Nobelpriset i litteratur till Kazuo Ishiguro

Summary: Först trodde han att det var en bluff. Sedan blev den japansk-brittiske författaren Kazuo Ishiguro förbluffande smickrad och lovade att komma till Stockholm för att ta emot Nobelpriset i litteratur.

Trots att många förhandsspekulationer hade pekat ut en traditionell, manlig romanförfattare som årets mest väntade pristagare var det få som hade gissat på den japansk-brittiska författaren till ”Återstoden av dagen”. När Kazuo Ishiguros namn läste upp i Börssalen möttes tillkännagivandet varken av jubel eller chockerande utrop, utan av en lång, överraskad tystnad. – Som i romaner med stark känslomässig verkan har blottat avgrunden under vår skenbara hemhörighet i världen, löd motiveringen utanför den välbevakade dörren i Börshuset. Kazuo Ishiguro fanns inte med på vadslagningsfirmornas oddslistor och verkar själv ha blivit överraskad: "Det här är fantastiska och helt oväntade nyheter. De kommer i en tid när världen är osäker på sina värderingar, sitt ledarskap och sin säkerhet. Jag bara hoppas att det faktum att jag får denna stora ära på något litet sätt kan uppmuntra goda och fredliga krafter i denna tid", skriver författaren på Facebook. När brittiska BBC som första nyhetsmedium fick telefonkontakt med författaren trodde han att det kunde vara en bluff. Akademien, som i år hade bestämt sig för att vänta med att kontakta pristagaren till efter tillkännagivandet kl 13, hade då ännu inte lyckats nå honom. Till BBC säger Kazuo Ishiguro att det är "förbluffande smickrande" och en ”magnifik ära” att tilldelas årets Nobelpris i litteratur: – Framför allt eftersom det betyder att jag går i fotspåren av de största författarna som någonsin levt, vilket är ett fantastiskt lovord. Senare under torsdagseftermiddagen, när Akademien lyckats nå Ishiguro, höll han en presskonferens i London. Där berättade han om samtalet från Akademien och att han gärna kommer till Stockholm för att ta emot priset i december: – Jag var förvånad över hur lågmälda de var. Det var som att de bjöd in mig till något slags fest som jag kanske skulle tacka nej till. De frågade om jag ville komma till Stockholm trots ett hektiskt schema. Och jag sade att jag självklart är beredd att ställa in ett par saker för att komma, sade Kazuo Ishiguro skrattande under presskonferensen. Med sina 62 år är Kazuo Ishiguro en ovanligt ung författare i Nobelsammanhang. Hittills har han skrivit åtta böcker och tidigare har han berättat att han lägger ner ungefär fem års arbete på varje bok. Hans debutroman "A pale view of the hills" gavs ut 1981 (på svenska "Berg i fjärran", 1985), men det stora genombrottet kom 1989 med "Återstoden av dagen", en roman där den reserverade butlern Stevens återberättar sitt liv i dagboksform alltmedan handlingen fortsätter i nuet och griper in i hans relation till hushållerskan Miss Kenton. Romanen blev 1993 en åttafaldigt Oscarsnominerad långfilm med Anthony Hopkins och Emma Thompson i huvudrollerna. Också science fiction-romanen "Never let me go" (2005), som för en etisk diskussion om mänskliga kloner uppfödda för organdonation, blev några senare en film med samma namn. Svenska Akademiens ständiga sekreterare Sara Danius beskriver Kazuo Ishiguro som en blandning mellan Jane Austen och Franz Kafka: – Det låter osannolikt, men han visar att det går alldeles utmärkt. Det här är ett författarskap med mycket stor integritet. Man har inte en känsla av att det här är någon som sitter och tittar åt sidan för att se vad andra gör, utan han utvecklar tidigt sitt eget spår, säger Sara Danius till DN. Jämförelsen med Kafka har följt Kazuo Ishiguro genom åren. Själv tycker han att den är delvis rättvisande: – Tematiskt känner jag inget som helst släktskap, detta med skuld och straff. Kafka har aldrig riktigt tilltalat mig, för jag har aldrig förstått honom. Men när det gäller form och teknik har jag förstås mycket att tacka Kafka för, han skildrar också en värld som följer drömmens lagar. Sedan är hans humor i min smak, sa han i en DN-intervju med Anneli Jordahl 1996. Förhållandet mellan nuet och det förflutna är ett återkommande tema i författarskapet. Sara Danius tycker att hans förhållande till tiden kan jämföras med Marcel Prousts: – Men det som gör Ishiguro annorlunda är att han inte är ute efter att bärga det förflutna, att återfå det, utan snarare är intresserad av att undersöka vad en människa, en grupp människor eller till och med ett samhälle måste glömma för att över huvud taget överleva, säger hon. För att vara Nobelpristagare är Kazuo Ishiguro en ovanligt läst författare - hans böcker har översatts till fler än 40 språk. Även hans senaste roman ”Begravd jätte” från 2015 blev en storsäljare i Storbritannien. Sara Danius beskriver honom som lättillgänglig. Däremot tycker hon inte att valet av en så populär författare ett år efter Bob Dylan skulle tyda på att Akademien har uppvärderat lättillgänglighet som kriterium. – Vi tänker inte på sådant. Det här är en utsökt romanförfattare. Vi letar alltid efter någon som skriver antingen om nya teman, eller som också förnyar romanen formellt sett. Och Ishiguro är en författare som för varje ny bok utforskar nya genreblandningar, osannolika genreblandningar, säger hon till DN. Kazuo Ishiguro själv skulle sannolikt inte sälla sig till kritikerna av Akademiens omdebatterade val av Bob Dylan förra året. I en DN-intervju från 2005 berättade Ishiguro hur han blev ett fan av Bob Dylan redan som trettonåring, och att han själv uppträdde med gitarr på folkmusikklubbar: – Jag brukar tänka att jag gjorde min praktik som författare genom att lyssna på musik. Bob Dylans märkliga stream-of-consciousness-texter från mitten av 60-talet var en stor inspiration för mig. Mina vänner och jag brukade alltid diskutera vad de betydde, men i efterhand inser jag att den emotionella kraften inte bara kom från orden utan hela musiken, melodin och arrangemanget, sa Kazuo Ishiguro i intervjun med Lena Jordebo. Kazuo Ishiguro föddes i Nagasaki 1954, bara nio år efter att den japanska staden atombombades under andra världskriget. Familjen flyttade till Storbritannien 1960 då fadern, en världsberömd oceanograf, erbjöds en forskartjänst i Surrey. Han läste engelska och filosofi vid University of Kent och vid University of East Anglia. Senare tog han kandidatexamen i kreativt skrivande vid University of East Anglia, där han hade Malcolm Bradbury och Angela Carter som lärare. Först vid 24 års ålder han började skriva litteratur. Kazuo Ishiguro blev brittisk medborgare 1982 och bor i dag i London. Förutom romaner har han också skrivit filmmanus och under presskonferensen i London i går framkom att han gärna vill prova sina vingar i ytterligare en genre: – Jag arbetar alltid med en roman men hoppas på ett samarbete om en serie. Inte en med superhjältar men jag diskuterar att göra en serieroman. Det är något nytt för mig som förenar mig med min japanska barndom då jag läste manga, säger Kazuo Ishiguro. Tidigare pristagare 2016: Bob Dylan, USA 2015: Svetlana Aleksijevitj, Vitryssland 2014: Patrick Modiano, Frankrike 2013: Alice Munro, Kanada 2012: Mo Yan, Kina 2011: Tomas Tranströmer, Sverige 2010: Mario Vargas Llosa, Peru 2009: Herta Müller, Tyskland 2008: Jean-Marie Gustave Le Clézio, Frankrike 2007: Doris Lessing, Storbritannien


Lars Winnerbäck om sin nya film: ”Jag lurades in i det”

Summary: Lars Winnerbäcks liv har blivit film. Inför premiären har DN träffat en av Sveriges skyggaste artister för att prata uppväxt, vemod och att äntligen må bra.

— Det här känns ju bekvämt. Fyra personer tittar tyst på Lars Winnerbäck. Han sitter i en grön hotellsoffa och ska fotograferas, men kan inte låta bli att påpeka problemet med att ha en granskande publik när han försöker le. Pr-teamet och jag vänder oss snabbt åt andra hållet. Artisten som får anstränga sig för att komma igenom en tidningsfotografering har blivit huvudperson i en biofilm. ”Ett slags liv” har premiär på fredag och följer Winnerbäck från radhusuppväxten till arenakonserter. Hustrun Agnes Kittelsen har filmat honom hemma, regissören Øystein Karlsens team har gjort otaliga intervjuer och konsertdokumentationer. Barndomsjaget tolkas av två skådespelare. — Jag lurades verkligen in i det, säger Winnerbäck och slår sig ned i en tömd hotellbar på Östermalm i Stockholm. — Det var inte för min skull vi gjorde detta. Jag har liksom ingen lust till att det ska komma en biofilm om Lars Winnerbäck. Igår var jag på bio och råkade se trailern. Då sjönk jag djupt ner i stolen. Han har inte sett det färdiga resultatet. Det finns inga planer på att göra det heller. Filmen tar avstamp i radhuset utanför Linköping. En knappt tonårig Winnerbäck får syn på världen genom sin pappas skivsamling. Därifrån utvecklar sig en välkänd berättelse: den om att växa upp i en mellanstor svensk stad och längta bort därifrån. Läs mer: Musikfilmerna tar över i höst Varför återvänder du om och om igen till uppväxten som tema? — Det är kanske ett sätt att förstå vem man är. Och så tror jag helt enkelt att det blir fina låtar av tillbakablickar. Men jag tycker inte det är så roligt att gegga i det där egentligen, säger han och stannar upp för att fundera. — Men kanske att vår generation... fastnade i barndomen för att den var så speciell. Det var den sista helt gemensamma, där vi såg på samma tv-program och hade samma referenser. Han beskriver hur hans jämnåriga föll mellan stolarna i den förvirrade förvandlingen från 70-talets kollektivism till 80-talets individualism. I filmen syns Winnerbäck vandra runt på sin gamla skolgård. Han talar om obehaget inför att behöva rättas in i ledet. Att bära specialutformade gummiband för att lära sig hålla pennan rätt. Han hade ju lyssnat på Kiss och lärt sig att man fick göra som man ville. — Det är intressant att blicka tillbaka på. Man drogs lite mellan de där två extremerna. Kan det också vara en efterhandskonstruktion att uppväxten spelar så stor roll? — Ja, fast det börjar ju alltid någonstans. Men kanske är det överdimensionerat i mina låttexter, det är möjligt. Jag tror mer att det är kul att se hur mycket som har hänt sedan dess. Att man inte bara står och stampar. Filmen behandlar också ett annat känt Winnerbäck-ämne: vemod. I en tidig scen sitter hans sjuåriga jag och klipper naglarna. Plötsligt får rummet två perspektiv: ett där all passerad tid syns, ett annat som är nutid. Det blir en insikt om förgänglighet. Barnet med det långa röda håret kan inte formulera vad som händer, men han börjar gråta. — Då tyckte jag verkligen inte om det, men när det sedan fick ett ord och man kunde jobba kring det, till och med skapa det, så blev det mer hanterligt. Då märkte jag att avsaknaden av vemod är värre. På platser där det inte finns, som soliga stränder, känner jag mig inte hemma. Det låter deppigt, men det är inte vad jag är ute efter. Efter inspelningen av 2013 års ”Hosianna”, som präglas av mörker mer än någon annan av Winnerbäcks skivor, gick han också in i en reell depression. Vägen ut blev ett antal handfasta åtgärder: ta körkort, börja springa. Samtidigt klev den nuvarande hustrun Agnes Kittelsen in i bilden. — Då vände det ganska rejält. Det hade stått still ett tag, tills jag bestämde mig för att vara mindre rädd. Sätta mig i lite nya sammanhang och inte gnälla så mycket. Den uppföljande skivan, ”Granit och morän” blev motsatsen - framåtblickande och tillfreds, nästan lycklig. Winnerbäck sjunger om att köpa en bil, att gå hem tillsammans i centralstationens trängsel och om ”de sista ljuva åren”. Kan det bli en krock i att gå från svårmod till att plötsligt befinna sig på en plats där det mesta är bra? Känner du igen dig själv? — Inget är ju bara bra och glatt. Och det kommer inget dåligt av att må lite bra. Tvärtom, det är skönt att utvecklas. Tyngd finns ändå, och gnällt har jag gjort tillräckligt. Jag har inte blivit någon pajas, bara en smula mer trygg i mig själv. Blir filmen ett sätt att en gång för alla berätta historien om dig själv och ha mer kontroll över den? I stället för att behöva göra fler sådana här intervjuer? — Nej, inte direkt. Det är inte mitt projekt, som sagt. Øystein har jobbat lite i motvind, jag har inte gett någon respons alls. När han har skickat material och frågat hur det känns har jag inte ens öppnat mejlen. Om jag ska gå in med en massa synpunkter kan jag hålla på hur länge som helst. Samtalet närmar sig sitt slut. I morgon ska ytterligare åtta reportrar lyssna på en man som de senaste tio åren upprepat att han inte vill vara i centrum. Under de kommande veckorna kommer biopublik över hela Sverige grotta ner sig i hans berättelse. Det hela verkar paradoxalt. Men även här har någonting förändrats den senaste tiden. — Jag har lärt mig att jag mår bäst av att tacka ja till lite grejer. Förr tänkte jag mycket mer att jag har folks ögon på mig, att de värderar en massa saker, vad man äter, vad man handlar. Nu lever jag som jag vill leva och gör det jag vill göra, säger sångaren och samlar ihop sig för ännu ett kämpigt fotograferingspass. — Så mår jag liksom bra. ”Ett slags liv” Dokumentärfilm om Lars Winnerbäcks uppväxt och artistliv. Regi av Øystein Karlsen. Premiär 6 oktober.


Så reagerar musikvärlden efter Tom Pettys död

Summary: Rocklegendaren Tom Petty har gått bort, och han hyllas nu av flera kända musiker. Bland andra Bob Dylan som minns sin vän som ”en stor artist, full av ljus”.

Bob Dylan var bandkollega med Tom Petty i supergruppen The Traveling Wilburys under några år på 1980-talet. Till musiktidningen Rolling Stone säger Dylan: – Det är chockerande, förkrossande nyheter. Jag tyckte enormt mycket om Tom. Han var en stor artist, full av ljus, en vän. Jag kommer aldrig att glömma honom. Roy Orbison Jr, son till rockstjärnan med samma nam, som även han spelade i Traveling Wilburys, säger: "Dagen blir allt sorgligare. Vår kära vän Tom Petty har just gått bort." Per Gessle, känd från Roxette, Gyllene Tider och som soloartist, hade Petty som stor idol och skriver på Twitter att den ”bäste av de bästa” har gått bort. Den amerikanska rockstjärnan Sheryl Crow är ledsen inte bara för rocklegendarens bortgång, utan också efter gårdagkvällens masskjutning i Las Vegas, som inträffade under en konsert. Hon skriver bland annat att ”musiken dog på riktigt i dag” och menar att det till och med är osäkert att gå på konserter nuförtiden. Carole King hör till popmusikens stora låtskrivare. Hennes ”Don't bring me down” ingick i Tom Petty and the Heartbreakers liverepertoar 1977-1986. King, liksom Sheryl Crow, hyllar såväl Petty som offren för Las Vegas i en tweet. Ryan Adams tackar Tom Petty för att han ”gav så mycket” och att hans musik förändrade världen till det bättre. Den svenske artisten Tomas Andersson Wij minns Petty som ett ”melodisnille”. Bland de mängder av artister som stämmer in i hyllningarna till Tom Petty via Twitter märks även Paul McCartney och Ringo Starr från Beatles, Gene Simmons från Kiss och Chuck D från Public Enemy.


Dags att spela ansvarsfull

Summary: Miley Cyrus fortsätter att vara ständigt föränderlig också på sitt sjätte album, dessvärre är hennes nya riktning som samhällsengagerad, stadgad och folkpoppig så oerhört fantasilös.

Kanske blir den som föds rakt in i popvärlden oundvikligen en kameleont. Den som från vaggan på nära håll kan studera hur människorna runtomkring handlar med illusioner får säkert även själv uppfattningen att förändring är det enda beständiga här i livet. ”Change is a thing you can count on” skaldar tjugofyraåriga Miley Cyrus i titelspåret på sin sjätte skiva. Den heter ”Younger now” och presenterar ännu en ny variant av den gamla Disneyprinsessan. Uppvuxen i Nashville och formad i Hollywood har hon kunnat leva hela sitt liv skyddad från problemen i övriga samhället. Hennes första ”vuxna” album, ”Bangerz” från 2013, var en individualistisk partyskiva vars ackompanjerande kampanj och turné handlade mest om att Miley Cyrus hävdade Miley Cyrus rätt att twerka och visa tungan. Samtidigt reste Katy Perry runt på arenor och sprutade grädde med bröstvårtorna. USA:s popvärld under Obama-åren var, sedd så här i backspegeln, en tid av självförverkligande och överflöd. Vad som händer nu är något annat. Framgångarna för politiska skivor som Beyoncés ”Lemonade” och Kendrick Lamars ”To pimp a butterfly” har fått pendeln att svänga från individualism till solidaritet. Egoismen är inte längre säljbar när allt fler amerikaner oroar sig för vad som komma skall. Så Lady Gaga har lagt köttklänningen i frysboxen. Katy Perry har börjat tala om ”purposeful pop”. Lana del Rey har börjat skriva texter om Amerikas framtid. Miley Cyrus i sin tur har förlovat sig. Den sexuellt utlevande vilden från ”Bangerz” är fyra år senare utbytt mot en stadgad cis-tjej med ring och omsorg om mänskligheten. Förändringen är chockerande radikal, till och med för en popartist. Själv har hon talat om att söka sig tillbaka till rötterna, till countryn som pappa uppfostrade henne med. Men misstanken om att det plötsliga samhällsengagemang som kommer med den nya, folkiga stilen bara dykt upp för att vinden blåser däråt är svår att skaka av sig som lyssnare. Ända sedan singeln ”Malibu”, med sömnig gitarr och handklapp, släpptes i maj har Miley också mycket riktigt fått kritik för att använda politik som marknadsföringstrick. Rutinerat har hon stått stilla i stormen, och när ”Younger now” nu är här följer den stadigt den hånade men utstakade linjen. Hon har tillsammans med producenten Oren Yoel själv varit med och skrivit samtliga spår, och till och med bjudit in gudmor Dolly Parton till en duett. Just den är möjligen albumets mest klichéartade, en countrypastisch om drömmen om att vi alla ska få leva i ett ”Rainbowland”. Annars låter den unga popstjärnan mer som en annan rockikon: Stevie Nicks. I ”A week without you” och ”Thinkin” är det sena 70-talet i LA idealet snarare än samma era hemma i Nashville. Hon sjunger bra. Men hon har inte riktigt textförfattandet att backa upp med. Orden om kärlek och gemenskap biter inte tag. Det mesta är för enkelt. Faktiskt rakt ut intellektuellt svagt. Billy Rays frigjorda dotter från countrymusikens hjärta har nog verkligen förändring i blodet. Att hon dyker upp som en ny artist, ännu än gång, är inte problemet med ”Younger now”. Problemet är att riktningen hon valt är så oerhört fantasilös. För att vilja presentera sig som en person med så många drömmar om framtiden lägger Miley Cyrus orimligt mycket energi på att låta och bete sig som en artist från förr. Så har hon möjligen skapat en förändring. Men knappast en förbättring. Bästa spår: ”A week without you” 1 Kändisdotter Med en skådespelande mamma och en countrystjärna till pappa föds Miley Cyrus den 22 november 1992 rakt in i showbusiness. Som om hon inte redan kommer vara tillräckligt omgiven av musikereliten i hemstaden Nashville blir dessutom Dolly Parton hennes gudmor. 2 Disney-prinsessa Efter att som barn provat på skådespeleri får Miley 2006 rollen som Hannah Montana i ungdomsserien med samma namn. Programmet blir Disneys största succé någonsin, och huvudpersonen en självklar tonårsidol. 3 Skandaldrottning 2013 bryter Miley med sin bakgrund som barnstjärna, bland annat genom att twerka framför soulmannen Robin Thickes skrev. Albumet ”Bangerz” blir en kommersiell hit, men får också kritik för de många oblyga stölderna från afroamerikansk musikkultur. 4 Psychrockare Efter två turbulenta år där Miley varit hett villebråd för pressen fördjupar hon 2015 sin vänskap med The Flaming Lips frontman Wayne Coyne. Skivan ”Miley Cyrus & her dead petz” släpps gratis via Soundcloud samma kväll som Miley leder MTV:s gala VMA. 5 Hippie ”Jag förändras inte på grund av trender eller mode. Jag förändras genom att engagera mig politiskt”, säger Miley om hur hon på sistone visat upp en nyvunnen samhällsmedvetenhet. På ”Younger now” söker hon sina musikaliska rötter och har tagit inspiration, bland annat, från Hillary Clinton.


Svart ruta i SVT:s Morgonstudion – tekniker försov sig

Summary: 24 minuter. Så länge var rutan svart under SVT:s Morgonstudion i morse. Felet berodde på att teknikerna försovit sig.

De trogna morgon-tv-tittarna vaknade till en oväntad syn i morse: rutan var svart under de första 24 minuterna av SVT:s Morgonstudion. Marit Hübinette, projektledare för programmet, bekräftar att felet berodde på den mänskliga faktorn. Teknikerna hade försovit sig. — De som försovit sig är förstås olyckligast. Det här är bara trist för alla. — Vi har haft morgonprogram i många år och det har aldrig blivit så här tidigare. Människor försover sig, det kommer säkert hända igen, men nu har vi försökt ändra rutinerna och skärpa dem ytterligare.


En läsande hjärna formas i tidig ålder

Summary: Är det någon gång i livet du bör läsa böcker är det mellan sex och tio års ålder. Då är hjärnan som mest formbar. Men hjärnans språkliga funktioner kan utvecklas ända in i pensionsåldern. DN har pratat med två hjärnforskare om hur vi bäst utvecklar läsförmågan.

DN har talat med två hjärnforskare som har ägnat en stor del av sin forskning åt att ta reda på vad som händer i hjärnan när vi läser Martin Ingvar som är läkare och professor i neurofysiologi, och Torkel Klingberg som är professor i kognitiv neurovetenskap och specialiserad på barns utveckling och träning av hjärnan. Martin Ingvar säger att den viktigaste förklaringen till att resultaten i den svenska skolan fortsätter att dala är att lästräningen är för dålig. Framför allt brister den när hjärnan är som mest formbar någon gång mellan sex och tio års ålder. Det är då som själva läskodningen behöver automatiseras för att inte ta alla resurser i anspråk senare, när hjärnan behöver ägna sin kraft åt att inhämta de kunskaper som finns i olika texter. Det som händer när barn stavar sig igenom ord och meningar är att de på olika sätt övar sina kognitiva färdigheter. De övar helt enkelt hjärnan på att ta den kortaste vägen, enligt Martin Ingvar. – Det är först när de har fått rationalitet i det systemet som snabbheten och stabiliteten ökar och det börjar gå undan när du läser. Vad är det då som händer i hjärnan när ett barn lär sig att läsa? – I dag vet vi att den stöps om och blir en läsande hjärna, säger Torkel Klingberg. Det har man sett sedan det har utvecklats magnetkameratekniker som gör det möjligt att titta in i hjärnan när den arbetar och löser uppgifter. I den tidiga fasen handlar det om att barnet ska bli medvetet om kopplingen mellan bokstavskombinationer och ljud, till exempel vad som händer om man tar bort ”boll” från ”snöboll”. – Det är sådana enkla saker som handlar om att förstå att språket består av olika komponenter, och att öva sig på att göra kopplingar mellan ljud, bokstäver och ord. Det som händer i hjärnan är att det sker en specialisering i det som kallas för ordformområdet i vänstra hjärnhalvan. Det är ett område bakom örat i nackloben och som ingår i delar av det visuella systemet. – Det är ett område som lär sig att reagera på och känna igen den typen av krumelurer och siluetter som finns i text, säger Torkel Klingberg. Så småningom gör barnet kopplingen till de fonetiska inslagen i språket med hjälp av områden i hjärnan som analyserar ljuddelarna. De sitter en bit högre upp i tinningloben. Det är områden som blir specialiserade och även sammankopplade med varandra och andra områden i hjärnan. Det kan man bland annat se eftersom det sker en tillväxt av det som kallas för den vita substansen i hjärnan. Den är egentligen ett isoleringsmaterial som bäddar in kopplingarna mellan nervceller som förbinder olika delar av hjärnan. Enligt Torkel Klingberg har det genetiska arvet stor betydelse för läsförmågan. – En del människor har lättare att forma de här kopplingarna mellan olika områden som är viktiga för läsningen, säger han. Just därför är det så viktigt att tidigt identifiera de elever som har litet svårare för att läsa, för att de ska komma i gång med träningen tidigt och inte halka efter, framhåller Torkel Klingberg, och förklarar vad som annars riskerar att hända: De som har litet lättare för att lära sig att läsa redan från början, läser litet mer än andra barn när de börjar skolan. Och de som har det litet svårare läser mindre. Det gör att de genetiska skillnaderna riskerar att bli kraftigt förstärkta ganska snabbt efter att barnen har börjat skolan. Det beror på att de barn som har lätt för att läsa läser ännu mer. De jobbar snabbt upp sitt ordförråd vilket gör att de tycker att det är ännu roligare att läsa och läser ännu mer. Det blir en loop med positiv feedback. Medan de som redan från början tyckte att det var svårt att läsa måste kämpa mer och halkar hela tiden efter. Det gör att det blir ännu jobbigare när de går vidare till än mer komplicerade texter. Det gör att de i stället hamnar i en negativ feedbackloop. - Det vi kan se när barnen börjar skolan är att det ganska snabbt kan uppstå enorma skillnader mellan olika barn. En del läser i stort sett inte alls, medan andra läser tjugo böcker på ett år. Vad kan man då göra för att motverka detta? Enligt Torkel Klingbergs är svaret på den frågan träning och åter träning. Att se till att alla barn lär sig läsa så de med sämre förutsättningar inte halkar efter. Många föräldrar tror att de kan få sina barn att läsa med hjälp av belöningar som pengar. Men det har visat sig vara verkningslöst. Torkel Klingberg berättar att det finns forskning som visar att sådana belöningar snarare kan motverka sitt syfte. Det kan bero på att en yttre belöning kan göra att barnen uppfattar att läsning på något sätt skulle vara något tråkigt eftersom det behövs pengar för att någon ska vilja ägna sig åt det. En stor del av den forskning som kommit på senare år handlar om värdet med högläsning. I en stor australisk studie, 2016 Australian study in children book reading, har man följt familjer som har barn i årskurs 4-6 och som går i 24 olika skolor. Tre barn av fem svarar att de inte har någon som läser högt för dem hemma. Många säger att deras föräldrar slutade läsa högt för dem när de klarade av det själva. Men så mycket som en tredjedel av barnen ville egentligen att de vuxna skulle fortsätta läsa högt för dem. Martin Ingvar säger att högläsning tränar andra saker. – Den gör att man blir tvungen att använda mer av det kognitiva systemet. Man måste till exempel fatta vad som står i texten på ett annat sätt eftersom det låter konstigt när man läser fel. Det gör att det kan vara bra för den som behöver träna sig på att läsa. – Samtidigt kan man se att förmågan att återberätta vad man har läst sjunker, eftersom man har varit så upptagen vid att läsa högt, säger Martin Ingvar. – Så när det gäller att förstå sammanhang och tänka på det man läser, så är det sannolikt mer effektivt med tyst läsning. Då kan man koncentrera sig och gå mer på djupet. Det bästa sättet att uppnå resultat av den tysta lästräningen är att ge barnen en knuff i rätt riktning så att de förstår vikten av att inte ge upp. Det menar Torkel Klingberg som brukar framhålla det som på forskarspråk kallas för ”grit” och som på svenska skulle kunna översättas med ”gry” eller ”jävlar anamma”. Läs mer: Grit har helt ändrat synen på barns inlärning Det är en egenskap eller färdighet som barn kan utveckla om de får sådan uppmuntran. – Framför allt handlar det om att få barn att förstå att alla kan lära sig att läsa, att det är ett resultat av träning, säger Torkel Klingberg. Han har i en tidigare intervju i DN förklarat hur forskningen under de senaste åren har kunnat visa vilken skillnad det kan göra. Amerikanska forskare har till exempel kunnat visa hur en instruktionsfilm – om hur hjärnan fungerar och hur formbar den är – räckte för att barn som var med i studien skulle förbättra sina studieresultat. – Det här kan man uppnå genom att förklara att läsförmåga är ett resultat av träning, och att den som övar kommer närmare målet, säger Torkel Klingberg. Hur mycket träning talar vi om? – Det handlar om mycket träning, inte en halvtimme i veckan, utan många timmar extra i veckan enligt vad man har sett i de här studierna, säger Torkel Klingberg. Vad händer då när hjärnan har stöpts om och bildat sina nya läsande nätverk? Då tar nästa fas vid. Det är då man med hjälp av läsningen tränar och förstärker de strukturer som redan finns, enligt Torkel Klingberg. – Det är områden som kodar för hur orden låter och vad de betyder, och förbindelser som skickar information till främre delen av hjärnan, som påverkar hur man formar och artikulerar ljuden. Dessa områden och nätverk fortsätter sedan att förstärkas de närmaste tio åren, förmodligen ända upp till 20 års ålder. Det är då man brukar säga att hjärnan börjar bli färdigutvecklad. Varför kan man inte lika gärna träna sig på matte? – Det kan man, säger Martin Ingvar. Men då blir det andra regioner som utvecklas, eller som min kollega Sara Bengtson har visat så kan det hända mycket i hjärnan även för den som spelar mycket piano. – Hjärnan är alltså inte dummare än en muskel. Den utvecklar de delar som används. Forskningen är bara i början av att förstå hur snabbt det går när en läsande hjärna avläser den ström av brus som finns i språket. Hur den på bråkdelen av en sekund bryter ned och avläser de språkliga koderna för att kunna förstå hela det komplexa sammanhanget bakom bokstäver och ord som kombineras med varandra. Det som gör den läsande hjärnan särskilt märkvärdig är att den är en sådan sen uppfinning i mänsklighetens historia. Det finns otaliga historier om hur förundrade människor kunde bli när de såg någon sitta och läsa tyst för sig själv innan boktryckarkonsten hade uppfunnits på 1500-talet. Vad är det då som är så bra med läsningen? Martin Ingvar menar att läsförmåga är ett av hjärnans allra viktigaste verktyg för den kognitiva utvecklingen. – De som inte utvecklar det här verktyget när hjärnan är som mest formbar, får det jobbigt i skolan och riskerar att alltid hamna efter. Martin Ingvar tillägger att det är läsningen som utgör själva basen för vårt liv som kulturella varelser. – Det är den som gör att vi reser oss över den enkla naturens råhet. Men även om det händer mest med hjärnan när vi är unga, så utvecklas de språkliga funktionerna långt upp i åren. – Ända in i pensionsåldern hos vissa, särskilt det som handlar om ordförråd och faktakunskaper, framhåller Torkel Klingberg. Enligt honom finns det inte mycket belägg för att det som kallas för den flytande intelligensen påverkas av läsning. Flytande intelligens handlar om att kunna lösa problem oberoende av tidigare kunskaper och erfarenheter, uppgifter som finns i Mensatester och andra kognitiva mätmetoder. – Om jag skulle testa dig genom att lägga ett antal saker på ett bord, och sedan fråga hur många du kommer ihåg. Den typen av tester kommer du inte att prestera bättre på för att du har läst många romaner, säger Torkel Klingberg. – Men kanske blir du bättre på det som kallas för koncentrationsförmåga. Att fokusera på det som du har bestämt dig för. Läs mer: Läkare: Att läsa är som semester för hjärnan Självständigt läsande föds ur högläsning Sakprosa lika viktig som sagor Högläsningen gör berättelsen mer levande Så känner du igen ett särbegåvat barn


Hit kommer Melodifestivalen – debut för helt ny stad i sammanhanget

Summary: Karlstad, Göteborg, Malmö, Örnsköldsvik, Kristianstad och Stockholm. Det är städerna som får besök av Melodifestivalen nästa år.

Melodifestivalen ger sig ut på turné igen, och drar igång nästa års tävling i Karlstad den 3 februari. Därefter fortsätter turnén till ytterligare fyra städer och arenor innan det är dags för Stockholm att avsluta med den stora finalen i Friends arena den 10 mars. Läs mer: Christer Björkman: Många omkring mig hade åsikter om min uppväxt Ny stad i sammanhanget är skånska Kristianstad, som aldrig tidigare varit Melodifestivalvärd och därmed gör debut genom att arrangera Andra chansen i Kristianstad arena den 3 mars. Första gången Melodifestivalen portionerade ut deltävlingar över Sverige var 2002. – Det är fantastiskt roligt att vi efter över femton år på turné fortfarande får möjlighet att besöka nya städer som Kristianstad, säger Anette Helenius, projektledare för Melodifestivalen på SVT, i ett pressmeddelande. Här hålls samtliga deltävlingar: 3/2 Karlstad, 10/2 Göteborg, 17/2 Malmö, 24/2 Örnsköldsvik, 3/3 Kristianstad (Andra chansen), 10/3 Stockholm (final). Biljetterna till direktsändningarna och genrepen i arenorna släpps den 31 oktober.


Nisse: Men jag då?

Summary: Kåseri. Sen en dag strax före jul för länge sedan har jag alltid varit lite rädd för gratis, eller för den girighet som gratis förmår väcka.

Även när jag jobbade på bingohall blev det jul och en dag ville hallen visa extra generositet och dela ut julklappar bredvid de vanliga vinsterna. Inte till varje vinst, så många presenter hade vi inte, utan lite då och då. Enligt ett schema som sittande chef bestämde och vilket annonserades ut i högtalarna vid varje enskilt tillfälle. Jag minns inte den exakta formuleringen, men den var vag: ”... plus en liten julklapp”, eller något sådant. Det var inga märkvärdiga grejer. Hallen drevs av en samling idrottsklubbar och dessa hade skänkt prylar med sitt klubbmärke på. En vimpel, en nyckelring, ett paraply. Vanligtvis var stämningen i hallen lugn och en smula gäspig, med ett visst mått av gemyt framkastat mellan borden. Den här dagen blev inte sådan. Förekomsten av gratisvinster lockade fram det sämsta hos de trevligaste av stamkunder. Plötsligt var de inte nöjda med att få en vinst, de ville ha en present därtill. Och fick de en vimpel kunde de bli rent ursinniga – de ville ha ett paraply, ju! Vilket noga räknat var den enda av gratisgåvorna som faktiskt var lite åtråvärd, och som alla därför tycktes trakta efter hetare än vilken reguljär högvinst som helst. Sen den dagen har jag alltid varit lite rädd för gratis, eller för den girighet som gratis förmår väcka. Detta kom för mig när jag läste om Icas kampanj inför sitt hundraårsfirande i helgen som gick. Gratis tårta i alla butiker, minsann. Det lät både festligt och generöst, men rekylen kom snabbt. För hur var det egentligen med laktosfria alternativ? Glutenfria? Veganska? Utan nötter, för de allergiska? Utan socker, för alla diabetiker? Icas facebooksida bågnade av upprörda röster som såg sig snuvade på just sin gratisbit, inklusive människor som inte kunde komma ifrån på den utlysta tiden eller som skulle behöva tillgång till toalett för att kunna acceptera erbjudandet eller som bara visste på förhand att all tårta skulle vara slut när just de hann dit. Det finns ett gammalt talesätt som heter att man inte ska skåda given häst i munnen, men det hör ju alla hur ålderstiget det är, det fattar man knappt ens vad det betyder.


Domstol ändrar nazistiska demonstrationen i Göteborg

Summary: Den planerade nazistiska demonstrationen i Göteborg ändras av förvaltningsrätten. Domstolen beslutar att demonstrationens samlingsplats flyttas och att färdvägen kortas, bort från Bokmässan och Göteborgs synagoga. Nordiska Motståndsrörelsen säger att de kommer att trotsa beslutet.

På lördag ska Nordiska motståndsrörelsen demonstrera i Göteborg. Både Bokmässan och Judiska församlingen i Göteborg har överklagat den nazistiska gruppens demonstrationstillstånd. Nu ändrar förvaltningsrätten i Göteborg polisens beslut. Domstolen flyttar demonstrationens samlingsplats bort från Bokmässan, och bestämmer att den ska sluta vid Gamla Ullevi, tidigare än vad som tidigare beslutats. Läs mer: Experter efter ändrad nazistrutt: ”Domstolen resonerar helt enligt grundlagen” Domstolen skriver att man tagit hänsyn till både Bokmässan, där många personer kommer vara i rörelse, och till Judiska församlingen som firar högtiden jom kippur på lördagen. – Det är en parameter bland flera. Jom kippur är en av de viktigaste judiska högtiderna och demonstrationen skulle gå bara några hundra meter från synagogan. Det säger sig självt att det är klart att det påverkar säkerhetsläget, säger Anders Hagsgård, lagman på förvaltningsrätten. Den demonstrationsväg som tidigare godkänts av Polismyndigheten passerade i närheten av judiska församlingens synagoga i centrala Göteborg. Enligt församlingen och deras juridiska ombud på Civil rights defenders skulle nazistdemonstrationen innebära ett inskränkande av församlingsmedlemmarnas religionsfrihet och mötesfrihet. De anser även att demonstrationen i sig kan innebära hets mot folkgrupp. Nu stoppas alltså demonstrationen på ett längre avstånd från synagogan. – Det innebär en betydligt större trygghet för våra medlemmar. De som kommer med kollektivtraffik kan gå av vid Drottningtorget och promenera till synagogan utan att riskera att konfronteras med nazister. Så det är en väsentlig förbättring, säger Allan Stutzinsky, ordförande för judiska församlingen i Göteborg. Församlingen ska ändå diskutera om domen ska överklagas, eftersom de helst vill att NMR:s demonstration ska flyttas till en annan dag. Läs mer: Därför diskuteras en bojkott av Bokmässan Förvaltningsrätten beslut innebär även att demonstrationens samlingspunkt flyttas en bit bort från den tidigare avsedda platsen utanför Bokmässan, som äger rum samtidigt som demonstrationen. Bokmässan överklagade tillståndet av oro för säkerheten och Maria Källsson, vd för Bokmässan, välkomnar förvaltningsrättens beslut. - Jag är övertygad att det blir bättre för våra besökare med en förflyttad startplats. Det ger bättre tillgänglighet än det första beslutet för våra besökare, säger hon. Enligt uppgifter kommer NMR att försöka trotsa beslutet och samlas på den först angivna platsen. Hur påverkar det i så fall er? - Nu är vi nöjda med det besked som nått oss idag, det är svårt för oss att förutse något annat. Vi följer situationen hela tiden. Även Nordiska motståndsrörelsen har överklagat demonstrationsbeslutet men domstolen avslår deras överklagan. Gruppen vill demonstrera längs Kungsportsavenyn och vid Götaplatsen i centrala Göteborg. Men polismyndigheten bedömer att den färdvägen skulle innebära för stora säkerhetsrisker. ”Risken för att det ska uppkomma en situation där ordningsläget blir omöjligt att kontrollera är alltför stor”, skriver Polismyndigheten i sitt svar till förvaltningsrätten. NMR säger att de inte tänker följa domstolen. – Vi kommer inte att acceptera beslutet. Man kan tänka sig att vi kommer att trotsa beslutet, säger Pär Öberg, presstalesman för Nordiska Motståndsrörelsen. Inför lördagens demonstration har ett garage i polishuset byggts om till arrest med plats för 350 personer. Två veckor innan demonstrationen genomförde NMR en oanmäld demonstration i Göteborg. DN kunde då avslöja att det påstådda syftet var att pröva polisens förmåga och avsikt att ingripa mot demonstranterna. Göteborgspolisen har inför den kommande demonstrationen sagt att man gjort en ny tolkning av rättsläget för att bättre kunna agera vid misstänkt hets mot folkgrupp. – Vi visade i dag att det bara var tomma hot, sade NMR:s ledare i en ljudinspelning efter demonstrationen som genomfördes utan att polisen ingrep. Läs mer: Nazisterna: Vi testade polisen Bokmässan har med anledning av nazisternas närvaro uppgraderat säkerhetsorganisationen, med ett ökat antal vakter och väskkontroll för samtliga inpasserande. Två andra närliggande arrangemang, Scener & Samtal och Bokmassan, har även de höjt säkerheten. Tusentals människor väntas sluta upp i motdemonstrationer under lördagen. Ledningen för Bokmassan, som äger rum på Heden, har uttryckt oro eftersom mässtältet ligger mellan rutten för nazisterna och den största av motdemonstrationerna som utlysts, där nära 8500 personer hittills uppgett att de ska delta. Regeringen har med anledning av demonstrationen bjudit in riksdagspartierna, förutom Sverigedemokraterna, för att diskutera hur antidemokratiska strömningar ska motverkas.


En långsamt vunnen frihet

Summary: Sex år efter sin förra skiva har Rebecka Törnqvist genomgått en musikalisk makeover, hittat ett uttryck som är mer än bara ett sound och gjort sitt tveklöst bästa album.

Ansatserna har egentligen inte saknats på de senaste skivorna. Jag tänker till exempel på spåret ”No bait” med Nino (då Nina) Ramsby och elektroniskt puttrande ”If” från förrförra albumet ”The cherry blossom and the skyline rising from the street”. Ändå framstår Rebecka Törnqvists nya skiva ”Home secretary” som en musikalisk makeover jämförbar med Titiyos stilbyte på det mörkare och mer elektroniskt orienterade albumet ”Hidden” för snart tio år sedan. Båda två blev stora svenska stjärnor under ett 90-tal med ett tämligen snävt klimat i fråga om konstnärliga utsvävningar. Kanske också med ett särskilt begränsat manöverutrymme för kvinnliga artister – ofta reducerade till en genre i sig. Mot den bakgrunden har det varit alldeles för lätt att avfärda Törnqvist som mellanmjölkens svar på Diana Krall – en mezzomörk röst i brytpunkten mellan pop och jazz. Det trots att Törnqvist alltid varit en kompetent, om än lite förutsägbar, låtskrivare till och med när hon i början av 2000-talet bytte språk till svenska på ”Vad jag vill”. Det som tagit tid för Törnqvist är att hitta fram till ett uttryck som inte bara är ett sound, utan även musikaliskt berättande. Lyssnar man sig framåt genom karriären går det också att höra hur hon gradvis blivit friare. Det är nästan som om sista spåret på förra skivan ”Scorpions”, drygt sex minuter långa ”To begin with”, i själva verket var just början på uppföljaren även om det hunnit gå sex år sedan dess. Nu är det öppningsspåret ”Rosemary & mathematics” som kusligt skevt och nästan hemsökt sätter tonen för den både flytande och formfasta framtoningen på ”Home secretary”. På skivomslagets framsida står uttryckligen ”med Johan Lindström”, Törnqvists återkommande samarbetspartner som denna gång funnits med tidigt i processen och vars idéer fått vitalisera hela produktionen. Låtarna är uppenbart födda ur fragment och ett mer associativt flöde som oväntat kan byta riktning. Det är ett rikt och vindlande låtmaterial som samtidigt känns märkligt sammanhållet. Törnqvists röst fungerar som en trygg konstant oavsett om hon pratar sig igenom ”Heights” eller sjunger duett med Mariam ”Mariam the Believer” Wallentin i ”The winds”. En låt som för övrigt ger sig ut på en suggestiv balansakt mellan dragspel och två distinkta röster, men landar i ett postrocksvävande månlandskap. ”Heart is all around you” kopplar tillsammans med Julia Spada upp sig mot en mer klubborienterad samtid. Medan sävligare stunder snarare för tankarna till Robert Wyatts mjukt skiftande jazzlandskap på albumet ”Comicopera”. Törnqvist och hennes medmusiker utforskar en både friare och mer primitiv sida av blues och jazz. Inte minst på titelspåret med sina ihåliga trumvispar och finurliga ljuddetaljer. För det solida intrycket handlar också om färgskalorna som går igen: från murrigaste fagott och kontrabasklarinett till ljust glittrande harpa och hackbräde. ”Home secretary” är Rebecka Törnqvists tionde soloalbum om man räknar in ”The Stockholm Kaza session” ihop med Per ”Texas” Johansson, som nu står för saxofonistiskt solsken i ”It’s a sunny day”. Utan tvekan är det också hennes bästa. Bästa spår: ”Rosemary & mathematics” Det är nästan som om sista spåret på förra skivan ”Scorpions”, drygt sex minuter långa ”To begin with”, i själva verket var just början på uppföljaren även om det hunnit gå sex år sedan dess. 1. Neil Young. ”Trans” Den kanadensiske folkrockarens vocoderutflykt i synthsvängen 1982 sågs inte med blida ögon. Skivbolaget Geffen Records stämde honom senare bland annat på grund av albumet ”Trans” eftersom man ansåg att han inte längre lät som Neil Young. 2. Radiohead. ”Kid A” Kring millennieskiftet fick Radiohead nog av rockmyten och insåg att framtiden stavades internet. Albumet ”Kid A” utmanade och förvirrade fansen genom att utforska electronicainspirerade ljudlandskap med syntar, trummaskiner och jazzblås. 3. Robyn. ”Robyn” 2004 startade Robyn egna skivbolaget Konichiwa Records. Året efter bröt hon också musikaliskt med 90-talets kommersiella framtoning som blågul soulexport och återuppfann sig själv med ett mer electropoppigt sound på fjärde albumet ”Robyn”. 4. Opeth. ”Heritage” Utan avgrundsgrowl, ingen dödsmetall. ”Heritage” var albumet där Opeth definitivt kom ut som Jan Johansson-inspirerade progrockare och började botanisera i djävulens trädgård med tvärflöjt och folkloristiskt färgad fusionjazz. 5. Ulver. ”The assassination of Julius Caesar” Norska Ulver bildades som ett black metal-band på 90-talet, men har sedan dess genomgått många musikaliska metamorfoser. Ändå var det otippat att de 2017 skulle ge ut ett av årets snyggaste synthpopalbum med episkt 80-talsskimmer.


Alicia Vikander öppnar filmfestival

Summary: Wim Wenders kärleksdrama "Submergence" öppnar i dag den prestigefyllda filmfestivalen i San Sebastián.

I dag slår filmfestivalen San Sebastián upp biografportarna för sextiofemte gången, och öppnar med den tyska regissören Wim Wenders film "Submergence". Där förälskar sig en havsforskare och en spion, spelade av Alicia Vikander och James McAvoy, i varandra på en strand i Normandie. Filmen tävlar bland annat om den prestigefyllda Guldsnäckan. Läs mer: "Recension av filmen 'Tulpanfeber' med Alicia Vikander" Dessutom öppnar Milad Alamis svenskdanska psykologiska drama "Charmøren" sektionen Nya regissörer, där den också tävlar. Juryordförande är skådespelaren John Malkovich.


Statsheraldikern dömer ut den krökta flaggstången på Sergels torg

Summary: Statsheraldiker Henrik Klackenberg är kritisk till hur den svenska flaggan behandlas i konstverket med den slokande flaggan på Sergels torg. "Pietetslös och olämplig hantering av statssymbolen", kallar han Mattias Norströms konstverk som Kulturhuset Stadshuset har rest.

Den krökta flaggstången, det omstridda konstverket på Sergels torg i Stockholm, fortsätter att engagera. Statsheraldiker Henrik Klackenberg sågar nu verket som "en pietetslös och olämplig hantering av statssymbolen" i en mejlväxling med en anmälare. Några juridiska åtgärder kommer Riksarkivet dock inte vidta då lagen inte rymmer några bestämmelser om skändning av flaggan, uppger statsheraldikern. Läs mer: Krökt flaggstång på Sergels torg väcker debatt En statsheraldiker arbetar inom Riksarkivet med ansvar för frågor som rör heraldik. Hen handlägger därmed ärenden som rör Sveriges flagga, riksvapen, och statliga myndigheters heraldiska vapen och emblem och biträder vidare kommuner, organisationer och privatpersoner i heraldiska ärenden. Utöver detta ska statsheraldikern "främja forskning om heraldik". Läs mer: Dan Jönsson: Den slokande flaggan på Sergels torg uttrycker en hotad, men viktig insikt Henrik Klackenberg är sedan 1999 statsheraldiker, tjänsten inrättades redan 1953 när Riksheraldikerämbetet lades ned. Klackenberg skriver vidare att han utgår från att konstnären Mattias Norström har velat provocera "och därigenom få medial uppmärksamhet och ta ett steg mot berömmelsen". Läs mer: Birgitta Rubin: ”Norströms slokande flagga är besvärande likt ett annat verk” Norströms konstverk ”Du gamla du fria”, en svensk flagga upphängd på en slaknad flaggstång, monterades mitt på Sergels torg i slutet av augusti. En uppretad man försökte kort därpå nattetid att såga ner stången. Han greps dock av polis och misstänks nu för förberedelse till grov skadegörelse. Konstverket med den svenska flaggan ställs ut av Kulturhuset Stadsteatern och har tidigare kritiserats som "olämpligt och osmakligt"av KD-politikern Erik Slottner. Läs mer: Så reagerar sociala medier på flaggstången på Sergels torg


En spegelbild av samhällets haveri

Summary: Polisens flathet ger Nordiska motståndsrörelsen grönt ljus att fortsätta lägga ut sin taggtråd av hat. Stefan Jonsson har ett par frågor till de ansvariga för demokratins säkerhet.

Jag har ett par frågor till Dan Eliasson, rikspolischef, och Erik Nord, polischef i Göteborg. Hur många arbetstimmar har svensk polis lagt ner de senaste åren på att säkra nazisters rätt att demonstrera? Hur många arbetstimmar har polis under samma tid lagt ner på att anmäla och utreda nazisternas hatbrott? Det borde gå att ta fram siffrorna. Vi medborgare skulle vilja ha dem. De skulle sannolikt ställa polisens och rättsväsendets misslyckande i blixtbelysning. På två år har Nordiska motståndsrörelsen (NMR) genomfört tre större demonstrationer. De har varit ”extremt lyckade” och ”samlat allt fler anhängare”, enligt NMR. Hur många tiotusentals polistimmar har slukats för att säkerställa en sådan framgång? Den fjärde demonstrationen, större än någonsin, planeras inom kort i Göteborg. Erik Nord, polischef i Göteborg, anstränger sig för att förklara att svensk demokrati står och faller med att denna demonstration får genomföras. Det är tondövt, inkompetent, barnsligt och farligt. Tondövt, därför att han inte tycks förstå att polisen är på väg att förlora sitt förtroende hos miljontals svenskar, särskilt i mångkulturella och segregerade miljöer där den bäst skulle behöva det. Inkompetent, därför att han inte begriper att demokratin, om den ska stå kvar, måste ha en poliskår som kan säkra demonstrationsfriheten och samtidigt förhindra rasism och hatbrott. Barnsligt, därför att han snarstucket och auktoritärt avvisar berättigad kritik med att kritikerna i hans ögon inte förstått ”rättsläget”. Farligt? Jag återkommer till det. Sanningen är att svensk polis för länge sedan kunnat gripa de uniformerade nazistiska flaggbärarna i NMR och bereda åtal för hets mot folkgrupp. Det hade sänt en våg av lättnad genom landet. Det vore i linje med lagstiftarnas intention. Mycket tyder också på att det skulle finna stöd i rådande prejudikat och leda till fällande domar. Intentionen med lagen om hets mot folkgrupp är att göra rasismen olaglig och därmed osynlig i offentligheten, utan att för den skull behöva införa förbud mot organisationer. En vägledande dom fastslogs av Högsta domstolen 1996. En 18-åring gick omkring utanför Åhléns i Visby med nazistsymboler synliga: ”solkors, kugghjul och sädesax, bältesspänne i form av solkors, märke för Frisinnade unionspartiet, metallmärke föreställande solkors, tygmärke med örn med odalruna, pinsmärke föreställande Livets träd och pinsmärke föreställande odalrunan”. Fallet vandrade genom rättssystemet och mannen fälldes i alla instanser. HD slog fast: ”Budskapet uttrycker missaktning av människor tillhörande andra folkgrupper än den nordiska.” (NJA 1996, s. 577) Ett par år senare fälldes en annan, som i Helsingborg burit en röd armbindel med så kallad varghake. (RH 1998: 77) HD:s resonemang om odalrunan 1996 är intressant; det framhölls inte bara att den använts av tyska SS-divisioner utan också att runan ”används nu i Sverige av Riksfronten, ett parti som står under inflytande av nationalsocialistiska idéer”. Resonemanget hade logik: om ett budskap genom yttrande eller tecken meddelades offentligt, om budskapet kunde härledas till nazismens historia eller nutida organisationer som knöt an till denna historia, så uttryckte det hets mot folkgrupp, det vill säga ”missaktning för folkgrupp eller annan sådan grupp av personer med anspelning på ras, hudfärg, nationellt eller etniskt ursprung eller trosbekännelse” [år 2001 inkluderades sexuell läggning]. Enligt en i dag flitigt cirkulerad artikel av polisintendenten Eric Rönnegård (SvD 27/4 2014) möjliggjorde HD:s dom ett polisarbete som steg för steg tog bort nazismen och fascismen från det offentliga rummet. Men en bit in på 2000-talet förändrades hur polis och åklagare tillämpade lagen, skriver han. I dag syns resultatet. Mest häpnadsväckande förra hösten då Stockholmspolisen gav NMR tillstånd att på själva minnesdagen av novemberpogromerna marschera genom staden under nazistiska fanor. Hur kan sådana demonstrationer inte vara hets mot folkgrupp? frågar Anita Goldman (DN 19/9). Hon summerar andemeningen i lagen om hets mot folkgrupp liksom i HD-domen 1996: nazism i det offentliga rummet är hets mot folkgrupp. NMR förklarar på sin hemsida att dess symbol tyr-runan symboliserar kampen mot den nordiska folkgemenskapens fiender. Det är en kampruna som vänder udden mot bland annat ”det sionistiska kapitalet” (läs: judarna). Däremot berättar inte NMR att den bars av dem som utbildats inom den 32:a SS-divisionen (som Heinrich Himmler) och ersatte det kristna korset på stupade SS-soldaters gravar. Jämfört med åtalet mot mannen i Visby 1996 vore det förhållandevis enkelt att lagföra NMR:s demonstranter. Samma polisarbete som var möjligt då är möjligt i dag. Men det utförs inte. På fråga från GP (18/9) varför polisen inte tillämpar lagen svarar Erik Nord att personer helst bör uppträda som nazisterna på Nürnbergdagarna och göra Sieg Heil-hälsningar innan polisen har fog att gripa in. Hans ord vittnar om betydande okunskap såväl om rasismens som lagstiftningens historia. 1996 fälldes en ensam ung man som bar märken på sin jacka. 2015 fälldes en som på sitt Skypekonto lagt ut en profilbild av sig själv med Hitlermustasch och skickat runt ett hakkors till sina kontakter. Om sådant är brottsligt, hur kan en polischef utgå ifrån att hundratals uniformerade nazister med sköldar och symboler hämtade från SS är något lagligt? Men dessa argument imponerar inte på Erik Nord. Till GP säger han i samma artikel att tyr-runan som sådan inte kan utgöra hets mot folkgrupp. I nästa andetag medger han att saken ”aldrig har prövats fullt ut”. Så varför inte pröva saken? Poänglöst, menar Nord: ”skulle tyrorna bli olagliga byter de säkerligen till någon annan symbol som är snubblande snarlik.” Nord är här snubblande nära tjänstefel när han undviker att beivra misstänkta brott. Men värre än så är att han tycks likgiltig för fasan hos dem som utsätts för NMR:s hets och önskar att polisen ska skydda dem. Han har accepterat nazisterna som del av offentligheten och ser det som polisens uppgift att värna deras rätt att finnas där (och föreskriver att de ska ta vägen förbi synagogan!). Denne polischef är å ena sidan en spegel av samhällets haveri. Å andra sidan går han emot den stora majoritet som önskar en annan utveckling. Just nu dras på olika håll slutsatserna och allt pekar mot en farlig urladdning. Hos sådana som jag själv: klarar polisen inte av att skydda demokratin mot nazismen, måste vi då försvara oss själva? Hos alla svenska invånare som saknar plats i NMR:s ”folkgemenskap”: ska de fly, fäkta, ta livet av sig? Hos männen i NMR: polisens flathet ger dem grönt ljus att fortsätta lägga ut sin taggtråd av hat. Hos Europas fascister: nu på väg till Göteborg för att den 30 september manifestera vit makt. Göteborgspolisens farliga hantering av nazismen avgör i vilken riktning, mot vilket samhälle, vi är på väg.


Vasas Flora och Fauna: Veneziansk afton

Summary: Även om man saknar Iiris Viljanen är andra albumet från Vasas Flora och Fauna en riktigt bra popskiva, som får finlandssvenska Österbotten att framstå som närmast magiskt.

Jag har aldrig varit i Österbotten, men att döma av den musik som plötsligt börjat strömma ut ur det finska landskapet på andra sidan Östersjön, framstår det som något slags magiskt rike. Först kom Vasas Flora och Fauna och sedan Iiris Viljanen, som avvek från den nyss nämnda gruppen strax före genombrottet. Men också den rätt fåniga gruppen KAJ har format bilden av landskapet, framför allt genom ”Kom till byin”; ett slags raplåt på grov dialekt. Störst betydelse har de här artisterna förstås fått hemma i landskapet. Svenskan (som talas av ungefär hälften av invånarna i Österbotten) har länge varit klämd och dessutom fått bli slagträ i den finska debatten om nationen, den nationella gemenskapen och det sant finska. På ett bakvänt sätt har svenskan också – hur marginaliserad den än är – fått rollen som herrefolkets språk. De gamla finlandssvenska dialekterna är givetvis ännu mer satta på undantag, så när KAJ rappar om livet i Maxmo, Komossa och Palvis rör de byborna till tårar. Fritjof Sahlström, som är minoritetsspråkspedagog på Åbo Akademi, skriver i en kolumn i Hufvudstadsbladet att språkgemenskaper också är maktgemenskaper och att de här artisterna och deras texter gör vardagen djupare och mer personligt begriplig. På så sätt blir det lokala livet också fyllt av en mening som länge saknats. Men för alla oss som inte har några rötter i det svenskfinska handlar det nog snarare om ljuden, och hur språket är på samma gång välbekant och främmande och poetiskt. Men mycket handlar också om att lyfta det platstypiska från provinsialism till allmängiltighet. I pressmeddelandet till Vasas Flora och Fauna finns något som liknar ett motto: ”Om man bara hänger sig tillräckligt mycket åt det särskilda och specifika, utan rädsla för att inte nå fram till huvudstaden, så kommer man till slut att göra bra konst”. Knappast sant i alla sammanhang, men när det gäller Vasas Flora och Fauna verkar det faktiskt stämma. Det är nu dags för den svåra uppföljaren till ”Släkt med Lotta Svärd”. Om debuten kunde beskrivas som något slags finlandssvensk motsvarighet till lättsamma skivor med Belle and Sebastian eller The Beautiful South är ”Veneziansk afton” en mer tillkrånglad historia där harmonik från Mellanöstern ska komma överens med brittisk pop och nordisk vistradition. Det funkar inte alltid, men är samtidigt så väl genomfört att referenserna känns irrelevanta efter ett par lyssningar. Sångaren och låtskrivaren Mattias Björkas har dock garderat sig. På Facebook skriver han att skivan ”inte alls är lika stark som debuten” och att Iiris Viljanen ”var nog geniet” i gruppen. Och visst saknar man henne ibland, trots att den nya medlemmen Tina Kärkinen klivit in. Viljanen tycks ha stått för ett mer episkt och skört tilltal som inte ligger Björkas nära. Utan henne är Vasas Flora och Fauna ett smartare men mindre känsligt popband. När Björkas sjunger om att ”Min förtvivlan är klädsam/särskilt bedårande/i pojkarnas ögon” blir man mer imponerad än berörd. Ackordföljden känns lite för konstruerad, men så är också Björkas lärare på en utbildning i låtskrivande. Men överlag är det förstås en riktigt bra popskiva, på samma gång originell och ett strålande exempel på att det lokala är universellt. Bästa spår: ”Ni kan int mena allvar”, ”Egnahemshus” Fem österbottniska egenheter 1 Veneziansk afton Är på riktigt en högtid som firas lokalt i Österbotten, alltid den sista lördagen i augusti. Det är ett slags variant på den svenska ”lyskväll” som firas när tiden i sommarstugan lider mot sitt slut, men med någon sorts oklart Italienska anor. 2 Kårkulla samkommun Nämns i sången ”Ni får gärna höra av er”, där sångens huvudperson söker praktikplats, och är en förvaltning för vården av narkomaner och utvecklingsstörda i de trettiosju svenskfinska kommunerna. Vardagsrealism räcker inte för att beskriva greppet. 3 Sekundära diftonger Vissa Österbottniska dialekter har så kallade ”sekundära diftonger”, vilket gruppen KAJ leker friskt med i ”Kom till byin”. Följaktligen blir ordet åker en ”uåkär”, hus uttalas ”höus” och något som är stort blir ”stourt”. Det låter närmast fornnordiskt. 4 Lotta Svärd Nämns i titeln på debuten och är en fiktiv person i Johan Ludvig Runebergs ”Fänrik Ståls sägner”, tydligen en helt rimlig referens om man kommer från Österbotten. ”Lottarörelsen” är döpt efter Lotta Svärd. 5 Förhållandet till Umeå Den fysiska närheten till Umeå (knappt tio mil sjövägen) gjorde att Umeås hardcorevåg också grep Vasa, och att Refused var ett av stadens största band. Mattias Björkas hittade in i popmusiken genom Dennis Lyxzéns lugnare låtar i The (International) Noise Conspiracy.


Paul Hansens sinne för dramaturgi

Summary: DN:s Paul Hansen ställer ut på Fotografiska. Han är ett empatiskt vittne som berättar historier från världens smärtpunkter.

Konst/Foto Paul Hansen ”Being there” Fotografiska, Stockholm. Visas tom 19/11 Att kliva in i de stora svartmålade utställningsrummen på Fotografiskas entréplan är just nu att kliva in i ett veritabelt flykting-o-rama. På en bits avstånd eller ansikte mot ansikte möter jag medmänniskor som har det så outsägligt mycket sämre än jag och de talrika besökarna runt omkring mig. Alla har vi dragits in i Paul Hansens bildvärld av högklassigt reportagefoto. Vare sig det är en lång rad av traditionellt klädda afrikaner som väntar på undsättning eller en kö av påpälsade människor från Mellanöstern i ett vintrigt Grekland, är Paul Hansen där med sin kamera. I utställningen är de båda långsmala bilderna verkningsfullt hängda intill varandra så att köerna så att säga möts i mitten. Sinnet för estetik i samspel med dramaturgi är osvikligt, i bildkomposition såväl som i utställningspresentation. Paul Hansen är bildjournalist, en flerfaldigt prisbelönt fotograf med mängder av resor för Dagens Nyheter till vår planets olika smärtpunkter bakom sig. På hemmaplan kan han resurs- och produktionsmässigt bara jämföras med den yngre Magnus Wennman som har Aftonbladet som en av sina arenor. Internationellt ligger en jämförelse med den äldre James Nachtwey nära. Med den stora skillnaden att där Nachtwey är ett kyligt sammanbitet vittne är Hansen empatisk, mycket närmare den lilla människan, det oskyldiga offret. Övertygande berättar han historier vid sidan om vardagen mitt i katastrofen. Som i en gripande bild av läraren Hamid Najeer Jomas som håller skollektion i ett flyktingläger i Tchad. Bland mer förutsägbara bilder av krig och misär visar Hansen även fotografier som i sammanhanget inte är självklara. I stället för att gå pang på dramat i konfliktzonerna Kongo, Ukraina, Irak eller Gaza börjar han vid sidan om med en utvikning han kallar ”Vägvisarna”. Det är bilder, ibland tagna från bilfönstret, på de personer som pekar åt vilket håll reportageteamet ska köra eller gå för att iaktta händelserna utan att hamna i bakhåll, bli beskjutna, kidnappade, hamna i ett minfält – eller vilka riskerna på platsen nu kan vara. Lokalbefolkningens välvilliga medverkan är själva förutsättningen för att kunna utföra reportagearbetet. Att se dem peka ut rätt håll bidrar till känslan av intensiv närvaro i utställningen. I ett soundtrack hörs miljöljud, ett maskingevär smattrar och Paul Hansens röst berättar en anekdot om hur hans mobil ringer i fickan under en skottlossning i Gazaremsan. Han svarar, det är dottern hemma i Sverige som är arg för att hon inte hittar den cykelnyckel som Hansen just då känner att han har med sig i byxfickan. Jag lyssnar på detta och ser en bild från Kibati, Kongo tagen genom ett fönster med skotthål i höjd med fotografens huvud. Vilket aktualiserar den undran utställningen väcker inför den psykologiska bakgrunden hos krigsreportrar. Vad får dem att gång på gång utsätta sig för livsfara? I en bakgrundsintervju nämns ordet ”äregirig”. Vid sidan av det viktiga uppdraget att bära vittnesbörd om världens elände tänker jag osökt även på adrenalinkickandet hos extremsportare, den förhöjda livskänslan inför faran. Paul Hansen är DN-medarbetare. Hans utställning recenseras därför av Clemens Poellinger, konstredaktör på Svenska Dagbladet. ”Där James Nachtwey är ett kyligt sammanbitet vittne är Hansen mycket närmare den lilla människan, det oskyldiga offret.”


Olin: ”I vårt behov av att bli älskade kan vi bli som rovdjur”

Summary: Lena Olin lämnade Dramaten för 26 år sedan, övertygad om att hon aldrig skulle stå på en svensk scen igen. Nu repeterar hon ”Vem är rädd för Virginia Woolf?” på Stadsteatern i Stockholm. Betty Skawonius har mött henne för ett samtal om skådespeleri och kärlek.

Då, för 26 år sedan, sa Lena Olin: ”Jag tror aldrig att jag kommer att spela teater mer. Inte stå på en scen.” Nu säger hon att det är lite som att komma tillbaka till en gammal ungdomsförälskelse. – Det är så otroligt roligt att repetera på Stadsteatern och jag är så sugen på en publik. Och publiken är sugen på ”Vem är rädd för Virginia Woolf?” i regi av Tommy Berggren – de 37 föreställningarna på Stockholms stadsteater sålde slut direkt. Vi sitter på Teatergrillen ett stenkast från Dramaten. Det har krävt vissa förberedelser. Lena Olin har önskat veganskt och glutenfritt och jag har bett om ett så avskilt bord som möjligt. Vi har fått Bergmanbordet, ett bås i ett hörn. Lena Olin och Ingmar Bergman och andra har suttit här, en av de få krogar som IB gick på. Han hade gjort film med hennes pappa, skådespelaren Stig Olin, och han var den som gav henne de första rollerna både på film och teater och blev rasande när hon inte ville fortsätta på Dramaten, men mer om det senare. – Du vet att han alltid läste hela menyn och så tog han ändå alltid samma sak. Erland Josephson blev lika irriterad varje gång: Vad faan ska han läsa menyn för? Han får gärna ta samma sak varje gång, men varför måste han alltid sitta och läsa menyn. – Alltid entrecôte från silvervagnen. Ingmar Bergman är ju inte en människa som man tänker sig på en restaurang… – Lika självklar som när han satt utanför en repsal eller i artistfoajén, eller vid monitorn på en filminspelning, lika konstigt var det på Teatergrillen eller i hans Volvo, så out of context. – Jag blev nästan blyg för honom då, det allra värsta var när han kom gående över Karlaplan, det var som man skulle stöta ihop med sin gynekolog på gatan ”jaså du går också hit och köper bröd...” Just då kommer en korg glutenfritt bröd in, numera äter Lena alltså glutenfritt och veganskt, hennes man Lasse Hallström gick före, har varit vegan i sex år av hälsoskäl. – Jag älskar nybakat bröd, ost och mackor, jag var en sån där... jag kan lika gärna ta en macka till middag. Men så hade jag en massa grejer som var jobbiga, ont i huvudet i veckor i sträck. Och då var det Lasse som sa att jag måste testa mig. Bilden av Lena Olin har vänts upp och ned de två senaste åren, från att ha varit en känd vacker figur på långt avstånd har hon tagit ett stort kliv närmare oss svenska människor. Det har att göra med hennes sommarprogram 2015. När hon slutligen sade ja till att göra ”Sommar i P1”, ville Lena Olin tala om något hon kände starkt för och då blev det så att barndomen och ungdomen trängde sig fram. Beslutet var inte lätt. När hon sagt ja, försökte hon backa ur av alla krafter: ”Jag kan inte göra det här, jag kan inte utlämna människor”. – Men Lasse igen, sa ”Jag tycker att det är bra att du berättar… Gå dit!” – Jag minns presskonferensen när alla sommarpratarna presenterades, bilderna på mig med krans, jag ser ut som ett rådjur som fastnat på en motorväg. – Men vi gjorde det och sedan var jag så glad för att jag fick så fin respons. Hon talade med starkt personlig röst om sin älskade bror Pelle som dog i cancer när han var tio, hon talade om sin storebror Mats, som haft stor framgång med faderns låt ”Jag tror på sommaren” (1967) och som fick en blodpropp i hjärnan mitt i karriären. Hon talade om sin pappa Stig, skådespelare och regissör, som fick en hjärnblödning 38 år gammal. Han blev delvis förlamad och drabbades också psykiskt, fick ångestattacker, men fortsatte arbeta på radion och behöll sin drastiska humor. Hon talade om den dramatiska tiden, om en delvis kaotisk barndom som det inte finns några bilder ifrån, inga fotoalbum, inget stöd för minnet. Fram till nu. Lasse Hallström, som har en period när han kan jobba på distans från Stockholm med alla specialeffekter i ”Nötknäpparen” som han gör för Disney, var ute och röjde i Stig Olins gamla lager. – Där hittar han en klippbok som min mamma Britta och Stig satte ihop när de var unga, de var 21 och 22 när de gifte sig. Jag ser de här unga människorna på väg mot genombrott, hur söta de var och hur kära de ser ut. – Min mamma Britta hade kämpat så för att komma dit, hon hade jobbat sedan hon var tretton, suttit barnvakt på kvällarna för att kunna betala teaterskolan. Men det var sent 40-tal och då skulle man skaffa barn och Lenas mamma blev hemmafru i en drabbad familj. Hon måste varit en enastående person som inte blev bitter. – Så jävlar anamma, en sådan classy person, hon kom från enklaste förhållanden. Hon lärde sig matte själv, hon var bättre än mina revisorer när jag började jobba och tjäna lite pengar. – Så kärleksfull och positiv. När jag väntade August var det ju inte planerat, men jag bestämde mig efter samtal med min mamma. ”Vi behåller barnet”, sa mamma och jag. Och nu, ”Vem är rädd för Virginia Woolf?”, en av 60-talets största teatersuccéer, kontroversiell och med ett språk som måste hyfsas när Mike Nichols gjorde sin mästerliga film 1966. Handlingen utspelar sig på ett amerikanskt universitet, klockan är två på natten, Martha har bjudit in ett ungt par – efter en lång kväll hos Marthas pappa, rektor för det hela. Martha och George vill ha publik till ännu en spritdränkt natt, och gärna medaktörer, i ett avancerat gladiatorspel. Och den här natten står livslögnen på spel. Vem vågar leva utan den? De två gästerna hamnar i en krigszon. Om Martha, rollen Lena Olin spelar, säger Edward Albee i scenanvisningarna: ”En kraftig, högröstad kvinna, 52 år, ser något yngre ut. Fyllig, men inte tjock”. Få roller har präglats så starkt av en skådespelare och det märkliga är att Elizabeth Taylor bara var 32 år när hon gjorde Martha mot Richard Burton i ett tidigt skede av deras förhållande då de var mycket förälskade. Hur förhåller du dig till det, Martha måste inte vara som det står i manus, men i den rollen måste man ta plats på ett särskilt sätt. – Jag är inte rädd för att se andra göra den rollen som jag ska göra. Om man känner sig lättinfluerad, då ska man avstå. Taylor har ju satt sin prägel på Martha. Men det är ju så med alla de här riktigt stora författarna, att när de skapar karaktärer, finns det en jädra massa möjligheter. – Vi har repeterat under ganska lång tid, jag hade ett jobb i USA och så hjälpte jag min dotter Tora att flytta ut från college, så det blev ett avbrott. – Och vad som känns kul, ju längre vi repeterar, säger Lena och knackar i bordet, är att jag tror att jag hittat ett annat sätt att framställa hennes historia, en väg som är framkomlig och möjlig att berätta om den här utsatta stackars människan. Du säger ”stackars”, det är inte så man tänker på henne. – Nej, hon går ut hårt och ger sin man George en riktig omgång. Men jag tror att de flesta människor som beter sig väldigt illa är stackare på något sätt. – Det är så lätt att stöta sig på Martha, hon är så verbally abusive, så vårdslös med människor, men hon blottar också sitt behov av kärlek, ett behov som är så stort för det finns så mycket kärlek i henne. – George, däremot, är en väldigt kall person, som jag ser det. Han har utvecklat en kyla som är svår för Martha att leva med. Han är mycket jävligare – om man nu ska jämföra. Jag tycker synd om Martha, känner medlidande med henne. – Men hon räds inte att ta till allt hon kan ta till. Både boxningsmatch och helvetesvandring, men Martha och George har också roligt ihop när de slåss med ord. – Precis så, säger Lena och sänker rösten, i de svartaste stunder är det ibland så att man faktiskt måste skratta. De har mycket innanför västen, är packade helt enkelt. Hur är det att spela? – En balansgång. Som när folk säger ”jag är ledsen att jag sa si eller så, jag var inte mig själv, jag var full…” Joo, tänker jag, kanske var du mer dig själv än någonsin när du är nykter. – Alla fyra tappar polityren, blir precis de rovdjur de är. Man ser mycket tydligare hur de kämpar för sina liv. Lena Olin sänker rösten igen: – Så här kan det gå i vårt desperata behov av att bli älskade, i vårt desperata behov av att bli sedda, känna oss respekterade. På det sättet är alla fyra karaktärerna djupt mänskliga. – Kanske kan man ha med sig något av det när man går därifrån. Bli lite mer levande eller lite mer mottaglig. Nu kommer två överdådiga färgrika grönsaksrätter in. Min halva toast Skagen ser fattig och blek ut. Det var Bergman som gav henne den första lilla filmrollen i ”Ansikte mot ansikte” (1976), en liten roll i ”Fanny och Alexander” (1982). Slutligen skrev han ”Efter repetitionen” (1984) för Lena Olin, en film för tv om en regissör som liknar Bergman, spelad av Erland Josephson, som talar med en ung skådespelerska efter en repetition av Strindbergs ”Ett drömspel”. Lena är 23 år, ung och rund om kinderna, intensiv och närvarande. Två år senare sätter Ingmar Bergman verkligen upp ”Ett drömspel” på Dramaten med Lena Olin i en huvudroll. Bergman lade ut rälsen. Men det började på scenskolan på 70-talet. I stället för att ta en attraktiv kvinnoroll i slutprovet valde Lena Olin att spela den 87-årige betjänten som blir kvarglömd när alla reser sin väg i Tjechovs ”Körsbärsträdgården”. Flera minns Lena i rollen, återhållsam och kraftfull med stramt hår, grå klänning med för korta ärmar, och ur dem stack två rödfnasiga slitna arbetshänder fram. – Ja, jag sminkade händerna. Jag har stora händer och ganska breda axlar, det får man använda. – Jag var en nörd, ville bara en sak, teater. Jag ville gestalta människor, det fysiska. Det var som ett sugrör, ett luftintag, du vet när man ligger under vattnet och får luft genom ett litet rör. – Jag ville berätta något genom en annan karaktär, inte vara söt tjej. Jag kände att jag hade något att säga fast jag inte hade orden för det. Jag gick runt i en ickeexistens, gick på fester, sa si och sa så. Läs också: Olin: Jätteroligt – men så klart lite läskigt Läs också: Johan Hilton om scenhösten När Lena Olin sedan väl kom in på scenskolan hade hon en brinnande längtan att göra allt så bra som möjligt. Och blev retad för det. Hon satt ofta uppe på Dramatens tredje rad och såg allt hon kunde och försökte förstå. Varje morgon var hon på teatern och tränade sin kropp, lärde talteknik. – Sen knäcktes det där, av något som jag inte riktigt vet vad det var, någonting som hade att göra med hur man mådde på Dramaten, spelet, relationer, jag kände mig plötsligt så jävla instängd där och jag kände: Det måste finnas en värld utanför Verona, för att ta en rad från Shakespeare. – Mitt intresse var så febrigt, det var skönt att jag sökte mig bort från Dramaten som alltings mittpunkt. Men så lätt gick det inte. Hon kom ändå tillbaka till Dramaten efter tre år genom ”Fröken Julie”. Ingmar Bergman ville ha Lena Olin i titelrollen för ett gästspel i New York 1991. Hon sa ja. – Sedan blev han jäävligt arg när jag inte ville komma tillbaka till huset och fortsätta att spela den på Dramaten. Jag hade faktiskt sagt att jag skulle göra det och det var svårt att säga nej till Ingmar, men jag ville verkligen inte. Vändpunkten hade kommit ett par år tidigare, med Philip Kaufmans film ”Varats olidliga lätthet” (1988) inleddes Lena Olins internationella karriär. Hennes roll, konstnären Sabina, är en som väljer själv, en så kallad Förförerska. Lena Olin blev ett slags femme fatale, en kvinna som spelade på männens planhalva, roller som hade gjorts av Bette Davis, Barbara Stanwyck och Lauren Bacall, och som sedan försvann och ersattes av en mjukare kvinna, mer underordnad mannen. – Ja, lite gullig och charmig och ditzy. – Jag fastnade i rollen som den som spräcker äktenskap, den hårda och attraktiva. Alla roller började gå åt det hållet. Rollen Josephine i din man Lasse Hallströms ”Chocolat” är raka motsatsen till Sabina, hunsad, osedd, misshandlad. – Så är det med misshandel, blir man misshandlad börjar man till slut misshandla sig själv: Josephine finns inte ens för sig själv, säger Lena Olin. Men genom vänskapen med en kvinna (Juliette Binoche) som gör choklad och bjuder på möjligheter och liv, lär hon sig ett yrke, hon får ett litet rum och börjar leva. En riktig måbrafilm, med sensualism och lite magi. – Jag träffar så många som verkligen älskar, älskar den filmen, folk kommer fram och berättar att de suttit och sett den med sina barnbarn på juldagen. Nu är det dags för en dubbel Americano och en dubbel espresso. –  Ibland tar man stora beslut i livet som inte är grundade på förnuft... Och det var verkligen så när Lasse och jag satt och åt glass nere i Skåne, August var liten och Tora precis nyfödd. Så sa han ”Ska vi inte göra en kul grej och prova att bosätta oss i USA, hitta ett hus”. Och så gjorde vi det. Vi hade båda två rest fram och tillbaka till USA, jag hade gjort Paul Mazurskys ”Fiender, en berättelse om kärlek” och ”Havanna” mot Robert Redford och Lasse hade gjort ”Gilbert Grape”. Och nu, drygt 20 år senare bor hon och Lasse Hallström i Sverige igen. – Men inte barnen, de lever ju i USA. August är gift i Seattle och är nu i Los Angeles, och det enda han vill är att göra film. Tora har precis gått ut college, tycker att det är jättemysigt att vara i Sverige, men vill jobba i New York. – Och vi har kvar huset i Bedford. Väldigt komplicerat. Men ute i Vaxholm ligger Lasse Hallströms farfars hus, ett rött hus med vitmålad veranda. Lasse köpte det så att hans föräldrar kunde bo kvar där. – Och sen brydde vi oss inte om att flytta dit. Men nu – det betyder enormt mycket för Lasse, jag hade nästan inte förstått vidden av det. Han kommer ut där och vad är det han gör, han släpar vedträn på skullen och sätter ihop en gammal cykel. Och är så jädra glad… – Min amerikanska agent kom ut till stället som vi talat om som paradiset och frågade ”Vad är det här för ett litet hus? Ingen personal?” Det privilegierade livet, ja. Det är själva kryddan i tv-serien ”Riviera” som gått rekordartat bra i Europa. Julia Stiles (Bourne-filmerna, ”Dexter”) och Lena Olin har huvudrollerna. En konstsamlare sprängs i luften på sin yacht och därmed också hans glänsande fasad. Före detta frun och den nuvarande inser att de måste gå ihop. – Det roliga med den är att två kvinnor driver historien framåt och ingen av dem har någon kärleksrelation som dominerar storyn… Och vad händer sedan, efter  ”Vem är rädd för Virginia Woolf?” – Då kommer nog säsong 2 av ”Riviera”. Vi får se, jag vill läsa manus först. Om det blir som med tv-serien ”Alias”, skitroligt i tre säsonger och sedan upprepningar, då vill jag inte vara med. – Men nu längtar jag bara efter att få möta teaterpubliken. – Jag gillar att vara på upptäcktsresa i Martha och försöka hitta det i Martha som kan ta liv i mig. Läs också: Johan Hilton: 10 pjäser att se fram emot i höst Lena Olin Född i Stockholm 1955, som dotter till skådespelarna Britta och Stig Olin. I dag bor hon i Stockholm, Vaxholm, Skåne samt Bedford norr om New York. Hon utbildade sig på Statens scenskola 1976–1979. Gift med regissören Lasse Hallström sedan 1994. Tillsammans har de dottern Tora. Sedan tidigare har hon sonen August, tillsammans med Örjan Ramberg. Filmer i urval: ”Varats olidliga lätthet”, 1988, ”Romeo is bleeding” 1993, ”Chocolat”, 2000, och ”Casanova”, 2005. Tv-serier i urval: ”Alias” 2001–2006, ”Welcome to Sweden”, 2014–2015. ”Riviera” har just börjat visas på Cmore. Aktuell med: ”Vem är rädd för Virginia Woolf?” i regi av Tommy Berggren. I övriga roller: Peter Andersson, Henrik Norlén, Josefin Ljungman. Premiär 29/9, pressen får komma först en vecka senare enligt brittisk modell. Tre källor till inspiration Dottern Tora. ”För att hon alltid utmanar mig. Hon får mig att rannsaka mig själv på ett väldigt kärleksfullt sätt.” Sonen August. ”För att han har sånt otroligt minne, en grym sense of humour, han är rolig och extremt inspirerande.” Maken Lasse. ”För att han lämnar dansgolvet helt fritt och vill att man ska vara precis som man vill.” Om intervjun Text: Betty Skawonius Om intervjun: Under intervjun får jag för mig att Lena Olin hellre talar om Lasse Hallström än sig själv. Som en nyförälskad! Foto: Eva Tedesjö Om fotograferingen: Vi har massor av tid så vi pratar och dricker kaffe länge. Plötsligt har tiden flugit iväg och vi får hastigt avbryta fotograferingen.


”Sällskapsresan” integrerar nyanlända

Summary: C More har tillsammans med SFI lanserat Filmtegration, som med hjälp av sex svenska filmer introducerar nyanlända till kulturen och språket.

Förra året beviljades 150 530 uppehållstillstånd i Sverige, och många av de nyanlända kommer att utbildas i Svenska för invandrare (SFI). För att göra det enklare och roligare att lära sig svenska har nu C More och SFI tagit fram utbildningsverktyget “Filmtegration”, där eleverna introduceras till svensk kultur och vardagligt språkbruk med hjälp av sex svenska filmer. I samband med visningen av “Sällskapsresan” får eleverna exempelvis diskutera om svenskarna är som filmen visar, och öva in fraser som “Det känns fånigt att bjuda upp.” Enligt projektledaren på C More Malin Lindborn är syftet inte att ge en korrekt bild av Sverige, utan att på ett lustfyllt sätt öppna upp för samtal som kanske inte annars förs i klassrummen. Vad kan film göra, som traditionell undervisning inte kommer åt? – Svenska filmer kan berätta en hel del om den svenska kulturen. Som vår inställning till saker som alkohol, sex och att hålla tider, säger Malin Lindborn. Utbildningen har prövats i klassrum och uppskattas enligt Malin Lindborn av både lärare och elever. Hon fann det också intressant att eleverna inte nödvändigtvis skrattar åt samma saker som infödda svenskar. – Scenen att de dricker snaps på toaletten innan de ger sig av till “Nueva Estocolmo” tycker många är jättekonstig. Däremot skrattade de mycket när Stig-Helmer och Ole försöker pruta och butiksägaren ropar “Jävla smålänningar!” efter dem. De flesta ser filmerna med svensk undertext, men de visas även på bland annat arabiska. Utbildningsmaterialet är gratis för SFI-lärare och finns sedan i går tillgängligt på projektets hemsida. På bara ett dygn har närmare femhundra lärare bett om tillgång. Samarbetspartners är Eductus och SF. Svensk kultur i sex filmer.“Sällskapsresan” Svensk kultur i sex filmer. “Sällskapsresan” (1980) “Så som i himmelen” (2004) “Mitt liv som hund” (1987) “Adam & Eva” (1997) “Black jack” (1990) “Grabben i graven bredvid” (2002) Filmerna har tagits fram av ett råd bestående av bland andra Filminstitutets vd Anna Serner och regissörerna Colin Nutley och Lisa Aschan.


Ekonomisk kris efter sushiskadestånd

Summary: Statens musikverk anses ha brutit mot reglerna när man sade upp avtalet med en sushirestaurang vid Scenkonstmuseet. Efter hot om stämning kom parterna fram till en överenskommelse. Myndigheten betalar under året 2,8 miljoner kronor i skadestånd.

Konflikten har handlat om en sushirestaurang som tidigare låg i byggnaden Kronobageriet, i anslutning till Musik- och teatermuseet i centrala Stockholm. 2014 stängde museet för renovering för att tidigare i år återöppna under det nya namnet Scenkonstmuseet. Mitt under renoveringsperioden, i februari 2015, sade Statens musikverk upp avtalet med sushirestaurangen. Kort tid därefter lämnade restaurangen byggnaden – men ägarna ansåg att myndigheten brutit mot rådande hyresavtal och rätten till besittningsskydd. Ägarna till restaurangen varslade då om att stämma Statens musikverk, om inte parterna nådde fram till en uppgörelse. Statens musikverk ansåg att man inte brutit mot reglerna, men efter långa förhandlingar kom parterna tidigare i år överens om en uppgörelse. Månatligen mellan mars och december i år betalar därför Statens musikverk 280 000 kronor till restaurangägarna. Den totala summan, som av båda parter betraktas som ett skadestånd, uppgår till 2,8 miljoner kronor. Gerhard Kunosson berättar att man fört diskussioner om hyresavtalet under flera år. Förlikningen skrevs under av ordinarie generaldirektör, Stina Westerberg (som just nu är tjänstledig) – men kontraktet med restauratören upprättades före hennes tid vid myndigheten, enligt Kunosson. – Då, när kontraktet skrevs, tänkte man kanske inte på att museet kommer att behöva stängas och att det då kan uppstå problem med besittningsskyddet, säger Kunosson. Vad var det egentligen som orsakade det här? – När museet stängdes för renovering kunde restauratören inte ha sin verksamhet där. Det fattades bland annat el, vatten och avlopp. Det orsakar ju någon form av skada för deras verksamhet, något man har mött med det här beloppet. I en rapport från Statens musikverk, som skickats till kulturdepartementet, skriver myndigheten: ”Förlikningen gör att vi inte behöver gå in i en långdragen rättsprocess där utfallet bedömdes kunna riskera att bli att ännu högre.” – Jag vet inte hur det hade kunnat gå, men långa processer kostar också oerhört mycket pengar. Vi har sneglat på andra fall där man har blivit tvungen att betala betydligt högre belopp, säger Kunosson. Skadeståndet har medfört en ekonomisk smäll för Scenkonstmuseet. Sex månader efter att museet öppnat beskrivs den ekonomiska situationen som ”mer ansträngd än vi kunnat förutspå”, står att läsa i rapporten. Nästa vecka presenterar Scenkonstmuseet en ekonomisk prognos, uppger museichefen Daniel Wetterskog för DN. – Det är mycket pengar och något vi måste spara in de kommande åren, säger Gerhard Kunosson om skadeståndet och fortsätter: – Vi har en gemensam penningpåse på myndigheten med olika avdelningar. Vi får se hur vi i ledningsgruppen hanterar det här, och hur det slår på intäkter och kostnader. Förklaringen till att Scenkonstmuseets nått ett sämre resultat än förväntat är, förutom skadeståndet, att man inte nått målet för antal besökare, 7 000 färre besök än förväntat har registrerats fram till och med juli. Dessutom har museet ännu inte fått någon extern finansiering av sin basutställning, som i stället får betalas med hjälp av lån från Riksgälden, skriver de i rapporten. Museet har inte heller lyckats få någon ny restauratör på plats i de nya restauranglokalerna. Detta beror, enligt myndigheten, på att det är ”mycket problematiskt” att lösa ”angelägna el- och ventilationsfrågor” i lokalerna, som betraktas ha högt kulturhistoriskt värde.


Så reagerar omvärlden på Clintons bok: ”Hon borde hålla tyst”

Summary: Hillary Clintons ”What happened” möter kritik från partikamrater och politiska tyckare. Recensenter ser i stället ett feministiskt manifest och en komisk diss av Donald Trump.

Med ”What happened” ger Hillary Clinton sitt slutbud om den misslyckade presidentkampanjen. När CNN för några dagar sedan kom över ett exemplar av boken rapporterade de att Clinton bitvis skyller nederlaget på andra aktörer, som Bernie Sanders, Vladimir Putin och James B Comey. I andra passager riktar hon udden mot sig själv. Reaktionerna har inte låtit vänta på sig. Amerikanska Salon skriver att demokrater, på flera nivåer inom partiet, varit hårt kritiska. En kampanjarbetare – som ska ha spelat en aktiv roll i att få Clinton vald till demokraternas presidentkandidat – ber henne att backa. ”Hon förstör för oss alla på grund av sin själviskhet. Ärligt talat så vill jag bara att hon ska hålla käften och försvinna”, säger hen. Läs mer: Martin Gelin: Clintons bok lär förlänga demokraternas inbördeskrig Barack Obama och människorna kring honom har efter valet varit i huvudsak tysta om Clinton. Nu beskriver en av Obamas före detta medarbetare spektaklet kring boken som en självupptagen ”The Hillary show”. En av Clintonkampanjens högt uppsatta donatorer säger i sin tur att ”Jag tycker att hon borde hålla tyst, men det kommer hon inte göra." Bland utomstående politiska tyckare finns kritik mot att boken inte är tillräckligt självrannsakande. The Guardians Thomas Frank skriver att Clinton misslyckas med att förklara varför hennes parti går bakåt i en tid av ökade orättvisor. ”I stället riktas majoriteten av skulden utåt, mot kända förövare som James Comey, Ryssland och medierna”, sammanfattar han. Hos de som läst boken som just en bok finns en delvis annan bild. New York Times litteraturrecensent Jessica Senior skriver att Clintons berättelse är ”ärlig, trotsig och mörkt humoristisk”. Hon beskriver den vidare som ett feministiskt manifest som riktar ett komiskt vapen mot Donald Trump. Läs Niklas Ekdals recension av boken.


J.J. Abrams regisserar nästa Star Wars-film

Summary: Efter att Colin Trevorrow hoppat av från "Star Wars: Episod IX" meddelar Lucasarts nu att J.J. Abrams tar över som regissör.

För en vecka sedan meddelade Disney att de inte hade samma "vision med projektet" som regissören Colin Trevorrow. Tidigare i år blev hans film "The book of Henry" intergalaktiskt sågad, och enligt The Hollywood Reporter har samarbetet mellan filmjätten och regissören präglats av manusbråk. Quiz: Vad vet du om Star Wars? Nu låter studion Lucasfilm meddela att J.J. Abrams, som stod för 2015 års återlansering av filmserien, återvänder för "Episode IX". Inspelningen kommer att inledas strax efter att "The last jedi" har premiär i december. Ännu en regissör hoppar av ”Star wars” "Med 'The Force Awakens' levererade J.J. allt vi någonsin kunnat drömma om, och jag är så glad över att han kommer tillbaka för att runda av denna trilogi", säger Lucasfilms chef Kathleen Kennedy i pressmeddelandet.


Unga Klara blir nationell scen för barn och unga

Summary: Unga Klara blir nationell teaterscen för barn och unga. Det meddelade regeringen vid en presskonferens på tisdagen.

Uppdraget innebär att Unga Klara blir den första teatern med ett renodlat barn- och ungdomsuppdrag som nationell institution. Det statliga stödet till verksamheten beräknas uppgå till 16,2 miljoner kronor under 2018 och därefter 15,4 miljoner per år. Beskedet meddelades vid en presskonferensen på tisdagen. Närvarande var kultur- och demokratiminister Alice Bah Kuhnke (MP), statsbyggnads- och kulturborgarrådet Roger Mogert (S) samt Nisha Besara, vd för Unga Klara. – Vi har haft en osäker ekonomisk situation i åtta år och har trots det fortsatt att möta barn med konst som tar dem på allvar, säger Nisha Besara i ett pressmeddelande och fortsätter: – Vi har gjort teater om saker som barn och unga möter i sin vardag, men som vi vuxna kanske duckar för att prata om. Jag är glad att regeringen lyfter Unga Klara till en nationalscen. Unga Klara grundades 1975 av Suzanne Osten och var då en del av Stockholms stadsteater. Sedan 2009 har Unga Klara varit en fri teatergrupp, utsedd till viss aktör. Osten lämnade teatern 2014 och då utsågs Farnaz Arbabi och Gustav Deinoff till teaterns konstnärliga ledare.


Björn Wiman: Ointresset kan visa sig bli ödesdigert

Summary: Björn Wiman om det massiva ointresset för kulturpolitik och vilka konsekvenser det kan få när Sverigedemokraternas nästa stora profilfråga, efter invandringspolitiken, är kultur- och mediepolitiken.

Ett år kvar till valet. Ett konstverk med en slokande svensk flaggstång på Sergels torg rör upp känslor. En symbol för kulturens roll mitt i samhället? Ja och nej. Som DN:s genomgång visar väntas kulturfrågorna få marginell betydelse i valrörelsen, vilket på ett sätt kanske inte är så konstigt. Frågor om konstnärers socialförsäkringar och regionala kulturplaner hettar inte upp valmanskårens känslor i någon större omfattning. Läs mer: Professor: ”Kulturpolitiken har totalhavererat” Å andra sidan står det massiva ointresset för kulturpolitik i omvänd proportion till själva kulturens enorma betydelse för människan – och därmed även för samhällslivet. Få människor lever utan bilder, musik och berättelser. Att svenska politiker inte har insett detta kan visa sig bli ett historiskt misstag. Det är vid det här laget ingen hemlighet att Sverigedemokraternas nästa stora profilfråga, efter invandringspolitiken, är kultur- och mediepolitiken – just eftersom den behandlas med likgiltighet av de andra partierna men har stor potential som symbolbärare. Att peka ut konstnärer och journalister som parasitära samhällsfiender och samtidigt förpacka sin egen extremnationalism i kulturell skrud är en väl beprövad strategi. Vad kan göras åt detta? På ett sätt kanske det mest radikala vore att lägga ner kulturdepartementet, för att på så sätt förändra synen på kulturen som betydelselöst särintresse. Om kulturfrågorna i stället sorterade ihop med till exempel utbildnings- och forskningsfrågorna skulle kulturpolitiken bli en mer organisk del av samhället, snarare än ett verktyg för olika politiska syften. Läs mer: 8 politiker om den viktigaste kulturpolitiska förändringen de vill genomföra. Det är på kulturens slagfält som mycket kommer att avgöras de närmsta åren – det har både Sverigedemokraterna och andra högerradikala rörelser i Europa förstått. Om ett drygt år kan Sverigedemokraten Björn Söder eller någon av hans partikamrater vara Sveriges kulturminister. Det säger egentligen allt om frågans betydelse. Kulturpolitiken är alltför viktig för att lämnas till kulturpolitiker.