Thorsten Flinck diskvalificeras från Melodifestivalen

Summary: Thorsten Flinck diskvalificeras från att delta i Melodifestivalen 2020, uppger SVT. Detta för att han sedan drygt två månader står under åtal misstänkt för olaga hot och ringa skadegörelse. ”Thorsten och vi i hans team är otroligt ledsna över detta men har självklart full respekt för SVT:s beslut”, skriver hans kontaktombud på Stone Media i ett sms.

Anette Helenius, projektledare för Melodifestivalen, säger att man meddelade Thorsten Flinck om beslutet att diskvalificera honom på söndagen. – Han blev underrättad om det i dag på förmiddagen. Hur ställer han sig till beskedet? – Det får du fråga honom om. Vi pratar inte direkt med honom utan det gör hans kontaktperson på hans musikbolag. Men det är klart att vi beklagar detta och det här är en personlig tragedi för honom, säger Anette Helenius. ”Thorsten och vi i hans team är otroligt ledsna över detta men har självklart full respekt för SVT:s beslut. Vi kommenterar inte vidare utan hänvisar till SVT”, skriver Johanna Boström på Stone Media. De misstänkta brotten ska ha begåtts i centrala Varberg i maj 2019, enligt Expressen som tagit del av stämningsansökan. Flinck satt i passagerarsätet i en bil som ska ha kört om en bil så vårdslöst att paret i den omkörda bilen tutade. Detta, säger den ena i paret under förhör, fick Flinck och hans sällskap att stanna sitt fordon och gå ur. Paret hävdar att båda betedde sig aggressivt och att Flinck bankade en buckla i motorhuven på parets bil. Flinck försvarar sig med att att han bankade för att paret varit ”mycket otrevliga”, enligt Expressen. DN kan bekräfta att åtal i bägge brottsrubriceringarna väcktes av Åklagarkammaren i Halmstad den 1 december. I förhör erkänner Flinck ringa skadegörelse, men inte olaga hot, enligt Expressen. SVT kan inte svara på när man fick vetskap om brottsmisstankarna. – Han var inte namngiven i artiklar om åtalet och vi gör inte några bakgrundskontroller av medverkanden i våra program. Vi har inte sett någon anledning till det tidigare men vi får diskutera om det är något vi kommer att införa, säger Anette Helenius. Tidigare i veckan uppmärksammades att två andra deltagare i årets Melodifestival är dömda för brott. Enligt Anette Helenius är det en stor skillnad om man redan är dömd jämfört med ett åtal. – Är man aktuell i en rättsprocess just nu är det svårt att kombinera det med att medverka i vårt program, säger hon. Bidraget ”Miraklernas tid”, som är skriven av Thomas G:son, kommer att tävla med en annan artist i Göteborg på lördag. Processen att hitta en ny artist är påbörjad och så snart beslut har fattats kommer SVT att meddela vem som ersätter Thorsten Flinck. – Vi arbetar febrilt för att hitta en värdig ersättare till Thorsten Flinck, säger Anette Helenius.


Bonny Light Horseman bygger om folksånger så att allt känns bra igen

Summary: Ur Justin Vernons musikfestival Eaux Claire häromåret kom åtminstone en bra sak: folktrion Bonny Light Horseman som skapar något nytt utifrån de brittiska öarnas tradition.

Projektet Bonny Light Horseman – såväl album som band har tagit namnet från en sång – är en av rätt få bra saker som kom ur Justin Vernons anarkistiska festival Eaux Claire häromåret, då kända musiker skulle jobba i nya konstellationer och magi skulle uppstå. Just detta försök blev mycket lyckat. Fruit Bats-sångaren Eric Johnson, soloartisten/dramatikern Anaïs Mitchell och musikern Josh Kaufman valde att skapa en folktrio med inriktning på de brittiska öarnas tradition och har gjort en skiva med tio modifierade tradsånger som är så fina och hjärtliga att allt känns bra igen. Instrumenteringen är varm, avvägd och sparsam, det är framför allt rösterna som bär. Både Mitchell och Johnson har otroligt fin känslomässig närvaro, och en avspänd men drömsk/episk ton som kontrasterar mot den högstämdhet sånger som dessa ofta lider av. En fin start på musikåret. Bästa spår: ”Deep in love”, ”The roving”  Läs fler musikrecensioner av Po Tidholm, till exempel om hur The Tarantula Waltz klyver luften framför sig.


Greta Thurfjell: Välsignat att Patrick Stewart är tillbaka i ”Star trek”

Summary: Den 79-åriga skådespelaren Patrick Stewart gör comeback i nya ”Star trek: Picard”. Greta Thurfjell välkomnar både Stewart och hans ikoniska kapten Jean-Luc Picard tillbaka in i matchen.

För oss som alltid tänkt på oss själva som ”Star trek”-socialister är nya ”Star trek: Picard” ingen glad nyhet. Traditionellt är vår egen planet, i ”Star trek”-framtiden, nämligen befolkad av människor som gladeligen arbetar tillsammans för jordens och universums bästa. Fenomenet pengar är avskaffat, fenomenet svält likaså, det begås inte ens några brott – alla bara… sköter sig. I ett avsnitt av ”Star trek: The next generation” från 1988 säger den ikoniske kapten Jean-Luc Picard (Patrick Stewart) till en nittonhundratalets finansman som väckts ur kryosömn: ”Mycket har förändrats på trehundra år. Människor är inte längre besatta av att samla på sig ’saker’. Vi har utraderat hungersnöd, begär, behovet av personliga tillhörigheter.” Mycket har förändrats på trettiotvå år. ”Star trek: Picard” (Amazon Prime) utspelar sig ett par decennier efter händelserna i filmen ”Nemesis”, och den numera pensionerade kapten Picard talar inte längre hänfört om sin världs många förtjänster. Federationen, den intergalaktiska regeringen, har svikit och Picard har i raseri dragit sig tillbaka till sin familjs franska vingård, Chateau Picard (!). Där ägnar han dagarna åt att skriva böcker, bära stickade tröjor och vandra mellan vinrankorna med sin pitbull Number One i hasorna. Hans välkända standardbeställning vid replikatorn – maskinen som skapar mat ur tomma intet – ”tea, Earl Grey, hot” har bytts ut mot ett vemodigt ”tea, Earl Grey, decaf”. Under en motvilligt genomförd tv-intervju får tittaren veta varför Picard lämnat stjärnflottan. När en supernova hotade förgöra romulanernas planet, Romulus, sträckte de äntligen ut en hand till federationen – som skickade ut Picard på räddningsuppdrag. Men evakueringsskeppen attackerades av en grupp revolterande androider, och stjärnflottan drog tillbaka sin order. Romulanerna lämnades ensamma. Syntetiska livsformer, såsom Picards förtrogna (om än döda) android Data, förbjöds. ”It was no longer Starfleet”‚ väser Picard framför tv-kameran. Nå, bortsett från detta svek mot, förlåt, denna uppdatering av ”Star trek”-universumet, ser ”Star trek: Picard” faktiskt ut att bli spännande. Romulanerna kommer tveklöst att spela en roll i serien, liksom kaptenens ärkefiende Borg-kollektivet, och mycket tyder på att det finns fler syntetiska livsformer kvar än vad federationen känner till. Flera av ”The next generation”-skådespelarna har kallats in för att reprisera sina roller, liksom den fritagna borgen Seven of Nine från ”Voyager”. Hittills är dock Data det enda bekanta ansikte som skymtat förbi, och det flitigt, trots att han offrade sitt liv för sin kaptens skull i ”Nemesis”. Picard sörjer sin förlorade vän och kollega, drömmer ständigt om honom, önskar honom tillbaka om så bara för ett parti poker. När en flicka med plötsliga, oanade krafter och mystiska kopplingar till Data dyker upp på Chateau Picard öppnar sig en möjlighet för kaptenen att hedra sin väns minne – och ge sig ut på nya äventyr. På förhand har ”Star trek: Picard” framstått som en närmast stillsam nostalgitripp till tv-serie. Trailrar har fokuserat på vingården, åldrandet, kära återseenden i solsken. Men den nu 94 år gamla rymdkaptenen verkar bara ha gått och väntat på att få avpensionera sig. Detsamma gäller Patrick Stewart, 79, som tidigare sagt att han aldrig mer skulle spela Picard. En sådan välsignelse att han ändrade sig. ”Star trek: Picard” ”Star trek: Picard” (CBS) är den åttonde tv-serien i ”Star trek”-universumet. Den är skapad av Akiva Goldsman, Alex Kurtzman, Michael Chabon och Kirsten Beyer – de två förstnämnda är parallellt involverade i ”Star trek: Discovery”. Skådespelar gör bland andra Sir Patrick Stewart, Isa Briones, Santiago Cabrera, Alison Pill, Harry Treadaway och Michelle Hurd. Första säsongen av ”Star trek: Picard” hade premiär den 23 januari och sänds i 10 delar på Amazon Prime Video i Sverige. En andra säsong är redan beställd. Läs mer: Greta Thurfjell: En ofantlig lycka när ”Star Trek”-hjälten återvänder ”Star Trek”-skådespelaren René Auberjonois död


Angela Hewitt ger Bachs partitor en skönhet som inte går att beskriva

Summary: Angela Hewitt har en bakgrund som dansare. Med sin magiskt klingande Fazioli-flygel framkallar hon nu ”Bachs inre dansare” och får hans sex partitor att sträcka ut av längtan.

Efter att ha spelat in all klavermusik av Bach är Angela Hewitt nu ute på en Bach-odyssé runt världen – med sin magiskt klingande Fazioli-flygel. På detta instrument har hon nu återvänt på skiva till de sex partitorna. Och förmedlar en skönhet som är bortom det som går att beskriva. Kanske New York Times kom närmast när man för en tid sedan skrev att hon framkallade ”Bachs inre dansare”. Delvis med tanke på hennes bakgrund inom klassisk balett. Men hennes ”dans” över tangenterna har inte bara med det rytmiska att göra. Koreografin når mycket längre än så när hon får de melodiska linjerna att sträcka ut och sticka i väg som vore de sprängfyllda av längan. Som riktade de sig mot de mest avlägsna mål - bara för att pröva räckvidden. Bästa spår: ”Allemande” i Partita nr 4  Läs fler musikrecensioner av Martin Nyström, till exempel av när Ton Koopman spelar barockmusik på 1700-talsorgeln i Versailles.


Washington Post-reporter stängdes av – kräver offentligt svar från tidningen

Summary: Washington Posts reporter Felicia Sonmez stängdes tidigare i veckan av från tidningen efter att hon twittrat om övergreppsanklagelser mot basketspelaren Kobe Bryant kort efter hans död. Nu kräver Felicia Sonmez att Washington Posts ledning offentligt förklarar sitt beslut att tillfälligt stänga av henne från tidningen.

Det var i måndags som Felicia Sonmez stängdes av från sitt arbete som politisk reporter på Washington Post. Orsaken var att hon kort efter basketspelaren Kobe Bryants död twittrat om anklagelser om sexuella övergrepp som tidigare riktats mot honom. Tidningen meddelande att reportern stängdes av medan de utredde om hennes Twitterinlägg bröt mot Washington Posts policy för sociala medier, skriver The Hill. ”Inläggen visade på ett bristande omdöme som underminerade hennes kollegors arbete”, sade tidningens redaktionschef Tracy Grant i samband med avstängningen. I inläggen på Twitter länkade Felicia Sonmez till en artikel från 2016 som tog upp anklagelser mot Kobe Bryant. Basketspelaren utreddes 2003 för en misstänkt våldtäkt mot en 19-årig kvinna, men åklagaren lade ner utredningen efter att kvinnan vägrat att vittna. Senare stämde kvinnan Bryant och de nådde en överenskommelse utanför rätten. Under tisdagen hävde tidningen avstängningen mot Felicia Sonmez som nu riktar kritik mot redaktionens beslut och vill att de offentligt förklarar agerandet. ”Jag hoppas att Washington Posts redaktionsledning inte bara prioriterar sina anställdas säkerhet när de utsätts för hot utan att de också garanterar att ingen journalist straffas när de säger sanningen”, skriver Felicia Sonmez på Twitter. Läs mer: Medierapporteringen om Kobe Bryants död väcker kritik Basketstjärnan Kobe Bryant död i helikopterkrasch


Här breder medelklassens blinda fläck ut sig

Summary: I ”Här slutar världens ände” samlar Jonathan Franzen sina tankar om klimat, litteratur och meningen med livet. Elisabeth Åsbrink läser en ojämn essäbok där författaren ofta maskerar sin egen trötthet genom att kalla texterna försök.

Sakprosa Jonathan Franzen ”Här slutar världens ände” Övers. Johan Nilsson Brombergs, 234 sidor Detta är skäl nog för att ha fötts på den här planeten, tänker den amerikanske författaren Jonathan Franzen när han står i det smältande Antarktis och ser en kungspingvin. Ögonblicksscenen är hämtad ur ”Här slutar världens ände”, en samling essäer utgiven av Brombergs förlag och översatt av Johan Nilsson, och utgör en brännpunkt av Franzens teman: meningen med livet, klimatets obönhörliga inverkan på världen, tankar kring litteratur och en besatthet av fåglar. Efter att rest på en dyr kryssning, i sällskap av människor som han inte gillar därför att de fotograferar allting, gillar Trump eller är ointresserade av fåglar, finner han plötsligt en livsavgörande tillfredsställelse av att betrakta denna stiliga pingvin som först kliar sig bakom örat med ena foten och därefter helt sonika somnar, omgiven av trettio kryssningsresenärer i orangea västar. Jonathan Franzen tycks begripa världen genom fåglar. De leder honom till nya platser, nya bekantskaper och tankar om jordklotets framtid. Reser han klimatvänligt till Antarktis? Nja. Men med fåglarna som utgångspunkt är han djupt upptagen med klimatfrågan och vrider och vänder på både forskning och debatt. ”Här slutar världens ände” heter alltså boken - kanske en av de klumpigaste titlar jag någonsin stött på. Vad är egentligen slutet på världens ände? Jag vet inte. Men ingen skugga ska falla över översättaren, också originaltiteln är obegripligt stolpig: ”The end of the end of the world”. Jag antar att det ska signalera hopp om framtiden, att här tar domedagen slut och att Franzens texter ska förmedla någon slags väg till meningen med livet, eller åtminstone ett sätt att stå ut med dess meningslöshet. Aldrig en bra litterär ambition. Detta är inte heller en helt lyckad essäsamling. Visserligen påminner författaren redan i bokens allra första mening om att essäer, som ju kommer ur det franska ordet för försök, essai, är snabbt framkastade texter som utgår från subjektivitet. Faktum är, fortsätter Franzen, att vi lever i något som borde vara essäns guldålder. Jaget tar plats i alla tänkbara texter och trivialiteter som knappt ansågs värda att nämnas i forna tiders dagböcker (min hund träffade en annan hund, jag drack en cappuccino, solnedgången var fin) utgör nu det huvudsakliga innehållet i sociala medier. Det subjektiva och essäistiska har påverkat skönlitteraturen, skriver han, och nämner Karl Ove Knausgård och Rachel Cusk som exempel. ”Deras mer extrema beundrare hävdar att fantasi och påhittade historier har blivit omoderna - att varje inifrånskildring av en person som inte liknar författaren är en fråga om appropriering, rent av kolonialism; att den enda autentiska och politiskt försvarbara berättartekniken är den självbiografiska.” Bitvis levererar Jonathan Franzen alltså uppiggande vassa analyser av samtidens allmänna dumhet och trendkänslighet. Till exempel får den amerikanska yttrandefrihetsorganisationen Pen en skarp påminnelse om att yttrandefrihet också inbegriper de åsikter man inte gillar. Heja! Franzen skriver inte sina essäer för att bli älskad av alla. Men detta är en mycket ojämn samling texter. Franzén kommer ur en landsbygdsmedelklass men transformerades till en urban kulturell medelklass. Han har ägnat sitt hyllade författarskap åt medelklassens relationer och tillvaro och det är inget fel i det. Däremot blir perspektivet problematiskt när en essä inleds med frågan om en safariresa till Östafrika är ”något man måste göra” (Franzens kursivering) innan man dör. Han använder essän till att resonera kring vår tids turism och nämner sociologen Jean Baudrillards teori om att konsumtionskapitalismen ersatt verkligheten med bilder av verkligheten. Gott så. Men när han avslutar med att safariresan till Östafrika inte är ett måste utan bara ska göras ”om man vill” undrar jag varför mitt korta liv ska ägnas åt detta. Det är som om han inte orkar tänka längre, ger upp och sedan maskerar sin trötthet genom att kalla texten ett försök. Hur stor del av världens befolkning som faktiskt skulle kunna semestra i Östafrika ”om de vill” ägnas inte en tanke, inte heller var Östafrikas befolkning skulle vilja semestra. Medelklassens blinda fläck brer motståndslöst ut sig. Hans skildringar av fåglar, små, stora, vanliga och ovanliga är fascinerande. Essän om människans nöjesjakt av fåglar, ”Må ditt liv bli förstört”, är stark och nattsvart. Om bara någon redaktör längs vägen hade kastat ut det ogenomtänkta (som hans analys av den amerikanska författaren Edith Whartons författarskap utifrån att hon lär ha varit ful) skulle essäsamlingen vara helt igenom läsvärd. Nu får läsaren själv hitta guldkornen likt en ortolansparv pickar efter skalbaggar. Som belöning kommer själva titelessän på sidan 200, där Franzen sömlöst växlar mellan en ömt nyanserad skildring av en vän, ett skarpt kritiskt självporträtt, ett ironiskt resereportage från de privilegierades kryssning till Antarktis och tankar på klimatfrågan, helt enkelt 30 sidor ren njutning. Men är det hoppfullt? Inte särskilt. Läs fler artiklar av Elisabeth Åsbrink och fler bokrecensioner


J Hus har skapat afroswingens första mästerverk

Summary: På sitt andra album har den brittiska afroswingrapparen J Hus vuxit som artist och låter både mer fokuserad och mer avslappnad. Samtidigt som hans beats är suveräna.

Knivrelaterad brottslighet är ett växande problem i England, särskilt i London. Den unge rapparen J Hus hade lagförts flera gånger för knivbrott, och även själv blivit knivhuggen, när han slog igenom 2017 med debutalbumet ”Common sense”. Året därpå dömdes han till åtta månaders fängelse för att ha burit kniv. J Hus tillhör dock inte UK drill-scenen och dess mörka våldsbesatta musik, däremot är han en pionjär inom afroswing, det poppiga och klubbvänliga sound som blandar rap med afrobeats. Den efterlängtade uppföljaren ”Big conspiracy” har en annan ton än debuten: dovare, coolare, mer sensuell. J Hus har vuxit som artist, han låter på samma gång mer fokuserad och mer avslappnad. Fyndiga textrader, klockrena refränger och suveräna beats – afroswing har fått sitt första mästerverk till album. Bästa spår: ”Play play”, ”No denying”  Läs fler musikrecensioner av Nicholas Ringskog Ferrada-Noli, till exempel om att Eminem nu befinner sig i sin fjärde fas som artist.


Hon tar över Melodifestivalen efter Christer Björkman

Summary: Det tog tre år – nu tar Karin Gunnarsson till slut över som Melodifestivalens tävlingsproducent efter Christer Björkman. – Jag kommer att göra det här på mitt sätt. Jag är ny tävlingsproducent för Melodifestivalen, inte nya Christer Björkman, säger hon.

När Christer Björkman för ett par år sedan meddelade att han skulle sluta som Melodifestivalens tävlingsproducent 2021 hade han redan en tilltänkt efterträdare. Efter flera års förberedelser tar nu Karin Gunnarsson över rollen, medan Björkman går över till att kalla sig ”senior producer” med fokus på Andra chansens Hall of Fame. Till skillnad från sin föregångare har Karin Gunnarsson inte en karriär som Melodifestivalartist bakom sig. Hon har främst verkat i bakgrunden, tidigare som musikredaktör på P3 och innan dess som produktchef på ett skivbolag. Hon beskriver sig som en musiknörd sedan barnsben. Under mellanstadiet praktiserade Karin Gunnarsson på Konsum i Vetlanda, bara för att få fri tillgång till musiktidningar som Smash Hits och New Musical Express. Under gymnasiet bestämde hon sig för att hon skulle jobba inom musikbranschen på något sätt. Hon sökte själv aktivt tjänsten när Christer Björkman signalerade att han skulle sluta. – En bra dag känner jag att ”herregud, det är klart jag ska göra det här”, säger Karin Gunnarsson och skrattar högt. – Men det är ju ett jättestort projekt och ett program som betyder mycket för många människor. Det är klart att det finns ett ansvar och en press ibland som man inte riktigt är van vid. Som tävlingsproducent väljer man bland annat vilka artister och bidrag som ska tävla, och i vilken ordning. Karin Gunnarsson beskriver sig som nyfiken på fenomen, men också på vad den stora publiken går i gång på. TT: Kan du nämna ett typiskt Karin-val och ett typiskt Christer-val från årets startfält? – Jag tror att det är lite fördomsfullt att tro att Christer representerar de äldre inslagen och jag de nya. Där har jag kommit med idéer som man skulle kunna tänka att ”det här är en gammal artist” och tvärt om. Vi har ju olika erfarenheter från att ha jobbat mycket med musik och där kompletterar vi varandra väldigt fint. I år har det så kallade ”green room” slopats under deltävlingarna, i stället filmas artisternas reaktioner från scenen. Låtskrivarna får större utrymme och medverkar i bidragets presentationsfilm. Men när det kommer till framtida förändringar är Karin Gunnarsson fåordig. – Jag har idéer och tankar, men sådant måste ske i en gruppdiskussion. Hon beskriver sin framtidsvision för tävlingen i breda drag. – Jag vill att Melodifestivalen ska vara jämställd och representativ för hela Sverige, relevant, engagerande och underhållande. Melodifestivalen är ett av Sveriges största tv-program som många tycker om att tycka till om. Men hur bra är Karin Gunnarsson på att ta kritik? – Man får inte läsa allting känner jag, även om jag inte vill stoppa huvudet i sanden. Jag är jättestolt och supernöjd med Melodifestivalens startfält, sedan har alla rätt att ha sin åsikt. Läs mer om Melodifestivalen på DN: Här är alla deltagare i Melodifestivalen 2020


Kvinnorna vittnar mot Weinstein i rätten: ”Han skulle krossa mig”

Summary: En av de kvinnor som Harvey Weinstein misstänks ha förgripit sig på sexuellt vittnade i rätten i New York på måndagen. Inför juryn berättade hon i tårar att den tidigare Hollywoodproducenten tvingade henne till oralsex i hans bostad 2006.

Harvey Weinsteins öde hänger till stor del på om de sju män och fem kvinnor som utgör rättegångens jury väljer att tro eller inte tro på att den förre Hollywoodproducenten förgrep sig sexuellt på två av de kvinnor som har anklagat honom, skriver The Hollywood Reporter. Dessa två kvinnor är skådespelaren Jessica Mann och Weinsteins tidigare produktionsassist Mimi Haleyi. På måndagen gav Mimi Haleyi juryn sitt vittnesmål under den pågående rättegången i New York. Enligt nyhetsbyrån Reuters berättade Haleyi att Weinstein 2006 bjöd hem henne till sin bostad i New York efter att de hade arbetat tillsammans med en av hans tv-produktioner. – Efter en stund, ganska kort efter att jag hade kommit dit, slängde han sig emot mig. Jag tog mig upp från soffan och sa: Åh nej. I tårar beskrev Haleyi vidare för juryn hur Weinstein sedan drog med henne in i sovrummet där han tryckte ner henne mot sängen och tvingade henne till oralsex. Förra veckan vittnade ”Sopranos”-skådespelerskan Annabella Sciorra inför rättens jury att filmmogulen våldsamt förgrep sig sexuellt på henne under tidigt 1990-tal. Sciorras vän ska efter händelsen ha bett henne att gå till polisen, men Sciorra ska ha vägrat och svarat: ”Han skulle krossa mig”, enligt Reuters. Även om Sciorras anklagelse ligger för långt bak i tiden för att kunna leda till åtal, hoppas åklagarna att hennes vittnesmål ska bevisa för juryn att den 67-årige före detta filmmogulen är en notorisk sexförbrytare. Harvey Weinstein riskerar livstids fängelse om han fälls på de grövsta åtalspunkterna. Bland annat står han åtalad för grov våldtäkt. Han nekar till alla anklagelser och hävdar att alla sexuella kontakter har skett med kvinnornas samtycke. Läs mer om Harvey Weinstein-fallet i DN Läs mer: Ytterligare en kvinna avvisar uppgörelse med Harvey Weinstein


Sex DN-fotografer har chans att vinna Årets bild

Summary: Sex av DN:s fotografer har blivit nominerade till fototävlingen Årets bild. I mars avslöjas vilka priser de har vunnit – och för vilka bilder. – Årets bild samlar de bästa bildjournalisterna vi har i Sverige och att vara utvald bland dem betyder mycket för mig, säger DN-fotografen Lotta Härdelin.

I årets upplaga av fototävlingen Årets bild har sex fotografer från DN nominerats. I nuläget vet inte fotograferna vilket pris de kommer att tilldelas eftersom tävlingen innebär flera klasser och priskategorier. Fotograferna som nominerats har därmed chans att vinna flera priser. Ali Lorestani, som praktiserade på Dagens Nyheter under hösten, är nominerad i tävlingen. – Jag är så glad, jag har kämpat mycket för att hitta min plats i yrket sedan jag kom till Sverige. Det här ger mig ytterligare energi att kämpa vidare, säger han. Förra året nominerades fem av DN:s fotografer som sedan fick dela på tio priser under galakvällen, och Paul Hansen tilldelades för nionde gången priset som årets fotograf. Lotta Härdelin, fotograf DN, är också nominerad i årets tävling. – Årets bild samlar de bästa bildjournalisterna vi har i Sverige och att vara utvald bland dem betyder mycket för mig. Mitt bildspråk är fortfarande under utveckling, så det känns kul att få knipa ett pris bland alla andra formsäkra visuella berättare. Den 21 mars hålls prisutdelningen i Helsingborg och först då får de de nominerade fotograferna veta med vilka bilder, och vilka pris, de vunnit. Totalt har 30 fotografer nominerats i 17 olika tävlingsklasser. Under våren kommer vinnarbilderna visas för allmänheten på Galleri Kontrast i Stockholm. De nominerade fotograferna är: Ali Lorestani, Nordens Fotoskola/Dagens Nyheter Anders Deros, Deros Bild Andreas Bardell, Aftonbladet Anette Nantell, Dagens Nyheter Björn Larsson Roswall, Exponera Daniel Nilsson, Frilans Izabelle Nordfjell, Frilans/Hemmets Journal Joel Marklund, Bildbyrån, Jonas Lindkvist, Dagens Nyheter Karl-Göran Zahedi Fougstedt, frilans, Lina Larsson, Nordens Fotoskola Lotta Härdelin, Dagens Nyheter Magnus Wennman, Aftonbladet Matilda Ahlberg, Frilans Max Modén, Frilans Meli Petersson Ellafi, Göteborgsposten Mikael Eriksson, SVT Niclas Hammarström, Expressen, Niklas Berglund, SVT Paul Hansen, Dagens Nyheter Peter Holgersson, Frilans/Bildbyrån Peter Wixtröm, Aftonbladet Pontus Lundahl, TT Nyhetsbyrån Petter Arvidson, Bildbyrån Robin Aron, Göteborgsposten Robert Eriksson, Jönköpingsposten Roger Larsson, Hallandsposten Roger Turesson, Dagens Nyheter Svetlana Panourova Jansson, Nordens Fotoskola Vanni Jung Ståhle, Nordens Fotoskola  Årets bild Årets bild är Sveriges största fototävling för professionella fotografer och arrangeras av Pressfotografernas Klubb sedan 1942. Fotograferna tävlar om första, andra och tredje pris i 17 olika kategorier. Den 21 mars hålls prisutdelningen i Helsingborg.


Alexander Ekman årets Bindefeld-stipendiat: Jag vill visa hur vanmakt uppstår

Summary: Koreografen Alexander Ekman är årets mottagare av Micael Bindefelds stiftelses stipendium. För pengarna ska han göra dansverket ”Vanmakt”, som knyter an till Förintelsen. I höst har den tekniskt avancerade filmen/liveföreställningen premiär.

Alexander Ekman tar emot i sin studio vid Södra station i Stockholm, 500.000 kronor rikare än han nyligen var. Den svenska koreografen och regissören som nyligen hyllats för dansföreställningen ”Eskapist” på Operan tilldelas nämligen årets Micael Bindefeld-stipendium. I år är stipendiesumman högre än någonsin tidigare. Micael Bindefelds stiftelse till minne av Förintelsen delar sedan 2015 ut ett stipendium som syftar till att finansiera kulturprojekt som berättar Förintelsens berättelse på nya sätt, för nya generationer. Under en ceremoni på Förintelsens minnesdag på måndagen får Alexander Ekman motta stipendiet för sitt kommande verk ”Vanmakt”, en installation han beskriver som ”film, live och happening på samma gång”. – Det är första gången jag skapar ett verk på det här sättet. Jag hoppas hitta ett nytt ord för den här konstformen, det vore coolt om vi hittade på en helt ny genre, säger han. ”Vanmakt” har världspremiär på Artipelag Artbox i Stockholms skärgård den 23 oktober i år. – Det handlar helt enkelt om hur vanmakt uppstår. Det är viktigt att förstå att det inte handlar om den vanmakt som Förintelsens offer kände, utan den vanmakt som uppstår i oss, i samhället, när vi känner oss hjälplösa. Meningen med hela verket är att få oss att förstå vad det är som leder till att en sådan kraft kan komma fram, förklarar han. Alexander Ekman fick sitt genombrott som koreograf 2006, med ”The swingle sisters”. Sedan dess har hans verk satts upp världen över, från Sydney till Paris till New York. Nu vill han, åtminstone för ett tag, ta en paus från danskompanierna och ägna sig åt egna projekt. – Jag har jobbat på operahus i femton år, det ska bli spännande att använda min kreativa kraft på ett nytt sätt – och i ett så viktigt ämne. Jag vill nå ut med något som känns väldigt viktigt just nu, i den tid vi lever i: ”Förintelsen är någonting oerhört hemskt som skett, hur kan vi lära oss av det?” Jag tror mycket på människans utvecklingsförmåga. Hur kan dansen förmedla berättelser om Förintelsen? – Jag skulle vilja hitta koreografiska situationer som alla kan delta i, där publiken kan vara med och förstå vad som händer. Dans är bra på det sättet att man uttrycker sig utan ord, och jag tror väldigt mycket på att man genom bilder kan förmedla ett budskap. Det vore fantastiskt om man som åskådare kunde stå där och säga: ”Det är så här det fungerar, det är det här som händer inom oss.” Verket som Alexander Ekman arbetar på – ännu bara på idéstadiet – ställer frågan: Hur kan vi omvandla vanmakt och hjälplöshet till mod och civilkurage? Jag ställer samma fråga till Alexander Ekman. – Det är viktigt att vara medveten om krafterna omkring en. Hur medierna påverkar oss, när de skriver om hot, faror och rädsla – vilket ofta leder till att människor söker sig till ledare med enkel, tydlig retorik. Man känner sig kanske trygg där. Men man glömmer också kanske bort vad man tror på, och vad man tror är bra för oss tillsammans. Det här verket handlar om vikten av att inte se till skillnaderna, utan snarare till allt vi har gemensamt. Jag tror väldigt mycket på att vi måste vara snälla mot varandra, för att undvika att just saker som Förintelsen ska ske, säger han. Micael Bindefeld själv, också närvarande i studion, slår sig ner på en stol intill oss. – Vi har talat mycket om att man har ett val, säger han. I dag har nästan alla människor möjlighet att utöva påverkan, på ett sätt som vi inte hade bara för tio år sedan. Alexander och jag har begåvats med två helt olika typer av plattformar, men med möjlighet att nå väldigt många människor. Då måste man ta det ansvaret som det innebär att ha ett nätverk, och använda det till att göra bra saker. Han startade stiftelsen i sitt eget namn 2014, och året därpå delades det första stipendiet ut på Förintelsens minnesdag den 27 januari. Då till fotografen Örjan Henriksson, som skapade fotoutställningen ”Auschwitz KZ I-II”, och till skådespelaren Sara Sommerfeld och tv-producenten Johan Romin, som tillsammans gjorde dokumentärfilmen ”Min farmor och Förintelsen”. Sedan dess har föreningen Zikaron, kompositören Jacob Mühlrad, fotografen Mikael Jansson och författarna Natalie Verständig Axelius och Anders Rydell mottagit Micael Bindefelds stiftelses stipendium. Varje år mottar stiftelsen ett trettiotal stipendieansökningar, av vilka ungefär fem väljs ut och blir aktuella för omröstning i stiftelsens styrelse. – Det fanns inga tvivel om att Alexanders projekt var något alldeles särskilt fascinerande. Han skickade in en väldigt fin ansökan om ordet ”vanmakt”, jag blev väldigt berörd av texten, som handlade om hur man gör sig av med ”van-” och om hur ”vanmakt” i stället blir till ”makt”. Micael Bindefeld lyfter på några gigantiska pappersark som ligger på bordet, täckta av skisser och teckningar och prydliga textrutor gjorda med knallgrön markeringspenna. Det är detta som ska bli ”Vanmakt”. – Det är fantastiskt att Alexander har möjlighet att både skapa vackra saker och förmedla viktiga budskap. Jag såg danskompaniet Batsheva i Israel, utan att ha någon relation alls till dans sedan tidigare, och blev så otroligt tagen. Vilka budskap och känslor man kan förmedla genom dansen! Jag har så klart otroligt höga förväntningar, säger han. Alexander Ekman skrattar och låtsas dunka huvudet i bordet av prestationsångest. Han berättar om tiden fram till premiären i oktober – först ett intensivt idéarbete under våren, sedan går sommaren åt till mer konkreta förberedelser, och i augusti börjar inspelningarna. Jag frågar honom vad stipendiesumman möjliggör för arbetet. – Eftersom verket kommer att bli ganska tekniskt avancerat så går mycket åt till det. Och hela summan kommer att gå till verket – det är inte ett projekt jag gör för att tjäna pengar, det är ett projekt jag gör för att det är viktigt. Men jag tycker att det vore så vackert om man kunde göra så att folk kommer och skapar det här tillsammans med mig, säger Alexander Ekman. Micael Bindefeld berättar att det dagtid kommer att vara fri entré till installationen på Artipelag Artbox, för att uppmuntra skolklasser och ungdomar att besöka Hålludden. Omkring sex veckor är ”Vanmakt” tänkt att visas på Artipelag – sedan drömmer Alexander Ekman om att verket ska spridas internationellt, till museer runt om i världen. Vem ska se ”Vanmakt”? – Alla! Alla. Det är ju oss det handlar om, säger Alexander Ekman. Micael Bindefelds stiftelse till minne av Förintelsen 2020 års stipendium från Micael Bindefelds stiftelse till minne av Förintelsen, som i år uppgår till 500.000 kronor, tilldelas koreografen Alexander Ekman för verket ”Vanmakt” som har världspremiär på Artipelag den 23 oktober i år. Motiveringen lyder: ”2020 års stipendium tilldelas koreograf och regissör Alexander Ekman för hans filminstallation om de stora och komplexa frågor som minnet av Förintelsen väcker. I detta konstprojekt utforskar Alexander vår vanmakt, vårt mod och vårt civilkurage och bjuder in såväl unga som vuxna till självreflektion om det egna ansvaret. På detta sätt hålls inte bara minnet av Förintelsen vid liv, utan projektet väcker också insikt om att det är möjligt för alla och envar att förhindra att något liknande någonsin sker igen.” Läs mer: Romandebutanten Natalie Verständig tilldelas Micael Bindefeld-stipendiet Ulf Kristersson hoppar av stipendieutdelning till minne av Förintelsen


Patricia Kopatchinskaja ersätter vansinnet med ursinne

Summary: Få världsstjärnor inom den klassiska musiken är så djärva som violinisten Patricia Kopatchinskaja och ”Time & eternity” är ett aldrig tidigare hört klassiskt album.

Få världsstjärnor inom den klassiska musiken är så djärva som violinisten Patricia Kopatchinskaja. Inte för att hon framträder barfota utan för sina koncept. Som när hon besökte Göteborg i våras med en fullkomligt galen version av ”Pierrot Lunaire” som förenade atonalitet med allsång. Med ”Time & eternity” har vansinnet ersatts av ett plågat ursinne och oändlig tröst. Här utgörs grundpelarna av KA Hartmanns smärtsamt antinazistiska ”Concerto funebre” för violin och stråkorkester och Frank Martins ”Polyptyque” för violin och två små stråkorkestrar, inspirerade av medeltida väggmålningar över Jesu lidande. Lägg därtill musik av John Zorn, Bach och Machaut samt inslag av texter på hebreiska, polska och ryska så har ni ett aldrig tidigare hört klassiskt album. Bästa spår: ”Concerto funebre”  Läs fler musikrecensioner av Martin Nyström, till exempel om Katarina Leymans farliga och djärva musik.


Björn Wiman: När SD-Söder bjuder till minnesstund kan vad som helst hända

Summary: För tjugo år sedan poserade Sverigedemokraten Björn Söder på bild med en organiserad nazist. I veckan stod Björn Söder som inbjudare till en minnesstund för Förintelsen. ”Man får gnugga sig i ögonen”, skriver Björn Wiman.

Fotot från 1998 föreställer en ung svensk politiker. Han står leende, i förtrolig handskakning med en äldre tysk man. Mannen heter Franz Schönhuber och har en gedigen bakgrund på den högerextrema scenen i Tyskland. Under andra världskriget var han frivillig i Waffen-SS, den nazistiska regimens mest fruktade och blodbesudlade organisation. Bland annat belönades han med järnkorset av andra graden, en av Tredje rikets mest prestigefyllda ordnar. Efter kriget gjorde Schönhuber en framgångsrik karriär som journalist, som varade ända fram till 1981. Då publicerade han sina memoarer och inledde i stället en politisk bana inom den högerextrema rörelsen, bland annat som representant för det parti som fört det ideologiska arvet vidare från Adolf Hitlers nationalsocialister. Det var i denna egenskap han var inbjuden till Sverigedemokraternas valmöte i Järfälla utanför Stockholm 1998. Den unge svenska politiker som där poserade med honom hette Björn Söder. 16 år senare skulle han – som författaren Gellert Tamas poängterar i boken ”Det svenska hatet” – utses till andre vice talman i Sveriges riksdag. På sitt politiska cv hade Söder då även uttalanden där han jämställt islam med nazismen och kallat homosexualitet en ”sexuell avart”. Under perioden som talman förklarade Söder i en intervju att judar inte kan vara svenskar – ett påstående som han för säkerhets skull upprepade 2018. I veckan skrevs ett nytt kapitel i berättelsen om normaliseringen av Sverigedemokraterna, när Björn Söder stod som inbjudare till en minnesstund för Förintelsen i riksdagen. Ja, ni läste rätt. Det var ett av de (allt fler) tillfällen i vår tid då man måste gnugga sig i ögonen och fråga sig om det man ser verkligen kan vara sant. Psykologen och författaren Hédi Fried reagerade i DN mot att ”bärare av samma ideologier som låg bakom Auschwitz” medverkade på en minnesstund för dem som i likhet med henne själv överlevt nazisternas massmord. ”De överlevande måste nu förbereda sig för att möta representanter avlade av samma ideologier som deras föräldrars mördare”, skrev hon. Hédi Frieds reaktion kan ses också i ett större sammanhang. En av de viktigaste av de många böcker som nu ges ut inför 75-årsminnet av Auschwitz befrielse är den fransk-tyska författaren Géraldine Schwarz ”Medlöparna – en berättelse om Europas glömska”. Schwarz har inte bara skakat hand med de skyldiga till folkmordet. Hon har dem i släkten. Hennes farfar var medlem i det tyska nazistpartiet och hennes morfar en fransk gendarm som tjänstgjorde under den nazitrogna Vichyregimen. ”Medlöparna” handlar om de mekanismer som skapar normaliseringen av det oerhörda: små blundanden och mindre fegheter som sammantagna utgör förutsättningarna för ett större brott. Géraldine Schwartz visar tydligt hur denna process fungerar, när de enskilda medborgarnas passivitet och likgiltighet lägger grunden för något som tidigare framstod som otänkbart. Ett exempel är deportationerna av omkring 2.000 judar i tyska Mannheim den 22 oktober 1940, som fungerade som ”ett test för att utröna medborgarnas reaktioner”. Hade medborgarna i Mannheim trätt emellan för att protestera när deras grannar, arbetskamrater och bekanta fördes bort hade kanske Adolf Hitler backat, som han gjorde med eutanasiprogrammet mot handikappade. Men operationen i Mannheim ”genomfördes utan besvär och missöden”, som det hette i en rapport av Reinhard Heydrich. Medlöparna stod passiva. Nazismens ledare fick frikort att gå vidare med folkmordet. En av Géraldine Schwarz viktiga poänger är att det inte heller efter kriget i Tyskland var någon som ställde frågan vad som skulle ha hänt om majoriteten hade gått inte med strömmen, utan mot den politik som ledde till katastrofen. Det var denna tystnad som ledde till att SS-veteraner och aktiva nazister som till exempel Franz Schönhuber kunde fortsätta ett vanligt liv som respekterade medborgare ända fram till 1980-talet. Det är samma likgiltighet som nu institutionaliseras när en företrädare för ett parti som grundades av bland andra nazistveteraner, fascister och öppna rasister nu bjuder in till minnesstund för Förintelsen i Sveriges riksdag. Men vad har ett över 20 år gammalt foto på Björn Söder med allt detta att göra? kanske någon undrar. Har inte folk rätt att utvecklas och gå vidare? Söder förklarar själv i Expressen: ”Vi visar utåt att det är alla åtta partier som står bakom den här minnesstunden. Det tycker jag är viktigt med tanke på den ökande antisemitismen, inte bara i Sverige utan i hela Europa och världen.” Återigen får man gnugga sig i ögonen. Hyckleriet är uppenbarligen gränslöst. Björn Söder är själv en av dem som har bidragit till denna ökande antisemitism – och det så sent som förra året. I april 2019 prisade han Ungerns ledare Viktor Orbán och gick till attack mot den judiskättade finansmannen George Soros, som han hävdade ”drar i trådarna” i europeisk politik. Enligt forskaren Henrik Bachner är detta en av de klassiska retoriska figurer som legitimerar den antisemitiska mytbildningen om en judisk världskonspiration. ”Det är normförskjutningens mörka stig vi vandrar. Jag har sett det komma, och ändå ville jag inte tro det”, skrev Hédi Fried i DN. I en värld som tyst accepterar att en Sverigedemokrat står som värd till en minnesstund för Förintelsen kan vad som helst hända. Det är därför årets minnesdag för Förintelsens offer den 27 januari betyder mer än någonsin. Bara genom att förstå det förflutna kan vi bli medvetna om vår egen svaghet som individer inför de tidlösa manipulationstekniker som hotar att vända upp och ner på hela vårt värdesystem. Men minnesdagen kan bli en påminnelse inte bara om individens svaghet, utan också om hennes styrka och ansvar i kampen mot förskjutningen av de normer som leder åt helvete. ”Normförskjutningens mörka stig” är inte ofrånkomlig. Vi blir var och en oundgängliga. Läs fler krönikor av Björn Wiman


3 x gamla djurbekanta i ny upplaga

Summary: Pia Huss har läst tre gamla djurbekanta i nyutgåva: Ulf Nilssons och Eva Erikssons ”Älskade lilla gris”, Pelle Svanslös i ny version och katten Snurran av Eva Bergström och Annika Samuelsson.

Ulf Nilsson och Eva Eriksson (bild): ”Älskade lilla gris” Bonnier Carlsen Det handlar om den försvarslöse, som inte får plats och tycks gå ett hemskt öde till mötes men räddas, inte bara till livet utan till en fantastiskt kärleksfull tillvaro som husgris hos något människobarn. Vi minns Emils Griseknoen eller, som här, Ulf Nilssons ”Älskade lilla gris”. Magra och ämliga – Eva Erikssons illustrationer får hjärtat att svälla – tas de om hand. Kaxiga och rundnätta går de småningom vidare i livet. Allt så komiskt, knipslugt och alldeles underbart. ”Älskade lilla gris” är en saga om empati men också om det nödvändiga i att låta en älskad vän få kliva vidare ut i livet. Maria Frensborg, Åsa Rönn och Michael Rönn efter Gösta Knutssons berättelser: ”Stora boken om Pelle Svanslös” Bilder: Inger Flygare & Lovisa Lesse Bonnier Carlsen Pelle Svanslös, 80 år gammal, är aktuell både i ny bok och på bio. Och visst är det bra att Pelle och hans äventyr ständigt tycks genomgå make-overs, men faktum är att det inte är något större fel på originalutgåvan från 1939 heller. I nya ”Stora Boken om Pelle Svanslös” har dock Åsa Rönn, Michael Rönn och Maria Frensborg knådat till Pelle så att han om möjligt blivit ännu snällare och mer rekorderlig än i original. Mja… sådär lyckat kanske. Men tilläggen av dilemmasagor där katt och människomoral prövas är tankeväckande, Pelle-illustrationerna roliga och summan av kardemumman; ”Våga vara snäll!” är förstås livsviktig. Eva Bergström och Annika Samuelsson (bild): ”Snurran äter ketchup” En bok för alla Kattklösa med karaktär, det är Snurran det. En riktig liten egensinnig mjau-too-tjej som försätter tillvaron i spinn och sina luttrade föräldrar i bryderi. 2006 snurrade hon upp för första gången och sedan dess går ingen säker från skratt och igenkänning. Raden av Snurran-böcker är ren och skär pigg-upp-litteratur för barn liksom för vuxna. Snurran kryddar tillvaron även då hon, som här, faktiskt frossar vilt i både ketchup och senap. Läs fler av Pia Huss texter och fler av DN:s barnboksrecensioner


Brasilianska filmare jublar när Göteborg står upp mot Bolsonaro

Summary: Göteborgs filmfestival blir första festival i världen att välja Brasilien som tema efter att Jair Bolsonaro inledde sitt krig mot landets filmindustri. Bland annat visas succéfilmen ”Bacurau” som blivit en symbol för motståndet mot presidenten.

– Vi gör det både av hyllning till brasiliansk film och som en solidaritetshandling åt brasilianska filmskapare som har det väldigt svårt nu, säger Jonas Holmberg, festivalens konstnärlige ledare. Brasilien brukar beskrivas som ett bipolärt land. Ena dagen är det himmel. Andra dagen är det helvete. När världens femte största land styrdes av Arbetarpartiet mellan 2003 och 2016 satsade regeringen stort på att inkludera fler i landets kulturliv. Den största satsningen gjordes inom filmindustrin som via det statliga filminstitutet Ancine fick särskilda medel från en höjd skatt på mobiltelefoni- och kabel-tv-bolag till att producera film. Det tog ett tag innan satsningen gav resultat. 2011 producerades 30 filmer, men 2017 kom 158 filmer och förra året hade nästan 300 brasilianska filmer premiär. Även kvaliteten har förbättrats. Förra året vann två brasilianska filmer priser vid filmfestivalen i Cannes. Regissören Karim Aïnouz 1950-talsdrama ”The invisible life of Eurídice Gusmão” vann Un certain regard-priset i Cannes och hans kollega Kleber Mendonça Filho vann juryns pris för sin spektakulära neovästern ”Bacurau”. Det paradoxala är att just som den brasilianska filmen mår som bäst håller president Jair Bolsonaro på att montera ned landets filmindustri. Bolsonaro har sett till att filminstitutet styrs av kristna värderingar och har utsett en chef, som enligt honom, ”bär en Bibel under armen och kan recitera 200 bibelverser”. I augusti förra året ströp han ett bidrag på 165 miljoner kronor till produktion av tv-serier åt brasiliansk public service och en månad senare drog han in stödet till internationell lansering av brasilianska filmer. Bolsonaro har också uppmanat landets största företag, det statliga oljebolaget Petrobras, att inte längre sponsra brasiliansk film. Den nya politiken drabbade Rio de Janeiros internationella filmfestival som varje år i två decennier erbjudit uppemot 400 filmer under en vecka i en av världens vackraste städer. Inför förra årets festival var det in i det sista osäkert om festivalen skulle kunna äga rum. Festivalens största sponsor, Petrobras, hoppade av och arrangörerna var tvungna att lansera en crowdfundingkampanj för att festivalen skulle kunna arrangeras. För att hinna få in mer pengar sköts festivalen upp en månad och blev den minsta av alla genomförda festivaler. Filmutbudet mer än halverades och flera inbjudna regissörer kunde inte komma, eftersom det inte fanns pengar till resor. Bolsonaro har även gett sig på Brasiliens biografer. Precis innan nyår lade han in sitt veto mot en lag som Arbetarpartiets president Dilma Rousseff skapade 2012 för att modernisera landets biografer. Lagen garanterar skattebefrielser åt dem som renoverar eller bygger nya biografer på landsbygden. Göteborgs filmfestivals initiativ att göra brasiliansk film till ett tema har väckt jubel inom brasiliansk filmindustri. – Det finns en känslighet för vad som görs internationellt. Att vi väljer att stödja brasiliansk film, just när den behöver det som mest, har gjort många brasilianska regissörer glada, säger Jonas Holmberg. Till Göteborg kommer bland andra Karim Aïnouz och Juliano Dornelles, medregissör till succéfilmen ”Bacurau” som håller på att slå publikrekord i Brasilien. ”Bacurau” är en skruvad korsning av drama, science fiction, västern och splatter och har hyllats av en enig presskår. ”Vem behöver Tarantino när 'Bacurau' finns?” skrev magasinet Vice. Filmen utspelas i en fiktiv by i det torra, nordöstra Brasilien och utan att det var tänkt från början har filmen blivit en aktuell inlaga i debatten om Bolsonaro. Hans regering har infört lagar som premierar poliser som skjuter för att döda och har gett tillåtelse åt poliser att från helikopter skjuta misstänkta brottslingar som bär vapen. Det har lett till att oskyldiga personer, som burit på ett paraply, skjutits ihjäl av polisen. Det genomgående temat i ”Bacurau” är njutningen av att avrätta människor, vilket ses som en gliring mot den före detta yrkesmilitären Bolsonaro. Vid ett tillfälle försvinner även byn Bacurau från kartan, vilket ses av Bolsonaros motståndare som förtäckt kritik mot att Brasilien isolerats internationellt efter att Bolsonaro inte ville släcka bränderna i Amazonas. Vid en kollektiv begravning i byn läses två namn upp – ”Mariza Letícia” och ”Marielle”. Namnen anses vara en hyllning av Marisa Letícia, den före detta presidenten Lula da Silvas avlidna fru, och den svarta, lesbiska människorättsaktivisten Marielle Franco som misstänks ha mördats av Bolsonaros granne under 2018. Regissörernas tanke med ”Bacurau”, vars arbete pågått i tio år, var att göra en film om framtiden. I stället hann verkligheten i kapp. Att gå och se ”Bacurau” har i dag blivit ett sätt att visa sitt missnöje mot Bolsonaros politik. I förra veckan åsidosatte en brasiliansk domare landets yttrandefrihet och förbjöd strömningstjänsten Netflix att visa satirgruppen Porta dos Fundos årliga julfilm, eftersom den framställde Jesus som homosexuell. Först när ordföranden i Högsta domstolen förklarade att satiren inte hotar kristna värderingar tilläts den åter att visas. Brasilianskt tema på filmfestivalen i Göteborg Festivalen bjuder in fem brasilianska regissörer och visar femton brasilianska filmer, däribland ”Bacurau” som ännu inte fått svensk distribution. För fullständigt program se: www.goteborgfilmfestival.se Under 1960-talet blev brasiliansk film världskänd på grund av den så kallade filmvågen cinema novo som skapade intellektuella filmer som skildrade Brasiliens sociala orättvisor. En av de främsta filmerna var ”Antonio das Mortes” från 1969 av filmlegenden Glauber Rocha. Läs mer: Brasiliens högsta domstol friar Netflixsatir om Jesus Brasiliansk komedigrupp bakom Jesussatir attackerad på julafton Jair Bolsonaro avskedar filmchef – vill satsa på mer ”kristna värderingar”


Mange Schmidts manipulerade låt försvunnen från Spotify

Summary: Artisten Mange Schmidt köpte 100.000 strömningar till en av sina låtar på Spotify. På torsdagen berättade han om testet öppet – och nu har låten tagits bort från musiktjänsten.

På torsdagen rapporterade DN om det experiment som den svenske artisten Mange Schmidt gjort under januari. Han har genom en internettjänst köpt 100.000 lyssningar till sin låt ”In the ghötto” på Spotify, som därigenom seglade upp som hans mest populära på plattformen. Avsikten var enligt Mange Schmidt att se om Spotify upptäckte fusket och att visa hur lätt det är att använda metoden för att dopa sina lyssningssiffror. Under perioden för testet fick artisten inte över huvud taget några indikationer på att någon hade noterat oegentligheterna. På fredagens morgon var dock låten ”In the ghötto” försvunnen från Spotify. Mange Schmidt har publicerat ett inlägg på Instagram där det står att låten inte längre är tillgänglig. Han skriver ”Har Spotify vaknat???”, och frågar om fler användare har märkt att låten inte går att spela. – Sakta men säkert verkar de ha stängt av låten för fler och fler. Jag har inte hört någonting från dem ännu, men jag hoppas att de hör av sig. Jag hjälper dem gärna och efterlyser deras närvaro, säger Mange Schmidt i en kommentar till DN på fredagen. Spotify har inte ställt upp på någon intervju med händelsen kring Mange Schmidts låt och det är inte känt om det är bolaget som agerat för att radera låten. I en kommentar till DN skrev bolaget på torsdagen: ”När vi identifierar eller blir uppmärksammade på otillåten aktivitet vidtar vi åtgärder som kan inkludera borttagning av streams, innehållande av royalties och åtgärder för att motverka effekten på placeringar på våra topplistor.” Mange Schmidts experiment gav inte bara utslag på de rena Spotifysiffrorna. Musikbranschforskaren Daniel Johansson kunde på torsdagen visa att artisten även nått toppskiktet på en ofta använd list för att hålla koll på vilka artister som har en starkt uppåtgående trend, i bland annat månatliga lyssningar. – De senaste 30 dagarna har det skett en 24-procentig ökning i antalet månatliga lyssnare på honom. När jag nyligen visade upp trendfunktionen i det här verktyget för branschpersoner reagerade alla likadant när de såg Mange Schmidt: ”Men han har ju inte släppt något?”, berättade Daniel Johansson. Läs mer: Svensk artist berättar: Så köpte jag 100.000 strömningar på Spotify Forskare om köpta strömningar: ”Allmänheten kan tro att systemet är riggat” Köpta strömningar ett hot mot musikbranschen


Säverman: Pizza tack – och mycket pommes frites

Summary: Kåseri. I min ungdom vande vi oss vid att allt var billigare i andra länder, i synnerhet Italien. Pizza för en krona, spagetti för två, piccata för tre.

Det var på Capri, den omsusade ön i Neapelbukten. I en kombinerad vin-, chark- och ostbutik stod folk i kö för att köpa pizza. Pizzorna var av det gängse slaget - capricciosa, vesuvio, cacciatore etc. Men till skillnad från överallt annars i världen där jag varit – och det vill inte säga mycket – så ville alla kunder ha ett lass pommes frites på pizzan. Pizza med pommes. Där ligger Sverige i lä. Tror man. I Sverige erbjuds man kebabpizza med pommes. Och bea. Där ligger Capri i lä. I min ungdom vande vi oss vid att allt var billigare i andra länder, i synnerhet Italien. Pizza för en krona, spagetti för två, piccata för tre. Nu har det blivit lika dyrt där som här. En italiensk middag består av fyra delar, antipasto för 250, primo piatto för 250, secondo piatto för 250, frutta e dolci för 250, summa tusen riksdaleros – plus vin, öl, vatten, kaffe, konjak, likörer och servettavgifter. Men vid årets matfestival kostade motsvarande kvartett bara 80 kronor allt som allt, inklusive rundvandring i gåsmarsch genom den lilla stadens gamla gränder med fyra utsökta matstationer utplacerade. Man blev minst lika proppmätt och man behövde inte vänta på maten, bara följa med strömmen. ”Trampa själv”, löd bildtexten i min barndom till en skämtteckning av en skräckslagen fotsvettig svensk turist som erbjöds vara med och göra vin vid Medelhavet. ”Nu ska vi skörda vinet i da’, plocka det ner och trampa det bra …”. Vi fick vara med och plocka druvor i trädgården på Axel Munthes San Michele. Vi behövde inte trampa druvorna. De pressades med en uråldrig mekanisk press och sattes sedan att jäsa under fyrtio dagar. Det blev kanske inget bra vin, men vin blev det likafullt. Som det blivit i alla tider. Den vittberömda trädgården ligger så högt att man inte känner lukten av vare sig pizza eller pommes frites. Gatan nedanför bär Munthes namn och har numreringen 14, 2, 18, 6, 8, 24, lika gåtfull som sfinxen som Munthe lär ha smugglat med sig från Egypten och som vaktar hans trädgård.


Filmpremiärer ställs in på grund av coronaviruset

Summary: Kinesiska myndigheters beslut att ställa in allt större nyårsfirande har stor påverkan på den kinesiska filmindustrin. Flera stora premiärer planerade till helgen har ställts in, rapporterar Variety.

Beredskapen i Kina är hög efter eskalerad spridning av det nya Corona-viruset de senaste dagarna. Hittills har 17 personer dött och på torsdagen kom rapporter om att myndigheter i Peking beslutat att ställa in allt större nyårsfirande för att hejda smittspridningen. Det beslutet får nu stor påverkan på den kinesiska filmindustrin, rapporterar Variety. Minst sju filmpremiärer som var planerade i helgen har ställts in, skriver bolagen bakom filmerna i ett uttalande. Folkhälsa nämns som ett skäl till beslutet och man ber bland annat biografer om ursäkt. Sammanlagt, skriver Variety, förväntades filmerna dra in cirka en miljard dollar under det kinesiska nyåret, som vanligtvis är den helg under året som lockar flest biobesökare. Även internationella biobesökare påverkas eftersom distributörer i andra länder tvingas ställa in sina premiärer i enlighet med beslutet från Kina. Enligt kinesiska bestämmelser ska filmer som producerats i Kina inte visas utanför landet innan de haft inhemsk premiär. Vidare vill rättighetsinnehavare inte att premiären i Kina föregås av internationella visningar eftersom det ökar risken för piratkopiering, skriver Variety. Några av de filmer som nu inte visas är ”Detective Chinatown 3” och ”Vanguard” med Jackie Chan, som spelat i många Hollywood-producerade filmer, i en av rollerna. Läs också: Amina Manzoor: Viktigt ta reda på hur smittsamt viruset är


Po Tidholm: Det är jag och norrmännen som älskar Oscar Danielson

Summary: Även om Oscar Danielson aldrig har nått den svenska publiken så sluter Sveriges bästa musiker upp så fort han vill spela in. Och i Norge är han stor.

En gång för länge sen försökte jag få det norska popbandet deLillos att slå i Sverige. Jag åkte hela vägen till Oslo och träffade dem, men trots stort utrymme i tidningen hände inget. Det är mycket möjligt att jag överskattade Dagens Nyheters genomslagskraft, men nästan mer troligt är att Norge har helt andra smakpreferenser när det gäller popmusik. Till exempel tycks de älska Oscar Danielson. Han har gett ut sju album, tre romaner och några barnskivor men är trots detta rätt okänd hemma i Sverige. När han om ett par veckor ger sig ut på turné, föranledd av nya skivan ”Det här kan bli året som jag faller” (Sif Recordings) spelar han på trettio ställen i Norge och Danmark men bara i tre svenska orter: Örebro, Luleå och i en källare i Vasastan. Kanske är han för mysig, för välljudande och tajt, kanske lite för rolig. Humor och popmusik i kombination har sällan funkat i Sverige, men Altaposten älskar honom och rapporterar att han under sin senaste utsålda spelning i Nordnorge var ”lunefull” och ”fikk fram godstemningen”. Konserten var som helhet en ”mental messasje”. Jag har försökt hjälpa Oscar Danielson i karriären också. Vid sidan av att berätta hur bra skivorna är har jag också försökt introducera honom som ett smalare och snäppet mer kvalitativt alternativ till de superfolkliga Bo Kaspers Orkester. Men det har uppenbarligen inte hänt någonting med hans inhemska karriär för det. Han står och stampar, och marknadsför sin nya skiva som ”eventuellt min sista”. Jag tror inte man ska ta det på allvar. För han är trots sin brist på kommersiell framgång rätt privilegierad. Varje gång han vill spela in sluter landets bästa musiker upp, bland många andra steelgitarristen från Tonbruket och trummisen från Amason. Per ”Texas” Johansson spelar lite saxofon och Sara Isaksson, som egentligen slutat sjunga, kommer såklart. Det är en riktigt fin skiva han gjort, men det har jag å andra sidan tyckt om alla han gjort hittills. Det är jag och norrmännen.  Läs fler musiktexter av Po Tidholm, till exempel om när Lasse Stefanz plötsligt ska spela för sittande publik.


Martin Aagård får fortsätta på Aftonbladet Kultur

Summary: Aftonbladets tidigare biträdande kulturchef Martin Aagård får fortsätta på kulturredaktionen tills vidare – men i en annan roll än tidigare. – Vi ska rekrytera en ny biträdande kulturchef, skriver kulturchef Karin Pettersson till DN.

I torsdags uppgav Aftonbladets biträdande kulturchef Martin Aagård att han fått sparken från kulturredaktionen. Orsaken var enligt Martin Aaagård att den tillträdande, nya kulturchefen Karin Pettersson ville rekrytera en ny biträdande kulturchef. – Hon tycker att redaktionen är för homogen och har jobbat ihop för länge. Hon vill rekrytera en yngre person med ett annat nätverk, och hon tycker att hennes och min profil är alldeles för lika varandra. Det är vad hon har sagt till mig, sa Martin Aagård till DN. Karin Pettersson ville inte kommentera uppgifterna. – Jag håller på att fundera över hur redaktionen ska fungera och vem som ska göra vad, sa hon till DN, med hänvisning till att hon skulle börja först på måndag. I torsdags eftermiddag förra veckan skulle Martin Aagård ha ett möte med chefredaktör Lena K Samuelsson om sin framtid på tidningen. Vad som blev sagt är inte känt, men enligt uppgifter till DN spelade facket en roll i den fortsatta processen. Nu har Karin Pettersson tillträtt, och Martin Aagård är kvar. I dagens pappersutgåva av Aftonbladet kan läsarna ta del av en kulturartikel han skrivit om försvarsminister Peter Hultqvists roll som ledarskribent. I ett mejl till DN bekräftar Karin Pettersson att Martin Aagård får fortsätta på kulturredaktionen och att det är en permanent lösning. Vilken roll han får är än så länge oklart. Planerna på att tillsätta en ny biträdande kulturchef kvarstår: ”Jag kan bekräfta att Martin A aldrig lämnat kulturredaktionen, att han blir kvar på kulturen, och att vi ska rekrytera en ny biträdande kulturchef”, skriver Karin Pettersson. Också Martin Aagård bekräftar uppgifterna om att han får vara kvar på kulturredaktionen tills vidare, i ett sms till DN. DN har även sökt Lena K Samuelsson och Aftonbladets fackordförande Johan Stambro. Läs mer: Aftonbladets biträdande kulturchef: ”Jag har fått sparken från kulturredaktionen” Karin Pettersson ny kulturchef på Aftonbladet Åsa Linderborg slutar som kulturchef på Aftonbladet


Summary: Han har varit chef på Göteborgsoperan och Kungliga baletten, och kommer senast från Berlins statsbalett. Nu står det klart att Johannes Öhman blir ny chef för Dansens hus i Stockholm.

Det blir tvära kast för den 52-årige balettchefen, som kommer att byta Berlin mot Stockholm. Från den 1 januari 2021 blir Johannes Öhman chef för Dansens hus, landets största gästspelsscen för dansare. – Livet är kort och jag tror att jag för tillfället är klar med den typen av jobb som jag har haft i Tyskland. Det finns en fara i att börja upprepa sig, säger han. Sedan augusti 2018 har Johannes Öhman varit chef på Berlins statsbalett, men snart är det alltså slut med det. I bagaget har han med sig erfarenheter av att jobba i en annorlunda arbetsplatskultur. – Jag har blivit mindre ängslig för vad folk tycker och tänker. I Berlin är det väldigt hierarkiskt, en konflikt kan gå från 0 till 100 och det blir ganska turbulent. Det har gjort att jag har fått mer skinn på näsan. I Sverige är det tvärtom, man kan ha fem möten trots att alla redan vet vad beslutet kommer att bli. Han är kritisk mot att dansen inte värderas högre av svenska kulturpolitiker och menar att dans som kulturform har hamnat i skymundan. – Här i Sverige är dansen långt ner i hackordningen. Dansens existens måste alltid rättfärdigas. I Tyskland finns det en större publik och där har dansen en mer självklar plats. Det är en stor skillnad. För mig kommer det att bli en omställning. Utöver de kulturella skillnaderna är Dansens hus till skillnad från statsbaletten en gästspelsscen utan fast dansensemble. – Det ska bli ganska skönt, faktiskt. Jag älskar att jobba med dansare, det är mitt skrå. Men det är också väldigt tidskrävande. Jag tror att det är ett perfekt läge för mig att gå in på rakare ”curatoriskt” arbete. Den administrativa delen av arbetet är större än vad många tror. Johannes Öhman känner inte att han tar ett steg nedåt när han nu byter statsbaletten i Berlin mot Dansens hus. – Absolut inte, tvärtom. Det är två helt olika jobb, det är äpplen och päron. Det går inte att jämföra. Det enda som är likt är det administrativa arbetet. Det är nog det som blir min biljett in, säger Johannes Öhman och skrattar. När Johannes Öhman tillträder som chef firar Dansens hus 30 år i sin nuvarande lokal, och om några år ser han gärna att just hans scen blir det självklara valet för artister och premiärföreställningar. För att nå dit förhåller han sig ödmjuk inför verksamhetens historia, och vill fortsätta att jobba med både bredd och spets. – Det har visats otroligt mycket bra dans på Dansens hus, såväl nationell som internationell. Jag är ödmjuk inför alla mina företrädare som har gjort jättebra jobb på olika sätt. Det gäller att förvalta det och att attrahera en publik. Det kan ta lång tid, särskilt när man introducerar nya koreografer och grupper. Det är en utmaning, men jag är inte orolig. Johannes Öhman ersätter Annelie Gardell, som vid årsskiftet lämnade Dansens hus efter sex år som teaterchef. Från den 1 mars ansvarar Johannes Öhman för det konstnärliga ledarskapet och programläggningen, och den 1 januari 2021 tillträder han som teaterchef fullt ut. Johannes Öhman Ålder: 52 Född: Stockholm Bor: Berlin Bakgrund: Skolad i Kungliga Svenska Balettskolan och mångårig balettchef Aktuell: Som ny chef för Dansens hus Läs mer: Annelie Gardell slutar på Dansens Hus DN gratulerar: Johannes Öhman Johannes Öhman ny konstnärlig chef på Staatsballett Berlin


Helena Lindblad: Så slappt av Amanda Lind att man baxnar

Summary: Kulturministern Amanda Lind gästade Guldbaggegalan – utan att ha sett en enda av de nominerade svenska filmerna. Ingen vidare uppmuntran för en krisande bransch.

I måndags kväll gästade en guldigt festklädd Amanda Lind Guldbaggegalan på Cirkus i Stockholm. Kulturministern hann knappt lämna röda mattan innan hon glatt erkände i Expressen-tv att hon inte sett en enda av de filmer som nominerats, däribland ”And then we danced”, ”Quick”, ”438 dagar”, ”Britt-Marie var här” med flera. Alltså, den som är ytterst ansvarig för den statliga svenska filmpolitiken hade alltså inte bemödat sig om att se någon av de svenska filmer som var föremål för kvällens firande. Så slappt att man baxnar. Miljöpartisten Lind hade inte ens sett ”Aniara” – den Harry Martinson-baserade rymddystopin som handlar om flykten från en döende jord. ”Det är ... för att jag har varit gravid och fött barn under året som gått, så jag har inte gått på bio. Många av de här filmerna går inte att hitta än förutom om man går på bio”, löd hennes lama motivering. Okej, hon hade sett ”blockbusters” med sina barn, vilket kanske var mer information än nöden krävde just på Guldbaggegalan. Kulturministern pratade sedan svävande om att ”det finns många olika sätt att konsumera svensk film”. Precis! Många av de nominerade filmerna har funnits tillgängliga på olika strömningsplattformar i god tid före galan. Dessutom lär en kulturminister bara behöva knäppa med fingrarna för att få länkar till de senaste svenska filmerna. Svensk film lämnar ett tufft år bakom sig med ett rekordstort publiktapp. Att inte ens vår kulturminister väljer svensk film måste ses som en riktig käftsmäll på en bransch som redan ligger ner. Läs mer: ”And then we danced” och ”Aniara” största vinnarna på Guldbaggegalan Helena Lindblad: ”Aniara” är den film som bäst fångar upp vår undergångskänsla


Magnifik, sublim och bjussig Schubert på Konserthuset

Summary: Dirigenten Alan Gilbert spelar både violin och viola i Konserthuset och hans hustru Kajsa William-Olsson cello. Konsertens höjdpunkt är ändå Schuberts stråkkvintett, skriver DN:s Nicholas Ringskog Ferrada-Noli.

Alan Gilbert är inte bara före detta chefsdirigent (numera hedersdirigent) för Kungliga Filharmonikerna, nytillträdd chefsdirigent för Elbphilharmonie-orkestern i Hamburg och Kungliga Operans nya musikchef. Han är också violinist, violast, make och pappa. När han mellansnackar under denna utsålda kammarkonsert skjuter han in ett par ord till sina barn i publiken, och hans fru, cellisten Kajsa William-Olsson, är en av konsertens sex musiker. New York-sonen Gilbert säger att Stockholm är hans ”musikaliska hem” och att han älskar att spela med filharmonikerna. Att höra honom göra det som violast i kammarsättning, i stället för dirigent över ett hav av musiker, är roligt. Att se honom musicera ihop med sin fru är rörande. Kammarmusikens stora löfte, känslan av intimitet, infrias här. Musikernas blickar och leenden är fyllda med värme. Mozarts sjätte pianotrio blir en perfekt förrätt, en avslappnad bagatell som får den soliga dagen att kännas som en sommardag. Den följs av Kaija Saariahos ”Je sens un deuxième cœur” från 2003, ett av de starkaste kammarmusikverken jag har hört från 2000-talet. Denna trio är fritt inspirerad av tonsättarens egen opera ”Adriana mater” och en vidareutveckling av dess teman: moderskap, traumatiska familjeband, våldsutbrott och medlidande. De fem satserna kontrasterar häftigt mot varandra och är alla föredömligt korta, som fem stämplar med varsin sinnesstämning. I den vackra finalsatsen framstår William-Olssons cello som den havande kvinnans hjärta och Gilberts viola som barnets. Konsertens höjdpunkt är ändå Schuberts stråkkvintett, komponerad 1828, några månader innan den melankoliska mästaren dog, endast 31 år gammal. ”Kanske den bästa musik som någonsin har skrivits” säger Alan Gilbert. Normen bland stråkkvintetter är en stråkkvartettsättning med en extra viola, men Schubert valde i stället en extra cello. Och verkets två cellor blir som händer eller armar som omsluter lyssnaren i en tung trygghet. Öppningssatsen är magnifik, den långsamma andra satsen är sublim (violinisten Joakim Svenheden spelar fantastiskt här), den tredje satsen är ett ovanligt bjussigt scherzo som känns som en inverterad version av den andra satsen (formen är hetsig-inåtvänd-hetsig i stället för stillsam-våldsam-stillsam) och finalsatsen är gripande genom att musiken håller modet uppe trots att en kuslig trötthet dämpar entusiasmen – men alldeles i slutet exploderar ändå det energiska och bestämda. Livet vinner. Läs fler texter av Nicholas Ringskog Ferrada-Noli och fler av DN:s konsertrecensioner


Trippar och sex som inte lyfter

Summary: I Sofia Stenströms ”Magic love pixie” är huvudpersonen både tjej, sexig och dräggig. Hon präglas av barndomen – och vill frigöra sig från en man. Men romanen lyfter inte riktigt.

Roman Sofia Stenström ”Magic love pixie” Norstedts, 239 sidor När Sydsvenskan nyligen publicerade ett reportage om kvinnor som skriver om sex sade författaren Sofia Rönnow Pessah, aktuell med debutromanen ”Männen i mitt liv”: ”Tjejer som är både sexiga och dräggiga får sällan vara huvudpersoner.” Är det verkligen sant? Jag tycker knappt att jag läser något annat. De senaste åren har en lång rad svenska kvinnliga författare med varierande resultat valt att gestalta just sina kvinnliga romanfigurers sexliv, ofta på ett avtrubbat, smutsigt, liksom degenererat sätt, med ett plågsamt avstånd mellan dem och deras älskare. I Sofia Stenströms ”Magic love pixie” är huvudpersonen i vilket fall helt klart både tjej, sexig och dräggig. Sofia Stenström har tidigare gett ut diktsamlingarna ”Venus vanish” och ”Klockan ciao”. I centrum för hennes romandebut ”Magic lovie pixie” står den unga kvinnan Nadja, vars mamma nyligen har gått bort. Relationen till mamman har varit symbiotisk, intensivt sinnlig, ända sedan födseln: ”Om jag dör vill jag återfödas som ditt barn, jag vill ligga i din ljuvliga mage som du gjort i min”, säger hon till barnet Nadja. Och Nadja tar det till sig. Hennes dagar präglas av ett sökande efter den mor hon förlorat, sorgen gestaltas i romanen av en sorts förvrängd tidsuppfattning – minnena av modern, barndomen, samhörigheten är omöjliga att skilja från det som händer i hennes nu. Andevärlden är ständigt närvarande i Nadjas liv, och boken består av två delar – i den första, ”Åkallan”, söker hon och finner under ett drogrus en äldre man som liknar mamman, samma blonda hårsvall, samma köttiga läppar. Hon kallar honom demonen eftersom han vägrar berätta sitt namn. De inleder en gränslös sexuell relation, hemlig för omvärlden i allmänhet och Nadjas bästa vän Angelica i synnerhet. Vännernas knarkiga saccosäckstillvaro utmanas av demonens prydliga klädstil och fina restauranger. Han vinner. Den andra delen, ”Utdrivning”, är just det – en utdragen kamp för att göra sig fri från honom. (Och genom det bli fri också från modern? Kanske snarare tvärtom.) För demonen är, föga förvånande för läsaren, just demonisk. Ingen förvåning registreras i mig när hans omsorg förbyts i kontrollbehov, när han går över de få gränser hon tillåter sig att ha, och när Nadja hittar barnpornografi i hans dator blir det hela alltför övertydligt. Han är ond, bara ond – så oväntat av honom! Frågorna som romanen inledningsvis verkar ställa – kan man bota sorgen efter en med en annan? vad är det man söker i en älskare? blir man ohjälpligen som, eller kanske ohjälpligen ihop med, sin förälder? – får inga svar. Det fysiska, gurleska, liksom fräcka språket tar över och distraherar, jag tvingas sluta ögonen när analsex beskrivs som ett möte mellan en ”sjögurka” och en ”rubin”. ”Magic love pixie” är det namn Nadja ger sig själv när hon går på sexklubb, och sedermera det internetalias hon använder för att avslöja sin demons dolda dejtingsajtsanvändande. Det är menat att föra tankarna till ”manic pixie dream girl”, det lite uttjatade begreppet för en mansförlösande hoppetossa på film, fast man är ju ”hellre magisk än manisk”, som det konstateras. Men trots alla andar, alla reinkarnationer och alla syratrippar uppstår aldrig någon magi. Läs fler texter av Greta Thurfjell och fler av DN:s bokrecensioner


Hedda Stiernstedt och Daniel Hallberg prisades för årets bäst klädda

Summary: Hedda Stiernstedt och Daniel Hallberg utsågs till årets bäst klädda kvinna respektive man på helgens Ellegala i Stockholm. Prisades gjordes även designerparet Elin Kling och Karl Lindman för klädmärket Totême.

Ellegalan har funnits sedan 1986 och är Sveriges största modepris. På helgens gala på Grand Hotel i Stockholm delades totalt fjorton priser ut i olika kategorier. Bland annat prisades skådespelaren Hedda Stiernstedt, från SVT:s ”Vår tid är nu”, för årets bäst klädda kvinna. Juryns motivering löd: ”Vi ser henne gärna i vintage. Men hon kan även konsten att bära upp samtidens mest avancerade modekreationer. Hennes tid är utan tvekan nu!” Årets bäst klädda man blev komikern Daniel Hallberg med motiveringen: ”Med en personlig mix av olika stilar skapar en modern look som inspirerar”. Konferencier var programledaren och komikern Karin ”Kakan” Hermansson som lett galan flera gånger tidigare. Årets designer blev Elin Kling och Karl Lindman som tillsammans driver klädmärket Totême. Priset för årets influencer gick till programledaren Brita Zackari och kulturjournalisten Parisa Amiri som driver en podd tillsammans. Läs mer: Hedda Stiernstedt: Jag har redan nu fått leva ut min åldersnoja  Alla vinnarna på Ellegalan 2020. Årets bäst klädda kvinna: Hedda Stiernstedt Årets bäst klädda man: Daniel Hallberg Årets hederspris: Acne Studios Årets designer: Elin Kling och Karl Lindman på Totême Årets accessoardesigner: Susan Szatmáry Årets blickfång: Modekreatören Frida Jonsvens i samarbete med Glada Hudik-teatern Årets stylist: Anna Fernandez Årets fotograf: Angelina Bergenwall Årets beauty: Hårstylisten Sainabou Chune Årets modell: Ursula Wångander Årets influencer: Parisa Amiri och Brita Zackari Årets look: Imane Asry med instagramkontot Fashion with faith Årets nykomling: Amanda Borgfors Mészáros Årets H&M och ELLE Conscious Award: Vividye


Utspel mot SD i tacktal på P3 Guld väckte ilska

Summary: En av de artister som fick pris på P3 Gulds direktsända gala i helgen använde sitt tacktal för att kritisera Sverigedemokraternas partiledare Jimmie Åkesson. Uttalandet väckte stor ilska i sociala medier. SD:s presschef tonar dock ner händelsen och berömmer programledaren för snabbt agerande.

Under lördagens direktsända gala i Göteborg fick Malmöbandet Arre! Arre! pris i kategorin Årets rock/metal. I tacktalet uppmärksammade en av medlemmarna bland annat alla som ”gömmer flyktingar, alla som sliter inom vården, alla som jobbar på kvinnojourer” och avslutade med en känga till Sverigedemokraternas partiledare: ”Tack alla som röstar rött. Fuck Jimmie!”. Efteråt tog programledaren Kodjo Akolor avstånd från uttalandet enligt Sveriges radios riktlinjer om opartiskhet, men det har ändå väckt stor ilska i sociala medier, rapporterar Sveriges radio. Flera uppmärksammade att det inte var någon tillfällighet att uttalandet gjordes i ett public service-program. Bland annat reagerade SD:s rättspolitiske talesperson Adam Marttinen i ett inlägg på Twitter: ”Lagbrott, hat mot oliktänkande påhejat med musik och applåder. Inte speciellt vackert”, skrev Marttinen. Emil Moghaddam, distriktsordförande i KDU Södra Älvsborg, beskrev händelsen som ”vidrig” i ett inlägg. Sverigedemokraternas presschef Henrik Gustafsson tar dock händelsen med ro: – Jag upplevde det som att man från programledarnas sida var tämligen snabbt på och förklarade att det här var inget man stod bakom, utan det här var den enskilda artistens egen kommentar och eget initiativ att uttrycka sig på det sättet, säger han till SR. Programledaren Kodjo Akolor får även beröm från producenten för P3 Guld, Liv Ungermark, som i övrigt beklagar händelsen: – P3 Guldgalan vill ju hylla det gångna årets bästa musik och ingenting annat. Vi tycker det är jättetråkigt att man använder P3 Guld för egna syften, vilket faktiskt skedde i det här fallet, säger hon till SR. DN har sökt bandet som meddelar att de inte vill lämna någon kommentar. Läs mer: Här är alla vinnarna från helgens P3 Guld


Phoenix och Zellweger SAG:s vinnare

Summary: Joaquin Phoenix och Renée Zellweger var de stora vinnarna i årets Screen Actors Guild awards. Men även Brad Pitt och Jennifer Aniston vann priser för sina rollprestationer. Och mitt i galaglittret och glamouren fick även president Donald Trump sig en känga.

Den sydkoreanska filmen ”Parasite” är den första filmen på sitt eget hemspråk som vinner det prestigefyllda priset Ensemble i film på årets Screen Actors Guild awards, SAG, där främst skådespelare väljer vinnarna. Men de stora vinnarna på galan var Renée Zellweger, som fick pris för bästa kvinnliga huvudroll i film för sin tolkning av Judy Garland samt Joaquin Phoenix, för bästa manliga huvudroll i filmen ”Joker” där han porträtterar livsödet för Batmans ständige ärkefiende, en roll som redan gett honom flera priser, bland annat en Golden Globe. – Jag axlar manteln efter min favoritskådespelare, Heath Ledger, sade Joachim Phoenix i sitt tacktal. Ledger, som avled av en överdos 2008, 29 år gammal, vann en postum Oscar 2009 för sin roll som Jokern. Prisregn har det även varit över Zellweger för hennes roll som den amerikanska sångerskan och skådespelerskan Judy Garland, något även hon kammade hem en Golden Globe för. I sitt tacktal tackade hon Garland, som avled 1969: – Judy Garland, ikväll tänker vi på dig, 50 år senare. Brad Pitt har också fått flera priser för sin roll i ”Once upon a time in Hollywood”. På SAG kammade han hem priset för bästa manliga biroll, något som skådespelaren planerar att dra nytta av i sitt liv som singel. – Jag måste lägga till det här på min Tinder-profil, skämtade stjärnan i sitt tal. Helena Bonham Carter passade på att ge sitt stöd till prins Harry och Meghan efter senaste veckornas tumult i det brittiska kungahuset. – Det kommer att bli väldigt intressant att se vad de gör härnäst. De har världen för sina fötter, och nu har de sitt öde i egna händer. Jag önskar dem lycka till, säger Bonham Carter enligt People. Bonham Carter tog emot priset för bästa ensemble i en dramaserie för ”The Crown”. Även Robert De Niro passade på att uttrycka sin personliga åsikt när han fick motta hederspris för sin livslånga gärning. I sitt tacktal gav han president Trump hård kritik. – Det finns rätt och det finns fel och det finns sunt förnuft och det finns maktmissbruk och som medborgare har jag lika mycket rätt som någon annan att säga min åsikt. Och om jag har en större röst på grund av min situation, kommer jag att använda den när jag ser ett uppenbart maktmissbruk. Och det är allt jag ska säga om det ikväll, sa Robert De Niro.


Ingen Greta utan Pippi och Bamse

Summary: Den 17-åriga aktivisten Greta Thunberg har på bara ett och ett halvt år fått en hel värld att diskutera klimatförändringarna. Är det en slump att hon kommer från Sverige? Nej, skriver Elisabeth Åsbrink, hon förkroppsligar den svenska idén om att barn är kompetenta som präglat hela 1900-talet – från Ellen Key till Bamse.

Är det en tillfällighet att Greta Thunberg är svensk? Det är en fråga som jag har fått av en rad internationella medier det senaste året, från den franska nyhetsbyrån AFP, The New York Post och Australiens public service. Det är uppenbart att världen försöker förstå denna unga människa som hytter med fingret åt världens allra mäktigaste makthavare och, uppfylld av moralisk indignation, undrar hur de vågar riskera världens framtid. How dare you? Hon, som på bara ett år gick från att vara en trumpen skolstrejkare till att bli Greta med hela världen, samplad av Fat Boy Slim, roastad av Ricky Gervais och förminskad på Twitter av Amerikas president Trump. Det är en tankeväckande fråga: Skulle Greta Thunberg kunna ha varit en italiensk sjuttonåring, en tysk eller en norsk? Jag tror inte det. Svenskheten är i själva verket en av Greta Thunbergs grundförutsättningar. Hon befinner sig på samma lag som barnboksförfattaren Astrid Lindgren, seriefiguren Bamse och statsminister Olof Palme. Och för den som tycker resonemanget låter märkligt kan jag bara lägga till Ellen Key. Greta Thunbergs persona utgår från idéer och ideal som formulerades av den svenska författaren, pedagogen och kvinnosaksideologen, framför allt i boken ”Barnets århundrade” som gavs ut 1900. Det hela hänger samman och blir med tiden genomsvenskt. Även om Ellen Key, som föddes 1849, levde under privilegierade förhållanden med välutbildade föräldrar, var hennes uppväxt hård. Framför allt utsattes hennes tre bröder för våldsamma bestraffningar som ledde till falska bekännelser och som skapade bitterhet och bristande förtroende mellan föräldrar och barn. Som vuxen blev hon en motsägelsefull politisk aktivist – hon stod på liberal grund men solidariserade sig med arbetarrörelsen och socialismen. Hon stred för kvinnors rösträtt och rätt till förvärvsarbete samtidigt som hon hävdade kvinnans särart som bärare av moderlighet och menade att kvinnans plats var i hemmet, ansvarig för barnens uppfostran. ”Barnets århundrade” översattes till 26 språk och hon blev i ett slag känd i världen på samma sätt som August Strindberg och Selma Lagerlöf. I boken framför hon dels argument för Darwins ”naturliga urval” och att vissa ”människotyper” inte borde tillåtas fortplanta sig, dels kritiserar hon skoningslöst dåtidens auktoritära uppfostran, skola och undervisning. Kroppsstraff och aga gjorde ”den fege mer feg, den trotsige mer trotsig, den hårde mer hård”. Uppfostran ska i stället stärka individualiteten och det fria växandet, ansåg hon. Det var chockerande radikalt i en tid där barn ansågs bära på en arvssynd som skulle bekämpas med slag och straff. Men barnet har ”skyldigheter och rättigheter lika orubbliga som de äldres”. Barnet ska respekteras samt lära sig att respektera andra. Med hänvisning till den franske filosofen Jean-Jacques Rousseau hävdade Ellen Key att uppfostrans största hemlighet är att undvika uppfostran: ”Endast en hundradel av föräldrarnas nuvarande möda borde brukas för att ingripa i barnets liv; de nittionio hundradelarna borde användas för att omärkligt leda utan att ingripa; för att verka som osynlig försyn, genom vilken barnen erhålla vissa oumbärliga erfarenheter, över vilka de sedan få göra sina egna slutsatser.” Barn ska stödjas när de utforskar världen och därefter tillåtas dra sina egna slutsatser, alltså. Ord som man önskar att många av dagens föräldrar hade broderade i korsstygn ovanför spjälsängen. Den som tänker så, tar människors åsikter på allvar vare sig de uttrycks av en 7-åring, en 17-åring eller någon som är 57. En av dem som influerades av Ellen Keys tankar var den polske barnläkaren Janusz Korczak. I böckerna ”Hur man älskar ett barn” och ”Barnets rätt till respekt” formulerade han grunden till de fem principer för barnens skydd och välfärd som Nationernas förbund antog 1924 och som sedan utvecklades till FN:s barnkonvention. (Under nazisternas ockupation drev han ett barnhem för judiska föräldralösa barn i Warszawas getto. Han mördades när han, trots möjlighet att undkomma, valde att följa barnen till dödslägret Treblinka.) En annan som inspirerades var den italienska barnläkaren Maria Montessori. I likhet med Key önskade hon att nya, jagstarka människor skulle utvecklas och att barn skulle leva i en miljö som var så fri som möjligt från vuxen dominans. Japp, det låter precis som Pippi Långstrump – och det är ingen tillfällighet. Jag återkommer till det. Men även om Keys idéer fick spridning i en stor del av världen, var det hemlandet Sverige som kom att bli impregnerat av hennes ideal om barnet som ska betraktas som en individ, likvärdig de vuxna. När systrarna Moberg öppnade landets första förskola 1904 i Norrköping inspirerades de av tanken på att barnet skulle utbildas och uppfostras för sin egen skull, inte för att kuvas. Deras motto slog an en ton som skulle klinga långt in i framtidens svenska barnträdgårdar, daghem och förskolor: ”Det barn som leker mycket och ihärdigt, blir säkert också en duglig människa.” Såväl författaren Elsa Beskow som kompositören Alice Tegnér influerades av Key och arbetade för barns rätt till en egen utveckling och kultur – och de lyckades. Finns något barn i Sverige som inte bläddrat i Beskows böcker eller sjungit ”Bä bä vita lamm”? En annan hängiven beundrare var Astrid Lindgren, som i hela sitt livsverk utgick från den syn på barn och barndom som kan sammanfattas i begreppet ”det kompetenta barnet”. Och en gång möttes faktiskt de två giganterna, ansikte mot ansikte. Det var sommaren 1925. Astrid Lindgren var 18 år och gick på fotvandring tillsammans med några väninnor. Kanske var det kändisspotting som fick dem att söka upp Ellen Keys hus på Omberg i Östergötland? De stod i alla fall vid staketet och kikade in i trädgården då Key plötsligt klev ut på en balkong och frågade vad de ville. Enligt Lindgren, som berättat om händelsen för författaren Margareta Strömstedt, störtade sedan en stor hund ut och bet en av flickorna i benet. De släpptes in i huset för att plåstras om och den världsberömda författaren kom ner för trappan och hälsade, halvklädd och med utsläppt hår. Plötsligt hade Ellen Key vänt sig till Astrid och i bestämd ton bett henne att knäppa Keys underkjol. Förvånad och förlägen lydde hon och så var det klart, detta första och enda möte. (Ur händelsen skulle en detalj särskilt dröja sig kvar i Astrid Lindgrens minne, ett citat som Key hade låtit måla på väggen: ”Denna dagen, ett liv.” (Fyrtio år senare kom det till god användning i berättelsen om farbror Melker i ”Vi på Saltkråkan”.) När Pippi Långstrump föds 1947 – ett jagstarkt barn som varken har kuvats eller utsatts för någon särskild uppfostran – får Ellen Keys tankar kropp, ansikte och flätor och de antiauktoritära idealen sprids till varenda unge i hela landet i generation efter generation. Jag vågar påstå att de utgör det första fröet till Greta Thunbergs förvandling från en deppig tonåring till aktivist och idol med världen som arbetsfält. Häromveckan intervjuades Thunbergs pappa i brittiska medier. Där berättade han bland annat hur han blev vegan och hans hustru slutade flyga som en följd av dotterns engagemang. Greta Thunberg är på så sätt själva sinnebilden för det kompetenta barnet – hon som lär sina föräldrar lika mycket som de lär henne. Men detta är ändå inte hela svaret på frågan om Thunbergs koppling till svenska värderingar. Greta-effekten handlar inte bara om att vara en ung människa som blir bemött med respekt, vars röst tillåts höras, som lär av världen men som också förväntar sig att världen ska lära av henne. Det finns ytterligare en parameter: den moraliska överhögheten. How-dare-you-pekfingret som inte bara hytter åt de som gör fel utan också visar vilken väg de rättänkande ska ta. Budskapet som framförs utan skuggan av ett tvivel utgör kanske Greta-fenomenets tydligaste drag och just denna rättfärdighet väcker känslor, älskas av många och avskys av andra. Också den är en gedigen svensk tradition, till och med en politisk fastslagen värdering. För, hur var det nu dåvarande utrikesminister Carl Bildt (M) formulerade det i 2013 års utrikesdeklaration? ”Sverige är en humanitär stormakt.” Då väckte uttalandet starka reaktioner men i själva verket var orden bara en korrekt sammanfattning av en långvarig utrikespolitisk hållning som grundlades i slutet av 1960-talet. Det är här socialdemokraten Olof Palme kommer in. Under min livstid har en slags Palmenostalgi återkommande sköljt över samhällsdebatten, många människor tycks längta efter ledare som talar om ideal, förändring och utopi; ledare som vill något, som gör avtryck i världen. Palme har med tiden blivit själva sinnebilden för politikern med stark moralisk kompass och tydliga ställningstaganden i frågor som rör orättvisa och ojämlikhet. Palme kritiserade USA. Han kritiserade Sovjet. Han var en aktivist som gifte sig med en tjeckisk kvinna i slutet av 1940-talet för att hjälpa henne ur det kommunistiska förtrycket. Från år 1954 var han en av socialdemokraten Tage Erlanders ”pojkar” – en ung, centralt placerad maktmänniska som sysselsatte sig med inrikesfrågor. Men när han blev Socialdemokraternas partiledare och Sveriges statsminister i oktober 1969 var det internationella frågor som verkade engagera honom mest. Fram till dess hade svensk utrikespolitik präglats av en återhållsamhet – den så kallade Undénlinjen, uppkallad efter utrikesminister Östen Undén. I FN:s generalförsamling avvek Sveriges röstningar sällan från de andra väststaternas. I den internationella opinionsbildningen hördes inte Sveriges åsikt mer än andras. Som en alliansfri buffertstat mellan de båda stormaktsblocken valde Sverige ofta att hålla en låg profil. Allt det ändrades med Palme. Han talade gärna om den ”tredje världen” – de fattiga länder som varken tillhörde kommunistblocket eller västvärlden – och argumenterade för att Sverige hade ett moraliskt ansvar gentemot folken där. Ekonomiska och sociala orättvisor borde utrotas annars skulle fattigdom och orättvisor få den tredje världen att explodera i konflikter och lidande. Med hans egna ord från 1968: ”Vårt ansikte ut mot världen måste präglas av den solidaritet med de fattiga och förtryckta som var drivkraften när arbetarrörelsen en gång byggdes upp i det gamla Fattigsverige och som varit vägledande i vår strävan att omdana det svenska samhället på jämlikhetens och rättfärdighetens grunder.” Kort sagt, med Palme inleddes en politik med hög moralisk svansföring. Sverige var inte någon ekonomisk stormakt, ingen militär stormakt heller, men rollen som en moralisk stormakt var möjlig att axla. Ute i världen fick Sverige etiketten »the darling of the third world«. Och som en spegling av tidsandan föddes figuren Bamse, världen starkaste björn, som en lurvig och barnvänligt pedagogisk version av Palme själv – alltid beredd att ställa sig på de svagas sida, förvandla ovänskap till vänskap och formulera bärkraftiga deviser för hur livet ska levas. Jag vet inte mycket mer om Greta Thunbergs föräldrar än att de kommer ur samma generation som jag själv. När vi var små, på 70-talet, började Sveriges Television visa tecknade färgfilmer om Bamse. 1973 kom den första serietidningen och blev snabbt en av de bäst säljande i landet. Jag växte upp med tvärsäkra påståenden om att världens dumhet kan utrotas med kunskap och att ingen blir snäll av stryk, innesluten i en allmänt rådande uppfattning om att Sverige skulle ta ledningen i omvärldens moraliska dilemman. Och så har det varit sedan dess. I utrikesdeklarationen från 1996, när socialdemokraten Göran Persson blev statsminister, står att Sverige ska visa vägen inom bistånd och humanitära insatser. Sverige ser sig självt som en ledande aktör inom FN-systemet, särskilt i fråga om att bidra till fred och säkerhet i världen. I och med medlemskapet i EU började Sverige successivt framställa sig som en ledande aktör i fråga om unionens utvidgning och i arbetet med att stärka EU:s krishantering och fredsfrämjande verksamhet. När den borgerliga alliansen tog över makten, övertogs också denna svenska utrikespolitiska identitet. Sverige är, som sagt, en humanitär stormakt, enligt Carl Bildt och regeringen Reinfeldt. Mitt svar till de utländska medierna blir alltså att Greta Thunberg är svensk för att Astrid Lindgren hade Ellen Key som förebild och ur deras syn på barnet uppstod Pippi Långstrump, det kompetenta barnet försett med superkrafter. Hon är svensk för att bara i Sverige uppstod en politisk kultur som gick ut på att tala om för världen hur den ska bete sig, formulerad av Olof Palme och upprätthållen sedan hans tid vid makten. Som en följd läste nästan varje unge i landet om Bamse, som ju oavbrutet blir arg på världens dumhet och orättvisor. Hans lösning är att få folk att tänka annorlunda (det vill säga rätt), allt enligt devisen: ”Många små svaga tillsammans kan besegra den starke.” Greta Thunberg själv säger: ”Ingen är för liten för att göra skillnad.” Det är som hämtat ur ”Bamse”. Jag tror att både Astrid Lindgren och Olof Palme skulle applådera Thunbergs engagemang, styrka, skörhet och beslutsamhet att försöka ändra världen. Jag är säker på att Ellen Key skulle jubla. Svenskare än så blir det inte. Skribent Elisabeth Åsbrink är författare, journalist och debattör. För ”Och i Wienerwald står träden kvar” mottog hon 2011 Augustpriset i fackboksklassen. Hennes senaste bok, ”Orden som formade Sverige” (2018), handlar om svenska värderingar. Läs mer: Greta Thunbergs tal blir performanceverk på Dramaten Tyska tågbråket: Reste Greta Thunberg på golvet eller i första klass?


Alice Boman förblir stilla när allt runt omkring skyndar

Summary: Nära sju år efter första ep:n kommer äntligen Alice Bomans första album och den intima, avskalade känslan finns kvar. Där hon mer än något annat låter som sig själv.

Få svenska debutalbum är så efterlängtade som Alice Bomans. Hon vet att skynda långsamt, liksom att förbli stilla när allting runt omkring skyndar. Nära sju år efter hennes första ep, en samling lågmält bedårande skisser från sovrummet, kommer fullängdaren. Och visst finns den intima, avskalade känslan som förknippas med Boman kvar. Fullängdaren är ett pärlband av varsamt orkestrerade popballader om att drömma, sakna, längta, såra, bli sårad och bryta upp. En tonsatt malström av känslor och relationer, några dömda redan från början. Andra en början på någonting nytt och större än en själv. I inledande ”Wish we had more time” låter hon som en ung Anna Ternheim, ibland som en tidig Vashti Bunyan – men allra mest låter Alice Boman som sig själv. Bästa spår: ”Don’t forget about me” Läs mer: Alice Boman: Filmer inspirerar mig till att skriva nya sånger  Läs fler musikrecensioner av Alexandra Sundqvist, till exempel om hur gruppen Alice! lyckas förmedla det trösterika i Alice Tegnérs visor.


Svenska artisten Anna Leone får musikpris av EU

Summary: Svenska Anna Leone är en av åtta artister som prisas på Music moves Europe talent awards, EU:s pris för samtida popmusik.

Music moves Europe talent awards är EU:s prisgala för europeisk populärmusik, som ägde rum på fredagskvällen i nederländska Groningen. Av sexton nominerade, som presenterades i september 2019, har nu åtta europeiska artister tilldelats pris – bland dem svenska Anna Leone, som 2018 släppte sin debut-ep ”Wandered away”. De andra pristagarna, som väljs av en expertjury, var italienska Meduza, norska Girl in Red, nederländska Naaz, portugisiska Pongo, ungerska Harmed, österrikiska 5K HD och brittiska Flohio. Samtliga tilldelas en prissumma på 10.000 euro, som ska användas för att främja artisternas internationella satsningar. Publikpriset, som röstas fram av europeiska fans, tilldelades också det nederländska Naaz, som mottog ytterligare 5.000 euro och en inspelningssession i en studio i Paris.


Brasiliens kulturminister får sparken efter att ha citerat nazistledare

Summary: Roberto Alvim, Brasiliens kulturminister, får sparken efter att han citerat ett tal av Nazitysklands propagandaminister Joseph Goebbels. Det rapporterar brasilianska medier.

Ministerns anförande publicerades i ett videoklipp på Twitter. Roberto Alvim berättade där om landets kulturpolitiska inriktning och ett speciellt pris för att hedra konsten i landet, rapporterar BBC. Under det sex minuter långa anförandet – där musik från Wagners opera ”Lohengrin” – spelades i bakgrunden, använde Alvim formuleringar snarlika dem som tidigare ska ha använts av Joseph Goebbels. Han var propagandaminister i Nazityskland från 1933 till 1945. Roberto Alvim talade i klippet bland annat om att konsten i Brasilien det kommande decenniet kommer att vara ”heroisk”. Samma ord användes av Goebbels, som dock talade om konsten i Nazityskland. Likheterna var dock, som flera brasilianska och internationella medier uppmärksammat, fler än så. Båda talen innehöll bland annat ord om att konsten inte är immun mot ”dessa mäktiga intellektuella och politiska omvälvningar”, och de uppmärksammade passagerna avslutades med exakt samma ord. Kritiken efter att klippet publicerats var massiv och från flera håll kom krav om Alvim skulle sparkas. Rodrigo Maia, ordförande i kongressen, uppmanade president Jair Bolsonaro att avskeda Alvim. ”Kultursekreteraren gick över alla gränser”, sa Rodrigo Maia, rapporterar Washington Post. Roberto Alvim gick dock till frän motattack och hävdade att likheterna enbart berodde på ett ”retoriskt sammanträffande”. Han anklagade även ”vänstern” för att sprida vanföreställningar. Hans försvar togs dock inte emot väl. På fredagens eftermiddag, svensk tid, rapporterar brasilianska medier och nyhetsbyrån Reuters, som hänvisar till en källa, att den brasilianska regeringen informerat ledare i kongressen att kulturministern sparkas från samtliga uppdrag. I en intervju med O’Globo säger Alvim att de fraser som kunnat kopplas till Goebbels hade tagits med efter ett möte med ”rådgivare”. På sin Facebooksida skriver Alvim, enligt Folha De S. Paulo, att om han hade känt till var fraserna kom ifrån så hade han aldrig använt dem: ”Hade jag vetat det hade jag aldrig sagt dem. Jag är känd för mitt djupa avståndstagande av totalitära regimer och jag har uttalat min avsky med naziregimen. Min kristna grund gör att jag aldrig skulle kunna ha någon relation med mördare.” Alvim är den tredje kulturministern som får lämna Bolsonaros regering sedan den bildades.