Avspänt med glöd i varje ton

Summary: Båstad kammarmusikfestival fortsätter att överraska med oväntade programpunkter. Anne Sofie von Otter sjunger Bach innerligt, och Karin Roman är ett verkligt framtidslöfte .

Båstad kammarmusikfestival Medverkande: Anne Sofie von Otter, Karin Roman och Concerto Copenhagen. Scen: Västra Karups kyrka. Jag hinner knappt anlända förrän jag får en upphetsad beskrivning av hur den rafflande kappseglingen ute på Laholmsbukten tidigare på dagen hade ackompanjerat ett fullkomligt bedövande vackert framförande av Johannes Brahms horntrio i Apelrydsalen som ligger ner mot vattnet. Och jag får tänka till ett tag för att få ihop bilden: av den tillknäppte Brahms och unga människor för fulla segel. Men så är det under Båstad kammarmusikfestival där musiken och ämnena blandas lite som i livet självt. Senare på kvällen, vid midnatt, skulle John Ehde som är cellist i Helsingborgs symfoniorkester spela solo och sedan trolla. Han lär också vara en lysande magiker. Kammarmusikfestivalen är nu inne på sin sextonde säsong, den tredje under Karin Dornbuschs ledning. Och den fortsätter att överraska samtidigt som den är sig lik. Med sina ofta udda programsättningar där man självklart parar ihop så skilda tonsättarnamn som Yngve Sköld med Dmitrij Sjostakovitj, Olivier Messiaen med Arcangelo Corelli och Lars-Erik Larsson med Toru Takemitsu. Och har valt den säregne Tommie Haglund som festivalens tonsättare. Men det man talat mest om i år är den exklusiva konserten (den enda i Sverige) i Västra Karups kyrka med mezzon Anne Sofie von Otter, tre övriga sångsolister (sopran, tenor och bas) och den internationellt hyllade barockorkestern Concerto Copenhagen (Co Co). I ett program helt ägnat åt Johann Sebastian Bach och som senare i år skall spelas in av Deutsche Grammophon. Jag vet inte om man behöver öppna publiken för Bach, göra något särskilt för att hans musik skall nå ända in i en. Men så kändes det när Co Co under Lars Ulrik Mortensen i den inledande livliga d-moll-sinfonian dansade i gång allt som har med själ och ande att göra. Och som banade väg för Anne Sofie von Otters första nummer – om konsten att motstå synden. En rasande ettrig aria till ett rakbladsvasst ackompanjemang som von Otter behandlar som vore det ett kabaretnummer. Där hon liksom fräser fram konsonanterna. Jag tror aldrig jag sett henne se så förgrymmad ut. Men redan i arian därpå är tonen en helt annan. En vädjan om att öppna hela ens hjärta, till ett flämtande naket ackompanjemang av orgel och cello. Och von Otter gör det med en nyvaken häpenhet och innerlighet som helt tar andan ur en. Och så fortsätter det att växla – mellan motstånd och kapitulation – i nummer efter nummer. Det var också spännande att höra den nya sopranen Karin Roman i en duett med von Otter där hon med en fin kärna i rösten gav textens ord om ”korsets bitterhet” all tänkbar intensitet. Roman är ett verkligt löfte. Men det jag kommer minnas längst är ändå von Otters extrainsatta ”Agnus Dei” ur h-mollmässan. Där hon visar på ett sätt att sjunga Bach som på samma gång är slankt och avspänt men som glöder i varje ton. Kanske pågick det fortfarande någon kappsegling i närheten, det vet jag inte. Det enda jag tänkte på var att enklare och vackrare än så här kan nog inte nåden uttryckas. Martin Nyström martin.nystrom@dn.se


Lågkonjunktur i Idolfabriken

Summary: Tio små ”Idol”-deltagare ... En efter en måste tv-idolerna lämna skivbolaget Sony BMG – både i USA och i Sverige. Det talas till och med om en ”efter-Idol-förbannelse”.

Det är inte lätt att vara idol. Blake Lewis – den beatboxande popkillen som blev tvåa i förra årets omgång av ”American Idol” – blev nyligen dumpad av skivolaget Sony BMG. Så sent som i december släppte han sitt debutalbum ”Audio day dream”, men hitsinglarna uteblev. Han är långt ifrån ensam. Tidigare ”American Idol”-finalister som Taylor Hicks, Katherine McPhee och Ruben Studdard har alla sparkats av Sony BMG, som i egenskap av medarrangörer till tv-programmet har första tjing på att kontraktera deltagarna. Trenden har fått det amerikanska musikmagasinet Rolling Stone att tala om ”Den stora efter-Idol-förbannelsen”. Samma tendenser går igen i Sverige. Ett flertal före detta ”Idol”-deltagare har fått lämna skivbolaget, däribland vinnartrion Daniel Lindström (2004), Agnes (2005) och Markus Fagervall (2006). Sebastian, tvåa 2005, har också blivit av med kontraktet. På papperet ser det minst sagt cyniskt ut. Den första skivan säljer som smör, mycket tack vare den massiva tv-exponeringen, men när strålkastarljusen slocknar klipps banden med den nytända stjärnan. Per Lindholm, artistansvarig på SonyBMG, betonar dock att skivbolaget inte ser kortsiktigt på artister från ”Idol”-poolen. – Vi bedömer dem som vilka artister som helst, säger han. Ibland kan satsningarna avbrytas tidigare än beräknat, men det hör inte ihop med att de varit ”Idol”-deltagare. Vi har inte möjlighet att ta hand om hur många artister som helst. Varje utgivning är också en dyr investering och det måste gå runt. ”Idol”-formatets segertåg över världen sammanföll med krisen i musikbranschen. Per Sundin, tidigare vd för svenska Sony BMG, har liknat tv-tävlingen vid en gallupundersökning. Utan omsvep beskriver han ”Idol” som ett av få sätt att slå igenom på bred front i en tid när radiostationerna blir alltmer formaterade och tv-tittandet alltmer nischat. Han har, förstås, en poäng. Frågan är om det är på bekostnad av bäst-före-datumet. Att tre av fyra ”dumpade” idoler vann tävlingen väcker dessutom nytt liv i påståendet att ”det är bättre att komma tvåa”. Ta bara de senaste finalisterna, där tvåan Amanda Jenssen hyllats för sin albumdebut, medan ettan Marie Picasso hamnat i skymundan. Per Lindholm på Sony BMG menar, rent av, att de svenska ”Idol”-vinnarna varit lite mobbade av medierna: – Daniel fick till exempel mycket skit. Det skrevs att han var töntig, medan tvåan Darin lyftes. Och det är på liknande sätt med senare ettor och tvåor. Det går dock inte att komma ifrån att pressen är högre på vinnarna. De släpper sitt debutalbum lagom till julhandeln, bara dagar efter ”Idol”-finalen, för att sedan omedelbart ge sig ut på vägarna. Markus Fagervall har berättat att han var helt slutkörd efter första turnén, och Marie Picasso blev tvungen att ställa in flera spelningar på grund av sjukdom. Finns inte risken att tempot blir för högt för vinnarna? – Det är möjligt att risken är större för utbrändhet eftersom exponeringen är så stor och det går så snabbt, men vi försöker ta hand om dem på ett bra sätt, ge dem stöd, lediga dagar, och så vidare, säger Per Lindholm. I höst börjar en ny omgång av ”Idol” på TV 4, kommer ni att förändra hur ni arbetar med artisterna? – Ja, i år kommer det förmodligen inte att gå lika snabbt från tv-programmet till skivsläppen. Förutom Amanda Jenssen och Marie Picasso är Darin och trion E.M.D. – med ”idolerna” Erik Segerstedt, Mattias Andréasson och Danny Saucedo – fortfarande kontrakterade med svenska Sony BMG. Henrik Arvidsson henrik.arvidsson@dn.se 08-738 15 40


Oscarsakademien hedrar Bergman

Summary: Oscarsakademins Ellen Harrington besöker Bergmanveckan på Fårö, för att göra research inför en kommande utställning om Ingmar Bergman i Los Angeles.

Ellen Harrington ansvarar för den amerikanska Oscarsakademins utställningsverksamhet, och är just nu i Sverige för att besöka Bergmanveckan på Fårö. Under vintern 2009/10 planerar man nämligen en större utställning om Ingmar Bergman i Los Angeles. - Jag är här för möten med Svenska filminstitutet bland annat. Det är en researchresa, för att samla information om vad som skulle kunna ingå i utställningen. Vad har Oscarsakademin för utställningsverksamhet? - Vi har två lokaler i Los Angeles, och där har vi roterande utställningar för allmänheten. Det handlar alltid om film, och är ofta biografiska utställningar om stora filmpersonligheter. Vad vill du inte vara utan i Bergmanutställningen? - I min vision så skulle jag verkligen vilja ha en del av hans korrespondens och manusanteckningar. Men ni har även planer på ett riktigt filmmuseum? - Akademin planerar ett stort museum, som är tänkt att stå färdigt 2012 i Hollywood. Det ska bli det definitiva filmmuseet med utställningar om filmhistoria, gästutställningar, Oscarshistoria, med stora filmsalonger och så vidare. Ett sådant museum som folk reser till från hela världen. - Det har gjorts många försök tidigare, men det har alltid fallit på att man inte haft stöd av rätt människor. Oscarsakademin är egentligen den allra bästa organisatören av detta, vi har ju 6 000 väldigt inflytelserika medlemmar som står bakom projektet. Så nu ska det bli av.


"En bra lösning för Sverige"

Summary: Frankrikes lagförslag om att stänga av illegala fildelare från internet är ett bra exempel på en alternativ tvistlösning och bör införas i Sverige, tycker man på Antipiratbyrån. Helt fel väg att gå, om man inte vill skicka tillbaka landet till medeltiden, säger fildelningsförespråkarna på Piratpartiet.

- Vi ser att det är positivt att det kommer fram ett alternativt tvistlösningssystem vid sidan om domstolsprocessen som nu är det enda som finns, säger Sara Lindbäck, jurist på Antipiratbyrån, till DN.se. Kulturminister Christine Albanels lagförslag är tänkt att sätta stopp för alla nätpirater i Frankrike. Om förslaget antas av det franska parlamentet i höst kommer en speciell myndighet att upprättas för att ta emot klagomål från upphovsrättsinnehavare i musik- och filmindustrin, och hitta illegala fildelare. Efter två varningar från myndigheten stängs nätpiraten av från internet i upp till ett år. Förslaget har fått uppbackning från både musikorganisationer och internetleverantörer. - Frankrike, särskilt med tanke på sitt språk, har ett behov av att värna sin egen kultur. I Frankrike ser politiker en ära i att tillvarata den lokala kulturen som man kanske inte ser i Sverige, säger Sara Lindbäck. - Konsekvensen av förslaget är svårt att säga innan det är på plats, men det finns en massa andra exempel där någon begår ett brott och avtalet sägs upp. Fransmännen kan begränsa avstängningen till vissa delar, det viktigaste är att man har försökt ta ett helhetsgrepp i frågan och att även operatörerna är med på lösningen, tillägger hon. Sverige har tidigare sagt nej till att stänga av illegala fildelare från internet, som föreslogs i den så kallade Renfors-utredningen. Det inkräktar för mycket på den enskildes integritet, sade man. Och i EU-parlamentet röstades ett liknande förslag ner med liten marginal. Piratpartiets vice ordförande Christian Engström förstår inte varför Frankrike fortsätter på den linjen. - Att stänga av någon från internet i dag är att förbjuda personen från att göra bankaffärer, läsa nyheter och förbjuda kontakten med alla kompisar. De som fattar lagarna tror att internet är en leksak som de kan ta ifrån barnen om de har varit stygga. De har inte förstått att samhället har förändrats, att internet är en viktig del av att vara medborgare, säger han. Sara Lindbäck på Antipiratbyrån skulle gärna vilja se en lösning liknande den som föreslås i Frankrike införas i Sverige. En alternativ tvistlösning skulle göra att rättighetsinnehavarna kan agera mot intrång, men även att fildelaren slipper dras inför rätta med åtal eller stora skadestånd. Lite mjukare, menar hon. - Det är klart att de vill ha det så, på det här sättet kan intresseorganisationerna stämma tiotusentals människor åt gången. Saker som går genom domstol är rättssäkra, det måste de bevisa i varje fall. När de får sådana här förenklade förfaranden kan de stämma personer på löpande band. "Betala förlikningen på tiotusen annars stämmer vi dig på miljoner", säger Christian Engström. Om lagförslaget går igenom införs det i januari 2009. Kulturminister Christine Albanel tror att det kan reducera illegal fildelning med 80 procent. - Det kommer inte att funka, det går alltid att ta sig runt. Det är en dödsdömd kamp, de kommer aldrig få stopp på just fildelningen men de kan verkligen skada samhället och ungdomens förtroende för samhället och rättsstaten, säger Christian Engström. - Ett sätt att få stopp på utvecklingen är att internetanvändningen i Frankrike blir så hämmad att landet kommer på efterkälken rent teknologiskt. Men jag tror inte de vill tillbaks till medeltiden, säger han.


Cirklarna sluts för att brytas igen

Summary: Den ”afrikanska litteraturen” är en myt. En författare i Kamerun har fortfarande närmre till förlag och läsare i Frankrike än i grannlandet Nigeria, skriver Dan Jönson, som här presenterar några betydande afrikanska författare.

Emmanuel Dongala ”Ursprungets eld” Övers: Åsa Larsson Leopard Véronique Tadjo ”Drottning Pokou” Övers: Åsa Larsson Leopard Alain Mabanckou ”Slut på kritan” Övers: Karin Lidén Weyler På kvarterskrogen Slut på kritan i Pointe-Noire i Kongo sitter Spruckna glaset, en alkoholiserad före detta småskollärare, och skriver. Bok och penna har han fått av barens ägare, Envisa snigeln, som är less på gamla klyschor i stil med ”när en gammal man dör i Afrika är det ett bibliotek som försvinner”. Tvärtom, säger Snigeln, ska någon komma ihåg hans krog i framtiden så måste det skrivas ned: ”Det är det som blir kvar, det talade ordet är svart rök, piss från en vildkatt.” Nej, man behöver inte läsa särskilt långt i Alain Mabanckous ”Slut på kritan” för att ana vad han är ute efter. Så länge som det alls har talats om en ”afrikansk litteratur” har dess självkänsla och stolthet knutits till en mytisk föreställning om en ”muntlig tradition”. I den självmedvetna litteratur som växte fram under avkoloniseringen, och för övrigt ofta smälte samman med den som i Léopold Senghors négritude-rörelse, sågs upphöjandet av det muntliga som en både estetisk och politisk motståndshandling, ett sätt att demonstrera oberoende mot en skitviktig, europeisk tradition. Och detta skulle nu vara ”piss från en vildkatt”, bara floskler, en romantisk gammal myt? Möjligen. Liksom det kan sägas vara en myt att det existerar något sådant som en ”afrikansk litteratur”. Bokmarknaden i de afrikanska länderna är nämligen fortfarande långtifrån avkoloniserad. För en författare i, säg, Kamerun är det betydligt närmre till förlag och läsare i Frankrike och Kanada än till dem i grannlandet Nigeria. Undantar man de arabiskspråkiga länderna i norr är litteraturen på ”inhemska” afrikanska språk i stort sett något som väntar på att uppfinnas. Samma gäller på många håll de litterära institutionerna: tidskrifter, förlag, kritik. I vissa länder är det värre än i andra; när jag talade med den maliske författaren Ibrahima Aya för några år sedan berättade han att hans beskedliga novellsamling, som kom ut 2004, var den första skönlitterära bok på två år som gavs ut av ett förlag i Mali. Detta i ett land med 14 miljoner invånare. Det hindrar inte att det skrivs betydande litteratur även under sådana förhållanden. Och delvis är det förstås de gamla kolonialspråkens förtjänst att vi får chans att läsa den. Just Véronique Tadjo från Elfenbenskusten vrider och vänder i ”Drottning Pokou” på baulefolkets grymma ursprungsmyt. Baule, berättar den, räddades från utplåning när Pokou offrade sin son åt floden Komoé. Men kan man lita på det? frågar sig Tadjo. Skulle det vara hjältemod att kasta ett barn i floden? Kanske handlar den här myten inte om ett folks räddning utan om dess undergång, om slaveriet? Tadjo resonerar, ändrar, spinner vidare i en poetisk, koncentrerad text som bryter upp den gamla mytens strama form för att på så vis frigöra dess ursprungliga, litterära kraft. Samma skulle kunna sägas om Emmanuel Dongala, liksom Mabanckou från Kongo-Brazzaville. Hans roman ”Ursprungets eld” är något av en samtida klassiker, utgiven 1987 i Frankrike och allmänt ansedd som en av de stora moderna afrikanska romanerna. På samma sätt som Tadjo utgår Dongala från en mytisk, rituell berättarröst. Pojken Mandala Mankunku föds under en palm utan vittnen, med ovanliga gröna ögon som får de gamla i den lilla byn att tro att han kan vara en ofödd, en ”förgörare”. Och pojken verkar ge dem vatten på sin kvarn. Mankunku är ett barn som tvivlar på allt: han ifrågasätter klanens traditioner när de verkar oförnuftiga, reformerar kalenderåret, upptäcker nya örtmediciner och hamnar till slut i konflikt med hövdingen i byn. Samtidigt hotas förfädernas gemenskap av betydligt starkare, mer destruktiva krafter. De vita tränger in i landet, lägger järnvägar och utvinner resurser. En kolonialmilis byggs upp som våldtar, räknar lik och driver in skatt. Byns befolkning tvingas till omänskliga dagsverken, och Mankunku söker sig med tiden in till huvudstaden där han blir landets förste svarte lokförare. Så långt verkar romanen vilja utvecklas i en bestämd riktning, där det mytiska undan för undan viker för modernitet och realism. Men så händer något. Magin bryter tillbaka och får kolonialmakten att tappa greppet; det talas om en man som stoppar tåg, och en helig jungfru reser runt och eldar folket mot de franska härskarna. Dongala slutar sin mäktiga krönika över Kongos nittonhundratal i en brant vision där Mankunku, äntligen tillbaka under palmen där han föddes, tycker sig uppgå i ett namnlöst kosmos, plötsligt ett med sin myt: ”en varelse född utan födelse, utan början och därför utan slut.” Om Dongala i Mankunku velat skapa en symbolgestalt för det moderna Kongo – vilket knappast är en vågad gissning – är det ett ödesmättat slutackord. Precis som det är något ofrånkomligt över slutet i Mabanckous roman, där Spruckna glaset efter att ha skrivit klart sin sorglustiga krönika om krogens färgsprakande klientel, och efter att ha återlämnat boken till ägaren med orden ”uppdraget är slutfört”, går i floden för att äntligen förenas med sin mor. Ännu en cirkel sluts, som cirklar förstås alltid måste göra om de ska vara cirklar. Och det ska de ju, om man ska kunna bryta dem. Dan Jönsson litteratur@dn.se


Staten får bakläxa för arkitekttävling

Summary: Statens kritiserade upphandling av arkitekttjänster till världsutställningen i Shanghai 2010 måste göras om. Det fastställer läns- rätten i Stockholms län i en dom.

– Det är bra att de får lite smäll på fingrarna. Det måste leda till en tankeställare när det gäller vägen framåt, säger Svenska Arkitekters förbundsordförande Staffan Carenholm. Tidigare i år rekommenderade Svenska Arkitekter för första gången sina medlemmar att inte lämna in förslag till en Sverigepaviljong på världsutställningen i Shanghai 2010. Förbundet ansåg att UD och den svenska kommittén för Expo 2010 inte hanterat upphandlingen som de borde. I stället för att anordna en regelrätt arkitekttävling har arkitektbyråerna förväntats lägga anbud med skisser, en kostnad på cirka 250 000–300 000 kronor. I anbuden ingick även uppdraget att på plats i Kina utreda vad paviljongen skulle kosta att sätta upp och montera ned – utan att veta om de skulle få jobbet eller inte. Nu har kritiken från Svenska Arkitekter och ett antal arkitektföretag gett resultat. Genom en dom har Länsrätten i Stockholm förordnat staten att göra om upphandlingen eftersom den strider mot lagen om offentlig upphandling. – Vi är lite förvirrade över domen. Den tar inte upp de punkter som de klagandes advokat har anfört. Domaren har hittat tre andra punkter – att vi inte varit tillräckligt detaljerad i vår beskrivning i upphandlingsunderlaget, säger Hans Jeppsson, generalkomissarie för Expo 2010, och fortsätter: – Vi är förvänande eftersom några av dem är branschpraxis. Men vi håller på att studera domen och vad den egentligen betyder för oss och sedan ser vi vilka slutsatser vi kan dra. Vi har förhoppningen att kunna gå vidare och slippa fler omgångar i domstolen. Världsutställningen i Kina kommer att pågå under sex månader 2010. Temat är ”Better city, better life” där stadsmiljöfrågor kommer att vara i fokus. – Världsutställningen är en sorts olympiad i arkitektur och här tycker vi att Sverige genom UD och Expo inte haft någon arkitektonisk ambition, säger Staffen Carenholm, som nu hoppas att domen kan ge en bättre arkitekturpolitik i landet. Enligt honom är flera länder redan klara med sina paviljonger medan Sverige ligger sist i arbetet med sin, något som han anser är ”självförvållat”. – Han vet inte vad han pratar om. Det finns flera länder som ligger efter Sverige, säger Hans Jeppsson. Emma Ågrahn emma.agrahn@dn.se 08-738 12 48


Djärvt museum ger Herning kraft

Summary: Museet är vår tids prestigebygge - en boom som nu analyseras på Louisiana museum. Till utställningens huvudpersoner hör stjärnarkitekten Steven Holl, även aktuell med ett nytt, spektakulärt konstmuseum för den danska småstad

Jylland, Danmark. Den rödrandiga mattan har rullats fram till museibygget i Herning. Det är taklagsfest och gästerna som bjudits in strosar omkring i skalet till huset, som när det står färdigt nästa år ska fyllas med konst och musik. Snart kommer han. Steven Holl. Stjärnarkitekten från Amerika. Han som har ritat den märkliga byggnaden med dess snart ditlyfta, kurvigt välvda takformationer som uppifrån liknar ett gäng hopslagna skjortärmar. Innan han får åka hem ska huset också få sitt namn. Det spektakulära Herningbygget, som ska ersätta det gamla museet några stenkast härifrån, är bara ett exempel på hur konstmuseiarkitekturen de senaste åren tycks ha blivit den främsta arenan för vilt experimenterande arkitektur världen över. Ett fenomen som museet Louisiana nu uppmärksammar i den internationella vandringsutställningen "Museer i det 21. århundrade", där tjugofem hus diskuteras och analyseras. Bitar i en byggboom som inte tycks vilja avta och där Steven Holl är en av de bidragande arkitekterna. - Det ökande museibyggandet har delvis att göra med Bilbao-effekten, förklarar Louisiana-curatorn Kjeld Kjeldsen i telefon. Det han menar är att samhällsaktörer världen över har fått upp ögonen för att en uppseendeväckande museiarkitektur kan bli en regional besöksmagnet, efter succén med Frank Gehrys bygge i den dessförinnan rätt anonyma spanska staden. - Men det har även att göra med att publiken växt, folk är mycket mer intresserade av att lägga sin fritid på ett konstmuseibesök idag, säger Kjell Kjeldsen. Enligt honom är det en tendens som i sin tur beror på att museerna har "öppnat sig mer mot publiken" och blivit "ett slags upplevelsecenter" med föredrag, butiker och caféer. Steven Holl pustar ut efter föredraget han just hållit för det nya Hernings-museets investerare denna taklagsdag. På Louisiana-utställningen är han i egenskap av erfaren museiarkitekt representerad med Bloch building i Kansas. En utbyggnad till Nelson-Atkins museum of art, som till stora delar löper under jord, men sticker upp med en serie glaskuber ovan jord. Precis som i Herning, där museets kurvformationer kommer att fortsätta som utskjutande, avlånga grönskande kullar i omgivningen, tycks han i Kansasbygget både anpassa sig till och utmana landskapet med sin arkitektur. Jag frågar honom vad det är som gör att museiarkitekturen av idag ter sig så radikal, medan så mycket annat som byggs tycks så tamt? - Well, svarar Steven Holl, den kulturella energin som konsten och särskilt den samtida konsten ger uttryck för, har placerat museiarkitekturen i en position för sig. Holl menar kort sagt att museets yttre i dag tillåts spegla experimenten som ställs ut i dess inre. - Och det gör uppdraget att rita ett konstmuseum till ett av de mest intressanta man kan få som arkitekt idag. Holl anser att konstmuseet, där man tillåts röra sig fritt, pausa när man själv vill men ändå umgås, antagligen är den allra bästa av de olika kulturinstitutionerna på att skapa möten människor emellan. Vilka är de konstruktionsmässiga utmaningarna i dagens konstmuseibyggande? - Ljussättningen, svarar Steven Holl utan att tveka, att kunna variera den efter verken som ställs ut, och temperatur- och fuktighetskontrollen. Kraven på säkerheten, får inte de estetiska följder? - Vi har tre nivåer av säkerhet här i Herning och du märker dem inte alls, den mest kraftfulla säkerhetsutrustningen är att ha ett rörelselarm. Man behöver alltså inte bygga bunkrar, som man gjort på andra håll? - Nej, säger Holl, och berättar att han, som själv alltid börjar med att måla akvareller av sina byggnader, har inspiretats av den italienska konstnären Piero Manzoni när det gäller Herning-huset. Manzoni, som dog bara 30 år gammal 1963, var en av aktörerna i den så kallade Arte Povera-rörelsen, konstnärer som gärna använde vardagliga material i sina verk. Holls utgångspunkt för den tyglikt ruffa fasaden har varit Manzonis vita "Achrome-målningar", uppbyggda av bitar av allt från bomullstyg till kaninskinn. Mest känd är nog Manzoni ändå för sin serie små konservburkar med etiketten "Merda d'artista". Alltså "konstnärens avföring". Och han har en alldeles särskild koppling till småstaden Herning. I korridoren i de gamla museilokalerna som ryms i en före detta skjortfabrik, svettas museichefen Holger Reenberg i den obarmhärtiga junihettan. Det var här som den radikale italienaren "gick omkring och arbetade som han ville" under 1960-talet, inbjuden av de konstintresserade fabriksägarna. I dag finns här världens största samling av hans verk och, ja, även en bajsburk bakom plexiglas. En grundplåt så god som någon för att dra folk till det nya museet: Manzoni ses idag som en djärv, mångfasetterad pionjär för konceptkonsten. Reenberg målar upp visionerna för nystarten i det nya huset nästa år. - Vi ska skapa något extraordinärt för konsten, det ska inte bli en del av en internationell konstcirkus, inget "stormarknadsmuseum", hävdar han och berättar om det nya museets "skattkammarkonstruktion": två stora och liksom slutna utställningshallar, utanför dem ytor som kan hållas öppna även när konstsalarna är stängda. Och inne i skattkistorna? Manzoni-samlingen förstås, Reenberg nämner ett gäng andra namn i Arte povera-rörelsen, "och kanske några futurister också." - När du bygger nytt museum kan du ju hälla i det gamla innehållet i det nya skalet, det finns undersökningar som visar att folk kommer för att se den nya fina förpackningen, säger han oförblommerat. Är inte det att lura publiken? - Vill man öka sina besökssiffror idag så måste man bygga nytt. I salarna kommer också Herning-biennalen "Socle du monde" med samtidskonst och musikensemblen Midtvest att hålla till. Reenberg beskriver kulturinställningen i Herning, där konsten enligt "Manzoni"-konceptet har ett intensivt samarbete med näringslivet, som en typ av Gnosjöanda. En slags kreativ kusinen från-landet-position som gjort att bygget gått från idé till slutförande på i sammanhanget korta sju år. I det halvfärdiga museibygget minglar arkitekten Steven Holl bland besökarna i sin ljusgula kostym, som han lät sy upp till ett evenemang vid bygget av hans Knut Hamsun-museum i Norge tidigare i år. Det är dags för dop. - This is the moment of thruth, säger den grafiske formgivaren Bo Linnemann och tar över micken: - I dag heter det Herning Konstmuseum men vi måste ha ett namn som funkar utanför Danmark också. - Vad skulle vi då döpa det till Vi tog början och slutet av Herning museum of contemporary art, och vad blir det? Heart. Det är det nya namnet, fortsätter han och visar hur det ska infogas i utställningsarbetet: Olafur Eliasson at Heart, och så vidare. - Inga reaktioner? Ingen säger något, men så här långt är det svårt att inte tänka Heja Herning! Medan bygganden virvlar över det råa betonggolvet. Museet i Herning kostar 150 miljoner Heart. Det nya konstmuseet i Herning är resultatet av en internationellt utlyst arkitekturtävling och har en budget på cirka 150 miljoner kronor. Bland finansiärerna finns representanter för näringslivet i Herning, den stora danska fonden Realdania och Hernings kommun. Museibyggnaden, som invigs nästa sommar, är på 5 500 kvadratmeter. Stor vikt har lagts på att göra museet till ett "green house", ett miljöarbete lett av ingenjören Matthias Schuler. Bland annat ska museet kylas av åttagradigt, uppumpat grundvatten. Amerkansk arkitekt född 1947. Har Amerkansk arkitekt född 1947. Har ritat en lång serie museer och arbetar nu parallellt med museet i Herning bland annat med ett konst- och arkitekturmuseum i bergig terräng i Nanjing i Kina. Konstmuseet Kiasma i Finland invigt 1998 anses vara ett av hans främsta verk. Har även byggt bostäder och kommersiella byggnader och fått en rad priser för sitt arbete. Om hans tillbyggnad av Nelson Atkins museum of art i Kansas skriver konst- och arkitekturistorikern Angeli Sachs i katalogen till "Museer i det 21. århundrede" att den är "...en ny höjdpunkt inte bara i hans arkitektur, utan också i den samtida museiarkitekturen i stort." Holl säger till DN att han gillar Stockholm och gärna skulle bygga i Sverige, "men jag har inte blivit inbjuden." "Museer i det 21. århundrede - "Museer i det 21. århundrede - Ideer Projekter Byggerier" visas på Louisiana Museum for moderne kunst i danska Humlebaek t o m 14 september. Utställningen visar upp och analyserar 25 aktuella och kommande konst- och kulturmuseer världen över. Det är en internationell vandringsutställning arrangerad av Art Centre Basel i Schweiz. I katalogessäerna diskuteras bland annat den spektakulära arkitekturens konkurrens med den utställda konsten. www.louisiana.dk


Musiker saknar sitt hus

Summary: I höst skulle Kungliga Musikhögskolan ha flyttat in i nya lokaler. Hyreskontraktet är redan skrivet. Men bygget är inte ens påbörjat. På platsen finns i dag bara en skamfilad tomt med Stockholms bästa läge.

- För oss har frågan om en ny skola blivit ett spel fullt av prestige, politik och pengar. Hur det kommer att gå är omöjligt att säga, säger Kerstin Lönngren. Hon har projektanställts av Kungliga Musikhögskolan för att arbeta med att skaffa nya lokaler. Behovet är skriande. I dag är undervisningen uppdelad på fyra olika byggnader som ligger vid Valhallavägen i Stockholm. Den största, före detta Statens normalskola, är nödtorftigt anpassad för ändamålet. Det är så illa att skolans två konsertsalar ligger ovanpå varandra med bristfällig ljudisolering. Det är så lyhört att det bara går att använda en sal i taget. Ventilationen är undermålig, vilket inte bara drabbar människor, utan även känsliga, dyra musikinstrument. De utspridda lokalerna gynnar inte heller en gemensam identitet. Skolan behöver den, eftersom den brokiga undervisningen sträcker sig från medeltida musik till den allra modernaste, inklusive folkmusik och jazz. Förutom instrumentalister och sångare utbildas även kompositörer, dirigenter och inte minst musiklärare, som är den allra största gruppen. - När planerna på en ny musikskola växte fram insåg vi snabbt att vi måste ligga där det finns folk, eftersom studenterna ger offentliga konserter och för att de blivande musiklärarna lätt ska kunna möta sina elever, säger Måns Tengner, informationschef på Musikhögskolan. Därmed föll alla planer på att lägga Musikhögskolan i någon förort, som till exempel gjordes med Konstfack. År 2003 beslöt skolans styrelse att den nya byggnaden skulle ligga på samma tomt på Valhallavägen där man finns i dag. Arkitektfirman AIX vann den avgörande tävlingen för den nya Musikhögskolan. Händelserna som sedan tog sin början tål att jämföras med turerna kring nya Slussen. I dag handlar det inte längre om att bygga en ny skola, utan ett helt stadsdelsprojekt som inkluderar 400 lägenheter och där skolan bara ska utgöra en tredjedel av marken. Problemen kan sägas ha börjat år 2004. Då bestämde sig innehavarna av Musikhögskolans granntomt, Familjen Swartling, att lämna ridskolan som ligger där och flytta till lantligare miljöer utanför stan. Fastighetsbolaget Akademiska Hus köpte tomten med tillhörande byggnader, eftersom de redan ägde den fastighet som i dag hyser Musikhögskolan. - De frågade oss om vi ville ligga där ridskolan låg. Vi sa att det var helt okej om det inte blir dyrare eller sämre, säger Kerstin Lönngren. Men det fanns en hake. Ridhuset och stallet, byggda i slutet av 1800-talet, stod under den högsta grad av byggnadsminnesskydd som finns. AIX-arkitekter ritade därför ett nytt förslag på en Musikhögskola där de gamla byggnaderna integrerades. Men i juni år 2006 underkände länsstyrelsen det tänkta bygget. Det ansågs för dominant nära likaledes byggnadsminnesmärkta Stadion som ligger på andra sidan Lidingövägen. Dilemmat var nu att Akademiska Hus redan sålt Musikhögskolans nuvarande tomt till ett annat fastighetsbolag som där tänker bygga de 400 lägenheterna. Nu fick AIX-arkitekter uppdraget att i all hast ta fram ett tredje förslag, där Musikhögskolan och de 400 bostäderna, bildade ett sammanhållet kvarter. Stadsbyggnadskontoret med ansvarige planarkitekten Alexander Wolodarski tände på alla cylindrar. Men för att projektet skulle kunna realiseras måste de skyddade husen rivas. Och samma länsstyrelse som minnesförklarade husen år 1995, hävde därför byggnadsminnesförklaringen. Då ingrep Riksantikvarieämbetet och överklagade till länsrätten. I november förra året föll domen. De skyddade husen ska vara kvar. - När Akademiska Hus köpte tomten visste de att det fanns byggnadsminnen på den. Att en alternativ användning av tomten innebär en bättre affär för fastighetsägaren är inte skäl nog till att häva en byggnadsminnesförklaring, säger Fredrik Blomqvist på Riksantikvarieämbetet. Han förklarar att ridanläggningen en gång tillhörde generalstaben, att det är den högsta militära rangens ridhus i en ännu befintlig kulturmiljö, med en tillhörande gul villa, som måste bevaras. Akademiska Hus har överklagat länsrättens dom till kammarrätten. De tar sig an ärendet tidigast i slutet av juli, men förmodligen först i början av hösten. Och då vet man inte om det ens blir prövningstillstånd. Om det är nödvändigt tänker Riksantikvarieämbetet driva fallet vidare till Regeringsrätten som är högsta instans. Det kan ta flera år. - Det finns lagrum i kulturminneslagen som kan häva beslut enligt byggnadsminnesmärkning, bland annat ändamålslöshet. De här byggnaderna går inte att använda längre för hästar, eftersom de ligger långt inne i stan, säger Kerstin Lönngren. Hon åberopar ytterligare ett lagrum som säger att man inte i all evighet kan hindra en utveckling om byggnadsminnet inte står i rimlig förhållande till dess betydelse. Hon påpekar också att det finns andra stallar i Stockholm, till exempel Hovstallet. På Akademiska Hus säger dess vd Thomas Norell: - Vi upplevde byggnadsminnesförklaringen som amatörmässig. Den gjordes så sent som 1995 med interiört delvis förvanskade byggnader. Vi tittade noggrant på det här med stadsbyggnadskontoret och Musikhögskolan när vi frågade oss vad vi ska göra med den centralt belägna tomten, en angelägenhet av första klass. I dag är det dessutom orealistiskt att den nya Musikhögskolan hamnar på sin nuvarande tomt, eftersom stadsbyggnadskontoret där planerar bostäder. Akademiska Hus har ännu inte bestämt sig för om man hänger med till sista rättsinstans. I Musikhögskolans korridorer viskas redan om hemliga förhandlingar där Akademiska Hus som tänkbar lösning vill ge Musikhögskolan till om några år lediga Arkitekthögskolan som ligger nedanför Engelbrekts kyrka. - I dagsläget har vi inte diskuterat alternativa placeringar, eftersom läget vid Valhallavägen är utomordentligt. Men i botten är det ingen god idé att inhysa en musikhögskola i en befintlig huskropp på grund av de speciella ljudkraven för en musikhögskola med övningsrum, konsertsalar och klimatet för instrumenten, säger Thomas Norell. Tomten där Musikhögskolan skulle byggas ligger öde och skamfilad, omgiven av taggtråd. De tre skyddade byggnaderna är i dåligt skick. Akademiska Hus sitter med Svartepetter. De sålde bort Kungliga Musikhögskolans mark till ett kommersiellt bostadsbolag och är nu fast med tomten där de skyddade byggnaderna finns. Samtidigt har Akademiska Hus redan skrivit hyreskontraktet med Musikhögskolan för det nya huset, ett kontrakt som dessutom är godkänt av regeringen. - Med hyreskontraktet på fickan kan vi kräva fullgoda lokaler, säger Kerstin Lönngren. Hon inser samtidigt att det inte går att hålla liv i den gamla skolan mer än maximalt tio år. Allt medan Akademiska Hus måste se till att ridanläggningen inte förfaller. Det kräver byggnadsminneslagen. Hittills har bolaget nonchalerat sina skyldigheter.


Musiker saknar sitt hus

– För oss har fråganom en ny skola blivit ett spel fullt av prestige, politik och pengar. Hur det kommer att gå är omöjligt att säga, säger Kerstin Lönngren. Hon har projektanställts av Kungliga Musikhögskolan för att arbeta med att skaffa nya lokaler. Behovet är skriande. I dag är undervisningen uppdelad på fyra olika byggnader som ligger vid Valhallavägen i Stockholm. Den största, före detta Statens normalskola, är nödtorftigt anpassad för ändamålet. Det är så illa att skolans två konsertsalar ligger ovanpå varandra med bristfällig ljudisolering. Det är så lyhört att det bara går att använda en sal i taget. Ventilationen är undermålig, vilket inte bara drabbar människor, utan även känsliga, dyra musikinstrument. De utspridda lokalerna gynnar inte heller en gemensam identitet. Skolan behöver den, eftersom den brokiga undervisningen sträcker sig från medeltida musik till den allra modernaste, inklusive folkmusik och jazz. Förutom instrumentalister och sångare utbildas även kompositörer, dirigenter och inte minst musiklärare, som är den allra största gruppen. – När planerna på en ny musikskola växte fram insåg vi snabbt att vi måste ligga där det finns folk, eftersom studenterna ger offentliga konserter och för att de blivande musiklärarna lätt ska kunna möta sina elever, säger Måns Tengner, informationschef på Musikhögskolan. Därmed föll alla planer på att lägga Musikhögskolan i någon förort, som till exempel gjordes med Konstfack. År 2003 beslöt skolans styrelse att den nya byggnaden skulle ligga på samma tomt på Valhallavägen där man finns i dag. Arkitektfirman AIX vann den avgörande tävlingen för den nya Musikhögskolan. Händelserna som sedan tog sin början tål att jämföras med turerna kring nya Slussen. I dag handlar det inte längre om att bygga en ny skola, utan ett helt stadsdelsprojekt som inkluderar 400 lägenheter och där skolan bara ska utgöra en tredjedel av marken. Problemen kan sägas ha börjat år 2004. Då bestämde sig innehavarna av Musikhögskolans granntomt, Familjen Swartling, att lämna ridskolan som ligger där och flytta till lantligare miljöer utanför stan. Fastighetsbolaget Akademiska Hus köpte tomten med tillhörande byggnader, eftersom de redan ägde den fastighet som i dag hyser Musikhögskolan. – De frågade oss om vi ville ligga där ridskolan låg. Vi sa att det var helt okej om det inte blir dyrare eller sämre, säger Kerstin Lönngren. Men det fanns en hake. Ridhuset och stallet, byggda i slutet av 1800-talet, stod under den högsta grad av byggnadsminnesskydd som finns. AIX-arkitekter ritade därför ett nytt förslag på en Musikhögskola där de gamla byggnaderna integrerades. Men i juni år 2006 underkände länsstyrelsen det tänkta bygget. Det ansågs för dominant nära likaledes byggnadsminnesmärkta Stadion som ligger på andra sidan Lidingövägen. Dilemmat var nu att Akademiska Hus redan sålt Musikhögskolans nuvarande tomt till ett annat fastighetsbolag som där tänker bygga de 400 lägenheterna. Nu fick AIX-arkitekter uppdraget att i all hast ta fram ett tredje förslag, där Musikhögskolan och de 400 bostäderna, bildade ett sammanhållet kvarter. Stadsbyggnadskontoret med ansvarige planarkitekten Alexander Wolodarski tände på alla cylindrar. Men för att projektet skulle kunna realiseras måste de skyddade husen rivas. Och samma länsstyrelse som minnesförklarade husen år 1995, hävde därför byggnadsminnesförklaringen. Då ingrep Riksantikvarieämbetet och överklagade till länsrätten. I november förra året föll domen. De skyddade husen ska vara kvar. – När Akademiska Hus köpte tomten visste de att det fanns byggnadsminnen på den. Att en alternativ användning av tomten innebär en bättre affär för fastighetsägaren är inte skäl nog till att häva en byggnadsminnesförklaring, säger Fredrik Blomqvist på Riksantikvarieämbetet. Han förklarar att ridanläggningen en gång tillhörde generalstaben, att det är den högsta militära rangens ridhus i en ännu befintlig kulturmiljö, med en tillhörande gul villa, som måste bevaras. Akademiska Hus har överklagat länsrättens dom till kammarrätten. De tar sig an ärendet tidigast i slutet av juli, men förmodligen först i början av hösten. Och då vet man inte om det ens blir prövningstillstånd. Om det är nödvändigt tänker Riksantikvarieämbetet driva fallet vidare till Regeringsrätten som är högsta instans. Det kan ta flera år. – Det finns lagrum i kulturminneslagen som kan häva beslut enligt byggnadsminnesmärkning, bland annat ändamålslöshet. De här byggnaderna går inte att använda längre för hästar, eftersom de ligger långt inne i stan, säger Kerstin Lönngren. Hon åberopar ytterligare ett lagrum som säger att man inte i all evighet kan hindra en utveckling om byggnadsminnet inte står i rimlig förhållande till dess betydelse. Hon påpekar också att det finns andra stallar i Stockholm, till exempel Hovstallet. På Akademiska Hus säger dess vd Thomas Norell: – Vi upplevde byggnadsminnesförklaringen som amatörmässig. Den gjordes så sent som 1995 med interiört delvis förvanskade byggnader. Vi tittade noggrant på det här med stadsbyggnadskontoret och Musikhögskolan när vi frågade oss vad vi ska göra med den centralt belägna tomten, en angelägenhet av första klass. I dag är det dessutom orealistiskt att den nya Musikhögskolan hamnar på sin nuvarande tomt, eftersom stadsbyggnadskontoret där planerar bostäder. Akademiska Hus har ännu inte bestämt sig för om man hänger med till sista rättsinstans. I Musikhögskolans korridorer viskas redan om hemliga förhandlingar där Akademiska Hus som tänkbar lösning vill ge Musikhögskolan till om några år lediga Arkitekthögskolan som ligger nedanför Engelbrekts kyrka. – I dagsläget har vi inte diskuterat alternativa placeringar, eftersom läget vid Valhallavägen är utomordentligt. Men i botten är det ingen god idé att inhysa en musikhögskola i en befintlig huskropp på grund av de speciella ljudkraven för en musikhögskola med övningsrum, konsertsalar och klimatet för instrumenten, säger Thomas Norell. Tomten där Musikhögskolan skulle byggas ligger öde och skamfilad, omgiven av taggtråd. De tre skyddade byggnaderna är i dåligt skick. Akademiska Hus sitter med Svartepetter. De sålde bort Kungliga Musikhögskolans mark till ett kommersiellt bostadsbolag och är nu fast med tomten där de skyddade byggnaderna finns. Samtidigt har Akademiska Hus redan skrivit hyreskontraktet med Musikhögskolan för det nya huset, ett kontrakt som dessutom är godkänt av regeringen. – Med hyreskontraktet på fickan kan vi kräva fullgoda lokaler, säger Kerstin Lönngren. Hon inser samtidigt att det inte går att hålla liv i den gamla skolan mer än maximalt tio år. Allt medan Akademiska Hus måste se till att ridanläggningen inte förfaller. Det kräver byggnadsminneslagen. Hittills har bolaget nonchalerat sina skyldigheter. Marcus Boldemann marcus.boldemann@dn.se 08-738 20 59


Musiker saknar sitt hus

Summary: I höst skulle Kungliga Musikhögskolan ha flyttat in i nya lokaler. Hyreskontraktet är redan skrivet. Men bygget är inte ens påbörjat. På platsen finns idag bara en skamfilad tomt med Stockholms bästa läge.

– För oss har frågan om en ny skola blivit ett spel fullt av prestige, politik och pengar. Hur det kommer att gå är omöjligt att säga, säger Kerstin Lönngren. Hon har projektanställts av Kungliga Musikhögskolan för att arbeta med att skaffa nya lokaler. Behovet är skriande. I dag är undervisningen uppdelad på fyra olika byggnader som ligger vid Valhallavägen i Stockholm. Den största, före detta Statens normalskola, är nödtorftigt anpassad för ändamålet. Det är så illa att skolans två konsertsalar ligger ovanpå varandra med bristfällig ljudisolering. Det är så lyhört att det bara går att använda en sal i taget. Ventilationen är undermålig, vilket inte bara drabbar människor, utan även känsliga, dyra musikinstrument. De utspridda lokalerna gynnar inte heller en gemensam identitet. Skolan behöver den, eftersom den brokiga undervisningen sträcker sig från medeltida musik till den allra modernaste, inklusive folkmusik och jazz. Förutom instrumentalister och sångare utbildas även kompositörer, dirigenter och inte minst musiklärare, som är den allra största gruppen. – När planerna på en ny musikskola växte fram insåg vi snabbt att vi måste ligga där det finns folk, eftersom studenterna ger offentliga konserter och för att de blivande musiklärarna lätt ska kunna möta sina elever, säger Måns Tengner, informationschef på Musikhögskolan. Därmed föll alla planer på att lägga Musikhögskolan i någon förort, som till exempel gjordes med Konstfack. År 2003 beslöt skolans styrelse att den nya byggnaden skulle ligga på samma tomt på Valhallavägen där man finns idag. Arkitektfirman AIX vann den avgörande tävlingen för den nya Musikhögskolan. Händelserna som sedan tog sin början tål att jämföras med turerna kring nya Slussen. I dag handlar det inte längre om att bygga en ny skola, utan ett helt stadsdelsprojekt som inkluderar 400 lägenheter och där skolan bara ska utgöra en tredjedel av marken. Problemen kan sägas ha börjat år 2004. Då bestämde sig innehavarna av Musikhögskolans granntomt, Familjen Swartling, att lämna ridskolan som ligger där och flytta till lantligare miljöer utanför stan. Fastighetsbolaget Akademiska Hus köpte tomten med tillhörande byggnader, eftersom de redan ägde den fastighet som idag hyser Musikhögskolan. – De frågade oss om vi ville ligga där ridskolan låg. Vi sa att det var helt okej om det inte blir dyrare eller sämre, säger Kerstin Lönngren. Men det fanns en hake. Ridhuset och stallet, byggda i slutet av 1800-talet, stod under den högsta grad av byggnadsminnesskydd som finns. AIX-arkitekter ritade därför ett nytt förslag på en Musikhögskola där de gamla byggnaderna integrerades. Men i juni år 2006 underkände länsstyrelsen det tänkta bygget. Det ansågs för dominant nära likaledes byggnadsminnesmärkta Stadion som ligger på andra sidan Lidingövägen. Dilemmat var nu att Akademiska Hus redan sålt Musikhögskolans nuvarande tomt till ett annat fastighetsbolag som där tänker bygga de 400 lägenheterna. Nu fick AIX-arkitekter uppdraget att i all hast ta fram ett tredje förslag, där Musikhögskolan och de 400 bostäderna, bildade ett sammanhållet kvarter. Stadsbyggnadskontoret med ansvarige planarkitekten Alexander Wolodarski tände på alla cylindrar. Men för att projektet skulle kunna realiseras måste de skyddade husen rivas. Och samma länsstyrelse som minnesförklarade husen år 1995, hävde därför byggnadsminnesförklaringen. Då ingrep Riksantikvarieämbetet och överklagade till länsrätten. I november förra året föll domen. De skyddade husen ska vara kvar. – När Akademiska Hus köpte tomten visste de att det fanns byggnadsminnen på den. Att en alternativ användning av tomten innebär en bättre affär för fastighetsägaren är inte skäl nog till att häva en byggnadsminnesförklaring, säger Fredrik Blomqvist på Riksantikvarieämbetet. Han förklarar att ridanläggningen en gång tillhörde generalstaben, att det är den högsta militära rangens ridhus i en ännu befintlig kulturmiljö, med en tillhörande gul villa, som måste bevaras. Akademiska Hus har överklagat länsrättens dom till kammarrätten. De tar sig an ärendet tidigast i slutet av juli, men förmodligen först i början av hösten. Och då vet man inte om det ens blir prövningstillstånd. Om det är nödvändigt tänker Riksantikvarieämbetet driva fallet vidare till Regeringsrätten som är högsta instans. Det kan ta flera år. – Det finns lagrum i kulturminneslagen som kan häva beslut enligt byggnadsminnesmärkning, bland annat ändamålslöshet. De här byggnaderna går inte att använda längre för hästar, eftersom de ligger långt inne i stan, säger Kerstin Lönngren. Hon åberopar ytterligare ett lagrum som säger att man inte i all evighet kan hindra en utveckling om byggnadsminnet inte står i rimlig förhållande till dess betydelse. Hon påpekar också att det finns andra stallar i Stockholm, till exempel Hovstallet. På Akademiska Hus säger dess vd Thomas Norell: – Vi upplevde byggnadsminnesförklaringen som amatörmässig. Den gjordes så sent som 1995 med interiört delvis förvanskade byggnader. Vi tittade noggrant på det här med stadsbyggnadskontoret och Musikhögskolan när vi frågade oss vad vi ska göra med den centralt belägna tomten, en angelägenhet av första klass. I dag är det dessutom orealistiskt att den nya Musikhögskolan hamnar på sin nuvarande tomt, eftersom stadsbyggnadskontoret där planerar bostäder. Akademiska Hus har ännu inte bestämt sig för om man hänger med till sista rättsinstans. I Musikhögskolans korridorer viskas redan om hemliga förhandlingar där Akademiska Hus som tänkbar lösning vill ge Musikhögskolan till om några år lediga Arkitekthögskolan som ligger nedanför Engelbrekts kyrka. – I dagsläget har vi inte diskuterat alternativa placeringar, eftersom läget vid Valhallavägen är utomordentligt. Men i botten är det ingen god idé att inhysa en musikhögskola i en befintlig huskropp på grund av de speciella ljudkraven för en musikhögskola med övningsrum, konsertsalar och klimatet för instrumenten, säger Thomas Norell. Tomten där Musikhögskolan skulle byggas ligger öde och skamfilad, omgiven av taggtråd. De tre skyddade byggnaderna är i dåligt skick. Akademiska Hus sitter med Svartepetter. De sålde bort Kungliga Musikhögskolans mark till ett kommersiellt bostadsbolag och är nu fast med tomten där de skyddade byggnaderna finns. Samtidigt har Akademiska Hus redan skrivit hyreskontraktet med Musikhögskolan för det nya huset, ett kontrakt som dessutom är godkänt av regeringen. – Med hyreskontraktet på fickan kan vi kräva fullgoda lokaler, säger Kerstin Lönngren. Hon inser samtidigt att det inte går att hålla liv i den gamla skolan mer än maximalt tio år. Allt medan Akademiska Hus måste se till att ridanläggningen inte förfaller. Det kräver byggnadsminneslagen. Hittills har bolaget nonchalerat sina skyldigheter. Marcus Boldemann marcus.boldemann@dn.se 08-738 20 59


Blåser med egen ton

Summary: Peter Asplund på Berns, SVT 2 19.00. Peter Asplund, trumpetare med icke-dogmatisk inställning. Han spelar såväl med egna jazzgruppen som med Skifs, Robert Broberg och Ainbusk.

Tidigt söndag kväll ges i televisionen ett gyllene tillfälle att stifta bekantskap med den högst hörvärde trumpetaren Peter Asplund, född 1969, en man som "spelar rakt från hjärtat", som en beundrare har uttryckt det. Peter Asplund har gett ut fyra album i eget namn, och har turnerat med sin grupp över hela världen - han har framträtt i såväl USA, Kanada och Australien som i England, Tyskland, Polen och Schweiz. Han hörs både med sin egen kvartett och med instrumentkollegan Bosse Brobergs grupp Nognenja, Tolvan Big Band och Hector Bingert Latin Lover Big Band. Han har en befriande icke-dogmatisk inställning till vilka sammanhang det passar sig för en jazzmusikant att synas i: sålunda har Peter Asplund samarbetat med pop- och rockstjärnor som Kent, Björn Skifs, Lena Philipsson, Ainbusk, Bo Kaspers och - faktiskt! - Robert Broberg. - Det tar tid att hitta sitt eget sound, har Peter Asplund konstaterat i intervjuer: - Jag har många gånger känt Chet Baker på ena axeln och Miles Davis på den andra när jag spelat jazzens standardlåtar. Men i dag kan jag säga att de är helt borta. Ja, minsann, i dag låter Peter Asplund som sig själv och som ingen annan. Lite Miles och lite Chet Baker finns förstås i hans spel - det är ofrånkomligt - men det kryddas också av "Satchelmouth", den oöverträffade Louis Armstrong (som Asplund kärleksfullt hyllade på cd:n "Satch as such"). Själv talar Asplund gärna om sin stil som "ett nordiskt sken över en amerikansk jazztradition". SVT spelade in Peter Asplunds kvartett när de framträdde på traditionstyngda nöjespalatset Berns i Stockholm, i samband med releasefesten för gruppens senaste album "As knights concur" (fritt översatt "När riddare samspelar"). Förutom Asplund själv hör vi pianisten Jacob Karlzon, kontrabasisten Hans Andersson och trumslagaren Johan Löfcrantz-Ramsay. Vi bjuds på ett knippe originallåtar, med titlar som "Wonderyear" och "The Prowlers". Asplund hyllar Armstrong i "What a wonderful world" och låter oss njuta av sin prisade version av Richard Rodgers-Lorenz Harts "My funny Valentine". Extra intressant att notera är att Peter Asplund tar sig an den vemodigt vackra "Sunny", och tolkar den på sitt högst personliga vis. Denna popjazzlåt skrevs av en man vid namn Bobby Hebb när han var i dubbel sorg: hans äldre bror Harold dödades i ett knivslagsmål utanför en nattklubb i Nashville dagen efter att USA:s president John F Kennedy mördades den 22 november 1963. År 1966 låg tre olika versioner av "Sunny" på topplistorna, förutom Bobby Hebbs egen version fina tolkningar av Cher och Georgie Fame. - Jag tror att det finns en form av svensk blues. Det handlar bland annat om det vemodiga och melankoliska, kommenterar Asplund.


"Killzone" gav Guerilla superhjältestatus

Det mest omtalade actionspelet i världen just nu är holländskt. Det släpps först tidigt nästa år, men har redan visats upp i spelbar form. DN har träffat Guerilla och spelat "Killzone 2". I utkanten av Amsterdams red light-distrikt skapas just nu ett av de mest påkostade underhållningsprojekten någonsin. Spelhuset Guerilla, som utvecklade ett enkelt teknikdemo så sent som i slutet av 90-talet, befinner sig i dag i blickfånget för hela spelindustrin. Men sina gamla, numera överfulla lokaler, vägrar de lämna. - Vi har försökt få dem att flytta, men de skrattar bara och tar ytterligare ett bloss, skämtade Sony-chefen David Reeves när jag träffade honom i London nyligen. Guerillas senior producer Steven Ter Heide medger att det börjar bli trångt. - Just nu är vi 130 fast anställda personer, säger han. Därtill har vi ytterligare många konsulter som lånats in från Sony eller andra utvecklare. Totalt är vi 160 personer, vilket är ungefär vad våra lokaler rymmer. När Guerilla utvecklade "Killzone", Playstation 2-spelet som lyfte dem till spelvärldens superhjältestatus, var antalet medarbetare mellan 30 och 60 personer. Sedan dess har det gått snabbt. En trailer för uppföljaren var allt som krävdes för att hajpmaskinen skulle börja mala, och när nu den första spelbara versionen haft premiär visar utvecklingen inga tecken på att stanna upp. Det är en omtumlande resa. - Vi är extremt ödmjuka inför allt beröm vi får, säger Ter Heide. Sedan 2005 har förväntningarna på "Killzone 2" varit enorma, och den vetskapen är en bra drivkraft för oss. Särskilt roligt är det förstås att känna - som med den första spelbara versionen - att vi faktiskt lyckas överträffa många av de förväntningarna. Originalspelet var långt ifrån den polerade rymdactionopera som exempelvis "Halo"-trilogin med tiden blivit. Där fanns tekniska problem, märkliga designbeslut och mycket ojämn grafik. Ändå var det något i den strama, militanta estetiken och den begränsade paletten med enstaka aggressiva signalfärger, som både kritiker och spelare föll handlöst för. När vi får återse alliansstyrkan ISA och den muterade Helghast-armén är den blytunga retrofuturismen intakt. Den ockuperade staden är sargad och grafitgrå. Svart rök bolmar ur söndersprängda huskroppar. Och sedan dyker de upp, de skräckinjagande soldaterna med gasmasker och brandgula mörkerkikare till ögon. Guerillas karaktärsdesigner berättade en gång hur han plöjt gamla journaler och böcker som inspiration till fiendearméernas funktionsdräkter. Resultatet står med ena foten någonstans mellan de båda världskrigen och den andra i en förgiftad, utomjordisk soptipp. Jag fascineras också av hur en traditionellt teknisk och ofta ovidkommande grafisk detalj som partikeleffekter i Guerillas händer förvandlas till något mycket viktigare. Moln av betongdamm, pyrande kolbitar och gigantiska explosioner fyller luften och bidrar till en lika spelmässigt svårgenomtränglig som skrämmande atmosfär. - Det är framför allt två saker vi får beröm för, säger Ter Heide. Estetiken är det ena. Det andra är den intensitet som vår första trailer bjöd på. Vi kommer att göra ett helt spel på den nivån. Titta bara på den här tidiga versionen av "Killzone 2". Inga andra spel kan matcha den.


Åberg på sällskapsresa - baklänges

Summary: Lasse Åberg anammar Hollywoodgreppet att berätta historien före historien. Nu arbetar han på en ny "Sällskapsresan"-film om hur Stig-Helmer blir Stig-Helmer. Arbetsnamnet är "En störd nörds börd".

Stig-Helmer Olsson är tillbaka. Det var tio år sedan sist. Då åkte han på "Hälsoresan", om ni minns. Men den här gången ska han vara ... ja, ung. Lasse Åberg har alltså anammat det klassiska Hollywoodgreppet "att berätta historien före historien". - Jag vill gå tillbaka i det förflutna så att alla får veta varför Stig-Helmer är som Stig-Helmer är. Jag har planterat en del karaktärer som ska följas upp, säger Lasse Åberg till Expressen. Det är ingen hemlighet att filmbranschen älskar att idissla idéer och bygga vidare på redan etablerade varumärken. Inte minst amerikanerna har länge lagt mycket krut på nyinspelningar av klassiker och utländska filmer, uppföljare på biosuccéer och filmatiseringar av serietidningar, tv-serier och datorspel. På senare år har så kallade prequels också blivit högvaluta. Redan "Gudfadern II" laborerade med greppet, där Robert De Niro spelade en ung Marlon Brando, men mer aktuella exempel är de nya "Star Wars"-filmerna (som skildrar hur gode Anakin Skywalker blir onde Darth Wader), "Hannibal Rising" (om Hannibal Lectors olyckliga pubertet), "Texas Chainsaw Massacre: The Beginning" (om en ung Leatherface som plågas av väldigt allvarlig acne), "Casino Royale" (där James Bond blir agent 007) och "Batman Begins" (där Bruce Wayne successivt utvecklar sin fladdermusfetischism). Och nu hakar svensk filmindustri på trenden. Premiären av nya Stig Helmer-filmen är planerad till julhelgen 2009. Enligt Expressen har Lasse Åberg och hans ständige producent Bosse Jönsson arbetat med materialet i fem år. Tanken är att Jon Skolmen, som spelat Ole i de tidigare filmerna, ska vara inblandad även den här vändan. Projektet går, än så länge, under arbetsnamnet "En störd nörds börd". * "Sällskapsresan" (1980)* "Sällskapsresan * "Sällskapsresan" (1980) * "Sällskapsresan 2 - Snowroller" (1985) * "S.O.S. - En segelsällskapsresa" (1988) * "Den ofrivillige golfaren" (1991) * "Hälsoresan - En smal film av stor vikt" (1999)


Moderna museet tillbakavisar kritiken

Summary: Moderna museets chef Lars Nittve tillbakavisar kritiken mot hur kravet på ett återlämnande av Emil Nolde-målningen ”Blumengarten” har hanterats. Tavlan stals i Nazityskland på 1930-talet, men enligt Nittve har släkten egentligen ingen juridisk grund för sina anspråk.

DN berättade i går om den pågående tvisten mellan Moderna museet och den judiska släkten Deutsch, om tavlan ”Blumengarten (Utenwarf)”. Arvingarna till affärsmannen Otto Nathan Deutsch, vars hela bohag inklusive målningen av Emil Nolde stals i Nazityskland i slutet av 1930-talet, begär att Moderna museet ska återlämna tavlan som varit i museets ägo sedan 1960-talet. Släkten Deutschs anspråk innebär att principerna i Washington-överenskommelsen från 1998 om formerna för återbördande av stulen konst, för första gången hävdas i Sverige. Släktens åsikt – som delas av en rad internationella organisationer och enskilda uttolkare av överenskommelsen – är att museet ska återlämna tavlan utan krav på ersättning. Museet har tidigare å sin sida förespråkat en 50/50-överenskommelse. Man kan också tänka sig att skriva över äganderätten på släkten Deutsch under förutsättning att tavlan långsiktigt lånas ut till ett offentligt museum. Det senare alternativet fördes ursprungligen fram av släkten Deutsch i ett brev i april 2003, påpekar Lars Nittve som därmed ställer sig frågande till kritiken mot att museet föreslår en sådan lösning. – Vi kan vara nära ett avgörande just nu, säger museets advokat Jan Widlund och påpekar att han just nu diskuterar olika lånetider med släkten Deutschs advokat. Lars Nittve och Jan Widlund framhåller att de också har lanserat ett tredje förslag; nämligen en 50/50-lösning där museet står för släkten Deutschs juridiska kostnader. Förslaget är ett slags provokation riktad mot släktens advokat David J Rowland, som enligt Nittve och Widlund har ett avtal som ger honom mellan 40 och 50 procent av värdet av det han lyckas säkra för familjen. En ansenlig summa pengar – tavlan skulle sannolikt betinga närmare 30 miljoner kronor på en konstauktion – om Rowland och släkten Deutsch får igenom det oftast upprepade kravet att Moderna museet villkorslöst ska lämna tillbaka tavlan. – Om jag som ansvarig för museets samling ser att det finns två möjliga lösningar där familjen Deutsch får lika mycket i båda fallen, men att den svenska konstpubliken i det ena fallet får kompensation för bortfallet, medan det i det andra fallet hamnar en massa pengar i en amerikansk advokats fickor, så har jag inga problem att ta ställning, säger Lars Nittve. Han fortsätter: – Jag placerar mig inte i den här situationen av bekvämlighet, utan för att jag tycker att det finns en rättvisefråga som måste redas ut. Det bekvämaste för mig som tjänsteman hade varit att bara släppa i väg målningen, men det tycker jag inte vore moraliskt riktigt. Att bara släppa i väg målningen, utan vidare krav på ersättning, är annars den lösning som förespråkas av flera av de personer som DN citerade i gårdagens artikel, några representanter för internationella organisationer, andra enskilda uttolkare av Washingtonprinciperna. – Det hade varit otroligt mycket enklare om man alltid ska lämna tillbaka villkorslöst, men Washingtonkonferensens principer säger tydligt att det finns en mängd olika situationer och därför måste lösningarna variera. Det är det vi försöker hantera, säger Jan Widlund. Faktorer som ligger till grund för oviljan att villkorslöst släppa ifrån sig målningen är, enligt Jan Widlund, att släkten Deutsch i början av 1960-talet fick en ersättning till återanskaffningsvärdet för målningen från tyska staten, att så många år förflöt från slutet av 1970-talet då släkten fick kännedom om att tavlan fanns i Stockholm, till 2003 då man gjorde anspråk på den, samt att detta anspråk gjordes hela fem år efter Washingtonkonferensen. Det är fem år sedan släkten Deutsch första gången hörde av sig om målningen – varför har inte frågan lösts under de åren? – Det tog lång tid innan vi och familjen Deutsch kunde lägga fram bevis för att tavlan verkligen var ett nazirov. Det belägg som fortfarande finns är det faktum att tyska staten har bestämt sig för att betala ut en ersättning för förlusten av verket. Det valde vi att betrakta som belägg för att det var nazirov. I det ögonblicket skickade vi frågan till regeringen, därför att Moderna museet inte får lämna bort eller sälja verk ur samlingen. Det låg hos regeringen i ganska exakt ett år innan man bestämde sig för att delegera till museet att lösa tvisten, säger Lars Nittve. Hans arbetsgivare, kulturminister Lena Adelsohn Liljeroth har avböjt att kommentera Moderna museets sätt att hantera tvisten, med hänvisning till det formella uppdrag att lösa frågan som regeringen förra sommaren gav museet. Pär Nuder som var statssekreterare i den socialdemokratiska regering som för tio år sedan undertecknade Washington-överenskommelsen, anser att tvisten är besvärande för Sverige. – Det handlar om Sveriges internationella trovärdighet, säger han i en kommentar till DN. – Jag är inte insatt i den enskilda ärendet, och vill därför inte ta ställning till hur tvisten skall lösas. Men om jag vore i kulturministerns kläder så skulle jag sätta mig in i frågan. Och dessutom skulle jag rådgöra med de svenska diplomater som aktivt bidrog till att göra överenskommelsen i Washington möjlig. Thord Eriksson thord@thorderiksson.se


Killar, tjejer och rock'n'roll

Summary: Sweden Rock Festival får kritik för att vara Sveriges minst jämställda festival. På scenerna. I publiken var det däremot nästan lika mycket kvinnor som män.

Sweden Rock är Sveriges minst jämställda festival, enligt Sveriges Radio Blekinge. - Det är i alla fall väldigt få tjejer, det kan man lugnt konstatera, säger Camilla Bengtsson, ordförande i Alarm, en förening som stödjer tjejer som håller på med musik. Aldrig har det varit så många kvinnor i publiken på Sweden rock. - Det kanske inte var 50-50, men det var inte långt ifrån, säger Martin Forssman, pressansvarig. Ändå var det mycket få kvinnliga musiker på scen. En avspegling av en verklighet där de kvinnliga hårdrockarna är få. Varför? - Det är ett mysterium, men det är så det ser ut, säger Martin Forssman. Camilla Bengtsson på Alarm är ändå väldigt nöjd med årets upplaga av Sweden rock. För i år ombads Alarm att ha hand om restaurangscenen, en liten scen utanför festivalområdet. Alarm har som syfte att "stödja, inspirera och synliggöra tjejer som håller på med musik". Därför blev det bara band med tjejer i, vissa rena tjejband och andra blandade. - Att det blev en del blandband beror på att finns hyfsat få tjejer än så länge som håller tillräckligt hög klass. Vi ville inte att folk skulle kunna komma och säga "ja de var ju bra för att vara tjejer", säger Camilla Bengtsson. Enligt en Alarmkollega till henne var det annars färre än fem kvinnor på Sweden rock-scenerna. Och det fick alltså SR Blekinge att utropa festivalen till Sveriges minst jämställda. - Det tycker jag är trams, säger Martin Forssman, pressansvarig på Sweden Rock. - Vi försöker boka så bra artister som möjligt. Skulle vi boka artister bara för att de tillhör ett visst kön, då skulle det bli märkligt. Camilla Bengtsson säger att hon förstår att Sweden rock inte kan tänka på allt på en gång. - Det finns krav på att man ska tänka på alla delar, som jämställdhet, miljö, integration, tillgänglighet för funktionshindrade, och så vidare. Klart jag kan förstå att man inte orkar då utan känner "fan vi ordnar en festival här, kan inte det räcka". Jag tycker det är ok att tänka så om man tar hjälp av andra.


Frehley levererar

Summary: Mindre än en vecka efter att de forna bandkollegerna i Kiss floppat på Stockholms stadion visar bandets smått legendariska gitarrhjälte Ace Frehley att han fortfarande håller måttet.

Sweden Rock Festival Ace Frehley, Team Cans, Carcass, Ministry, Whitesnake Plats: Norje, Sölvesborg Hans största solohit är en cover, ”New York groove”, men på något vis tycks Ace Frehley ha förträngt det. Omedelbart efter att han har spelat den förklarar han nämligen att nu, minsann, ska han spela en låt han inte själv har skrivit. Och drar The Rolling Stones ”2 000 man”, som han spelade in redan med Kiss. Det är bara en vecka sen hans forna bandkolleger stod på Stadion i Stockholm, och enligt samstämmiga uppgifter lämnade de flesta besvikna. Vad många saknade var just Ace Frehley, den smått legendariske slarvern som också var Kiss egen gitarrhjälte – och den ende i bandet som använde sitt eget efternamn. Nu har han dragit ner sminkningen till enbart nagellack och scenshowen till lite rök från gitarren, och han lämnar lite väl ofta över sången till andra medlemmar i bandet. Ändå kan man inte säga annat än att han levererar. Han strösslar frikostigt med Kisslåtar, också sådana han inte skrivit själv, och får det mesta att låta som klassisk garagerock snarare än hårdrock. Dessutom är han en underskattad gitarrist. Just innan hade den numera folklige Joacim Cans från Hammerfall firat nationaldagen genom att låta sin kör sjunga ”Du gamla du fria”. Hans Team Cans vann tv-tävlingen ”Körslaget” för en knapp månad sen och man får nog förmoda att kören hade stått på Sweden rock också om den inte hade vunnit, sådan är solidariteten i hårdrocksvärlden. För säkerhets skull stod nationalsångstexten tryckt i festivalprogrammet, ändå var det låtarna före och efter som verkligen tände publiken, och inte minst gav solisten Petra Kvännå chansen att lysa lite extra. Riktigt taggade var också de just återförenade – som så många på festivalen – Carcass. Bandet som vann ryktbarhet genom hårdrockvärldens kanske allra äckligaste skivomslag och texter som bitvis liknade obduktionsjournaler stod på festivalens näst största scen och stortrivdes till den grad att de kändes närmast fnittriga. Trots att originaltrummisen saknades av hälsoskäl. Och det var verkligen en fenomenal uppvisning de bjöd på. Sällan har lika stenhård dödsmetall känts lika, ja faktiskt, svängig. All sin benhårda tekniska komplikation till trots. Också Ministry valde att gå ut med flaggan i topp, på sin enda Sverigespelning under sin avskedsturné. Märkligt förskansade bakom hönsnät, som på sydstatssyltan i filmen ”Blues brothers”, men med en förmåga till tätt, tungt mangel – och till ett paradoxalt liv mitt i det – som få andra. Monotona enackordslåtar med outgrundlig rytsång borde verkligen låta mer begränsade. Samtidigt måste man undra vad Al Jourgensen ska hitta på efter det här. Han har alltid varit den enda fasta medlemmen i bandet, och redan på 80-talet bytte han musikstil över en natt. Så vad han än väljer att fokusera på kunde han lika gärna kalla det Ministry. Fast det hedrar honom naturligtvis att han nu stänger den dörren. Också om han lär öppna den om några år för en återföreningsturné. Mindre lysande var däremot idén att återuppväcka Whitesnake. David Coverdale är fortfarande en rätt hygglig sångare på skiva, och han har en musikalisk spännvidd som sträcker sig långt förbi de kladdigaste powerballaderna. Men när han står i sitt gamla hårdrockband – med alla medlemmar mer eller mindre nya – framstår han bara som en föråldrad hårdrocksdinosaurie. Med en röst som inte alls räcker till längre. Att han har blekt sina tänder till den grad att man får ont i ögonen är väl knappast relevant, men ganska typiskt. Whitesnake anno 2008 är playboymetal som har åldrats hårdare än vad huvudpersonen själv vill inse. Nils Hansson nils.hansson@dn.se


Tillbaka till Sverige

Summary: Hennes debutroman blev en världssuccé. Nu har Linda Olsson, bosatt i Nya Zeeland, skrivit den svåra uppföljaren. En roman om kärlek och sorg i skuggan av andra världskriget.

Linda Olsson tar emot i en välordnad lägenhet på Södermalm. Här ska hon tillbringa hela sommaren för att vara på plats när nya boken kommer ut i Sverige. Vi får läsa "Sonat till Miriam" först, i höst kommer den ut i Nya Zeeland och Australien. Med debutromanen "Låt mig sjunga dig milda sånger" var det tvärtom. Den blev antagen och utgiven i Nya Zeeland där Linda Olsson är bosatt sedan snart tjugo år tillbaka. Året därpå, 2006, kom den på svenska och gjorde sedan succé runt om i världen. Många kunde knyta an till historien om två kvinnor som på en enslig plats i Sverige blir vänner och berättar om sina liv för varandra. Vid 60 års ålder har hon blivit en bästsäljande författare. Hur har hennes liv förändrats? - Det är faktiskt i mitt privatliv. Att jag äntligen tjänar egna pengar. Det har påverkat dynamiken i vår familj. Annars vet jag inte. Folk säger, att nu känns det väl bra. Men för tillfället känns det mest som att jag snart kommer att avslöjas. Klart att en uppföljare har högre krav och förväntningar på sig. Den första boken var ett examensarbete på ettårig mastersutbildning i romanskrivande, medan den nya har tagit dubbelt så lång tid, en arbetsprocess som varat i två år. Det blev bokstavligen en resa med Adam som är huvudpersonen i "Sonat till Miriam". - Precis som med förra boken började det med en person som jag tydligt kunde se framför mig. Jag har blivit väldig fäst vid honom måste jag medge. Det känns som när man träffar någon: först ser man bara hur han ser ut, sedan lär man känna personen mer och mer. - Då visste jag inte hur komplicerat det skulle bli, om hans förflutna i Polen. Det visste inte han heller! Det upptäckte vi tillsammans. Och så är han musiker och jag kan inte läsa noter. Så jag fick ta reda på en massa saker hela tiden. När vi träffar Adam i boken bor han i Nya Zeeland. En ödesdiger dag ger honom först en biljett in i ett okänt förflutet och berövar honom sedan meningen med livet. Det blir en lång resa för Adam: ett tungt sorgearbete och ett detektivarbete som leder honom till Krakow och Polen kring andra världskrigets utbrott och deporteringarna till koncentrationsläger. Resan leder också honom tillbaka till Sverige, där Adam växte upp och mötte den stora kärleken, underbara och kantiga Cecilia. ´ - Inför min första bok fick jag rådet att hitta en kort, snärtig mening som kunde svara på vad boken handlade om: om vänskap och den kraft som finns i vänskap. I så fall skulle det korta svaret vara att den här boken handlar om kärlek. Men den handlar mycket om vänskap också. Ett annat viktigt tema i "Sonat till Miriam" är hur tystnad och bristande kunskap om det förflutna går i generationer och skapar negativa mönster. - Jag har själv upplevt något sådant. Min mormor blev bortlämnad bara några veckor gammal till en fosterfamilj och hennes mamma kom aldrig tillbaka och hämtade henne. Jag tror att hennes sorg över detta har präglat både henne och hennes barn och i viss mån deras barn. Man kan ha en hopplös familj, men man behöver ändå veta var man kommer ifrån. Man får en plattform att stå på. Annars blir det bara gungfly. Som läsare följer man Adam på resan och får efter hand veta mer och mer. På det sättet fungerar den nästan som ett spänningsdrama - svaren på de stora hemligheterna finns i slutet av boken. Men Linda Olsson skakar på huvudet, nej, hon är inte mycket för konstruktioner. - Jag vet att det finns författare som använder ett schema när de skriver. Mina böcker kommer inte till så. Det är som en stickning - man börjar i en ända och så får man se vad det blir. I början av nästa år kommer boken ut i USA. Där vill förlaget att Linda Olsson ska skriva om vissa stycken av boken, närmare bestämt Cecilia, Adams stora kärlek. - Jag har haft väldiga strider. De säger att amerikanska läsare inte kommer att tycka om henne. Men de behöver inte tycka om henne, de behöver bara vara intresserade. Hon kanske inte är så lätt att förstå sig på, men jag kan inte ändra på henne. Det vore lika absurt som att ändra på sina barns personligheter. För mig är hon en person, och hon är som hon är. Linda Olsson Namn: Linda Olsson. Född: 1948 i Stockholm, utbildad jurist. Bor: i Auckland, Nya Zeeland, sedan 1990. Familj: man och tre vuxna barn. Debut: "Nu vill jag sjunga dig milda sånger" (2006). Aktuell med: sin andra roman "Sonat till Miriam" (Albert Bonniers förlag).


Mer än bara nostalgi

Summary: Sweden rock bjuder på fler nya band än tidigare. Men visst är det den gamla hårdrocken som lockar mest. För även om Rob Halfords röst varit vassare rockar Judas Priest magnifikt.

Sweden Rock Festival Judas Priest, At the Gates, Coheed & Cambria, Disturbed, Volbeat, Electric Light Orchestra Plats: Norje, Sölvesborg Det är ett mycket mystiskt skynke han hukar under. Rob Halford är den självutnämnde metallguden och frontman i Judas Priest, som är huvudattraktion på årets Sweden rock-festival. Men bandet väljer att inte alls köra säkert. Till öppningen har han skrudat sig som en hårdrockstolkning av en medeltida vandringsmunk, väl dold under glitterbestrött läder, och öppningsnumret kommer från det album som släpps om två veckor och som därför är obekant för de flesta i publiken. Vilket gör responsen mindre än den kunde ha varit. Sen blir det upp och ner. Få självklara partyklassiker innan det drar ihop till utdragen final-med-många-extranummer, desto fler uddalåtar från olika skeden i karriären. Rob Halford byter kläder hela tiden, även om det mesta ser ungefär likadant ut (förutom inledningskåpan). Han fyller femtiosju om två månader och börjar se rätt gammal ut, dessvärre hörs det på rösten också. Den är fortfarande en sågklinga, men den skär på ett mindre precist vis. Kanske inte rostig, men definitivt tunnare. Å andra sidan är bandet magnifikt. Lika stabilt som ledigt. Heavy metal blir inte mer klassisk. Eller, förresten. At the Gates spelade ju strax innan, återförenade efter tolv år och sannolikt bättre än när det begav sig. De hör till den sorts band som aldrig riktigt hann växa färdigt innan de sprack. Tre av fem gick vidare till The Haunted, och trummisen fortsatte sen till Cradle of Filth. När den melodiska death metal-varianten från Göteborg började låta tala om sig med band som In Flames och Dark Tranquillity var At the Gates redan historia. Nu är det som om de har föresatt sig att visa var skåpet egentligen ska stå. På något sätt både avspända och sammanbitna, med en finess i finishen som kräver stor rutin att få till och ett festivalljud för andra band att drömma om. Och Tomas Lindberg vrålar med en figursydd trasighet som också den känns snyggare än det mesta i genren. För bara några år sen skulle bandet inte ens ha kommit på fråga för Sweden rock festival, men festivalen har de senaste åren börjat utöka sin tidigare så rigida formel på ett sätt som gör att det börjar bli mindre självklart att associera evenemanget med nostalgi och gubbhårdrock. Visst, huvudattraktionerna heter fortfarande Whitesnake och Judas Priest, men strax bakom finns nu betydligt mer av det yngre och nyare. På största scenen kunde man nu se Coheed & Cambria spela avancerad konceptmetal av allra mest anspråksfulla slag, som ett mänskligare Dream Theater eller ett slätare Mars Volta. Och strax därefter Disturbed, med en ny metal-variant som höjer sig åtminstone ett litet snäpp över genrens vanliga nivå. Inga märkliga band, egentligen, och någonstans är det ett tecken på den låga syrehalten i amerikansk hårdrock för tillfället att band som dessa hör till det allra hetaste. Men de händer just nu, de har inte några gamla klassiker från tidigare decennier att luta sig tungt mot. Som nästan alla band på Sweden Rock har brukat. På den lite mindre Zeppelinscenen stod ett annat sådant samtida fenomen, i skepnad av Volbeat från Danmark – fenomenalt populära på hemmaplan – och visade hur logiskt det kan vara att förena 50-talsrock och en gnutta country med mörk nutidshårdrock och en gnutta goth. Lite som om Metallica skulle ha valt att satsa på Roy Orbison-covers. Lika kufiskt på papperet som logiskt i praktiken. Det krävs ett bra band för att göra den sortens laborationer trovärdiga. I andra änden av festivalspektrumet fanns Electric Light Orchestra. I en uppsättning som inte bara saknar grundaren, sångaren och låtskrivaren Jeff Lynne, utan också trummisen Bev Bevan som var den andra konstanten i ELO och som drev bandet ELO part two i 90-talets början. Nu stod sex personer där, varav hälften en gång har spelat i det riktiga ELO, och drog Jeff Lynne-låtar som vilket tribute-band som helst. Med ett sannolikt påhittigare låtval än Jeff Lynne själv skulle tillåta sig, men ändå ytterligt andefattigt. Det är ett gott tecken att ett sådant band nu faktiskt hör till undantagen på festivalen. Nils Hansson nils.hansson@dn.se


Nya Bond-boken slog rekord

Summary: Med 44.094 sålda exemplar under de första fyra dagarna har den nya James Bond-boken av Sebastian Faulks redan slagit rekord.

Den nya James Bond-boken "I djävulens tjänst" slog direkt bokförlagets Penguin försäljningsrekord för inbundna böcker när den släpptes i Storbritannien, skriver BBC News. Med 44.094 sålda exemplar under de första fyra dagarna i butik slår den giganter som Nick Hornby och Tom Clancy flera gånger om. Boken släpptes i slutet av maj och är skriven av Sebastian Faulks. Han fick uppdraget av James Bond-skaparen Ian Flemmings dödsbo som ett led i firandet av 100-årsdagen av författarens födelse.


Kultur-Sverige gör skuggutredning

Summary: Hur ska Sverige bli ett världsledande kulturland? Den frågan går ut till alla Sveriges tusentals kulturutövare och bakom initiativet står ett nätverk med Orionteaterns konstnärliga ledare Stina Oscarson i spetsen.

I morgon, torsdag, går det officiella startskottet för en stor kulturutredning där alla landets kulturarbetare kan vara med. - På samma sätt som oppositionen gör en skuggbudget gör vi kulturarbetare nu en skuggutredning, säger Stina Oscarson, konstnärlig ledare på Orionteatern i Stockholm och initiativtagare. Hon syftar på den av regeringen tillsatta kulturutredningen som ska vara klar i början av 2009. I nätverkets kärna ingår även Frida Röhl, ledare på Teater Tribunalen, sångerskan Camilla Waltin, regissören Reine Lööw på Riksteatern. Dessutom Susanne Osten och Erik Uddenberg på Unga Klara. Administratör bakom "skuggutredningen" är Klys (Konstnärliga och litterära yrkesutövares samarbetsnämnd) som organiserar 30.000 konstnärligt verksamma utövare inom en mängd områden. Det var en medvetenhet om problemens storlek som födde idén till utredningen. De senaste två åren har arbetet som teaterchef eller konstnärlig ledare inneburit att man, för att rädda den egna organisationen, arbetat halvtid med kulturpolitiska frågor, menar Stina Oscarson. Alltifrån momsfrågan till avskaffandet av kultursekreterare och uteblivna bidragshöjningar. - Det har varit en väldig kamp, men vi har också fått syn på att problemen är strukturella, mycket större än den enskilda organisationen. Det räcker inte att var och en kämpar för sig. Vi måste göra något åt grunden. Skuggutredningen greppar "ett historiskt tillfälle att vara med på tåget", där regeringens kulturutredning visar att det finns en vilja att göra något åt svensk kulturpolitik. - Det har inte bedrivits någon medveten kulturpolitik i det här landet på väldigt många år, och samtidigt har villkoren för kulturen försämrats. Vill vi ha ett samhälle där kulturen har en hög status, då måste vi vara med och forma det samhället. Det som händer nu är att alla kulturarbetare inom alla genrer i hela Sverige kommer att få frågan: Hur ska Sverige bli ett världsledande kulturland? - Tanken är inte att det här ska vara en motståndsaktion, utan det här ska vara en injektion av positiva idéer från oss som jobbar med kultur. Regeringen och departementet får beakta båda utredningarna, säger Stina Oscarson. Skuggutredningen ska ha just en enda fråga för att det ska vara enkelt att svara. Viktigt är också att svaret på så sätt leder framåt i konstruktiv riktning. - Man ska inte kunna svara "jag är emot sponsring". Alltför mycket av kulturdebatten i dag består av sådana för och emot-frågor. Det blir en dragkamp mellan en gammal vänster som säger nej och en höger som vill privatisera. Förslagen kommer också att läggas ut på hemsidan www.skuggutredningen.se. Den öppnas i morgon. Skuggutredningen räknar med att få in många tusen svar de närmaste månaderna. I slutet av november arrangeras en maratonuppläsning där samtliga förslag läses upp. Förslagen kommer även att lämnas över till den nuvarande kulturutredningen och till kulturdepartementet. - Om vi överlämnar flera tusen idéer kanske det finns tio som är riktigt, riktigt bra, säger Stina Oscarson.


Anne på Grönkulla lockar än

Summary: Det är hundra år sedan första boken om Anne på Grönkulla kom ut. Åsa Warnqvist forskar om vilken betydelse Anne på Grönkulla haft i Sverige och samlar in läsares egna berättelser om vad Anne betytt för dem.

I år är det hundra år sedan kanadensiska L M Montgomerys klassiska flickbok "Anne på Grönkulla" kom ut första gången. Uppsalaforskaren Åsa Warnqvist firar jubileet med ett eget forskningsprojekt: hon samlar in berättelser från svenska läsare om hur de upplevt "Anne på Grönkulla". Berättelserna ska ges ut i bokform lagom till det svenska jubileet nästa år, när det är hundra år sedan "Anne på Grönkulla" kom ut på svenska. - Sen 1909 har "Anne på Grönkulla" i stort sett alltid funnits i tryck i Sverige, säger Åsa Warnqvist. Den är en av de mest lästa klassiska flickböckerna här, och har lästs i generation efter generation. "Anne på Grönkulla" är första boken i en serie på åtta böcker om barnhemsbarnet Anne, som har illrött hår i långa flätor (jodå, Astrid Lindgren hade läst om Anne innan hon hittade på Pippi Långstrump) och gråa ögon. Anne flyttar in hos de gamla syskonen Matthew och Marilla Cuthbert på Grönkulla i den lilla byn Avonlea, och förändrar inte bara sitt eget utan även deras liv. De har varit tysta och känslostumma, och mest arbetat sida vid sida som två trötta oxar. Anne däremot är full av frågor, känslig, engagerad och kärlekstörstande, poetisk och spontan. Hon ser hela Avonlea med andra ögon, och döper de vackraste ställena till sånt som "Mörka, speglande vågen", "De älskandes stig" och "Ljuvlighetens vita väg". Hennes hyss är aldrig avsiktliga, tvärtom råkar hon gång på gång ställa till det trots att hon menat väl - hon råkar färga håret grönt, super bästa väninnan Diana full genom att ta fel på flaskor, drunknar nästan när hon ska leka the Lady of Shalot i Tennysons dikt. - Jag hittar nya saker i böckerna varje gång jag läser om dem, säger Åsa Warnqvist, de är otroligt roliga och välskrivna. Montgomery har en enorm effektivitet i språket. Montgomery skildrar inte bara Annes barndom, utan även hennes utbildning, hennes liv som lärare och så småningom hennes familjeliv som fembarnsmor. Anne läser på lärarseminariet och senare även på universitetet. För hundra år sedan var Montgomery en ovanligt modern författare, som betonade vikten av yrkesutbildning och arbete för kvinnor. - Man ser det på omslagsbildernas Anne, som ofta avbildas med böcker på de svenska omslagen - en symbol för utbildningen, säger Åsa Warnqvist. Böckerna om Anne blev snabbt klassiska i både Nordamerika och Europa, och även i Sverige. Åsa Warnqvist har fått in många berättelser från kvinnor födda på 40- och 50-talen. Men det är också många yngre och äldre som skriver och berättar. - Det är så intressant att läsa! Somliga skriver bara några rader, andra skriver flera sidor - några enstaka tycker inte alls om Anne, andra har älskat böckerna, berättar Åsa Warnqvist. Hon är avsiktligt förtegen med vad berättelserna innehåller, eftersom hon fortfarande samlar in och inte vill att någon ska påverkas inför sin egen berättelse. Själv är hon en inbiten "Anne på Grönkulla"-älskare, men det var långtifrån kärlek vid första ögonkastet. - När jag första gången läste "Anne på Grönkulla" i elva-tolvårsåldern tänkte jag "usch vilken tråkig bok" och slutade läsa ungefär där Anne dänger griffeltavlan i huvudet på Gilbert, säger hon och skrattar. I stället läste hon och älskade Montgomerys mer självbiografiska serie, de fyra böckerna om Emily, också en föräldralös flicka men en som skrev från första början, berättelse efter berättelse. Först så småningom tog Åsa Warnqvist till sig Anneböckerna, men då blev kärleken desto djupare. I sommar åker Åsa Warnqvist på sitt livs drömresa: hon ska till Prince Edwards ö på Kanadas östkust, där Anneböckerna utspelar sig. Där ska hon gräva ner sig i arkiv, säger hon med lycklig besatthet i rösten. Och så ska hon förstås delta i den stora jubileumskonferensen för forskare från hela Världen som hålls i slutet av juni på Prince Edwards ö, och träffa "besläktade själar", som Anne brukade kalla alla som kom henne nära. - "Kindred spirits", som det heter på engelska, har ju närmast blivit ett bevingat uttryck hos "Anne på Grönkulla"-läsare. Åsa Warnqvist tröttnar inte på böckerna om Anne, och inte heller på Kevin Sullivans teveserie som kom 1985 med Megan Follows i titelrollen. Den köpte hon förstås på dvd så fort den kom, och ser om med jämna mellanrum. Men oftast blir det numera ljudböckerna som hon lyssnar på. - Min man kom hem en kväll för en tid sedan och fann mig storgråtande i soffan. Då hade Matthew just dött och jag blev tvungen att stänga av bandet och gå och sätta mig. Det är lika sorgligt varje gång! Åsa Warnqvist är litteratursociolog Åsa Warnqvist är litteratursociolog vid Uppsala universitet och samlar in läsupplevelser av "Anne på Grönkulla", men också av andra verk av den kanadensiska författaren Lucy Maud Montgomery. Ett urval av berättelserna kommer att publiceras nästa år i en antologi. Vill du berätta om din läsupplevelse? Skriv om vad "Anne på Grönkulla" eller något annat verk av Montgomery har betytt just för dig. När läste du boken? Hur gammal var du? Vad tyckte du om den? Var det något särskilt du fastnade för i Annes personlighet? Vad har läsupplevelsen gett dig? Osv. Du kan skicka bidrag senast den 1 augusti 2008 till: Åsa Warnqvist Litteraturvetenskapliga institutionen Uppsala universitet Box 632 751 26 Uppsala eller e-posta den till: asa.warnqvist@littvet.uu.se Glöm inte att ange utförliga kontaktuppgifter (postadress och gärna telefonnummer) samt ålder och e-postadress om sådan finns. I Sverige kom det ut åtta böcker om Anne på Grönkulla: "Anne på Grönkulla" (på svenska första gången 1909), "Vår vän Anne" (1910), "Anne på egen hand" (1954), "Drömmens uppfyllelse" (1916), "Drömslottet" (1918), "Regnbågens dal" (1927), "Anne på Ingleside" (1985) och "Lilla Marilla" (1928). Alla är översatta av Karin Lidforss-Jensen, översättningen har bearbetats i senare upplagor. Senare har "Grönkullagrannar" (1968) lagts till, översatt av Birger Bjerre. Lucy Maud Montgomery (1874-1942) är också känd för svenska läsare med sina mer självbiografiska böcker om Emily: "Emily" (på svenska 1955), "Emily och hennes vänner" (1956), "Emily på egna vägar" (1957) samt "Emily gör sitt val" (1985). De tre första Emilyböckerna är översatta av Stina Hergin, den fjärde av Margareta Eklöf.


Steam utökas med Steam Cloud

Summary: "Half-life" samt "Half-life 2" de första spelen som drar nytta av Steam Cloud.

Valve har utannonserat en ny funktion till distributionsverktyget Steam. Kommande Steam Cloud lagrar sparade spel samt inställningar online. Valve utökar inom kort sin plattform för digital distribution med nya funktioner kallade Steam Cloud. Steam Cloud gör det möjligt att lagra inställningar samt sparade spel på företagets servrar, såväl de sparade spelen som inställningarna går sedan att komma åt från vilken internetuppkopplad dator som helst, förutsatt att Steam finns installerat. De första spelen som drar nytta av Steam Cloud blir “Half-life" samt “Half-life 2".


Brunnberg klar för Molinhyllning

Summary: Ulf Brunnberg hör till skådespelarna när SVT visar fyra nya Lars Molin-inspirerade filmer i höst. Ulf Brunnberg kände och beundrade Lars Molin, men de lyckades aldrig samarbeta.

DN har tidigare berättat om SVT Dramas längtan efter att fylla tomrummet efter Lars Molin. En längtan som har gett upphov till "Molins fontän", en satsning på fyra timslånga filmer som förhoppningsvis har regissörens ande vilande över sig. De fyra filmerna har alla olika regissörer, manusförfattare och skådespelare. Den här veckan avslutas inspelningen av den fjärde filmen, "Sture och Kerstin forever". Ulf Brunnberg spelar huvudrollen: en man i 55-60-årsåldern som har drabbats av prostatacancer. - Det handlar om den manlighetskris som uppstår, säger Ulf Brunnberg, och det är både allvarligt och roligt. "Både allvarligt och roligt" kanske också lite slarvigt kan sammanfatta Lars Molins produktion. Annars brukar man tala om Lars Molins burleska, folkliga, varma humor. Han var en av Sveriges mest älskade regissörer, med framgångar som "Badjävlar", "Tre kärlekar" och "Den tatuerade änkan". - Jag kallar filmerna "Molins fontän" för att Lars var en mästare på att berätta. Det bara sprudlade ur honom, säger producenten Göran Lindström. Han vågade berätta de vanliga berättelserna utan att krångla till det, samtidigt som han satte en knorr på det hela. Ulf Brunnberg och Lars Molin jobbade aldrig ihop. De försökte, men lyckades inte. - Jag ansåg att han var politiskt naiv, och han ansåg att jag var politiskt tokig. Vi tjafsade alltid om det där, säger Ulf Brunnberg som befinner sig höger om den politiska mitten. Desto bättre tyckte Brunnberg om Lars Molin som regissör och författare. - Då var han briljant. Ulf Brunnberg tycker att det mesta inom svensk teve och teater är "fruktansvärt såsigt" men verkar nöjd med "sin" regissör, Tova Magnusson Norling. - Jag tycker att vi pratar samma språk nu. Det handlar om kommunikation precis som i vilket äktenskap som helst. Är de andra filmerna lika intressanta som vår måste det vara snudd på sevärt. Man skulle kunna fråga sig varför SVT använder sig av den folkkära regissörens namn, med tanke på att Lars Molin själv dog för nio år sedan. - Det är kärlek, säger Göran Lindström. Det är ingen pr i det, bara kärlek. Lars Molin hedras med fyra filmer Fyra filmer ingår i höstens SVT-serie "Molins fontän": "Tv-feber". En berättelse om när tv:n kom till Sverige.I rollerna: Eva Fritjofsson, Erik Johansson, Göran Ragnerstam. "Den ryska dörren". En kärlekshistoria med förhinder.I rollerna: Olle Sarri, Björn Gedda, Saga Gärde. "En busslast kärlek". Om en mormor på singelweekend.I rollerna: Marika Lindström, Tova Magnusson Norling, Björn Granath, Ralph Carlsson. "Sture och Kerstin forever". Om följderna av en canceroperation.I rollerna: Ulf Brunnberg, Lena Strömdahl med flera.


Medeltidig trio tar ton

Summary: Trio Mediaeval är en av alla artister som medverkar när Stockholm Early Music drar i gång. Festivalen inleds med den svenska musikens fader, Johan Helmich Romans kröningsmusik.

När festivalen Stockholm Early Music drar i gång på onsdag kan man i Tyska kyrkan höra ett verk som inte spelats sedan år 1751: kröningsmusiken för kung Adolf Fredrik, far till Gustav III. Verket är skrivet av Johan Helmich Roman, även kallad den svenska musikens fader. Roman dog för 250 år sedan och musiklivet, som alltid är hungrigt på jubilarer, brukar förvalta de flesta möjliga årtal för att fira. Födelse- eller dödsdag spelar ingen roll. Eftersom Johan Helmich Roman föddes 1694 var det bara 14 år sedan man celebrerade hans 300:e födelsedag. Det var Roman som år 1744 skrev en av svenskarnas mest uppskattade klassiska verk: "Drottningholmsmusiken" till Adolf Fredriks och Lovisa Ulrikas bröllop. - Kröningsmusiken är en kantat för kör och orkester som består av elva satser. Det känns som om den har gjorts för olika ceremoniella moment vid själva kröningen. Kanske satte man på kungen kronan och sedan spelade man en sats ur kantaten, säger Gustaf Sjökvist, som kommer att dirigera verket som framförs av Drottningholms barockensemble och hans egen kammarkör. Oboisten i Drottningholms barockensemble Bertil Färnlöf har möjliggjort framförandet genom att göra dåtidens notskrift begriplig för vår tid. - Då använde man andra klaver, så jag har måst ändra noteringen. Noterna finns i Statens musiksamlingar och Romans originalnoter går till och med att se på nätet (adress se faktaruta). Vid Romans tid kretsade det mesta kring Gamla stan och det är också där som Stockholm Early Music Festival har sitt centrum. I år är det sjunde gången som festivalgeneralen Peter Pontvik fokuserar på musik från medeltid, renässans och barock. Berömda namn har han alltid i kraft av sin nit fått hit. I år blir det 22 konserter. Bland annat kommer Trio Mediaeval (ordet betyder medeltid), en grupp som föddes under en lycklig stjärna. Tre körtjejer som började umgås i Oslo, dricka kaffe och sjunga medeltidsmusik i ensembleformat, något de annars inte hade gjort särskilt mycket under utbildningar vid musikhögskolor och akademier. Året var 1997. Norskan Linn Andrea Fuglseth kom på idén att starta gruppen på riktigt sedan hon kommit hem från ett års studier i tidig musik i London. Hon ville testa repertoaren i just trioformatet. Torunn Østrem Ossum och svenskan Anna Maria Friman tände på alla cylindrar för att få förmedla den rena, vackra, meditativa och kanske för de flesta ovanliga medeltidsmusiken. Fyra år senare kom debutskivan "Words of the angel". Den placerade sig genast på amerikanska Billboards klassiska tio-i-topplista. Här blandade gruppen medeltida musik med nyskrivet material, komponerat speciellt för dem. Med åren har man utvecklat tre olika huvudfåror: polyfonisk medeltida musik från England och Frankrike, nutida musik, samt norska medeltida ballader och sånger. Och det är just det sistnämnda de sjunger på sin senaste skiva "Folk Songs" som också den ligger på topplistor. - Vi har alltid haft som mål att sjunga all vår repertoar på ett sätt som känns skönt för rösten. Vi närmar oss musiken som om det vore nutidens. Här har vi ett nära samarbete med en engelsk musikforskare på Universitetet i York, Nicky Losseff, som har gjort moderniserade utgåvor till oss av musiken, säger Anna Maria Friman. Hon lämnar själv in sin doktorsavhandling i ämnet "Modern performance of mediaeval music" på Universitetet i York, England i september. - Det har varit viktigt för mig att sätta mig in i både det ursprungliga och det moderna sättet att framföra medeltidsmusik på. Det är i dag omöjligt att veta hur det lät när musiken framfördes på 1100-1400 talet. Vi bygger våra tolkningar på den lilla information som finns tillgänglig och vi använder bristen på bevis till att vara kreativa med materialet. Stockholm Early Music Festival Stockholm Early Music Festival (www.semf.se) äger rum från 4 till 8 juni i olika lokaler i Gamla stan och på Nybrokajen 11. Allt som allt 22 konserter. För första gången kommer till Stockholm till exempel Ars Longa från Havanna och de tyska madrigalsångarna Amarcord. Barockorkestern Concerto Copenhagen finns på plats liksom harpans mästare Andrew Lawrence-King från England. Franska barockdansensemblen L'eventail kommer också. EAR-ly 2008 är den första svenska tävlingen för unga tidig musik-ensembler och vinnaren koras på festivalen. Från och med i höst utökas Stockholm Early Music Festival när Peter Pontvik startar konsertserien "EAR-ly Music Live" på Nybrokajen 11, första lördagen i varje månad. 2008: 6/9 Gustav Leonhardt, 4/10 L'Arpeggiata, 8/11 Fretwork, 6/12 European Union Baroque Orchestra. 2009: 14/2 Susanne & Susanne, 7/3 TIRSI - en modern pastoral, 4/4 Capella de Ministrers, 2/5 Ensemble 1700. Johan Helmich Romans manuskript finns på nätadressen www.muslib.se/ebibliotek/roman/