Filmregissör förvandlad till kulturhelgon

Summary: Jan Troell har en självklar plats i den svenska filmhistorien. Just därför förtjänar han att granskas med kritisk blick, skriver Michael Tapper, som läst Kurt Mälarstedts ”Regi, foto, klippning Jan Troell”.BöckerKurt Mälarstedt”Regi, foto, klippning Jan Troell”Norstedts

I förordet reserverar sig Kurt Mälarstedt för att han kanske skrivit ”en vänbok” om ”Jan”, som han konsekvent kallar Jan Troell i detta luftigt layoutade och vackert illustrerade festtal lagom till regissörens 80-årsdag. Men ”Regi, foto, klippning Jan Troell” nöjer sig inte med att vara en vänbok. Med vänner kan man på ett fruktbart sätt ha både skilda åsikter och en kritisk distans när det gäller filosofiska, politiska och konstnärliga ståndpunkter. Nej, här kantrar det över i oförblommerad hagiografi, helgonbiografi, inte helt olikt Mikael Timms Bergmanporträtt i ”Lusten och dämonerna”. Jag kan på sätt och vis förstå Mälarstedt. Jan Troell är älskvärd och så långt från primadonnafasoner man kan tänka sig. Filmerna är rika på associativa montage som ackompanjerade av intressanta musikval lockar åskådaren att dra paralleller till lyrik och tonsättning. Till det ska läggas att såväl regissören som hans verk har överösts med alla tänkbara priser och hedersbetygelser. Det är lätt att stämma in i hyllningskörerna. Jan Troell är otvetydigt en betydande regissör med självklar plats i den svenska filmhistorien. Men just därför förtjänar denna nationalklenod att granskas med kritisk blick, att ses och synliggöras. Bara genom att gå i närkamp med den kanoniserade legenden och de piedestalsatta ”mästerverken” kan konstnären och hans arbeten fortsätta leva i dialog med åskådaren. Ett varnande exempel är Ingmar Bergman som först bjöd motstånd mot sin museala upphöjelse då han i ett nummer av Chaplin 1960 kontrade den då rådande Bergmanyran med att storma mot sig själv. Mot slutet av sitt liv medverkade han emellertid aktivt i en allt sorgligare institutionaliseringscirkus kring sig själv. Till slut mumifierade kungaslickandet honom till storsvenskt kulturhelgon – monumental, oåtkomlig och stendöd. Nu hotar Troell att gå samma väg. Det syns både i de dokumentärer som sändes i månadsskiftet och i Mälarstedts bok – alla gjorda i samma anda av välvilja och hovsamhet. Det som saknas är inte bara ett porträtt av en hel människa med både ljus och mörker utan också en fördjupning av hans konstnärskap. Mot den historielösa, konstnärsromantiska berättelsen om Den Store Mannen som i splendid isolation täljer storverk ur geniknölarna borde man ställa den om konstnären som en del av en tradition och samtidshistoria. Någon som både står på tidigare generationers axlar och mitt i samtiden. Född 1931 växer Troell upp i en snabbt växande svensk medelklass där foto- och filmkonsten kunde erövras för vardagsbruk av gemene man. Stillbilden är det första medium som ger honom en konstnärlig självmedvetenhet. En betydande inspirationskälla till ljussättning och komposition får han inte bara från svenska fototidningar utan med all säkerhet också från den världsberömda Magnumgruppen (Robert Capa, Henri Cartier-Bresson med flera). Deras ikoniska nyhetsfoton och vardagsbilder blev stilbildande också inom dokumentärfilmen, där Troell tog sina första steg som professionell filmare. Senare fick han sitt genombrott som en i en svensk ung och ny filmvåg, först som filmfotograf för Bo Widerberg, därefter som regissör och klippare med kortfilmen ”Uppehåll i myrlandet” och långfilmsdebuten ”Här har du ditt liv”. Ändå letar man sig förgäves efter intressanta diskussioner om den livliga debatt och de många politiska och estetiska manifest och teorier som var aktuella i samtiden. Om fotoreportaget. Om cinéma verité och direct cinema i dokumentärfilmen. Om brittiska free cinema-rörelsen och franska nya vågen, som bara nämns i förbigående. Den här blinda fläcken för Troells plats i en större samtidskontext följer på en lång tradition inom svensk filmhistoria, där Sverige och dess filmkonstnärer tycks leva på en öde ö långt från resten av den larmande planetens politiska och konstnärliga sammanhang. I enlighet med denna hemvävda auteurtradition finns omvärlden bara när svenskar verkar i utlandet, till exempel när Troell gästspelar som regissör i Hollywood. Underförstått är det Sverige som gör avtryck i omvärlden, inte vice versa. Nationalromantik paras med vurmen för det manliga geniet som formar världen efter sin vilja – ett mytiskt radarpar med märklig livskraft sedan många sekler. ”Regi, foto, klippning Jan Troell” saknar inte litterära kvaliteter, särskilt som författaren i sitt språk ibland tangerar Troells filmimpressionism när han försöker fånga dennes bilder. Problemet bottnar i att Mälarstedt varken axlar kulturjournalistens eller forskarens självständigt granskande roller. I stället gör han sig till en spökskrivare av Troells anekdotiska självbiografi. Det är Troell om Troell, inte Mälarstedt om Troell. Till och med när Troell anfäktas av självkritik rycker Mälarstedt ut till regissörens försvar mot sig själv och talar om underskattning. Det borgar knappast för integritet och trovärdighet. Invändningarna mot filmerna i den samtida filmkritiken får i sammanhanget karaktären av oöverlagda omdömen märkta av tiden, reviderade av en underförstått mer insiktsfull eftervärld. Än mer betänkligt är hur boken sveper förbi de många debatterna som kantat Troells karriär. Särskilt betänkligt är det alltför korta referatet av den fleråriga, mångbottnade och högintressanta debatten kring den politiska nyckelfilmen ”Sagolandet”. I det kapitlet, liksom genomgående i boken, är det Troell själv som fungerar som tolkningsfacit. Hans hållning som politisk oskuld får stå oemotsagd, likaså filmens tvivelaktiga historiesyn. I en annan biografi, över säg Göran Persson eller Fredrik Reinfeldt, hade det varit otänkbart, närmast absurt. Och här gör det varken filmen eller Jan Troell någon tjänst, annat än som björntjänst – ett dödligt famntag av servilitet. michael Tapper litteratur@dn.se Kurt Mälarstedt är tidigare DN-anställd. Därför recenseras boken av Sydsvenskans filmkritiker Michael Tapper.


”Vi kan inte tiga ihjäl hans berättelse”

Summary: I norska medier växer nu debatten om hur mycket man ska berätta om Anders Behring Breiviks världsbild. Ingen vill att han ska få använda domstolen som talarstol, samtidigt finns kraven på att han ska garanteras en rättssäker domstolsprövning.

Eva Sannum, i Pressens Faglige Utvalg (PFU) i Norge, menar att medierna ska vara återhållsamma med att föra Behring Breiviks tankar och manifest vidare. – Man bör vara försiktig med att med fascination analysera hans tankar, diskutera ideologin och budskapet i manifestet. Faran är att pressen på så vis blir nyttiga idioter som sprider budskapet vidare och att man får en smittoeffekt. Hittills har dock tidningarna i Norge klarat denna svåra balansgång på ett bra sätt, säger hon till Aftenposten. Ordförande i Norsk Presseforbund, Per Edgar Kokkvold, anser inte heller att det är självklart att Breivik ska ges möjligheter att föra ut sitt budskap i domstolen. – Jag har alltid kämpat för öppenhet men det finns situationer där öppenheten kan vara problematisk. Och detta är en sådan speciell situation som måste hanteras på ett speciellt sätt. Det har inte med yttrandefrihet att göra, menar han. Den norske tidningen Dagbladet berättar att journalisten Lars Erik Ringen har startat ett upprop på Facebook om att medierna i Norge helt ska bojkotta Anders Behring Breiviks vittnesmål i Oslo tingsrätt. Kraven på bojkott och censur tillbakavisas dock av flera redaktörer, forskare och jurister i Norge. – Vi försvarar redaktörernas självständiga rätt att fatta egna beslut i den här frågan. Vi vill inte ha uniforma norska redaktioner, säger Redaktørforening ordföranden Nils E Øy. Aftenpostens chefredaktör Hilde Haugsgjerd säger att man kontinuerligt diskuterar vad och hur man ska vidarebefordra innehållet i manifestet. – Det är en svår avvägning eftersom medierna inte bör bidra till att han får det han är ute efter: mycket pr och en stor spridning av sina tankar. Mot detta står att allmänheten har rätt till en riktig och bra information om bakgrunden till hans handlingar. Vi kan inte tiga ihjäl bakgrunden, säger hon. Även våldsforskaren Ragnhild Bjørnebekk anser att det inte går att tiga ihjäl problemen och att manifestet hur som helst kommer att leva vidare på nätet. – Det är viktigt att innehållet även når en bredare publik. Medierna måste dock sköta detta på ett objektivt och informativt sätt och inte göra sensationsjournalistik av det, säger hon. Jan Fridthjof Bernt, som är professor i offentlig rätt vid universitetet i Bergen, menar att öppenheten måste vara total i domstolen. – Det är principiellt fel att ha häktningsförhandlingar i domstolen bakom stängda dörrar för att man på så vis ska hindra den åtalade att lägga fram sin sak. Denna rättighet är en viktig del av rättssäkerheten och borde gälla även vid så avskyvärda brott som dessa. Enda godtagbara skäl till att inte ha offentliga förhandlingar i domstolen är om polisen vill han stängda dörrar av utredningstekniska skäl, säger han. Även advokaten Jon Wessel-Aas, som är ordförande i den norska avdelningen av den internationella juristkommissionen (ICJ), anser att Breivik har en solklar rätt att förklara sig offentligt. – Att stänga dörrarna och censurera den misstänkte för att man inte gillar hans åsikter strider mot det norska rättssystemet. Men det innebär ju inte att han ohämmat ska kunna använda domstolen för att föra ut sin propaganda, säger Wessel-Aas till Aftenposten. En rad debattörer funderar nu på olika sätt att få med ensamma unga män i samhällsgemenskapen för att undvika att de utvecklas till extremister. – Just nu tänker jag väldigt mycket på hur vi alla kan få plats i ett och samma samhälle. Vad vi ska göra för att dessa ensamma unga män, som finns i undervegetationen av vår demokrati, också ska bli en del av samhället. Hur får vi med alla på båten? Jag har inget bra svar på det, säger den norska författaren Beate Grimsrud, som lever i Sverige sedan 1984. Hon pekar på att Anders Behring Breivik inte bara var fientlig mot invandrare och mot islam, utan även mot kvinnor. – Det finns ensamma män som upplever att de har förlorat sin position som det självklara familjeöverhuvudet och den som fattar alla beslut, det är en känsla av att ha blivit förbisprungen. Som författare tror jag att vi måste framhålla varje individs värde, för det är värdet av individen som helt har satts ur spel här. – I Anders världsbild fanns en grupp som han tillhör och på andra sidan andra grupper: kvinnor, invandrare, socialdemokrater. Hade han varit här under Pride så hade han säkert velat skjuta på Pride-tåget också. Han har visserligen handlat individuellt, men samtidigt haft känslan av att han pratar för en grupp. Jag arbetar ju för det samhälle som han är emot, och jag vet inte riktigt vad jag ska göra för att han ska känna sig hemma. Ett samhälle som har förändrats återkommer Beate Grimsrud till. Ett Norge (och ett Sverige) som inte ser ut som för femtio år sedan. Nya befolkningsgrupper, ökad jämställdhet. Där en 32-årig man drömmer sig tillbaka till ett samhälle som han tror att det var förr. Och ett samhälle där det inte finns så många mötesplatser, där olika grupper sällan möts och lär känna varandra. – Jag upplever att både det svenska och det norska samhället som svåra att komma in i. Jag har även kurdiska vänner som vittnar om det. Jag tror att vi redan från dagis måste få alla individer att känna sig välkomna och viktiga, och också lära sig känna respekt för andra individer. I går fattades beslutet att häktningsförhandlingarna hålls bakom stängda dörrar, något Beate Grimsrud tycker är bra, att det inte blir ytterligare en plats för Anders Behring Breivik att agitera på. Redan nu sprids hans manifest. – Jag känner mig dubbel till att det publiceras. Å ena sidan tror jag att det inte är bra, det kan egga även andra likasinnade. Å andra sidan behöver vi få veta hur det har gått till och vilka orsaker som ligger bakom. I samband med att Jan Kjærstad (norsk författare, med en rad böcker utgivna på svenska) arbetade med sin roman ”Jag är bröderna Walker” (på svenska 2009) pratade han med en hel del experter inom säkerhetstjänsten, tittade på möjliga scenarier för ett terrorbrott. Men detta, som nu har skett, fanns inte med bland dessa. – Det är det otänkbara som har skett. Det här var något som inte ens gick att föreställa sig. Det var inte kommunikationscentralen, det var inte kungahuset eller flygplatsen. Det var ett ungdomsläger, säger han. I kölvattnet av händelsen tycker sig Jan Kjærstad se både det bästa och värsta av Norge. Han märker solidariteten och empatin, människor stöttar och pratar med varandra på ett sätt han aldrig har upplevt tidigare. Och de folkvalda visar tydligt att man inte tänker tumma på sina principer. Men angreppet har också avslöjat en annan sida av Norge. – Det hade varit enklare om det hade funnits en yttre fiende. Nu angreps Norge av Norge. I mördarens manifest ser vi ett svagt eko av det en del norrmän känner igen sig i. Även om man aldrig skulle vara i närheten av själva handlingen, känns tankemönstret bitvis igen, det innehåller en skepsis mot invandrare, en önskan om att vilja bygga en mur runt landet och framför allt ett hat mot den solidaritet som socialdemokratin grundar sig på. Det tror jag är det allra mest skrämmande. I honom ser vi en förvriden bild av det tankemönstret. Och det är detta vi måste göra upp med.


Amy Winehouse hittad död

Summary: Den brittiska sångerskan Amy Winehouse hittades död på lördagen, enligt brittiska medier. Hon blev 27 år gammal.

Winehouse, 27, hittades död i sin lägenhet i norra London enligt bland andra brittiska tv-kanalen Sky News. Kanalen säger att polisen har bekräftat att det handlar om den brittiska sångerskan. Londonpolisen bekräftar att man har hittat en 27-årig kvinna i Camden, London, efter att ha blivit kallad till adressen av ambulanspersonal strax efter klockan 16, lokal tid. Dödsorsaken är fortfarande oklar. Sångerskan har ställt in flera konserter i Europa den senaste månaden efter en rad uppmärksammade och underliga uppträdanden. Alkohol- och drogproblem har kantat den framgångsrika karriären i vilken hon bland annat belönades med fem Grammy-utmärkelser 2008. "27 club", eller 27 Forever, är en benämning på en rad musiker som alla dog vid 27 års ålder inom loppet av exakt två år. De berörda musikerna är Jimi Hendrix, Janis Joplin, Jim Morrison och Brian Jones. Men en del inkluderar samtliga musiker som har avlidit vid 27 års ålder, bland andra Nirvanas sångare Kurt Cobain. Och nu också Amy Winehouse.


Filmen blev vägen ur ensamheten

Summary: Filmen förde honom ut ur det ensamma pojkrummet och förändrade hans liv. Men Anders Grönros väg i filmbranschen har varit full av både rosor och törnen. Hans nya film "Jag saknar dig" tog sju år att förverkliga.

På sätt och vis är hans liv en framgångssaga. Upptäckt av filmlegenden Olle Hellbom, långfilmsdebutant vid 23 års ålder, Guldbaggebelönad och hyllad för sina känsliga filmatiseringar av Maria Gripes böcker. Sedd med andra glasögon är Anders Grönros filmkarriär en studie i motgångar. På mer än tre decennier har han bara gjort fyra spelfilmer, den senaste, "Glasblåsarns barn", gick upp på bio 1998. Filminspelningen kantades av bekymmer, budgeten överskreds och den planerade premiären fick skjutas upp i två år. Kanske spelade det in när nya filmen "Jag saknar dig" skulle göras. Att få ihop finansieringen till filmatiseringen av Peter Pohls ungdomsbok, baserad på en tonårig flickas dagbok, tog sju år. – Det är mycket möjligt att det hade med det att göra. Det är det som är det obehagliga. Branschen är så liten i Sverige och folk som inte var med och vet vad som hände pratar gärna, säger Anders Grönros. Motgångarna har trots allt mest fungerat som en sporre för honom. Efter att ha fått blankt nej av barn- och ungdomsfilmskonsulenten på Svenska filminstitutet gav han sig inte förrän han fått ja av nästa filmkonsulent. Lite symptomatiskt känns det att hans båt, som vi möts på, har döpts till Wiljo. Wiljo är holländska, berättar han, för "viljan" eller "att vilja". I en kruka på däck huserar en annan viljestark individ: en gräsandshona som byggt sitt rede i Anders Grönros tomatplanta. – Vi ringde Naturskyddsföreningen för att få råd och de sade att antingen kastar ni äggen i vattnet – det är inte olagligt – eller så ser ni henne som ett pittoreskt inslag i vardagen. Det är lätt att fastna i Anders Grönros historia, men själv är han mest intresserad av nuet. Den 12 augusti har "Jag saknar dig" premiär i inspelningsstaden Piteå. Som vanligt inför en premiär är han sårbar och naken, säger han, men nerverna hålls delvis i schack av det fantastiska publikmottagande som filmen fått när den förhandsvisats på Göteborgs filmfestival och barn- och ungdomsfilmsfestivalen Buff i Malmö. – Jag var på visningen i Malmö och då stod en hel skolklass kvar i salongen efter filmen och grät och tröstade varandra och vägrade att gå ut. Jag har aldrig mött så starka reaktioner på någon film jag gjort förut. Vad är det i "Jag saknar dig" som väcker sådana känslor? När Anders Grönros dotter var i tonåren läste hon boken 17 gånger och han rördes själv till tårar av berättelsen om Tina vars enäggstvilling Cilla dör i en bilolycka. – Det är en otroligt gripande och fantastisk historia som egentligen handlar om meningen med livet. Vad är meningen med det hela? Genom en 15-årig flickas upplevelser möter man det svåraste. Döden är ett ämne som följt honom genom karriären. I "Agnes Cecilia", "Jag saknar dig" och den omdebatterade dokumentären "Ambres – en död talar" snuddar Anders Grönros vid frågan om huruvida allt tar slut den dag vi dör. Själv är han öppen inför alternativa sätt att se på utslocknandet. – Jag tror det finns en stor möjlighet att döden inte är ett slut. Även om jag inte riktigt förstår hur det skulle kunna gå till tror jag att medvetandet kan överleva kroppen. Regissören Olle Hellbom kallade honom en gång för "den envisaste jävel" han mött. Anders Grönros ler när han tänker tillbaka på deras möte och den fantastiska filmskola som filmveteranen gav den inbundne och helt oprövade 23-åringen. Utan Hellboms hjälp och utan mötet med kameran hade hans liv förmodligen sett helt annorlunda ut i dag. – Jag var väldigt ensam under tonåren och framåt. Jag hängde inte alls med i det som andra höll på med. Medan andra började åka moped började jag pyssla med kameran. Han gjorde några amatörfilmer, vann en ungdomsfilmstävling, blev kär och skrev ett manus inspirerad av den kärleken. SVT lät honom låna en kamera för att spela in filmen och den visades i tv, där Olle Hellbom fick syn på den. – Jag var jätterädd och det blev naturligtvis inget med kärleken. Men det pågick saker i mig hela tiden som var en längtan efter att komma ut ur den lilla ensamma världen jag var i. Filmen var nog en kanal, en väg där jag började träffa människor och var tvungen att börja prata. Blyg är han fortfarande, men filmen har vidgat hans liv. Och de som valt att följa honom hela vägen vittnar om hur han lockat fram det bästa ur dem. Ett konkret exempel på det är Thommy Berggrens Guldbagge. Skådespelaren fick den för paradrollen som härskare i "Glasblåsarns barn", men valde att ge bort priset till Anders Grönros som kompensation för att denne inte nominerats i regiklassen. – Det är kanske det mest värdefulla jag har, säger han. Fakta/Anders Grönros • Ålder: "Det lustiga är att jag inte längre kan svara, jag kommer knappt ihåg hur gammal jag är längre, för jag vill inte veta det. Men jag är 57." • Bor: I Vettershaga utanför Norrtälje. • Familj: Sambon Kristina, egna barnen Olivia, Adam och Natasha, bonusbarnen Julia och David. • Bakgrund: Långfilmsdebuterade med "Den åttonde dagen" 1979. Guldbaggebelönades för "Agnes Cecilia - en sällsam historia" 1991. 1998 kom "Glasblåsarns barn" och 2007 dokumentären "Ambres - en död talar". • Favoritfilmer: "Timmarna" och "Magnolia". "När jag såg 'Magnolia' tänkte jag att det här är så nära ett mästerverk man kan komma." • Aktuell med: Filmen "Jag saknar dig" som får premiär i Piteå den 12 augusti och i resten av landet 19 augusti. Den har redan fått publikpriser på Göteborgs filmfestival och på Buff i Malmö. Anders Grönros om boken "Jag saknar dig" Författaren Peter Pohl ringde själv upp och frågade Anders Grönros om han ville filmatisera den Augustprisade boken. Flickan vars dagbok boken bygger på ville att just han skulle göra filmen – Men jag höll på med andra saker då och tog inte tag i det. Efter tio år ringde jag upp Peter Pohl igen och frågade om boken fanns kvar. "Ja, vi har hållit den till dig'", sade han. Det var helt fantastiskt.


Nätkramare gör helt om

Summary: Jonas Andersson och Eric Schüldt började skriva en bok om internets förträfflighet. Men någonting hände. Resultatet blev "Framtiden", en dystopi över digitaliseringens herravälde.

Några dagar före intervjun cyklar medievetaren Jonas Andersson förbi redaktionen med ett exemplar av "Framtiden". – Allting kring den här boken är lite indie, säger han när han räcker över den bok som han har skrivit tillsammans med kulturjournalisten Eric Schüldt. Jonas Andersson och Eric Schüldt känner varandra sedan tiden på Journalisthögskolan där de pluggade för över tio år sedan. Men det var då. År före Facebook och den sociala explosionen på internet, där de skulle hitta sin gemensamma frälsning. Jonas Andersson kallar sig för nätpundare och i förordet till "Framtiden" skriver Eric Schüldt att han var en av de frälsta som såg internet öppna dörrarna till en helt ny värld. Varför sitter vi då här och pratar om en bok som utmålar digitaliseringen som ett hot mot mänskligheten? – Det hände något 2009, jag kan inte säga exakt vad, men det förändrade den bok jag och Eric höll på att skriva. Vi såg den tilltagande digitaliseringen av vår vardag och av kommunikationen människor emellan. Om några år kanske vi kommer att se att det var då den fullständiga kommersialiseringen av nätet började, säger Jonas Andersson. Ur det formades en dystopi. I Anderssons och Schüldts bok blir framtiden en röst som ser tillbaka på följderna av de senaste årens digitalisering och skakar på huvudet åt vad hon ser. Mänskligheten har flyttat in i en gigantisk pyramid där all mellanmänsklig kontakt reducerats till digital kommunikation. Naturen har mjölkats på resurser för att finansiera den energiförbrukning som det digitala levnadssättet tar i anspråk. Kvar finns gulnat gräs och stora turbiner som stillar pyramidens omättliga behov av energi. – Tänk om internet inte är den frälsning vi hoppats på, om vi bygger en stor fälla. Boken är ett försök att utveckla den tanken och dra den till en slutpunkt. Trots den dystra profetian är "Framtiden" ingen uppmaning till att för evigt dra ut sladden. Författarna förespråkar ingen tillbakagång till livet före internet men ropar efter en medvetenhet om att det digitala landskap som breder ut sig i allra högsta grad är beroende av analoga värden som mänsklig och elektrisk energi. Till formen är "Framtiden" en hybrid mellan essä, pamflett och skönlitterär betraktelse, och Jonas Andersson betonar att den inte ska läsas för bokstavligt. Läsningen av "Framtiden" väcker många frågor men levererar färre svar. Kanske beror det på att boken till stor del är sprungen ur frågor hos författarna själva. Hur vi ska undvika att hamna på den plats de målar upp lämnas osagt, personligen tror Jonas Andersson att de senaste årens rasande utveckling är dömd att mattas av. – Jag tror att det finns en naturlig mättnadspunkt hos människan. "Framtiden" är en produkt av den mättnaden hos mig och Eric.  Fakta Jonas Andersson Ålder: 32 Familj: Sambo Bor: Årsta Gör: Lektor i medievetenskap vid Södertörns högskola. Lärare vid Mälardalens högskola. Bakgrund: Ligger bakom boken "Efter the pirate bay" tillsammans med Pelle Snickars. Disputerade 2009 med en avhandling om svenska fildelares bevekelsegrunder. Aktuell: Har skrivit boken "Framtiden" tillsammans med Eric Schüldt.


Per Björklund:”Arvet efter Mubarak. Egyptens kamp för frihet”

Summary: Egypten har fortfarande en bit kvar till frihet efter Mubaraks fall. I stället vädrar nu bakåtsträvande politiska krafter morgonluft. Per Jönsson har läst Per Björklunds pessimistiska framtidsscenario för den egyptiska nationen.

Det Egypten vi i år lärt känna genom frihets- och demokratidemonstrationer som störtade Hosni Mubaraks fyrtioåriga vanstyre är i själva verket en ung statsbildning. Sedan de faraonska dynastiernas tid har det egyptiska territoriet mestadels bestått av lydriken. Det formellt suveräna kungadöme som upprättades 1922 kontrollerades i praktiken, både militärt och ekonomiskt, av britterna fram till ”De fria officerarnas” kupp 1952 som förde Gamal Abdel Nasser till makten. Om denna knappt sextioåriga arabiska republik har frilansjournalisten Per Björklund skrivit en synnerligen gedigen bok, som man önskar hade kommit ut innan de omtumlande händelserna på Meidan Tahrir (Befrielsens torg i Kairo) i januari och februari i år: ”Arvet efter Mubarak. Egyptens kamp för frihet”. På många sätt är Egypten långt ifrån ett fritt land ännu, än mindre demokratiskt. Vad värre är: de två starka politiska krafter som formerar sig allt tydligare på den egyptiska politiska scenen är de mest bakåtsträvande man kan tänka sig: krigsmakten under ledning av Högsta militärrådet samt det fram till nu mestadels förbjudna Muslimska brödraskapet (MB). Jovisst, en maktberusad härskare har störtats, den mest korrumperade klicken kring honom likaså, en ökänd hydra till säkerhetspolis har vingklippts. Likaså har yttrandefriheten ökat markant (men inte utan gränser), nya politiska partier får bildas (alldeles för många för ett fungerande partiväsen), val till parlament och ny president ska enligt planerna hållas i höst. Men det är ytterst tveksamt om den massmediala yran kring de 18 dagarnas demonstrationer på Befrielsetorget i vintras återspeglade vad som egentligen skedde. Per Björklund tror uppenbarligen inte det. Så här skriver han i en dyster summering: ”Det råder ingen tvekan om att det var kraften i det folkliga upproret som tvingade bort Mubarak, men det avgörande slaget kom i form av ett slags militärkupp. /… / Det stod också tidigt klart att militären utnyttjat de folkliga protesterna till att flytta fram sin egen position. /… / I dag styrs Egypten återigen av den högsta militärledningen, i praktiken en junta av generaler.” Och den annars ganska vänsterorienterade Björklund är i gott sällskap. Flera ledande tankesmedjor i väst har kommit till samma slutsats om utfallet av Egyptenrevolten. Vilket förstås bäddar för ett nedslående framtidsscenario för den egyptiska nationen. Här framträder bilden av ett i princip orubbligt militärstyre med betydligt större överlevnadsförmåga än de numera på de flesta håll störtade militärdiktaturerna i Asien, Afrika och Latinamerika. Inte nog med att generalerna i praktiken styrt ända sedan 1952 och att såväl ikonen Nasser som hans efterträdare Anwar Sadat och Hosni Mubarak alla var höga officerare. Armén har också utvecklats till en ekonomiskt oberoende stat i staten, påpekar Per Björklund och ger hisnande exempel. Den egyptiska försvarsindustrin (som ska utrusta över en halv miljon soldater) kontrolleras helt av armén och sysselsätter över 100 000 personer. Förutom krigsmateriel producerar den civila varor som tvättmaskiner, kylskåp, spisar, kläder och mediciner. Armén är också självförsörjande vad gäller livsmedel genom att äga stora jordbruksarealer, vilket är en bristresurs i ett land som numera tvingas importera över hälften av sin totala matkomsumtion. Den starkaste garantin för militärens självständighet är dock Sadat-lagstiftningen från 1979 som ger armén rätt att öppna egna konton i privatbanker – på så sätt går intäkterna från försvarsindustrin, etcetera, direkt till militärens egen kassa, bortom all beskattning och utanför parlamentets kontroll. Ändå är krigsmakten förvånansvärt populär. Enligt en opinionsmätning i månadsskiftet mars-april av det ansedda Pew Research Center ansåg nio av tio egyptier att militären har ”ett gott inflytande” över hur landet styrs och sköts – vilket är långt bättre än siffrorna för exempelvis domstolsväsendet, massmedierna och framför allt polisen, till och med bättre än kategorin religiösa ledare. Det beror inte minst på att soldater skyddade anti-Mubarak-demonstranter på Befrielsetorget mot aggressiv säkerhetspolis och civila huliganer. Som tack fick soldater blommor i gevärspiporna, spontana kramar – och nu goda opinionssiffror. Hur länge smekmånaden mellan folket och militärerna kommer att hålla i sig blir förstås spännande att se. Per Björklund är inte alltför optimistisk, och det är lätt att förstå honom. Visserligen upplöste det styrande Högsta militärrådet i våras den hatade statssäkerhetspolisen – en gigantisk hydra med 1,7 miljoner anställda. Men i samma veva tillkännagav inrikesministern att ett nytt organ skulle skapas: ”Nationella säkerhetssektorn” med uppgift att ”bekämpa terrorism och upprätthålla ordning och säkerhet”. Åtskilliga av de nya politiska protestaktioner och demokrati- demonstrationer som har ägt rum sedan Mubaraks fall har också bemötts med våld varvid många har skadats, torterats och dödats. Särskilt demonstrerande kvinnor har behandlats brutalt. Och såväl traditionella massmedier som sociala medieaktivister har på sistone klagat över att militära censorer lägger sig i vad som publiceras och kallar in enskilda journalister till förhör. Militärrådet genomdrev också en folkomröstning om en begränsad grundlagsrevidering i mars där överraskande många, 77 procent, röstade ja. Dock tycks de som stödde en snabb folkomröstning om begränsade grundlagstillägg ha haft en bakomliggande agenda. I ja-anhängarnas, däribland Muslimska brödraskapets, propaganda hette det att ett nej i folkomröstningen riskerade att leda till ett ”osäkert öde” för Egypten. Därmed avsågs att en större omarbetning av grundlagen skulle kunna betyda att dess artikel 2 försvinner – en paragraf som slår fast att islam är Egyptens statsreligion och att sharia, den islamiska lagen, är den ”huvudsakliga källan till all lagstiftning”. Vilket osökt leder över på frågan om Muslimska brödraskapets roll, något som Björklund ägnar många intressanta sidor av sin bok åt. Det dittills förbjudna MB deltog knappast i demonstrationerna på Befrielsetorget och annorstädes som ledde till Mubaraks fall. Men det har trots sin dolda status alltid spelat en huvudroll i det moderna Egyptens politik, och allt tyder på att MB nu är på väg att få sitt verkliga genombrott även på en öppen arena. MB har med rätta karaktäriserats som både den första och den största islamistiska rörelsen, med många radikalare förgreningar och avläggare i andra muslimska länder, bland annat Syrien, Jordanien och de palestinska områdena (Hamas). Rörelsen grundades 1928 av urmakarsonen och skolläraren Hassan Banna som ville förvandla islam till en modern politisk kraft med moderna medel som kunde både befria Egypten från det brittiska/västerländska inflytandet och bygga en renodlat muslimsk stat (kalifat) i enlighet med profeten Muhammeds ursprungliga lära. För den skull lånade Banna friskt från andra dåtida framgångsrika strömningar, både till vänster och till höger, inom såväl politikens och kulturens som sportens värld. Och fastän MB från första början officiellt tog avstånd från våldets väg har rörelsen gång på gång anklagats för, och då och då beslagits med, politiska mord och väpnade aktioner. Mest känt är mordförsöket mot Nasser 1954, och rörelsen har i princip varit förbjuden sedan dess. Brödraskapet har också haft ytterst dubiösa kumpaner och kollaboratörer. Värst var den av brittiska kolonialmakten bemyndigade (!) stormuftin av Jerusalem Hadj Amin Husseini, tillika ordförande i Högsta muslimska rådet i Palestina och i Arabiska höga rådet, som inte bara inledde nära samarbete utan också lät sig styras av Hitlertysklands högsta hökar: Führern själv, Ribbentrop, Himmler, Göbbels ... MB-männen i Kairo har inte på många decennier velat kännas vid Bannas rörelses famösa flört med nazikollaboratören Husseini. Per Björklund påminner dock om att MB även efter andra världskriget kunde ignorera arresteringar av strejkledare med hänvisning till att de var medlemmar av grupper som leddes av judar. Likaså har MB inte motsatt sig, utan snarare understött, utgivningen och spridningen av den antisemitiska hatskriften ”Sions vises protokoll” än i denna dag i Egypten och övriga arabvärlden. Inte heller vill MB längre räkna in den våldsradikale ideologen Sayed Qutb som en av sina hedersmedlemmar och förebilder. Qutb propagerade bland annat i sin fortfarande vitt spridda bok ”Milstenar” för att även nu härskande regeringar i muslimska länder måste störtas med våld – president Anwar Sadat blev det mest framträdande offret för denna lära när han mördades 1981. Qutb är också andlig upphovsman till en rad ultraradikala islamistgrupper, exempelvis Islamiska jihad, Jamaat Islamiya och Takfir wal-Hidjra i Egypten, Hamas i Palestina, ja rentav al-Qaida som numera leds av tidigare Jihad-ledaren Ayman Zawahiri. Numera försöker MB framstå som en alldeles okontroversiell politisk och social rörelse som inte längre strävar efter ett islamistiskt statsskick. Per Björklund har intervjuat ett antal MB-medlemmar, även inom kvinnosektionen med det klumpiga namnet Muslimska brödraskapets systrar, och han förundras lite över hur vagt och allmänpositivt de uttrycker sig: Vi vill bygga ett bra politiskt system. Vi vill arbeta i parlamentet – med folket, för folket. Kvinnor och män ska delta på lika villkor. Vi tar avstånd från allt våld. Etcetera. Men Björklund har letat fram färska interna MB-dokument som avslöjar en väsentligt brutalare politisk linje. Bland annat kräver man att massmedierna ska ”filtreras” för att avlägsna allt som motsäger islam och korrekt beteende. Vidare vill MB inrätta ett ”högsta råd” av religiösa lärda med uppgift att granska all lagstiftning – parallellen med det ökända Väktarrådet i Iran är solklar. Och ny lagstiftning som skulle höja minimiåldern för äktenskap till 18, förbjuda kvinnlig könsstympning och straffbelägga misshandel av barn har förkastats av MB-politiker som ”eftergifter mot västerländsk kulturimperialism”. Det går att hitta ännu kusligare budskap från MB. Webbsidan examiner.com citerar ett brev av nyvalde ordföranden Muhammed Badie i rörelsens tidskrift Risalat al-Ikhwan den 21 oktober 2010: ”Världssionismen erkänner bara våldets språk och därför måste muslimerna besvara stål med stål. Det slags reform och förändring som den muslimska nationen eftersträvar kan bara uppnås genom att en ny generation tar över det heliga kriget, jihad, och koncentrerar sig på döden på samma sätt som islams fiender koncentrerar sig på livet...” Som Egyptens enda verkliga massrörelse kommer Muslimska brödraskapet att spela en betydande roll under lång tid framöver, nästan suckar Per Björkman. Och visst handlar det om en massrörelse. I den tidigare nämnda Pew-opinionsmätningen ligger MB på topp, och självaste ordförande Badie vågar numera medge att rörelsen har cirka 700 000 medlemmar, långt mer än samtliga andra partier tillsammans. För att ställa upp i höstens allmänna val har man bildat ett nytt parti med namnet Frihet och rättvisa, och den framträdande MB-politikern Abdel Moneim Abu Fotoh har nyligen tillkännagivit att han ska ställa upp som presidentkandidat. Dock finns ett ännu mer skrämmande framtidsperspektiv för de hundratusentals egyptier som i dagar och veckor demonstrerade för frihet och demokrati efter Mubarak. Det gäller framryckningen på sistone för de så kallade salafisterna som är långt radikalare islamister än dagens Bröder och hämtar näring ur den ultrakonservativa statsreligionen wahhabismen i Saudiarabien – ur vilken också salig Usama bin Ladins ideologi var sprungen. Islamexperten Stéphane Lacroix vid franska Science Politique, som besökte Sverige nyligen, menar att detta kan ge islamister av olika schatteringar en nästan obegränsad roll i Egyptens politik. Ju längre MB uppfattas röra sig mot den politiska mitten, hävdar han, desto mer utrymme lämnar de samtidigt för salafisterna – just de islamister som aldrig respekterar utan tvärtom avskyr demokratin som fenomen. Om Per Jönsson Tidigare DN-korrespondent, nu redaktör vid Utrikespolitiska Institutet.


Public Enemy turnerar outtröttligt

Summary: Det har gått 24 år sedan debutalbumet, men Public Enemy fortsätter att turnera. Nästa vecka gör hiphop-pionjärerna sina enda Nordenspelningar i Uppsala och Malmö.

– Vi är hiphopens svar på Rolling Stones, säger rapparen Chuck D till TT Spektra. Den 19 och 20 juli gör Public Enemy sina enda spelningar i Norden i Uppsala och i Malmö. Och det är just att turnera som håller den legendariska hiphopgruppen alerta. – Vi lever på turnéenergin. Vi är hiphopens svar på Rolling Stones. Hiphop är "performance art" och låtarna ska framföras för en publik. Och den svenska publiken har stöttat oss ända sedan vår första Sverigespelning 1987, säger rapparen Chuck D. 24 år har passerat sedan debutalbumet "Yo! Bum rush the show" släpptes. Flertalet jämnåriga hiphopveteraner har sedan länge försvunnit från strålkastarljuset, men Public Enemy har inga planer på att tystna så länge deras låttexter behövs, menar Chuck D. – Vi tänker fortsätta att representera människor snarare än företag. Vi kommer alltid uppmana människor att inte tro på hypen, att ifrågasätta information och så kallade sanningar som sprids via politiker och i medier. De senaste åren har bandmedlemmarna delvis varit upptagna med soloprojekt. Flavor Flav har exempelvis medverkat i dokusåpor där han seriedejtar singelkvinnor och Chuck D har fokuserat på sitt skivbolag och sina nätbaserade hiphopnätverk. Men nu är planen att gå samman för att färdigställa nya albumet. I slutet av 2012 väntas allt vara klart. – De nya låtarna har förhoppningsvis kapacitet att frigöra människor och få dem att inse sin egen makt. Det har alltid varit vårt budskap och vårt syfte, säger Chuck D. Fakta/Public Enemy Vad: En amerikansk hiphopgrupp som bildades 1982. Består i dag av: Chuck D, Flavor Flav, Professor Griff, Dj Lord och Khari Wynn. Public Enemy betraktas som en en av hiphopens pionjärer och är kända för sina politiskt laddade texter och sin kritik mot amerikanska medier. 2004 placerade Rolling Stone Magazine bandet på plats 44 över de 100 mest odödliga artisterna genom tiderna. Senaste albumet "How you sell soul to a soulless people who sold their soul" kom 2007.


Resevarning stoppade judisk film

Simon Wiesenthal-centrets varning till judar om att ett besök i Malmö är riskfyllt har satt käppar i hjulet för en filminspelning. Långt gångna planer på inspelning i Skåne skrotades då filmmakarna blev varse resevarningen. – I fortsättningen får jag ta upp det här direkt när jag pratar med amerikanska bolag, så att det inte kommer som en överraskning för dem i nästa skede, säger Mikael Svensson på Öresund Film Commission till Sydsvenskan. Av kontraktsskäl kan han inte gå in närmare på vad filmen heter eller vilka aktörer som varit inblandade. Men i februari kom ett mejl från Hollywood — "Simon Wiesenthal-centret i USA har sagt att södra Sverige är en MYCKET osäker plats för judar på grund av den stora och allt fientligare muslimska folkgruppen". Fred Kahn, ordförande i judiska församlingen i Malmö, suckar uppgivet då han tar del av uppgifterna om den inställda filminspelningen. En överreaktion, menar han. – Den här resevarningen gäller ju ortodoxa judar som klär sig på det viset, som syns och står ut. Det här känns något överdrivet, säger Kahn till TT. – Givetvis ska inte heller ortodoxa judar behöva känna sig hotade i Malmö, men arbetet med att ändra stämningar och attityder går trots allt framåt. Det är en process. Det går inte snabbt, men det går framåt.


Skådespelarna tvingas röra på sig

Summary: Dramatenskådespelarna Björn Granath och Marie Richardson medverkar när filmen ”Dirty dancing” blir musikal i vår. Rörligheten bland skådespelarna blir större när villkoren blir sämre.

Björn Granath och Marie Richardson befinner sig i London med resten av ”Dirty dancing”-ensemblen för att titta på uppsättningen på West End som spelats i fem år. – Det var roligt att se den, säger Marie Richardson. Jag fick massor av idéer, både på hur man kan göra och vad vi kan göra bättre. Dessutom är det roligt för ensemblen att göra något ihop, menar Richardson, då ingen av dem egentligen känner varandra sedan tidigare. Förutom de två Dramatenveteranerna Richardson och Granath består ensemblen av dansarna Emilia Runsteen och Pascal Jansson och skådespelaren Per Graffman. Han spelar, ihop med Richardson, den oskuldsfulla Babys föräldrar. Runsteen spelar Baby och Jansson spelar, som DN tidigare skrivit om, Patrik Swayzes roll Johnny i den svenska uppsättningen. – Det är roligt. Jag har aldrig gjort musikal förut, svarar Granath på frågan varför han tackade ja. Varken han eller Richardson hade någon relation till den kultförklarade filmen. – Ärligt talat har jag fortfarande inte sett filmen, erkänner Granath, som spelar hotelldirektören Max Kellerman. I stället var det längtan efter musik, orkester och lite ”light entertainment” som lockade. – Jag har jobbat i så många år, så nu vill jag pröva allt jag inte prövat förut. Jag har gjort så mycket talpjäser och det har varit så mycket tystnader och pauser. Jag älskar i och för sig det, men nu kände jag, gud, här finns inte en enda paus! Jag ville ha mer musik på jobbet. Jag har alltid drömt om att vara nära musik. – Det är bra att röra lite på sig och roligt om man fortfarande kan överraska, konstaterar Björn Granath. Att ”röra på sig” har blivit allt vanligare bland skådespelare. När Marie Richardson började på Dramaten var det i princip tabu att hoppa mellan privatteater och Stadsteatern eller Dramaten. – Det var nästan vattentäta skott, men nu har det, tack och lov, skett en uppluckring – eller mer befruktning. En av orsakerna till det är de stora nedskärningarna bland de fasta ensemblerna på både Stadsteatern och Dramaten. Björn Granath berättar att ensemblen på Dramaten bestod av 75 personer när han började 1977. I dag är de 45. En ung skådespelare kanske bara har kontrakt på ett år på Dramaten. – I och med att alla våra kolleger är frilansar känner även vi som tillhör en ensemble att det tillför mycket att röra på sig, säger Marie Richardson. Det är riskabelt att vara för länge på samma ställe. Vi blir lite smittade av rörligheten bland våra kolleger. En annan aspekt är lönen. I april 2009 fick Dramatenskådespelaren Alexandra Rapaport mycket uppmärksamhet när hon lade upp sin lönespecifikation på Dramatenbloggen. Där framkom en nettolön på 19 270 kronor. För ett arbete som innebär jobb nästan varje kväll. På privatteatrarna är timlönen oftast högre. – Det är klart att det är lockande eftersom våra löner är fruktansvärt låga i relation till hur mycket man jobbar, säger Richardson. Man hoppas att man ska kunna kombinera att ha roligt på jobbet med en lön som man ska kunna leva på. På Dramaten och Stadsteatern jobbar man ofta med två eller tre pjäser samtidigt, så det kan ju vara skönt att göra bara en pjäs i taget. – Man har ju en säkerhet i en ensemble, fortsätter Richardson. På privatteatrar har man ingenting på sommaren, ingenting under ledigheterna och ingenting på repetitionstiderna. Det är bara om man är med i en succé man tjänar mer. De flesta fast anställda skådespelare tar i dag andra jobb för att dryga ut kassan. Vi har sett Lena Endre göra reklam för SPP och Morgan Alling har spelat i musikalen ”Hairspray”. På Teaterförbundet ser man problemet med kortare och färre anställningar, säger Anna Carlson, ordförande och skådespelare på Uppsala stadsteater. – Det är jättetuffa tider. Alla vill ha ett jobb som är stimulerande och roligt och en kontinuitet. Det är förfärligt att lönerna är låga, men i dag finns det så få jobb att man accepterar det. Vi är så vana vid att vi tycker att vårt jobb är roligt så då ska vi ha lägre betalt. Det är förnedrande att ständigt känna att man inte har en kulturpolitik som värderar mitt arbete. I grund och botten handlar det om synen på scenkonsten, säger Anna Carlson. – Vad har vi för scenkonstsamhälle? Hur ser våra politiker på konstnärligt yrkesverksamma? Om man tycker från regeringens sida att det måste finnas en bredd vad det gäller kultur måste man se till att det finns en rimlig finansiering, så att yrkesverksamma får en skälig lön. Filmerna som blir musikaler ”Dirty dancing” har premiär på Chinateatern den 14 februari 2012. I huvudrollerna ser vi: Emilia Runsteen, Pascal Jansson, Per Graffman, Björn Granath, Marie Richardson, Maria Hjelte och Linus Wahlgren. Den är baserade på kultfilmen med samma namn från 1987 med Patrick Swayze och Jennifer Grey i huvudrollerna. Filmen handlar om en ung flicka från övre medelklassen som blir förälskad i en sexig dansare från slummen på ett pensionat. Det var skådespelaren Swayzes stora genombrott. Nu ska även en annan Swayze-film, ”Ghost”, bli musikal, precis som en räcka andra filmer: ”Legally blonde”, ”Sömnlös i Seattle”, ”Billy Elliot”, ”Spindelmannen”, ”Sagan om ringen”, ”Sound of music”, ”Bridget Jones dagbok” (med musik av Amy Winehouse), ”En fisk som heter Wanda”, ”The wedding singer” och ”Susan, var är du?”. Detta är bara ett fåtal av de filmer som har eller ska spelas på Broadway eller West End. I höst går "Spamalot", byggd på Monthy Pythons "Holy Grail" upp som musikal i Stockholm.


Slag mot humaniora får hård kritik

Summary: Unga luras in på högre utbildningar som inte leder till jobb. För att stävja det vill Svenskt Näringsliv försvåra möjligheterna att få studiemedel för ”hobbykurser” inom konst och humaniora.

Studerande inom konst och humaniora ska få studiemedel med sämre villkor än naturvetare och teknologer. Det föreslår Svenskt Näringsliv i en rapport med motiveringen att filosofer har svårare att få jobb än ingenjörer. Svenskt Näringsliv vill att studiemedlens bidragsdel ska sänkas och lånedelen höjas för studenter inom humaniora. Kritiken mot förslaget är skarp både från politiker, utbildare och kulturfolk. – Det är osedvanligt feltänkt. Att tänka fel är inte ovanligt, men att tänka så fel, det är ovanligt, säger Socialdemokraternas ordförande Håkan Juholt. – Jag har träffat ledande företrädare i svenska IT-företag. Väldigt många av dem har gått estetiska program på gymnasiet. Den kreativitet de lärt ledde dem fram till att bli företagsledare. Det är tillväxthämmande att inte satsa på estetiska ämnen och humaniora. Detsamma gäller högskolan.Vi måste ha en utbildningspolitik som stimulerar kreativitet. Om det utbildas många akademiker som inte lyckas få jobb anser Håkan Juholt att universiteten och högskolorna i stället ska minska antalet utbildningsplatser på de programmen och kurserna. – Att med bestraffning styra bort från dessa ämnen är tillväxthämmande, säger Juholt. Pam Fredman, rektor för Göteborgs universitet, menar att det är fråga om ren diskriminering att försämra studiemedlen för vissa studenter. Även Kultursverige rasar över Svenskt Näringslivs förslag. ”Skrämmande och märkligt att Svenskt Näringsliv inbillar sig att den här typen av yrken inte behövs i ett modernt demokratiskt samhälle ”, anser Teaterförbundets ordförande Anna Carlsson. Svenskt Näringsliv motiverar tilltaget med att dessa utbildningar är ”lågproduktiva” – de leder inte till arbeten och anställningar i lika hög grad som andra utbildningar. Konstnärernas Riksorganisation och Föreningen Sveriges Konsthantverkare tar starkt avstånd från det synsättet på utbildning, och menar att Svenskt Näringsliv i stället borde underlätta för dem som vill bli konstnärer, menar KRO:s ordförande Karin Willén. Efter den hårda kritiken backar nu Svenskt Näringslivs chefekonom Stefan Fölster en bit. Det är enligt honom ”hobbykurser” eller ”nöjeskurser” som ska bli dyrare att studera för den enskilde. Han hoppas att kurser som ”Happiness”, ”Ortnamn” och ”Harry Potter och hans vänner” försvinner från högskolorna. – Det råkar vara så att sådana kurser ingår i störst omfattning inom humaniora och konstsektorerna, och där har man accepterat inflödet av nöjeskurserna. Jag tycker att de borde ha intresse av att hålla den akademiska standarden hög och städa bland kurserna. Filosofi, är det verkligen en ”hobbykurs”? – Det finns sådana kurser inom filosofiämnet, men seriösa studier i filosofi ska naturligtvis inte få försämrade villkor för studiemedel. Är det fel att den som inte bestämt sig för yrke studerar enstaka kurser för att bli klarare över framtida yrkesval? – Prova kan man väl, men man ska inte av skolorna själva styras in på nöjeskurserna. Svenskt Näringsliv lämnar avgörandet av vad som är en hobbykurs till Högskoleverket. Huvudproblemet är enligt rapporten att högskoleutbildningarna ökat i takt med att arbetsmarknadsåtgärderna dragit ned, vilket bidrar till att även de studerar som inte tänker skaffa sig ett akademiskt yrke. Det är fel, menar Fölster. Kulturekonomen Tobias Nielsén blir ”mörkrädd”. – Förslaget speglar en gammaldags syn på musik och design som något man bara sysslar med för skojs skull. Vill vi bara ha kvar rationella värden och ett folk som går i raka led till sina jobb utan att tänka? Med en sådan syn tappar näringslivet snart all konkurrenskraft utomlands, där har man ett mera dynamiskt förhållningssätt, säger Tobias Nielsén.


Arvikafestivalen ställer in

Summary: Två år i rad har Arvikafestivalen gjort förluster i miljonklassen. Nu tvingas arrangörerna konstatera att de sålt för få biljetter och ställer in festivalen helt. ”Det skär i själen”, säger festivalens chef Viktoria Lindén.

Kraftwerk, Björk, Einstürzende Neubauten, Sisters of Mercy och Depeche Mode. Listan över stilbildande band som spelat på Arvikafestivalen kan göras lång. Årets elektroniska musikfest skulle bli den 20:e i ordningen, men i stället tvingas arrangörerna fatta ett ödesdigert beslut. Arvikafestivalen lägger ner. – Vi har inte sålt tillräckligt många biljetter och därför måste vi nu fatta det här beslutet. Vi ställer in festivalen för att försöka minska skadorna så mycket som möjligt, säger Viktoria Lindén, huvudansvarig för Arvikafestivalen. Förra sommarens festival blev en ekonomisk katastrof. Bara 15 000 personer kom till Arvika, vilket kan jämföras med rekordåret 2009, då band som Depeche Mode och In Flames lockade en publik på drygt 22 000. Arrangörsföreningen Galaxen gjorde en förlust på drygt två miljoner kronor 2010. Året dessförinnan drog föreningen på sig runt fem miljoner i skulder. Trots ett akut konkurshot repade sig Galaxen och kom tillbaka. Årets Arvikafestival skulle leta sig tillbaka till rötterna och bli en liten festival med fokus på synt och elektronisk musik. Den satsningen slog fel. För att klara ekonomin behövde Arvikafestivalen runt 6 000 betalande besökare, men med drygt två veckor kvar till start är bara 2 900 biljetter sålda. – Jag är fortfarande nästan i chock så jag har inte riktigt hunnit analysera varför det blir så här. Det handlar naturligtvis om bokningarna, vi har inte haft ett tillräckligt attraktivt program, säger Viktoria Lindén. Hur stora förlusterna blir i år och om festivalen har någon chans att komma tillbaka vågar hon inte uttala sig om i dag. – Det är för tidigt för att sia i framtiden. Vi fattade beslutet för någon timme sedan. Det här är en festival som arrangeras av unga människor för unga människor, helt ideellt. Det känns extremt tungt. Det skär i själen och jag tror att alla som arbetat med festivalen känner med mig nu, säger Viktoria Lindén. Årets festival skulle ha ägt rum den 14-16 juli med artister som The Sounds, Röyksopp, Aphex Twin och Front 242.


Rock ’n’ roll från hjärtat

Summary: Foo Fighters sångare Dave Grohl vet vad fansen vill ha – och ser till att de får det. Efter två nya låtar tar de gamla dängorna vid och Stadion skakas grundligt i fogarna.

Musik Foo Fighters Scen: Stadion, Stockholm. Foo Fighters är taggade till tänderna när ”Bridge burning” brakar loss med ett fullmatat arenasound och följs av ett 60-talistiskt rockmonster som ”Rope”. Om den generösa hitparaden som avslutade bandets exklusiva klubbspelning på Nalen i våras handlade om att belöna fansen efter en genomkörning av senaste skivan ”Wasting light” från början till slut, satsar Foo Fighters nu på stora famnen från start. Visserligen två nya låtar först men sedan en överdrivet muskulös ”My hero” redan som nummer fyra. Till en början blir det också tydligt hur mycket Foo Fighters trots allt handlar om Dave Grohl som motionerar av och an längs catwalken. Sångaren står i centrum på storbildsskärmarna men gitarristen Pat Smear plockar gratispoäng med sin svenska flaggan-målade gitarr. Att Grohl fortfarande envist förknippas med sitt genombrottsband Nirvana medialt blir samtidigt alltmer ohållbart. Det är inte den sortens meriter man fyller Stadion med, utan lagom nedslipade kanter, robusta refränger och en svårslagen karisma. Bildskärmsklossar hissas upp och ner över scenen men annars är det här knappast de stora gesternas turnépaket. Foo Fighters vill hellre vara polarna som lirar i ditt garage och lyckas förvånansvärt bra med samma sak även i arenaformat. Att ljudet ofta är en enda sörja (åtminstone på långsidan där pressläktaren är belägen) spelar mindre roll. Låtar som ”Learn to fly” påminner om att det inte riktigt finns utrymme för nyanser. Men Grohl har ändå en känsla för att skapa dynamik, hyschar ner volymen i ”Arlandria” för att sedan spänna musikerna på nytt. När bandet tystnar helt i ”Breakout” sköter publiken jobbet på egen hand. Ett hyfsat stort antal räcker upp handen på frågan om hur många som aldrig sett Foo Fighters live förut. ”Var har ni varit de senaste sexton åren?” undrar en tuggummituggande Grohl för att strax skämta om att de haft tur eftersom bandet inte var vidare bra för tio år sedan. ”Köp aldrig en Ipad första dagen”, råder han och lämnar över sjungandet åt trummisen Taylor Hawkins i ”Cold day in the sun”. Publiksiffran ligger på drygt 30 000 och alla klappar med i en solid gammal dänga som ”Monkey wrench”. Det har en tendens att bli lite onödigt mycket jammande mellan varven – som för att visa att rötterna finns hos Jimi Hendrix snarare än punk och grunge – men Grohl skalar av alltsammans igen och inleder stämningsfullt ”Times like these” solo. ”All my life” får Stadion att skaka i fogarna innan bandet gör en konstpaus. ”Vill ni dansa?”, vrålar Grohl och ser till att de främre leden studsar innan tempot plockas ner med snyggt dragspelsklädda ”Skin and bones”. När publiken sedan inte vill släppa taget om ”Best of you” är fotbollsstämningen ett faktum. Foo Fighters har sin trygghetszon, men just därför behövs inte så stora åthävor för att överraska. Som när Queencovern ”Tie your mother down” manglar i gång. ”Vi är ett rock ’n’ roll-band som spelar med hjärtat. Ibland låter det bra, ibland låter det fantastiskt”, deklarerar Grohl. Och med suveräna ”Everlong” som final kan det naturligtvis aldrig bli fel Johanna Paulsson musik@dn.se


Filadelfiakyrkan blir ny konserthall

Summary: Filadelfiakyrkan blir Stockholms nya konsertscen. Harry Byrne och Kulturbolaget East har skrivit ett avtal med kyrkan om att ordna teaterföreställningar och konserter i lokalen för över två tusen åskådare.

Harry Byrne har ordnat konserter och klubbar i Stockholm i över trettio år, och arbetar just nu bland annat med Münchenbryggeriet och Göta källare. Med start i höst kommer han och Kulturbolaget East regelbundet att boka och arrangera konserter i Filadelfiakyrkan. – Det här är den viktigaste lokalen som jag har jobbat med. Det har talats om att bygga en nationell konserthall i tjugofem år utan att något har hänt, men faktum är att kyrkan redan är en sådan konserthall som ingen har lagt märke till. Det faktum att kyrkan rymmer en sittande publik på 2.200 personer gör den till en unik lokal, enligt Harry Byrne. – Två tusen är ett magiskt nummer. Det finns fantastiska akter som turnerar runt Europa som aldrig kommer hit, därför att de behöver en stor sittande publik för att täcka sina kostnader. I Stockholm finns bara Cirkus, som ständigt är uppbokat med musikaler. Den 8 september drar satsningen i gång med stjärnorna från den ryska Bolsjojbaletten som framför den romantiska baletten ”Giselle” en kväll och därefter två föreställningar av ”Svansjön”. Skådespelaren Kevin Costner är också bokad med sin show ”An evening with Kevin Costner”. Evenemangen i Filadelfiakyrkan ska ha stor bredd, berättar Harry Byrne. – Vi kommer att ha alltifrån klassiskt till rockkonserter och familjeunderhållning. Har ni några restriktioner från kyrkan? – På trettio år har jag aldrig arrangerat en konsert som har varit stötande för någon, och det kommer jag inte att göra här heller. Jag skulle inte boka Wu Tang Clan till kyrkan, med tanke på språket de använder, men de skulle å andra sidan göra sig bra på Münchenbryggeriet. Folk är snabba med att säga ”åh, de kommer att censurera konserterna”, men det handlar inte alls om censur. Man måste vara känslig i samarbetet med alla lokaler, och extra känslig i en kyrka där det finns en församling med 7.500 personer som har en stark tro. Harry Byrne har tidigare hyrt Filadelfiakyrkan för enstaka evenemang, men nu permanentas samarbetet, och kulturbolaget East där Byrne är delägare kommer att sköta bokningarna i samråd med kyrkan. Niklas Piensoho är pastor och föreståndare i Filadelfiaförsamlingen i Stockholm, och han är glad för överenskommelsen. – Vi tycker att det är väldigt positivt att få ge utrymme för goda kulturella evenemang, och vi har haft ett gott samarbete med Harry Byrne tidigare. Vilka evenemang är okej att ha i kyrkan, och vilka är det inte? – Det är inget man kan ge ett enkelt svar på, utan det får tas från fall till fall. Det mesta är nog relativt okontroversiellt, musik och kultur är i en mening andliga värden. Sedan finns det områden där vi inte vill vara med, exempelvis när artister är uppenbart kristendomsfientliga eller har sådana texter. Men då tvivlar jag på att de själva vill uppträda i en kyrka, säger Niklas Piensoho. Kyrkan håller just nu på att renoveras, och det byggs bland annat en större scen som ska vara mer funktionell och rymma större konserter och uppsättningar. Harry Byrne är förtjust i rummet som konsertlokal. – Det har en fantastisk atmosfär och är intimt samtidigt som det rymmer väldigt mycket folk. Vilka konkurrerar ni med? – I det långa loppet kan vi konkurrera med den statligt sponsrade kulturen. Vi kommer bland annat att ta hit internationella teaterföreställningar för gästspel. Men det ligger lite i framtiden, vi måste lära oss gå innan vi kan springa. Veteran i Stockholms konsertliv Harry Byrne flyttade till Stockholm från Irland 1978 och har sedan dess varit drivande i Stockholms konsertliv. Han grundade klubbarna Melody och Gino, och har bland annat jobbat med Berns. Byrne är delägare i Kulturbolaget East, som är en filial till Kulturbolaget i Malmö. KB driver också Kulturbolaget West i Göteborg. Byrne arrangerar konserter i lokalerna Göta källare och Münchenbryggeriet, och nu har han och KB East också skrivit avtal med Filadelfiakyrkan där han beräknar ordna omkring 50 evenemangskvällar om året. Premiären blir den 8 september då delar av Bolsjojbaletten framför ”Giselle”. Den 9 och 10 september spelar de ”Svansjön”. Även Kevin Costners underhållningsshow är bokad. Biljetterna till evenemangen släpps på onsdag om en vecka. Europas största frikyrkobyggnad Kyrkan tillhör pingstförsamlingen. Filadelfia och ligger på Rörstrandsgatan i Stockholm. Kyrkan ritades av Birger Jonson och byggdes 1930 på Rörstrands porslinsfabriks gamla område. Kyrkan är ihopbyggd med Rörstrands slott som ligger intill. Kyrkan rymmer 2.200 personer och är Europas största frikyrkobyggnad.


Stockholm backar om kulturstöd

Summary: Snabbeslutet om det nya kulturstödet i Stockholm skjuts upp. Kulturborgarrådet Madeleine Sjöstedt (FP) har lyssnat på den hårda kritiken från kulturlivet.

Beslutet om de nya regler som ska gälla får att få kulturstöd i Stockholm skjuts upp. I dag, torsdag, träffar kulturborgarrådet Madeleine Sjöstedt (FP) gruppledarna i kulturnämnden för att överlägga om ett nytt datum. – Vi kommer att framföra en önskan till kulturnämnden om en ny tidsplan som gör det möjligt att bereda ärendet ytterligare, ha samråd och senarelägga beslutet, så att alla känner sig delaktiga och familjära, säger kulturborgarrådet Madeleine Sjöstedt. Det nya stödsystemet, framtaget av kulturförvaltningen på uppdrag av stadshusalliansen, har fått massiv kritik från kulturlivet och den politiska oppositionen. De övergripande synpunkterna har handlat om den korta tiden från förslag till beslut. Den 18 augusti ska förslaget i sin helhet presenteras och den sista augusti ska det politiska beslutet tas. Det är det korta tidsspannet som har fått Madeleine Sjöstedt att nu agera, och hon är inte främmande för konsensus över partigränserna. – Det är klart att det vore väldigt bra om vi kunde få en samsyn om riktlinjerna. Vi har haft en öppen process, och det ska man inte ha om man inte är beredd att ta intryck. Inte bara det snålt tilltagna tidsschemat har fått kritik, även det faktum att inget skriftligt funnits att ta ställning till har skapat oro i kulturleden. Främst anser man att det nya kulturstödsförslaget gynnar nya verksamheter på bekostnad av gamla. – Jag är förvånad över deras oro med tanke på att ingen har sett det nya förslaget än. Varför skulle väldigt kvalificerade aktörer förlora sitt stöd? Kvalitetskriteriet slopas inte. Den som får stöd från staden ska hålla högst kvalitet. Vi vill ju inte göra ett sämre stödsystem, vi vill förbättra det. Små teatrar har alltid fungerat som plantskolor för de större. Hur går det med återväxten i det nya systemet? – Stödet ska omprövas regelbundet, varje år för dem som inte har treårigt stöd. Vänta med att måla upp undergången innan vi har sett hur det nya systemet fungerar, säger Madeleine Sjöstedt.


Bon Iver

Summary: Po Tidholm ryser förfärat men kan inte låta bli att gilla Bon Iver som på nya skivan struntar vad som passar en singer/songwriter och tycker allt är tillåtet.

Jag gillar genrer. Det finns ett egenvärde i att hålla isär traditioner och stilar, att renodla och sätta upp begränsningar för skapandet. Om inte annat för att sedan kunna bryta mot reglerna och skapa spänning genom att sammanföra två främmande element. Det fina med genrer är också att ingen egentligen hittat på dem – de har uppstått och överlevt i en dynamisk process där branschens kommersiella tydlighetskrav, publikens behov av något som går att identifiera sig med och mediernas vilja att begripliggöra musiken ofta skapar ett nyttigt ramverk för banden och artisterna. De flesta musiker och kompositörer tycks dock vantrivas med det förhållandet, och nu – när bolag och medier delvis förlorat kontrollen över distributionen – känns det som om genregränserna på allvar börjat luckras upp. På ont och gott. Mest på gott börjar jag tycka. Det var befriande när Vampire Weekend blandade indie och afrikanskt, och hysteriskt med Ariel Pinks totala eklekticism. Att även stillsamma singer/songwriters bryter sig loss känns rätt otippat, men intressant. En hel drös artister med utgångspunkt i folkgenren har plötsligt släppt all sans och börjat göra musik som på allvar lösgör sig från både nutid, dåtid och given estetik. Bon Iver debuterade för fyra år sedan med ”For Emma, forever ago”, en skiva som – trots en magisk stämning och stark personlighet – ändå passade in i hur man definierade en singer/songwriter. Justin Vernon spelade in den ensam i en jaktsuga i skogen med enkel utrustning för att terapeutiskt bearbeta ett uppbrott. Den blev en enorm succé. På nya skivan är själva grundtonen, det lätt ömkliga, folkliga anslaget, intakt medan musiken har tagit helt nya vägar. Mitt konservativa överjag ryser först förfärat, men brottas snabbt ned av övertygelsen i den här nya musikaliska visionen: Allt är tillåtet! My Morning Jackets nya album, som kom för två veckor sedan, är ett resultat av samma anda. Att vara konsekvent har alltid hållits högt, nu skits det högaktningsfullt i sådant. Det klimat som gjorde det möjligt för skivbolaget Geffen att stämma Neil Young för att han inte lät som Neil Young känns ytterst främmande. Likaså nittiotalets ängsliga strävan efter tydlighet och smarta referenser. Ta bara detta albums andra spår, ”Minnesota, WI”. Det börjar finstämt med en eterisk gitarr och en enkel figur tar form. Trummorna kommer in och vänder frasen så att låten helt plötsligt blir en baktaktsreggae. Men bara några takter senare faller rytmen sönder och låten tar en ny väg. Halvvägs in glider en steelgitarr lidelsefullt över banjoplock medan Vernon sjunger i falsett. Men saxofoner trycker på underifrån och snart börjar trummorna smattra som i en drum ’n’ bass-låt. Jag borde inte gilla det här, men samtidigt är det väl så att kvalitet legitimerar det mesta. Sista låten heter ”Beth/Rest”. Det är en lång, episk sång – som gjord för slutscenerna av en film. Man ser eftertexterna rulla, sitter kvar och undrar vad det var som hände. Estetiskt är den egentligen helt fasansfull. Det bärande instrumentet är ett 80-talselpiano, möjligen från en Yamaha DX7. Syntmattor bäddar in melodierna. En elgitarr med transistordist fyller i på det mest insmickrande sätt. Jag kommer att tänka på Steve Winwood och Don Henley. För bara något år sedan hade sådana referenser varit omöjliga. Även om det går att referera till så skilda influenser som Steve Reich och Prince i samma mening är skivan som helhet inte så extrem som de två spår jag just nämnde. Däremot är det uppenbart att alla inblandade släppt sina eventuella hämningar, både känslomässigt och musikaliskt. Med det kommer en väldig uppriktighet och dynamik som gör att skivan verkligen lever. Namnet ”Bon Iver” är en lek med franskans ”Bon Hiver” som betyder fin vinter. Bon Iver räknas som en grupp trots Justin Vernons dominerande ställning. Trummisen Sean Carey gav ut en soloskiva förra året. När ni lyssnat er trötta på Bon Iver kan ni skaffa ”All we grow” (Jagjaguwar/Border). Den är också väldigt fin. Bästa spår: ”Beth/Rest”, ”Holocene”


”Livet är en besvärlig tid”

Summary: Han har just skrivit och regisserat sin första thriller med internationella skådespelare på Svalbard. Nu förbereder Peter Dalle en revypremiär hemma i Stockholm. DN Söndag möter en man som drivs av förälskelser men har tappat tron på mänskligheten.

Han myntade uttrycket ”tänkte inte på det”, men har trots allt hunnit tänka en hel del. Sedan genombrottet med ”Lorry” för 22 år sedan, har Peter Dalle regisserat och agerat humor på tv, film och teater. Men framför allt har han suttit hemma och funderat, ilsknat till över världsordningen och tvångsmässigt författat humor och allvar om vartannat. Från fars och revy till dramer på Dramaten och långfilmer om parrelationer. Genomgående pyr en bitsk syn på livet fram mellan raderna. Det stundande samtalet kommer inte att bli något undantag. Vi träffas i Peter Dalles femrummare med bastu på Kungsholmen i Stockholm. Han har just kommit hem från Svalbard, där han regisserat sin första thriller: ”En fiende att dö för”. Det ligger en stor machete på hatthyllan, när Peter öppnar dörren till sin lägenhet. ”I fall att någon skulle försöka bryta sig in”, förklarar han när vi går in i vardagsrummet. Där står en gammal tjock-tv, och fyra gitarrer hänger på väggen. Tonårsdottern (som han har med skådespelaren Gunnel Fred) sover i rummet intill. Peter Dalle kliver barfota ut i förmiddagssolen på balkongen med utsikt över Kronobergsparken. Kvällen innan har jag lyssnat på hans ”Sommarprogram” från 2002. I det framstår Peter som en stor samhällskritiker när han raljerar över bankväsende, girighet och människans tillkortakommanden. Jag frågar om han fortfarande känner sig lika frustrerad över sin samtid. – Jo, tyvärr är det medelmåttorna som styr. Okunskapen ökar i samhället och de visionära människorna blir färre. Det är ett faktum som bara blir allt mer frustrerande ju äldre jag blir. I min bransch märks det tydligast på Filminstitutet där helt obegåvade människor sitter och bedömer mitt arbete. Därför har min nya film producerats utomlands. ”En fiende att dö för”, som har planerad biopremiär i början av 2012, utspelar sig under en internationell forskningsexpedition till Svalbard strax innan andra världskriget bryter ut. Peter Dalle har fått filmstöd från Tyskland och rollsatt med internationella skådespelare. Ett stort steg från de svenska komedier han har blivit känd för. Redan förra året kunde man se Peter Dalle själv spela en betydligt mer allvarsam roll än vanligt, som knarksmugglaren Gösta i hyllade biofilmen ”Himlen är oskyldigt blå”. I vintras spelade han också en roll i SVT:s filmatisering av den mörka thrillern ”Odjuret” som dyker upp i rutan senare i år. Är det en medveten svängning mot det mer allvarsamma? – Visst drar jag mig mer ditåt, men för mig är det ingen skillnad. I höst sätter vi upp revyn ”Zpanska flugan” i Stockholm och för mig finns där samma panik som i ett drama, även om det blir komiskt. Det är svårt att dra gränser mellan vad som är roligt och vad som är hemskt. I ”En fiende att dö för” är en av karaktärerna en riktig psykopat och jag har aldrig skrattat så mycket som när hans vansinne kom fram. Humor är att ha sinne för proportioner, det är alltid roligt när någon blir arg på fel saker. Men thriller är ändå en ny genre för dig, varför väntade du så länge? – Jag hamnade i humorfacket som ung, framför allt som en rolig regissör och sen var det bara så. Och jag har ju en fallenhet för humor. Men visst är det tråkigt om någon bara tror att jag är rolig. Jag gillar fortfarande att göra komedi, men också annat. Att Peters manusförfattande skulle kunna fungera som en egen maktfaktor i samhället håller han inte med om. Som ung var han en visionär, aktiv i vänsterrörelsen. Men den ideologin var för svartvit för hans smak och i stället började han forma sina egna tankar och åsikter. I dag säger han sig ha tappat hoppet om mänskligheten. – Förr trodde och hoppades jag att min satir kunde påverka och förändra, men nu tror jag bara att jag berättar för att jag inte kan låta bli. Jag har inga goda avsikter att yvas över, säger han. Bakom sina solglasögon blickar Peter Dalle ut över parken och häller upp ett glas äppeljuice innan han utvecklar sin uppgivenhet. – Det är klart att det ingår i mitt yrke, att titta på från sidan om. Men framför allt kan jag inte se något hopp. De som säljer olja kommer pumpa tills sista litern är slut, och fiskare fiska till sista fisken är död. Det finns ett sopberg stort som Texas som driver runt i Stilla havet … – Jag är uppfostrad med idén om att vi kan förändra världen, att vi i rika Sverige borde hjälpa fattiga och behövande. Men var går gränsen, ska vi ta hälften av Peters lön eller 75 procent? Två miljarder människor lever på två dollar om dagen, klart att det är ohållbart. Det är en pistol riktad mot de rika. Till slut kommer dessa människor ta vad de vill ha. Men jag tror inte USA kommer att lämna ifrån sig något, eller att vi i Sverige gör det. Så om det är upp till individer, vad är vi då beredda att lämna ifrån oss? Jag är i alla fall inte den rättvisa människa jag önskar att jag vore. Är du lycklig? – Nej, det är jag inte och det är mitt stora tillkortakommande. Jag ser det som en del av det här kverulantiska missnöjet som jag har i mig, som är en sorts kreativ kraft. Jag har så svårt att vara till freds med saker, jag jagar nytt i stället. Känner du inte ens stunder av lycka? – Jo, jag kan känna en frid med människor jag tycker om, eller ute till havs. Jag trivs allra bäst i vattnet, jag har dykt mycket i mitt liv. När jag mådde dåligt under åren på scenskolan kunde jag åka ut i skärgården och dyka ned 30 meter och bara ligga där på botten. Peter Dalle hymlar inte med sin bitterhet men minns ett optimistiskt citat av Hasse & Tage, när han ska svara på frågan om hur han hanterar bitterheten. – ”Man ska inte öka världens sorger.” Så får man tänka och göra något man tror är bra. Vilket är det enda man kan göra. En film eller pjäs kan inte förändra någonting, men den kanske kan få folk att må bra. Jag fick frågan en gång om vad en bra teaterföreställning är och svarade att det är då publiken reser sig i slutet och tänker ”det är inte mig det är fel på, jag är inte ensam, jag är inte knäpp”. Sedan sitt stora genombrott med SVT:s humorserie ”Lorry” 1989, tillsammans med bland andra Johan Ulveson, Suzanne Reuter och Claes Månsson, har Peter Dalle hållit en låg profil i media, undvikit kändisfester och till och med isolerat sig hemma i perioder. Peter kallar sig själv för en blyg person som också tror att det är direkt farligt att befinna sig ute på Stockholms gator om kvällarna. När började han gömma sig från offentlighetens ljus? – Redan innan ”Lorry” var jag med i tv-serien ”Goda grannar” där jag spelade ett svin. Då hände det vid tre tillfällen att kvinnor lappade till mig mitt på dagen ute på gatan. Det blev så läskigt att jag började gå med solglasögon, hatt och kapuschong så fort jag behövde ta mig ut. Hur kan blygheten arta sig i vardagen? – Jag går inte ut på kvällarna. Men blyghet är en underskattad egenskap som jag trivs med. Dotterns gråsvarta dvärgpudel Nosi kommer ut på balkongen. ”Ett gott skrivsällskap”, säger Peter och lyfter upp henne. Han blottar ett blått gummiband på höger handled. Med sina magneter sägs det stärka balansen, förklarar Peter. Han vet inte om det är på riktigt eller placebo, men upplever att handledsbandet hjälper mot blodtrycket också. Förra året fick han högt blodtryck och tog medicin för det. Senaste veckorna har Peter i stället svimmat av för lågt blodtryck. Han säger att det var skrämmande. – Jag har nog alltid tänkt på döden. Så länge den är abstrakt är jag inte rädd. Men när jag kände att hjärtat rusade iväg, då blev jag orolig. Men jag är mer orolig över att vara gammal, att det blir för sent att skaffa ett barn till. Mamma dog för två år sedan och min 83-åriga pappa känner av kroppens åldrande. Att se gamla som är dåliga är jobbigt. Peter fyller på juiceglaset och funderar en stund. – Jag såg en dokumentär om forskning i omvänt åldrande. En amerikansk oljemagnat i 75-årsåldern hade satsat en massa pengar i det där för att han ville bli 30 år igen. Så reportern frågade vad mannen skulle göra om han fick leva om sitt liv. Mannen svarade: ”precis samma sak”. Han skulle borra olja och knulla tjejer, som han gjort innan. Hur fantasilös kan man bli? Jag hade haft mer förståelse om han hade sagt att han skulle bli fiskare eller lära sig spela piano. Du då, vad skulle du göra om du fick leva om ditt liv? – Ta mig själv på större allvar, försvarat mig mer som ung och inte ha varit så rädd för att inte bli omtyckt. Men samtidigt, jag är ju lämpad för teatern, det hade varit dumt om jag då skulle försöka bli hockeyspelare i stället. Peter lever sedan länge ensam varannan vecka och med dottern varannan. Att försöka gifta sig har varit hans ”livs största projekt”. Han kallar sig själv för en obotlig romantiker och skulle aldrig våga riva drömmen om tvåsamhet, även om det stundvis har varit en ”brottsligt naiv dröm”. – Jag har haft en tro på att ett förhållande ska förändra mig. Är det något jag ångrar är det förälskelser. Så mycket tid jag lagt ned på kvinnor och så mycket ont det har skapat. Det har präglat mitt jobb. Jag hade nog inte skrivit en rad om det inte vore för kvinnor. Det är ju trevligt om det finns män som tycker att jag är bra men det är kvinnor jag vill imponera på, det är dem jag vill höra skratta. Hur stor del av ditt liv utgör jakten på en partner i dag? – Haha, jag är så förskräckligt gammal nu, men det har varit den största drivkraften i mitt liv. Det andra är inte så mycket att stå efter. En film hit eller dit, hur annorlunda kan livet bli? Man kan väl kalla det ett nederlag, att jag inte lyckats med tvåsamheten, men jag har vant mig och tar livet i korta bitar. Fram till lunch. Och sen nya tag. Du saknar hopp för mänskligheten, är du mer hoppfull inför döden? – Nej, det kan jag inte påstå, jag är inte religiös. Det går inte att göra sig en föreställning om hur ett liv efter detta skulle se ut, så det är ingen idé att försöka. Så länge man tror att man ska hamna i ett paradis med en massa nakna, vackra kvinnor och god mat kommer man bara bli besviken. Är det din bild av paradiset? – Jo, kanske, men då tänker jag ju på en drömtillvaro i livet. Finns det ett liv efter detta så existerar nog inte samma referensramar då. Så det är inte värt att grubbla över, man kan ändå inte göra något åt det. När är livet mest kul? – Livet är en besvärlig tid, men vi måste alla igenom det. Det enda som gör livet värt att leva är andra människor, och att göra deras liv värda att leva. Jag tror människan vill göra gott, vilket är vackert med tanke på all ondska och elände som finns. Ville vi inte gott skulle livet vara komplett meningslöst. Nu är det bara lite meningslöst. Peter Dalle Född: 1956 i Stockholm. Yrke: Skådespelare, regissör och manusförfattare. Bor: Lägenhet på Kungsholmen, Stockholm. Familj: 16-åriga dottern Eira. Karriär: Första stora rollen i SVT:s ”Goda grannar” (1987). Slog igenom med ”Lorry” (1989). Skrivit manus till, och regisserat, bland annat filmerna ”Yrrol”, ”Drömkåken” och ”Ogifta par” samt flertalet revyer och pjäser. Fick en Guldbagge 2010 för sin roll i ”Himlen är oskyldigt blå”.Aktuell: Med nypremiären av revyn ”Zpanska flugan” på Chinateatern i höst, en roll i SVT:s ”Odjuret” (visas i vinter) samt nyfilmade thrillern ”En fiende att dö för” (manus och regi), med premiär i början av 2012.


Snyggt, proffsigt - men utan djup

Summary: Gröna Lund-publiken är entusiastisk, rösten raspigt snygg, men i Bryan Adams musik finns bara ljud – inga känslor.

musik Bryan Adams Scen: Gröna Lund, Stockholm Bryan Adams är en sådan där artist som alltid har bemötts relativt respektlöst av sådana som jag. En bredbent mainstreamtyp med förebilder och förlagor långt mer intressanta än kopian får sällan kritikernas gillande. Det är inte så konstigt. I min vilja att inte vara totalt förutsägbar ansträngde jag mig följaktligen till mitt yttersta för att bygga upp en Bryan Adams-pepp när jag några timmar före konserten spelade valda delar av hans repertoar på väldigt hög volym i bilen på E 4. Jag kände mig faktiskt riktigt entusiastisk där och då. Hans musik är fascinerande endimensionell, men effektiv. Hans förmåga att få till effektiva krokar, och en lagom sentimental stämning och trycka in energi i refrängerna är beundransvärd. Publiken på Gröna Lund är också entusiastisk. Nöjesfältet är fullt och grindarna stängda. Det är examensdag, en solig kväll och på scenen står en artist som är känd för att alltid vara trevlig och leverera det som publiken vill ha. Han är en förvånansvärt sammansatt person. Förutom rockkarriären ägnar han sig åt välgörenhet (fint) genom en egen fond och plåtar något slags modebilder på heroinchica modeller (dåligt) och white trash-karaktärer. Till hösten väntar han första barnet med sin tjugo år yngre assistent (typiskt). På scen är han rasande professionell men chockerande uttryckslös. Det händer ingenting när han spelar sina låtar, det finns inga känslor där – bara ljud. Bandet är tajt, gitarristen spelar många, långa gitarrsolon och Bryan Adams sjunger med sin snygga, lätt raspiga röst, ler bländande leenden och håller hela tiden kontakt med publiken. Han spelar precis alla hitlåtar och en massa utfyllnad. Men bristen på skikt och nivåer i hans musik får dessvärre låtarna att kännas evighetslånga, det händer ju bara saker på ytan. Vers, refräng, vers, refräng, brygga, solo et cetera. Resten är det tydligen tänkt att man ska fylla i själv. Så långt räckte dock inte min entusiasm. PO TIDHOLM musik@dn.se


Murakamis svenska röst

Summary: Japanen Haruki Murakamis böcker erövrar världen. Hans senaste roman ”IQ84” finns på svenska men kommer på engelska först under hösten. Boklördag frågade Vibeke Emond hur det är att översätta honom.

Med en prosa full av surrealism, vardag, musik, ensamhet och sex har han förtrollat miljontals läsare. Japanen Haruki Murakami, aktuell med den omtalade romansviten ”1Q84” på svenska, besitter en unik berättarförmåga. Ett berättande som översättaren Vibeke Emond vårdar ömt. Haruki Murakami fick sitt stora genombrott med ”Norwegian wood” 1987, som också blev film förra året och har översatts till svenska av Eiko och Yukiko Duke. Han har ett lojalt, ständigt växande följe. – Det finns ingen som skriver som Murakami gör. Säregna fantasifulla berättelser flätas in i detaljerade vardagsbeskrivningar, säger Vibeke Emond när vi träffas i hennes hemstad Lund. Vi sitter och dricker kaffe i en stor hotellmatsal. Det är mitt på eftermiddagen och det är nästan spöklikt tomt runt omkring oss. – Titeln ”1Q84” anspelar på George Orwells roman ”1984”. ”Q” står för både ”question mark” och ”kyu” som är japanska för nio, berättar Vibeke Emond. Historien börjar just 1984 men ganska omgående tar Murakami med läsaren till år 1Q84, en helt annan värld – en dröm, eller kanske snarare en mardröm. När de två första böckerna av tre gavs ut i Japan 2009 slog den japanske författaren alla tiders försäljningsrekord. Nyligen kom de båda delarna på svenska. Detta tack vare Murakamis svenska förlag, Norstedts, och en snabb översättning. Britterna får vänta till i höst. Där ges de två första delarna ut i en enda volym i oktober. Det sägs ofta att Haruki Murakami har en västerländsk berättarstil, håller du med om det? – Nej, det gör jag inte, svarar Vibeke Emond. Jag skulle vilja säga att Murakamis stil är ytterst personlig med västerländska influenser. Han blandar fantasifulla världar med japanska miljöer och historia, men det finns många referenser till västerländsk kultur, främst musik men även idéhistoria. Vibeke Emond översätter också från italienska och franska. Hon är väl förtrogen med både modern och klassisk japanska. Häromåret kom hennes översättning av Murasaki Shikibus ”Dagbok”. Den japanska hovdamen är författaren till ”Berättelsen om Genji”, en av världens första romaner, som kom kring år 1 000. Ett extra stort arbete fick läggas ned på introduktion och en mängd fotnoter för att sätta in dagboksanteckningarna i ett kulturhistoriskt sammanhang. – Jag var tvungen att läsa olika japanska versioner av boken och flera kommenterade utgåvor för att kunna översätta ”Dagbok”, säger Vibeke Emond. Något sådant kringarbete krävs inte i översättandet av Murakami. I hans fall handlar det mer koncentrerat om att fånga hans ”röst”. Han är känd för sin enkla prosa och speciella berättarteknik. Hur skulle du beskriva hans sätt att skriva? – Han är skicklig på rappa snabba dialoger varvade med mer resonerande filosofiska partier. I dialogerna använder han vårdat talspråk, aldrig slang. De filosofiska delarna präglas av en högre stil och ganska invecklade resonemang, säger Vibeke Emond som är mån om att vara så trogen originaltexten hon kan både i innehåll och form. I Storbritannien och USA ser översättartraditionen lite annorlunda ut. – Anglosaxiska översättare är som regel friare i uttrycket och anpassar texten mer till målspråket. Vad är mest besvärligt med att översätta Haruki Murakamis texter? – Det är nog hans detaljrikedom och precision. Jag är noga med att inte släta över eller förenkla och stryker ingenting, inte upprepningar heller. Upprepar Murakami är det för att han har en tanke med det. Hon har av svenska läsare fått frågor om varför det finns engelska ord i hennes översättning av ”1Q84”. – Jag har behållit vissa ord, som ”perceiver”, ”receiver” och andra uttryck som Murakami själv har valt att ha på engelska i sin originaltext. Humorn i Haruki Murakamis böcker är ett speciellt kapitel. Den kommer ofta överraskande och är absurd. – Han är en mästare på drastiska beskrivningar, det är ibland mycket komiska karikatyrer av personer och situationer. I somliga litterära och akademiska kretsar i Japan är Murakami inte accepterad. Han kallas ibland lite föraktfullt för ”popförfattare”. – Han kritiseras för att vara ytlig, säger Vibeke Emond, men då har man inte förstått vad hans böcker handlar om. Det finns alltid ett djup under ytan i hans berättelser. En som på ett tidigt stadium hyllade Haruki Murakami var Kenzaburo Oe, japansk Nobelpristagare i litteratur 1994. Vibeke Emond träffade honom på Bokmässan i Göteborg, ett par år innan han tilldelades Nobelpriset. – Jag frågade Kenzaburo Oe om det fanns några unga författare i Japan som han tyckte var spännande. Då svarade han: ”Det finns speciellt en som är mycket intressant, Haruki Murakami.” Flera av Murakamis böcker finns ännu inte översatta till svenska. – En tidig roman som av många anses vara en av hans främsta, ”The wild sheep chase”, saknas på svenska, säger Vibeke Emond som nu översätter sista delen av ”1Q84”. Den kommer ut i höst. Haruki Murakami på svenska Vibeke Emond har studerat bland annat japanska och italienska vid Lunds universitet, där hon även undervisat i båda språken samt i litteratur och översättning. Hon har också examen i japanska från Italien och har studerat japansk litteratur vid universitetet i Tokyo. Haruki Murakami gavs ut på svenska första gången 1996. Det var novellsamlingen ”Elefanten som gick upp i rök och andra berättelser” (Gedins) i översättning av Eiko och Yukiko Duke. Därefter tog Norstedts över författarskapet. Vibeke Emond har översatt ”Underground” (2005), ”Sputnikälskling” (2008) och ”IQ84” (2011). Dessutom har hon gjort en ännu outgiven översättning av ”After dark”. Den är planerad att ges ut 2012. Övriga titlar på svenska är översatta av Eiko och Yukiko Duke: ”Norwegian wood” (2003), ”Kafka på stranden” (2006), ”Fågeln som vrider upp världen” (2007) och ”Vad jag pratar om när jag pratar om löpning” (2010).


Nya turer i mysteriet kring Bergman

Summary: Spekulationerna om att Ingmar Bergmans mamma inte var Karin Bergman utan hette Hedvig Sjöberg minskar i trovärdighet. Den nyfödde pojke som skulle ”bytts ut” hette Lars Lennart Larsson och levde i USA fram till sin död 1982.

Under förra veckan gick diskussionerna höga efter att två böcker hävdat att Karin Bergman inte skulle vara biologisk mamma till Ingmar Bergman. I ”Kärleksbarnet och Bortbytingen” berättade regissörens systerdotter Veronica Ralston om den dna-analys hon låtit göra och som jämförde ett blodprov från henne med frimärken som Ingmar Bergman antas ha slickat på. Resultatet visade att de inte var släkt på mödernet. Veronica Ralston spekulerar i boken om att Karin Bergman skulle ha fött ett dödssjukt barn den 14 juli 1918 och som, efter barnets död, bytts ut mot ett annat barn som skulle ha fötts redan den 26 juni 1918 av kontorsbiträdet Hedvig Sjöberg på Wallingatan i Stockholm. Inte nog med det. Barnets far skulle ha varit Ingmar Bergmans pappa Erik Bergman – allt enligt Veronica Ralston. Även Louise Tillberg, Hedvig Sjöbergs barnbarn, skriver i sin bok ”Den jag ser på älskar jag” att man i hennes släkt länge misstänkt att Ingmar Bergman var hennes farbror eftersom de var så utseendemässigt lika. I Dagens Nyheters fortsatta granskning finns det inget stöd för dessa spekulationer. Enligt journalen från Akademiska sjukhuset i Uppsala där Karin Bergman förlöstes den 14 juli 1918 står att både mamma och barn mår bra, att det nyfödda barnet går upp i vikt och att de lämnar sjukhuset efter drygt två veckor på BB. Uppgifterna om att barnet skulle vara sjukt och svagt – som även finns i flera av Bergmansläktens skrifter, har inget stöd i sjukhusjournalen. Inte heller uppgiften om att Hedvig Sjöberg skulle vara mamma till Ingmar Bergman verkar stämma. Hedvig Sjöberg födde tre söner. De två första, Gösta (född 1914 i Vännäs) och Holger (Louise Tillbergs pappa, född 1915 i Umeå), har bevisligen levt och verkat i Sverige fram till för ett tiotal år sedan. Det är kring den tredje brodern som mystiken funnits. Han som Veronica Ralston tror byttes ut mot det ”dödssjuka barn” som Karin Bergman födde år 1918. De komplicerade turerna i detta släktdrama har engagerat ett stort antal DN-läsare och bland dem några av landets främsta släktforskare. Oberoende av varandra har de spårat upp Hedvig Sjöbergs tredje ”okände” son, som i verkligheten hette Lars Lennart Larsson. De hävdar med bestämdhet att han levt sitt liv i USA där han dog 1982. Pappan till Lars Lennart är, enligt födelseboken i Adolf Fredriks församling i Stockholm, rådmannen Karl Axel Kellgren som erkänner faderskapet år 1918. I januari 1919 flyttar Hedvig Sjöberg till Katarina församling på Södermalm i Stockholm – men utan sin tredje son. Lars Lennart finns i stället skriven på adressen Surbrunnsgatan 14 i Stockholm (fosterhem?) och adopteras kort därefter av vaktmästaren Emanuel Larsson och hans hustru Frideborg. Fyra år senare, 1923, emigrerar familjen Larsson till Chicago i USA. Enligt passagerarlistan kliver de på fartyget S/S ”Stavangerfjord” i Kristiania (Oslo)den 13 mars för resan över Atlanten. År 1948 gifter han sig med Elizabeth Carla Hansen och dör i juli 1982 i Sturgis, Saint Joseph, Michigan i USA. En av de släktforskare som tagit kontakt med DN och presenterat detaljerna kring den ”försvunne” brodern är Hans Lindström i Sollentuna i Stockholm. – Jag tror att man kan avfärda spekulationerna om att Hedvig Sjöbergs tredje ”okände” son skulle vara den person som vi känner som Ingmar Bergman. Alla dokument som jag hittat visar att han levde och arbetade i USA fram till sin död 1982. Kvar finns mysteriet med dna-analysen och de icke existerande blodsbanden. I den släktutredning som Rättsmedicinalverket gjort på uppdrag av Veronica Ralston skriver verkets experter Gunilla Holmlund och Bertil Lindblom att ”undersökningen är utförd på dna extraherat från vardera två postförsändelser”. Och senare under rubriken frågeställning står det: ”går det att påvisa ett släktskap på mödernet mellan avsändaren av postförsändelserna och Veronica Ralston utgående från att det är avsändaren som slickat på frimärkena?” På tre ställen talar de om två frimärken. Men i resultatdelen står att ”resultat erhölls på dna från ett av frimärkena”. Dessa formuleringar har felaktigt tolkats som om det fanns samma dna på båda frimärkena och att Rättsmedicinalverket gjort den jämförande analysen på bara ett av dem. – Det var en olycklig formulering från vår sida att tala om frimärken i flertal i rapporten. Vi har bara kunnat använda ett av frimärkena, det som var från 1951, för vår analys. Det andra hade för dålig kvalitet och det finns inget som styrker att det är samma person som slickat på dessa två. För att få klarhet i den här frågan krävs flera dna-analyser, säger Gunilla Holmlund som är vetenskaplig assistent på Rättsmedicinalverket och som undertecknat rapporten. Veronica Ralston, som beställt undersökningen menar att Rättsmedicinalverket är ansvarigt för den vetenskapliga delen. – Jag åkte ned till Rättsmedicinalverket i Linköping med fjorton kuvert och vykort. De valde själva ut två märken som de ansåg räckte för analysen. Men eftersom det nu visar sig inte räcka till så kommer jag att efter sommaren åka dit igen med resten av kuverten. Då ska de få testa så många frimärken som det behövs för att få klarhet i detta. Det finns ju folk som till och med ifrågasatt om min mamma (Ingmar Bergmans syster) verkligen är min mamma, säger Veronica Ralston. Något stöd för ytterligare dna-tester kommer hon dock inte att få från Bergmansläkten. I en debattartikel i DN den 30 maj förklarade representanter för bland annat Stiftelsen Ingmar Bergman att man inte tänker hjälpa till med att försöka lösa gåtan. Så här skrev de: ”Stiftelsen Ingmar Bergman har redan hunnit få propåer om att ställa Ingmar Bergmans arkiv (som bland annat innehåller en omfattande korrespondens mellan mor och son) till förfogande för vidare dna-analyser av exempelvis brev från modern. Frimärken! Igenslickade kuvert! På sådana förfrågningar svarar vi entydigt nej: arkivet är till för forskning om Bergmans konstnärskap och upplåtes inte åt postuma moderskapsutredningar.”


TV 4 sänder nyheter hela dygnet runt

Summary: TV 4:s vd Jan Scherman lämnar vd-jobbet. TV 4-gruppen tas i stället över av Casten Almqvist. Scherman ska som vice vd för Bonnier Broadcasting arbeta med nyheter för både TV 4 och externa kunder.

Jan Scherman har under en längre tid drömt om att starta en nyhetskanal som sänder nyheter 24 timmar om dygnet. Därtill har han velat öka antalet lokala tv-stationer från 25 till 30 och på sikt kunna slå konkurrenterna på SVT om att bli bäst på lokala nyheter. I det nya produktionsbolaget som TV 4-Gruppen och Bonnier Broadcasting nu bildar blir Jan Scherman arbetande styrelseordförande. Vd i bolaget blir Göran Ellung. Det nya bolaget ska arbeta med nyhets- och samhällsprogram både på riks- och lokalplanet. En av arbetsuppgifterna blir den nya Nyhetskanalen som startar i höst och blir då Sveriges enda dygnetruntsända nyhetskanal med såväl globalt, nationellt som lokalt fokus inom både nyheter, sport, väder, ekonomi och nöje. – Efter 21 år på TV 4, varav 10 år som vd, är det nu dags för någon annan att ta över. Samtidigt är jag stolt över att tillsammans med alla medarbetare ha fått vara med om att utveckla TV 4 från en hårt utsatt position som en enda tv-kanal till Nordens ledande tv-bolag med en imponerande bredd och mångfald, säger Jan Scherman. Efterträdare som vd på TV 4 blir Casten Almqvist, som i dag är vd på Dagens Industri. Hans uppdrag blir att vidareutveckla affärsidén inom TV 4 och hitta nya kanaler för tv-reklam och få bort de flaskhalsar som gjort att det varit slutsålt på reklamtid i TV 4 under vissa perioder. – TV 4 har en unik position hos den svenska publiken, som medarbetare och ledning har skapat genom att först och främst göra riktigt bra program. Jag kan inte tänka mig något roligare än att försöka bidra till att fortsättningen blir minst lika imponerande, säger Casten Almqvist. Totalt omfattas minst 430 journalister inom TV 4 av den aviserade förändringen. Hälften av dessa arbetar i Stockholm och övriga på de 25 lokala tv-stationerna i landet. – Vi fick reda på planerna vid en MBL-förhandling förra veckan och har därför ingen färdig åsikt om detta är bra eller dåligt ännu. Det enda vi kan konstatera är att detta innebär stora förändringar för oss, säger Sara Stenman, ledamot i TV 4 :s Journalistklubb i Stockholm. På SVT arbetar man med en helt annan strategi än TV 4 när det gäller nyhetsarbetet. I stället för ett ständigt flöde av uppdaterade nyheter som TV 4 planerar så ska SVT satsa på ”angelägna, breda och tillgängliga program” som det heter i ledorden i den satsning på nyhetsarbetet som SVT arbetar med just nu och som ska bli verklighet vid årsskiftet. På SVT är man lite bränd av erfarenheterna med nyhetskanalen SVT 24 som startade i mars 1999. Tanken var att SVT 24 skulle bli en kanal som var jämförbar med SVT 1 och SVT 2. Verkligheten blev en helt annan. Nu sänder man bara Rapport en gång i halvtimmen mellan midnatt och 05.30 och den 18 januari 2010 flyttades SVT 24 från sin ursprungliga kanalplats till Barnkanalen. På SVT 24:s gamla kanalplats sänds nu i stället Kunskapskanalen. SVT 24 har hela tiden haft svårt att locka tittare i någon större skala, varför utbudet breddats till att omfatta repriser av olika underhållningsprogram i stället för nyheter. I de nordiska grannländerna har det gått bättre för idén med nyhetssändningar hela dygnet. Nyhetskanalen TV 2 i Norge startade att sända nyheter hela dagen redan i januari 2007. Huvudkontoret ligger i Bergen. De första nyhetssändningarna sker från redaktionen i Oslo med start klockan 06.30 och pågår hela dagen fram till klockan 17.00. På eftermiddagen och fram till midnatt sköts nyhetsarbetet från redaktionen i Bergen. Nyhetskanalen TV 2 i Norge finansieras med reklamintäkter och deras webb som har en betaltjänst. I Danmark är TV 2 News den enda tv-kanalen som sänder nyheter dygnet runt. Nyhetsarbetet sker främst mellan 06.00 till midnatt. På övrig tid är det mest repriser. I början var det få tittare som hittade TV 2 News. Genombrottet på den danska marknaden kom i början av 2008 då 1,2 miljoner tittare hittade kanalen. I dag ligger siffran runt 1,5 miljoner tittare som varje veckan tittar på TV 2 News. Jan Scherman Han är född 1950 i Linköping. Tillträdde som vd för TV 4-gruppen år 2001. Tidigare programledare för bland annat ”Kalla Fakta” i TV 4 och innan dess på Aktuellt i SVT. Bokprojekt: Jan Scherman samlar på sig material för att, när han en gång slutar som vd på TV 4, ge ut en bok om den ”Informella makten i Sverige”. Den ska handla om demokratin i samhället och ”kotterierna kring kungahuset”. Udda läsning: Prenumererar på Fantomen. Casten Almqvist Han är född 1962 och är vd för Bonnier Business Press och Bonnier Digital, samt vd för Dagens Industri. Han arbetade tidigare med egen konsultverksamhet med inriktning på affärsstrategier för tv och internet. Har bland annat arbetat som producent och partner på Strix Television. Han har också varit vice vd för Spray, vd för TV 3 och vd för reklambyråkedjan McCann-Erickson i Sverige.