roll. I slutet av 90-talet var alla svarta serier borta. Medborgarrättsrörelsen NAACP kallade det för en televisionens ”whiteout”. Samma år, 1990–91, prisades filmerna ”Chameleon Street” och ”Daughters of the dust” på filmfestivalen i Sundance. Två svarta regissörer, ytterst svart amerikansk tematik. Men varken Wendell B Harris eller Julie Dash – den första afroamerikanska kvinnan att göra en spelfilm – fick göra fler biofilmer. ”Det fanns redan en Spike Lee”, som en bitter Harris uttryckt saken. 16 år senare är USA på gott och ont ett annat land. ”Daughters of the dust” hyllades nyligen när Beyoncé uppmärksammade den med referenser i sin film ”Lemonade”. I februari blev Channing Dungey, som bland annat utvecklat ”Scandal”, den första svarta kvinnliga toppchefen på ABC. Vad som händer när Barack Obama lämnar Vita huset står dock skrivet i stjärnorna. Men att också den amerikanska filmen måste ta tag i såren är uppenbart. Författaren James Baldwin menade att förnekelse var lika frätande som hat eftersom den skapade blindhet. En blind hängivenhet till den nationella mytologin – the great America – där vita har handskats ärofyllt med svarta, mexikaner och indianer men huggits i ryggen som tack. Det är denna Donald Trump omfamnar med sin nostalgiska slogan ”Make America great again”. Det är hög tid att en ny nationens födelse får ta plats på biografen och i Netflixutbudet för att bemöta dessa myter och deras nygamla förespråkare.


Sjukdomstyngd torsdagskväll på Dramaten

Summary: Under torsdagskvällen ställdes två föreställningar in på Dramaten på grund av sjukdom. Något som enligt Dramaten är väldigt ovanligt.

Under torsdagskvällen möttes Dramatenpubliken av två föreställningar som ställts in på grund av sjukdom. Den ena var "Kärleken kommer skilja oss åt" och den andra "Rampfeber" där publiken i stället för föreställningen kunde välja att se "Sufflören". Det var en sjukdomstyngd torsdagskväll? – Ja, det var två personer som var sjuka av helt olika anledningar. "Rampfeber" har ju en stor ensemble - och en i den var sjuk. Det är tråkigt när sådant händer, men när det gör det får man försöka lösa situationen på olika sätt, säger Mimmi Fristorp, pressansvarig på Dramaten. Är det här vanligt? – Nej det är väldigt ovanligt att det här händer på två scener samtidigt. Skådespelarna är ju rätt tåliga och spelar ibland sjuka på eget inititativ, så att två föreställningar ställs in är otroligt ovanligt. Vi hade någon vinterkräksjuka för några år sedan när det var en liknande situation. I januari i år skrev DN om Jenny Andreassons uppsättning av Hamlet som kort innan premiär ställdes in på grund av sjukdom. Det framgick också att det funnits konflikter kring uppsättningen. Något som även Jenny Andreasson berättat om i en intervju i DN.


DO avslår anmälan om rasism på Kulturhuset

Summary: Diskrimineringsombudsmannen avslår anmälan om rasism på Kulturhuset Stadsteatern, då det enligt anmälan inte är chefer eller medarbetare som kommit med kränkningar - utan kunder.

Tidigare i vår kunde DN rapportera om att två medarbetare vid Kulturhuset Stadsteatern anmält sin arbetsplats till Diskrimineringsombudsmannen för rasism. Detta då de tvingats bemanna den kontroversiella utställningen av Makode Lindes verk som även fick Marianne Lindberg De Geer att i protest avgå från Kulturhuset. De menade bland annat att kunder vid bemanningsdisken använt kränkande ord när de frågat efter utställningen. "Kulturhuset/Stadsteatern har tagit in och legitimerat en afrofobisk/rasistisk utställning som jag som icke-vit anställd ska bemanna." skrev de i sin anmälan. Men nu avslår DO ärendet en andra gång, enligt SVT. Anmälarna begärde omprövning efter att DO först avslagit anmälan - då anmälarna menat att de kränkts av Kulturhusets kunder - inte av sina chefer eller medarbetare. Detta skulle enligt DO innebära att ärendet inte faller inom diskrimineringslagstiftningen. I omprövningen lade de anställda fram bevis för att de schemalagts för att arbeta med utställningen. Men DO bedömer alltså likadant även nu.


”Skönheten och Odjuret”-trailer slår tittarrekord

Summary: Trailern till kommande Disneyfilmen ”Skönheten och Odjuret” sågs närmare 92 miljoner gånger under det första dygnet. Den går därmed om ”Star wars” tidigare tittarrekord.

Den kommande nya versionen av Disneys ”Skönheten och Odjuret”, där Emma Watson spelar huvudrollen, har slagit tittarrekordet som tidigare hafts av trailern till "Star Wars: The Force Awakens", enligt The Guardian. Trailern sågs på 24 timmar nästan 92 miljoner gånger. ”Star wars” tidigare rekord låg på 88 miljoner visningar. Förutom Emma Watson spelar flera kända skådespelare i den nya versionen av den populära Disneyfilmen som först kom ut 1991. Filmen har premiär i mars 2017.


Riksdagsman i karikatyrstrid

Summary: En rasistisk karikatyrteckning av den svenske riksdagsledamoten Ali Esbati (V) skapar debatt i Norge. ”I dag anses det närmast som en extrem ståndpunkt att stå för antirasism där”, säger Esbati.

En debatt om yttrandefrihet och censur har blossat upp i Norge sedan den norska konstnären Thomas Knarvik publicerat en rad karikatyrbilder på sin Facebooksida. En av bilderna föreställer svenska riksdagsledamoten Ali Esbati (V) som ritats som en babian under rubriken ”Apenes konge” (Apornas kung). Efter att bilden anmälts valde Facebook att stänga ner konstnärens konto, men bilden har fått spridning genom andra norska debattörer. Bakgrunden till karikatyrbilden menar Esbati beror på den intervju han gav i norska tidningen Dagbladet tidigare i maj då han blev tillfrågad om läget i de svenska förorterna i samband med NRK:s uppmärksammade tv-inslag i Husby, då tv-reportrar blev attackerade. Kort efter att reportaget hade sänts skrev Esbati ett längre inlägg på Facebook där han kritiserade reportaget för vara starkt missvisande. Detta är anledningen till att han nu blivit tecknad som en apa, menar han. – Det är inte teckningen i sig som är det värsta, utan det språkbruk och entusiasm som den här typen av bilder väcker. Det är väldigt svårt att diskutera rasism på systemnivå i Norge och det har bara blivit värre. I dag anses det närmast som en extrem ståndpunkt att stå för antirasism, säger Esbati som tidigare varit bosatt i Norge. 2011 blev han vittne till dödsskjutningen på Utöya, men överlevde själv massakern. I en intervju i norska Dagbladet avfärdar tecknaren kritiken mot att bilden skulle vara rasistisk. Han säger bland annat att han ”önskar fullständig yttrandefrihet” och tar upp den svenska debatten om n-ordet i Pippiböckerna som ett varnande exempel. Enligt Ali Esbati handlar dock diskussionen inte om censur. – Jag har aldrig förespråkat lagstiftning mot rasistiska tendenser. Desto viktigare är det att ta ansvar för att möta eller kritisera den här typen av innehåll. Är det bra eller dåligt att publicera rasistiska teckningar? Det är vad den här debatten handlar om för mig, säger Esbati.


De är Hillary Clintons osynliga armé

Summary: Du kommer aldrig att bli förolämpad på Twitter av Hillary Clintons väljarbas. De är kvinnor, ofta äldre och lågutbildade som sällan syns i medierna. DN:s Martin Gelin har träffat dem.

Under det senaste året har jag rest runt i USA och besökt kampanjevenemang för Hillary Clinton, från kust till kust. Något som ofta förvånat mig är hängivenheten bland hennes äldre anhängare. Många av dem bär fortfarande runt på kampanjskyltar från hennes förra kampanj, 2008. De kommer till hennes kampanjmöten flera timmar i förväg, sätter sig längst fram i ”I’m with her”-tröjor och efteråt väntar de tålmodigt på att Clinton ska signera deras gamla kampanjskylt. Många av dem säger att detta kanske är deras sista chans att se en kvinnlig president. I Kentucky träffade jag en kvinna, tidigare ingenjör på IBM, som sparat pengar i fem år för att kunna gå i förtidspension och arbeta frivilligt för Clintonkampanjen hela 2016. Men dessa kvinnor har inte alls fått synas i mediernas stora berättelser om årets presidentval. Där får man i stället intrycket att all energi finns antingen hos Trumps gormande rasister eller hos Bernie Sanders unga vänsteridealister. Det är lätt att få intrycket att dessa två farbröder har monopol på politisk entusiasm. Men som tur är har den amerikanska demokratin, trots många andra brister, en smart metod för att mäta den faktiska entusiasmen för olika presidentkandidater: man räknar antalet väljare som har röstat på dem. Där visar det sig att Hillary Clinton har fått nästan 13 miljoner röster under primärvalen, medan Trump fått 11 miljoner röster och Sanders 10 miljoner. Clintons anhängare är inte högljudda. Men de går och röstar. Häromveckan skrev jag på Facebook om det jag kallade Clintons osynliga armé av äldre, svarta och latinamerikanska kvinnor och fick då en mängd svar från amerikanska vänner och bekanta, som berättade att de kände igen detta från sina egna mammor. En latinamerikansk man i Kalifornien skrev: ”Den där armén av osynliga kvinnor är min mamma, min mormor, mina mostrar. Starka, hängivna latinamerikanska kvinnor som djupt hoppas se Hillary Clinton som president, men inte postar särskilt mycket på Twitter eller Facebook och sällan syns i den offentliga debatten.” När Clintons stöd bland kvinnliga väljare väl uppmärksammats i medierna är det oftast med den tillskruvade vinkeln att Clinton inte är så populär som hon ”borde” vara; som om man utgår från att hon liksom automatiskt borde få 90 procent av kvinnligt väljarstöd. Daily Beast rapporterade redan i höstas: ”Därför gillar unga feminister inte Hillary”, en tes som enbart grundades på personliga anekdoter och inte på statistik. Snart följde Los Angeles Times upp med artikeln: ”Därför väljer unga feminister Bernie framför Hillary” och i Expressen 17/5 fick vi läsa: ”Därför kan kvinnorna bli Hillarys största problem.” (Expressen citerade åtminstone opinionssiffror som visade att Clintons stöd minskat bland kvinnor sedan förra vintern, vilket inte är så chockerande med tanke på att hon då var den enda kandidaten som var nationellt känd.) I själva verket är kvinnliga väljare inte Hillary Clintons största problem, utan hennes största styrka. Det är äldre kvinnor som gett henne den ointagliga ledningen i demokraternas primärval. Ändå får vi läsa rapporter om att Hillary Clinton ”saknar förmågan att skapa kontakt med väljarna” (Washington Post), ”inte går att relatera till” (New York Times) eller ”helt enkelt saknar förmågan att framstå som genuin” (The Week). Kanske för att det är ont om 60-åriga latinamerikanska kvinnor i medierna? För trots att politiska experter är rörande överens om att alla hatar Hillary Clinton så har hon faktiskt fått fler röster än någon annan. Det är svårt att hitta en annan förklaring till denna märkliga obalans än att hennes väljare helt enkelt inte tas på samma allvar som de vrålande männen på Trumps och Sanders kampanjmöten. Det pratas mycket om den ”frustrerade arbetarklassen” i det här presidentvalet. Lite skamset har politiska reportrar i kusternas storstäder tvingats erkänna att de inte hade någon aning om hur hårt livet var för den kämpande arbetarklassen ute i stugorna. Men i rapporterna som skickas hem från USA:s förfallna fabriksstäder får man ofta intrycket att Riktiga Arbetare enbart är män som jobbar med händerna. I själva verket är hälften av det som räknas som arbetarklass i dagens USA – arbetande vuxna utan collegeutbildning – kvinnor i serviceyrken. 42 procent av dem är inte vita. Detta är Hillary Clintons väljare. Ensamstående mammor som jobbar på Dunkin’ Donuts. Hotellstädare i Orlando. Latinamerikanska pensionärer i The Bronx. Klass, etnicitet och ålder har samverkat för att marginalisera dessa kvinnors röster. Mediernas enögda fokus på Trumps och Sanders mest högljudda supportrar speglar ett nytt medieklimat, där de högsta rösterna får mest uppmärksamhet. När jag besöker Clintons kampanjmöten, på någon oansenlig diner i Kentucky, är det ingen som höjer rösten. Det blir inga slagsmål när Clinton talar om subventionerade sjukförsäkringar inför medelålders sjuksköterskor i södra Chicago. Det blir inga kravaller när hon besöker ett ålderdomshem med spansktalande tanter i San Diego och pratar om bolåneräntor. Det bör väcka frågor om hur dagens medier prioriterar berättelser om de politiska ytterligheterna, medan det är svårt att få några klick på berättelsen om den timida trebarnsmamman som sällan står på barrikaderna, men träget går och röstar i varje val. Dessa pragmatiska röster försvinner i en polariserad debatt, där det enda som hörs till slut är två sidor som hatar varandra. De 62-åriga kvinnorna som utgör Clintons väljarbas kommer aldrig att förolämpa dig på Twitter, eller trolla i ditt kommentarsfält på Instagram. De kommer varken att hamna i bråk med polisen i Oakland eller vråla ”white power” på en sportarena i Alabama. Men de kommer att ge sig ut och rösta på Hillary Clinton i november, förmodligen i historiska mängder. Hennes armé av osynliga kvinnor är faktiskt det enda som kan stoppa Trump nu. Martin Gelins bok “Den längsta kampen. Hillary Clintons väg till makten” (Natur & Kultur) ges ut i juni.