Dramatisering om Hagamannen sänds i SVT trots hård kritik

Summary: På söndag, börjar SVT visa fyra dramatiserade kriminalfall – först ut är ”Hagamannen” Niklas Lindgren. Hans sambo tycker att det är fruktansvärt att filmen visas och befarar att deras barn återigen drabbas, enligt psykoterapeut Börje Svensson.

Börje Svensson har varit Niklas Lindgrens psykoterapeut på fängelset. När Hagamannens sambo förra året fick kännedom om att SVT höll på att producera ”Fallet” och att ett avsnitt skulle handla om Niklas Lindgren fick Börje Svensson i uppdrag av henne att skriva en debattartikel i DN. Han hävdade då att Hagamannens barn borde få slippa att återigen exponeras för de sexualbrott deras far dömts för. Men SVT hörsammade inte önskemålet och i morgon sänds dramatiseringen. – Det är klart att det fanns etiska problem med projektet. Men vårt uppdrag är att berätta om det samhälle vi lever i. Det är ofrånkomligt att människor kan drabbas av publiciteten. Man får väga det mot allmänintresset. Vi anser att det är viktigt att ge svar på frågan varför? säger Nils Hanson, SVT:s projektledare. Anhöriga och offer har getts möjlighet att i förhand se filmerna. Enligt SVT har Hagamannens sambo inte sett filmen. Börje Svensson har inte sett filmen, men är övertygad om att den inte är till hjälp för dem som på olika sätta drabbats. – Jag är säker på att detta inte kommer att ge någon fördjupad kunskap om varför han gjorde det här. Det här tillför inget förutom mer lidande för barnen. Han (Niklas Lindgren) sitter i fängelse och får ta konsekvenserna, man bör avväga dessa ytterligare konsekvenser som går ut över barnen. Nu kommer mamman och barnen att plågas ytterligare, trots att de inte gjort något. Nils Hanson, SVT: – Det enklaste skulle vara att dra ett streck över historien. Men som journalist kan man inte resonera så, vissa historier måste kunna berättas. Man måste även ha i minne att Hagamannens härjningar påverkade livskvaliteten för männi-skorna i en hel stad. Advokat Lena Isaksson är måls-ägandebiträde för alla utom ett av Hagamannens offer. Hon menar att om man som i Hagamannens fall gjort sig skyldig till så pass många grova brott så är en självklar konsekvens att det kommer att avhandlas även utanför rättssalen. – Jag känner ingen upprördhet över att man visar det här programmet, säger hon. En av hennes klienter tackade ja till att se filmen i förhand, de andra tackade nej. – Det var ingen som tog illa upp, så vitt jag förstår tyckte flera av dem att det var bra att de fick chans att välja om de ville se filmen, det var bra att SVT ställde frågan, säger hon. Ett annat av de fyra kriminalfallen handlar om Rödeby, där en man skjuter ihjäl en pojke från bygden efter att dennes mopedgäng trakasserat familjen. Brodern till den dömde mannen säger att familjen är splittrad i frågan om SVT:s film om tragedin. – Det är kluvet, en del tycker att det är bra att det kommer upp till diskussion kring de problemen som uppstod här. Samtidigt vill många lägga detta bakom sig, och inte riva upp såren igen.


Sorgesång över en död hund

Summary: Gro Dahles och Svein Nyhus ”Roy” är en skickligt genomförd bilderbok där döden får ta plats utan att maskeras med gulligull.

Bilderbok Gro Dahle, text Svein Nyhus, bild ”Roy” Övers. Lotta Eklund. Daidalos. Din döda hund har hamnat i helvetet, påstår storebror Simon. Bokens lilla berättarjag vill inte tro honom men gömmer sig ändå bakom trappan för att gråta. Med stort norskt allvar tar bilderboksparet Gro Dahle och Svein Nyhus sig an döden i sin senaste bok ”Roy”. Det är tydligt att de bestämt sig för att ta upp svåra ämnen med små barn. Tidigare i år kom deras ”Den arge” på svenska, en bok om en skrämmande våldsam pappa. Den avslutas med ett tack till både en familjerådgivare och en psykolog – uppenbarligen vill upphovsmännen inte begå några obetänkta misstag i sitt konstnärliga värv. Nu är det alltså dags för döden. Läsarna får följa en liten pojke i hans sorgearbete efter hunden Roy. Man kan fråga sig varför Dahle och Nyhus valt att skildra ett husdjurs död framför en människas när de nu ändå gett sig på ämnet. Men de låter döden vara lika mörkt obeveklig. De sänder sin hjälte rakt igenom den stumma tomheten. Vovven bara ligger stilla på golvet som i djup sömn och låter sig inte väckas. Och sen finns han inte mer. Vart har han tagit vägen? Var håller döda hundar hus? Svein Nyhus färglägger sina teckningar i beige och blågrått i ett vidunderligt samspel med Gro Dahles genomtänkta, återhållsamma text. Bilderna kompletterar berättelsen och visar omtänksamma föräldrar, vardagslivets gång och kompisarnas lek. Sorgevandringen blir lång, varje uppslag i boken är som en ny station, där omgivningen ger massor av förslag: Roy ligger begravd under sten och sand. Kusin Atle är säker på att hunden fortfarande är där i jorden. Kusin Kamma tänker sig att han gräver gångar, kanske ända till Nya Zeeland. Mormor talar om hundparadiset, mamma om ett moln på himlen. Lillasyster Kaia föreslår att Roy blivit ett spöke – en spökhund, förstärker syster Ninni. Vår huvudperson gillar tanken. ”Det skulle vara fint om Roy blev ett spöke. Då skulle jag inte vara rädd ett dugg, för det är ju bara Roy. Om jag kände honom slicka mig på näsan mitt i natten skulle jag bara bli glad. För då är han där för att trösta mig.” Tant Lise har ett annat förslag: Roy kommer att bli återfödd. Farbror Egil menar att Roy vilar för gott. Pappa – en lång och vänlig en den här gången – tror att Roy bara är borta och aldrig kommer tillbaka. Visst – till sist måste man fejsa att döden är ett faktum. Och historien kunde ha landat där. Men vår hjälte går ett steg vidare och upptäcker var den döda Roy faktiskt finns. Han är kvar i minnet. ”När jag blundar kan jag se honom. Ja, i mina tankar finns han som bara den.” Döden är knappast något tabubelagt i barnboken. Det går att bygga travar av bilderböcker i ämnet. Men i småbarnsböcker är det fortfarande djur eller gamla människor som dör. Och berättelserna är alltid trösterika, ibland skämtsamt gulliga. De kan också rymma sagoaktigt obegripligt stora upplevelser som Anna-Clara och Thomas Tidholms moderna klassiker ”Resan till Ugri-La-Brek”, där en älskad morfar är borta. Ulf Stark slog an en muntrare ton, när han hälsade på sina döda föräldrar i ”När jag besökte himlen” och Barbro Lindgren lät glatt väcka husdjur och småbarn ur graven i ”Ängeln Gunnar dimper ner”. Ulf Nilsson har skrivit flera dödsböcker, senast den rara ”Alla döda små djur”. Gro Dahle och Svein Nyhus är alltså inga nydanare med sitt ämnesval. Men inte minst i bildspråket röjer deras bok ny väg. Pojkens stora svarta ögon är avgrunder av sorg, ingenstans skämtar eller gullar boken bort att döden är slutgiltig. Ändå kan gossens förlamade ansikte spricka upp i ett öppet leende på sista uppslaget där han möter sin hund på nytt. ”För han finns i mitt huvud.” ”Roy” är en märkvärdig bilderbok, så skickligt genomförd att dess pedagogiska och psykologiska ärende inte för ett ögonblick skymmer den starka berättelsens egen konstnärliga suggestionskraft. Nisse Larsson barnung@dn.se


”Den besjälade naturen” och ”Åtta samtida kommentarer” på Nationalmuseum, Stockholm.

Summary: Brinnande färg och stilla bottensug. Caspar David Friedrichs besjälade landskap solkades länge ner av nazisternas beundran. På Nationalmuseums utställning ser Ingela Lind nu stor konst av en visionär romantiker.

Nazisterna solkade ner Caspar David Friedrichs små klara landskap. De kopplade dem till storvulenhet och Blut und Boden och älskade ihjäl dem. Inte förrän på 1990-talet var kleten borta. Stackars Caspar David Friedrich, som så ödmjukt penslat sina bilder minst hundra år före Tredje riket. Jag har sett Friedrichutställningar både i Tyskland, Storbritannien och USA. Den på Nationalmuseum är den till omfånget minsta. Men museets tre sparsmakade utställningssalar (med undertiteln ”Den besjälade naturen”) ger faktiskt en bild som är kongenial med andemeningen i hans konst. Där finns undret i det vardagliga, melankolin, ytans djup, färgens intensitet och balansen mellan tanke och känsla. Där finns horisonten mellan jord och himmel, och där finns döden. Men framför allt slås jag av den visionära utstrålningen, liksom på trots. Av det stilla bottensug som bara Caspar David Friedrichs målningar har och som inger ett paradoxalt hopp om rörelse. Romantikerna odlade bullriga gester, starka känslor och vilda teman – ta en Delacroix, en Beethoven, en Géricault. Men det är den blekt eremitiske Caspar David Friedrich som får färgen att brinna – helt utan yviga penseldrag eller flammande motiv. Hur gjorde han? Det blir jag besatt av på denna utställning, där ofta de minsta målningarna fungerar som eldhärdar. Visserligen små händelselösa landskap. Blålila eller grå med stänk av gult. Men så, efter ett tag… Ja, vad har Caspar David Friedrich för metod? Tonen på salarnas väggar påminner om blyerts, och det känns rätt. Friedrich använde sig av den nyutvecklade blyertspennan i sina mjukt petiga naturteckningar, som utgjorde rekvisitan i ”möbelförrådet” på hans målarteater. Utställningen är koncentrerad till tre teman: Bergen, Trädet samt Havet och stranden. Men ser man noga efter hittar man överallt samma beståndsdelar, bara hopkopplade på skilda sätt. I den meningen är Friedrichs måleri ett collage. Han studerade naturen på plats men satte ihop sina målningar i ateljén. Viktigaste för honom var den inre bilden, vad naturen väckte i konstnärens (och betraktarens) själ. Och då gällde inte den akademiska regelboken. Så egentligen spelar det ingen roll om det är ett isberg, ett förlist skepp eller i min inbillning en död elefant som tornar upp sig som fondens hot, kantat av mellanplanets grälla månstrimma och mot förgrundens mörker. Friedrich skiktar sina landskapsvisioner i stråk som hålls ihop av diagonala ljussken, vattenblänk, dimmor, sträck av fåglar eller trädgrenar. Kompositionerna är geometriskt uppbyggda med symmetri och harmoni av motsatser. Cirklar ställs mot fyrkanter, draperihimlar mot marken eller havet, tunga stenblock mot flyktiga molnformationer. Det märkliga är hur Friedrich lyckas förena abstrakt och konkret. Skenbart realistiska scenerier visar sig vara drömska och mångskiktade – alltid med ett bortom. Fragment upplevs som helheter. Isbitar blir ishav. Båtar glider in i och ut ur ett flackande sken, på trots mot alla krav på atmosfärisk förtoning. Renässansperspektivet gäller inte, och även ljuset är teater. Ändå uppnår Caspar David Friedrich detta kristallklara lugn. Det har förklarats med hans fromhet och tro på att det under världens brokiga yta finns en urform som just konstnären kan finna. Men själv tror jag mer på att han gjuter liv i den gamla spänningen mellan ordning och kaos. Att det får hans bilder att mola i oss. Han kunde överföra naturverkligheten till en konstsanning. Nyckeln är konflikten mellan motivens glidande fantasteri och linjens och färgens precision. Caspar David Friedrichs system är inte slutet och hans konst fortfarande öppen för tolkningar. Postmodernismen har faktiskt tillfört den en ytterligare dimension av förblandning: Här står jag framför konstnärens målade betraktarfigur, som med ryggen mot publiken tycks hoppas på att dukens världsteater ska släppa ifrån sig en mening. Vi delar ett stirrande. Men vi stirrar på olika sätt. Jag stirrar också på Friedrichs betraktare. Men vi är båda lika bortkopplade från konstnärens målade sceneri av svävande vardagligheter. Likväl tycks det målade hos oss båda två väcka hopp om nya möjligheter, vilket helt enkelt är det häpnadsväckande med stor konst. Till Caspar David Friedrich har Nationalmuseum lagt en lödig (men fult ljussatt) utställning med åtta samtida svenskar. Den lockar oss att på ett okonventionellt sätt ”använda” en historisk konstnär, som annars kunde stelna som en auktoritet. Här har Jan Håfström i ett nytt verk inspirerats till att granska sin egen barnsliga dragning till krig och storverk, Ann Böttcher fortsatt sin forskning kring nazismens symbolik och Sigrid Sandström hittat referenspunkter mellan sin och Friedrichs brutna illusionism. Det är rakt igenom intressant. Men djupast träffar mig Lars Nilssons ”8 november”, en fotografisk triptyk av en sjunken skog i ett egendomligt billjus. En magisk bild av människans härjningar som trots sitt dystopiska stämningsläge för tankarna till Caspar David Friedrichs förtätning och precision i symbios med kaos.


Rost i makeupen

Summary: Kiss första skiva på elva år är bäst i de mjuka låtarna, tajt men tafatt. Förre gitarristen Ace Frehley rumlar vidare och har något de gamla kompisarna saknar – charm.

Rock Kiss ”Sonic boom” (Roadrunner/Warner) Ace Frehley ”Anomaly” (Season Of Mist/Sound Pollution) Så sent som i fjol sa Gene Simmons att Kiss inte skulle ge ut fler skivor förrän folk slutade att ladda ner musik olagligt. Genom att inleda ett samarbete med jättekedjan Walmart har Gene förvissat sig om att de kommer att sälja hundratusentals skivor den här gången också. Eller så har bandet insett att de inte behöver en storsäljare lika mycket som en officiell anledning att åka på turné. ”Sonic boom” är Kiss första fullängdare på elva år. Här satsar de på småruffig rock av den typ som fanns på deras första skivor. Men resultatet är inte, som Paul Stanley hävdar, ”det bästa vi gjort sedan ’Destroyer’”. ”Sonic boom” är bättre än den gräsliga föregångaren ”Psycho circus” – vilket inte säger särskilt mycket. Kiss låter tajt men tafatt, ungefär som när de sist spelade i Sverige, och försöken att mangla hårt faller platt. ”Baby, feel my tower of power”, brummar Gene Simmons i ”Hot and cold”, en sedvanlig hyllning till hans åderpåle. Den sextioåriga sexmaskinen låter rostig. Paul Stanleys röst är i bättre form. Särskilt i den ultrapoppiga arenahymnen ”Stand”, vars slickade sound bevisar att Kiss är bäst i mjuka låtar som ”Tears are falling” och ”Shandi”. Gitarristen Tommy Thayer och trummisen Eric Singer får också sjunga var sin låt. De låter okej men lyckas inte kompensera för de tunna melodierna. Att Thayer och Singer bär samma makeup som originalmedlemmarna Ace Frehley och Peter Criss, i stället för att få egna sminkningar, är också trist. Visserligen har de turnerat med samma makeup under hela nollnolltalet men detta är första gången som någon annan uppträder som Frehleys rymdgubbe och Criss kattman på ett Kiss-omslag. Det känns ovärdigt. Inte undra på att många fans verkar mer lyckliga över Ace Frehleys nya album än över Kiss comeback. ”Anomaly” är Frehleys första soloskiva på tjugo år. Karriären har inte gått något vidare. Sedan Ace fick sparken från Kiss för andra gången 2002 har han gjort ströspelningar och synts i en reklamfilm för munktillverkaren Dunkin’ Donuts. ”Anomaly” är en extremt ojämn historia. Precis som Kiss misslyckas Ace med att spela tyngre rock. ”So sexy … you take my breath away”, rosslar han i ”Foxy and free”. Dessvärre låter han varken foxy eller fri utan som en luffare med bronkit. Men trots att han inte sjunger eller spelar gitarr särskilt bra har Ace Frehley något som hans gamla arbetsgivare saknar: charm. Han är den älskvärda rumlaren från yttre rymden. Därför är det roligare att lyssna på ”Anomaly” än på ”Sonic boom” – trots att den senare skivan har fler bra låtar. Ace tillåter sig själv att balla ur. Han gör ett par mjukflummiga instrumentallåtar. Och i ”A little below the angels” berättar han om sitt stökiga liv – ackompanjerad av en barnkör: ”Alcohol was a friend of mine it almost got me dead, I crashed some cars, got into fights, some things I now regret.” Musiken lämnar mycket att önska men självrannsakande rockvrak har högre underhållningsvärde än cyniska kapitalister. Fredrik Strage musik@dn.se Bästa spår: ”Stand” med Kiss och ”A little below the angels” med Ace Frehley


Fleetwood Mac håller ihop

Summary: Fleetwood Mac var ett av 70-talets största band. Trots solokarriärer och inre stridigheter har bandet aldrig splittrats. Nu kommer veteranerna till Sverige, den 10 oktober står de i Globen i Stockholm. Succéalbumet ”Rumours” låg 31 veckor på USA-listan

Los Angeles. Rocklegenderna i Fleetwood Mac kommer till Sverige i veckan. Bandet som blev berömt för sina inre stridigheter har lugnat ner sig. – I dag är jag verkligen lycklig, säger Mick Fleetwood. Fleetwood Mac kommer till Norden utan en ny platta i bagaget. – Det är en ny erfarenhet att åka ut och spela låtar som vi hoppas att folk kommer att känna igen och älska, säger Mick Fleetwood. ”The unleashed tour” startade i USA i mars och Europadelen drar i gång i Köpenhamn den 8 oktober. Två dagar senare spelar Mick Fleetwood, 62, John McVie, 63, Lindsey Buckingham, 60, och Stevie Nicks, 61, i Stockholm. Mick Fleetwood har spelat i Sverige flera gånger. Premiären var den 11 maj 1968 på Club 700 i Örebro och han har trummat i Stockholm, Göteborg, Lund, Jönköping, Umeå och Örnsköldsvik. – Jag gillar Sverige, så det ska bli trevligt att spela i Stockholm igen. Och jag tycker att vi låter bättre än någonsin. Mick Fleetwood ser vältränad ut. Han spelar golf och lever ett sunt liv. – Jag tar vara på mig själv. Från att ha varit en stor galning ser jag numera om mitt hus. I dag är jag verkligen lycklig. Fleetwood Mac började som ett bluesband i Storbritannien på 60-talet, men flyttade till USA och blev ett av 70-talets största band efter att ha rekryterat Lindsey Buckingham och Stevie Nicks. 1977 kom albumet ”Rumours” med hittar som ”Don’t stop”, ”Go your own way” och ”Dreams”. Den toppade USA-listan i 31 veckor, vann en Grammy och har sålts i 40 miljoner exemplar. På 80-talet hade Lindsey Buckingham och framför allt Stevie Nicks soloframgångar. ”Holiday road” från filmen ”Ett päron till farsa” är ett givet inslag i Buckinghams konserter och Nicks debut-lp ”Bella donna” blev etta i USA. På 70-talet handlade det inte bara om musik. Droger och privatliv fick de största rubrikerna. Mick och hans hustru skilde sig, liksom John och Christine McVie och Buckingham och Nicks separerade, men Fleetwood Mac fortsatte. – Jag har ett hemskt hål i näsan som resultat av kokainmissbruket och det kommer att påverka mig livet ut, säger Stevie Nicks. Efter att ha drömt att hon hade cancer och aldrig skulle kunna sjunga igen gav Nicks upp cigarretter och droger 1996. Vad är hemligheten till överlevnad i musikbranschen? – Om du jobbar riktigt hårt och tar väl vara på dig kan det gå vägen. Trots alla tidigare problem känner jag mig lyckligt lottad, svarar Nicks. Gruppen valdes in i Rock & roll hall of fame 1998 tillsammans med bland andra The Eagles och Santana. – En stor ära och något som jag aldrig hade kunnat föreställa mig när jag drog i gång mitt lilla bluesband för 42 år sedan, säger Mick Fleetwood. Keijo Liimatainen/TT Spektra noje@dn.se Medlemmar: Mick Fleetwood, 62, (trummor, percussion), Lindsey Buckingham, 60, (gitarr, sång), John McVie, 63, (bas) och Stevie Nicks, 61, (sång, keyboards, tamburin). Bildades: I London 1967. Mick Fleetwood är den enda återstående medlemmen ur originalsättningen. Flyttade: 1974 till Los Angeles där Stevie Nicks och Lindsey Buckingham kom med. Bytte sättning: 1987 då drivande låtskrivaren Lindsey Buckingham lämnade gruppen och 1991 då Stevie Nicks hoppade av, liksom nye medlemmen Rick Vito. Återförenades: 1997 då Buckingham och Nicks kom tillbaka i gruppen. Ett år senare slutade Christine McVie turnera med bandet. Diskografi , i urval: ”Fleetwood Mac” (1968), ”Mr Wonderful” (1968), ”Then playon” (1969), ”Fleetwood Mac” (1975), ”Rumours” (1977), ”Tusk” (1979), ”Mirage” (1982), ”Tango in the night” (1987), ”Greatest hits” (1988), ”Behind the mask” (1990), ”Time” (1995), ”The dance” (1997), ”The very best of Fleetwood Mac” (2002), ”Say you will” (2003).


Se hit, alla dinosauriefans

Summary: Sarah Sheppard hyllades hejdlöst förra året för sin ”Massor av dinosaurier”. Nu kommer uppföljaren ”Varning för Köttgänget”. Och hon lyckas igen – det är fantasifullt, roligt och på fullt allvar.

Bilderböcker Sarah Sheppard ”Varning för Köttgänget” Bonnier Carlsen Det brukar komma ungefär med samma säkerhet som vattkoppor. Något som de flesta barn går igenom. På skol- och dagisgårdar nickar föräldrar i samförstånd. ”Jaha, dags för dinosaurieåldern.” Särskilt de som även har äldre barn kan vittna om den plötsliga vurmen för utdöda jättereptiler som hastigt flammar upp och slukar bränsle, för att sedan lika plötsligt falna. Leksaksindustrin kring dinosaurier har blomstrat allt sedan ”Jurassic Parks” dagar. Filmerna, böckerna, plastmodellerna, pusslen och pysselböckerna blir bara fler och fler och på barnbiblioteken hör böcker om dinosaurier till de mest utlånade. Men vad är det då med dessa djur som fascinerar? Ger det faktum att de är utdöda ett slags idolstatus att dyrka på avstånd? Eller är det tvärtom deras ständiga närvaro i barnkulturen som gör dem så lätta att älska? De svenska förlagen ger ständigt ut nya dinosaurieböcker. Den senaste är Sarah Sheppards ”Varning för Köttgänget”. Hennes ”Det var en gång … Massor av dinosaurier” som knep en välförtjänt Augustnominering förra året tog oss med till de olika dinosauriegäng som härskat på jorden under 165 miljoner år. Nu koncentrerar hon sig på det, milt uttryckt, obehagliga Köttgänget. Det består av sju familjer, var och en hemsk på sitt sätt. Vi träffar bland annat familjen Horn, familjen Tjuv och familjen Tyrann. I Köttgänget fanns de farligaste djur världen skådat och i brist på annat kunde de till och med äta upp varandra. Hu! Att göra en uppföljare till en så pass hejdlöst hyllad bok som ”Massor av dinosaurier” kan inte vara annat än svårt. Men Sheppard lyckas riktigt bra. Hon drivs av ett genuint intresse som smittar av sig. Fantasifullt och initierat tar hon barns nyfikenhet på fullaste allvar – och framför allt är det roligt. Utan att tumma på kunskapskvaliteten bäddar hon ibland in ganska torra fakta i de dråpligaste små kommentarer. Den här boken kommer med största sannolikhet ge näring åt en hel drös med dinosaurieälskare – samt öppna ögonen på nya fans. Jessica Gottberg barnung@dn.se


Soldats skildring skakar danska etablissemanget

Summary: Den danska boken "Jæger — i krig med eliten" har gett upphov till en skandal inom det danska försvaret. Försvaret larmade i förra veckan att boken översatts till arabiska. Nu visar det sig att försvarsmaktens egen kommunikationschef låg bakom översättningen.

När det blev känt att en dansk elitsoldat, Thomas Rathsack, skrivit boken "Jæger — i krig med eliten", ville försvaret och den danska regeringen stoppa utgivningen. Såväl försvarsminstern, Søren Gade, som försvarets högsta ledning varnade för att boken kunde äventyra danska soldaters säkerhet i Afghanistan. Tidningen Politiken valde då att publicera den som bilaga och den dagen sålde hela upplagan slut. Försvaret drev samtidigt frågan till domstol, men rätten hävdade att inget brott hade begåtts. Efter någon vecka framkom det att en arabisk översättning hade gjorts av boken. Det fick försvaret och försvarsministern att peka på att det fanns ett faktiskt hot genom publiceringen. Nu har det visat sig att det var försvarsmaktens egen kommunikationschef som gjort översättningen med hjälp av Google. Under hela skandalen har försvarsminister Søren Gade hårdnackat slagits för det danska försvarets heder. Nu känner han sig dock förd bakom ljuset. Försvarschefen Tim Sloth Jørgensen säger till Politiken: – Det är märkligt och absurt. Jag kunde inte föreställa mig att en högt uppsatt medarbetare skulle kunna göra något sådant.


Letterman utsatt för utpressning

Summary: David Letterman har utsatts för ett utpressningsförsök – om programledaren inte betalade två miljoner dollar skulle hans sexuella affärer med anställda på "The Late Show" avslöjas. Det berättade den populäre programledaren själv i sin Late Show på torsdagskvällen.

Istället för att låta sig utpressas valde Letterman att själv berätta att han haft relationer med kvinnliga medarbetare. Under torsdagens The Late Show berättade han att han kontaktats av utpressare för tre veckor sedan. – En morgon hittade jag ett paket i bilen. I paketet fanns ett brev. Det stod: ”Jag vet att du har gjort en massa hemska saker och jag kan bevisa att du gjort hemska saker. Om du inte betalar mig 2 miljoner dollar så kommer jag att berätta om de hemska saker du gjort”, berättar Letterman för en skrattande publik. Utpressaren hotade med att skriva en bok och ett filmmanus om de ”hemska sakerna” Letterman gjort om han inte fick 2 miljoner dollar. Men istället för att ge utpressaren pengar kontaktade Letterman sin advokat. Sedan skrev han en falsk check till utpressaren på 2 miljoner dollar som en del i polisutredningen. – I morse gjorde jag något jag aldrig gjort tidigare i mitt liv, sade programledaren som presenterat The Late Show på CBS sedan 1993. Han berättade att han vittnat inför en jury och att han tvingats redogöra för de sexuella relationer han haft med kvinnliga medarbetare. – Och skulle det vara pinsamt om det kom ut? Ja, det skulle det kanske – speciellt för kvinnorna. Men det är upp till dem att berätta om de vill, eller för mig om jag vill prata om det. 62-årige David Letterman gifte sig med Regina Lasko, i mars i år. Paret har en sexårig son tillsammans och har enligt BBC News varit ihop sedan 1986. I programmet berättade han att orsaken till hans öppenhet om utpressningen och affärerna var att han ville skydda sin familj, sitt jobb och de berörda kvinnorna. Letterman avslutade med att säga att det hade varit "en mycket bisarr upplevelse" och att han inte planerar att säga något mer om händelserna. CBS, som sänder Lettermans show, uppger att en anställd gripits misstänkt för utpressningsförsöket. Den anställde greps i torsdags och anklagas för försökt till grov stöld, skriver BBC News. Klipp från CBS om Lettermans avslöjande under "The Late Show":


Hur Sigurd blev Frodo

Summary: J R R Tolkien älskade de gamla germanska och fornnordiska sagorna, men kunde inte förlåta Hitler för att han ”förstört, perverterat och missbrukat” det nordiska kulturarvet. Hans motdrag blev ”Sagan om ringen”.

Låt oss säga att du älskar allt som har med vikingar att göra, allt fornnordiskt, de karga isländska sagorna och de dunkla eddornas kenningar. Låt oss säga att du är övertygad om att de dygder du tycker dig finna i denna forn- eller medeltida kultur borde komma till heders igen. Och låt oss säga att det är år 1932 och nationalsocialisterna precis har tagit makten i Tyskland med ett program som syftar just till att återuppväcka ”den nordiska andan”. Skulle du jubla? Inte om du är naturaliserad engelsman. Inte om du har förlorat samtliga studentkompisar i skyttegravarna under första världskriget. Som barn lärde sig J R R Tolkien att älska sagor och böcker om pojkäventyr. Bäst av dem alla var, med hans egna ord, berättelserna om ”det namnlösa Norden”, om ”Sigurd och völsungarna, om prinsen över alla drakar”. Kärleken till det nordiska blev livslång, men alltsedan arvfienden Tyskland kom att styras av andra människor som vurmade för det nordiska och germanska var det en kärlek med förhinder. I ett brev från 1941 skriver Tolkien att han aldrig kommer att kunna förlåta ”den enerverande lille dumbommen Adolf Hitler” för att han ”har förstört, perverterat, missbrukat och för all framtid förbannat den ädla nordiska andan, ett enastående bidrag till Europa som jag alltid har älskat och försökt presentera i dess rätta ljus”. Så vad kunde en vikingaromantiker göra när ariska gossar marscherar öst och väst? Jo, kanske återuppväcka en alternativ fornnordisk mytologi. Tolkien påbörjade arbetet med den numera världsberömda ”The Lord of the Rings” 1936 eller möjligen 1937. Det är ingen hemlighet att denna konstsaga till stora delar bygger på historier ur medeltida, norrön och germansk litteratur. Det har också länge varit känt att Tolkien tidigare försökt omdikta historierna från Den poetiska Eddan och Nibelungenlied. Det handlar alltså om hjältesagorna om Sigurd Fafnesbane, valkyrian Brynhild och den tragiska Gudrun, förmodligen de mest återberättade, icke-bibliska historierna som någonsin funnits i norra Europa. Tolkien trodde själv att hans utkast hade hamnat på Anduins botten och aldrig skulle återfinnas. Nu har emellertid Tolkiens förvaltare och tillika son, Christopher, publicerat dessa omdiktningar. De ger en intressant och kompletterande syn på Tolkiens besvärliga hållning till det nordiska, det tyska och inte minst till, tror jag, Richard Wagner – den i modern tid i särklass mest effektive vitamininsprutaren av fornnordiskt stoff. Texterna i ”The Legend of Sigurd and Gudrún”, består av två kväden med titlarna ”Völsungakvi a en nýja” (Det nya völsungakvädet) eller ”Sigurdarkvi a en mesta” (Det längsta kvädet om Sigurd) respektive ”Gu runarkvi a en nýja” (Det nya kvädet om Gudrun) eller ”Dráp Nifluga” (Niflungarnas död). Tolkien har lagt ner mycket möda på dessa texter, sammantaget blir det fler än fem hundra versrader, vilka deras titlar till trots är skrivna på modern engelska. Tolkien var sannerligen aldrig ”hasty” och texterna förefaller väl genomarbetade och med tanke på Cristophers förkärlek för att publicera allt som hans far har snuddat vid är det märkligt att dessa dikter har förblivit opublicerade. Så här kan det låta: The forge was smocking/In the forest-darkness;/There wrought Regin/By the red embers./There was Sigurd sent,/Seed of Völsung,/Lore deep to learn;/Long his fostering. Dateringen av de båda kvädena är osäker, men Christophers gissning på tidigt 30-tal förefaller rimlig. Det var nämligen under denna tid som Tolkien i praktiken fungerade som lektor i norröna språk och litteratur vid Oxford. Det var också under den period som Tolkien och hans vän C S Lewis tycks ha haft sin mest intensiva Wagnerperiod. De lyssnade på ”Der Ring des Nibelungen” på grammofon, gick på Wagners operor och tycks till och med ha påbörjat en översättning av Valkyrian. Wagners betydelse för Tolkiens verk och synnerhet för ”The Lord of the Rings” är dock något som alltid förtigs i den patriotiska Tolkienforskningen. Det finns tjocka böcker som behandlar den litterära bakgrunden till ”The Lord of the Rings” utan att Wagners namn ens nämns. Det finns en anekdot som alla tolkienister känner till och som handlar om hur förbannad Tolkien lär ha blivit när den svenske översättaren Åke Ohlmarks i förordet till den första utgåvan av ”Trilogin om Härskarringen” liknar hans verk vid Wagners. ”Ringen är på visst sätt ’der Nibelungen Ring’ ”, skriver Ohlmarks. ”Båda ringarna är runda – och där upphör likheterna”, blev Tolkiens sura kommentar. Ändå är det uppenbart att Wagner betydde mycket för Tolkien: själva idén om en maktens ring är till exempel inte alls medeltida utan hämtad direkt från Wagner. Samtidigt som Tolkien var tvungen att beundra Wagner för hans förmåga att gjuta nytt liv i de gamla germanska/nordiska berättelserna och samtidigt som han lånade motiv, idéer och gestalter från ”Der Ring des Nibelungen”, företrädde (den unge) Wagner mycket av det som Tolkien avskydde: ateism, socialism, våldromantik och sexualliberalism. Dessutom kom ju Wagner som bekant att med tiden att ses som ur-tysk och även proto-nazistisk. Den brittiske socialisten och medeltidsromantikern William Morris hade redan under 1800-talet försökt skapa en anti-wagneriansk, brittisk omdiktningen med ”Sigurd the Volsung and the Fall of the Nibelungs”. Medan Morris verk är skriven på tungt arkaiserande och svårläst prosa, valde Tolkien att i de utkast som nu har publicerats lägga sin text nära stilen och innehållet i Den poetiska Eddans hjältesagor. Mycket närmare än jag skulle ha gissat. Förmodligen kan man se hela denna stilistiska konservatism som en anti-wagneriansk pose. Den tydligaste innovativa bryggan från ”The Legend of Sigurd and Gudrún” till ”The Lord of the Rings” är annars kristnandet av de hedniska berättelserna. Det finns forskare som menar att ”The Lord of the Rings” bör ses som en kristen historia, på liknande sätt som Lewis Narnia-böcker uppenbarligen är Evangeliet för moderna barn. Dessa forskare fokuserar som regel på de barmhärtiga och enkla hoberna – ett slags legering mellan mannen från Nasaret och den engelska småborgerliga landsortsbefolkningen. Det typiska för hoberna, vid sidan av enterna Tolkiens enda egna bidrag till fantasylitteraturens bestiarium, är kärleken till det lilla livet och ointresset för korrumperande makt. Med äventyrens gång visar de också en stor portion barmhärtighet, vilket Tolkien själv skulle ha tolkat som ett kristet drag. Redan i de nu publicerade utkasten visar sig Sigurd, som en osannolik Proto-Frodo, sträva efter barmhärtighet och helande. Tolkiens dop av de hedniska historierna tar sig även andra uttryck: ragnarök blir Domens dag, Hel blir Helvete, tron sägs vara det viktigaste för människan och Sigurd blir Världens utvalde som dör en gång men dock aldrig dör. För forskningen om Tolkien är kanske annars det mest intressanta med Tolkiens ”nya kväden” hur tydligt det blir att hela Midgård går tillbaka på nibelungarnas värld. Men den världen färgas också tydligt av Tolkiens egna erfarenheter och värderingar. Medan till exempel hunnerna i norröna texter inte framställs som fiender – Sigurds fäder beskrivs till och med som kungar i Hunaland – heter det i ”Gu runarkvi a en nýja” att de är ett österländskt mörkhårigt och ”mörkögt” ”troll-folk”. Vi bör dra oss till minnes att hunner var ett vanligt skällsord för tyskar i den brittiska propagandan. Tolkiens verkliga erfarenheter från världskriget blir ett led i orchernas tillkomst. Tolkien hävdade alltid att hans fantasi var helt fri och att det bara var idioter som försökte tolka ”The Lord of the Rings” som en allegori över till exempel andra världskriget. Med ”The Legends of Sigurd and Gudrún” visar sig Tolkiens föreställning om den fritt svävande konstnären – en föreställning Tolkien inte bara odlade och omhuldade utan också fruktade som ett slags hybris eftersom konstnären blir Guds like som en världs skapare – vara en chimär. Och väl är väl det. Vore fantasin helt fri, utan förankring i historia och nutid, skulle den, likt jätten Antaios när han lyftes av Herakles och förlorade kontakten med jorden, hans moder, vara helt kraftlös. Stefan Arvidsson essa@dn.se


Hur Sigurd blev Frodo

Låt oss säga att du älskar allt som har med vikingar att göra, allt fornnordiskt, de karga isländska sagorna och de dunkla eddornas kenningar. Låt oss säga att du är övertygad om att de dygder du tycker dig finna i denna forn- eller medeltida kultur borde komma till heders igen. Och låt oss säga att det är år 1932 och nationalsocialisterna precis har tagit makten i Tyskland med ett program som syftar just till att återuppväcka ”den nordiska andan”. Skulle du jubla? Inte om du är naturaliserad engelsman. Inte om du har förlorat samtliga studentkompisar i skyttegravarna under första världskriget. Som barn lärde sig J R R Tolkien att älska sagor och böcker om pojkäventyr. Bäst av dem alla var, med hans egna ord, berättelserna om ”det namnlösa Norden”, om ”Sigurd och völsungarna, om prinsen över alla drakar”. Kärleken till det nordiska blev livslång, men alltsedan arvfienden Tyskland kom att styras av andra människor som vurmade för det nordiska och germanska var det en kärlek med förhinder. I ett brev från 1941 skriver Tolkien att han aldrig kommer att kunna förlåta ”den enerverande lille dumbommen Adolf Hitler” för att han ”har förstört, perverterat, missbrukat och för all framtid förbannat den ädla nordiska andan, ett enastående bidrag till Europa som jag alltid har älskat och försökt presentera i dess rätta ljus”. Så vad kunde en vikingaromantiker göra när ariska gossar marscherar öst och väst? Jo, kanske återuppväcka en alternativ fornnordisk mytologi. Tolkien påbörjade arbetet med den numera världsberömda ”The Lord of the Rings” 1936 eller möjligen 1937. Det är ingen hemlighet att denna konstsaga till stora delar bygger på historier ur medeltida, norrön och germansk litteratur. Det har också länge varit känt att Tolkien tidigare försökt omdikta historierna från Den poetiska Eddan och Nibelungenlied. Det handlar alltså om hjältesagorna om Sigurd Fafnesbane, valkyrian Brynhild och den tragiska Gudrun, förmodligen de mest återberättade, icke-bibliska historierna som någonsin funnits i norra Europa. Tolkien trodde själv att hans utkast hade hamnat på Anduins botten och aldrig skulle återfinnas. Nu har emellertid Tolkiens förvaltare och tillika son, Christopher, publicerat dessa omdiktningar. De ger en intressant och kompletterande syn på Tolkiens besvärliga hållning till det nordiska, det tyska och inte minst till, tror jag, Richard Wagner – den i modern tid i särklass mest effektive vitamininsprutaren av fornnordiskt stoff. Texterna i ”The Legend of Sigurd and Gudrún”, består av två kväden med titlarna ”Völsungakvi a en nýja” (Det nya völsungakvädet) eller ”Sigurdarkvi a en mesta” (Det längsta kvädet om Sigurd) respektive ”Gu runarkvi a en nýja” (Det nya kvädet om Gudrun) eller ”Dráp Nifluga” (Niflungarnas död). Tolkien har lagt ner mycket möda på dessa texter, sammantaget blir det fler än fem hundra versrader, vilka deras titlar till trots är skrivna på modern engelska. Tolkien var sannerligen aldrig ”hasty” och texterna förefaller väl genomarbetade och med tanke på Cristophers förkärlek för att publicera allt som hans far har snuddat vid är det märkligt att dessa dikter har förblivit opublicerade. Så här kan det låta: The forge was smocking/In the forest-darkness;/There wrought Regin/By the red embers./There was Sigurd sent,/Seed of Völsung,/Lore deep to learn;/Long his fostering. Dateringen av de båda kvädena är osäker, men Christophers gissning på tidigt 30-tal förefaller rimlig. Det var nämligen under denna tid som Tolkien i praktiken fungerade som lektor i norröna språk och litteratur vid Oxford. Det var också under den period som Tolkien och hans vän C S Lewis tycks ha haft sin mest intensiva Wagnerperiod. De lyssnade på ”Der Ring des Nibelungen” på grammofon, gick på Wagners operor och tycks till och med ha påbörjat en översättning av Valkyrian. Wagners betydelse för Tolkiens verk och synnerhet för ”The Lord of the Rings” är dock något som alltid förtigs i den patriotiska Tolkienforskningen. Det finns tjocka böcker som behandlar den litterära bakgrunden till ”The Lord of the Rings” utan att Wagners namn ens nämns. Det finns en anekdot som alla tolkienister känner till och som handlar om hur förbannad Tolkien lär ha blivit när den svenske översättaren Åke Ohlmarks i förordet till den första utgåvan av ”Trilogin om Härskarringen” liknar hans verk vid Wagners. ”Ringen är på visst sätt ’der Nibelungen Ring’ ”, skriver Ohlmarks. ”Båda ringarna är runda – och där upphör likheterna”, blev Tolkiens sura kommentar. Ändå är det uppenbart att Wagner betydde mycket för Tolkien: själva idén om en maktens ring är till exempel inte alls medeltida utan hämtad direkt från Wagner. Samtidigt som Tolkien var tvungen att beundra Wagner för hans förmåga att gjuta nytt liv i de gamla germanska/nordiska berättelserna och samtidigt som han lånade motiv, idéer och gestalter från ”Der Ring des Nibelungen”, företrädde (den unge) Wagner mycket av det som Tolkien avskydde: ateism, socialism, våldromantik och sexualliberalism. Dessutom kom ju Wagner som bekant att med tiden att ses som ur-tysk och även proto-nazistisk. Den brittiske socialisten och medeltidsromantikern William Morris hade redan under 1800-talet försökt skapa en anti-wagneriansk, brittisk omdiktningen med ”Sigurd the Volsung and the Fall of the Nibelungs”. Medan Morris verk är skriven på tungt arkaiserande och svårläst prosa, valde Tolkien att i de utkast som nu har publicerats lägga sin text nära stilen och innehållet i Den poetiska Eddans hjältesagor. Mycket närmare än jag skulle ha gissat. Förmodligen kan man se hela denna stilistiska konservatism som en anti-wagneriansk pose. Den tydligaste innovativa bryggan från ”The Legend of Sigurd and Gudrún” till ”The Lord of the Rings” är annars kristnandet av de hedniska berättelserna. Det finns forskare som menar att ”The Lord of the Rings” bör ses som en kristen historia, på liknande sätt som Lewis Narnia-böcker uppenbarligen är Evangeliet för moderna barn. Dessa forskare fokuserar som regel på de barmhärtiga och enkla hoberna – ett slags legering mellan mannen från Nasaret och den engelska småborgerliga landsortsbefolkningen. Det typiska för hoberna, vid sidan av enterna Tolkiens enda egna bidrag till fantasylitteraturens bestiarium, är kärleken till det lilla livet och ointresset för korrumperande makt. Med äventyrens gång visar de också en stor portion barmhärtighet, vilket Tolkien själv skulle ha tolkat som ett kristet drag. Redan i de nu publicerade utkasten visar sig Sigurd, som en osannolik Proto-Frodo, sträva efter barmhärtighet och helande. Tolkiens dop av de hedniska historierna tar sig även andra uttryck: ragnarök blir Domens dag, Hel blir Helvete, tron sägs vara det viktigaste för människan och Sigurd blir Världens utvalde som dör en gång men dock aldrig dör. För forskningen om Tolkien är kanske annars det mest intressanta med Tolkiens ”nya kväden” hur tydligt det blir att hela Midgård går tillbaka på nibelungarnas värld. Men den världen färgas också tydligt av Tolkiens egna erfarenheter och värderingar. Medan till exempel hunnerna i norröna texter inte framställs som fiender – Sigurds fäder beskrivs till och med som kungar i Hunaland – heter det i ”Gu runarkvi a en nýja” att de är ett österländskt mörkhårigt och ”mörkögt” ”troll-folk”. Vi bör dra oss till minnes att hunner var ett vanligt skällsord för tyskar i den brittiska propagandan. Tolkiens verkliga erfarenheter från världskriget blir ett led i orchernas tillkomst. Tolkien hävdade alltid att hans fantasi var helt fri och att det bara var idioter som försökte tolka ”The Lord of the Rings” som en allegori över till exempel andra världskriget. Med ”The Legends of Sigurd and Gudrún” visar sig Tolkiens föreställning om den fritt svävande konstnären – en föreställning Tolkien inte bara odlade och omhuldade utan också fruktade som ett slags hybris eftersom konstnären blir Guds like som en världs skapare – vara en chimär. Och väl är väl det. Vore fantasin helt fri, utan förankring i historia och nutid, skulle den, likt jätten Antaios när han lyftes av Herakles och förlorade kontakten med jorden, hans moder, vara helt kraftlös. Skribenten Stefan Arvidsson är docent i religionshistoria vid Växjö universitet och forskar om hur det moderna samhället förändrat villkoren för att skapa och berätta myter. Hans senaste bok handlar om omtolkningar av berättelserna om Sigurd Fafnesbane: ”Draksjukan. Mytiska fantasier hos Tolkien, Wagner och de Vries”, 2007. Källorna J R R Tolkien: ”The Legend of Sigurd and Gudrún”. Utg. av Christopher Tolkien. Houghton Mifflin Harcourt, 2009. Om Tolkien och hans liv: Humphrey Carpenter: ”The Inklings. C S Lewis, J R R Tolkien, Charles Williams, and their friends”. Harper Collins, 1978. Humphrey Carpenter: ”J R R Tolkien – en biografi”. AWE/Geber, 1978. Om den berättarskatt Tolkien bygger vidare på finns en läsvärd bok på svenska: John Evert Härd: ”Nibelungeneposets moderna historia”. Carlssons, 1989. Mer Det finns flera filmatiseringar av berättelserna om Nibelungenskatten. 1924 gick första delen av Fritz Langs version av Nibelungensången (”Siegfried”) upp i Tyskland, några månader senare kom del två (”Krimhildes Rache”). Filmen har en utpräglad stil, ett slags geometrisk jugendstil som lär ha påverkat nazistisk estetik. Finns på vhs. Efter Peter Jacksons filmatisering kom Uli Edelds ”The Curse of the Ring. Ring of the Nibelungen” (2004) som bör vara den senaste filmatiseringen av Nibelungensången.


Pan Sonic på Debaser Slussen, Stockholm

Summary: Den finska electronicaduon Pan Sonic är musikaliska grovarbetare som dompterar sina oljudsmassor med laboratorieprecision.

Vid ett tillfälle råkade jag befinna mig i tvättstugan när mobilen ringde. I andra änden av luren undrar mamma efter en stund vilken skiva som hörs i bakgrunden. Torktumlare och tvättmaskiner på högvarv. Med Pan Sonic i skivsamlingen får man räkna med den typen av incidenter. De finska electronicamakarna har mutat in ett eget hörn av den experimentella scenen. En ultraminimalistisk techno som gärna undersöker ljudets fysiska effekter med rytmiskt pulserande brus, reducerade strukturer och kontaktglapp. Radarparet Mika Vainio och Ilpo Väisänen är musikaliska grovarbetare som dompterar sina oljudsmassor med laboratorieprecision. Influenserna från det tidiga 80-talets industrimusik lyser igenom men Pan Sonic har alltid gjort något eget. Med tiden har Åboduon dessutom plockat in stunsiga hiphop-beats som de på Debaser bearbetar med samma kliniska exakthet och högfrekventa strössel. Bland de specialkonstruerade instrumenten på scen märks en synt hopbyggd med en gammal skrivmaskin. Det sex meter långa infraljudsröret (med smeknamnet ”John Holmes” efter den välutrustade porrskådisen) har de däremot lämnat hemma men uthålligheten är det inget fel på. Pan Sonic accelererar på den lågfrekventa racerljudsbanan och tonsätter en radioaktiv bunker. Ljudet är långtifrån extremhögt och musiken sällan så hotfull som den annars kan vara. Ändå blir det en snyggt dynamisk uppvisning i finsk fåordighet innan Pan Sonic sätter punkt med en tjutande sinuston.


Ombytta roller på Elaka gatan

Summary: Amir Chamdin, känd från hiphopgruppen Infinite Mass och regisserandet av filmen ”Om Gud vill”, är redo att presentera ännu ett projekt – den 30 september släpps hans och Nicke Anderssons debutalbum med Mean Streets.

Att Amir Chamdins nya musikprojekt, Mean Streets, är döpt efter en film är logiskt. Efter en långfilm och dussintals rockvideor och reklamfilmer så är Amir Chamdin från Infinite Mass i dag lika känd som regissör som musiker. Samtidigt är Mean Streets mer än bara ett coolt bandnamn. Martin Scorseses genombrottsfilm från 1973 har varit den röda tråden genom hela Amir Chamdins karriär. – Jag hittade den på en videorea på Åhléns i början av nittiotalet, säger Chamdin. Jag hade aldrig hört talas om den förut. Jag fastnade bara för videoomslaget. Och sedan dess har jag aldrig slutat titta på den. – Eller slutat att lyssna på den. När jag jobbar brukar jag ofta sätta på ”Mean Streets” i bakgrunden och lyssna på filmen ungefär som man lyssnar på radio. Mean Streets är Amir Chamdins första soloprojekt. Men hela debutalbumet, som släpps den 30 september, är gjort tillsammans med Nicke Andersson från Hellacopters, som varit medkompositör och producent. Amir Chamdin och Nicke Andersson har lärt känna varandra genom Hellacopters videoinspelningar. Totalt har Amir Chamdin regisserat ”jag tror åtta, eller är det tio?” videor med Hellacopters. – Tidigare har jag regisserat Nicke, sagt ”stå där och gör så”. Nu är det i stället han som regisserat mig: ”Stå där och gör så.” Mean Streets debutalbum går inte att placera in i någon musikalisk genre utan påminner mer om spännvidden på ett filmsoundtrack. Det är allt från garagerock och rockabilly till soul och outlawcountry. – Vi vill återskapa känslan från fredagskvällarna när vi växte upp, säger Amir Chamdin. Först spelade man skivor och sedan kollade man på en långfilm på tv. En perfekt kväll var först en lp med Kiss och sedan en spagettivästern av Sergio Leone. Amir Chamdin och Nicke Andersson har växt upp på var sitt håll i Stockholm, men har upptäckt att de haft liknande uppväxter. Deras gemensamma favoritband under barndomen var Kiss. Och är så fortfarande. – För mig är Kiss inget hårdrockband utan ett powerpopband, säger han. Och trummisen spelar jazz. Peter Criss idol var Gene Krupa. Gene Simmons ville att Kiss skulle vara som Beatles. Första Kissomslaget är ju en kopia av omslaget på ”With the Beatles”. Kort efter att han hittat ”Mean Streets” på Åhléns videorea presenterade sig Amir Chamdin för världen när han 1992 vann rap-SM med gruppen Infinite Mass. Latin Kings tävlade samma år och kom trea. Alla som blivit profiler på Stockholms hiphopscen förväntas vara från förorten. Men medan Nicke Andersson är uppväxt i Skärholmen, är Amir Chamdin uppväxt på Söder. Att hans föräldrar hamnade på Söder är resultatet av en historia som delvis återupprättas i fiktiv form i hans långfilmsdebut ”Om Gud vill” från 2006. I filmen spelar Nina Persson en kvinna med vissa likheter med hans finska mamma. Amir Chamdin själv spelar en man med vissa likheter med hans syrianska pappa. Martin Scorseses film ”Mean Streets” gick upp på svenska biografer 1975 med titeln ”Dödspolare”. Samma sommar jobbade Chams Chamdin, Amirs pappa, som städare på McDonald’s på Sveavägen. Eftersom Chams Chamdin jobbade sena skift, så sena att han missade pendeln hem till lägenheten i Huddinge, fick han ett inofficiellt löfte av sin chef på McDonald’s att vissa nätter sova över inne i köket. En natt när han låg och sov där utsattes restaurangen för ett sprängattentat av en vänsteranarkistisk grupp. Smällen var så kraftig att fönstren på andra sidan Sveavägen blåstes ut. Men Chams Chamdin överlevde och började direkt hejda elden med en brandsläckare. När brandkåren anlände hade han själv redan stoppat den värsta förödelsen. Expressen skickade ut en reporter. Med rubriken ”Hjälten på McDonald’s” hamnade Chams Chamdin på löpsedeln. – Dagen efter såg McDonald’s till att han fick träffa Bostadsförmedlingen. Där möttes han med orden: ”Var vill du bo?” Han valde ett ganska nybyggt hus på Söder. Så jag växte upp i ett sextiotalshus bakom Skatteskrapan. – Ett av mina starkaste minnen från barndomen var när jag var sex eller sju och hela gårdens ungar samlades hos en granne som hade video för att se ”Warriors”. Vi kunde aldrig sluta prata om den filmen efteråt. Att gatorna i Stockholm kunde vara lika farliga som de New York-gator som han sett i filmer som ”Warriors” och ”Mean Streets” fick en ny innebörd när Amir Chamdin bildade Infinite Mass. Under några månader kring årsskiftet 1991/92 var Stockholm en stad i skräck. Inspirerad av den främlingsfientlighet som bland annat piskats upp av Ny demokrati, som kallade flyktingar från kriget i Bosnien för ”lyxturister”, smög John ”Lasermannen” Ausonius omkring och pricksköt folk med samma mörka hårfärg som Amir och hans familj och vänner. Infinite Mass spelade in låten ”Shoot the racist”, men annars var det märkbart tyst bland svenska artister. Och Bert Karlsson fick fortsätta att skratta i tv-rutorna. – Folk tog inte ställning. Det bara pågick. Det är nittiotalet för mig, säger Amir Chamdin. – Det enda positiva med det som hände är att man inser hur skört ett land är. Det krävs så lite för att folk ska börja lyssna på lögner. Och plötsligt händer det ingen trodde skulle hända. Jag tycker att boken ”Lasermannen” borde vara obligatorisk läsning i skolorna. När Mikael Marcimain spelade in sin tv-serie ”Lasermannen” (boken skrevs av Gellert Tamas) gjorde Amir Chamdin skådespelardebut som ett av offren. Han spelade Heberson Vieira da Costa, en musiker i Stockholm, som än i dag inte återhämtat sig efter skottskadan. – Jag träffade Heberson här på Ritorno över en fika. Han berättade att han under den långa tid som han låg på sjukhus hade köpt vår skiva med Infinite Mass där vi sjunger ”Shoot the racist”. I början av oktober kommer Mean Streets att scendebutera med en serie klubbspelningar runt om i Sverige. Upplägget beskrivs som en blandning mellan konsert och ambulerande klubb. Efter att Chamdin spelat med ett band, där Nicke Andersson ingår, kommer de att ställa sig i dj-båset och spela skivor. – Debuterande artister håller aldrig för konserter som är längre än 20 minuter. Det är viktigare att det blir en kul kväll. Vad kommer ni att spela för låtar i dj-båset? – Definitivt Lalo Schifrins temalåt till Clint Eastwood-filmen ”Magnum force”. ”The wizard” med Black Sabbath, ett annat av mina favoritband. Alla deras skivor är väldigt filmiska. ”Hard times” med Curtis Mayfield. Och så något från ”Dressed to kill” med Kiss förstås.”


Vass katt i egen potta

Summary: I ”Betty mitt i natten” späckar Lotta Geffenblad sina softade collageillustrationer med konservburkar, porslinskoppar och den hungriga huvudpersonen: kattungen Betty.

Bilderbok Lotta Geffenblad ”Betty mitt i natten” Bonnier Carlsen Minns nigratulationskortenmed kattungar som gav ifrån sig ett litet, men intensivt pip om man tryckte på deras stora knappar till ögon? Med lika fokuserad blick, här grön och blank som gummistövlarna på hennes tassar, betraktar kattungen Betty sina läsare från omslaget till Lotta Geffenblads nya bilderbok ”Betty mitt i natten”. Ensam och vit, mitt i romantiken under nattsvart himmel och stjärnor som glimmar, flyter denna individualistiska kisse tryggt omkring i sin potta bland skräp och bråte i mörka vattnet. Fast det är förstås snygg bråte! För illustratören, animatören och författaren Lotta Geffenblad späckar sina softade collageillustrationer med charmiga konservburkar, vackra porslinskoppar, antikvariska böcker och gamla filmkartonger. Kort sagt: En mindre lanthandel från 50–60-talet flyter förbi den hungriga huvudpersonen och hennes tomma metspö. Fisk är det däremot sämre med. Geffenblad har tidigare visat en sällsam illustrationsstil i böckerna om den omsorgsfulla hundvalpen Aston, därtill de vindögda crazy-kaninerna Prick och Fläck. I denna bok är det inte bara bilderna som har karaktär, även språket lyser starkt. Det är lekfullt och poetiskt med ordlekar, allitterationer och spontana rim. Men det är också lite trotsigt och vasst. Geffenblad leker med det verbala och visuella: ”Nu har Betty fått en lysande idé. Hon fattar tag i den med tassen ...”, står det då katten resolut plockar ner den lysande glödlampan (som poppat upp ovanför hennes huvud) och sätter in den i lampskärmen hon nyss fiskat upp ur vattnet. Bildmässigt närmar sig illustrationerna, aningen mycket, norrmannen Stian Holes övermänskligt vackra fotocollage i bilderböckerna om pojken Herman. Influensen är påtaglig: utklippta fotoäpplen, tändsticksaskar och gigantiska trollsländor. Resultatet är mindre känslostarkt, åtminstone för mig som vuxen. Därmed inte sagt att boken inte berör. Temat engagerar: ett trolleri- och drömspel om hunger och ensamhet. Men vad är det man dillar om i baksidestexten? Bebisen och matskålarna det skrivs om existerar över huvud taget inte i boken. Där finns inte ens en referens till dem. Stina Zethraeus barnung@dn.se


Tom Jones på Globen, Stockholm

Summary: Tom Jones är i imponerande form och vill få med allt han hunnit med genom åren. Men i första hand vill han inte vara leverantör av gamla favoriter utan lägger tonvikten på senare delen av sin karriär.

Om man till äventyrs inte skulle ha hört Tom Jones tidigare, då kunde man nog ha uppfattat honom som lite överdriven i sitt sätt att sjunga. Eftersom rösten är så jättestor, och så gärna vill kräma på för fullt, så ofta det går. Alltmer ju längre konserten pågår och han själv blir uppvärmd. Att han fyller sjuttio nästa år är svårt att förstå, när han efter nästan två timmar drar i med senaste singeln ”Take me back to the party” som sista extranummer (och lagom lögnaktigt sjunger att han bara har börjat). Han är i imponerande form, får man säga. Men samtidigt inte samma hypervirila showman som förr. Jag såg honom för snart tjugo år sen, redan då var han veteran, men nu rör han sig mindre, svettas mindre, pratar mindre med publiken. Och den vokala totalsatsningen är också den några grader nedtonad, vilket bara är en fördel – även om det fortfarande vore fel att kalla honom nyanserad. I gengäld ser han obegripligt överförtjust ut från start till mål, som om just denna konsert i en blott halv Glob var en triumf han väntat i åratal på. Det är också ett showmanskap värt sin respekt. Bakom sig har han ett stabilt proffsband på tio personer, inklusive blåssektion och körtjejer på ett podium. De har ett styvt jobb att hantera alla tvära kast, för även om Tom Jones har en tendens att sjunga på samma sätt oavsett vilken sorts låt han får fatt i så har han genom åren hunnit med väldigt mycket och i kväll vill han få med nästan alltihop: grandios schlager, fläskig bluesrock, kitschpop i valstakt, sentimental country, rejäl gammelsoul och dunkande techno. Det kan inte finnas många som verkligen uppskattar allt, och jublet blir aldrig starkare än när han drar någon av sina allra tidigaste superhittar som ”It’s not unusual” och ”Delilah”. Det säger en del om vad större delen av publiken har kommit för. Åldersfördelningen antyder något liknande. Men Tom Jones vill inte i första hand vara en leverantör av gamla favoriter. Han gör många av dem, det är oundvikligt, fast inte till exempel ”Help yourself” och ”I (who have nothing)”, och han försöker ändå lägga tonvikten på den senare delen av sin karriär. Halva fjolårsalbumet får plats, liksom många av de hitlåtar han har gjort med olika dansmusikproducenter ända sen comebacken med Princes ”Kiss” 1988. Och visst, låtar som ”Sex bomb” och ”If I only knew” kan vara nog så effektiva, men det är lätt att tycka att han själv framstår som lite av en turist i dem, mer fascinerad av den moderna dansvärlden än riktigt hemtam. Då är senaste albumet vettigare, med botten i den sorts retrosoul som på sistone blivit så bred i Storbritannien (och som den unga förbandssångerskan Florence Rawlings är ett standardiserat typexempel på). När det fungerar som bäst blir det lite som en uppdaterad version av den musik hans gamle kumpan Elvis Presley gjorde på den tiden de båda showade i Las Vegas, om än lite fyrkantigare. En sorts hyfsat modern retropop som mår väl av en erfaren sångröst. Utan att någonsin hota att utmana de gamla paradnumren. På grund av restriktioner från arrangörerna som DN inte kunnat godkänna kan vi inte publicera en bild från Globen.


Möjligheternas land

Summary: Det sägs ofta att de små inkomstskillnaderna i Sverige leder till social orörlighet, medan större skillnader, som i England och USA, skapar gynnsammare möjligheter för alla. Men forskningen visar att det är precis tvärtom. Den amerikanska drömmen är kanske svensk verklighet.

Kommer avsaknaden av debatt kring politikens effekt på den sociala rörligheten i Sverige att leda till att vi om ett decennium eller två tvingas titta bakåt och ställa oss frågorna: Vad var det som hände? Var det värt priset – att äpplet faller närmare trädet? I ett liberalt samhälle anser de flesta att principen om lika möjligheter bör vara vägledande, att individens livschanser inte ska styras av förhållanden som han eller hon själv inte har kunnat påverka. Om så inte är fallet – om ryggsäcken hemifrån är för tung – kan ett samhälle inte sägas vara jämlikt eller frihetligt. Inom den ekonomiska vetenskapen studeras hur starkt sambandet är mellan fäder och söners inkomster. Om sönerna, som vuxna, hamnar nära sina fäder i inkomstfördelningen är livschanserna begränsade och den sociala rörligheten låg. Om fädernas inkomst inte kan förutsäga sönernas placering i inkomstfördelningen är den sociala rörligheten hög och friheten reell. Forskningen visar att i västvärlden är den sociala rörligheten lägst i USA – där är sambandet mellan fädernas och sönernas inkomster som starkast. Efter USA följer Storbritannien, Italien och Frankrike. I andra änden av spektrat placerar sig de nordiska länderna och Kanada. För att studera den sociala rörligheten i olika inkomstgrupper har forskningen också utvecklat rörlighetsmatriser. Ett sätt att fånga in graden av rörlighet ur detta perspektiv är att studera sannolikheten att sönerna hamnar i samma inkomstgrupp som fäderna. I USA är sannolikheten 42 procent att en son med en far i den lägsta inkomstgruppen själv hamnar där (om slumpen styr är sannolikheten 20 procent). I Sverige är motsvarande sannolikhet 26 procent. Kärnan i den amerikanska drömmen är att alla, oavsett bakgrund, kan nå de högsta inkomsterna. Forskningen visar återigen att rörligheten är lägre i USA än i Sverige. Chansen att en son med en far i den lägsta inkomstgruppen klättrar till den högsta är 7,9 procent i USA och 10,9 procent i Sverige. När det gäller rörligheten från toppen till botten är risken att sonen till den rikaste av fäder faller till den lägsta inkomstgruppen 9,5 procent i USA och 15,9 procent i Sverige. Forskningen är entydig – den sociala rörligheten är lägre i USA (och Storbritannien) än i Sverige (och övriga Norden) och detta är inte ett resultat av statistiska spetsfundigheter, utan är ett faktum det inte går att blunda för. Framför allt är det i svansarna av inkomstfördelningen som rörligheten skiljer sig åt. Möjligheten för de fattigaste grupperna i USA att skapa ett drägligare liv för kommande generationer är avsevärt mindre än i andra länder; det är lätt att bli fattig och svårt att lämna fattigdomen bakom sig. Så här uttrycker sig några brittiska forskare: ”Bilden som framträder visar att Nordeuropa och Kanada har särskilt hög rörlighet medan Storbritannien och USA har den lägsta sociala rörligheten mellan generationerna. Föreställningen om USA som ’möjligheternas land’ är lika seglivad som uppenbart felaktig.” Den amerikanska drömmen är en myt, en fortfarande levande tankefigur som hindrar social utveckling och en progressiv politik för det stora flertalet. Om den amerikanska drömmen är en mardröm på andra sidan Atlanten är den en realitet i Norden och Sverige. Principen om lika möjligheter är svagast i frihetens förlovade land. I traditionell ekonomisk teori antas att stora inkomstskillnader ökar benägenheten att röra sig uppåt i inkomstfördelningen (hungriga vargar jagar bäst). Forskningen om social rörlighet visar det motsatta – den sociala rörligheten är högst i de länder där inkomstskillnaderna är små, skatterna höga, den offentliga sektorn väl utbyggd och transfereringssystemen (något så när) generösa. På motsvarande sätt är den sociala rörligheten lägst i marknadsliberala länder med stora inkomstskillnader och starka ekonomiska incitament. Friheten att bli den vi vill bli – möjligheten att lämna en tuff bakgrund bakom oss – är i realiteten större i mer välfärdsorienterade länder. Hur kan det komma sig? Vad är det som får individen att prova vingarna, att ta språnget, att söka nya möjligheter – egentligen? Det handlar om individens inneboende resurser och hennes faktiska möjligheter att påverka sitt liv. Hur vi kan förbättra tillvaron i detta avseende är en långt mycket mer spännande och komplex utmaning än att ålägga utsatta människor stramare villkor och hårdare piskor. En spännande samhällsvetenskaplig insikt som etablerats under senare år är att inkomstskillnader påverkar människors hälsa och produktiva förmåga. Genom speglingen i andra, genom den djupt relativa dimension som livet bär med sig, påverkas livskvaliteten av placeringen på samhällsstegen. Utifrån detta är det en inte orimlig hypotes att inkomstskillnader i sig själva kan begränsa den sociala rörligheten eftersom de förstärker redan etablerade sociala skillnader som minskar individens faktiska möjligheter att påverka sitt liv. Detta innebär inte att minskade inkomstskillnader automatiskt leder till högre social rörlighet, men allt fler vågar tänka den tanken. Den världsledande sociologiprofessorn Gösta Esping-Andersen argumenterar för detta och en organisation som OECD säger att: ”Social rörlighet är på det hela taget högre i länder med lägre ojämlikhet i inkomsterna, och omvänt. Det innebär i praktiken att mer jämlika sociala möjligheter (dvs social rörlighet) går hand i hand med rättvisare inkomstutfall.” Den förenklade synen på sambandet mellan inkomstskillnader och social rörlighet går ofta igen även i ett större sammanhang. Små inkomstskillnader – och den nordiska samhällsmodell som genererar dem – anses inte bara leda till social cementering, utan också till försämrad ekonomisk effektivitet. Med en mer marknadsliberal, incitamentsdriven politik skulle produktivitetsnivån i ekonomin vara högre och arbetsmarknaden fungera bättre. I takt med att globaliseringen har intensifierats under de senaste tio åren framförs argumentet att priset i termer av förlorad effektivitet är högre än tidigare – den ekonomiska avkastningen av större inkomstskillnader och en reducerad välfärdsstat har ökat. Om denna populära tankemodell har statsvetarprofessorn Bo Rothstein nyligen sagt att den ”har emellertid under det senaste decenniet kunnat räkna in ett svårartat bakslag. Det är faktiskt sällan man ser att en inom en stor forskningsdisciplin allmänt försanthållen tes på detta sätt refuteras [motbevisas] och att man här kan tala om ett ’uppgång-och-fall’ för denna ekonomiska doktrin.” Orsaken till det är att kartan inte stämmer överens med verkligheten. Svensk industriproduktivitet ligger i absolut världsklass, Världsekonomiskt forum – en sammanslutning som knappast kan anklagas för vänstersympatier – rankar de nordiska länderna som de som under kommande år kan öka effektiviteten i ekonomin snabbast och OECD har nyanserat sin bild av hur länder uppnår hög sysselsättning och låg arbetslöshet. I det senare fallet gäller inte one-size-fits-all längre. Så kallade kompenserande mekanismer – som till exempel en aktiv arbetsmarknadspolitik och en väl fungerande lönebildning – kan överbrygga de incitamentsproblem som generösa transfereringar och höga skatter kan bidra till. Den nordiska samhällsmodellen genererar varken låg social rörlighet eller ekonomisk ineffektivitet. Tvärtom. Den sociala rörligheten är hög och produktiviteten är minst i paritet med jämförbara länder. Är det så att det senare förklaras av detta förra? I en modern kunskapsekonomi blir en hög social rörlighet en allt viktigare konkurrensfaktor. Varje individ som inte får ut sin fulla potential i arbetslivet blir en större förlust för oss alla. Är minskade inkomstskillnader egentligen ett sätt att öka individens frihet och att stärka Sveriges ställning i den globala konkurrensen? Är världen mer komplicerad än det vi dagligen får oss till livs av näringslivets tankesmedjor? Hemska tanke. Skribenten Daniel Lind är doktorand i nationalekonomi och har intresserat sig för den nordiska samhällsmodellens framtid. Ett annat intresseområde är forskningen om ekonomi och lycka. Han arbetar som chefsekonom på fackförbundet Unionen. Källorna ”Growing Unequal? Income Distribution and Poverty in OECD Countries”. OECD, 2008. En bred genomlysning av inkomstskillnaderna i väst. ”Generational Income Mobility in North America and Europe”. Red M Corak, Cambridge University Press, 2004. Bra introduktion om forskningen kring social rörlighet. R Wilkinson, K Pickett: ”The Spirit Level. Why More Equal Societies Almost Always Do Better”. Penguin, 2009. Länder med små inkomstklyftor är också mer välmående. Mer En konsekvens av den låga sociala rörligheten i USA är att fyra tankesmedjor med olika värderingsgrund har initierat ett gemensamt projekt. Syftet är att genom saklig analys stimulera den politiska debatten om hur den sociala rörligheten kan förbättras. Projektet nås via http://www.economicmobility.org/. I Storbritannien har den låga sociala rörligheten inneburit att frågan prioriterats under det senaste decenniet. Premiärminister Gordon Brown har förstärkt detta fokus och nyligen publicerades en vitbok på temat. Den nås via http://www.hmg.gov.uk/media/9102/NewOpportunities.pdf.


Monsters Of Folk: ”Monsters of folk”

Summary: Indiestjärnorna i Monsters Of Folk har tillsammans en oändlig potential. Några av vår tids bästa låtskrivare har gjort ett starkt album, men bara på ett spår utnyttjar de hela sin förmåga.

Har man minsta lilla dragning till amerikansk alternativrock är det en rätt imponerande kvartett mer eller mindre skäggiga män som möter en på det tecknade omslaget till supergruppen Monsters Of Folks första album. Jim James (eller Yim Yames som han börjat kalla sig) från My Morning Jacket. Conor Oberst från Bright Eyes. Ständigt lika oförutsägbara musikarkeologen och singer/songwritern M Ward. Och multiinstrumentalisten och producenten Mike Mogis, från bland annat Obersts Bright Eyes och Lullaby For The Working Class. En stark uppställning, kanske den starkaste som den amerikanska alternativa folkrocken över huvud taget skulle kunna ställa på benen. Med fyra individuella artister som har väldigt många egna kvaliteter, men som är tillräckligt lika för att också kunna fungera ihop. På papperet ska Monsters Of Folk egentligen inte kunna misslyckas. Men popmusik är inte alltid så enkelt att ett gäng begåvade artister bara kan sätta sig i en studio och vänta på att magi ska uppstå. Vilket andra liknande supergrupper lärt oss genom åren. Masters Of Rock blir aldrig mer än den amerikanska folkrockens hippare och yngre svar på Traveling Wilburys. Vilket för all del kanske inte är så illa, men ändå mindre än man med de förutsättningarna har rätt att förvänta sig. ”Monsters of folk” är på många sätt och vis ett bra album. Nöjer man sig med att få höra lite nya låtar med några av vår tids bästa låtskrivare, så gör skivan knappast någon besviken. ”Ahead of the curve” är småslamrig cool Conor Oberst-rock’n’roll. M Ward gör ett par lekfulla charmerande bagateller, där man liksom kan höra i varje ton hur avslappnad stämningen varit i studion. James avslutande ballad ”His master’s voice” är onekligen mäktig. Men styrkan i dessa låtar ligger just i att de är väldigt typiska Oberst/Ward/James-låtar. Hoppades man som jag, kanske lite naivt, på att det här hobbyprojektet skulle samla medlemmarnas olika inriktningar till en gemensam, spännande, ny väg framåt blir man en aning besviken. ”Monsters of folk” känns mer än något annat som en liten rapport om hur artisterna ligger till inför deras respektive kommande album under eget namn eller med deras ordinarie band. Efter att ha lyssnat på ”Monsters of folk” är jag till exempel ännu mer övertygad än tidigare om att James är en låtskrivar- och sångartalang utöver det vanliga, hans spruckna falsett är verkligen enastående vacker, men jag får inget riktigt grepp om vad han eller någon av de andra vill med Monsters Of Folk. Egentligen känns Monsters Of Folk som en enad grupp, och inte ett gäng soloartister som råkar använda samma band och producent, enbart i inledande ”Dear God”. Den är å andra sidan ett fullständigt briljant exempel på vilken oändlig potential som ändå finns i konstellationen. En försiktig ballad där Oberst, Ward och James växelsjunger resonerande och fint om teodicéproblemet över en fjäderlätt Trevor Dandy-sampling. I ”Dear God” smälter de fyra medlemmarna samman, där utnyttjar de, för enda gången, varandras styrkor för att göra helheten större än de enskilda delarna – hur stora de nu än må vara. Blir det en fortsättning hoppas jag att Monsters Of Folk tar avstamp där. Bästa spår: ”Dear God” Supergrupper att minnas Supergrupper kallas band som består av medlemmar som, antingen som soloartister eller som medlemmar i andra tidigare grupper, var kända redan innan supergruppen bildades. Exempel finns i de flesta genrer: Countryn har Highwaymen, hiphoppen Gravediggaz, hårdrocken Velvet Revolver, brittpopen Me Me Me, synthpopen Electronic och schlagern Kicki, Bettan & Lotta. De kanske mest kända supergrupperna är Crosby, Stills, Nash & Young och Traveling Wilburys (åttiotalshobbyprojektet med Bob Dylan, Tom Petty, George Harrison, Jeff Lynne och Roy Orbison, som också fick en svensk motsvarighet i Grymlings). Även två av Sveriges största musikexporter genom tiderna, Abba och Roxette, båda kan räknas som supergrupper.


Konstmusiker lyssnar på världen

Summary: Årets händelse inom den nya konstmusiken är ”Listen to the world!”. En festival med musik från hela världen som vill göra upp med sitt modernistiska förflutna och öppna sig för att överleva.

Det internationella sällskapet för nutida konstmusik ISCM med sin årliga festival och världskongress som numera heter World New Music Days har sedan starten i Salzburg 1922 varit ett flaggskepp för på den internationella arenan för tävlan, utbyte och erkännande inom den modernistiska konstmusiken. Och ett avgörande instrument för att denna musik skall bli hörd och få genomslag över världen. Något som blivit allt svårare. Med sitt anropande motto: ”Listen to the world!” har årets upplaga av World New Music Days försökt att vända på steken. I stället för att kräva att världen skall lyssna på den nutida konstmusiken har dess utövare uppmanats att själva lyssna på världen. Att vägra acceptera sin marginaliserade roll och överge sina akademiska bastioner. Och resultatet ska gå att höra i Visby, Växjö och Göteborg under två veckor mellan 24 september och 5 oktober. Utifrån en proklamation som talar om en ”ny era” – om en ny konstmusik som är mera ”diversifierad och tillåtande”. Och som därför för första gången i ISCM:s historia öppnar World New Music Days för ett utvidgat konstmusikbegrepp som även inkluderar electronica, ljudkonst och improvisation. En ny öppenhet som enligt festivalens konstnärliga ledare Ramon Anthin (Visby), Thomas Liljeholm (Växjö) och Nils Wiklander (Göteborg) handlar om konstmusikens överlevnad. Orsaken till denna kursändring är flera. Först och främst har festivalen förlorat i betydelse de senaste decennierna. Sällan eller aldrig sker där de succéer och skandaler som fått musikhistorien att vibrera. Går man bara tillbaka till den svenska 1900-talsmusikens historia var exempelvis ISCM och dess festivaler helt avgörande för att ge stöd åt Hilding Rosenbergs modernistiska pionjärverk under 1920-talet. Det var med hjälp av ISCM som tonsättarna inom den så kallade Måndagsgruppen (Karl-Birger Blomdahl, Sven-Erik Bäck, Ingvar Lidholm med flera) kunde inta en helt unik postion inom svensk musikliv under 1950- och 60-talen. Och det var under en World Music Days på 1970-talet som en av våra absolut främsta tonsättare, Sven-David Sandström, fick sitt stora internationella genombrott. Men efter 1970-talet är det inte lika lätt att tala om ISCM:s avgörande inverkan på den nutida konstmusiken. Det senaste decenniets festivaler har också blivit alltmera uttryck för nationalistisk självhävdelse som direkt motverkat det internationella perspektivet. Samtidigt som den kvardröjande modernstiska musiksynen kännts allt orimligare. Visionen om det autonoma, sanningssökande musiktverket som klippt banden med allt annat runtomkring har ersatts av ideer om pluralism och samspel. En konstmusik som inte tar position ovanför all annan musik utan som gör sig öppen och disponibel. Och som kanske inte behöver veta längre hur dan skall rubriceras för att bli angelägen och levande. Festivalen ”Listen to the world!” har lockat ett 90-tal tonsättare från femtio länder i fyra världsdelar att medverka. Men tanken den här gången är att festivalen inte bara skall flyga förbi ( den har arrangerats i Sverige fem gånger tidigare – en gång i Lund och fyra gånger i Stockholm, senast 1994) utan verkligen sätta spår. Därför har den sammanvävts men de tre arrangerade regionernas berfintliga musikliv. En strategi som syftar till att ge en långsiktig effekt vad gäller att stärka den nutida konstmusiken i dessa regioner. Och självklart: att få fler att lysssna till ”världen”. Martin Nyström martin.nystrom@dn.se Hur har du påverkats av festivalens motto ”listen to the world!”? Natasha Barrett, Oslo, – deltar med ”Sub Terra”: ”Att göra musik för mig handlar alltid om att lyssna på världen. Framför allt den som är gömd för det vardagliga livet. Som det som låter under jordytan eller havsytan.” David Chisholm, Melbourne, – deltar med ”Pierre Boulez à la discothèque”: ”Jag har valt att göra satir över modernismens uppdelning av högt och lågt. Och låta dess mest fruktade och älskade ikon, tonsättaren Pierre Boulez, framträda i all sin stalinistiska charm – i ett möte med elektronisk klubbmusik. Publiken på nutida musikkonserter behöver också skratta ibland.” Hanna Hartmann, Berlin,– deltar med ”Night lock”: ”Jag hoppas alltid att den som lyssnar på min musik också skall förändra sitt lyssnande på världen.” Simon Steen-Andersen, Köpenhamn – deltar med ”Ouvertures”: ”Mitt verk handlar om mötet med en för mig fullkomligt främmande kultur. Att lyssna till polissirenerna och megafonerna i Shanghais vardag. Och att framhäva avståndet till det exotiska i detta samtidigt som där finns något välbekant.” Ann Rosén, Sverige, – deltar med ”Candela”: ”Jag tänker alltid att det finns en omvärld som musiken är i samspel med. Och att nutida musik behöver en större medvetenhet om publiken. I min performance använder jag ljussensorer som tar upp rummets rörelser och förvandlar dem till ljud.” Oscar Bianchi, Milano/New York, – deltar med ”Crepuscolo”: ”Jag har svarat på festivalens motto genom att intressera mig för de nyanser i gryningsljuset som vi inte har namn för. Och använder en paetzoldflöjt som har en helt egen ljudvärld i sig.” Carol Shortis, Wellington, Nya Zeeland – deltar med ”Tangi”: ”I min musik utforskar jag rumsliga och språkliga relationer mellan olika kulturer. I det här verket, som är en resa från det himmelska, via det jordiska till det övernaturliga, bryts fraser ur en begravningsritual hos Maorifolket mot modern engelska.”. Tre städer delar på festivalen ISCM ( International Society for Contemporary Music) arrangerar i år sin festival World New Music Days i Visby, Växjö och Göteborg. Det är sjätte gången den äger rum i Sverige och har givits rubriken ”Listen to the world!”. Av över fyrahundra insända verk av tonsättare från ett femtiotal medlemsländer har en jury valt ut etthundratio stycken. Festivalen börjar i Visby den 24–27 september. Bland de medverkande ensemblerna finns Gotland Wind Quintet, Radiokören, Radiosymfonikerna och vokalkvartetten VOX. Festivalen fortsätter i Växjö den 28–30 september i Växjö med Musica Vitae, Malmösymfonikerna, Cikada-ensemblen, Danska radions vokalensemble och Norrbotten NEO. Festivalen avslutas i Göteborg den 1–4 oktober. Där kan man bland andra höra Athelas, BIT 20-ensemblen, Gageego!, Kroumata, Göteborgssymfonikerna, Göteborgsoperans orkester och Ensemble Orchestral Contemporain. Audioguide En festival värd namnet bör driva med sig själv. Med förebild från Happy Days i Oslo förra året, som avlutade varje konsertkväll med ett seminarium om ”varför festivalen misslyckades” har ”Listen to the world!” gett den tyske ljudinstallatören Rolf Giegold uppdraget att ge publiken ljudande översättningar av programbokens musikteoretiska kommentarer till innuitiska och isizulitiska. För en stunds akustiskt nöje - och för att klargöra för lyssnarna att det enda de behöver göra är att lyssna själva.


Genialiskt äventyr om natten

Summary: ”Siv sover vilse” heter Pija Lindenbaums nya bilderbok. Hon släpper lös sin huvudperson i ett fantastiskt tillstånd av dröm och verklighet.

Bilderböcker Pija Lindenbaum ”Siv sover vilse” Rabén & Sjögren Att för första gången lämna familjeflockens snusande trygghet blir inte alltid som en dröm. Siv Widerberg och Anna-Clara Tidholm beskrev fenomenet i ”Sova över ” (1992). Och i Annika Thors och Cecilia Torudds läsa lätt-bok med samma titel från 2007 traskar också pojken Love hem från kompisen mitt i natten. Nu letar sig ”sova-över-hos-kompis”-böckerna också in i böcker för de yngsta. Stina Wirsén låter i sin småbarnsbok ”Vem sover inte” (2009) en liten räddhågsen kanin hämtas hem mitt i natten. I Pija Lindenbaums nya bilderbok som fått den genomvackra titeln ”Siv sover vilse” är det inte fråga om en tjej som är orolig för att sova över. Siv är snarare bra kaxig inför utmaningen att kampera hos den roliga ”bästisen” Cerisia. Lindenbaums tillbakalutade lite korthuggna text spritter av återhållsamhet: Cerisia bor i ett annat hus. Jag har aldrig varit där. Men nu ska jag sova över. Jag och Cerisia blir alldeles galna av oss. Så härligt blir det. Visst blir det galet. Och härligt! Ungefär så galet härligt som det ofta blir när Lindenbaum skruvar till vardagens rädslor i barnboksform. Förutom böckerna om den försiktiga Gittan har hon, sedan debuten med ”Else-Marie och småpapporna” (1990) visat en till synes outsinlig förmåga att förmedla bilderböcker med för vår tids aktuella ämnen. Homosexualitet, genus och utbrändhet är motiv som hon tagit sig an med klokskap och skön humor. Hennes unga läsare har visat sitt gillande i Bokjuryn (barn väljer årets bästa böcker) och vuxenpubliken har sett till att hon belönats med bland annat Elsa Beskow-plakett, Augustpris och New York Times utmärkelse för bästa bilderbok i USA. Årets verk, ett såväl gastkramande som skoj nattligt äventyr, är en bilderbok som är hållen i något större format än vanligt och kärleksfullt försedd med ”guldkant” i bokryggen. Man anar inspiration från skräckfilm och surrealistisk konst, men också äldre barnlitteratur gör sig påmind när Lindenbaum släpper lös huvudpersonen i ett genialiskt tillstånd av dröm, verklighet och inre upplevelser. Även om det här är fråga om ett emotionellt äventyr så följer handlingen det väl inarbetade barnboksmönstret: uppbrott–äventyr–återkomst. Så snart Sivs pappa släppt sin flickas hand och stängt ytterdörren bakom sig vänds barnets kaxiga krigsdans till räddhågsna ögon. Hallkorridoren tornar upp sig i ett fågelperspektiv. Sinnena är på spänn. Från korridorens många dörrar strömmar ljus i bleka fält över golvet, nästan som ett gigantiskt övergångsställe. Kan det vara så Pija Lindenbaum tänkt sig, att det här är ett skede i livet som Siv måste ta sig över, trots faror? För den förväntansfulla tjejen är plötsligt inte bara utlämnad åt en gigantisk lägenhet – med en sofistikerad couscousätande familj, en sömnlös liten gammelfarmor i hatt, två läskiga marsvin och en efterhängsen hund vars raggiga huvudknopp pryds av en cancersvulst – hon är minst lika utlämnad åt kompisens rätt att bestämma hemma hos sig. Och den där självkänslan vissa barn kan få av att lira på hemmaplan är inte alltid helt angenäm. Här finns ett helt kroppsspråksämne för diskussion kring maktrelationer. Kanske klass också, när Siv möter en helt ny miljö i den designmöblerade jättevåningen. Och som vanligt är Lindenbaum suverän i sina bildberättelser. Som i tonårsbrorsan Elmes rum, där man anar var han befinner sig i utvecklingen, med legolådan långt in under sängen och aftershavelådan framslängd på golvet. Det är just sådana kommentarer som gör Lindenbaums böcker så väl värda att läsa mer än en gång. Man upptäcker plötsligt något nytt som fördjupar intrycket. Vi som sett Roman Polanskis och Alfred Hitchcocks filmer, eller spärrat upp ögonen inför ”The shinings” blodfyllda hotellkorridorer känner igen stämningen när Siv vaknar mitt i natten av att Cerisia inte ligger i sin säng. Med en välkänd skräckreplik öppnar hon försiktigt dörren till hallen: ”Cerisia…var är du?” Hallucinatoriska tablåer målas upp när hon, som en liten ”Alice i Underlandet”, efter hand öppnar den röda hallkorridorens alla dörrar in till drömmarnas värld. Humorn vilar där lika självklart som Sivs coola attityd till det hon upplever under sin nattliga bearbetning av dagens upplevelser. I likhet med tidigare äventyrare i drömlandskap (exempelvis Nils Holgersson) lär sig även Siv någonting av strapatsen. Men kanske är det framför allt vi äventyrsoptimistiska föräldrar som kan fundera lite. För när Sivs hand åter vilar i pappas konstaterar hon krasst: ”Nu har jag sovit över. Det var inte så skoj!” Stina Zethraeus barnung@dn.se


Taxi, Taxi! dröjer inte längre

Summary: Efter en fyra år lång resa är tvillingsystrarna Johanna och Mirjam Eriksson Berhan i ”Taxi, Taxi!” framme vid sin första stolpe: debutalbumet som släpps i veckan. DN fick ett möte.

När duon Taxi, Taxi! släppte sin första självbetitlade ep med avskalad, melodiös folkpop våren 2007 hade tvillingsystrarna, då blott sjutton år, redan fått en hel del uppmärksamhet. Johanna och Mirjam Eriksson Berhan fångades upp av nyfikna lyssnare efter att de lagt ut två låtar på sin Myspacesida två år tidigare. Men de såg inte sig själva som ett band ens – de ville bara visa sina vänner och nya klasskamrater på Rytmus musikgymnasium vad de hade snickrat ihop i hemmet i Enskede, utanför Stockholm. Kort efteråt började spelningsförfrågningar att komma in, likaså erbjudanden om skivkontrakt från stora bolag och förslag på samarbeten med andra artister. Debut-ep följde och turnerande med stopp i Hultsfred och Roskilde. De målades upp som underbarn eller barfotabohemer och fick stå ut med superlativ som ”gulliga” och ”bedårande”, medan deras klara stämmor jämfördes med Joanna Newsom och Coco Rosies. Nu, fyra år senare, och efter ett envetet nej-sägande kommer debutalbumet ”Still standing at your back door”. – Vi ville inte gå för snabbt fram, minns Mirjam. När folk började intressera sig hade vi ju bara två låtar och var 15 bast. Det var mycket snack, bland annat hur unga vi var och att vi var tvillingar, men inte så mycket om själva musiken. – Det har inte funnits någon underliggande strategi om att vara hemliga, däremot var det viktigt att hålla en låg profil. Så att all energi kunde läggas på skapandet, fyller Johanna i och stirrar ner i tonfiskmackan på favoritfiket i Stockholm. Det har varit svårt för duon att tvätta bort epiteten de fått tilldelade sig, även inför släppet av ”Still standing at your back door”. I pressreleasen nämns orden unga och ungdomlig flera gånger, och det betonas att musiken låter storslagen och tidlös trots Taxi, Taxis! ringa ålder. – Då skulle du ha sett utkastet på den europeiska releasen! utbrister Johanna. Där stod det typ ”two tiny little baby Björk-sisters”. Vi fick be dem att stryka en hel del. – Vi är ju trots allt bara ”teenage” i ett halvår till, sedan fyller vi tjugo. Vad säger man sedan? undrar Mirjam. Att det tagit fyra år för Taxi, Taxi! att spela in debutalbumet har flera orsaker. Främst för att de varit upptagna med gymnasiestudierna, men också för att de lånat ut sina röster till så väl Luleåbandet Park hotell som dj:n Damian Lazarus. På ”Still standing at your back door” är intimiteten och en avvaktande känslighet i de vokalbaserade melodierna tongivande. Däremot är produktionen och ljudbilden större. En rad svenska musiker, bland andra Goran Kajfes och Dante Kinnunen, har lånats in. För produktionen står Johan Berthling, från den experimentella poptrion Tape. – Förut har det bara varit vi två, musiken var mer småskalig. Nu var det jättekul att bjuda in musiker som kom med egna, nya influenser. Ibland blir man proppmätt på sig själv, säger Mirjam. – Det här är väldigt stort för oss, säger Johanna. Förut hade vi skolan att falla tillbaka på, men nu vill vi verkligen leva på musiken. Stora i Danmark ”Still standing at your back door” släpps i Skandinavien och delar av Europa den 21 september. Trots att Taxi, Taxi! fått flera erbjudanden om skivkontrakt har de valt att ligga på det lilla danska skivbolaget Rumraket. I Danmark har Johanna och Mirjam Eriksson Berhan en större publik än i hemlandet, även i Frankrike har uppmärksamheten varit stor. De upptäcktes 2005 på Myspace, släppte den egenbetitlad ep:n våren 2007 och har bland annat turnerat själva och som förband åt Jenny Wilson. De sjunger också på Park hotells debutalbum ”Free for firends”. Tidigare i år kom även ep:n ”Step out into the light”, en försmak på albumet.


Johan Croneman: Ingvar Oldsberg lyssnar aldrig på vad folk säger- därför går det åt helsicke.

Summary: Redan på 80-talet försökte han göra ett svenskt Letterman. Ett par gånger faktiskt. Det gick åt helsike eftersom han aldrig hörde på vad folk sade.

Ingvar Oldsberg är Sveriges kanske främste kallpratare, det lärde han sig redan som sportjournalist. Breda ut sig, förlänga tiden, dra vits – många andra sportjournalister blev otroligt bra på att lyssna också. Och göra intervjuer, under många svåra och konstiga omständigheter. Ingvar Oldsberg lyssnar aldrig. Han har aldrig lyssnat. Han gjorde ”På spåret”, det blev en succé: Han behövde aldrig säga något, egentligen. Inga långa intervjuer, bara lagom roliga korta ordlekar – och en lysande programidé, givetvis! Jag hade önskat att han hade gjort ”På spåret” tills han ramlade ihop och stendog. För alltid. På allvar. Han försökte redan på 80-talet göra ett svenskt Letterman ett par gånger faktiskt, det gick åt helsicke – eftersom han aldrig hörde på vad folk sade. Så fort någon börjar prata så tittar han på en lapp – eller så fixar han med glasögonen. Han väntar på sin nästa replik! ”Hallå, när kan jag få komma in?!” Hans första program i serien ”Här är ditt liv” var faktiskt inget annat än ett haveri. Jag skulle faktiskt drista mig till att kalla det en katastrof. En tv-katastrof, alltså. Han läste på sina lappar. ”Och här är (och så lappen): Mikael … Persbrandt.” Mikael Persbrandt såg ut som om han satt i ett solariume och brände sig. Ingen kontakt åt något håll, där heller. Inte en gäst som fick säga något. Det var ett otroligt pussande åt alla håll. ”Det här var roligt”, sade Persbrandt. Ingen gäst sade verkligen något alls – eftersom ingen brydde sig om dem. De satt där som uppstoppade älgar och log lagom – om man drog dem i ett snöre på baksidan. När Mikael Persbrandts gamla danslärarinna kom in så sade han (Persbrandt alltså): ”Vad roligt – för dig”. Mikael Persbrandts charad när han blev kidnappad var också av det sämre slaget, sämre spelad förvåning får man leta efter. Och långt och utdraget: Varför tog de inte en tur till Jönköping när de ändå att i bilen. Annars var Persbrandt som gäst helt väntad. En veckotidningskändis. Och kvällstidningskändis. Som är lite blyg och inte tycker om att vara i media. Snygg karl. Populär kille. Han har nästan aldrig visat något på film, han har mycket kvar att visa på teatern. Han är poppis som Gunvald Larsson, en klassisk svensk snut som man helt kramat ur och tömt på allt politiskt och ideologiskt innehåll. Han är känd från teater Galeasen (och deras fester) på 90-talet, Persbrandt spelade alltid något slags horkarl som söp och slogs. Även efter föreställningarna. Han spelade mot sin fru mitt under deras separation, på Dramaten. Det drog mycket folk. Honom skall vi ha! (Men vi nämner inget om det här, och det där och det där sista …) Lasse Holmqvist hade på sin tid inte en enda persbrandtare i sitt program. Han hade förmodligen en väldigt bra redaktion. Lasse Holmqvist var däremot väldigt bra på att lyssna och närvara. Han var som en stenstod, allt kunde röra sig, men vi hade fokus på honom, Visst hade han Lill-Babs, i ett klassiskt program från december 1983, och Jokkmoks-Jokke och Stig Järrel, men han hade också namn som Aina Cederblom, Nancy Eriksson, Bengt Lindström, John Moe, Birgitta Wolf, Vera Siöcrona. Minns ni dem? Min första gissning, innan det första programmet, var Mikael Persbrandt. Redan i går, torsdag, såg jag på nätet att morgondagens gäst är Sven-Göran Eriksson. Inte särskilt otroligt. Han är ju också en person som inte har så mycket att komma med (särskilt om man inte frågar), med Oldsberg kan det uppstå något extraordinärt tomt och ensamt. Var det ingen på SVT som före beslutet om en ny runda av ”Här är ditt liv” tittade igenom Oldsbergs tidigare intervjuer? Visst ja, man räknar ju bara tittare.


Litterär lösning utan gåta

Summary: Nu avslutar den sydafrikanske Nobelpristagaren J M Coetzee sin självbiografiska trilogi med ”Sommartid”. Sara Danius blir trött av en planlös bok.

Böcker J M Coetzee ”Sommartid. Scener ur ett liv i provinsen. 3” (Summertime).Övers. Ulla Danielsson. Brombergs. Det finns böcker och böcker. Och så finns det mellanböcker. Fast nu rör det sig om en mellanbok av en Nobelpristagare, J M Coetzee, den sydafrikanske romanförfattaren. För dagens bok har han blivit nominerad till Bookerpriset, Storbritanniens finaste litterära utmärkelse. Det är rent av tredje gången. Lägg till detta att storyn handlar om en John Coetzee, hyllad som författare, en av de verkligt stora, dock misslyckad som människa – och numera avliden. Berättelsens ram består av en forskare som arbetar med att förstå Coetzees liv under tidigt 1970-tal, den period som också råkar vara apartheidregimens storhetstid, och därför intervjuar han fyra kvinnor samt en manlig lärarkollega som en gång kände denne man. En och annan dagboksanteckning flikas in, en och annan intervjufråga. Nog blir man nyfiken, nog vill man läsa. Men vari består gåtan? Det kan inte hjälpas. När boken är som bäst framkallar den en gäspning. När den är som sämst somnar man. ”Sommartid” är den tredje och sista delen av Coetzees självbiografiska trilogi som inleddes med ”Pojkår” (1997). Fast självbiografisk är kanske inte en riktig beskrivning. Coetzee själv talar hellre om ”fiktionaliserade memoarer”. ”Pojkår” är hur som helst en storartad skildring av en pojkes uppväxt i den sydafrikanska provinsen och ett anslående porträtt av modern och fadern, av skolgång, rugby och skam, av begynnande pubertet och livsförvirring, allt avfattat på en febrig prosa som samtidigt är iskallt klar. Boken följdes av ”Ungdom” (2002) som berättar om huvudpersonens uppbrott från Sydafrika till förmån för studentliv i London, allt i ett försök att bana sig väg genom världen. Och nu kommer alltså trilogins avslutande del, i god översättning av Ulla Danielsson, dock hade man gärna sett färre anglicismer. Det har blivit en ensamhetens trilogi, en ensamhet av den sort som inte automatiskt framkallar medlidande. Huvudpersonen är på god väg in i medelålderns oåterkallelighet. Det är ingen uppiggande anblick. John Coetzee är över trettio men lever fortfarande ihop med sin far, nu gammal och skröplig. Han försörjer sig genom att undervisa i engelska, på sin fritid skriver han böcker. Som människa följer han minsta motståndets lag. Kort sagt: han saknar mod, styrka, ryggrad. Så mycket förstår man av kvinnornas vittnesbörd. Men det kanske sorgligaste av allt är att han är oförmögen att visa sig för andra, inte ens för dem som står honom närmast. Känslomässigt sett är han en reptil, beroende av omgivningen för att alls kunna ha någon temperatur att tala om. Älskad blev han aldrig, utom möjligen av sin mor, och var han själv förmögen till kärlek? Inget tyder på det. Sex hade han väl då och då, men alltid iklädd emotionell våtdräkt. Den slutsatsen drar man efter att ha tagit del av intervjuerna med kvinnorna. För egentligen vet vi ju inte. Coetzee själv är bokens tomma centrum. Det är också en av bokens stora frågor. Hur intressant är författaren utan sitt verk? I största allmänhet? Inte särskilt, vill man svara. Allt beror på det litterära handlaget. Och just denne författare? Alldeles särskilt ointressant. Och det är ju inget fel i det, så länge vi talar om innehåll. Litteraturens historia är full av ointressanta varelser och misslyckade människor. Fast måste boken själv också misslyckas, som litterärt verk betraktat, liksom för att matcha ihåligheten i den moraliska varelse som går under namnet John Coetzee? Falla sönder i sina beståndsdelar, sakna ärende, lida brist på nerv? Inte nödvändigtvis. Man behöver bara tänka på ”Onåd”, den kanske mest mästerligt anlagda av Coetzees romaner och i alla händelser den mest drabbande. Det är berättelsen om en manlig universitetslärare i medelåldern som inleder en förbindelse med en av sina unga kvinnliga studenter. Det blev stor litteratur om en liten människa, ja, rent av låg, en genant varelse som inte kunde föreställa sig konsekvenserna av sitt handlande, än mindre axla dem, och snabbt förlorade det liv han en gång hade. Händelserna utspelade sig mot en skarpt tecknad bakgrund av ett sydafrikanskt öde land. Det ena förutsatte det andra. Är det något som präglar Coetzees författarskap är det just detta andlöst skickliga handlag med skildringen av den enskilda människans plats i det samhälle hon är hänvisad till, det må sedan gälla metropolen eller provinsen, Sydafrika eller Storbritannien. Ingen själ bortom värld, ideologi, politik, ingen moralisk kamp utan förankring i tid och rum. I dagens bok glider nivåerna ohjälpligt isär. Å ena sidan ett ensidigt psykologiserande porträtt av en fiktiv författare och människa med grava karaktärsbrister, å andra sidan några få hastigt förbiblixtrande bilder av ett sydafrikanskt samhälle, mest mot slutet av boken. Tätheten i ”Pojkår” och ”Ungdom” har gått förlorad, berättandet har ersatts av enskildheter. Allt som återstår är planlösa glimtar av en människas föga imponerande stund på jorden, av mannen som förväxlade sin kvinna med en fiol – och aldrig lärde sig att traktera sitt instrument. Sara Danius litteratur@dn.se


Danmark hann inte förbjuda krigsbok

Summary: Danska försvaret hann inte förbjuda boken "Jæger – i krig med eliten". På onsdagen distribueras den med tidningen Politiken. Både militären och förlaget protesterar högljutt.

Militären är rädd att boken, skriven av före detta jägarsoldaten Thomas Rathsack, avslöjar för mycket om dansk krigföring i Afghanistan. På torsdagen är en rättsförhandling inplanerad i Köpenhamn, där försvaret hade hoppats att stoppa boken. Men det föregriper Politiken genom att trycka "Jæger – i krig med eliten" som bilaga till onsdagens tidning, meddelades på Politikens webbplats på tisdagskvällen. Liksom andra danska medier har Politiken fått boken bland annat för att kunna recensera den. – Nu står principer på spel, det har att göra med informationsfrihet och yttrandefrihet. Därför trycker vi den, sade chefredaktör Tøger Seidenfaden. – Det tycker vi är otroligt tråkigt, kommenterade försvarets presstalesman Henrik Mortensen. – Vad som ska ske nu är omöjligt att säga. Vi kan inte göra någonting här och nu. Men även Peoples Press, förlaget som i slutet av september tänkt ge ut "Jæger – i krig med eliten", är upprört. – Det är ett mycket dramatiskt steg som Politiken tar. Det är ett klart brott mot vår upphovsrätt, sade Jakob Kvist, kreativ direktör vid företagsgruppen där Peoples Press ingår. Förlaget koncentrerar sig på torsdagens rättsstrid, men kan sedan tänka sig skadeståndskrav mot Politiken. – När vår omedelbara storm har lagt sig tar vi ställning till vad som ska ske härnäst, sade Kvist. All uppståndelse har i alla fall bäddat för rejäla försäljningssiffror för boken, vilket kanske författaren Thomas Rathsack behöver. I måndags fick han brev om att hans säkerhetstillstånd dragits in, och att han därför inte är välkommen till sin militära arbetsplats på Kastellet i Köpenhamn. Politiken påpekar också att webbens gratisläsare icke göre sig besvär vad gäller "Jæger – i krig med eliten". Onsdagens bokbilaga läggs inte ut på nätet utan finns bara på papper.