Änglars tålamod berör

Summary: Mullberry Bush School tar hand om barn som ingen vill ha. Dokumentärfilmaren Kim Longinotto förklarar mycket lite men kraften överväldigar Johan Croneman. DOKUMENTÄR ”Håll mig hårt, låt mig gå” Regi: Kim Longinotto Längd: 1 tim 49 min (från 7 år)

4¤ Länge funderar man över vad det är som dokumentärfilmaren Kim Longinotto egentligen gör, särskilt knepigt blir det med tanke på att hon inte gör något över huvud taget. Ingen voice over, inga förklarande texter. Ingen närvarande filmare, ingen flashig journalist i bild, inga frågor från en nyfiken reporter. Inget läggs till och inget dras ifrån. Vi behöver inte bli informerade i förväg, vi behöver ingen bakgrund, Kim Longinotto litar hundraprocentigt på att vi förstår ändå. Och det gör vi, från första sekund. Kraften i det hon berättar är överväldigande. Egentligen tror jag Kim Longinotto, som tidigare gjort bland annat ”Sisters in Law” , också säger, ”förstår du inte det här så förstår du över huvud taget ingenting” . Eller kanske rättare: Känner du ingenting. Och vem kan rädda oss då Kim Longinotto är på Mullberry Bush School i Oxfordshire, England. Här går det 108 anställda på knappt 40 barn, men så är det inte heller vilken skola som helst, inte vilka barn som helst – och sannerligen inte vilka lärare som helst. Få av oss trodde nog att det fanns sådana vuxna kvar, utrustade med det tålamodet, den kärleken, både till jobbet och till barnen. (Man skall ha i minne när man ser filmen att många lärare var djupt misstänksamma, och öppet kritiska, mot både filmprojektet och Kim Longinotto. Det här är skolan för barn som ingen annan vill ha. Barn som ingen säger sig klara av längre. Det är svårt traumatiserade barn, övergivna, misshandlade i alla former, sexuellt utnyttjade. De är mellan 6 och 12 år, och har under sina första år fått se mer än de någonsin borde få se. På Mullberry Bush School finns inga omöjliga fall, inga omöjliga barn. I Kim Longinottos film träffar vi mest pojkar, Ben, Robert och Alex till exempel, små pojkar, så fruktansvärt arga på världen, mest på de vuxna. Hur mycket ilska får det plats i en sådan där liten kropp Ändå upp till bredden. På Mullberry Bush School får lärarna och personalen dagligen ta emot skurar av slag, spottloskor, svordomar: under Kim Longinottos 109 minuter långa film tappar ingen vuxen, en enda gång, kontrollen. Inte en enda gång tappar de vuxna fattningen. De tappar definitivt tålamodet, men de höjer aldrig rösten, de pratar lugnt och metodiskt, när barnen så till den milda grad flippar ut att inget annat hjälper så håller de fast dem, hårt, löst, lite grand. Inga hot, inga straff. Ibland får lärare kalla på hjälp, män stora som björnar (också utrustade med änglars tålamod) kommer in klassrummet, tar med sig barnet in i ett kuddrum bredvid – och håller i. Det händer inte bara varje dag, det händer varje timme, flera gånger per timme, flera olika barn. En dokumentärfilm av det här slaget hade lätt kunnat bli ännu ett övergrepp på barnen, men dokumentärfilmsveteranen Kim Longinotto vet exakt var gränserna går. Det är mycket hon valt att inte visa, och hon vill – av hänsyn till barnen – inte berätta i detaljer. Det är vackert och stiligt gjort, oavbrutet spännande, outhärdligt sorgligt – och otroligt nog väldigt hoppingivande. JOHAN CRONEMAN film@dn.se


Vägen till en bättre existens.

Summary: Vad har Kierkegaard att säga i dag Böcker Ted Harris och Ann Lagerström ”Konsten att leva innerligt. Existentialism för den moderna människan” Levnu/Wahlström & Widstrand

Kan den som sätter jobbet framför kärleken lära oss älska i dag Kan en notorisk saksamlare visa en väg bort från vårt beroende av saker och ytlighet mot ett djupare sätt att förstå vad det innebär att existera Ja, kan vi inspireras av kufen från Köpenhamn som levde under 1800-talets första del i opposition mot allt och alla, Søren Kierkegaard Faktum är att vi alla i Västerlandet på något sätt redan är inspirerade av honom. Vad vi än kallar oss filosofiskt, religiöst eller politiskt, så har vi något av en existentialist inom oss. Och existentialismen som tanketradition har sitt ursprung just hos Søren Kierkegaard. Det var han som hävdade att sanningen är subjektiv och vi kan bara finna den inom oss, att det är våra val som visar vem vi är innerst inne, att livets mening är att existera så autentiskt som möjligt. Och vem vill inte det Vem är jag Vad är meningen med mitt liv Vad är rätt och fel Vad är sant och vad är falskt Vi ställer dessa frågor utan att tänka på Kierkegaard, och människor ställde dem givetvis långt innan Kierkegaard levde. Men han har nog påverkat det sätt på vilket vi i dag ställer dem. Kan vi fördjupa vårt sätt att leva, vår existens, genom att lära känna Kierkegaard lite bättre Det tror i varje fall prästen Ted Harris och journalisten Ann Lagerström som tillsammans gett ut ”Konsten att leva innerligt. Existentialism för den moderna människan” . Ann Lagerström håller i pennan och bjuder dessutom rikligt på sig själv. Ted Harris står för Kierkegaardkunskapen och den moderna tolkningen. Men Harris är mer anonym (är det en Kierkegaardidentifikation och det är inte lätt att veta vad som är Kierkegaard och vad som är Harris. Men sant är (subjektivt sett! att Kierkegaard kommer en personligen mycket nära, och det är en bedrift. Som läsare tycker man att man nästan känner honom och kanske också förstår vad han menar (eller är det nu Harris jag förstår . Kierkegaard känns relevant, nästan nödvändig. För är det inte så att vår ”existentialism” fastnat i ett gigantiskt egoprojekt, kanske till och med uppbackat av väl valda Kierkegaardcitat Och en selektiv läsning av Kierkegaard kan bara botas med mera av helhetsläsning. Kierkegaard visar på tre stadier för människans väg mot sanningen om sig själv: sinnlighet, innerlighet och andlighet. Dessa tre stadier är sedan indelade i nio steg, tre för varje stadium. Här lever framställningen farligt nära de tusentals olika vägledningar till bättre hälsa, lycka och framgång som omger oss i vardagen. Men Kierkegaard ville inte vägleda, han ville frilägga den livsväg som alla kan vandra om de lyhört lyssnar på sitt inre. Författarna betonar också detta med stor tydlighet.. Jag gillar boken och känner mig indragen i en fortlöpande dialog om mina egna livsval. Men jag tycker också att författarna gjort det svårt för sig genom att använda Kierkegaards begrepp innerlighet som titel på boken. För Kierkegaard betydde det inifrånstyrd och invärtes, för oss i dag handlar det nog mer om intimitet och närhet. Men det ena kan kanske leda till det andra K G Hammar litteratur@dn.se


Opera som vill våga allt

Summary: Rytmiskt flödande ”Death and the maiden” i Malmö är Jonas Forssells starkaste operaverk hittills. Ödesmättad, oemotståndlig men ofokuserad i regin. Opera

”Death and the Maiden” av Jonas Forssell efter ett libretto av Ariel Dorfman Regi: Åsa Melldahl Dirigent: Thomas Söndergård Medv: Erika Sunnegårdh, Joseph Wolverton, Fredrik Zetterström, Ed Damron, Sonny Lindbäck, Per Malmström och Matthias Thorbjörnsson Scen: Malmöoperan När Roman Polanskis filmade den argentinske dramatikern Ariel Dorfmans pjäs ”Death and the Maiden” (” Döden och flickan” ) tänkte han kronologiskt följa solens gång. Från skymning till gryning. Det höll ända till den försonande slutscenen där den angivna soluppgången fick ljuset av en solnedgång. För så oerhörd stark är attraktionen till mörkret i denna pjäs. Liksom det är i den stråkkvartett av Franz Schubert som titeln på pjäsen är hämtad ifrån och som tillhör den klassiska musikens allra mest mollstämda. När nu Jonas Forssell tillsammans med Ariel Dorfman bearbetat denna pjäs till en två akters opera har man utvidgat den. Och öppnat den klaustrofobiskt täta berättelsen – om en kvinna som känner igen sin ansiktslöse torterare i en respekterad läkare och vän till sin make – mot en hel värld av alla det politiska våldets tystade offer och vittnen. På Malmöoperan har pjäsens kammarspel blivit stor opera för tre solister, fyra figuranter, kör och orkester. Ett verk som på ett smittande sätt vill våga allt. Som i ett aktslut kan låta som en isande och ödesmättad Puccini och i en överhettad dryckesduett låta som en oemotståndligt medryckande Verdi. Och som inte nöjer sig med några raffinerat diskreta citat ur Schuberts stråkkvartett utan låter den ta plats i orkestersatsen i långa sjok och med hull och hår. ” Death and the Maiden” är en utmanande satsning och Jonas Forssells starkaste musikdramatiska verk hittills. Vilket han inte minst visar i den rytmiskt flödande tonsättningen av dialogerna. Få överträffar Forssell i dag när det gäller konsten att tala i musik. Bengt Gomérs scenrum är på samma gång flott vardagsrum, kaklad tortyrkammare och gränslös omvärld. Ett rum för musiken att växla mellan trängda ögonblick och en vidöppen evighet, mellan förtvivlat framforsande dialoger och elegiskt vinande körsatser. För den dramatiska sopranen Erika Sunnegårdh att som Paulina gå från den mest vädjande intimitet till höjdtoner som bränner sönder allt som står i hennes väg. För Fredrik Zetterström, som hennes man Gerardo, att successivt rikta kraften i sin svärtade baryton mot vad det är hon egentligen ber honom om. Och för den lyriske tenoren Joseph Wolverton, i rollen som Doktor Miranda, att spela narr så länge det håller. Att ”Death and the Maiden” ändå inte känns som en riktig fullträff har mest med iscensättningen att göra. Åsa Melldahl hittar i sin lite plottriga regi inte rätt i verkets egensinniga andning mellan storformat och kammarspel. Det blir ofta alltför ofokuserat. Inte minst genom de fyra frackklädda figuranterna som inte lämnar något känsligt ögonblick i fred. Men till iscensättningens försvar kan man säga att denna sorts sceniska stress inte är någon ovanlig åkomma vad gäller nya operor. De har liksom inte blivit avlyssnade i tid. Martin Nyström martin.nystrom@dn.se


En estradör tar farväl

Summary: Ensam med sin gitarr är Ulf Lundell lugn och humoristisk. Sedan släpper han bomben. Konserten i Gävle är starten på hans avskedsturné. Musik

Ulf Lundell ” unplugged” Scen: Gävle konserthus Kanske borde han ha gjort så här tidigare. Satt sig på en stol på scenen, ensam med en gitarr och munspel i en ställning. Spelat några låtar inför sittande publik och gett sig tid att prata emellan. När Ulf Lundell nu inleder sin ”unplugged” -turné på just det viset inser man att han är riktigt bra på det. Även om man kanske inte vill ha en hel konsert med honom själv som ensam musikant, han är trots allt en rätt begränsad gitarrist. För att inte tala om munspelare. Men sättet att prata med publiken ger en glimt av en annan Lundell, som man sällan möter i hans sånger – däremot ibland i intervjuer. En estradör som vet hur man drar en story, som har gott om både humor och självironi, som framför allt utstrålar ett stort, varmt lugn där han sitter mitt på scenen inför premiärpubliken i Gävles utsålda konserthus. Och Lundellhumor har vi faktiskt inte fått särskilt mycket av genom åren, trots all manisk överproduktion. Möjligen hade han inte klarat av det som ung, det kräver ändå en viss rutin, men med mer än trettio år som artist bakom sig kan han rent av kosta på sig att driva lite med 70-talets Lundell. Han sjunger en enda 70-talslåt, det blir ”Snön faller och vi med den” , och man undrar nästan om han väljer den just för att han vill kommentera den lilla textrad där han antyder en annalkande medelålderskris redan vid tjugoåtta års ålder: ”tjugoåtta, ligger lågt, ligger lägre än en sjunken båt” . Alldeles innan släpper han sin bomb. Säger att detta är inledningen på hans avskedsturné. Som visserligen ska pågå i åtminstone ett och ett halvt år, men ändå. Det är en naturlig utveckling, påstår han. Som handlar om att självet hinner upp jaget när man är i hans ålder, strax före sextio. Jag tror säkert att han menar det, åtminstone just nu, men om det verkligen blir så i slutändan är en helt annan femma. Sen kommer bandet in, efter sisådär en trekvart. Låten är den nyskrivna ”Din tid är ute” – han påpekar själv att det är temat för showen – men på ingen tid alls är det nästan precis som på en vanlig Lundellkonsert. Om än aningen mer nedtonat och med fler akustiska instrument i sättningen. Men när klaviaturspelaren växlar mellan elpiano och elorgel medan basisten nästan enbart spelar elbas har konceptet unplugged dragits rätt långt från sin egentliga innebörd. Och då har jag inte ens nämnt elgitarren, steelgitarren eller trummaskinen. Dessvärre innebär bandets entré också att Ulf Lundell drar ner på pratandet mellan låtarna. Ställer sig upp, biter ihop, gör som han brukar – fast med akustisk gitarr på magen. Mot slutet plockar han till och med upp sina breda uppåtrockare, som ”Gå ut och var glad” i orgelbrusande E Street Band-kostym och en tungt Bo Diddley-mullrande ”Skaka på dom” . Som om det är dit han innerst inne vill, också denna gången, oavsett sina tidigare försäkringar. Kanske är det i det ljuset man ska se hans utfästelse om att detta är en avskedsturné. Men allra sist avslutas ”En eld i kväll” med ett stycke skör, späd stämsång. Lika fint som oväntat. Så vi får nog vänta och se. Nils Hansson nils.hansson@dn.se


En estradör tar farväl

Summary: Ensam med sin gitarr är Ulf Lundell lugn och humoristisk. Sedan släpper han bomben. Konserten i Gävle är starten på hans avskedsturné.

Ulf Lundell ”unplugged” Scen: Gävle konserthus Kanske borde han ha gjort så här tidigare. Satt sig på en stol på scenen, ensam med en gitarr och munspel i en ställning. Spelat några låtar inför sittande publik och gett sig tid att prata emellan. När Ulf Lundell nu inleder sin ”unplugged”-turné på just det viset inser man att han är riktigt bra på det. Även om man kanske inte vill ha en hel konsert med honom själv som ensam musikant, han är trots allt en rätt begränsad gitarrist. För att inte tala om munspelare. Men sättet att prata med publiken ger en glimt av en annan Lundell, som man sällan möter i hans sånger – däremot ibland i intervjuer. En estradör som vet hur man drar en story, som har gott om både humor och självironi, som framför allt utstrålar ett stort, varmt lugn där han sitter mitt på scenen inför premiärpubliken i Gävles utsålda konserthus. Och Lundellhumor har vi faktiskt inte fått särskilt mycket av genom åren, trots all manisk överproduktion. Möjligen hade han inte klarat av det som ung, det kräver ändå en viss rutin, men med mer än trettio år som artist bakom sig kan han rent av kosta på sig att driva lite med 70-talets Lundell. Han sjunger en enda 70-talslåt, det blir ”Snön faller och vi med den”, och man undrar nästan om han väljer den just för att han vill kommentera den lilla textrad där han antyder en annalkande medelålderskris redan vid tjugoåtta års ålder: ”tjugoåtta, ligger lågt, ligger lägre än en sjunken båt”. Alldeles innan släpper han sin bomb. Säger att detta är inledningen på hans avskedsturné. Som visserligen ska pågå i åtminstone ett och ett halvt år, men ändå. Det är en naturlig utveckling, påstår han. Som handlar om att självet hinner upp jaget när man är i hans ålder, strax före sextio. Jag tror säkert att han menar det, åtminstone just nu, men om det verkligen blir så i slutändan är en helt annan femma. Sen kommer bandet in, efter sisådär en trekvart. Låten är den nyskrivna ”Din tid är ute” – han påpekar själv att det är temat för showen – men på ingen tid alls är det nästan precis som på en vanlig Lundellkonsert. Om än aningen mer nedtonat och med fler akustiska instrument i sättningen. Men när klaviaturspelaren växlar mellan elpiano och elorgel medan basisten nästan enbart spelar elbas har konceptet unplugged dragits rätt långt från sin egentliga innebörd. Och då har jag inte ens nämnt elgitarren, steelgitarren eller trummaskinen. Dessvärre innebär bandets entré också att Ulf Lundell drar ner på pratandet mellan låtarna. Ställer sig upp, biter ihop, gör som han brukar – fast med akustisk gitarr på magen. Mot slutet plockar han till och med upp sina breda uppåtrockare, som ”Gå ut och var glad” i orgelbrusande E Street Band-kostym och en tungt Bo Diddley-mullrande ”Skaka på dom”. Som om det är dit han innerst inne vill, också denna gången, oavsett sina tidigare försäkringar. Kanske är det i det ljuset man ska se hans utfästelse om att detta är en avskedsturné. Men allra sist avslutas ”En eld i kväll” med ett stycke skör, späd stämsång. Lika fint som oväntat. Så vi får nog vänta och se. Nils Hansson nils.hansson@dn.se


Brinnande country berör

Summary: Emmylou Harris glittrar på Cirkus. Hon sjunger himmelskt, men ändå är vartenda ord hårt förankrat i jorden. Mattias Dahlström älskar hennes intensiva och melankoliska country. musik

Emmylou Harris Scen: Cirkus, Stockholm Bara de bruna bootsen bryter av. Annars är Emmylou Harris klädd helt i gnistrande glittrande paljettvitt, med det numera kritvita håret som krona på verket. Hon ser väldigt mycket ut som en älva – eller en ängel. Det är nästintill omöjligt att inte snärja in sig i liknelser när man skriver om Emmylou Harris. Och då självklart inte på grund av vad hon har på sig, det är bara ännu ett skäl just den här kvällen, utan för hur hon låter. Alla som någon gång har hört Harris sjunga kan vittna om att det är något närmast övernaturligt eller utomjordiskt över hennes sätt att glida upp i falsett, hennes främsta kännetecken. Samtidigt är det lite missvisande. Som att man skapar en distans mellan oss och Harris som verkligen inte existerar. För även om hon sjunger himmelskt är vartenda ord i ”Born to run” , ”Michelangelo” , ”Songbird” eller färska låtar som ”Take that ride” hårt förankrat i jorden hon står med båda fötterna på, i den verklighet vi ibland tycker är rätt uthärdlig och ibland tycker är rätt tuff att leva i. Därför känns både vad och hur hon sjunger så mycket. Jag, och säkert många i min och yngre generationer, upptäckte henne med ”Wrecking ball” , det Daniel Lanois-producerade mästerverket från 1995. En skiva som är en fantastisk introduktion till Harris – och samtidigt inte alls. Det är eventuellt hennes (och ett av hela 90-talets) bästa album, men samtidigt med all sin tunga rytmik och stämningsfyllda lager-på-lager-produktion inte särskilt representativ för hennes 40-åriga produktion i övrigt. Sedan dess har Harris långsamt raserat, monterat ned eller, om man ska undvika att låta mer dramatisk än vad som egentligen behövs, i alla fall byggt om Lanois mystiska mäktiga ljudvägg. För att nu, i och med nya albumet ”All I intended to be” och här på turnén, vara tillbaka i den mer nedtonade country och folkrock hon inledde karriären med. Utan att ignorera erfarenheterna hon tagit med sig från 1995 och framåt. Hennes nuvarande band skapar ett nästan lika omfångsrikt sound som Lanois, men är mer handfast, mer country. Rasande skickligt också, det är en direkt njutning att lyssna på det sömlösa samspelet mellan till exempel piano och fiddle. Eller hur de skrapar bort all onödig polish från ”When we’ re gone, long gone” så att den låter som den humanistiska visa den aldrig riktigt blev på ”Trio II” -skivan. Ändå är det en låt från just ”Wrecking ball” som blir kvällens självklara topp. Steve Earle skrev och spelade in ”Goodbye” först, innan Emmylou gjorde sin cover på låten, men jag tror ingen som är på Cirkus någonsin kommer att uppfatta den som hans igen. Emmylou Harris introducerar den med ett ”som jag älskar de här sorgliga låtarna” och har dragit ned tempot till hälften, ändå ökar hon den redan från början närmast brinnande melankoliska intensiteten med varje framsjunget avsked. Ett ord: oj. Tre till: så obeskrivligt vackert. Mattias Dahlström musik@dn.se


Andlöst vacker Mozart

Summary: Göteborgsoperans ”Mozarts requiem” är en riktig fullträff. Ett magnifikt och oförglömligt möte som sätter ljus på en av världens mest kända och älskade musikverk.

”Mozarts requiem” av Carina Reich, Bogdan Szyber och Jorma Elo Dirigent: Henrik Schaefer Regi, dramaturgi, scenografi och kostym: Carina Reich och Bogdan Szyber Koreografi: Jorma Elo Ljus: Linus Fellbom Scen: Göteborgsoperan Så genialt enkelt och ändå görs det så sällan på våra operahus: inte balett och inte opera utan en hybridföreställning där de olika språken möter varandra på ett nytt sätt. Och gör operahuset till ett hus för ”samtida scenkonst”. Att Göteborgsoperans nye balettchef Johannes Öhman tänker i de här banorna är bara att applådera. ”Mozarts requiem”, iscensatt av Carina Reich och Bogdan Szyber och koreograferad av Jorma Elo, är en fullträff. Andlöst vackert, känslomässigt gripande och fullt av idéer som sätter nytt ljus på ett av världens mest kända och älskade musikverk. Vi känner väl alla mer eller mindre till det ofattbart tragiska och gåtfulla kring Mozarts död. Hur han komponerade på sitt ”Requiem”, den katolska dödsmässan, in i det sista och hur han begravdes som en okänd i en massgrav. Och hur hans musik var likt en ogripart narrande ljuslåga i en tid av hierarkisk ordning och mörker. I ”Mozarts requiem” har Reich och Szyber utgått från sorgens uttryck vid tiden för Mozarts död och inspirerats av den då växande shakerrörelsen. En strängt asketiskt samfund som gav utlopp för sin tro i extatiskt skakande dans. I Linus Fellboms suggestiva ljussättning tränger ljuset knappt in genom bönehusets träväggar och i Jorma Elos lika inspirerade koreografi är rörelserna därinne liksom sönderhackade – som om människan bestod av smådelar endast avsedda för den store Helaren. En perfekt arena för ett möte mellan en oberäknelig och lekfullt imiterande Mozartgestalt i skinande vitt och Döden i flätat långt rött hår. Ljuvligt dansat av Patrick Migas och Janine Koertge. Men föreställningens styrka ligger inte bara i hur den reser upp motsättningar mellan ljus och mörker utan i den andning som skapas dem emellan. I de sceniska förvandlingar som öppnar för en ny och sällsam närkontakt med själva magin i Mozarts musik. Allra märkvärdigast i den sekvens där stora tunga moln av tårar som sänkts ner från himlen transformeras till fluffigt frasande krinoliner på kvinnor i virvlande dans. En dans som får väggarna att rasa och ljuset att flöda. En av de mest mozartska scener jag sett och aldrig skall glömma. Till succén för denna ”Mozarts requiem” bidrar också dirigenten Henrik Schaefer som fick kör och orkester att göra sitt yttersta samt den fint sammansatta solistensemblen ur operahusets egna led: sopranen Carolina Sandgren, mezzon Pia Svorono, tenoren Ingmar Andersson och basen Mats Persson. Samt i rollen som Mozart som barn: gosssopranen Alexander Chojecki. Nu skvallras det om att Carina Reich och Bogdan Szyber har en snarlik idé kring att iscensätta Giuseppe Verdis ”Requiem”. Visserligen dubbelt så stort som Mozarts. Men vilken tanke! Vilket operahus blir först med detta? Martin Nyström martin.nystrom@dn.se


Vinylfynd blev dansant discoopera

Summary: Kool DJ Dust tar samplingen till en ny nivå. Av enorma mängder loppisfynd på vinyl har han klippt ut fragment, skakat om och satt ihop en 19 låtar lång discoopera. "The disco opera" ges ut på skiva på onsdag.

Det är klart att man skulle hitta Daniel Savio med fingrarna djupt i en lp-realåda på skivaffären Pet Sounds. Daniel, eller Kool DJ Dust som han kallar sig så fort han kommer i närheten av ett mixerbord, har lagt ner åtskilliga månader på att lyssna igenom enorma mängder loppisfynd på vinyl, låt för låt, på jakt efter fragment, refränger, stick, eller beats till den discoopera som på onsdag ges ut på cd. "The disco opera" är egentligen en enda jättesamling samplingar, men utgör en 19 låtar lång märkligt sammanhållen instrumentell berättelse om hur den onda dj:n Dr Sorryass Copycat förslavat Lil' Big Citys klubbpublik med själlösa låtar och mixar. Hjälten Dust ger sig därför ut på ett galaktiskt äventyr, på fjärran planeter jagar han den magiska skivan som han kan föra tillbaka till den av konformitet lamslagna staden och befria massorna med. Det blir en kamp som inte kan sluta oavgjort. Låtarna skapar inte bara bilder i huvudet, skivan är även en sorts ljudbok. Omslaget och innerkonvolutet har av tecknaren Jimmy Gustavsson utformats som en klassisk hjälteserie. - När jag skulle flytta för några år sedan började jag rensa ut bland mina skivor, jag har ganska många om man säger så, och började lyssna igenom dem, berättar Daniel Savio när han har betalat den begagnade vinylen och vi har slagit oss ner på ett kafé. - Jag hittade coola grejer som jag inte tänkt på förut, samplade och satte ihop dem till låtar och spelade resultatet i den skivaffär som jag jobbade i då. När kunder kom fram och undrade vad det var de hörde i högtalarna förstod jag att det kunde byggas ut. Visst är "The disco opera" en naiv liten historia, men projektet är samtidigt något av en protesthandling. Du kan själv räkna ut vilken stad som här kallas Lil' Big City. - Det känns tråkigt att sitta och klaga, men vi har så många lager av segregation här: musik, klädstil, ålder, bostadsområde, subkultur - allt. Det är ju inte precis några förortskids på Riche… Och om två dj:er med liknande stil spelar samma kväll är det tomt på det ena stället. Det finns för lite folk i Stockholm, och för lite blandning av folk på klubbarna, menar Daniel Savio. Många av låtarna på "The disco opera" påminner om gammal existerande discofunk, men är alltså ett antal ihopklistrade fragment, från uppemot 40 år gamla total-obskyra skivor. Man tycker sig höra någon sekund Beatles här, ett Human League-ljud där, och visst verkar en låt vara Cameo? "The disco opera" kanske kunde fungera som familjefrågesport på lördagskvällarna... - Nej, nej, inget jag har använt är så pass känt, säger Daniel Savio och fingrar på mustaschen. Det kanske finns någon som hittar vissa grejer, jag har en dj-kompis som gjort det till sin sport att pricka in alla samplingar, men inte ens han har lyckats. Detta torde innebära att "The disco opera" inte heller blir immaterialrättsjuristernas våta dröm. Antingen är de samplade avsnitten så korta eller så kommer de från skivor som knappt ens upphovsmännen vet finns till. Det finns dock en liten stämningsrisk, menar Daniel Savio, och kallar det för "en tickande bomb och ett ständigt orosmoln över vårt annars så mysiga discoparty". Har inte det här projektet inneburit många timmars plågsam genomlyssning av även dåliga skivor? - Jo, och det kan bli irriterande, rakt igenom dålig musik gör ju det med en, men med vinylskivor hoppar man lätt framåt i låtarna, och jag skulle nog säga att det ändå är mindre plågsamt att lyssna sig igenom en gammal dålig skiva från 1972 än att lyssna på radio en vanlig dag. - Många av de skivor jag köper på loppmarknader är ju inget att ha, men det blir som att köpa lotter - plötsligt händer det. Daniel Savio börjar gräva i påsen från skivaffären och fiskar upp den tyska syntgruppen Propagandas första maxisingel "Dr. Mabuse", och en annan med den slajmiga brittiska 80-talsduon Dollar... - Mmm, jag har en skiva med dem där hemma som är rent otroligt dålig, men den här ser ut att vara gjord lite tidigare, säger han tankfullt och vrider och vänder på omslaget med det stiliserade fotot som liksom har försett duon med glorior. - Men titta här: här står ordet "space" på omslaget, utbrister han. Jag letar ofta efter sådana signaler, det ska vara lite rymdigt så där, så det kan finnas något coolt här. Jag hörde att du till och med har hittat någon liten snutt på en Tomas Ledin-skiva? - Ja, ett litet funkstick. Men man märker när man lyssnar så här intensivt efter saker i musik att även sådana som han har gjort en hel del riktigt bra grejer. Det är en rolig upptäckt. Var, stil eller land, har du hitta flest bitar att klippa ut? - Italien, kanske. Italien? - Ja, italiensk popmusik är ju totalcheesy, men deras undergroundmusik från 70-talet är hur cool som helst. Skräckfilmsregissören Dario Argentos band Goblin, till exempel, de gjorde otroliga grejer. Men det ligger mer än upptäckarglädje bakom Daniel Savios tålmodiga kulturarkeologi. Han ser aningen allvarligt på ungdomsvurmen i Stockholms klubbvärld och menar att traditionen bryts hela tiden när folk lägger av så fort de har blivit vuxna. - Då måste man börja om från början igen och vi kommer liksom inte framåt, säger han. Jag gillar den gamla tanken på läromästare. - Det är genom att ha koll på sin historia som man kan göra något nytt och intressant, att tillföra och förädla. Det märks ganska snabbt om en houseproducent är 18 år och aldrig har hört Giorgio Moroder... Du, kunde inte du göra en längre bok av den här berättelsen, med skivan som soundtrack? - Absolut, jag har faktiskt en kompis i Finland som gör skivor som medföljer hans tjejs science fiction-böcker. Så visst går det, och det är fortfarande mycket lättare att få bidrag för litteratur än för musik, haha.


Regeringen satsar på museerna

Summary: De statliga museerna får 40 miljoner kronor mer i anslag nästa år. Nobelmuseet, Arkitekturmuseum och Nationalmuseum tillhör dem som får extrapengar.

På måndag kommer regeringen i höstbudgeten att presentera en förstärkning till museisektorn. Redan i dag kan DN avslöja att museerna får 40 miljoner kronor mer i nästa års kulturbudget. Fem Stockholmsmuseer och Flygvapenmuseum i Linköping får extrapengar. De fem Stockholmsmuseerna är Nobelmuseet, Nationalmuseum, Arkitekturmuseet, Moderna museet och Skansen. – Nobelmuseet behöver nya pengar eftersom de har planer på att bygga ut. Om Nobelstiftelsen vill förordar vi berggrunden under Storkyrkan, säger kulturminister Lena Adelsohn Liljeroth till DN. Departementet är inte entusiastiskt över ett tidigare förslag att göra Skeppsholmskyrkan till Nobelmuseum. I motiveringen till de nya miljonerna nämner kulturdepartementet att det ska vara möjligt för varje museum att göra egna prioriteringar utifrån de behov som finns för att kunna vårda och visa kulturarvet. Kulturministern öppnar också för att de museer som vill kan använda de nya pengarna till fri entré utan att vården av samlingarna äventyras. – Den förra regeringen förbjöd museerna att ta betalt. Nu är de fria att göra som de vill och med ett långsiktigt perspektiv, säger Lena Adelsohn Liljeroth. Nationalmuseum behöver medel till sin förestående renovering om två år. Bara evakueringen av de 700 000 föremålen kommer att ta ett år, och slutnotan beräknas hamna på en halv miljard kronor. Arkitekturmuseets framtid har utretts på flera håll. Rådet för arkitektur, form och design har föreslagit ett utökat ansvar för Arkitekturmuseet till att omfatta en fusion med Svensk Form. Men något svar på museets framtid kommer inte i måndagens budget. – Vi behöver veta mer innan vi kan ta ställning till en sammanslagning, säger Lena Adelsohn Liljeroth. Chefsrekryteringen till Arkitekturmuseet pågår, nuvarande chefen Bitte Nygren avgår men har i dagarna fått förlängt förordnande till nyår. I budgeten tillkommer också en post på 13 miljoner kronor till närmare samarbete mellan näringslivet och kultursektorn. Tre miljoner står kulturdepartementet för och tio kommer från Nutec, myndigheten för näringslivsutveckling. Pengarna ska användas till en handlingsplan som bland annat inkluderar ökad kunskap om entreprenörskap på konsthögskolor, en företagsguide som lyfter in kulturyrken och checkar som stimulans för olika nätverk. Sedan den borgerliga regeringen tillträdde 2006 har museisektorn tillförts 102 miljoner kronor. De 19 statliga museerna har ett sammantaget anslag på runt 900 miljoner kronor. Fredrik Söderling fredrik.soderling@dn.se 08-738 12 07


Svindlande dokumentation av Bergmans värld

Summary: I dag ger Bokförlaget Max Ström ut praktverket ”Regi Bergman”. Det innehåller över 1 100 bilder och andra dokument från Ingmar Bergmans långa karriär. Filmaren och författaren Kristian Petri bläddrar och minns.

Böcker ”Regi Bergman” Red. Paul Duncan och Bengt Wanselius Bokförlaget Max Ström Jag har alltid tyckt om katalogen som litterär genre. Det kan vara kataloger från bokauktioner. Kanske en gammal släkt som hamnat på obestånd och nu tvingas sälja slottets bibliotek. Det kan också vara kataloger från museer eller filmfestivaler jag aldrig besökt. Att sjunka ner i kortfattade beskrivningar och enstaka bilder. Det finns något i de torra konstlösa formuleringarna som stimulerar dagdrömmar. ”Regi Bergman” påminner mig om dessa kataloger. En närmare 600 sidor tegelstensliknande bok med över 1 100 bilder från filmer, inspelningar, teateruppsättningar och privatliv, dokument, manus, regissörens egna super 8-filmer, affischer … En kronologisk genomgång av Ingmar Bergmans yrkesliv som skapar en närmast svindelartad känsla genom sin oerhörda rikedom. Han har aktivt arbetat under en tidsperiod som sträcker sig över halva filmens historia. Det är förstås möjligt att läsa boken kronologiskt, men jag tror också att man med fördel kan bläddra fram och tillbaka, slå upp en film, leta efter ett citat, söka den där speciella bilden, se vilket år han gjorde den sista uppsättningen i radio av Strindbergs ”Pelikanen”. Det som dominerar verket är bilderna men här finns också mängder av textfragment från Bergman själv, hämtat från böcker och intervjuer och andras röster, nyskrivna texter och intervjuer med skådespelare, musiker, fotografer, kritiker och kolleger, utländska och svenska. När jag bläddrar i ”Regi Bergman” ser jag så många av dessa välkända älskade bilder: Bibi Andersson håller upp en spegel framför Victor Sjöström i ”Smultronstället”, dödsdansen i ”Det sjunde inseglet”, Alexander som dagdrömmer vid sin dockteater i ”Fanny och Alexander” … Några av bilderna är så välkända att de nästan kommit att bli en del av vårt gemensamma undermedvetna. Bilden av riddaren och döden är kanske vår mest kända bild. Lite som ”Den stora vågen” av Hokusai fungerar för en japan. Det är svårt, för att inte säga omöjligt, att inte se Bergman själv i alla dessa bilder från hans filmer. Hur han ändrar gestalt från film till film. Och det är också de som känns mest personliga. Bilderna från inspelningplatsen blir oftast ett registerande. Som filmare kan jag förstås avnjuta all gammal teknik, det stora täcket som ligger över Sven Nykvists kamera i en inspelning från ”Nattvardsgästerna”. Jag tror att det finns en enkel förklaring till den fascination som fotografer eller journalister kan erfara när de besöker en filminspelning – att det är så att de till stora delar bevittnar något obegripligt. Det verkliga arbetet som skapar en film låter sig inte reduceras till stillbilder. Filmregissörens yrke kan för många te sig gåtfullt och därmed även mystiskt: de intima rörelser som utväxlas under en inspelning kan ibland förefalla nästan osynliga. Så i stället får vi se tecken, symboler för en verksamhet: vad som egentligen äger rum i stormens öga förblir – för de flesta utomstående betraktare – något fördolt. Kanske kommer Irving Penn närmast genom sin klassiska bild av en blundande regissör. Bergman blir inte mer tydlig för att vi ser honom peka, komponera med fingrarna, se koncentrerad ut … Alla dessa bilder har ett anekdotiskt, historiskt värde. Många är också lysande stillbilder, som Lennart Nilssons dokumentation av arbetet med ”Nattvardsgästerna”. Men på ett sätt kommer vi betydligt närmare personen Ingmar Bergman genom hans egna skapade bilder. Några stillbilder är lätt annorlunda än filmens bilder. Det finns några från ”Smultronstället” som faktiskt överträffar filmens komposition. Scenerna återfinns självklart i filmerna, men är på ett sätt ännu mer fulländade och koncentrerade i dessa stillbilder. En vid helbild från en drömscen: en sommarkväll där Victor Sjöström står drömmande vid en tom vagga. En annan bild från samma film: Gunnar Björnstrand (som spelar sonen Evald) står och betraktar hur hans fru Marianne (spelad av Ingrid Thulin) tröstar hans pappa. Det finns en sällsam laddning i denna bild. Den gamle professorn Isak Borg är – enligt Bergman själv – både ett maskerat självporträtt och en bild av hans egen far. Scenen är mer komplex än så eftersom Borg också spelas av Victor Sjöström, ett slags andlig fadersgestalt vid tiden för inspelningen. Men om vi dröjer vid Björnstrands blick som innehåller både längtan, skepsis och förlåtelse. Här finns ändå en möjlighet till försoning. Bergman själv säger senare i en intervju: ”Jag vet inte nu och jag visste inte då, hur jag vädjade till mina föräldrar genom ’Smultronstället’; se mig, förstå mig och – om möjligt – förlåt mig.” Om jag nu ser den gamle Isak Borg som den gamle Bergman får denna bild ytterligare en dimension. Hur Bergman på ett sätt hunnit i kapp sin egen skapelse. Jag bläddrar i ”Regi Bergman” och fakta och fiktion blandas hela tiden. Jag leker till slut med tanken att detta är en helt litterär text, att hela boken är en fiktion. En fantasi som kanske också stimuleras av Bergmans lust att omvandla sitt liv till film och teater. Birgitta Steene säger också i en nyskriven text att Bergman ägnade ett helt liv åt att förvandla fakta till fiktion. Det finns en underbar bild från ”Det sjunde inseglet” där de bägge världarna på ett mycket konkret sätt smälter samman. Bergman står koncentrerat och tittar genom filmkameran. Bredvid honom står döden och väntar, hans egen fiktiva dödsgestalt. I denna bild är regissören både verklig och en del av en fantasi, en dröm. Kristian Petri litteratur@dn.se Artikeln är rättad 2009-09-22 I lördagens recension av boken ”Regi Bergman” saknades tyvärr namnet på en fotograf. Det var Louis Huch som hade fotograferat under inspelningen av ”Det sjunde inseglet” och ”Smultronstället”.


Med världen i vitögat.

Summary: Briljant show om döden i vår apokalyptiska tid. Teater ”Det sjunde blinget” av Christofer Bocker Regi: Manuel Cubas Koreografi: Twisted Feet Scen: Backa teater, Göteborg

Nya Backa teater startar sin andra säsong med en riktig energikick. Streetdancegruppen Twisted Feet har inbjudits för att tillsammans med dramatikern Christofer Bocker, regissören Manuel Cubas och några av teaterns egna skådespelare och musiker göra en föreställning med utgångspunkt i Ingmar Bergmans ”Det sjunde inseglet” . Låter det skruvat så är det inte helt fel uppfattat. Men på sitt sätt är döden lika närvarande i samtida ungdomsliv och populärkultur som någonsin tidigare. Och inte bara där. Frågan är väl om mänskligheten på länge genomlevt så apokalyptiska tider. ”Det sjunde blinget” tar sin utgångspunkt i några ungdomars död och retrospektiva berättelser om sitt liv. En av dem får chansen att förlänga sin tid på jorden genom att spela schack med döden. I ett annat hörn av verkligheten förskansar sig ett par för att undkomma alla hot som lurar därute. Så småningom kravlar de sig ut ur sin håla och ser världen i vitögat. Låter det krångligt så är det inte helt fel uppfattat. Den här föreställningen har inte sin styrka i dramaturgisk klarhet eller i dialogens skärpa. Kjell Wilhelmsen gör visserligen ett gott jobb som publikens ciceron och förtrogne, men ibland fattar man inte riktigt vad som händer på scenen. Nu gör inte det så mycket. Föreställningens kvalitet ligger snarare i den vitalitet och tekniska briljans som dansarna i Twisted Feet visar upp. Livskraften är övermannande. Särskilt i några scener befruktar koreografi och dramatik varandra på ett förlösande sätt. I en storhetsvansinnig datorspelsfantasi berättar Juvenal Caceres om hur hans karaktär blir världens räddare och hjälte genom att besegra ondskans makter och deras ninjor. Det är roligt, skickligt och tänkvärt. Och på sitt sätt helt konsekvent att det sker just på den här scenen. Backa teater var tidig med att på allvar integrera musiken i teaterspråket. Nu är det dags för nya steg. Mikael Löfgren teater@dn.se


Från socialist till nazist

Summary: Hur kunde socialisten Sigrid Gillner överge idealen om demokrati och bli nazist I en fascinerande bok lyckas Eva F Dahlgren göra hennes öde levande – och även förståeligt, skriver Nina Björk. Böcker

Eva F Dahlgren ”Fallet Sigrid Gillner” Frank förlag Vid 14 års ålder var skribenten Sigrid Gillner spiksäker på att hon var socialist. 1932 blev hon riksdagsledamot för socialdemokraterna. Under flera år satt hon i styrelsen för partiets kvinnoförbund. Och till slut kom hon att hylla Adolf Hitler. Det är märkligt. Så märkligt att frilansjournalisten Eva F Dahlgren har skrivit en bok om denna kvinna, ”Fallet Sigrid Gillner”. Gillner var studiekamrat med Dahlgrens farfar, som hon skildrat i ”Min farfar var rasbiolog”. Hon var också en av flickan Evas idoler – en kvinna som levde på sin penna, som hade travar med böcker rakt på golvet i sitt lilla torp och halvdruckna koppar med te på borden. Som vuxen kvinna hittar Dahlgren plötsligt denna barndomsidol i medlemsregistret för Riksföreningen Sverige–Tyskland. ”Ett svart hål öppnar sig.” Hon bestämmer sig för att försöka hitta svaret på frågan varför Hur kunde en av de kvinnor som beredde väg för demokrati och välfärd i Sverige sedan inte bara bryta med arbetarrörelsen utan också aktivt söka sig till delar av nazismen ”Fallet Sigrid Gillner” är sökandet efter svaret på den frågan. Och låt mig säga det med en gång: det är ett fantastiskt sökande. Framför allt är det Dahlgrens metod som fascinerar mig. Den tycks bestå av att man tager vad man haver. Och Dahlgren haver så mycket! När hon återvänder till Göteborg från Gillners torp i Viken, som stått obebott i många år, har hon 35 kartonger med brev, dagböcker, tidningsartiklar, lappar. Dessa bildar stommen i Dahlgrens berättelse. Men hon utvidgar den med akademiska skrifter, med intervjuer, egna minnen, citat ur Hitlers ”Mein Kampf” och Per Albin Hanssons folkhemstal. Allt detta material bestämmer hon sedan sig för att skriva in i en dramatiserad – men inte fiktionaliserad – historia. Läsaren ska veta att allt som står här är sant, skriver hon i epilogen. Ändå har hon med uppgifter om väder, om människors rörelser och repliker. Vi läser alltså en berättelse, närvarande som en roman, som samtidigt är sann. Det borde inte vara möjligt, men det är det ändå. Det beror dels på att Sigrid Gillner skrev och skrev, allting finns på pränt, dels på att Dahlgren inte psykologiserar. Hon lämnar det inre, men dramatiserar det yttre i en presensframställning där vi möter historien i en enskild människa och en enskild människa i historien. Jag både lärs, roas och oroas. Metoden gör att Dahlgren inte behöver välja mellan abstraktion och konkretion. De stora frågorna finns där; vad kan vi kräva av en politiker, bör kvinnor organisera sig i speciella förbund vid sidan av männen, hur utrotar vi fattigdomen, vad är klass, varför lockades intellektuella av den nazistiska läran De behandlas teoretiskt, inte genom analyser av Dahlgren – sådana är hon sparsam med – men exempelvis genom intervjuer med forskare. Men de ges även konkret form. Ta till exempel klassfrågan: arbetarflickan Sigrid gifte sig med överklasspojken Sven – en man så säker på sitt värde att han inte bryr sig om några hål i ett par badbyxor. Men Sigrid, fattigflickan, skäms och lagar. ”Ska jag aldrig få uppleva på en strand att få sitta där utan blygsel, utan aggande minnen från barndomens tid, då hela stranden skrattade åt min så kallade baddräkt och jag sedan aldrig gick i av den anledningen.” Dahlgrens bok spänner över det hela. Där samsas reportage ur Svensk Damtidning om riksdagskvinnornas klädmode med redogörelser för författningen i Weimarrepubliken. Där skildras en avbruten politisk karriär och ett äktenskap som aldrig fann ro. Länge är Sigrid Gillner mitt i det politiska och intellektuella Sveriges centrum. Hon umgås med Ellen Key, Elin Wägner, Hjalmar Branting. Hon agiterar, föreläser, deltar i den internationella socialistiska rörelsen. Men hon är inte marxist; uppskattar inte det konfliktinriktade perspektivet. Hon är, framför allt, idealist. Socialism handlar för henne om att leva som man lär, att vara beredd att offra sitt personliga välstånd för de mångas. Det är också här det skär sig med socialdemokratin. När hon kommer in i riksdagen tycker hon sig upptäcka att yrkespolitikerna skor sig på rörelsen för egen vinning, att deras radikala värderingar inte följs av en levd socialism. När Per Albin Hansson säger att man måste blunda för vissa partimedlemmars felsteg, kalla dem för ”organisatorisk oreda” i stället för moraliska fel, svarar Sigrid Gillner: ”Då är ju Du en syndens undersåte, så mäktig partiledare du än är!” Hon bestämmer sig för att hoppa av riksdagsarbetet. Hon reagerar mot makarna Myrdals sociala ingenjörskonst. Skriver en svarsskrift, ”Kvinnorna vantrivas”, till Alva Myrdals förslag om storbarnkammare för att underlätta kvinnors yrkesliv. Gillner vill inte se mannens liv som norm för kvinnans. Hon talar om moderskapets speciella kall. Och utesluts ur det socialdemokratiska kvinnoförbundet. Hon blir alltmer ensam. Hon misstror demokratin, där de många obildade får större makt än de få bildade; misstror massan. Hon dras mot en gammelliberal kunskapselitism. Hennes idealism, hennes längtan efter personlig moral och offerberedskap, finner ingen riktning. Tills den finner nazismen. Inte antisemitismen, inte diktaturen i Hitlers Tyskland. Men talet om moral, om gemenskap, om högre värden, om offer. Och som läsare sitter man där och förstår henne. Håller inte med, men förstår. Eva F Dahlgren lyckas levandegöra hennes öde genom att sätta det i historiens ljus; det är historia sedd ur ett temperament. Nina Björk litteratur@dn.se Läs Ingrid Carlbergs intervju med Eva F Dahlgren i DN Söndag i helgen.


Från socialist till nazist

Summary: Hur kunde socialisten Sigrid Gillner överge idealen om demokrati och bli nazist? I en fascinerande bok lyckas Eva F Dahlgren göra hennes öde levande – och även förståeligt, skriver Nina Björk.

Eva F Dahlgren ”Fallet Sigrid Gillner” Frank förlag Vid 14 års ålder var skribenten Sigrid Gillner spiksäker på att hon var socialist. 1932 blev hon riksdagsledamot för socialdemokraterna. Under flera år satt hon i styrelsen för partiets kvinnoförbund. Och till slut kom hon att hylla Adolf Hitler. Det är märkligt. Så märkligt att frilansjournalisten Eva F Dahlgren har skrivit en bok om denna kvinna, ”Fallet Sigrid Gillner”. Gillner var studiekamrat med Dahlgrens farfar, som hon skildrat i ”Min farfar var rasbiolog”. Hon var också en av flickan Evas idoler – en kvinna som levde på sin penna, som hade travar med böcker rakt på golvet i sitt lilla torp och halvdruckna koppar med te på borden. Som vuxen kvinna hittar Dahlgren plötsligt denna barndomsidol i medlemsregistret för Riksföreningen Sverige–Tyskland. ”Ett svart hål öppnar sig.” Hon bestämmer sig för att försöka hitta svaret på frågan varför? Hur kunde en av de kvinnor som beredde väg för demokrati och välfärd i Sverige sedan inte bara bryta med arbetarrörelsen utan också aktivt söka sig till delar av nazismen? ”Fallet Sigrid Gillner” är sökandet efter svaret på den frågan. Och låt mig säga det med en gång: det är ett fantastiskt sökande. Framför allt är det Dahlgrens metod som fascinerar mig. Den tycks bestå av att man tager vad man haver. Och Dahlgren haver så mycket! När hon återvänder till Göteborg från Gillners torp i Viken, som stått obebott i många år, har hon 35 kartonger med brev, dagböcker, tidningsartiklar, lappar. Dessa bildar stommen i Dahlgrens berättelse. Men hon utvidgar den med akademiska skrifter, med intervjuer, egna minnen, citat ur Hitlers ”Mein Kampf” och Per Albin Hanssons folkhemstal. Allt detta material bestämmer hon sedan sig för att skriva in i en dramatiserad – men inte fiktionaliserad – historia. Läsaren ska veta att allt som står här är sant, skriver hon i epilogen. Ändå har hon med uppgifter om väder, om människors rörelser och repliker. Vi läser alltså en berättelse, närvarande som en roman, som samtidigt är sann. Det borde inte vara möjligt, men det är det ändå. Det beror dels på att Sigrid Gillner skrev och skrev, allting finns på pränt, dels på att Dahlgren inte psykologiserar. Hon lämnar det inre, men dramatiserar det yttre i en presensframställning där vi möter historien i en enskild människa och en enskild människa i historien. Jag både lärs, roas och oroas. Metoden gör att Dahlgren inte behöver välja mellan abstraktion och konkretion. De stora frågorna finns där; vad kan vi kräva av en politiker, bör kvinnor organisera sig i speciella förbund vid sidan av männen, hur utrotar vi fattigdomen, vad är klass, varför lockades intellektuella av den nazistiska läran? De behandlas teoretiskt, inte genom analyser av Dahlgren – sådana är hon sparsam med – men exempelvis genom intervjuer med forskare. Men de ges även konkret form. Ta till exempel klassfrågan: arbetarflickan Sigrid gifte sig med överklasspojken Sven – en man så säker på sitt värde att han inte bryr sig om några hål i ett par badbyxor. Men Sigrid, fattigflickan, skäms och lagar. ”Ska jag aldrig få uppleva på en strand att få sitta där utan blygsel, utan aggande minnen från barndomens tid, då hela stranden skrattade åt min så kallade baddräkt och jag sedan aldrig gick i av den anledningen.” Dahlgrens bok spänner över det hela. Där samsas reportage ur Svensk Damtidning om riksdagskvinnornas klädmode med redogörelser för författningen i Weimarrepubliken. Där skildras en avbruten politisk karriär och ett äktenskap som aldrig fann ro. Länge är Sigrid Gillner mitt i det politiska och intellektuella Sveriges centrum. Hon umgås med Ellen Key, Elin Wägner, Hjalmar Branting. Hon agiterar, föreläser, deltar i den internationella socialistiska rörelsen. Men hon är inte marxist; uppskattar inte det konfliktinriktade perspektivet. Hon är, framför allt, idealist. Socialism handlar för henne om att leva som man lär, att vara beredd att offra sitt personliga välstånd för de mångas. Det är också här det skär sig med socialdemokratin. När hon kommer in i riksdagen tycker hon sig upptäcka att yrkespolitikerna skor sig på rörelsen för egen vinning, att deras radikala värderingar inte följs av en levd socialism. När Per Albin Hansson säger att man måste blunda för vissa partimedlemmars felsteg, kalla dem för ”organisatorisk oreda” i stället för moraliska fel, svarar Sigrid Gillner: ”Då är ju Du en syndens undersåte, så mäktig partiledare du än är!” Hon bestämmer sig för att hoppa av riksdagsarbetet. Hon reagerar mot makarna Myrdals sociala ingenjörskonst. Skriver en svarsskrift, ”Kvinnorna vantrivas”, till Alva Myrdals förslag om storbarnkammare för att underlätta kvinnors yrkesliv. Gillner vill inte se mannens liv som norm för kvinnans. Hon talar om moderskapets speciella kall. Och utesluts ur det socialdemokratiska kvinnoförbundet. Hon blir alltmer ensam. Hon misstror demokratin, där de många obildade får större makt än de få bildade; misstror massan. Hon dras mot en gammelliberal kunskapselitism. Hennes idealism, hennes längtan efter personlig moral och offerberedskap, finner ingen riktning. Tills den finner nazismen. Inte antisemitismen, inte diktaturen i Hitlers Tyskland. Men talet om moral, om gemenskap, om högre värden, om offer. Och som läsare sitter man där och förstår henne. Håller inte med, men förstår. Eva F Dahlgren lyckas levandegöra hennes öde genom att sätta det i historiens ljus; det är historia sedd ur ett temperament. Nina Björk litteratur@dn.se Läs Ingrid Carlbergs intervju med Eva F Dahlgren i DN Söndag i helgen.


"Farsan älskade mig på sitt sätt"

Summary: Besvikelse, smärta och sorg är ingredienser i Mian Lodalens nya roman "Dårens dotter". Den är delvis självbiografisk och handlar om en flicka vars pappa inte liknar någon annan. I 30 år har hon burit på historien och i tio har titeln funnits i hennes huvud.

Mian Lodalen har lagt sitt hjärta mellan bokens pärmar. Besvikelse, smärta och sorg. Romanen heter "Dårens dotter" och är delvis självbiografisk. - Jag har varit så arg på min farsa. Men skrivandet hjälpte mig ur ilskan och jag känner mig befriad. I 30 år har hon burit på historien och i tio har titeln funnits i hennes huvud. Hon säger att hon har gjort faderns och dotterns liv mer normalt än det var, för hade hon beskrivit hur galet de verkligen levde hade ingen trott på historien. Mian Lodalen är en förgrundsfigur inom homorörelsen, debattör, talare och skribent. Hon har tidigare gett ut två romaner med lesbiska förtecken, "Smulklubbens skamlösa systrar" och "Trekant". Men "Dårens dotter" skildrar lilla Connies liv med sin far. En far som reser runt i sportbilar, ständigt har nya kvinnor, säljer grejer på marknader, hamnar i krig långt bort i världen och blir intervjuad i tidningen Se med rubriken: "Svensk mitt i striderna." Fadern startar kondomaffär i Lilla Jerusalem och lokaltidningarna skriver att synden har kommit till Jönköping. När det blir sommar och stora tältmöten för de frireligiösa delar han ut gratis kondomer och skapar nya, upphetsade rubriker. Han kapar en färja i Smögen och snor en AK4 på ett repmöte. Så där går det på i hans liv, och under de perioder han har hand om sin lilla dotter får hon hänga med i hans svängar. Mian Lodalen säger att beskrivningen av fadern i boken är en ganska sann skildring av hennes far. - Han var helt självupptagen, gränslös, fruktansvärt rolig, en fantastisk berättare. Han utsatte mig för livsfara, men hade inget ont uppsåt, inga baktankar. Han älskade mig på sitt sätt, men förstod inte barns behov. Vi sitter på ett kafé på Söder i Stockholm, nära hennes bostad, och när vi talar om uppväxten, livet med fadern, då drar hela hennes späda gestalt ihop sig. Hon sitter med benen under sig, ryggen krum. Som om det svåra kommer tillbaka. Så berättar hon hur hon kände sig när hon skrev den sista, mest smärtsamma delen av boken. - Jag älskar att skriva, uppkrupen i soffan med datorn i knät. Men när jag skrev de sista 100 sidorna hade jag huvudvärk, nackspärr och ont i armarna. Så hur såg barndomsåren ut, som i så hög grad präglades av faderns eskapader? Mian Lodalen beskriver en flicka som avskyr skolan, inte kan sitta still, babblar, stör, somnar, drömmer sig bort, får skäll av lärarna och sätts i specialklass. Som tjuvåker på tåget mellan Jönköping och Göteborg, på väg till sin pappa. En unge som nästan sätter eld på en campingplats, nästan blir överkörd på järnvägen, sabbar bilar, kastar vattenbomber och kastruller med vita bönor på dem som passerar under fönstret. Hon älskade och såg upp till sin far, hängde med som en trasdocka. Hon lärde sig mycket om livet, men knappast något som skolan ville förmedla. Hon lärde sig räkna procent när hon hjälpte till i hans affär Crazy Things, där han och hon sålde tröjor, hattar och smycken från hela världen. Men den kunskapen såg inte hennes lärare, eller ville inte se, när de dömde ut henne och satte henne i specialklass. Vad fick du av din far? - En förmåga att berätta. Jag är en bra historieberättare och en bra talare. Jag fick också hans varma hand. Han var en mycket fysisk pappa, som ofta tog i mig. Men jag har saknat hans närvaro, hans uppmärksamhet, att bli sedd, skyddad och få gränser. Ändå har jag alltid varit stolt över honom. Den lilla flickan visste aldrig vad som skulle hända, hon flöt med i hans galenskaper. Hon växte upp i en verklighet där normerna ställdes på ända, och det hade ett pris. Men det hjälpte henne den dag hon kom ut som homosexuell, säger hon. - Det var lätt för mig att inlemma mig i ett utanförskap. När Mian Lodalen hade skrivit "Dårens dotter" ville hon att fadern skulle läsa den, att han skulle få veta vad hon skrivit och hur hon hade beskrivit honom. Så småningom skickade han ett vykort från Kanarieöarna. - Han tyckte det jag skrivit var "bättre än Cornelis", hans stora idol, och han gillade att jag beskrev honom som en tjejmagnet. En tid senare drabbades han av en stroke. Mian hälsade på honom på sjukhuset i Göteborg och där låg manuset spritt över hela sjukrummet. Personalen sa att han talade om boken hela tiden och att det hjälpte honom i rehabiliteringen. "Jag har redan sålt 25 böcker till personalen", sa han till sin dotter när hon besökte honom. Rolf Lodalen, som fadern heter, ville som ung bli författare. Han kunde berätta historier, men inte sätta dem på pränt. Och hans dotter trodde länge att inte heller hon kunde skriva. Från fjärde klass fick hon specialundervisning i svenska och ett dåligt självförtroende tog form. Hon tycker att hon tar sig ton när hon skriver. Hon svettas, sliter. Hela hennes system är genomsyrat av övertygelsen att hon inte kan. Sämst i klassen, bottenbetyg. Ändå började hon skriva. För att hon ville förändra världen. Ja, hon säger precis det. Men det tog några år innan hon vågade. Kampen startade på gatorna hemma i Jönköping. Där stod hon och skrek, demonstrerade, för djuren, för ungdomshuset. Samtidigt som hon städade i överklasshem, arbetade som diskare, körde glassbil. - Det var som om världen vilade på mig, djuren, kvinnorna, freden och homona, säger hon och berättar hur hon som 17-åring åkte buss till Norge och demonstrerade mot slakten av kutar. Hon slogs med säljägare från Ålesund, samlade namnunderskrifter och grät när hon hörde på nyheterna att säljakten hade förbjudits. Hon kände att hon hade en del i framgången. - Det gick att förändra saker! Ett halvår senare lyckades, som hon säger, femhundra outbildade snorungar utmana hela etablissemanget i Jönköping. De demonstrationer som till en början handlade om att förvandla brandstationen till ett ungdomshus slutade med att att hela tändsticksområdet räddades, fabriksområdet som politikerna hade bestämt skulle rivas. Tonåringen Mian hade erövrat en osviklig tro på att förändring är möjlig, att engagemang kan påverka. Djupt inom sig närde hon en önskan att kunna skriva, få skriva, förändra genom att skriva, och på ett hotellrum i Spanien tog hon första steget. Hon var snart 25 och ville mer än att stå på gatan och skrika. - Jag hade varit på ett sälsjukhus i Holland och bestämde mig för att berätta om det jag upplevt. Jag skrev för hand, stoppade texten i en filmburk och postade den till Smålands Folkblad. Efter en tid skickade de en tidning till mig. Min artikel låg på en helsida och jag hade fått en egen bildbyline! Så småningom läste hon svenska på en folkhögskola, städade på Silja Line, jobbade i hemtjänsten. Och en dag gick hon ner i en skitig källare på Bellmansgatan i Stockholm och frågade redaktionen på gaytidningen Reporter om hon fick skriva en artikel om kärlek. Detta hände för 20 år sedan och nu har hon kommit med sin tredje roman. De hundra sista sidorna så smärtsamma att jag som läsare tar djupa andetag för att ta in den plåga som ryms där. "Fingrarna rör sig ljudlöst strax ovanför min kropp. De rör sig nedåt. Händerna tar tag i blixtlåset till min sovsäck. Sakta, sakta, nästan ljudlöst, dras blixtlåset ner. Bit för bit." Det var Donald. "Donald som försvarade mig när pappa vägrade köpa en riktig middag till mig på Magasinet förra sommaren. Donald som jag har skojat med och som jag tyckte var ganska rolig när han skällde på pappa." Det Mian Lodalen skildrar hände i hennes eget liv, då när hon var en liten flicka och kamperade med pappa, som hade en lokal i Smögen. Där levde också faderns kompis Donald ett bohemiskt liv. De sista sidorna i boken beskriver hur flickan hamnar på sjukhus, utreds, testas, definieras. En vuxenvärld i vita rockar tar ett psykiskt EEG på ett barn och finner att det är fel på henne, inte på vuxenvärlden. - Om jag vill något med boken, så önskar jag mig en debatt om vuxnas ansvar. Det är så lätt att skaffa barn, men ett stort ansvar att ta hand om en människas liv. - Barns kärlek till sina föräldrar är villkorslös och förpliktar. Men många fäder är frånvarande. Vad betyder det för barnen? Barn är oroliga för sina föräldrar och har blivit deras föräldrar, medan föräldrarna är som jättebebisar i vuxna kroppar. Jag är djupt oroad över barnens framtid. Ålder: 45 år.Familj: Stor och brokig.Yrke: Ålder: 45 år. Familj: Stor och brokig. Yrke: Författare, journalist, föredragshållare. Bor: På Söder i Stockholm. Tidigare romaner: "Smulklubbens skamlösa systrar" och "Trekant". Aktuell: Med boken "Dårens dotter". Vad är viktigast i livet? "Att Vad är viktigast i livet? "Att vara ärlig. Vara nära kärleken. Ta ansvar. Aldrig ge upp. Bli mera ödmjuk." Vad gör dig glad? "Hundar. Jag kan sitta hur länge som helst i en hundgård och tar gärna hand om andras hundar. De här två brukar jag passa, Loke och William." (Visar en bild i mobiltelefonen på en svart labrador och en släthårig tax.) Vad gör dig arg? "Kvinnohat. Och när man behandlar barn och djur illa." Vad gör dig ledsen? "Jag gråter ofta när jag ser djur på film." Vad är en bra dag? "När jag har sprungit, ätit en schyst veganfrukost, har flyt i skrivandet, tagit en sväng i hundgården, träffat schysta vänner och druckit lite vin." Viktigaste politiska frågan? "Att klassklyftorna ökar och att det drabbar barnen värst." Bästa politikern? "Tveklöst Gudrun Schyman. Jag saknar henne. Men jag har aldrig varit kommunist." Har du själv velat ha barn? "Ja, och jag har försökt. Det är en sorg i mitt liv. Min bror och hans kompis sa att jag fattar hur barn tänker och att jag skulle ha fått MVG-barn. Det gjorde mig glad."


Teaterbåt utan svart smink

Summary: Sörmlands Musik & Teater gör sin största satsning någonsin med musikalen "Show boat". En del av denna uppsättning av "Teaterbåten" görs på engelska av svarta sångare.

Producenterna till "Show boat" i Eskilstuna, med premiär 27 september, är noga med att använda den engelska originaltiteln. På scenen står nämligen 15 svarta sångare från Sydafrika som sjunger sina partier på engelska, medan de svenska artisterna gör sitt på svenska. Så sent som år 1991, när man spelade "Show boat" i Malmö, uppträdde svenska sångare svartsminkade. - Det går inte att göra så längre, det skulle kännas helt fel, säger regissören Staffan Aspegren. "Show boat" om ett resande teatersällskap på Mississippi-floden i USA uruppfördes år 1927 på Broadway i New York och slog an direkt. En stor händelse den gången var att en kör av svarta och vita för första gången sjöng på samma scen. - På hjulångaren härskar inga hårda rasfördomar, då hade denna lilla värld inte fungerat, säger Staffan Aspegren. Alla 15 gästartister från Sydafrika är inkvarterade i Eskilstuna under hela repetitions- och spelperioden, som varar i tre månader. - Vi har fått ett varmt mottagande i Sverige, det känns som hemma, säger Unathi Toyi, körmedlem från Eastern Cape i Sydafrika. Sångarna kommer framför allt från Xhosa-folket, berömda för en personlig sångtradition. - Vi har våra karakteristiska klickljud, flera olika. Dem kan vi inte använda i "Show boat", men väl vid en turné i Sörmlands skolor, säger Andile Tsnoni, också han i kören. Att de över huvud taget är i Sverige beror på att Norrlandsoperan år 2004 inledde ett samarbete med Cape Town Opera i Syd-afrika, som blev möjligt när Sida via Kulturrådet avsatt pengar för kulturutbyte. Staffan Aspegren regisserade en samproduktion operahusen emellan och återfinns nu i Eskilstuna. - Vi hade kunnat fara till USA för att hitta sångare till "Show boat", men poängen är att de flesta här ska möta en helt ny miljö och är främlingar för varandra, då tänker jag också på ungdomskören som ingår. Regissören reser sig, går upp på scenen och instruerar ungdomarna. Repetitionerna är i full gång i en väldig före detta industrihall kallad Lokomotivet, därför att man i kvarteret byggde Sveriges första lokomotiv år 1853. Scenen ligger i Eskilstunas hjärta, i det gamla industriområdet Munktellstaden. - År 2000 drog vi in i lokalen första gången när vi gjorde musikteaterföreställningen "Stjärndamm". Då var det rått och oinrett där, säger Ingela Malmberg, chef på Sörmlands Musik & Teater. Numera är hela området topprenoverat med bland annat en ny konsthall. Lokomotivet invigdes så sent som i höstas. - Våra tidigare musikalsatsningar blev en jättekick för hela organisationen, det lokala körlivet och för publiken, där många kom resande till Eskilstuna för att se föreställningarna, säger Ingela Malmberg. Vid den tiden var man länsteater på försök, men verksamheten blev permanent år 2004. - Vi klarar av den jättelika upp-sättningen av "Show boat" genom modiga politiker i landstinget och kommunen, samt Statens kulturråd som ger extra medel, eftersom vi samarbetar med Cape Town opera. På senare år har de musikaliska forskarna allt mer börjat undersöka den ännu unga musikalgenren. - "Show boat" var över fyra timmar lång vid första framförandet. Vi gör Harold Prince nya amerikanska version från 1993 som delvis tar hänsyn till originalpartituret. Prince är en smart teaterman som effektiviserat, men även tagit bort rasistiska klichéer. Verket har för övrigt aldrig varit något inlägg i en rasistdebatt, utan tar mer fram olika människoöden, säger Staffan Aspegren. Musikalens handling stäcker sig från 1887 till 1927 i ett slags familjekrönika. Mitt i "Show boats" glädje finns även sociala problem, alkoholism, ett upplöst äktenskap, en ensamstående mor, fattigdom och ett i Amerika fortfarande inte avklarat ämne - motsättningen mellan raserna. - I "Show boat" är det kvinnorna som driver fram skeendet och stretar på, medan männen mest är drömmande romantiker, säger Staffan Aspegren. - "Show boat" slutar i en skön bild av erfarenhet. "Show boat" brukar kallas den första "Show boat" brukar kallas den första musikalen. Den skrevs av Jerome Kern (musik) och Oscar Hammerstein II (text) och bygger på Edna Ferbers roman från 1926. Berömda melodier är "Ol' man river", "Bill", "Make belive", "You are love", "Way do I love you" och "Can't help lovin' dat man". Premiär i Eskilstuna är det den 27 september. Spelas till den 22 november. På scen ett femtiotal personer, orkester med över 20 musiker. Bland solisterna märks Ulrika Tenstam, Jan Kyhle, Frida Jansson (debut), Anna Maria Hallgarn, Otto Maidi och Noluthando Mili, som i föreställningen möter körlivet i Eskilstuna. Tidsmässigt passar föreställningarna till snabbtåget från Stockholm.


Teaterbåt utan svart smink

Summary: Sörmlands Musik & Teater gör sin största satsning någonsin med musikalen ”Show boat”. En del av denna uppsättning av ”Teaterbåten” görs på engelska av svarta sångare.

Producenternatill ”Show boat” i Eskilstuna, med premiär 27 september, är noga med att använda den engelska originaltiteln. På scenen står nämligen 15 svarta sångare från Sydafrika som sjunger sina partier på engelska, medan de svenska artisterna gör sitt på svenska. Så sent som år 1991, när man spelade ”Show boat” i Malmö, uppträdde svenska sångare svartsminkade. –Det går inte att göra så längre, det skulle kännas helt fel, säger regissören Staffan Aspegren. ”Show boat” om ett resande teatersällskap på Mississippi-floden i USA uruppfördes år 1927 på Broadway i New York och slog an direkt. En stor händelse den gången var att en kör av svarta och vita för första gången sjöng på samma scen. –På hjulångaren härskar inga hårda rasfördomar, då hade denna lilla värld inte fungerat, säger Staffan Aspegren. Alla 15 gästartisterfrån Sydafrika är inkvarterade i Eskilstuna under hela repetitions- och spelperioden, som varar i tre månader. –Vi har fått ett varmt mottagande i Sverige, det känns som hemma, säger Unathi Toyi, körmedlem från Eastern Cape i Sydafrika. Sångarna kommer framför allt från Xhosa-folket, berömda för en personlig sångtradition. –Vi har våra karakteristiska klickljud, flera olika. Dem kan vi inte använda i ”Show boat”, men väl vid en turné i Sörmlands skolor, säger Andile Tsnoni, också han i kören. Att de över huvud taget är i Sverige beror på att Norrlandsoperan år 2004 inledde ett samarbete med Cape Town Opera i Syd-afrika, som blev möjligt när Sida via Kulturrådet avsatt pengar för kulturutbyte. Staffan Aspegren regisserade en samproduktion operahusen emellan och återfinns nu i Eskilstuna. –Vi hade kunnat fara till USA för att hitta sångare till ”Show boat”, men poängen är att de flesta här ska möta en helt ny miljö och är främlingar för varandra, då tänker jag också på ungdomskören som ingår.Regissören reser sig, går upp på scenen och instruerar ungdomarna. Repetitionerna är i full gång i en väldig före detta industrihall kallad Lokomotivet, därför att man i kvarteret byggde Sveriges första lokomotiv år 1853. Scenen ligger i Eskilstunas hjärta, i det gamla industriområdet Munktellstaden. –År 2000 drog vi in i lokalen första gången när vi gjorde musikteaterföreställningen ”Stjärndamm”. Då var det rått och oinrett där, säger Ingela Malmberg, chef på Sörmlands Musik & Teater. Numera ärhela området topprenoverat med bland annat en ny konsthall. Lokomotivet invigdes så sent som i höstas. –Våra tidigare musikalsatsningar blev en jättekick för hela organisationen, det lokala körlivet och för publiken, där många kom resande till Eskilstuna för att se föreställningarna, säger Ingela Malmberg. Vid den tiden var man länsteater på försök, men verksamheten blev permanent år 2004. –Vi klarar av den jättelika upp-sättningen av ”Show boat” genom modiga politiker i landstinget och kommunen, samt Statens kulturråd som ger extra medel, eftersom vi samarbetar med Cape Town opera.På senare år har de musikaliska forskarna allt mer börjat undersöka den ännu unga musikalgenren. –”Show boat” var över fyra timmar lång vid första framförandet. Vi gör Harold Prince nya amerikanska version från 1993 som delvis tar hänsyn till originalpartituret. Prince är en smart teaterman som effektiviserat, men även tagit bort rasistiska klichéer. Verket har för övrigt aldrig varit något inlägg i en rasistdebatt, utan tar mer fram olika människoöden, säger Staffan Aspegren. Musikalens handlingstäcker sig från 1887 till 1927 i ett slags familjekrönika. Mitt i ”Show boats” glädje finns även sociala problem, alkoholism, ett upplöst äktenskap, en ensamstående mor, fattigdom och ett i Amerika fortfarande inte avklarat ämne – motsättningen mellan raserna. –I ”Show boat” är det kvinnorna som driver fram skeendet och stretar på, medan männen mest är drömmande romantiker, säger Staffan Aspegren. – ”Show boat” slutar i en skön bild av erfarenhet. Marcus Boldemann marcus.boldemann@dn.se 08-738 20 59


Kitschkungen intar Versailles

Summary: En samtida barockmästare har invaderat Solkungens slott. Den amerikanske konstnären Jeff Koons gör nu en omdebatterad soloutställning i det överdådiga barockpalatset Versailles utanför Paris.

I taket hänger en knallröd aluminiumhummer och några rum bort står en gigantisk ballonghund. En dammsugare i glasmonter har nästlat sig in bland drottningporträtten på slottet och i trädgården skymtar en prunkande blomsterhybrid mellan dinosaurie och gunghäst. Sedan Jeff Koons i veckan invaderade Château de Versailles med sjutton verk från hela karriären är det franska barockpalatset onekligen mer spektakulärt än vanligt. Den amerikanske konstnären har kallats "kitschkungen", en nutida barockkonstnär som gärna arbetar i ett grandiost format som kan mäta sig med de kungliga våningarnas redan överdådiga dekor. Att ställa ut på Versailles har länge varit en dröm för Koons. - Jag måste verkligen nypa mig själv i armen. Jag har varit inblandad i fantastiska utställningar och sett mina verk i olika kontexter men den här dagen är speciell för mig. Det känns så förunderligt och så rätt, sa han på presskonferensen. Den hela tiden milt leende Koons avslöjade också att inspirationen bakom hans storskaliga blomsterskulpturer spirade ur tanken på vad kung Ludvig XIV skulle ha kunnat fantisera om att se när han vaknade upp på morgonen. Koons prisade också Frankrikes öppenhet för internationell kultur och återkom hela tiden till dialogen mellan gammalt och nytt. För fransmännen tycks vara inne på att liva upp historiska byggnader med modern konst. I våras väckte belgaren Jan Fabres utställning på Louvren viss uppståndelse. Samtidigt tycks konsthallen Palais de Tokyos pågående gästspel på Château de Fontainebleau med några tämligen diskreta videoinstallationer, stenskulpturer och en jätteelefant inte ha mött några negativa reaktioner. Det har däremot Jeff Koons-satsningen. Protester har hörts från konservativt håll och författarförbundets ordförande Arnaud-Aaron Upinsky beskrev utställningen som ett "nedsmutsande" av fransmännens kulturarv och identitet. Edouard de Royère från kulturarvstiftelsen Fondation du Patrimoine är på samma linje och säger till dagstidningen Le Figaro: "Jag har ingenting emot samtidskonst men jag är chockerad över dess intrång på en så magisk plats som Versailles." Andra menar att Koons konst snarare hör hemma på Disneyland och även på öppningsdagen i onsdags demonstrerade en liten skara utanför slottets grindar. - När jag skapar någonting som konstnär tänker jag alltid på publiken och mitt ansvar att visa betraktaren respekt. Jag försöker att vara generös och ärlig, försvarade sig Koons. Château de Versailles är lite av en sagovärld i sig där Koons stora blomstervas från 1990-talet i själva verket skulle kunna höra hemma permanent i drottningens sovrum. Barockens estetik har alltid varit närvarande hos Koons och turisterna på Versailles tycktes lika fascinerade av hans inglasade kromkanin och Michael Jackson-skulpturen i porslin som av palatsets befintliga takfresker och gulddekor. Men medan kromporträttet av "Solkungen" tillhör de mer diskreta verken är det förstås desto mer uppseendeväckande att Koons placerat sin egen byst på marmorpiedestal. - Som konstnär är jag inte alls egoist. Jag representeras hellre av mina verk än av min person. Så det har ingenting med mitt ego att göra utan handlar om lekfullhet och om den samtida monumentaliteten, säger han själv. Men Koons har gjort sig känd som en provokatör som gillar att tänja på gränserna mellan god och dålig smak, inte minst genom att ge vardagliga föremål, konsumtionsvaror och leksaker ikonstatus. - Att arbeta med ready-mades och en uppblåsbar hummer är i själva verket en metafor för accepterandet av andra människor. Och det högsta tillstånd vi kan nå genom konsten är acceptans, förklarar Jeff Koons. - Den här utställningen hjälper mig att fortsätta att tro på konsten och på att konstnärer kan få tillfälle att presentera sina verk i situationer där sådana djupsinniga kopplingar låter sig göras. Var gift med "Cicciolina" Jeff Koons "Versailles" visas till och med 14/12 på barockslottet utanför Paris, där "solkungen" Ludvig XIV flyttade in 1682. Utställningen omfattar sjutton verk från 80-tal till i dag, däribland kromkaninen "Rabbit", blomsterskulpturen "Split-rocker" och "Hanging heart", som häromåret såldes för en rekordsumma och gjorde Koons verk till några av världens dyraste. Jeff Koons är utsedd till officer av Franska hederslegionen. På 90-talet var Koons, född 1955, gift med den ungerskitalienska porrstjärnan och parlamentsledamoten Ilona Staller – "Cicciolina". Koons avbildade paret i sexuella akter i en serie omdebatterade skulpturer. Mer info på www.jeffkoons.com och www.chateauversailles.fr


Skönheten i ett stilla förfall

Summary: Lynniga luktvioler och smarta snödroppar. I den världsberömda landskapsarkitekten Sven-Ingvar Anderssons efterlämnade ”Brev från min trädgård” är växterna individer. DN:s Peder Alton tar del av en guldgruva. Böcker

Sven-Ingvar Andersson ” Brev från min trädgård” Arena Generöst och vist. Landskapsarkitekten Sven-Ingvar Anderssons efterlämnade ”Brev från min trädgård” är en liten guldgruva. Jag inser att jag nog slagit in på fel bana och i stället borde valt landskapsarkitekt eller trädgårdsmästare. Breven är redigerade av Lotte Möller som också nyss fick Gröna Pennpriset för sitt arbete. Ett perfekt val. Lotte Möller har med flera böcker envist lyft fram den svenska trädgården och placerat flera av de främsta arkitekerna inom området i täten. Den här gången finns hon själv bara klädsamt med i bakgrunden även om nog spåren kan anas ändå. Det är tonfallet jag först fastnar för. Ett stillsamt och självklart tilltal där de olika växterna behandlas som fria individer. Jag får veta att luktviolen ”förutom att sprida sig vilt också är mycket lynnig” och att många tvååriga arter har för vana att ge sig ut på rymmen. Det gör mig, måste jag erkänna, ännu mer intresserad av fingerborgsblommor, judaspenningar, vildtulipaner, aklejor och krolliljor. Och vårens snödroppar är inte alls så fridsamma och täcka som de ser ut. I ett brev till Lotte Möller diskuterar Sven-Ingvar Andersson hur de gärna växer över grusytor och mellan gatsten ”för att få vara i fred för gräsklipparen, spaden och hackan” och att deras saft är giftig för att de skall undgå att bli uppätna. Men främst handlar Sven-Ingvar Anderssons brev om hur han gradvis skall försätta sin trädgård i ett stilla förfall, låta hagtornsbuskagen växa sig vilda och till slut dölja allt under sig. En törnrosasömn utan någon prins. Det är något som gjort honom berömd över hela världen och som naturligtvis är en storstilad tanke. Framför allt hänger den ihop med växtligheten själv. Aldrig statisk, aldrig möjlig att planera och till slut helt fri. En krydda i breven är naturligtvis Anderssons fiktiva brevvänner. Karen Blixen, Carl von Linné, Gertrud Stein, Albrecht Dürer, Sigurd Lewerentz, Le Corbusier, Alberto Giacometti, Andrea Palladio, om jag nu bara skall välja mina egna favoriter. I en klass för sig står den italienske arkitekten Palladio. Hur skriver man brev till en sådan gigant Andersson gnetar på om sina egna tillkortakommanden men kommer till slut fram till att trädgårdskonsten trots allt har en avgjord fördel framför arkitekturen: går det galet i trädgårdsarbetet reparerar naturen sig själv och återställer allt som sågats ner eller kapats, som i de höga träd som Sven-Ingvar Andersson försökte få att likna Palladios kolonner. Arkitekturen däremot måste byggas, konstrueras med en helt annan möda. Sven-Ingvar Anderssons egna fotografier som illustrerar hans tankar står i en klass för sig. Inte skymten av något tillrättalagt skönlir. De lever sitt eget liv och är lite slarviga, tillfälliga, mycket olika bilderna i vanliga floror. Närmare marken och mer initierat än så här går det inte att komma den svenska växtligheten. Nästa steg kräver direktkontakt. Möjligen Sven-Ingvar Anderssons strategi. Peder Alton peder.alton@dn.se


Skönheten i ett stilla förfall

Summary: Lynniga luktvioler och smarta snödroppar. I den världsberömda landskapsarkitekten Sven-Ingvar Anderssons efterlämnade ”Brev från min trädgård” är växterna individer. DN:s Peder Alton tar del av en guldgruva.

Sven-Ingvar Andersson ”Brev från min trädgård” Arena Generöst och vist. Landskapsarkitekten Sven-Ingvar Anderssons efterlämnade ”Brev från min trädgård” är en liten guldgruva. Jag inser att jag nog slagit in på fel bana och i stället borde valt landskapsarkitekt eller trädgårdsmästare. Breven är redigerade av Lotte Möller som också nyss fick Gröna Pennpriset för sitt arbete. Ett perfekt val. Lotte Möller har med flera böcker envist lyft fram den svenska trädgården och placerat flera av de främsta arkitekerna inom området i täten. Den här gången finns hon själv bara klädsamt med i bakgrunden även om nog spåren kan anas ändå. Det är tonfallet jag först fastnar för. Ett stillsamt och självklart tilltal där de olika växterna behandlas som fria individer. Jag får veta att luktviolen ”förutom att sprida sig vilt också är mycket lynnig” och att många tvååriga arter har för vana att ge sig ut på rymmen. Det gör mig, måste jag erkänna, ännu mer intresserad av fingerborgsblommor, judaspenningar, vildtulipaner, aklejor och krolliljor. Och vårens snödroppar är inte alls så fridsamma och täcka som de ser ut. I ett brev till Lotte Möller diskuterar Sven-Ingvar Andersson hur de gärna växer över grusytor och mellan gatsten ”för att få vara i fred för gräsklipparen, spaden och hackan” och att deras saft är giftig för att de skall undgå att bli uppätna. Men främst handlar Sven-Ingvar Anderssons brev om hur han gradvis skall försätta sin trädgård i ett stilla förfall, låta hagtornsbuskagen växa sig vilda och till slut dölja allt under sig. En törnrosasömn utan någon prins. Det är något som gjort honom berömd över hela världen och som naturligtvis är en storstilad tanke. Framför allt hänger den ihop med växtligheten själv. Aldrig statisk, aldrig möjlig att planera och till slut helt fri. En krydda i breven är naturligtvis Anderssons fiktiva brevvänner. Karen Blixen, Carl von Linné, Gertrud Stein, Albrecht Dürer, Sigurd Lewerentz, Le Corbusier, Alberto Giacometti, Andrea Palladio, om jag nu bara skall välja mina egna favoriter. I en klass för sig står den italienske arkitekten Palladio. Hur skriver man brev till en sådan gigant? Andersson gnetar på om sina egna tillkortakommanden men kommer till slut fram till att trädgårdskonsten trots allt har en avgjord fördel framför arkitekturen: går det galet i trädgårdsarbetet reparerar naturen sig själv och återställer allt som sågats ner eller kapats, som i de höga träd som Sven-Ingvar Andersson försökte få att likna Palladios kolonner. Arkitekturen däremot måste byggas, konstrueras med en helt annan möda. Sven-Ingvar Anderssons egna fotografier som illustrerar hans tankar står i en klass för sig. Inte skymten av något tillrättalagt skönlir. De lever sitt eget liv och är lite slarviga, tillfälliga, mycket olika bilderna i vanliga floror. Närmare marken och mer initierat än så här går det inte att komma den svenska växtligheten. Nästa steg kräver direktkontakt. Möjligen Sven-Ingvar Anderssons strategi. Peder Alton peder.alton@dn.se


Commodore äger scenen för en kväll

Summary: Den gamla Commodore 64 och dess karaktäristiska ljudchip firas med livemusik. Kvällen blir en remix av nostalgi och spel på riktiga C64!

I morgon fylls Kolingsborg i Stockholm av toner från den gamla speldatorn Commodore 64. Andreas Wallström, arrangör och en av dem som kommer att uppträda under kvällen, vad är det som händer – Vi firar Commodore 64 och dess karaktäristiska ljudchip, Sid, med fyra liveakter från Sverige, Holland, Tyskland och England. Musikstilarna varierar men all musik som framförs på scen är remixar av låtar från gamla klassiska spel som ”Ghosts’n’ goblins”, ”The last ninja 2” och ”Arkanoid”. Man kommer också att kunna spela dessa och många andra spel på riktiga C64. En kväll i nostalgins tecken helt enkelt. Vad är det som gör att en maskin med 25 år på nacken är aktuell än i dag – C64 är speciell och dels handlar det om nostalgi. Jag växte upp med den. Jag minns till exempel när jag satt i pojkrummet och ritade typsnitt och logotyper till dåtidens multimedieproduktioner. Jag minns när jag samlade diamanter i ”Boulder Dash” och när jag försökte näcka Samantha Fox i strippoker. Det handlar också om kombinationen av det magiska ljudchipet, grafikchipet och huvudprocessorn 6510. Dessa gav möjligheter som ingen annan dator gav på den tiden. Folk lärde sig att utnyttja den till bristningsgränsen och därmed behöll datorn sitt försprång även om det senare kom nya maskiner med bättre prestanda. Görs det fortfarande spel till maskinen, eller är det främst för ljudets skull den används i dag – Scenen som omger C64 lever fortfarande. Det finns många entusiaster som gör nya spel, nya demo, ny grafik och ny musik. Skillnaden är väl att vi i dag är 30+ och har flickvän i stället för tidigare nämnda Sam Fox. Sid-ljuden har på senare tid smugit sig in i modern musik, främst med hjälp av svensktillverkade synten Sidstation. Som exempel kan jag nämna Chemical Brothers, 50 Cent och Nelly Furtado. Inte mina favoritartister direkt, men det är kul att ljuden når en ny publik. Berätta om dokumentärfilmen som ska ha premiär på Back in Time – ”The 8bit philosophy” är en dokumentärfilm som kastar ljus över den kreativitet och entusiasm som finns inom genren datamusik. Det är en kärleksfilm om musik, kreativitet och en dator som är större än vad hårdvaruspecifikationen utlovar. Susanne Möller spel@dn.se


Efterlängtad återkomst

Summary: Kenneth Kvarnström är tillbaka som koreograf. Helsinki Dance Company framför hans ”No-no” från 1996 på Dansens hus. Det är en föreställning som fortfarande bränner, skriver Örjan Abrahamsson. DANS

”No-no” Koreograf: Kenneth Kvarnström Medverkande: Helsinki Dance Company Scen: Dansens Hus, Stockholm Efter föreställningen greppar Kenneth Kvarnström hemtamt mikrofonen för ett publiksamtal. Som vanligt. Inte alls. För första gången på fem år talar han med publiken, inte längre som chef för Dansens hus utan som koreograf. Och, oj, vad jag – och uppenbarligen många, många andra i publiken – har saknat honom. Då är ändå första steget i hans andra koreografbana snarast tolv steg bakåt: tillsammans med Helsinki Dance Company har han återupplivat koreografin ”No-no” från 1996. Men, vilka steg!” No-no” bjuder på det bästa och det mesta i galleri Kvarnström. Det är en lång, flödande, mjukt böljande, men bitvis Kvarnströmstypiskt abrupt, liksom krokig koreografi för sju dansare (varav två var med redan 1996). Jag är ingen stor vän av historiska rekonstruktioner – som gärna blir museala – men ”No-no” brinner och bränner fortfarande (för övrigt den enda av hans koreografier som Kvarnström själv vill se dansas igen). Musikbildens arabiska tema påminner om att den havererade fredsprocessen i Israel/Palestina i mitten av 90-talet fortfarande är just havererad. Men det är ingen politisk utan djupt humanistisk koreografi. Sorglig, humoristisk. Och Jens Sethzmans raffinerade ljussättning gör det redan snygga ännu snyggare. ”No-no” visar och bevisar att svensk, och finsk, dans varit ganska grå utan Kenneth Kvarnström. Nu är han tillbaka. Nästa vecka börjar den fyrtiofemårige, nyblivne konstnärsprofessorn arbetet med ett helt nytt verk, premiär på Norrlandsoperan den 21 november. Efterlängtat. Spännande. Viktigt. Vi ses i Umeå. Örjan Abrahamsson dans@dn.se


Johan Staël von Holstein lämnar Kulturrådet

Summary: Kultur-Sverige gick direkt på kollisionskurs med företagaren Johan Staël von Holstein då han fick en stol i Statens kulturråds styrelse. Efter tio månader lämnar han nu sin post.

Företagaren Johan Staël von Holstein lämnar med omedelbar verkan Statens kulturråds styrelse. Orsaken är tidsbrist, som vd behöver han lägga all kraft på sitt växthusföretag Iqube, meddelade Johan Staël von Holstein på en pressträff på onsdagen. Hans tio månader som ledamot i styrelsen har kantats av medieutspel och både intern och extern kritik. Outbildad och okunnig, har varit några av omdömena om denna näringslivsrepresentant i Kulturrådets styrelse. Kritiken har dock inte påverkat beslutet att avgå, bedyrar Staël von Holstein. Ändå beskriver Staël von Holstein mötet med kulturvärlden som en chock. – Jag trodde inte att den var så politiserad. Det är inte förenligt med demokrati att kultureliten sitter så fast i sina värderingar. Den har cementerat sin makt. De vill att kultur ska vara något exklusivt för dem, alla andra ska hållas ute. Bara rödvinskommunister går på teater. Johan Staël von Holstein förde inte sina teser i bevis när han överöstes med frågor av de närvarande journalisterna. Åsikter fick stå oförklarade, misstron mot den så kallade kultureliten luftades många gånger. Sin styrelseplats fick han av kulturminister Lena Adelsohn Liljeroth för sin tro på ett tätare samarbete mellan näringslivet och kulturområdet. Det som han kallar vänsterns makt över kulturen vill Johan Staël von Holstein ska minska. – Det är viktigt att få in liberala idéer och högervärderingar i kulturvärlden som motpol till kultureliten. Men hundra år av socialdemokratiskt styre har byggt in en tröghet i systemet – kulturvärlden är så tungrodd och i väldigt liten grad förändringsbenägen. Till skillnad från företagarvärlden där, enligt Staël von Holstein, de gamla sparkas ut och tvingas att lämna plats åt yngre förmågor. Ända från början har Staël von Holstein varit på kollisionskurs med ett par ledamöter i Kulturrådets styrelse. Och det finns många andra som inte kan ställa upp på hans breddning av kulturbegreppet till ”Big brother” såväl som ”Idol”. – Hela skötseln av kulturområdet behöver reformeras, sa han och gladdes åt att det äntligen är på gång när kulturutredningen nu drar upp nya linjer för kulturpolitiken. Även i framtiden hoppas Johan Staël von Holstein vara en nagel i ögat på kultureliten. Via Iqube tänker han stödja ett eller två kulturprojekt om året. Sitt styrelsearvode på 15 000 kronor skänker han till Carl Larsson-gården i Sundborn. En försvinnande liten summa jämfört med de 40 000 kronor Johan Staël von Holstein brukar ta i arvode för en timmes föreläsning. Inom kort kommer en efterträdare i Kulturrådets styrelse att utses. Fredrik Söderling fredrik.soderling@dn.se 08-738 12 07


Efterlängtad återkomst

Summary: Kenneth Kvarnström är tillbaka som koreograf. Helsinki Dance Company framför hans ”No-no” från 1996 på Dansens hus. Det är en föreställning som fortfarande bränner, skriver Örjan Abrahamsson.

”No-no” Koreograf: Kenneth Kvarnström Medverkande: Helsinki Dance Company Scen: Dansens Hus, Stockholm Efter föreställningen greppar Kenneth Kvarnström hemtamt mikrofonen för ett publiksamtal. Som vanligt. Inte alls. För första gången på fem år talar han med publiken, inte längre som chef för Dansens hus utan som koreograf. Och, oj, vad jag – och uppenbarligen många, många andra i publiken – har saknat honom. Då är ändå första steget i hans andra koreografbana snarast tolv steg bakåt: tillsammans med Helsinki Dance Company har han återupplivat koreografin ”No-no” från 1996. Men, vilka steg! ”No-no” bjuder på det bästa och det mesta i galleri Kvarnström. Det är en lång, flödande, mjukt böljande, men bitvis Kvarnströmstypiskt abrupt, liksom krokig koreografi för sju dansare (varav två var med redan 1996). Jag är ingen stor vän av historiska rekonstruktioner – som gärna blir museala – men ”No-no” brinner och bränner fortfarande (för övrigt den enda av hans koreografier som Kvarnström själv vill se dansas igen). Musikbildens arabiska tema påminner om att den havererade fredsprocessen i Israel/Palestina i mitten av 90-talet fortfarande är just havererad. Men det är ingen politisk utan djupt humanistisk koreografi. Sorglig, humoristisk. Och Jens Sethzmans raffinerade ljussättning gör det redan snygga ännu snyggare. ”No-no” visar och bevisar att svensk, och finsk, dans varit ganska grå utan Kenneth Kvarnström. Nu är han tillbaka. Nästa vecka börjar den fyrtiofemårige, nyblivne konstnärsprofessorn arbetet med ett helt nytt verk, premiär på Norrlandsoperan den 21 november. Efterlängtat. Spännande. Viktigt. Vi ses i Umeå. Örjan Abrahamsson dans@dn.se


Nästan allt om Marie Richardson

Summary: Marie Richardson spelar huvudrollen i Stockholms stadsteaters ”Allt om min mamma”. En pjäs baserad på Pedro Almodóvars film om en mamma som förlorar sin son men vinner en ny, något ovanlig, familj.

Kvinnorna i Pedro Almodóvars ”Allt om min mamma” har alla en vemodig hinna över ögonen. Även när komiken vinner över tragiken tycks de vara blott en blinkning från gråten. På affischen till Stockholms stadsteaters uppsättning av pjäsen har Marie Richardson fångat ”Allt om min mamma”-blicken på pricken. – Vi försökte hitta det som är filmens hjärta eller själ. Fast utan att göra filmen en gång till. Det var det svåra när vi tog affischbilden och det kommer nog att vara det svåra i början av repetitionsarbetet också, säger Marie Richardson när vi träffas på ett Söderkonditori en vecka före repetitionsstart. Att få loss rättigheterna till en Almodóvarfilm är ingen lätt sak. Almodóvar avböjer i princip alla propåer om att adaptera hans filmer till scenen, i synnerhet till engelskspråkiga versioner. Men skådespelaren Kevin Spacey lade in en tjatoffensiv och lyckades i fjol få sätta upp ”Allt om min mamma” på The Old Vic i London, där Spacey är konstnärlig ledare. Stockholms stadsteaters chef Benny Fredriksson såg därefter raskt till att få loss rättigheterna till en Skandinavienpremiär. På Stadsteatern spelar Marie Richardson huvudrollen Manuela, en ensamstående mamma som förlorar sin son. Upplöst av sorg sätter sig Manuela på ett tåg till sin ungdoms Barcelona i jakt på hans pappa. Där blir hon nav i ett riktigt Almodóvarskt persongalleri: transvestiten som har lyft och sugit och silikonat hela kroppen (som hos Dolly Parton är hjärtat det enda som är äkta); den naiva nunnan som är på smällen och den åldrande skådespelerskan som är olyckligt kär i en kvinna. Färgstarka damer vars öden sammanvävs i en hyllning till livet och moderskapet. Inte utan spektakulära och sentimentala vändningar. – ”Gud ska det här hända också”, tänker man, ”nu tippar det över, nu blir det banalt pekoral av det.” Men så tippar det tillbaka igen. Det är det som är så fantastiskt, att historien är på gränsen hela tiden, säger Marie Richardson som tyckte så mycket om filmen när den kom 1999 att hon såg den två gånger på bio. Nu, när hon sett dvd:n ett par gånger, och gjort en researchresa till Barcelona, är hon ivrig att frigöra sig från den. Den läspande spanska som ockuperat hennes huvud under manusläsandet – Maries låtsasspanska är exemplarisk – ska tystas, hennes egen Manuela finna sin röst. Är Manuela en drömroll? – Nja, drömroll föreställer jag mig är när man slår upp manuset och bara känner ”jag vill, jag vill, jag vill”. Men så har jag å andra sidan nästan aldrig känt. ”Nästan aldrig”, vilket är undantaget? Marie rör i sin kopp med grönt te och funderar. – Jo, det var en film, ”Det blir aldrig som man tänkt sig” av Måns Herngren och Hannes Holm. Då kände jag så. Jag skulle vara så himla arg i den, som i en scen när jag jagar Peter Dalle och spottar på honom. Innan dess hade jag inte fått vara så arg på film. Fast, när hon tänker efter, i Ibsens ”Vildanden”, som hade premiär på Stadsteatern förra hösten och blev så uppskattad att den flyttades till stora scen samt återkommer i höst, ville hon absolut vara med. Liksom i koreografen Birgitta Egerbladhs nya musik- och dansföreställning som har premiär våren 2009 – sådan fysisk teater måste hon prova. En riktig utmaning, av ett helt annat slag, antog Marie Richardson i SVT:s succéserie ”Kungamordet” som lockade många tittare under våren. I den är hennes rollfigur gift med Reine Brynolfsons hustrumisshandlande finansminister. En imponerande rolltolkning, och så drabbande att jag kommer på mig själv med att oroligt spana efter översminkade blåtiror i Marie Richardsons ansikte när hon kommer cyklande. Hon skrattar när hon hör det men blir sedan allvarlig. – Det är en av de mest sammansatta och givande roller jag gjort. Att få spela tuff och utmanande och samtidigt offer och misshandlad. Men när jag läste manuset kändes det som ett väldigt stort ansvar att ta sig an det temat – ”jag vill inte, jag vill inte, jag vill inte!” Ändå tycker hon att det är mer ”oneurotiskt” att göra film än teater. – Att ta en roll är som att säga ja till en vänskap, en människa eller en familj. En filmroll lever jag med i en månad, Manuela ska leva med mig i ett år. Kommer jag tycka om henne? Orkar jag umgås med henne under repetitionsarbetet och sedan varje kväll på teatern? Nyligen, i tv-programmet ”Närbild”, fick Marie Richardson frågan vad hon, som själv direktrekryterades till Dramaten efter Scenskolan, har för tips till unga skådespelare. Hon svarade att man ska våga lita på sin intuition, att man kan plocka allt inifrån sig själv och inte behöver leta utifrån. Hur gör du för att orka plocka fram sorgen över att förlora ett barn kväll efter kväll? – Privat vågar jag inte ens tänka på det, det är för smärtsamt, ryser tvåbarnsmamman Marie. – Jag använder förstås mig själv, men genom teatern kan jag gå in i Manuela och det är det som är underbart: teater är inte terapi men det är att till fullo få gå in i en annan situation. Hon uppmuntrar även aspirerande skådespelare att vara snälla mot sig själva, trots att hennes egen impuls oftast är ”det kommer att gå åt helvete”. – Men jag är absolut snällare mot mig själv i dag, försäkrar den erfarna skådespelaren. – Och hur vore det om man kände ”det här vet jag kommer funka, det här vet jag kommer bli perfekt”, fortsätter hon prövande. Då vore teater inget äventyr. lisa Boda teater@dn.se ”ALLT OM MIN MAMMA” Av: Samuel Adamson, baserad på filmen av Pedro AlmodóvarRegi: Philip ZandénMedverkande: Marie Richardson, Meg Westergren, Jessica Zandén, Ulf Eklund, Hanna Alström, Maria Salomaa, Jonas Hellman-Driessen med fleraScen: Stockholms stadsteater, Stora scenen