Magnifikt motorburet äventyr

Summary: Danske Nicolas Winding Refns ”Drive” är en urban saga med indiefavoriten Ryan Gosling i bilhandskar och satinjacka. Den lämnar andra actionfilmer bakom sig i ett moln av kolmonoxid, skriver Fredrik Strage.

Ibland sägs att actionfilmerna var bättre förr. Det är bara sant när det gäller en viss sorts action: biljakter. Jag blev smärtsamt medveten om det när jag råkade se ”The French connection” (där Gene Hackman gasar efter ett pendeltåg i en sinnessjukt spännande sekvens) direkt efter ”The matrix reloaded” (med en CGI-fixad motorvägsjakt som blir en lång gäspning). Datortekniken tillåter regissörer att ignorera fysiska lagar. Det blir ett stort problem i biljakter eftersom vi alla vet hur det känns att köra på en motorväg – till skillnad från att resa i rymden – och därför ställer högre krav på realismen. ”Drive” är, likt Tarantinos ”Death proof”, en hyllning till 70-talets gummibrännande klassiker. Precis som förebilderna undviker den musik under de snabbaste scenerna – medveten om att inget ljud är mer dramatiskt än motorernas muller. Inledningsscenen i ”Drive”, där hjälten jagas av polisen, blir extra nervkittlande eftersom han inte bara trampar gasen i botten utan gömmer sig under en bro, parkerar bakom andra bilar och smyger genom natten. Allt filmas med kameror som monterats inuti bilen. Det känns som om man själv sitter i baksätet och kallsvettas. ”Drive” skulle egentligen ha blivit en muskulös blockbuster med Hugh Jackman. Men när indiefavoriten Ryan Gosling fick rollen föreslog han danske Nicolas Winding Refn som regissör. Och filmen blev i stället en urban saga där hjälp-nu-går-det-åt-helvete-känslan är lika intensiv och våldet lika plötsligt som i Refns succédebut ”Pusher”. I våras vann ”Drive” priset för bästa regi i Cannes. Gosling spelar en namnlös stuntförare som extraknäcker som chaufför åt rånare. En dag blir han vän med den söta grannen Irene och hennes lille son. När hennes man, som suttit i fängelse, pressas på pengar av maffian bestämmer sig stuntföraren för att hjälpa familjen. Han dras in i en härva av slemmiga skurkar och ond bråd död. Refn har jämfört stuntföraren i ”Drive” med de tystlåtna hämnare som Clint Eastwood brukade spela. Goslings mjuka framtoning, vaga leende och isblå ögon får honom snarare att påminna om Paul Newman. Men det timida skenet bedrar. När han drar på sig sina bilhandskar blir han lika farlig som skorpionen på den guldfärgade – och allt blodigare – satinjacka han bär genom hela filmen. Kontrasten mellan hjältens försynta karisma och brutala metoder (en skurk slås sönder med hammare, en annan genomborras med stången från ett duschdraperi) blir snudd på komiska. I filmens mest förhäxande scen kysser föraren Irene i en hiss. I samma ögonblick som deras läppar skiljs åt virvlar han runt och stampar sönder huvudet på en maffialakej. Kasten mellan ömhet och ultravåld är inte särskilt trovärdiga – men visuellt fulländade. Estetiken i ”Drive” påminner om Michael Manns melankoliska, metropoliska och maskulina filmer. Neon reflekteras i blöt asfalt. Män möts i natten och säger hotfulla saker till vandra. ”Miami vice”-känslan förstärks av suggestiv, åttiotalsfärgad electropop – komponerad av Cliff Martinez och Johnny Jewel. Här finns även drömsk ambient av Brian Eno som sveper in vissa scener i ett förrädiskt lugn. Persongalleriet imponerar också. Albert Brooks, mest känd som komiker, gör ett skräckinjagande porträtt av en maffiaboss som bakom den jovialiska fasaden är kapabel till vilka grymheter som helst. Att han avlägsnade sina ögonbryn för rollen var ett genidrag. Christina Hendricks, Joan i ”Mad men”, utstrålar darrande nervositet som gangsterflickvän. Och Bryan Cranston är plågsamt sorglig som avdankad bilmekaniker. Synd bara att den kvinnliga huvudrollen är så endimensionell. Irene är söt, blid och oskuldsfull – den absoluta godheten som dras till den komplexa hjälten. Carey Mulligan tindrar med ögonen tills hon liknar en liten älva. Kanske behövs en stereotyp prinsessa för att uppnå den sagokänsla som Refn eftersträvar (han har sagt att bröderna Grimm varit en viktigare inspirationskälla än film noir). Egentligen skulle Irene ha varit latino, men manuset skrevs om så att både hon och hjälten blev vita och blonda – medan bovarna är av judisk och italiensk börd. Trots de tveksamheterna är ”Drive” ett magnifikt motorburet äventyr. Den lyckas vara både skimrande vacker och chockerande rå. Den lämnar andra actionfilmer bakom sig i ett moln av kolmonoxid. Och Gosling ser så cool ut att bilhandskar och satinjacka känns som vinterns outfit även om man inte har körkort. ”Bullit”, 1968 Alla biljakters moder, ofta framröstad som alla tiders bilfilm. Steve McQueen själv – inte en stuntman – rattar en grön Ford Mustang 390 GT i San Franciscos branta backar. Jakten uppges ha tagit tre veckor att filma. ”Flåklypa Grand Prix”, 1975 Cykelreparatören och bygdeoriginalet Reodor Fälgen bränner mer gummi än i de flesta andra bilfilmer tillsammans, med sitt vrålåk Il tempo Gigante, byggd med stöd av det internationella storkapitalet i form av oljeshejken Ben Redic Fy Fazan. ”Bara en trumpetare”, 1938 Ingen bilfilm i formell mening, trots att den innehåller svensk films mest formfulländade biltango, när nyligen avlidna Sickan Carlsson tar ton i raderna ”När i diket vi hamnar det märker jag nog ej/för jag har bara ögon för dej.”


Psalmboken är diskriminerande

Summary: Psalmbokens texter är diskriminerande för kvinnor. Det konstaterar Agneta Lejdhamre i den färska avhandlingen "Psalm - kön - kyrka."

Lejdhamres forskning visar bland annat att betydligt fler män än kvinnor förekommer i texterna och att benämningar på män ofta sammanfaller med benämningar på Gud. I psalmtexterna framställs kvinnors sexualitet som föredömlig när den inte levs ut, kvinnor som uttrycker sin sexualitet är däremot synderskor. – Eftersom samhällets, inklusive Svenska kyrkans, precisering av jämställdhet kan sammanfattas med att samma villkor ska råda för kvinna och man kan jag konstatera att psalmtexternas könsförståelse rimmar illa med vad man menar med jämställdhet i såväl sekulärt som i kyrkligt sammanhang, säger Agneta Lejdhamre i ett pressmeddelande. Avhandlingens hela titel är "Psalm - kön - kyrka. Könsförståelse och kyrkosyn i Den svenska psalmboken och i Svenska kyrkans kyrkomöte.". Disputationen ägde rum den 11 november vid Uppsala universitet.


Vad är egentligen en roman i dag?

Summary: Plötsligt kallas alla möjliga böcker romaner. Men romanens främsta kännetecken är fiktionen. Förstår man inte det får man – som Ingrid Lomfors – problem att läsa skildringar av Förintelsen, skriver Ola Larsmo.

Jag blev minst sagt förundrad över Ingrid Lomfors kritik av Elisabeth Åsbrinks ”I Wienerwald står träden kvar”, en bok jag recenserade här i DN. Själva frågan om hur man skriver om och skildrar Förintelsen är och förblir av stor och levande betydelse. Men just med anledning av Åsbrinks bok skriver Lomfors: ”Förintelsen är ett tacksamt ämne att göra litteratur av. Det är därför ingen slump att vi hellre läser fiktion än doktorsavhandlingar, eller att kultursidorna hellre recenserar och debatterar romaner än vetenskap. Det är helt enkelt olika litterära genrer som fyller olika funktioner.” Men varför tar Lomfors upp frågan om ”fiktion” i samband med just Åsbrinks bok? Det står ingenting om ”roman” på pärmen. Den är nominerad till Augustpriset i genren för fackböcker. På biblioteket hittar jag den under signum Lz för biografier. (Romaner står som bekant under Hc.) Åsbrinks bok är ett reportage och en biografi. Den bygger på en verklig dagbok och intervjuer med människor som lever eller levat. Ändå diskuterar Lomfors boken i samband med problematiken kring att skriva fiktion kring verkliga händelser. Varför gör hon det? Det finns egentligen två viktiga frågor här: Vad är en roman? Och vad får den skildra? Lomfors är inte ensam om att ha svårt att definiera vad romanen är. I själva verket rör det sig om en urgröpning av begreppet som pågått en längre tid. När DN djärvt röstade fram det senaste decenniets viktigaste romaner var det tolv utmärkta och allmänt uppskattade böcker som hamnade på listan. Men det var, som flera också påpekade efteråt, lite bubbligt kring genregränserna. På vilket sätt är till exempel Lars Noréns dagböcker en roman? (På biblioteket står den under Gcz.) Att kalla den boken något annat än roman är inte en kvalitetsanmärkning, utan handlar helt enkelt om vilken sorts bok det är. Åsa Beckman skrev i sin kommentar till listan: ”En bok som Henrik Berggrens Palmebiografi ’Underbara dagar framför oss’ kan mycket väl läsas en välberättad samtidsroman.” Men kan den det? Det tycks mig som om ordet roman allt oftare används som en sorts honnörsord snarare än som en genrebestämning. Med ”roman” vill allt fler kritiker signalera att det är en prosabok som är skriven med flyt och driv. Men romanens främsta kännetecken har alltid varit att den är fiktion. Förstår man inte vilken roll fiktionen spelar, i litteraturen såväl som i den mänskliga kulturen i allmänhet, så riskerar man att stänga dörren till en fantastisk rikedom. Romanen är ett sätt att närma sig verkligheten vi inte klarar oss utan. Personligen tror jag inte att det är en slump att den moderna romanen växer fram under samma tid som de moderna idéerna om demokrati tar form. Romanen är på sätt och vis en demokratisk konstform. Den gör någonting unikt: den släpper fram de andras röster. Och än djärvare: med fiktionens hjälp gör den något vi bokstavligen inte kan göra – vi ser världen med någon annans blick, vi lever inuti någon annans huvud. Tror man att sådant är möjligt på riktigt är man förmodligen galen. Men inte inom ramen för det fantasikontrakt som romanen upprättar med läsaren. Låter det abstrakt? Tänk då på anekdoten om uppsättningen av ”Hamlet” där någon kommer in på scenen och säger: ”Jag är Hamlet, prins av Danmark.” ”Det är du inte alls!” skriker den berusade mannen på första bänk och ett pinsamt flabb sprider sig i lokalen. Fiktionens kontrakt blev plötsligt uppsagt. Men alla utom fyllot visste att man gått med på att för en stund se världen på ett annat sätt än man gör i sin vardag. Ett av kännetecknen för romanen är att den hela tiden tänjer gränser för vad som är möjligt, för vad som är fiktion. Men romaner är alltid fiktion, medveten fiktion. Någon annan definition är inte möjlig. Själv skriver jag, till min egen förvåning, historiska romaner. Vilket lett till att jag ofta hamnar i diskussioner med historiker och historieintresserade om gränsen mellan historieskrivning och romankonst. Peter Englund uttryckte det en gång mycket bra: historikern måste med nödvändighet stanna där romanförfattaren börjar. Och om man inte håller den gränsen i minnet hamnar man i den sortens problem som Lomfors kommer in på i sin andra artikel – möjligheten att skönlitterärt skildra ett historiskt trauma av sådana proportioner som Förintelsen. Det är sant att det skrivits romaner på det temat som är så dåliga att de i sig utgör en kränkning av både de mördade och de överlevande. Jag menar att John Boynes ”Pojken i randig pyjamas” är en sådan roman, som är så usel att den blir omoralisk. Det hindrar inte att den sålt fem miljoner exemplar. (Boyne brukar närmast stolt berätta att han skrev den på två och en halv dag.) Men kan vi inte närma oss de svåraste och moraliskt mest vidriga skeendena i mänsklighetens historia med fiktionens hjälp riskerar sidor av dem att förbli omöjliga att komma åt. Då försvinner också ett antal klassiker ur hyllan, från ”Krig och fred” till ”På västfronten intet nytt”. Det stämmer inte, som Lomfors säger, att den här problematiken inte diskuteras i Sverige. Hon hänvisar till Steve Sem-Sandbergs roman ”De fattiga i Lodz” som ett exempel på problematiken – finns det en gräns där fiktionen måste stanna av respekt? Lomfors citerar de två enda kritiska recensioner romanen fått internationellt. Men i övrigt finns också där en konsensus om att Sem-Sandbergs roman hanterar sitt ämne med värdighet.För det är just där gränsen går – inte mellan vilka ämnen som får skildras fiktivt, utan mellan tillräcklig och otillräcklig litterär kvalitet. På 90-talet rasade en debatt mellan Elie Wiesel och Imre Kertész om möjligheten av att närma sig Förintelsen med romanen som verktyg. För Wiesel är det omoraliskt i sig att över huvud använda fiktionen som metod att skapa inlevelse. Kertész är rakare och brutalare. I en essä i Die Zeit (”Vem tillhör Auschwitz?”) från 1998 dömer han ut en film som ”Schindelr’s list” för dess ”imbecilla humanism” men tillägger: ”Koncentrationslägret är möjligt att föreställa sig bara som litterär text – inte som verklighet.” Där sätter också Kertész fingret på vad vi har romaner till, vad vi måste ha dem till: att närma oss det som annars knappast går att förstå. Men då måste vi också veta vad det är för sorts text vi läser.


7 kulturhändelser i världen

Summary: Sugen på att se en imponerande stor Leonardo da Vinci-utställning? Då gäller det att boka biljetter till National Gallery i London så fort det bara går.

Leonardo da Vinci National Gallery, London, England, 9 november–5 februari 2012 1 I går öppnade den stora Leonardo da Vinci-utställningen på National Gallery i London. Intresset för Leonardo da Vinci tycks närmast outsinligt och den här utställningen fokuserar på hans år som hovmålare hos hertigen av Milano, Ludovico Sforza. Hertigen var den som på slutet av 1400-talet beställde ett av Leonardos allra mest berömda verk, ”Nattvarden”. Det finns att se i klostret Santa Maria delle Grazie i Milano än i dag. På utställningen i London representeras den väggfresken av en kopia i full skala, ägd av Royal Academy. Att National Gallery lyckats låna in så många målningar som 14 betraktas närmast som ett under och trycket på att få biljetter är redan högt. Inte blir det bättre av att museet bara släpper in 180 besökare i halvtimmen, mot normala 230. Utöver målningarna visas också ett femtiotal av hans teckningar, 33 av dessa ägs av drottning Elizabeth II. nationalgallery.org.uk Samtida modern konst i Istanbul Contemporary Istanbul Istanbul, Turkiet, 24–27 november 2 Dags för den sjätte upplagan av vad som snabbt blivit Turkiets viktigaste evenemang för samtida modern konst. Istanbul convention centre fylls under fyra intensiva dagar av utställare från hela konstvärlden och uttrycksmedlen är många: målningar, skulptur, foto, grafiska blad, installationer, video med mera. contemporaryistanbul.com Dokumentärfilmer från hela världen IDFA Amsterdam, Nederländerna, 16–27 november 3100 000 besökare väntas som vanligt strömma till under Amsterdams internationella dokumentärfestival för att se på cirka 250 utvalda dokumentärfilmer från hela världen. Festivalen, som startade 1988, är i dag en av världens allra främsta i sitt slag. I år finns inga svenska filmer i huvudtävlingsklasserna, men däremot flera danska och finska. idfa.nl Muslimernas värld i ny utställning Den muslimska världen Museen Dahlem, Berlin, Tyskland, 12 november 2011–tills vidare. 4På Museen Dahlem öppnas nu en ny permanentutställning i fyra salar på totalt 850 kvadratmeter, som handlar om hur den muslimska världen ser på sig själv och andra. Här skildras allt från hur muslimer delar upp miljöer efter kön till hur konstföremål kan visa oss islams mytologiska aspekter. smb.museum Jazz i portugusiska Guimarães Guimarães jazz Guimarães, Portugal, 10–19 november 5 Den här staden i norra Portugal är rätt okänd för de flesta svenskar, men kanske mindre efter nästa år, då den och Maribor i Slovenien är Europas kulturhuvudstäder. Jazzfestivalen har hållit på sedan 1992 och i år spelar bland andra The Roy Haynes Fountain of Youth Band, Cedar Walton, McCoy Tyner Trio och The Swallow Quintet. ccvf.pt Belgisk chokladfest för hela kroppen Choco-Laté Brügge, Belgien 11–13 november 6I Belgien görs förmodligen världens bästa choklad. Och älskar man de kakaostinna pralinerna är denna chokladfestival ett måste. Håller man sig framme, är kvinna och snygg kan man få vara med om kroppsmålning i choklad. Vi andra kan njuta av grandiosa chokladkreationer och se proffsen göra chokladspagetti med mera. choco-late.be Jazzfestival i Bologna i trions tecken Bologna jazz festival Bologna, Italien till den 19 november 7 I går inleddes den tio dagar långa jazzfestivalen i universitetsstaden Bologna i Italien. Det tycks vara något speciellt med talet tre i år, för bland årets artister hittar man bland andra dessa toppnamn: Pat Metheney Trio, Ron Carter Golden Striker Trio, Stefano Bollani Trio och Christian McBride Trio. festivaljazzbologna.it


”Restless legs” på Dansens hus, Stockholm

Summary: Koreografen Lotta Melin är en stark berättare. I det nya verket ”Restless legs” med fyra dansare får hon utlopp för sin sensuella intelligens. Men koreografin är svag.

Tre skumma gestalter med pannlampor söker i mörkret på Dansens hus stora scen. De snubblar omkring, tjattrar, finner ro bakom en stor filmduk mitt på scenen. Publiken ser endast deras tre par nakna ben. Benparen sparkar i gång, dansar showlikt i takt, men rytmens störs när benpar efter benpar rycker och fladdrar till, nyckfullt och oroligt. Inte mycket att göra. Filmduken sänks som en ridå över benen, vaderna, fötterna, tårna – och föreställningen ”Restless legs” kan börja. Koreografen Lotte Melin är en visuellt mycket stark berättare, lika surrealistiskt fyndig som vardagligt underfundig. I nya verket ”Restless legs” med de fyra dansarna Sandra Medina, Robert Logrell, Anna Pehrsson och Pontus Pettersson får hon utlopp för sin sinnrika sensuella intelligens. Restless legs är en neurologisk sjukdom (RLS) som får benen att brinna och spritta, men Lotta Melins ingång är snarast psykologisk. Varför kan vi sitta så fruktansvärt obekvämt i en stol att vi hela tiden måste, bara måste, byta ställning? Dansaren Sandra Medinas solo på en parkbänk ger kanske inte svaret men gestaltar frågan desto mer övertygande. Nervöst och febrilt studsar hon upp och ned från bänken, rister åt höger åt vänster. Till och med fingrarna flimrar. Man ser riktigt hur hon tänker: Nu måste jag sitta still! Kroppen vägrar givetvis att lyssna. Tills den lyssnar för mycket: Plötsligt stelnar hon, förstenas som i ett annat syndrom, katatoni. Det är ett briljant solo som sammanfattar mycket av föreställningens essens. Likväl imponerar ”Restless legs” mest genom att vällustigt knyta samman de andra sceniska uttrycken till en ofta rent betagande helhet. Regissören Staffan Juléns drömska filmsekvenser har, också bokstavligen, en central plats i föreställningen. När filmduken mitt på scenen vrids bakåt, uppåt blir den både ett slags surrealistisk spegel för dansarna och ett själsligt fönster mot himlen. Raffinerat, poetiskt. Också musiken är intimt integrerad i ”Restless legs”. I fas med koreografin, filmen och trion SUTODA:s läckra ljus, har Joachim Nordwall och Henrik Rylander (från bandet Skull Defekts) skapat en sensuell, fysiskt mättad electronica. Som får det att, jo, spritta i benen. Det finns mycket och underbart att se och fängslas av i ”Restless legs” där enda uppenbara svagheten faktiskt är koreografin. Dels är den inte tillräckligt tajt, känns inte tillräckligt repeterad. Dels händer det för lite mellan de fyra dansarna. Jag saknar en organisk rörelseutveckling: Dansarna blir gärna isolerade öar, även om både Sandra Medina och Pontus Pettersson har skärpa och karisma. Vad som ändå gör ”Restless legs” så fängslande och omedelbart njutbar är Lotta Melins visuella fantasirikedom och suveräna förmåga att knyta ihop delarna så att helheten blir större, vidgas. Med sina stressade ben gestaltar ”Restless legs” något lika urmänskligt som samhälleligt modernt. Sandra Medinas rastlösa parkbänkssolo borde för övrigt klassikerstämplas.


Haruki Murakami: ”1Q84. Tredje boken” (ichi-kew-hachi-yon)

Summary: Haruki Murakami är helt enkelt en förbannat bra författare som strävar efter att hitta berättelser som aldrig berättats förut. Det konstaterar Jonas Thente efter att ha läst tredje delen av ”1Q84”.

Med buller och bång publicerades de första två delarna av den japanske författaren Haruki Murakamis monumentalprojekt ”1Q84” för två år sedan. Den ställvis surrealistiska men i huvudsak thrillerartade intrigen i de första två böckerna gör det svårt att diskutera handlingen i den nu utkomna tredje delen utan att avslöja utgången i de två tidigare. Jag hade inte tagit upp detta om det inte vore för att Murakami har lockat till sig åtskilliga läsare som inte är vana vid att betrakta berättande som något utöver intrig. Kort sagt: det finns folk som tycker att William Shakespeares ”Hamlet” är meningslös om de på förhand underrättats om att Hamlet dör i slutscenen. Jag respekterar den sortens läsare så pass att jag ber dem sluta läsa den här recensionen nu, eftersom jag kommer att rikta mig till dem som läst, och kommer ihåg, de första två delarna av Murakamis ”1Q84”. Det är i den här delen som Murakami skall knyta ihop säcken och få de realistiska och mysticistiska sidospåren från de tidigare delarna att löpa samman. Vi minns hur matematikläraren och hobbyförfattaren Tengo fick i uppdrag av sitt förlag att redigera en gåtfull tonårstjejs romanmanus, ”Luftpuppan”, och gjorde det så bra att romanen blev en bästsäljare. Vi minns också att den unga kampsportexperten Aomame fick i uppdrag att på ett hotellrum mörda den heliga ledaren för en sekt – vilket hon också gjorde, med ledarens välsignelse. Dessutom stod det klart att de två huvudfigurerna, Tengo och Aomame, delade historia och drogs till varandra som plus- och minuspoler på en magnet. I del tre av ”1Q84” tillkommer en neutraliserande tredje agent med målet att upphäva den dualism som Murakami ideligen antyder. Vi har mött honom tidigare: Ushikawa. Det var han som erbjöd Tengo ett frikostigt skrivarstipendium utan några andra motprestationer än en lätt hotfull anmodan att hålla sig undan vidare befattning med något sektanknutet. I den tredje delen av ”1Q84” varvas alltså kapitlen mellan dessa tre huvudpersoner, Tengo, Aomame och Ushikawa. De två förra har ju träffat varandra tidigare, då de gick i samma småskola. Bägge har de begåvats med en sorts inre tvång att söka upp varandra. Ushikawa är den udda figuren, som på uppdrag av sekten har att söka rätt på den som mördat sektledaren, nämligen Aomame. Om ni har läst de två tidigare delarna av ”1Q84” – vilket jag ju utgår ifrån att ni har – så är jag helt säker på att ni inte vill att jag berättar mer än så här av intrigen. Det kan räcka att konstatera att Haruki Murakami inte gör någon annan besviken än den som försöker bygga en rimlig teologi eller metafysik utifrån honom. ”1Q84” är inget stort och viktigt litterärt verk i så måtto att det skärper ens perception, rubbar ens cirklar eller skakar ens fundament. Murakami är ingen filosof. Vad han är, är en förbannat bra författare som strävar efter att hitta berättelser som aldrig har berättats förut. Med ”1Q84” framstår Murakami dessutom alltmer som en särpräglad och entusiastisk pionjär när det gäller att globalisera litteraturen utan att flirta med orientalism, exotism eller postkolonialism. Under den thrilleraktiga intrigens yta pågår ett enastående fredsfördrag mellan öst och väst, med den senare som föredragande part. Haruki Murakami har ju gjort sig känd bland annat som stor förkämpe för den europeiska kulturen, och när första delen av ”1Q84” släpptes i Japan innebar det också ett enormt uppsving i försäljningen av den tjeckiske kompositören Leoš Janáceks ”Sinfonietta”, som utgör ett genomgående soundtrack i romansviten. Den som letar kulturella referenser i Murakamis senaste romaner kommer överhuvudtaget bara att finna västerländska sådana. Det finns fog att fråga sig om Haruki Murakami ens är en särskilt japansk författare. Men den frågan är irrelevant. I alla fall om man anser att en romanförfattares främsta uppgift är att skriva bra romaner snarare än företräda en eller annan nation, ideologi eller religion. Det anser i alla fall jag, och på denna enda grund kan jag från hjärtat rekommendera ”1Q84”.


Smutsiga hantverkare i politiken

Summary: George Clooney gör politiskt drama av en primärvalskampanj som går snett. Det är hyggligt underhållande men tyvärr sätter regissören formen för innehållet.

Regi: George Clooney I rollerna: Ryan Gosling, George Clooney, Philip Seymour Hoffman, Evan Rachel Wood m fl. Längd: 1 tim 41 min. Barntillåten. Betyg: 3 ”Maktens män” är en titt på spelet bakom kulisserna under en amerikansk valkampanj. Här får vi följa det dagliga hårda arbetet med att göra det bästa för medborgarna, utfört av rakryggade och idealistiska män och kvinnor. Nej, det får vi förstås inte. Det skulle vara nytt, och något nytt syns inte i detta politiska drama, hyggligt underhållande men väl strömlinjeformat. Åtminstone sedan ”Alla kungens män” 1949 har inifrånskildringarna av politiskt arbete, i synnerhet i USA, varit indignationsdramer. Politiker har avslöjats som skrymtare. Trots det har amerikanska manusförfattare, producenter och regissörer genom alla decennier lyckas behålla sin barnatro. Varenda gång de tittar in bakom de där kulisserna blir de lika upprörda när de upptäcker att senatorer och presidentkandidater kan vara hänsynslösa och ljuga och mörklägga. Genast måste det göras en film om detta. Denna gång är det George Clooney som regisserat och själv spelar med i en filmatisering av en pjäs. Ryan Gosling gör kampanjproffset Stephen, som för en gångs skull även i själ och hjärta är engagerad i en primärvalkamp. Stephen tror verkligen att kandidaten han arbetar för, guvernör Morris (Clooney), inte är som andra politiker. Morris talar oförväget om att förbjuda bensindrivna bilar och vägrar att dra in religion i politiken. Han kohandlar inte: en motbjudande senator kan tänka sig att ställa sig bakom Morris, vilket skulle garantera viktiga röster, men det är för Morris otänkbart att lova den mannen en eventuell regeringspost. Denna smala väg inom politiken vill Stephen fortsätta vandra. Fast när han själv gör ett misstag och står inför risken att bli av med jobbet och möjligheten att påverka, övergår han snabbt till att använda fula grepp. Han fastnar i just det mönster han ville undfly: för att få en chans att göra världen bättre förråder han sina ideal. Clooneys skildring av duellen mellan journalisten Ed Murrow och senator Joseph McCarthy, ”Good night, and good luck.” (2005), var originell men här framstår George Clooney som en ganska osjälvständig regissör. Det är mycket av de i tv uttjatade tagningarna med människor som raskt promenerar och pratar – och när Gosling stressad skyndar längs en gata och samtidigt snabbt försöker få slut på mobilsamtalet med en journalist, vet man att journalisten strax ska säga något som får Gosling att tvärnita så där dramatiskt tacksamt. Från Stora Konspirationsfilmmuséet har Clooney kånkat ut den kära gamla parksoffan där två män i överrockar får sitta sida vid sida och stelt tala ur mungipan till varandra, på ett sätt så iögonenfallande skumt att det borde vara åtalbart i sig. Clooney är så förälskad i formen att han sätter den före innehållet. Han gillar att ha alla dessa goda skådespelare att säga cyniska saker i dunkla miljöer. Det leder till att ”Maktens män” framställer politik som något ovillkorligen och till sin natur nedbrytande, som man förmodligen bör undvika. Det är förvånande för att komma från någon med Clooneys aktivistprofil. Ytterligare ett av genrens problem blir tydligt i ”Maktens män”. Som så ofta inbjuds vi att identifiera oss med en ung idealist. Vi ska leva oss in i drömmen om politik som det möjligas konst. Samtidigt framgår att regissören inte delar den tron, vilket gör det svårt att bli skakad när drömmen krossas. Försöket att avslöja hyckleri får självt något hycklande över sig. Det blir som när den flitigt spelande polischefen i ”Casablanca” (1942) snabbt behöver en förevändning för att stänga Ricks restaurang och förklarar sig ”chockad, chockad” över att där förekommer illegalt spel. I den bioaktuella romantiska komedin ”Crazy stupid love” spelar han en rutinerad kvinnotjusare som guidar en skilsmässokrisande Steve Carell. Högoktaniga ”Drive” i regi av Nicholas Winding Refn (regipriset i Cannes) har länge varit en snackis. Gosling spelar en stuntman som extraknäcker som flyktbilsförare i en stilmässig actionfilm. På rollistan finns även Carey Mulligan. Visas på Stockholms filmfestival och får vanlig premiär den 18 november. Gosling spelar dessutom en stuntförare som kör motorcykel i sin kommande film ”The place beyond the pines” i regi av Derek Cianfrance som även stod bakom Goslings genombrottsfilm ”Blue Valentine” från 2009.


Bländande galen Las Vegas-show

Summary: Dagen efter sin inställda Malmökonsert genomförde Rihanna en bländande spelning med perfekta poprefränger, en röst som blivit fylligare och energi som en flipperkula.

Rihannas konsert i Malmö ställdes in på grund av influensa. Superstjärnan från Barbados bad om ursäkt på Twitter och lade upp en bild av droppnålen i hennes arm. Vilken medicin Rihanna fick är oklart men av spelningen i Globen att döma gav de skånska läkarna henne dunderhonung intravenöst. Hon genomför en bländande konsert. Likt en flipperkula studsar hon omkring på den enorma, neonblinkande scenen – omgiven av eldslågor, konfetti, dansare och en rosa stridsvagn. Det liknar en vansinnig Las Vegas-show. Inte undra på att Joe Labero stuffar i vip-sektionen närmast scen. I början av Rihannas karriär vara det lätt att störa sig på hennes nasala röst, särskilt när hon jämfördes med den vokalt överlägsna Beyoncé. Men hennes relativt klena stämma tvingade henne att hitta riktigt bra låtar. Hon satsade på perfekta poprefränger i stället för virtuost wailande. Fyra år senare har hon en diger repertoar. Att rösten också har blivit fylligare hörs i synnerhet när hon hyllar sina karibiska rötter med reggaepumpande spår som skottdramat ”Man down” och erektionshyllningen ”Rude boy”. Över en baktakt blir hennes inte särskilt souliga stämma förföriskt sträv. Det har skrivits mycket om att denna turné skulle vara avklädd och porrig. Rihanna och dansarna flänger visserligen omkring med kedjor och piskor – och hon drar upp en generad tjej ur publiken för att torrjucka lite på en säng – men hon hade mer vågade utstyrslar förr, och jämfört med de sadomasochistiska övningar som Madonna ägnade sig åt för tjugo år sedan är det hela ganska tamt. ”S&M”, Rihannas wanna-be-chockerande singel, hör till hennes andefattigaste låtar. Och Prince-covern ”Darling Nikki”, som föregår den, totalförstörs av gitarristen Nuno Bettencourt från det inte särskilt extrema 90-talsbandet Extreme. Bettencourt sabbar åtskilliga låtar med sin strängonani. Resten av livebandet låter dock förträffligt. I de elektroniska numren smyckar de beatsen med lagom mycket slagverk. I reggaelåtarna hittar de en mörk puls som får den ystra dryckesvisan ”Cheers (drink to that)” att bli nästan opassande dramatisk. Rihanna har vuxit till en fullfjädrad arenadomptör sedan hon besökte Sverige tre år sedan. Hon ränner ständigt ut på plattformarna för att komma nära fansen. I ”Don’t stop the music” rusar hon längs kravallstaketet och ger en tanig discopojke med rödsprayad Rihannakalufs en kyss på kinden. Han kollapsar av glädje. Men det är i extranumret ”Love the way you live (part II)” som hon verkligen griper tag. Det var från början en duett med Eminem (två av hennes andra fullträffar, ”Run this town” och ”Live your life”, är också samarbeten med rappare) och byggs på senaste skivan ut till en förkrossande sorglig ballad om ett destruktivt förhållande. Kanske uppfattas låten som extra emotionell eftersom Rihanna genomlidit dramat på riktigt (med ex-pojkvännen Chris Brown som misshandlade henne). Men framför allt är det en makalös ballad. Hon sjunger den sittande på en flygel som hissas upp i luften. Fyrverkerier sprakar på videoskärmar och tårar glänser på tonårskinder.


Rihanna ställer in igen

Summary: Rihanna ställer in igen. Besvikna fans möttes av beskedet när de börjat samlas inne på Globen.

Barbadossångerskan Rihanna tvingades ställa in redan i Malmö för ett par dagar sedan hon blivit sjuk men frisknade sedan till så pass att hon kunde genomföra en bejublad konsert i ett utsålt Globen på tisdagen. Men onsdagens konsert gick inte att genomföra. Det var mer än halvfullt i Globen när publiken fick beskedet. Klockan var 20.15 och då hade det förband som skulle framträtt 45 minuter tidigare aldrig hunnit börja spela. – Det kom ut en snubbe och sa att konserten var inställd, säger Gunnar, en av många besvikna konsertbesökare. Flera personer trodde att det rörde sig om ett skämt. Beskedet möttes av höga burop och många var upprörda. Besvikna fans fick vända hem utan att ha fått se och höra stjärnan. – Flera fans grät av besvikelse när beskedet kom, säger Tina Zenou till DN.se.


Radiosymfonikerna på Berwaldhallen, Stockholm

Summary: Radiosymfonikerna bjuder på närmast sensationellt orkesterspel och sugande tutti under en kväll med Berwald, Mahler och ett uruppförande av Anders Eliassons violinkonsert ”Ensam färd”.

Redan i uvertyren till Berwalds opera ”Estrella de Soria” kan man kanske ana att Radiosymfonikerna är extra taggade denna kväll. Orkesterns förre chefdirigent Manfred Honeck driver på den otåligt tickande stråkmotorn och de dova hornklangerna i denna protoromantiska dramaöppnare så att det blir mer av rus än struktur. Men jag ska inte gå händelserna i förväg. Eller, jo. Låt mig. För efter paus levererar orkestern en av de mest utagerande versionerna av Mahlers första symfoni som jag hört, innersatserna bjuder bitvis på närmast sensationellt orkesterspel. Efter en aningen trevande inledning är det fritt fall mellan ytterligheterna poesi och patetik, pastoral och panik. Knappast subtilt med andra ord, men inte heller utan nyanser, och när det rusar som mest är det inte alltid lätt att se vilken färdriktning Honeck har tänkt sig genom musiken. Fast på helspänn sitter man genom en timme buren av ett självklart musicerande i allt från tredje satsens mjuka kontrabassolo till finalens bullrande bleckblåsartuttin. Aningen stillsammare har resan innan dess varit genom uruppförandet av Anders Eliassons violinkonsert ”Ensam färd” (Einsame Fahrt). Så värst ensam behöver nu inte violinisten Ulf Wallin känna sig, även om den nästan ständigt närvarande solostämman är motorn i denna knappt halvtimmeslånga virtuosa och lyriska konsert. Det senare är kanske det allra mest framträdande, men så är konserten också skräddarsydd för den suveräne Wallins sångbara och flexibelt silvriga ton. Det här är en konsert som är betydligt mindre kärv än violinkonserten från 1992 och det är också en konsert som paradoxalt nog omedelbart känns klassisk. Inte i stilistisk bemärkelse – Eliasson tycks här snarare ha flyttat in mellan Berg och Prokofjev – utan som en del av traditionen. Men det vilar ingen retrokänsla över musiken trots en i grunden traditionell uppdelning i snabb-långsam-snabb sats eller dialogen mellan solist och den sparsmakat besatta orkestern. Möjligen är det samarbetet med en solist av Wallins kaliber som gjort att konserten tycks bejaka det arvet extra tydligt. Ibland sker det på bekostnad av orkestern, men partier som ett sångbart adagio understött av celesta och marimba eller ett långsamt sugande orkestertutti avslöjar trots allt att det är Eliasson som ligger bakom.


Kjellman i Eva Rydbergs sommarteater

En klassisk komedi i 1930-talsmiljö blir sommarens traditionella lustspel på Fredriksdalsteatern. Debutant på den klassiska sommarscenen i Helsingborg är Björn Kjellman. Till sommarens uppsättning har Eva Rydberg tagit hjälp av Calle Norlén, som har bearbetat manuset till den klassiska komedin "Arsenik och gamla spetsar". Komedin spelades på Broadway i tre år i början av 40-talet och filmversionen med Cary Grant kom 1944. Handlingen utspelar sig i New York 1936 hos två egensinniga systrar, spelade av Rydberg och Marianne Mörck. Björn Kjellman spelar systrarnas brorson Mortimer. "Arsenik och gamla spetsar" spelas under perioden 15 juni-26 augusti.


”Det rör sig om en rejäl utmattning”

Summary: Konserten i Malmö med amerikanska superstjärnan Rihanna ställdes in i måndags. Sångerskan har drabbats av rejäl utmattning, enligt bokningsbolaget.

Konserten med Rihanna i Malmö ställdes in bara fyrtio minuter innan hon skulle ha gått på scenen i måndags kväll. Sångerskan hade blivit sjuk, och postade en bild på Twitter där hon låg i en sjukhussäng med dropp. Rihanna har också gjort ett skriftligt uttalande där hon, något olyckligt, ber om ursäkt till fansen i "Malmo, Switzerland". De besvikna konsertbesökarna fick vända i dörren, och nu hoppas bokningsbolaget Live Nation kunna boka in Rihanna på ett annat datum. – Det är en diskussion som förs, och vår ambition är att ha ett besked innan onsdag kväll, säger Kristoffer Åkesson på Live Nation. Det har rått viss förvirring kring vad som egentligen drabbat Rihanna, och både influensa och utmattning har angetts som orsak till den inställda konserten. – Vi vet bara vad läkaren sade till oss, och han var ganska fåordig. Men det rör sig om en rejäl utmattning. Ska man spekulera kan det ju ha att göra med att hon är på turné och har späckat schema. Hennes management har gått ut med att hon har "the flu", som har tolkats som influensa av svenska tidningar, men det är på amerikanska ett uttryck för att man känner sig allmänt dålig, säger Kristofer Åkesson. Är det någon som förklarat för henne att hon befinner sig i Sverige, och inte i Schweiz? – Jag vet faktiskt inte, men man får väl anta att hon har det klart för sig vid det här laget.


Åke Holmqvist: ”Beethoven – biografin”

Summary: Åke Holmqvists tusensidiga biografi om Beethoven är ett epokgörande verk om en mytomspunnen kompositör. Både nytillkomna och mer erfarna Beethovenälskare bör läsa den, skriver Martin Nyström.

När Ludwig van Beethoven 1992, 21 år gammal, lämnar sin födelsestad Bonn för att åka till Wien och med tiden bli erkänd som världens störste tonsättare – är det för att aldrig mer återvända. När han trettiofem år senare, 1827, ligger för döden står i hans rum en låda rhenvin hemifrån som förlaget har skickat honom. Men som han knappt har rört. Beethoven var ingen hemvändare, vare sig i livet eller i musiken. Hans sista komposition blev en liten tvåstämmig kanon, mer orkade han inte, men med den talande texten: ”Alla går vi vilse, men var och en går vilse på sitt eget sätt.” Om denna den klassiska musikens och en av den västerländska konstens mest mytomspunna, ikonifierade och heroiserade gestalter har Åke Holmqvist nu skrivit en nästan tusensidig och epokgörande biografi ”Beethoven – biografin”. En bok som är ett resultat av ett livslångt och passionerat umgänge med Beethovens musik och forskningen omkring honom. Från ungdomen då Holmqvist vann ”Tiotusenkronorsfrågan” i ämnet ”Beethoven” i svensk television via åren som konsertpianist, konserthuschef i Stockholm och som ständig sekreterare i Kungliga musikaliska akademin. Syftet är att ge läsaren en bred och detaljerad bakgrundsteckning till Beethovens liv och verk och av den tid han verkade i. Men också personligt reflekterande ingångar till allt det häpnadsväckande och djupt berörande som sker i hans musik. Från hur den sätts i våldsam rörelse av tidens politiska utopier och visionära diktkonst till hur den påverkas av hans inre ensamhet och ”under några ögonblick tycks som frusen i extas” (hör a-mollkvartettens långsamma sats). Av Holmqvist får vi lära att Beethoven hade korpsvart hår, en mörkt röd ansiktsfärg, små själfullt stirrande ögon och en mjukt beslöjad röst. Och att hans personlighet präglades av tungsinthet, sorgsenhet och en aggressiv misstro gentemot andra. ”Han grälar med nästan varenda levande varelse”, som en samtida musikerkollega uttryckte det. Men också att han hade en enorm förmåga att träda ut ur sig själv. En egenskap som han tog fram vid sitt livs mest kritiska skede – då han med säkerhet visste att han skulle bli döv och skrev det så kallade ”Heiligenstadt-testamentet” – ett ångestridet avskedsbrev till sina närmaste, men som Holmqvist vill kalla för en ”iscensättning” där den skapande Beethoven ”räddar” människan Beethoven till livet. Och som genast alstrar en närmast euforisk kreativitet under komponerandet av ”Eroicasymfonin” och den första versionen av operan ”Fidelio”. Här passar också Holmqvist på att tona ned den romantiserande myten om den ”heroiske” Beethoven, den ensamme och fördömde konstnären som stred mot allt och hade alla emot sig. Beethoven var tveklöst en förlorare inom kärlekens och tidvis också inom vänskapens områden. Holmqvist menar att Beethoven inte alls skall förstås utifrån ett heroiserande perspektiv. Omställningen i kritikerkåren och erkännandet av Beethoven som sin tids störste tonsättare var ett faktum redan 1801, ett år före Heiligenstadt-krisen. Det kanske mest talande med testamentet ur detta perspektiv är att Beethoven där beskriver sin musikalitet som ”fullkomlig”. Som om den inte har att göra med det fysiskt klingande utan med förhållandet till musiken på ett högre plan, som skrift. Ett förhållande till musiken som inte bara räddade livet på honom utan som också möjliggjorde ett nytt musikaliskt tänkande som inte begränsades av det redan hörda. Därför är det spännande att Holmqvist tidigare i boken ägnar stort utrymme åt Beethovens ”efterblivna” förhållande till det egna modersmålet och andra främmande språk. Och låter oss i helt fantastiska citat ur brev möta en tonsättare som i förtvivlan inte förmår ”att skriva som jag känner”. Men vad säger Holmqvist om själva musiken? Ja, det är i sina balanserade men mycket personligt präglade beskrivningar av Beethovens verk som vi kommer både tonsättaren och hans biograf allra närmast. Passionen är märkbar i såväl de större perspektiven som i uppmärksamheten av detaljer. Det gör boken till en lysande lyssningsguide för såväl den nytillkomne som den mera erfarne Beethovenälskaren. Mest fäster jag mig vid hur Holmqvist lyfter fram variationstekniken som Beethovens kanske viktigaste formidé – i stället för den mer konfliktdrivna sonatformen. Ett, återigen, antiheroiserande, och kanske även pianistiskt, synsätt som Holmqvist kopplar samman med Beethovens förmåga att subjektivt erövra det föreskrivna (att variera ett färdigt tema) och att släppa lös ett hämningslöst musikaliskt flöde utan att förlora känslan för form. För Holmqvist en nästan ofattbar storhet i musik där ”den fria fantasin som i stunden skapar sin egen formstruktur”. Från de tidiga Rhigini-variationerna till de sena variationerna i pianosonaten opus 111, symfoni nr 9 och stråkkvartetten opus 131 hittar man också det kanske mest utmanande budskapet i Beethovens musik. Att ständigt fantisera om hur man kan förflytta sig vidare eller förvandlas – om det så innebär att man helt upplöser sin utgångspunkt. För om det var något som Beethoven visste om sitt liv och i sin musik så var det att det finns ingen väg tillbaka.


Fredrik Strage: Loutallica är bra – om man omfamnar teorin om avancerad rock

Summary: Metallicas möte med Lou Reed genererade omedelbart skojfriska parodier – som möttes av större entusiasm än själva albumet.

Am I evil? Yes I am!” sjöng James Hetfield i somras när Metallica spelade på Ullevi. Alla jublade och headbangade. Tre månader senare sjunger James Hetfield i stället att han är ett bord: ”I am the table. I AM THE TABLE!” Publiken reagerar, milt sagt, inte med samma entusiasm. Trots att James Hetfield är en medelålders mångmiljonär vill vi gärna inbilla oss att han är demonisk. Vi vill däremot inte att han ska vara ett bord. Lika lite som vi vill att han ska vara ett skåp, en fåtölj eller en soffgrupp från Mio möbler. På nya albumet ”Lulu” gör Lou Reed och Metallica en förvirrad tolkning av Frank Wedekinds pjäs ”Pandoras ask” (som låg till grund för stumfilmsklassikern med Louise Brooks som bobfriserad femme fatale). Rockikonerna har prövat publikens tålamod förr, men ingen av dem har tidigare genomfört ett så monumentalt magplask. Redan innan någon hört en ton av Loutallica (som projektet fått heta i folkmun) lade skojfriska musiker upp fejkade demoversioner på nätet, döpta efter låtarna på den kommande skivan. Metallicafans som klickade på ”Dragon” fick höra en röst som i elva minuter babblade om drakar medan en leksaksgitarr spelade ”99 Luftballons” och Indiana Jones-signaturen. ”Jag är inte säker på om jag gillar det men Metallica ska ha respekt för att de vågar göra något oväntat”, skrev en tålmodig lyssnare. Intressant nog möttes parodierna av mer entusiasm än det färdiga albumet där Metallica jammar planlöst medan Lou Reed, vars knarriga röst påminner alltmer om familjen Simpsons farfar, reciterar sin genanta beatnikpoesi. ”I would cut my legs and tits off”, säger han och låtarna är verkligen så värdelösa att man får lust att amputera kroppsdelar. Belästa lyssnare har påpekat att Hetfield och Reed antagligen syftar på Moses stentavlor när de sjunger ordet ”table”. Metallicafansen bryr sig inte om det utan fortsätter garva åt Youtubeklippet där ”I am the table”-refrängen illustreras med bilder av biljard-, soff- och köksbord. Supergruppen Loutallica går bara att uppskatta om man omfamnar teorin om avancerad rock. Den skapades 1990 av de amerikanska studenterna Jason Hartley och Britt Bergman som letade efter ett mer optimistiskt sätt att lyssna på musik. I fjol gav Hartley ut boken ”The advanced genius theory” där han hävdar att vissa artister är så briljanta att vi ska ha tålamod med deras dåliga skivor. De är nämligen inte dåliga. De är avancerade. Som exempel på avancerad rock nämner han Brian Wilsons bisarra raplåt ”Smart girls”, Mick Jaggers och David Bowies hurtiga cover av soulklassikern ”Dancing in the streets” och Kiss rockopera ”The elder”. Den allra mest avancerade artisten är Lou Reed – i synnerhet låten ”The original wrapper” där han rappar om aids, afroamerikanska separatister och våfflor. Avancerade artister anstränger sig inte för att vara konstiga, och är aldrig någonsin ironiska. De kännetecknas av en instinktiv obegriplighet. Ofta tar det 30 år för publiken att inse det avancerade verkets briljans. Lou Reed inbillar sig nog att ”Lulu” i framtiden kommer att omvärderas lika mycket som ”Berlin”, hans album från 1974. Den skivan fick ett lika svalt mottagande. Och handlade även den om tysk dekadens. Kanske behöver vi bara tid för att begripa det avancerade Loutallica.


Litteraturpriset bara tredje största Nobelpriset

Summary: För några veckor sedan avslöjades vem som får årets Nobelpriser. DN.se har gjort en undersökning om hur priserna har uppmärksammats i världen via internet – både i traditionella medier och i sociala medier. Nobelpriset i litteratur kommer i år först på tredje plats bland Nobelpriserna.

När Monica Tranströmer öppnade dörren för omvärlden till makarnas hem på Södermalm i Stockholm vällde journalisterna in. I svensk press hyllades valet av litteraturpristagare och många skrev om hur priset bevakats i utlandet. Men litteraturpriset kommer i år först på tredje plats av Nobelprisen, enligt en undersökning som analysföretaget Meltwater har låtit göra för DN.se. Fredspriset är störst följt av Nobelpriset i fysik/medicin. Tranströmers pris uppmärksammades i 8 338 nätartiklar och nämndes 20 653 gånger i sociala medier. – Vi har ett arv från Nobel att förvalta och det löser vi, det här är inte ”Idol” där vi mäter popularitet. Men vi vet att det uppmärksammas, säger Peter Englund. Enligt honom har någon liknande undersökning aldrig tidigare gjorts, men via Nobelstiftelsens hemsida har det gått att se ungefär hur priserna har uppmärksammats. Även där, liksom i Meltwaters undersökning, har Fredspriset lockat flest klick. Kan ni tänka er att göra en egen undersökning om hur litteraturpriset uppmärksammas? – Jag kan tänka mig det. De här siffrorna är rätt grova och det vore intressant att se det mer detaljerat. Vad säger du om resultatet? – Det intressantaste ur vårt perspektiv är hur priset uppmärksammas i sociala medier, eftersom det då går att mäta ett engagemang direkt. Fredspriset har arbetat med att bli mer populärt och verkar ha lyckats. Tror du att Svenska Akademien kan anta en liknande strategi framöver? – Nej, jag ser inget sådant framför oss. Vår uppgift är att välja pristagare, hur populärt priset är ligger vi inte sömnlösa över. Meltwater har fått fram resultaten genom att undersöka över 180 000 nättidningar världen över, liksom över 250 miljoner källor från sociala medier. De har sökt på prisens namn i kombination med pristagaren och fick fram följande resultat: Fredspriset fick störst uppmärksamhet i både sociala och traditionella medier. Priset förekom i 18 841 artiklar världen över och nämndes 26 549 gånger i sociala medier. Utanför Sverige uppmärksammades litteraturpriset mest i Tyskland, Spanien och Frankrike. En intressant iakttagelse är att Mexiko uppmärksammade priset mer än både Norge och USA. Mer än tre fjärdedelar av all uppmärksamhet för litteraturpriset i traditionella medier kom från Europa. Förutom Nobelprisen har Meltwater även sökt på Polarpriset och Birgit Nilsson-priset, som delades ut tidigare i år. Bägge uppmärksammades betydligt mindre än Nobelprisen, även om Polarpriset omnämndes oftare än kemipriset i traditionella medier. Meltwater har enbart sökt på det latinska alfabetet, vilket kan medföra att texter på andra alfabet inte har upptäckts. De kan bara bevaka sådant som ligger öppet på nätet och alltså inte material som är lösenordsskyddade.


Stone Roses-biljetter slut direkt

68 minuter. Så lång tid tog det för de 220 000 biljetterna till Stone Roses tre konserter i Manchester i juni och juli nästa år att sälja slut på fredagsförmiddagen, meddelar bandet på sin hemsida. Från början var två konserter inplanerade, 29 och 30 juni. Men biljetterna till dessa tog slut på 14 minuter och omgående lade man därför till en konsert den 1 juli på samma ställe, skriver BBC News. Tidigare i veckan meddelade Stone Roses att bandet ska återförenas för en världsturné. Förutom de tre inplanerade konserterna i Manchester är den övriga världsturnén inte presenterad ännu. Stone Roses slog igenom i slutet av 80-talet med sitt självbetitlade debutalbum och de efterföljande singlarna "Fool's gold" och "One love". Bandets splittrades 1996, två år efter att uppföljaren "Second coming" släppts.


Jobrani står upp för iranier

Summary: Den amerikanske komikern Maz Jobrani gör ett blixtbesök i Stockholm. Han är här för att ge röst åt en iransk homosexuell man. I dag sänds den första delen i den internationella radiosatsningen ”Iranian voices”.

”Iranian voices” är ett unikt samarbete mellan Sveriges Radio, engelska BBC och radiostationer i Tyskland och Turkiet. Första delen av två sänds i dag i Sveriges Radio. Programmet bygger på anonyma dokumentära berättelser inifrån Iran. De har spelats in på fem olika språk. Texterna handlar främst om att leva som kvinna eller homosexuell i Iran och sakna grundläggande mänskliga rättigheter. Projektet är ett internationellt kultursamarbete för att stödja demokratirörelsen. En av skådespelarna som ger röst åt intervjuerna är den iransk-amerikanske komikern och skådespelaren Maz Jobrani. När han landar i Stockholm en halv dag för att göra sin roll får DN en pratstund i taxin på väg från flygplatsen. Maz Jobrani har just gjort en show i Qatar och är på väg tillbaka till USA för en större turné. Han bor med sin familj i Los Angeles, som har den största iranska befolkningen utanför Iran. Jobrani är en hyfsat känd komiker i USA, har varit gäst hos Jay Leno och haft gästroller i ”Vita huset” och ”Simma lugnt, Larry”. Men störst är han bland perser i diasporan. Och inne i det slutna Iran cirkulerar Jobrani-dvd:er på undergroundnivå. Som komiker har han tagit på sig uppgiften att lätta på spänningen och okunskapen om Mellanöstern i sitt nuvarande hemland. Han påpekar att amerikaner har en väldigt dimmig bild av den delen av världen: ”Lika bra att bomba dem alla, även om de råkar vara allierade.” Att vara iransk amerikan är att slitas av en inre konflikt, kan Maz Jobrani säga på scenen. Att tillhöra två länder, Iran och USA, som inte litar på varandra. – Mitt ena jag gillar mig och det andra hatar mig. En del av mig anser att jag ska ha ett kärnvapenprogram, den andra delen anser att jag absolut inte går att lita på i den frågan. Den historia som han framför handlar om en homosexuell iransk man som tvingas fly, det går inte att leva som homosexuell i Iran. Texten slutar med att han flyr till Turkiet. Han kommer att slippa förföljelse, men han har lämnat sin familj och sitt land och kan aldrig återvända. Kvinnor och homosexuella är de mest utsatta i det iranska samhället, hårt reglerat av sharialagarna, säger Manzour Hosseinim, producent på Riksteatern som ansvarar för projektet. Han har själv rötter i Iran och är den som lyckats övertala den upptagne Maz Jobrani att delta i projektet. Sin första soloturné döpte Maz Jobrani till ”Brown and friendly”. Andra soloturnén hette följaktligen ”Browner and friendlier”, ännu brunare, ännu vänligare. Han skämtar om skillnaden mellan iranier och araber, araber som talar väldigt snabbt som om de tagit kokain, medan iranier talar långsamt som om de gick på heroin. Han går den fina balansgången mellan grovt och subtilt, där det gäller att få publiken att se stereotypen, och att det är den han driver med. Till exempel det faktum att iranier ser sig som vita, de är inte araber. För drygt tio år sedan bildade Jobrani tillsammans med två amerikaner med ursprung i Palestina respektive Egypten en humorgrupp, den döptes så småningom till Axis of Evil, efter George W Bushs märkliga etikett Ondskans axelmakter, lanserad efter terrorattackerna den 11 september då Bush skulle pricka in de länder som ”utvecklar massförstörelsevapen och ger stöd åt terrorister ”. Att gestalta en dokumentär text som han gör på Radioteatern i Stockholm skiljer sig inte från en fiktiv roll, säger Maz Jobrani. – Jag föredrar att göra det så naturligt som möjligt, inte krångla till det. När det finns kvalitet i texten så hittar jag betoningarna i det skrivna. Det finns ett avsnitt där den unge mannen talar om hur skakad han blev när han upptäckte att han var gay, han ville inte vara det. Han kommer på sig själv med att sitta och titta på en gay satellitkanal. Hans pappa kommer in i rummet, ser det och börjar slå honom. När man läser det som skådepelare finns det självklart ögonblick där man håller andan. Maz föddes 1972 i Iran, där hans pappa var framgångsrik affärsman. Rik? Frågar jag ogenerat eftersom ett av Maz Jobranis nummer handlar om rika iranier i Los Angeles som ger sina barn ett hus, ett hotell. – Ja, rik. Min pappa kom med mycket pengar men förlorade mycket pengar, som man kan göra i USA. Jag hade en bra uppväxt, behövde aldrig kämpa, men jag fick inget hus. Av en slump befanns sig hans pappa på affärsresa i New York vintern 1978; studenternas protester mot schahen hade börjat på gatorna. Fadern skickade efter sin familj för att fira jul i New York. Kvar i Iran lämnades yngste sonen för att visa att man tänkte åka tillbaka. Medan protesterna och oron blev allt kraftigare bestämde sig familjen för att stanna i USA. Några veckor senare, den 1 februari 1979, utropade ayatolla Khomeini landet till ”islamisk republik” efter 2 500 år av monarki. Vad hände med din lillebror? – Han blev kvar, växte upp i Iran och är nu president Ahmadinejad. – Nej, jag skojar. Min pappa hade kontakter så vi fick ut honom. Maz Jobrani är född 1972 i Teheran, kom till USA 1978. Planerade att bli jurist men började ägna sig åt teater på universitet i stället. Hans idol sedan tioårsåldern är Eddie Murphy. Gjorde Axis of evil comedy tour tillsammans med Aron Kader och Ahmed Ahmed, amerikaner med ursprung i Palestina respektive Egypten. Gjorde den också i tv-kanalen Comedy Central. Förra hösten gjorde han sin show i Sverige, bland annat på en fullsatt Chinateatern i Stockholm. Hela världen samarbetar I dag den 22 oktober sänds ”Iranian voices” del 1 kl 13.30. Den 29 oktober sänds del 2. Ett internationellt samarbete med radiostationer i England (BBC), Tyskland och Turkiet, länder med en stor iransk diaspora, samt nätsajter över hela världen. Sverige ansvarar för inspelning av de svenska och persiska versionerna, Susan Taslimi regisserar. Maz Jobrani är en av skådespelarna i den persiska versionen. Hans roll, en homosexuell man, görs av Björn Kjellman i den svenska. Skådespelare i den svenska versionen är också Sten Ljunggren, Ingela Olsson, Bengt Järnblad, Shebly Niavarani och Bahador Foladi, födda i Iran. Riksteatern gör denna satsning på iranska dokumentärer i samarbete med Radioteatern. Susan Taslimi regisserar föreställningarna som spelas in i Sverige.


”Svinalängorna” fick Nordiska rådets filmpris 2011

Summary: Pernilla Augusts film ”Svinalängorna” fick Nordiska rådets filmpris. Juryns ordförande Helen Mirren delade ut priset.

"Svinalängorna" från 2010 bygger på Susanna Alakoskis hyllade roman och blev Pernilla Augusts debut som långfilmsregissör. Noomi och Ola Rapace, Tehilla Blad, Outi Mäenpää och Ville Virtanen medverkar i filmen, som ur en liten flickas perspektiv skildrar en socialt utsatt familj i 1960-talets Ystad. "Svinalängorna" får priset för att den är en "komplex film som träffar hårt, men som ändå är fylld av ljus. Filmen visar på verklig talang. Den får det som är svårt att se enkelt ut", som delar av motiveringen lyder. Filmpriset delas lika mellan filmens regissör, manusförfattare och producent, vilket betyder att även manusförfattaren Lolita Ray samt producenterna Helena Danielsson och Ralf Karlsson prisas för filmen. Under presskonferensen berättade August om problemen med pengar och hur hon delvis förändrade succéromanens berättelse, något som Alakoski gav dem fria händer för. – Hon var så generös, sa Pernilla Agust som också kallade filamtiseringen för ett kamikazeprojekt. Den Oscarsbelönade skådespelerskan Helen Mirren, hedersordförande för årets jury delade ut priset och uppmande August att fortsätta som regissör. ”Svinalängorna är ett hårt slående, komplext drama, rått och finstämt på samma gång; mörkt, men samtidigt fyllt av livets ljus. Mirren motiverade valet med: Pernilla August, och hennes team, har en fantastisk blick för detaljer och nyanser, och en talang för att få det svåra att se lätt ut. Skådespeleriet är enastående och - icke att förglömma: Svinalängorna är något så ovanligt som en mycket personlig och original tolkning av en litterär bästsäljare.” "Svinalängorna" belönades med två baggar på Guldbaggegalan i januari: Pernilla August prisades för bästa regi och Outi Mäenpää för bästa kvinnliga biroll. Filmen har även bland annat belönats med Kritikerveckans publikpris vid filmfestivalen i Venedig. Pernilla Augusts konkurrenter var Nikolaj Arcels "Sanningen om maen" (Danmark), Zaida Bergroths "Hyvä poika" (Finland), Árni Ólafur Ásgeirssons "Br’m" (Island) samt Joachim Triers "Oslo 31 augusti" (Norge). Nordiska rådets filmpris delades ut första gången på försök 2002 i samband med Nordiska rådets 50-årsjubileum. Det blev permanent 2005 och har sedan dess delats ut varje år. Prissumman uppgår till 350.000 danska kronor, vilket motsvarar runt 415.000 svenska kronor. Förra året gick priset till danska filmen "Submarino" av Thomas Vinterberg. Pristagarna Pernilla August, född 1958 i Stockholm, är en av Sveriges internationellt mest kända skådespelare. Har samarbetat med Ingmar Bergman, först i Oscarbelönde Fanny och Alexander (1982). Hon vann priset för bästa kvinnliga huvudroll i Cannes 1992 för sin roll i Bille Augusts "Den goda viljan" med manus av Bergman. Sitt genombrott i Hollywood fick Pernilla August i rollen som mor till Anakin Skywalker i George Lucas Star Wars "Det mörka hotet" (1999) och i "Klonerna anfaller" (2002). Hon har också arbetat med regissörerna Per Fly (Dråpet), Kristian Petri (Detaljer) och Björn Runge (Om jag vänder mig om, Mun mot mun). 2009 hade hon roller i Jörgen Bergmarks (Det enda rationella) och Håkon Lius (Miss Kicki) prisbelönta regidebuter. Framtida svenska långfilmer där vi kommer att se henne inkluderar Sanning eller konsekvens av Jan Troell och Call girl av Mikael Marcimain. Manusförfattaren Lolita Ray är född 1957 i Stockholm. Hon debuterade som manusförfattare med Pernilla Augusts regidebut "Svinalängorn" Hon är också sångare och låtskrivare i bandet Brittakåren och uppträder även som soloartist med sina egna sånger. Producenten Helena Danielsson, född 1966, studerade tyska språket och litteraturen i Österrike och har examen i psykologi och media/kommunikation från Lunds universitet. Hon grundade sitt eget produktionsbolag Hepp Film 2003, efter en 15-årig karriär inom den nordiska och europeiska filmindustrin. Exempel på bolagets nyaste produktioner är "Det enda rationella" av Jörgen Bergmark som vann Arte France Cinema Award/CineMart (2007) och dokumentären "Om konsten att flyga till Kabul" nominerad till ett Emmy-pris 2007. Helena Danielssons mest ambitiösa kommande projekt är en film om den svenske boxaren Bo Högberg och kabarésångerskan Anita Lindblom med Ola Rapace och Noomi Rapace i huvudrollerna. Hollywoodregissören Catherine Hardwicke ("Twilight", "Thirteen") har engagerats för projektet som genomförs på engelska. Producenten Ralf Karlsson är född 1953 i Stockholm. Han tog sin examen vid Dramatiska institutet 1980. Följande år blev han filmproducent vid Drakfilm, ett bolag grundat 1974 som han nu leder. Drakfilm har producerat totalt 16 spelfilmer och sju stora TV-serier. Bland produktionerna kan nämnas kriminalserien Ärliga blå ögon (1977) och Sinkadus (1980) och långfilmen Mannen från Mallorca av Bo Widerberg (1984). Årets jury Juryn för Nordiska rådets filmpris bestod i år av hedersmedlemmen och juryordföranden Helen Mirren, filmkritikern Per Juul Carlsen (Danmark), kommunikationschefen Outi Heiskanen (Finland), direktör Sif Gunnarsdottir (Island), programansvarige Silje Riise Næss (Norge), filmkritikern Fredrik Sahlin (Sverige) och vd Hanne Palmquist (Nordisk Film- & TV-fond).


Kling och Klang på filmduken

Summary: Vilka poliser kör med sirener i skogen? Vem söker igenom en lägenhet ensam? Svensk polisfiktion har sällan med verkligheten att göra, menar polischefen Peter Ågren och polisstatistutbildaren Johan Tildemyr.

Det är grått som i en Wallander-film när IG-chefen Peter Ågren öppnar dörren till Södermalms polisstation. Han hälsar med ett fast handslag och styr raka vägen mot kaffeautomaten. – Usch, jag vet inte om det är särskilt hälsosamt att dricka kaffe ur sådana här apparater, säger den twittrande polisen, grimaserar lite, tar sig för magen, medan det becksvarta koffeinet strilar ner i koppen. Peter Ågren är chef för Ingripandesektionen på Södermalmspolisen i Stockholm. Sedan i somras har han också blivit twitterstjärna med sina små mikrobloggar på kärv, humoristiskt polisprosa. Inte helt olikt jargongen i en genomsnittlig Beckfilm. Men IG-chefen känner ingen kollegialitet med filmsnutar på duken. – Jag har aldrig uppfattat att Beckboxarna vandrar runt i omklädningsrummet bland grabbarna. Svenska polisfilmer är något av det sämsta som finns, det är fel på fel, på fel. De går inte att ta på allvar. Vilka poliser kör med polissirener i skogen eller går in i lägenheter och gör sök ensamma? undrar Peter Ågren. – Och vad hette den där … Berenett? Ja, just det kommissarie Hassel – fullständigt värdelös! Han sätt att sköta radiokommunikationen som ett telefonsamtal var skrattretande! Själv har Peter Ågren straffat ut sig från familjens tv-soffa eftersom han bara sitter och påpekar alla fel. Egentligen kan han bara komma på en enda svensk polisserie som går fri. – Den enda som kändes hyfsat relevant var ”Lasermannen”, den var faktiskt riktigt bra; miljöerna, hur man bedriver spaning, tidsaspek-ten. Och de gamla krimmarna var trovärdiga; de såg inte särskilt hippa ut, mer som gamla gubbar i fula skjortor och tråkiga frisyrer, i den mån de hade hår, säger han. – I övrigt tycks svensk polisfiktion vara hämtad från amerikanska polisfilmer med öppna gräl mellan olika chefsnivåer. Jag har väl i och för sig varit med om att det kommer in herrar och damer från Länskriminalen men aldrig som det framställs på film, säger han och skakar på huvudet. Ågren ler också åt kriminalfiktionens romantiserade framställning av polisyrket. En bild som påverkat allmänhetens syn på polisen. – Visst kan jobbet vara spännande, men folk tror att vi kan lösa ett case på samma tid som ett tv-avsnitt. Ingen tänker på hur mycket som måste skrivas efter ett ingripande, det är som att skriva ett helt filmmanus. I Beckfilmerna är det väldigt mycket våldsanvändning och väldigt lite skriva. Ironiskt nog tycks polisfiktionen fungera som en inkörsport till Polishögskolan. – En av våra rekryterare berättade om en kille som på fullaste allvar sökte till Polisskolan med Beckfilmerna som enda referens till yrket, säger Peter Ågren. Trots att han ler åt den anglosaxiska ”snutifieringen” av svenska polisserier så är amerikanska och brittiska serier det enda han står ut med. – Det kanske blir bättre när man inte vet hur deras poliser jobbar i verkligheten. Jag ska i alla fall köpa ”The Wire”-boxen, den ska vara riktigt bra har jag hört, säger Peter Ågren innan han lotsar mig ut igen. Oavsett vad Peter Ågren tycker så fortsätter den svenska polisfiktionen att blomstra. Numera är det så många inspelningar att det behövs en armé av statister. I sitt högkvarter i Hova, Östergötland, sitter Johan Tildemyr och basar över 200 poliser i sitt bemanningsföretag. Hittills har cirka .7 000 sökt sig till hans polisstatistkurser i Horn och Åmål. – Det är en blomstrande marknad, särskilt i Norge där jag är ensam, säger Johan Tildemyr som berättar att han kan erbjuda helhetslösningar som bland annat innefattar nio polisbilar – varav flera norska ”Politi”-bilar – samt ambulanser och sjukvårdspersonal. Själv har han medverkat i ett 50-tal filmer – från ”Wallander” och ”Graven” till ”Millennium”-trilogin och ”Snabba cash”. Just nu jobbar han med inspelningen av Liza Marklunds ”Livstid”. – För många som söker sig till mina kurser är det en gammal barndomsdröm att bli polis. Många har sökt polisskola och inte kommit in, så nu tänker de: ”Detta är mitt kall, att bli filmpolis”, berättar Johan Tildemyr. Precis som för IG-chefen på Södermalm har jobbet gjort Johan Tildemyr till en yrkesskadad felfinnare. Han kan tycka att det är lite frustrerande att det blir fel i polisfilmerna trots att han vet hur det ska vara i verkligheten. – Jag brukar reta mig mest på avspärrningarna i svensk polisfilm. Oftast är det ett alldeles för litet område som spärras av för att det ska vara trovärdigt. Dessutom är det alltid för mycket folk på plats som trampar omkring och förstör bevismaterial. De står nästan på liket. Men jag tycker att ”Johan Falk” är ganska bra, ganska verklighetstroget. I Tildemyrs polisskola får aspiranterna lära sig moment som ”insättning i och uttagning av misstänkt ur bilar”, ”dra ett vapen och söka igenom en byggnad”, ”spärra av brottsplats när någon blivit skjuten eller dödad”. Att vara polis är högstatus i statistvärlden, menar han. – En polis står i högre rang än en allmän statist som bara går mellan punkt A och punkt B. När du är polisstatist får du agera lite mer, berättar han. Så, hur ska den perfekta polis-statisten vara? – Först och främst går jag på utseendet, kroppsformen och hållningen. Man ska helst vara som en reserverad teaterapa. Agera, men aldrig spela över så att man stjäl uppmärksamheten. Det handlar om att göra enkla saker på ett naturligt sätt i bakgrunden; plocka med ett block, peka lite, ta en kaffe och mima med läpparna, berättar han. Brukar du kolla upp dina aspiranters bakgrund? – Haha, nej jag har inte slagit i polisregistret, men de som jobbar för mig har aldrig ställt till med några scener. Det är klart, det finns de som har pratat för mycket under inspelningen och tagit över skådespelarnas jobb. Men de jobbar ju inte någon mer gång. Fem sevärda svenska polisfilmer på dvd ”Mannen på taket” Regi: Bo Widerberg Mästerlig svensk spänningsfilm som bildat skola. Actionscenerna i denna tidiga Sjöwall–Wahlöö-filmatisering är fortfarande svensk films maffigaste. Vi säger bara helikopterkraschen på Odenplan. Samtidigt är det ett vardagsgrått 70-tals-Sverige som tonar fram med Carl Gustaf Lindstedts trötta kommissarie som perfekt fixpunkt. Sven Wollter, Håkan Serner och Thomas Hellberg spelar poliskollegerna. Finns numera i nyrestaurerad utgåva. ”Graven” Regi: Mikael Marcimain Flippad handling, flummigt persongalleri, lågtempo och alldeles … lysande! Kombinationen av paret Rolf och Cecilia Börjlinds manus, Mikael Marcimains regi och personkemin mellan Göran Ragnerstam, Annika Hallin och Kjell Bergqvist blev en av SVT:s mest lyckade kriminalserier någonsin. Ett gruppdynamiskt drama om en udda specialstyrka som ska försöka lösa ett ytterst obehagligt mordfall på en ”Robinson”-ö från helvetet. ”Mannen från Mallorca” Regi: Bo Widerberg Även Widerbergs filmatisering av Leif G W Perssons ”Grisfesten” blev en triumf för det täta kriminaldramat med samhällspatos. Snutparet Sven Wollter och Tomas von Brömssen äter skräpmat, slänger käft medan de utreder ett postrån vars lösning kompliceras av att spåren leder rakt in i maktens absoluta centrum. Numera även en skön nostalgitripp till skarven mellan 1970- och 1980-talets Stockholm. Även denna finns i nyskick. ”Lasermannen” Regi: Mikael Marcimain Hyperrealistiskt, hypnotiskt och fullständigt briljant dokudrama efter Gellert Tamas reportagebok om en av den svenska kriminalhistoriens märkligaste figurer. I stället för att göra sensationslysten action har Marcimain skapat ett långsamt, nedtonat och snudd på anti-dramatiskt drama där den dokumentära stilen genomsyrar allt. Kanske inte någon slump att detta är den twittrande IG-chefens favorit bland polisserier (se nästa sida). ”Beck – I stormens öga” Regi: Harald Hamrell Klichébefriad Beckfilm, trots att det är den tjugofemte i ordningen i sviten med Peter Haber och Mikael Persbrandt i centrum. Det manusförfattande radarparet Cilla och Rolf Börjlind har kokat ihop en trovärdig och laddad intrig som kretsar kring militanta miljöaktivister som siktat in sig på ett kärnkraftverk. Här bedrivs det knappt något konventionellt polisarbete över huvud taget och Gunvald Larsson liknar mest en egensinnig privatspanare.


Zombierna går igen

Summary: Robert Kirkman har levt i åtta år med sin tecknade zombieapokalyptiska värld ”The walking dead”. Nu kommer den andra samlingsvolymen ut på svenska, och andra säsongen av tv-versionen drar i gång i USA.

– Zombien symboliserar den fysiska manifestationen av döden för mig. Det är ett väldigt coolt berättartekniskt grepp. Ingen ser fram emot döden, men vi kommer alla att dö en dag. Zombien är den skurk, det hot, som är mest lätt att relatera till av alla. Robert Kirkman befinner sig på ett kontor i Los Angeles och ger korta telefonintervjuer på löpande band. Andra säsongen av tv-serien ”Walking dead” ska snart ha premiär i USA, och här i Sverige släpps den andra samlingsvolymen av den tecknade serien som ligger till grund för tv-versionen. Robert Kirkman skapade sitt fiktiva universum 2003, ett postapokalyptiskt USA där en grupp överlevare kämpar för att klara sig undan zombiesmittan som utplånat större delen av befolkningen. Huvudpersonen Rick är en småstadspolis som slits mellan att hålla sin familj trygg och att ta sitt ansvar för gruppens bästa och utsätta sig för stora risker. Men zombier är inte kärnan i Kirkmans berättelser, säger han. De är ett symboliskt hot, som fungerar som bakgrundsscenografi till historier om relationer, gruppdynamik och människoöden. Och det är inte en slump att Kirkman valde just zombien som sitt monster. – Zombier tvingar dig att berätta mänskliga historier. Vampyrer är fräcka monster, men de har sina egna personligheter och sina egna historier och är svåra att identifiera sig med. Vi vet ju alla att vi aldrig kommer att bli vampyrer, eller varulvar för den delen. Men zombieberättelser handlar alltid om människans sätt att hantera en oböjlig kraft. Seriealbumen har blivit kritikerrosade, och tv-versionen har också tagits emot väl och bland annat nominerats till Bästa dramaserie på Golden Globe-galan. Kirkman är i högsta grad inblandad i tv-seriens manusförfattande och är också exekutiv producent. Men han följer inte slaviskt sina egna serieböcker och tycker redan efter en säsong att tv-serien utvecklats åt ett helt eget håll. – Tv är lättare att skriva på vissa sätt, man har ett skyddsnät och ett helt team att jobba med. Det är som att hänga med sina kompisar och snacka fram historierna. Det har varit intressant att diskutera karaktärerna med skådespelarna. Och överraskande, Andrew Lincoln som spelar Rick hittade på en egen alternativ bakgrundshistoria till karaktären. Jag har varit väldigt noga med att hålla isär seriealbumet och tv-versionen. I seriealbumen har så mycket tid passerat, den ligger många år före. Tycker du om Rick? Du utsätter honom för ganska mycket skit. – Det är så man berättar en historia. Min personliga åsikt om en karaktär spelar ingen roll. Men om jag inte tyckte om honom skulle jag inte skriva hans berättelse år efter år. Så jag gillar honom, men utsätter honom för fruktansvärda saker. Vi har definitivt en märklig relation till varandra. Blir du någonsin trött på karaktärerna? – Det händer att jag tröttnar på någon karaktär här och där, men då dödar jag dem bara. Kirkman har inga planer på att avsluta sin svit tecknade ”The walking dead”-album. Han säger ofta att hans berättelse har ett öppet slut, att den inte är menad att kulminera i ett stort dramatiskt avgörande. Tv-serien skulle han också gärna fortsätta med länge, berättar han. – Den har blivit en vild succé, och jag har höga förhoppningar på and- ra säsongen. Men man vet aldrig riktigt, även om jag personligen skulle vilja göra tjugo säsonger är det väl inte riktigt realistiskt... Är du rädd för ett liv utan ”The walking dead”? – Ja, jag vet faktiskt inte hur livet skulle vara. Jag vill definitivt fortsätta länge till. Jag är inte särskilt förtjust i att skriva slut på berättelser. 7 zombier vi minns ”The magic island” W B Seabrook (roman, 1929) En berättelse om voodookulturen på Haiti, där huvudpersonen stöter på återupplivade döda. Enligt vissa är detta romanen som introducerade ordet ”zombi” för den amerikans-ka publiken. ”I am legend” Richard Matheson (roman, 1954) Skräckromanen om en man som lever ensam i Los Angeles och försöker hitta ett botemedel till sjukdomen som infekterat nästan hela jordens befolkning och förvandlat dem till zombieliknande varelser. Den finns flera filmversioner, senast ”I am legend” från 2007 med Will Smith i huvudrollen. ”Night of the living dead” (film, 1968) Filmen som definierade den moderna zombiearketypen. Regissören George A Romero lät sju personer kämpa för sin överlevnad i ett hus på landsbygden som attackeras av levande döda, och han drog upp riktlinjerna för den långsamma, människoköttätande zombien. Romero gjorde ytterligare fyra filmer i ”Living dead”-serien. ”28 dagar senare” (film, 2002) Brittisk postapokalypsfilm regisserad av Danny Boyle. En man vaknar upp efter 28 dagar i koma och upptäcker att London är helt tomt. Så småningom upptäcker han att människorna har infekterats med ett virus, ”the rage”, som förvandlar dem till en sorts snabba zombier. ”Shaun of the dead” (film, 2004) En romantisk zombiekomedi där en vilsen försäljare hamnar mitt i en zombieinvasion. ”World war z” Max Brooks (roman, 2006) En fiktiv samling ögonvittnesberättelser från tiden runt en zombieapokalyps. Boken filmatiseras nu, med beräknad premiär hösten 2012. Max Brooks har också skrivit överlevnadsguiden ”The zombie survival guide”. ”Pride and prejudice and zombies” Seth Grahame-Smith (roman, 2009) En parodisk mash-up mellan Jane Austens klassiska ”Stolthet och fördom” och zombies. Boken följer originalets berättelse i stora drag, men placerar historien i ett alternativt England där zombies är ett naturligt inslag i vardagen.


”Bobby Fischer against the world”

Summary: Efter en uppmärksammad match på Island 1972 blev han världsmästare i schack. Liz Garbus dokumentär gör fenomenet Bobby Fischer rättvisa, skriver Mårten Blomkvist.

Bobby Fischer – aah. Ett tag på 1970-talet hade världen en riktig James Bond-skurk. Bobby Fischer var lång och kantig, från de framträdande kindknotorna, över axlarna och ned över pressvecken. Stora ögon stirrade med Rasputindemoni ut från tidningarnas förstasidor. Där hade han hamnat för att han var bäst i världen på schack. Fischer svarade snabbt och kortfattat i intervjuer. Han hade knappt tålamod med journalister som famlande försökte greppa en hjärna som alltid låg tjugo drag före motståndarens. Bobby Fischer ville ha världsherravälde. Han såg det som en oförrätt att Sovjets Boris Spasskij hade mästartiteln och när Fischer, efter en lång period av frustration och rasande utfall mot de fega ryssarna som höll undan sin världsmästare, fick möta sin ärkefiende på Island 1972 följdes matchen över hela världen. Fischer såg nog inte titeln som något han skulle vinna, han skulle bara plocka upp den, ungefär som vanliga dödliga hämtar en beställd pizza, för att visa oss andra fårskallar att Fischer verkligen var oövervinnelig. ”En mer arrogant person finns inte”, säger en samtida röst i Liz Garbus dokumentär. Bobby Fischer var imponerande och skrämmande. Liz Garbus gör fenomenet Bobby Fischer rättvisa, och det räcker för att få till nittio av de mest spännande minuter som just nu går att hitta på repertoaren. Med hjälp av klipp ur den samtida mediebevakningen och intervjuer med dem som kände, assisterade och förhandlade med Fischer berättas hela historien om mannen som blev Amerikas hjälte då han som femtonåring tog stormästartiteln, men försvann in i paranoid antisemitism och USA-hat och blev en av landets mest avskydda. Efter triumfen på Island förlorade Fischer greppet om verkligheten, därmed följande ett mönster som då och då framträtt i schackets historia. Hans bakgrund var inte ägnad att skapa tillit till omgivningen. Han växte upp i Brooklyn, hölls länge ovetande om vem som var hans verklige far, och hade en flitigt demonstrerande mor som övervakades av FBI. Fischer var jude, vilket gjorde hans senare judehat ännu mer bisarrt. Redan före Spasskijmatchen hade Fischer betett sig motsägelsefullt. In i det sista var det oklart om han verkligen skulle värdigas resa till Island. Ordföranden i det isländska schackförbundet och en barndomsvän, vars far samtidigt var döende i cancer, lockade och pockade för att få Fischer på planet. Till sist inkom en vädjan från Henry Kissinger, då chef för Nationella säkerhetsrådet. Även visuellt är filmen fängslande. Garbus placerar berättarna nära kameran i dunkla lokaler där det någonstans långt bak glimmar ett fönster. Det ger ett intryck av att vi bjudits in i någon schackets grotta, där vi får höra historier om hur man kan bli bergtagen av spelet. Som i alla bra dokumentärer med intervjuer är det fascinerande även att se och höra vittnena. Det isländska schackförbundets ordförande är nu en äldre man som ser ut som en hårding med sin rakade skalle, men talar med stort lugn om en period som måste ha varit ohyggligt pressande. Barndomsvännen – de möttes genom schacket – talar analytiskt om hur han försökte handskas med Bobbys fixa idéer och järnvilja, men säger inget om det man undrar över, hur det var att hamna som någon sorts obetald amatöragent i en av 1970-talets gruvligaste mediekvarnar. Fotografen Harry Benson följde Fischer i spåren; Benson får berätta, och Garbus låter hans fantastiska svartvita bilder flöda och bli en attraktion i sig. Vid svenska textningen tycks dock tyvärr ingen ha lagt märke till Garbus bildsinne. För att inte lägga text över namnskyltar hissas textraderna gång på gång upp och hamnar tvärs över den talandes ansikte. Det är rena vandalismen; Gud vet vilka konspirationer Bobby Fischer anat om han sett detta. SCHACKSCENER I FILMHISTORIEN I Ingmar Bergmans ”Det sjunde inseglet” från 1957 spelar Max von Sydows plågade riddare schack med självaste döden i Bengt Ekeroths gestalt. En av världens mest citerade filmscener. Två forskare hjälper Jodie Fosters hårt kämpande polis Clarice Sterling i ”När lammen tystnar” (1991) med att lösa ett seriemord där ett offer påträffas med en märklig insekt i halsen. När hon träffar dem spelar de schack med insekter som pjäser. Trollkarlschack är vanligt på Hogwarts. Brädet är som vanligt med pjäser små och levande. ”Harry Potter och de vises sten” från 2001, den första filmen, kulminerar med ett fasansfullt schackspel där Harry, Ron och Hermione hamnar mitt i ett gigantiskt spel där pjäser i vuxenformat dödar varandra i stället för att bara slå ut sina motspelare.


En nation med personlighetsstörning

Summary: De senaste skandalerna kring Berlusconi gör det närmast obegripligt för en svensk hur han fortfarande kan sitta kvar. Erik Gandini, filmaren bakom ”Videocracy”, konstaterar att det inte bara är kejsaren som är naken.

Från svensk horisont framstår italiensk politik minst sagt som något bisarr, särskilt i fråga om turerna kring Silvio Berlusconi. Faktum är att detsamma gäller omvänt. En återkommande höjdpunkt när jag träffar mina italienska vänner är när jag berättar om svenska politiska skandaler. Favoriten är Tobleroneskandalen från 1993, då Mona Sahlin blev offentligt bestraffad och fråntagen utsikten att bli den första svenska kvinnliga statsministern för att hon bland annat köpt en Toblerone med partiets kontokort. ”Avsattes hon på grund av en chokladbit?” häpnar de. Och så Freivaldsskandalen, den första. (Jag försöker beskriva hur Laila Freivalds avgick som justitieminister i vredesmod dagen efter ett massivt mediedrev kring hennes köp av en allmännyttig hyreslägenhet; att hon som socialdemokrat offentligt hade propagerat mot ombildning av hyresrätter och samtidigt röstat för ombildning i det egna hyreshuset och köpt sin egen lägenhet när chansen dök upp.) ”Avgick hon efter kritik från pressen? Madonna mia! Un’altro pianeta, en annan planet!” Svenska politiska skandaler fungerar så pass bra i Italien att de skulle kunna ges ut i bokform som underhållningslitteratur. Maria Borelius svarta arbetskraft och hus som ägdes av Jerseybolag, Cecilia Stegö Chilòs sexton år av obetalda tv-licenser, Sven Otto Littorins påstådda samröre med en prostituerad och så vidare. Sverige blir komiskt sett från Italien, till och med obehagligt. ”Har det inte gått lite för långt i Sverige med kraven på att individen ska vara perfekt?” frågar de. I den frågan ryms gapet mellan det svenska och det italienska samhället. Men också en större fråga – den om relationen mellan staten och individen. Ska folkvalda statuera exempel för medborgaren? Vara moralisk upphöjda och felfria? Det har knappast undgått någon att Silvio Berlusconi i flera år brottats med skandaler som inbegriper unga kvinnor. Den senaste veckans turer i rättssalen har återigen aktualiserat skandalerna, och världens medier försitter inte chansen att förundras över den italienska anomalin. I Sverige är det lätt att göra sig lustig över denna italienska annorlundahet, över Berlusconis obscenitet, hans burleska fasoner. Mellan raderna undrar många hur det kan komma sig att det italienska samhället står som handlingsförlamat inför den nakna kejsaren. Jag tror att det är dags att skärpa blicken och göra en djupare analys av skeendet. Det som händer i Italien representerar ett nytt fenomen i vår tid – vid närmare granskning finner man en ny form av totalitarism, så ny att den inte går att abstrahera i gamla begrepp som ”diktatur” eller ”fascism”. Den färgstarka historien om Berlusconis mest berömda kvinnoskandal förtjänar också en närmare analys – om inte annat för att den är ett fantastiskt exempel på hur han skamlöst ljuger inför öppen ridå. Berättelsen tog sin början för två år sedan, då det uppdagades att ett stort antal unga kvinnor hade besökt premiärministerns residens. Hundratals tjejer har vallfärdat till Berlusconi för att delta i fester och i många fall mot betalning ha sex med honom. Gianpaolo Tarantini, en 32-åring från Bari, är den som värvat och skickat många av dem; han är nu en av huvudpersonerna i utredningen. Tarantini har insett att Berlusconi antagligen (en jurist har gett mig rådet att använda detta ord) är sexmissbrukare och besatt av riktigt unga flickor. Förser man honom med tjejer så kan man effektivast komma i åtnjutande av hans favörer, pengar och beskydd. Prostitution är inte olagligt i Italien, men rättsproblemen började när det visade sig att det fanns minderåriga inblandade. Till exempel sjuttonåriga ”Ruby” från Marocko, som Berlusconi själv befriat från arrest i Milano genom att ringa till den lokala polischefen och hävda att hon var släkt med Egyptens dåvarande president Mubarak. Prostitutionshärvan har i perioder slagits upp stort i pressen. Anklagelserna har varit så graverande att de flera gånger gett förhoppningar om ett snart slut för Berlusconis styre. Skandalerna har dock dessvärre – som alltid när det gäller Berlusconi – förlorat sin sprängkraft när de slukats upp i den mediala dimman: ett polariserat töcken där högermedier är emot vänstermedier, ord står mot ord, tonen hårdnar och sanningen går förlorad. Efter sommaren var skandalen med ”Ruby” återigen på väg att rinna ut i sanden, om det inte hade varit för det som länge varit Berlusconis främsta skräck: telefonavlyssningar. För en man som byggt så mycket av sin image på en illusion är det smärtsamt att konfronteras med sanningen. Ett stort antal avlyssnade samtal ger en skrämmande bild av den verklige Berlusconi, bakom det ständiga leendet. Det är obeskrivligt spännande att läsa hur Italiens premiärminister talar när han tror att ingen lyssnar på honom. Åklagaren Eugenia Pontassuglia har inför rättegången känt sig tvingad att sekretessbelägga hälften av alla samtalen mellan Berlusconi och Tarantini. Ordvalen anses så grova i beskrivningen av kvinnornas kroppar, deras prestationer, samlagsställningar, samlagslängder med mera, att man av hänsyn till ”kvinnornas rykte” har beslutat att inte offentliggöra dem. I de telefonsamtal som läckt ut i pressen tonar dock bilden fram av en patetisk 75-åring som tror sig vara en grabb på charterresa. I ett samtal med Tarantini skryter Berlusconi om att han ”satt på åtta tjejer av de elva som väntade på rad utanför mitt rum”. I ett annat, där han talar med samma Tarantini, meddelar han att det är dags att dela med sig av tjejerna, eftersom ”la patonza deve girare”, ”fittan måste gå laget runt”. I en annan passage kan man läsa hur Berlusconi hör sig för med Tarantini om en känd tv-kvinna, Manuela Arcuri, som han önskar ska delta i en trekant. ”La Arcuri é disponibile?” ”Javisst, henne kan jag fixa”, svarar Tarantini. Höjden av moralisk motsägelse nås när Berlusconi några dagar senare tappar lusten efter att ha sett Maunela Arcuri intervjuas i en av sina tv-kanaler och hört henne berätta intima detaljer om sina många kända ex-pojkvänner. ”Troppo volgare”, ”För vulgär”, tycker en äcklad Berlusconi. ”Jag skulle känna mig illa till mods av att vara ihop med en sådan hora. Vi skippar henne.” Det finns ett berömt tv-tal till nationen där Berlusconi i den egna kanalen Rete4 bemöter anklagelserna och säger: ”Inte en enda gång i mitt liv har jag betalat för att ha sex med en kvinna.” Därför är det särskilt slående att läsa Tarantinis telefonsamtal med Patrizia D’Addario, kvinnan som blivit offentligt känd efter att själv ha spelat in ljudet från sitt möte med Berlusconi med sin mobiltelefon. I en replikväxling med Tarantini är hon besviken på att hon inte fått betalt. På sidan 26 i förundersökningen står det: Tarantini: ”Jag är ledsen att du inte fick något. Det är första gången det händer. Jag har skickat hundra kvinnor och ...” D’Addario: ”Varför har alla andra fått ett kuvert? 5 000 euro?” Tarantini: ”Vissa fem, vissa tre, vissa femton, vissa tjugo och andra har fått en bil.” Alla hundra kvinnor ska alltså Berlusconi ha betalat, mellan tre till tjugo tusen euro. Man skulle kunna tro att detta är besvärande för Berlusconi, att mötet med sanningen framkallar skamkänslor. Så är inte fallet. Efter den sedvanliga provkartan av aggressiva förnekelser, tjatet om en konspiration från den kommunistiska domarkåren, raden av motattacker i hans tv-kanaler, så kommer det mest förbryllande tricket av dem alla: Inte nog med att Berlusconi aldrig skulle göra en pudel eller avgå – han lyckas i stället vända sina moraliska brister till sin fördel! Berlusconismen representerar en modern form av ledarskap som hämtar kraft i att framhäva sin obscenitet: ”Ja, jag tycker om snygga kvinnor. Som alla italienare. Hellre det än att gilla män.” Det är en öppen pik till den öppet homosexuelle oppositionspolitikern Nichi Vendola. Vill man förstå varför berlusconismens retorik är så tilltalande ska man lyssna noga på de män och kvinnor som stöder honom, som uppskattar hans naturlighet. Som den kända sångerskan och EU-parlamentarikern Iva Zanicchi, som i en intervju säger: ”Berlusconi är en välgörare, och han gillar lammkött. Och? Vad är det för fel med det?”, säger 71-åriga Iva Zanicchi till en manlig radiojournalist. ”Vad skulle du välja, en tant som jag eller en snygg ung tjej?” Det är som om Laila Freivalds med ett leende på läpparna skulle ha sagt ”Hallå!? Skulle någon av er vara så dum att ni missade chansen att köpa en bostadsrätt för halva priset?” Eller om Cecilia Stegö Chilò skulle ha valt att besvara kritiken om de obetalda tv-avgifterna med att basunera ut: ”När staten tvingar på mig usel allmän-tv så känner jag mig moralisk berättigad att inte betala tv-licensen.” Vad har detta med oss att göra? Vad säger det om vår tid? Förr var högern stel i sin framtoning. I äldre totalitära regimer – vare sig de var fascistiska eller stalinistiska – fanns en besatthet över maktens dignitet. Det var otänkbart att någon kunde driva med ledaren, eller att ledaren kunde skoja om sig själv. Vänstern provocerade med sina kroppsliga, vulgära uttryck. I berlusconismen finns kärnan till den moderna maktens nya ansikte, driften med sig själv är för ”Il Presidente” den största garantin för att kunna fortsätta regera ostört. Det är hans uppfinning av staten som är emot staten. Antistaten. ”Vi befinner oss i en polisstat”, sa Berlusconi häromdagen, upprörd över avlyssningarna. I detta ord finns just essensen av hans drömvärld, ett samhälle där individen är fri att göra vad den vill. Där kraven på medborgaren sänks till lägsta nivå eftersom statens företrädare inte heller ställer krav på sig själva. Denna ideologiska ”produkt” är mer säljande än den klassiska idén om medborgarens uppoffring för kollektivets bästa. Den har slagit igenom stort i Italien, men har också blivit inledningen till en moralisk apokalyps. Vad vi ser är fullbordandet av en ny totalitarism: totalitarism genom frihet, friheten att bara tänka på sig själv. Det är ingen slump att det är just i den kommersiella tv-kultur som Berlusconi spridit över Italien i trettio år som han hämtar näringen till sin ideologi – i det system av valörer som är typiska för kommersiella tv-kanaler världen över och som kan sammanfattas med: Tänk på dig själv, ha kul, låtsas vara lite dummare än du egentligen är, skit i resten. Berlusconi vill ha samma relation med oss italienare som hans tv-kanaler har med sin publik. Eller värre, samma relation som hans tv-bolag har till deltagarna i de realityprogram som gjort honom så rik. De unga tjejerna som besökt ”Il Presidentes” olika residens har beskrivit kvällarna som synnerligen tråkiga. Bilden de gett är den av en Berlusconi full av självbeundran, som alltid måste ta fram tidskrifter och tv-klipp om sig själv. Som vill att alla ska sjunga partihymnen ”Tack och lov att Silvio finns”. Sjuttonåriga Ruby har i en intervju kommit med en sällsynt träffande beskrivning av Berlusconi: Hennes intryck var att Il Presidente bakom alla sina pengar och sin makt mest kändes som en ”väldigt ensam man”. Narcissismen, detta moderna västerländska syndrom som vilar i besattheten av jaget, är grunden för hela populär-tv-kulturen. Effekterna har blivit mätbara. Narcissism som personlighetsstörning är en sjukdom på frammarsch; i USA har färska studier visat att diagnosticerad narcissism bland collegestudenter sedan början på 80-talet har ökat mer än överviktighet. Den narcissistiska epidemin skulle alltså vara mer utbredd än fetmaepidemin. En annan studie visar att så kallad narcissistisk personlighetstörning har mer än fördubblats i USA under de senaste tio åren; bland ungdomar i tjugoårsåldern har nästan tio procent någon gång i sitt liv lidit av det. Forskningen kopplar detta till ett massivt skifte i den moderna kulturen som alltmer propagerar för självbeundran: ”Generation Me”. Bland kändisar i USA är överrepresentationen av personer med narcissistisk personlighetsstörning påtaglig. Kändiskulturen sprider tillräckligt med narcissism omkring sig för att drabba oss allihop. Också i Sverige, där medieklimatet allt mindre skiljer sig från det i resten av världen, har vi blivit besatta av människor som är besatta av sig själva. Det faktum att italienare har vant sig vid detta moraliska förfall gör det möjligt för Berlusconi att sitta kvar. Att svenskar kan skratta åt det i Sverige är begripligt men naivt. Berlusconismen finns närmare oss alla än vad vi tror – den finns i varje tv-apparat och varje skärm i våra hem. Vi har vant oss att tro att vi är som barnet som pekar på kejsaren och ropar att han är naken. Vad vi missar är att det är vi själva som står där utan kläder på kroppen. Artikeln har tillfogats rättelser. ERIK GANDINI Erik Gandini är född 1967 och uppvuxen i Bergamo, Italien. Flyttade till Sverige som 19-åring och är bosatt i Stockholm. Han är dokumentärfilmare och regissör med en rad uppmärksammade filmer bakom sig, bland annat ”Raja Sarajevo” (1994), ”Sacrificio” (2001), ”Surplus” (2003) och ”Gitmo” (2005). ”Videocracy” (2009) behandlar det politiska förfallet i Italien och fick stort genomslag. Gandini är en av grundarna till filmbolaget Atmo och arbetar nu med dokumentärfilmsprojektet ”Dreams of the blind” samt med en spelfilm med arbetsnamnet ”Sarajevo”.


Nicolai Dunger gör sin sångfågel igen

Summary: Nicolai Dunger är dubbelt aktuell. I helgen står han på scenen i barnmusikteatern ”Systrarna Stormhatt och det stora fågeläventyret”, och i veckan släpptes skivan ”Cornelis vs Riedel” där han tolkar Vreeswijk tillsammans med Georg och Sarah Riedel.

För två år sedan sattes musikteatern ”Systrarna Stormhatt och det stora fågeläventyret” upp för första gången. Det var också första gången musikern och sångaren Nicolai Dunger försökte sig på att skådespela. Pjäsen är skriven av hans dåvarande flickvän Kristina Sigunsdotter, med musik av Dunger, Georg Riedel och Ulf Stark, och Dunger har också en roll i pjäsen som karaktären Sångfågeln. – Det var jättenervöst. Jag har några repliker också, och jag är verkligen ingen skådis. Det är fruktansvärt, tiden stannar och man tänker bara på vad man ska säga och känner att man inte har något att uttrycka. När man står på scenen och framför musik följer man med i ett flöde, men skådespeleri är svårt. I helgen spelas föreställningen igen för tredje året i rad på Barnpoesifestivalen i Stockholm. Berättelsen handlar om två systrar som försöker lära sig flyga för att kunna besöka sin döda mamma i himlen, och texterna som Dunger har tonsatt är befriande raka och enkla, berättar han. Men han anpassade inte sitt låtskrivande till barnpubliken. – Det är inte alls musik som ser ned på publiken, eller är förenklad på något sätt. Men den passar ändå. Det visste jag inte förrän jag stod där och spelade och sjöng, och märkte att den landade rätt. Är det annorlunda att uppträda för barn, jämfört med din vanliga publik? – Ja, verkligen. Det blir en direktkontakt, de skrattar rakt ut och kan ställa sig upp och skrika, något vuxna aldrig gör. Som vuxen sneglar man på grannen och gör likadant. Det var också ”Systrarna Stormhatt” som ledde till Dungers senaste projekt, skivan ”Cornelis vs Riedel” där han tillsammans med Georg och dottern Sarah Riedel tolkar Cornelis Vreeswijk. Trots att Georg Riedel och Nicolai Dunger aldrig träffades under den första uppsättningen av pjäsen fick de upp ögonen för varandra. – Sarah hade nog hört mer av min musik än Georg, han är inte så uppdaterad på nya grejer. Men han gillade det han hörde, och kontaktade mig och frågade om jag ville vara med på Cornelisskivan. Det var självklart för mig att tacka ja. Jag vet ingen som är mäktigare än Georg Riedel, han har skapat ett tonspråk för min generation med sina visor. Påverkar de här sidoprojekten ditt eget musikskapande? – Nej, det är snarare här mitt musikutövande hör hemma. Jag kan vara lite visa, lite jazz, lite teatral. Eller ganska mycket teatral, nästan så att man baxnar. Jag gillar när musik är lite för mycket. Artist och skulptör Nicolai Dunger, född 1968 och uppvuxen i Piteå. Han skivdebuterade 1991 och har gjort sammanlagt arton album under eget namn och som aliaset A Taste Of Ra. Senaste skivan, ”Ballad of this land”, kom i augusti. Nicolai Dunger är också skulptör, och i december kommer en bok med bilder på hans skulpturserie ”En svit med par”. Samtidigt släpps en skiva med musik som ackompanjerar skulpturerna. Barnpoesifestival med lyrik, musik och dans Barnpoesifestivalen ordnas av tidskriften 10-tal och innehåller lyrik, sång, dans, musik och sagor. För tredje året i rad sätts också föreställningen ”Systrarna Stormhatt och det stora fågeläventyret” upp, skriven av Kristina Sigunsdotter och i regi av Madeleine Grive. Musiken är komponerad av Georg Riedel, Ulf Stark och Nicolai Dunger, och i rollerna syns bland andra Sara Edwardsson, Dogge Doggelito och Nicolai Dunger. Pjäsen spelas klockan 13 och 15 den 15 och 16 oktober på Stockholms stadsteater. Under Barnpoesifestivalen kan man också besöka Poesifabriken, där barn får skapa och läsa poesi på lördag 11.30–12.30 i Lilla scenens foajé på Stadsteatern.