Modebilder tar revansch

Summary: En ny bok skildrar den svenska modebildens historia. Sverige har gått från mode-u-land till modeunder, men konstigt nog syns det inte alltid i fotot, skriver Linda Leopold.

Tonie Lewenhaupt och Lotta Lewenhaupt ”Bilden av modet” Bokförlaget Arena ”Modebilder” Nordiska museet, Stockholm visas t o m 13/4 Man förstår att ganska mycket har hänt när man ser Per Wiklunds modefoto från 1974 av en modell sittande på en höskulle med blicken drömmande i fjärran. Hon är ytterst påklädd i redig långkjol och stickad kofta från Gunilla Pontén, men bilden refuserades av Damernas Världs chefredaktör med motiveringen att den var ”på tok för vulgär”. Modellen satt nämligen med benen för brett isär. I boken ”Bilden av modet”, som ynglat av sig i utställningen ”Modebilder” på Nordiska museet, tecknar Lotta Lewenhaupt och Tonie Lewenhaupt ambitiöst sextio års svensk modefotohistoria. Från fyrtio- och femtiotalens herrar (och någon enstaka dam) som förevigade klassiska skönheter i couture från NK:s franska damskrädderi till dagens internationella stjärnor som Mikael Jansson med Vogue och Vanity Fair som uppdragsgivare. En modebild är ”ofri”, skriver författarna, i den bemärkelsen att den nästan alltid är ett beställningsjobb, från en tidning eller ett modeföretag. Utan modeskapare och modetidningar, inga modebilder. Därför är de svenska modefotografernas historia i ”Bilden av modet” också historien om svenska tidningskvinnor och -män, nystartade och nedlagda titlar, redaktörer, designer och stylister, stegrande modellarvoden, ideal, tidningsdebatter och modeförakt. Och de bitarna är betydligt roligare att läsa än de fotografbiografier som är bokens stomme. Det ligger inte bara en digital revolution mellan bokens första och sista bilder – fyrtiotalets svartvita fotografier tagna med storbildskamera (i några fall framkallade i ett handfat under takåsarna i Paris) och dagens tekniska perfektion. Modeklimatet har också förändrats totalt. Under fyrtio- och femtiotalen levererade fotografer som Rolf Winquist, Kerstin Bernhard och Lars Nordin modebilder till tidningar som Damernas Värld och Vecko-Journalen, ofta av modeller i plagg från landets två finaste beställningsateljéer: ”Märtis” (Märthaskolan) och ”Franskan” (NK:s franska damskrädderi). Idealet var elegant och påklätt, silhuetterna skarpa och ljussättning och komposition klart influerade av amerikanska mästare som Irving Penn. Med sextio- och sjuttiotalen kom Swinging London, ungdomsrevolter och svensk textilkris. Det kom antimode med Mah-Jong, jeansmode med Gul & Blå och unisexmode med Lotta Lewenhaupts bästis Sighsten Herrgård. Lewenhaupt och Lewenhaupt kan inte bara sin modehistoria, de var också med när det begav sig, som redaktörer på svenska modetidningar. Efter ett stilmässigt överdrivet åttiotal följt av ett avskalat nittiotal då Sverige på riktigt började vakna som modeland (med hjälp av märken som Filippa K och Acne) landar författarna till sist i samtiden. I dag finns det fler titlar än någonsin på den svenska modetidningsmarknaden, samtidigt som de största svenska modefotograferna, som Mikael Jansson och Camilla Åkrans, sällan jobbar på hemmaplan. Lewenhaupt och Lewenhaupt försöker hitta en röd tråd genom alla dessa år och sätta fingret på vad som är det typiskt svenska i den svenska modefotografins historia. Om det finns något? Det mjuka dagsljuset, modellernas naturliga uttryck, avskalade studior och ofta en länk till den amerikanske fotografen Richard Avedon, föreslår författarna. Kanske också det faktum att svenska modefotografer länge jobbat i motvind, vill jag tillägga. För när man läser ”Bilden av modet” blir det (ännu en gång) uppenbart hur hopplöst efterblivet Sverige varit som modeland. Författarna skriver om det seglivade föraktet mot modefotografi i förhållande till konstfotografi – inte konstigt att så många svenska fotografer reste till det modefotovänligare USA och arbetade för Richard Avedon eller Irving Penn. Under de här sextio åren har Sverige gått från mode-u-land till modeunder. Det lustiga är att skillnaden inte alltid syns i fotot. Visserligen är urvalet till utställningen och boken förmodligen gjort med tanke på vilka bilder som fortfarande har något att säga i dag, men det är ändå slående hur fräscha några av de tidigaste bilderna känns i sitt uttryck (om man bortser från själva modet, frisyrer och smink). Och det känns på något sätt fint att dessa bortglömda bilder har grävts fram ur arkiven, dammats av och till slut fått sin konstnärliga upprättelse. Linda Leopold Moderedaktör Bon form@dn.se


Passionerad pianist

Summary: ”Det är kommunikation som gör att jazz kan vara alldeles fantastiskt eller alldeles förfärligt tråkigt”, säger pianisten Jacob Karlzon. Viljan att säga någonting genomsyrar nya skivan ”Heat”.

Jacob Karlzon har ett leende som spricker upp kring ögonen och samtidigt en eftertänksamhet oskiljaktigt förbunden med det rättframma. Musikaliskt skulle man kanske tala om dynamik. – Det absolut viktigaste inom den här genren och det som gör att jazz kan vara alldeles fantastiskt eller alldeles förfärligt tråkigt är kommunikation, säger jazzpianisten som tagit tåget upp från Malmö och landat i en hotellbar på Strandvägen. Utan kommunikation kan jazz låta ganska rätt men inte nödvändigtvis så mycket mer och då har man tappat poängen. I så fall lyssnar jag hellre på något punkband eller vad som helst där det ändå händer något. – Det är roligare att se ett korplag som svettas, blöder och sparkar benen av varandra för att de vill ha in bolljäveln i mål i stället för att se välbetalda proffs som inte ens vågar försöka ta bollen för att de är rädda om fejset inför någon reklamplåtning dagen efter. Det måste vara på riktigt. Det måste finnas en drivkraft, en vilja att säga någonting. Den tanken genomsyrar också nya skivan ”Heat” inspelad tillsammans med bassisten Hans Andersson och trummisen Jonas Holgersson samt blåsarna Peter Asplund och Karl-Martin Almqvist. – Den är tillägnad alla människor som går upp i någonting. Som har den där känslan man kan få ibland när man känner en så stark passion för det man gör att tiden står still, förklarar Jacob Karlzon och beskriver publiken som den ”extra medlemmen i bandet”. Som 13-åring fann han spelglädjen genom Benny Goodman- och Åke Hasselgård-låtar hemma i Jönköping. Hårdrocksintresset blev en motreaktion men parallellt lärde han känna saxofonisten Fredrik Carlquist. – Vi skulle spela tillsammans vid en morgonsamling. Han var mer modernt inriktad och när jag började lyssna på den moderna jazzen märkte jag att energin som finns hos John Coltrane och Miles Davis väldigt ofta överträffar powerackorden i heavy metal. Jacob Karlzon har gjort sig känd både som solopianist och som kapellmästare och kompositör i Viktoria Tolstoys band. Nu närmast har egna trion högsta prioritet men under våren gör han också en turné tillsammans med pianisten Niklas Sivelöv, som var först ut i skivbolaget Caprices ”Improvisational”-serie. I samband med inspelningarna av fjolårets soloalbum med pianoimprovisationer inspirerade av Maurice Ravel kom Jacob Karlzon i kontakt med den franske impressionistens ”Sonatine. Modéré”. Ett stycke som på ”Heat” får samsas med såväl egna kompositioner som en låt av alternativa metalbandet Korn och ”Gollum’s song” ur ”Sagan om ringen” – alla i högst personlig tappning. Det handlar om musik med ett inneboende sväng: ”någonting starkt, intensivt, med skit under naglarna men med en skönhet som man ibland får skrapa på ytan för att hitta”. – Det som är kul med just ”Gollum’s song” är att många jazzstandards kommer från filmer, musikaler och sådant. Av den anledningen var det extra roligt att hitta en nutida filmmelodi. Men jag vet inte om den kommer att bli en standard, säger han och skrattar. – Sedan uppskattar jag Korn och rock’n’roll-grejen eftersom jag tycker om när musik är intelligent utan att till varje pris vara akademisk. Oavsett vilken nivå man befinner sig på vad gäller det intellektuella är det så otroligt viktigt att hjärtat finns med. Johanna Paulsson musik@dn.se


Skärholmen får teater för unga

Summary: Stadsteatern skapar en teater för barn och ungdom med egen ensemble i Skärholmen. Carolina Frände blir konstnärlig ledare.

Regissören Carolina Frände blir chef för en egen ensemble och egen teknisk stab på den stora moderna teaterscenen i Skärholmen som invigdes hösten 2005. - Det är ett unikt och ovanligt beslut i dag när kulturen hotas av nedrustning. Att vilja nå ut med scenkonst i förorten, utanför områden där föräldrarna sällan tar med barnen på teater, konstaterar Carolina Frände som redan börjat arbeta deltid. Hon har nyligen anställt en heltidsmusiker, kompositören och slagverkaren Niklas Brommare, och arbetar nu med att hitta åtta skådespelare. Hon har redan skrivit kontrakt med Emil Almén, som blivit hastigt känd för att spela sektprästen Helge Fossmo, både i teveserien "Vägen hem" och "Knutby" på Uppsala stadsteater, samt Lotta Stenshäll, Rakel Wärmländer och Camilla Larsson. Detta är Stockholms stadsteaters chef Benny Fredrikssons lösning på frågan om chefskapet för Skärholmsteatern. Hans första förslag var att Suzanne Osten skulle ha ansvar för den scenen samtidigt som hon skulle leda Unga Klara vid Sergels torg. Det ansåg Suzanne Osten vara en omöjlig uppgift. Carolina Frändes har som regissör senast satt upp "Krig och fred" på Stockholms stadsteater, arbetar nu med "En helt god kvinna" om Alva Myrdal på Göteborgs stadsteater. Hon sitter i ledningen för Teaterhögskolan och har särskilt arbetat med kursverksamhet för lärare i grundskolan och på gymnasiet. Något som direkt anknyter till nya jobbet, vars förordnande sträcker sig över tre år. Hon har nu elva månader på sig att utforska Skärholmen och formulera teaterns konstnärliga uppdrag innan teatern öppnar 2010. Uppdraget är strikt, att spela för barn och ungdom. Carolina Frände påpekar att det ställer krav på teatern: Att möta en 6-åring och en 18-åring är två helt skilda saker. Gemensamt för åldersgruppen är den inte väljer teatern själv. - De vuxna, lärarna, är representanter för barnen. Det är inte lätt att vara lärare och ha ansvar för barnens möte med konsten; en konstupplevelse är inte "nyttig", har inte samma uppgift som skolan, att vara lärande. Skolorna i området blir den viktigaste samtalsparten. - Där måste man bygga ett förtroendefullt förhållande till barnens representanter, lärarna. Jag vill ha direktkontakt med lärarna. Unga Klara och Suzanne Osten, Backa Teater med först Eva Bergman och sedan Mattias Andersson är förebilderna. Carolina Frände ser sin nya teater som ett demokratiskt projekt: Publiken ska komma till teaterhuset men ensemblen ska också komma till publiken. Den ska vara utforskande, experimentera med konstformer. Kanske ett projekt utgår från musik med Niklas Brommare, eller teater på tunnelbanan. - Det handlar om dem som bor där teatern ligger. Jag ser det som ett centrum som ligger i ett pärlband av förorter längs röda linjen som går från Teaterhögskolan vid Karlaplan där jag arbetar, förbi Stadsteatern och fortsätter ut till Riksteatern i Hallunda där jag också arbetat och haft kontakt med Cirkör i Alby. Carolina Frände ser Skärholmen som en förort som haft tid att etablera sig, med ett rikt föreningsliv, ett samhälle i en brytningstid. Ett skäl är bostadsrätterna, ett annat debatten när Stockholms stad sålde tio köpcenter till brittiska företaget Boultbee - Skärholmen var ett av dem. - Dess nya slogan är Skärholmen - Capital of Shopping. Vad betyder det för invånarna? Musikal med dårfinkar i vår Skärholmscenen har sedan starten 2005 haft egen budget och en koppling till Scengymnasiet som ligger bredvid. Man har ansvarat för undervisning i teater, dans, artist och musik. Det ska fortsätta. I går var det premiär för "SKHLM.nu typ" av Scengymnasiet årskurs två. Teatern har gjort enstaka produktioner med skådespelare från Stadsteatern. Den 20 mars är det urpremiär på musikalen "Dårfinkar och dönickar". Man har också tagit emot gästspel, den 4 februari kommer Market Theatre, Sydafrika, med "The suitcase".


Kärlekens språk

Summary: Eva Adolfssons nya roman har en alldeles egen ton, en prosa som glimmar och exploderar av känslor. Eva Johansson både njuter och irriteras, men tar boken till sitt hjärta.

Eva Adolfsson ”En liten historia” Albert Bonniers förlag I en liten men betydelsemättad scen i Eva Adolfssons förra roman ”Förvandling” (2005) står en boutiqueinnehavare i sin för tillfället tomma affär. I väntan på kunder bläddrar hon i Ovidius ”Metamorfoser” och börja grubbla över kärlekens väsen. Så följer några rader som på ett liksom förebådande sätt ringar in temat i den nya romanen, ”En liten historia”: ”Tänker på sitt äktenskap och frågar sig, än en gång, om kärleken i själva verket främst är en ambition och en viljeakt, eller om den är något som bara finns och strömmar, eller inte finns, och detta helt oberoende av viljan. Hon vet inte vilket, och nästa fråga kommer då näsvis: vad är då kärlekens föremål? Är det den andra människan eller är det själva älskandet? Hon vet inte svaret där heller – tycker inte om att inte kunna ge det rätta vackra svaret.” Marie Nilsson, huvudperson och jagberättare i ”En liten historia”, brottas med just sådana tankar och funderingar, och tycks ha det egna jaget ständigt inställt på kärlekens frekvens. Hon är litteraturvetare, sysselsatt med frågor om kvinnligt skapande och skrivande. En modern intellektuell kvinna, van att genomskåda spelet mellan man och kvinna – samtidigt som hon hyser ”romantiska illusioner om den stora kärleken”, som hon frankt själv tillstår. När romanen inleds är hon gift och har två barn, men hennes man, som hon har älskat så djupt och innerligt, har träffat en annan. Så blir hon inbjuden till en konferens i Amsterdam. En möjlighet att komma ifrån en tid, ta paus från sorgen och vreden. Och där är han, mannen med vilken hon ska ha den omvälvande lilla historia som givit romanen dess titel. Svensk, bosatt i Berlin, även han med ett äktenskap i gungning. De kommer att träffas endast några få gånger, men deras förhållande blir ändå livslångt. Något verkligt par blir de aldrig, men Marie bär hans närvaro med sig genom åren, han finns där ständigt som ett aldrig infriat men likväl skimrande löfte – ända tills döden sätter punkt. Ty även döden är en högst påtaglig närvaro i berättelsen, skrämmande och obeveklig. Frågorna om kärleken som boutiqueinnehavaren ställde i ”Förvandling” får inga svar i den nya romanen heller, annat än antydningsvis. Lite försiktigt prövas tanken om den romantiska kärleken kanske bara är ett spel, en låtsaslek, något vi väljer att tro på för att det bör finnas med i livet, för att vi så gärna vill det. Som det står på ett ställe i romanen: ”Jag tror att kärleken är en fantasiskapelse. Men på grundval av något verkligt. Av något som kändes! Och det liknar då det litterära skapandet. Man hittar på. Men på grundval av något som kändes.” Kanske är det så, och gott nog i så fall. Hur det än är med den saken är Eva Adolfsson tveklöst mer intresserad av själva utforskandet än av några eventuella svar och resultat. Adolfsson låter sin huvudperson vara samtidigt barnsligt känslostyrd och svalt reflekterande och har skänkt henne ett språk som både är hänfört associativt och kritiskt intellektualiserande. I den kombinationen uppstår en alldeles egen ton, en prosa som glimmar och exploderar av känslor, för att strax strama upp sig, ifrågasättande och analyserande. Marie beskriver en förnimmelse, en upplevelse, en händelse – och knappt har man tagit in vad där står förrän hon börjar vrida och vända på det och ställa sin egen tanke till svars. Adolfsson har arbetat på samma sätt även tidigare, men i den nya romanen har hon finslipat och fulländat sin stil ytterligare. Och resultatet är mycket njutbart, ett vackert, starkt koncentrerat men ändå märkligt vidlyftigt språk, fyllt av små utvikningar och tankesprång, inskjutna bisatser, utropstecken. Det är också ett sätt att skriva som öppnar för läsarens egna reflektioner och reaktioner, och jag finner mig oavbrutet i färd med att svara Marie: protestera, hålla med, diskutera. Stundtals vill jag ta henne i axlarna och ruska om henne, säga åt henne att skärpa sig. Hon kan vara så irriterande narcissistisk i sin kärlek – när det inte gäller kärleken till barnen eller föräldrarna, som ligger på ett annat, liksom självklart plan – så upptagen av de egna känslorna. Sista gången hon träffar sin älskare, många, många år efter deras första möte, är både han och hon märkta av cancer, och plötsligt ser hon honom som för första gången, på riktigt, inte bara som någon hon kan spegla sin egen kärlek i, som hon vill erövra eller är rädd att bli övergiven av. Och samtidigt: hon är så uppriktig mitt i det självupptagna, så insiktsfull och djupt mänsklig, att man inte kan annat än tycka om henne. Till mitt hjärta tar jag också en annan tanke som löper som en underström genom romanen: att vi alla hör ihop, sammanbundna i såväl sorg som glädje av osynliga men starka rottrådar av samhörighet, en själarnas mystiska gemenskap. ”Där är: en människa. Kommer och sätter sig bredvid. Och där uppstår en dåsighet, liksom gemensam. Nyss främmande, sitter nu i denna gemensamma värme och tankspridda tillit. Och något börjar, helt sakta.” Eva Johansson litteratur@dn.se Eva Adolfsson är skribent i DN kultur och recenseras därför av Eva Johansson, kritiker i Svenska Dagbladet. I dag utkommer också Sara Gordans roman ”Uppställning med albatross”. Den recenseras på måndagens kultursidor.


Vara skådespelare tuffare för kvinnor

Summary: Kvinnliga skådespelare får lägre lön, färre roller och har svårare att hålla liv i karriären när de blir äldre. Europas manliga aktörer håller med om att de har det bättre.

EU har gått till botten med ett redan omtalat faktum - kön och ålder talar till kvinnliga skådespelares nackdel. Branschorganisationen International Federation of Actors (FIA) har på EU:s uppdrag gjort en stor europeisk studie där resultaten pekar åt samma håll i alla länder. Kön är en nackdel för kvinnor inom teaterns arbetsfält, såväl när det gäller möjligheterna att få jobb som vad man får betalt för sitt jobb. - Teaterförbundet har tillsammans med andra europeiska skådespelarfackförbund varit pådrivande för att få fram enkäten. Resultaten må vara nedslående, men nu finns det svart på vitt att ålder och kön har stor betydelse för möjligheten att få arbete, säger Teaterförbundets ordförande Anna Carlson. Särskilt allvarligt anses det faktum att ojämlikheten fortfarande är så stor när samma yrke utövas av både män och kvinnor. Undersökningen har fastslagit att män har längre karriärer än kvinnor. Rollerna sinar när kvinnor blir äldre. Över lag har kvinnor större brist på jobb och små möjligheter att själva välja. När det gäller bilden av hur kvinnor respektive män framställs på film, tv och teater är män över lag nöjda med vad de ser, men inte kvinnorna. Studien med namnet "Age, gender and performer employment in Europe" presenterades i veckan i Europaparlamentet av FIA:s ordförande den norska skådespelaren Agnete Haaland. Tre kvinnliga ledamöter av EU-parlamentet, Proinsias de Rossa, Mary Honeyball och Anne Van Lacker, vill arbeta på europeisk nivå för att förbättra situationen. Hur ska det gå till när så många roller i till exempel en Shakespearepjäs är manliga? - De behöver ju inte spelas av män. Det finns ett stort antal könsneutrala roller som i dag schablonmässigt ges till män. Här finns mycket att ändra på, säger Anna Carlson. Teaterförbundet arrangerar tillsammans med Svensk scenkonst och Symf senare i vår en utbildning för konstnärliga ledare inom scenkonstbranschen. Den syftar till en utveckling av den konstnärliga processen, organisationen och ledarskapet ur ett jämställdhets- och genusperspektiv. - Det är första gången en sådan utbildning genomförs. Och den kan ge resultat. År 2006 avslutades en utbildning för kvinnor som ville bli scenkonstchefer. Tolv deltog, i dag är nio av dem chefer. Se grafik Män tycker att det är lättare FIA:s webbplats


"Let's dance"-Graaf akutopererad

Summary: Magdalena Graaf har drabbats av en blödning i hjärnan. "Let's dance"-deltagaren opererades under natten till onsdag. "Det här känns så klart jättetråkigt", säger Magdalena Graaf till Expressen.

"Let's dance"-deltagaren Magdalena Graaf blev inlagd på sjukhus i tisdags. - Hon skulle ha åkt och tränat inför fredagens program, men kände av en huvudvärk och ville åka in och kolla vad det var, säger Magnus Karlsson Lamm till Nyhetskanalen.se. Under natten till onsdag opererades Magdalena akut. - Jag har legat med slangar hela natten och de har dränerat vätska från hjärnan, säger Magdalena Graaf till Expressen. Lili Assefa, pressansvarig för "Let's dance", besökte Magdalena på sjukhuset på onsdagsförmiddagen. - Hon mår bra, men är självklart väldigt ledsen, säger Lili Assefa till TT Spektra. - Hon har drabbats av en subduralblödning i hjärnan. En subduralblödning innebär att det blöder under den hårda hjärnhinnan, som kallas dura mater. Då blodet inte har någonstans att ta vägen ökar trycket på hjärnan. Subduralblödning behandlas neurokirurgiskt genom att subduralrummet i hjärnan töms på blod. Har Magdalena ramlat och slagit i huvudet under repetitionerna? - För mig är det viktigaste just nu att Magdalena mår bra. Det är det enda jag kommer att kommentera, säger Magnus Karlsson Lamm, exekutiv producent för "Let's dance", till TT Spektra. Magdalena Graafs syster, Hannah, skriver i sin blogg på tidningen Mamas hemsida om gårdagskvällens och nattens dramatik: "Just nu sitter jag vid min systers sida på sjukhuset. Hon mår trots omständigheterna bra. Slangar från huvudet fulla med blod, synen är hemsk", skriver Hannah Graaf, som på tisdagskvällen nåddes av beskedet att hennes syster hade "en kraftig blödning i hjärnan och var tvungen att akutopereras". "Läkarna var tvungna att borra i huvudet för att tömma på blod. Hon var så rädd. Läkaren var chockad över att hon överhuvudtaget kunde tala." Magdalena Graaf kommer inte att fortsätta sin medverkan i "Let's dance". - Hon kommer inte att ersättas och ingen av de utröstade kommer att återvända, säger Magnus Karlsson Lamm. För två veckor sedan drabbades "Let's dance"-deltagaren Mojje Johansson av en hjärtinfarkt. Artisten Niclas Wahlgren utsågs till Mojjes ersättare. - I Mojjes fall så ordnades en ersättare eftersom ingen ännu hade blivit utröstad, säger Magnus Karlsson Lamm. I fredagens program kommer inga deltagare att röstas ut. I stället kommer dansparen att ta med sig sina poäng till nästa veckas deltävling.


Yrkessåporna tar över tablåerna

Summary: Den senaste veckan har "Semestersvenskar" (TV4), "Diplomaterna" (SVT) och "Advokaterna" (TV4) dykt upp i tv-rutan. Men hur ser villkoren ut för alla "vanliga" människor som råkar traska in i programmen? DN.se sätter "yrkessåporna" under lupp.

Just nu svämmar tv-tablåerna över av så kallade yrkessåpor. Amerikanska "Cops" lade ribban redan för tjugo år sedan och har sedan dess fått oräknerliga släktingar. Ett axplock ur svenska tv-tablåer: Gränspoliserna" (Kanal 5), "Ice Road Truckers" (TV4), "Hopkins" (Kanal 5) "Miami Inc" (TV6) och "Paparazzi" (Kanal 5). På senare år har svenska tv-producenter zoomat in något mer jordnära yrken än sina internationella kollegor i serier som "Djursjukhuset" (SVT), "SOS Gute" (Kanal 5), "Barnmorskorna" (SVT), "Kustbevakarna" (Kanal 5), "Livräddarna" (SVT), "Sjukhuset" (TV3) och "Färjan" (Kanal 5). Bara den senaste veckan har "Semestersvenskar" (TV4), "Diplomaterna" (SVT) och "Advokaterna" (TV4) dykt upp i utbudet. Men det slutar inte där. Kanal 5 håller på att spela in "Charterhjältar" och SVT är på gång med "På liv och död" om organdonation. Så, varför så många, och varför nu? Givetvis finns det "fina" ambitioner som att öka kunskapen om olika yrkesgrupper och - som DN tidigare berättat - mindre "fina" ambitioner, som att sälja fler resor med en viss färja eller med ett sponsrande reseföretag. - Men den stora frågan är varför folk ställer upp och låter sig filmas, säger medieforskaren Kent Asp vid Göteborgs universitet. Av förståeliga skäl är det yrken med dramatiska inslag, som bygger på samspelet mellan människor, som får mest genomslag i tv. Men det innebär också problem. Kan man visa chockade, fulla, desperata, våldsamma, medvetslösa och svårt sjuka människor utan att bege sig ut i etisk kvicksand? Integritetsproblemen ligger, så att säga, i yrkessåpans natur. Inte nödvändigtvis mot de utvalda yrkesutövarna - som har godkänt sin medverkan likt vilken dokusåpadeltagare som helst - utan mot de "vanliga" människor som av en händelse traskar rakt in i tv-inspelningen. - Som tittare funderar man: Har de verkligen gett sitt godkännande till att visas upp så här? Och skedde det i så fall mitt i en kaotisk situation? Kan de ångra sig efteråt? Ingen utanför produktionsteamen vet egentligen hur upplägget ser ut, säger professor Kent Asp. Enligt Robert Olsson, programbeställare för nyheter och samhälle på SVT, finns det inget egentligt facit när det gäller de principiella frågorna kring hur man hanterar medverkande i de olika realityserierna. - Ett ja brukar förbli ett ja och det är sällan det uppstår problem i efterhand, säger han. Men vad händer om någon först säger ja, men sedan ändrar sig och vägrar? - Då måste vi värdera varför. Skäl som att man inte tycker att man tar sig bra ut i tv, räcker inte. Men om personen däremot hävdar att medverkan kan drabba hans eller hennes barn på ett hårt sätt, och om personen kan ge en trovärdig motivering, då får vi ju titta på det. Vi måste vara väldigt varsamma när det gäller människor med liten medievana. Godkänner man sin medverkan skriftligt eller muntligt? - När det gäller "Diplomaterna" så har det handlat om muntliga överenskommelser. Men i andra fall vet jag faktiskt inte. I kommande "På liv och död", som handlar om organdonation, ställs frågorna om integritet och sekretess på sin spets. Förutom ett godkännande från de som väntar på ett organ måste tv-teamet också få grönt ljus av anhöriga till den som ska donera. - Det kan vara en situation där en person som dött i en trafikolycka i Arvidsjaur ska ge sitt hjärta till en av våra medverkande. Om de anhöriga inte vill att personen ska kunna identifieras så kan vi låta bli att berätta var och på vilket sätt donatorn avlidit, berättar Robert Olsson. Maria Mowbray, biträdande programchef på TV4: - Vi har noggranna genomgångar med produktionsbolagen inför varje ny produktion. Vi godkänner inte publicistiska övertramp, men vi har inget särskilt formulär eller så. Det är olika från fall till fall, säger Maria Mowbray. Vad händer om någon som lämnat sitt godkännande ångrar sig? - Det finns inget generellt svar på den frågan. Man får hantera det från fall till fall. Men för oss är det här inget vanligt problem. Genom åren har det dock kommit in många anmälningar mot yrkessåpor. Frågan om integritet är ständigt återkommande. Yrkessåpor som "Kustbevakarna" i Kanal 5 och "Sjukhuset" i TV3 sänds från England och sorterar därmed under brittiska lagar. Granskningsnämnden för radio och tv vidarebefodrar anmälningarna till sin brittiska motsvarighet Ofcom. Socialstyrelsen har dock fått in tre anmälningar mot "Sjukhuset" i just TV3. Staffan Olsson på Socialstyrelsen lyfter fram situationer där personer i tv-soffan känt igen kläderna på döda anhöriga och patienterna som tror att de ska få sämre vård om de inte låter sig filmas. - Man måste hela tiden utgå från patienten och värna integriteten och sekretessen, säger han. Så, vad är då lockelsen med yrkessåporna? Robert Olsson på SVT tror att yrkessåpornas popularitet bottnar i en kombination av hög igenkänning och nyfikenhet. Som exempel tar han "Klass 9A" som fick tittarsiffrorna att rusa i höjden förra våren. - Där har vi båda komponenterna. Alla känner till skolan som sådan men det är inte många som vet hur det blir när man sätter in ett gäng väldigt duktiga pedagoger. Det skapar nyfikenhet och genererar debatt, säger Robert Olsson. Maria Mowbray på TV4 ser de fängslande karaktärerna som nyckeln till boomen av yrkessåpor: - Det är spännande att få inblick i en värld som man inte har tillgång. Vi har flera idéer till kommande "workplace realities", säger hon. Men professor Kent Asp tror att yrkessåporna har ett tydligt Bäst-före-datum: - Programformaten har alltid sina cykler och folk kommer att tröttna på yrkessåpor. Men fenomenet att folk lämnar ut sig, det är märkligt… I ett långt tids perspektiv förskjuts gränserna, Robinson kom 1998 - då kunde vi knappast föreställa oss att det var hit vi var på väg.


Nahid filmade sin forna fiende

Summary: I Iran var filmaren Nahid Persson Sarvestani stark motståndare till shahen och hans drottning Farah Diba. Nu har hon gjort filmen "Drottningen och jag" om sin forna fiende.

"Vi har påverkat varandra. Förut såg jag henne bara som före detta drottning. Nu ser jag en kvinna i exil som längtar efter sitt land precis som jag." Så säger Nahid Persson Sarvestani om Farah Diba, den vackra, unga drottningen som förhäxade världen samtidigt som shahen av Iran allt mer förslavade sitt folk. Då, på 70-talet, arbetade en ung Nahid Persson Sarvestani för en revolution i sitt hemland. Den kom. Men inget blev som hon tänkt sig. Filmen "Drottningen och jag" invigde i fredags Göteborgs filmfestival. Den skildrar en märklig resa, hur Nahid Persson Sarvestani går från motstånd mot Farah Diba och allt vad hon står för till en förståelse som gränsar till vänskap. - Det var en svår film att göra. Jag tänkte hela tiden på hur vi inte hade demokrati under shahen. Varför då göra en film om hans fru? säger Nahid Persson Sarvestani. - Jag borde väl gå därifrån. Samtidigt är man som filmare nyfiken, man vill bara göra sin film. Shahen Reza Pahlavi styrde Iran fram till 1979 då islamisterna under ayatollah Khomeini tog makten genom en revolution. Nahid Persson Sarvestani, som varit aktiv kommunist, säger att när dekreten kom om att kvinnor skulle täcka sitt hår trodde hon att det var ett skämt. - Jag jobbade på en tidning när någon frågade hur jag ville ha min slöja. Det gick så snabbt! Förut fick kvinnorna göra hur de ville. Min mamma hade slöja, men inte jag och mina vänner. Efter revolutionen flydde Nahid Persson Sarvestani från landet. Hon har gjort filmer som "Prostitution bakom slöjan" om sitt gamla hemland, och en scen i "Drottningen och jag" visar hur de nya iranska makthavarna ser på henne: En tullstjänsteman skriker åt henne, hotar henne: "Patetiska shah-älskare!" Hon lovade att aldrig göra film om Iran igen och bröt omedelbart löftet. Nu kan hon aldrig åka tillbaka. Hon lever alltså, liksom Farah Diba, i exil, Persson Sarvestani i Stockholm, Farah Diba i Paris. - Vi har fortfarande kontakt. Hon har sett filmen och säger att hon gillar den jättemycket. Hon uppskattar däremot inte att jag talar om shahen som en diktator. Jag försökte få henne att komma till Göteborg, men hon var väldigt tveksam. Jag tror att hon vill invänta reaktionerna på filmen. I en episod av filmen håller shahen ett tv-tal där han medger misstag och talar om reformer. Men det är för sent. Snart ska han, märkt av cancer, skickas ut i en exil där han blir föst från land till land. Om han fått stanna kvar hade allt sett annorlunda ut: För världen, för islam och inte minst för Nahid Persson Sarvestani och Farah Diba. - Jag tror att shahen trodde på sina ord i tv. Men vi trodde honom inte. Vi var som otåliga barn som lyssnade på sina föräldrar. Vi ville ha förändring. Och det fick vi. Riktig förändring. Nahid Persson Sarvestani Åder: 48 Bor: I Stockholm Familj: Man och tre barn Gör när hon inte filmar: "Jag filmar" Filmer i urval: "Fyra fruar och en man" (2007), "Damtoaletten" 2006, "Prostitution bakom slöjan" 2004, "Jag och min kusin" 2003, "17 år av längtan" 1999 Om kvinnorna i Iran: "Den bild som visas av Iran är bara kvinnor i svarta slöjor. Det är inte sanningen. När de är hemma lever kvinnorna mer modernt än i Sverige; alla följer världen intensivt på internet och 70 procent av studenterna på Irans universitet är kvinnor. Om de bara fick vår frihet skulle de utvecklas oerhört snabbt."


Sorgen vetter mot livet

Summary: Johanna Thydell belönades med Augustpriset för sin ungdomsroman "I taket lyser stjärnorna", om sorgen över att förlora en förälder. Nu långfilmsdebuterar Lisa Siwe med sin version av berättelsen.

Köldknäpp med isgator på Södermalm. På trottoaren utanför kaféet på Hornsgatspuckeln lyfter en nybliven förälder lyckligt upp sin overallombonade bebis i luften. Att vara barn och tas om hand och bli skyddad mot allt. Och sedan plötsligt inte längre få vara det, för att ens mamma tynar bort i cancer, utan hår på huvudet, i en rullstol och dör. Bland annat detta handlar Johanna Thydells bok "I taket lyser stjärnorna" om. Hennes berättelse om tonårsflickan Jenna och hennes mamma Liv i en småstad någonstans i Sverige fick Augustpriset som Årets barn- och ungdomsbok 2003. Fast vuxenläsekretsen den hittat fram till är sannolikt minst lika stor. På fredag har den långfilmspremiär. - Jag började läsa Johannas bok hemma i sängen en kväll klockan kvart i elva och kunde inte släppa den förrän den var slut. Jag grät och grät och hade inte min man legat bredvid mig hade jag ylat rätt ut, säger filmens regissör Lisa Siwe. - Jag blev helt enkelt besatt av den här berättelsen. Och cyklade hem till min bäste vän som är dramaturg och slängde ner den i brevlådan direkt. Johanna Thydell berättar att hon växte upp i Småland och att hon tidigt uppmuntrades att teckna ned sina berättelser. Att hon alltid varit "Johanna som skriver" och rafsade ner krönikor redan som sjuttonåring i Värnamo Nyheter. Numera är hon vid sidan om författandet skribent, bland annat recenserar hon ungdomsböcker i DN Kultur. Upprinnelsen till ungdomsromanen var en dikt hon skrev som övning på en skrivarkurs när hon var nitton år, i dag är hon tjugoåtta. Det var samma dikt som till sist hamnade på bokens försättsblad och den börjar så här: "Om du dör mamma så tar jag självmord." Läraren uppmuntrade henne att spinna vidare just där. - Jag har precis som huvudpersonen förlorat en mamma i bröstcancer när jag var tretton, och upplevt hur konstigt folk omkring en beter sig när någon är sjuk. Jag har använt mina erfarenheter men det är inte jag som är Jenna, stryker hon under. - Jag hade förstås aldrig valt ett sådant här ämne om jag inte visste något om vad det handlar om. Men... Jag vet inte hur jag ska säga det här utan att låta morbid... Jag insåg ju också helt krasst när jag satte i gång att skriva att det här var en bra story. I boken, och ännu mer i filmen, där Jenna har fått bli ett år äldre av dramaturgiska skäl, står mammans borttynande mot dottern Jennas vinglande steg in mot vuxenlivet. Medan mamman, som spelas av Annika Hallin, har fått operera bort sitt ena bröst, är dottern Jenna rädd att hennes är för små. Medan mamman inser att livet snart är slut, stjälper Jenna i sig sin första häxblandning sprit hos granntjejen Ullis på sin första lägenhetsfest. Har sex för första gången och går på sin första dejt, leende med den första mascaran i ögonfransarna. - Johanna är otroligt skicklig på att skildra allt det där andra som också finns där i ens liv i början av tonåren, oavsett vad som händer och vad det är man sörjer, det lätta och triviala och det glada, säger Lisa Siwe. - Jag tror att det är just det som gör berättelsen så stark, de tvära, känslomässiga kasten. Klassiker som "Kramer mot Kramer" och "Ömhetsbevis" är ju uppbyggda på exakt samma sätt! Regin i filmen är ofta nedtonad och estetiken nästan skoningslöst rå. Ingen smäktande musik, inga snyggt förmildrande kameraåkningar har lagts till när exempelvis Jennas mormor, spelad av Anki Lidén, bryter ihop. Oftast får i stället naturljuden, som fågelsången utanför fönstret, ta plats. - Jag har inte ryggat för det som är svårt. Mitt mål var att filmen skulle vara realistisk och inte fjärma sig från ämnet, säger Lisa Siwe. Hon berättar att hon hittade huvudrollsinnehavaren Josephine Mattson först efter lång tids letande. - Jag ville inte ha någon skådiswannabee, utan en mer... ljusbrun tjej i rollen som Jenna. Hon skulle hålla för ett så brett register. När vi träffades pekade jag på en stol och sa: "Där ligger mamma." Och jag bara kände att hon var rätt direkt. Tagningarna i sjukhusmiljöerna blev till sist känslomässigt påfrestande för hela filmens team. - Det var många som grät under inspelningen på lasarettet. Både Johanna Thydell och Lisa Siwe blir till sist trötta på att prata om berättelsens sjukdomstematik. Och vill i stället hålla fram att "I taket lyser stjärnorna" också har en annan ljusare sida, som vetter mot livet. En riktning som leder framåt och ut. - Alla vet att döden finns, och vissa av oss drabbas för tidigt. Men jag är inte någon som vill gå ut och säga: "Så här ska ni sörja, Sverige!" säger Johanna Thydell. - Det jag snarare vill fokusera på och lyfta fram är hoppet som finns för någon i Jennas situation. Man kan klara sig och komma vidare även om man förlorar sin mamma. Boken och filmen får inte bara vara mörk, för det är inte bara mörkt. - Det kändes viktigt att boken och filmen slutar i den känslan av hopp. Nästa år kommer Johanna Thydells tredje roman. - Jag delar fortfarande in tiden i terminer, så, ja, till vårterminen 2010 kommer det en ny bok, skrattar hon. Vad handlar den om? - Allt jag kan säga är att den är annorlunda och att jag skriver den utifrån en ny regel jag i varje fall hittills har lyckats hålla mig till. Och den lyder? - Ingen ska skiljas och ingen ska dö, säger Johanna Thydell. Romanen belönad med flera priser Johanna Thydell, född 1980, har gett ut romanerna "I taket lyser stjärnorna" (2003) och "Det fattas en tärning" (2006, båda Natur och Kultur). För debuten fick hon Augustpriset 2003 i klassen Årets barn- och ungdomsbok. Den gav henne också debutantpriset Slangbellan, som instiftats av Författarförbundet. Samt BMF-plaketten, från svenska Bokhandelsmedhjälpareföreningen. Lisa Siwe, född 1968, har tidigare regisserat bland annat halvtimmesfilmen "Födelsedagar och andra katastrofer", med Sissela Kyle i en av rollerna. Och "Länge leve Lennart", med manus av författaren Sigge Eklund. Med "I taket lyser stjärnorna" debuterar hon som långsfilmsregissör. "I taket lyser stjärnorna" har biopremiär nu på fredag den 30 januari. Majoriteten av skådespelarna hade ingen tidigare erfarenhet av skådespeleri när arbetet satte i gång. Manuset är skrivet av Linn Gottfridsson, som tidigare bland skrivit manus till SVT.


Sorgen vetter mot livet

Summary: Johanna Thydell belönades med Augustpriset för sin ungdomsroman ”I taket lyser stjärnorna”, om sorgen över att förlora en förälder. Nu långfilmsdebuterar Lisa Siwe med sin version av berättelsen.

Köldknäpp med isgator på Södermalm. På trottoaren utanför kaféet på Hornsgatspuckeln lyfter en nybliven förälder lyckligt upp sin overallombonade bebis i luften. Att vara barn och tas om hand och bli skyddad mot allt. Och sedan plötsligt inte längre få vara det, för att ens mamma tynar bort i cancer, utan hår på huvudet, i en rullstol och dör. Bland annat detta handlar Johanna Thydells bok ”I taket lyser stjärnorna” om. Hennes berättelse om tonårsflickan Jenna och hennes mamma Liv i en småstad någonstans i Sverige fick Augustpriset som Årets barn- och ungdomsbok 2003. Fast vuxenläsekretsen den hittat fram till är sannolikt minst lika stor. På fredag har den långfilmspremiär. – Jag började läsa Johannas bok hemma i sängen en kväll klockan kvart i elva och kunde inte släppa den förrän den var slut. Jag grät och grät och hade inte min man legat bredvid mig hade jag ylat rätt ut, säger filmens regissör Lisa Siwe. – Jag blev helt enkelt besatt av den här berättelsen. Och cyklade hem till min bäste vän som är dramaturg och slängde ner den i brevlådan direkt. Johanna Thydell berättar att hon växte upp i Småland och att hon tidigt uppmuntrades att teckna ned sina berättelser. Att hon alltid varit ”Johanna som skriver” och rafsade ner krönikor redan som sjuttonåring i Värnamo Nyheter. Numera är hon vid sidan om författandet skribent, bland annat recenserar hon ungdomsböcker i DN Kultur. Upprinnelsen till ungdomsromanen var en dikt hon skrev som övning på en skrivarkurs när hon var nitton år, i dag är hon tjugoåtta. Det var samma dikt som till sist hamnade på bokens försättsblad och den börjar så här: ”Om du dör mamma så tar jag självmord.” Läraren uppmuntrade henne att spinna vidare just där. – Jag har precis som huvudpersonen förlorat en mamma i bröstcancer när jag var tretton, och upplevt hur konstigt folk omkring en beter sig när någon är sjuk. Jag har använt mina erfarenheter men det är inte jag som är Jenna, stryker hon under. – Jag hade förstås aldrig valt ett sådant här ämne om jag inte visste något om vad det handlar om. Men ... Jag vet inte hur jag ska säga det här utan att låta morbid ... Jag insåg ju också helt krasst när jag satte i gång att skriva att det här var en bra story. I boken, och ännu mer i filmen, där Jenna har fått bli ett år äldre av dramaturgiska skäl, står mammans borttynande mot dottern Jennas vinglande steg in mot vuxenlivet. Medan mamman, som spelas av Annika Hallin, har fått operera bort sitt ena bröst, är dottern Jenna rädd att hennes är för små. Medan mamman inser att livet snart är slut, stjälper Jenna i sig sin första häxblandning sprit hos granntjejen Ullis på sin första lägenhetsfest. Har sex för första gången och går på sin första dejt, leende med den första mascaran i ögonfransarna. – Johanna är otroligt skicklig på att skildra allt det där andra som också finns där i ens liv i början av tonåren, oavsett vad som händer och vad det är man sörjer, det lätta och triviala och det glada, säger Lisa Siwe. – Jag tror att det är just det som gör berättelsen så stark, de tvära, känslomässiga kasten. Klassiker som ”Kramer mot Kramer” och ”Ömhetsbevis” är ju uppbyggda på exakt samma sätt! Regin i filmen är ofta nedtonad och estetiken nästan skoningslöst rå. Ingen smäktande musik, inga snyggt förmildrande kameraåkningar har lagts till när exempelvis Jennas mormor, spelad av Anki Lidén, bryter ihop. Oftast får i stället naturljuden, som fågelsången utanför fönstret, ta plats. – Jag har inte ryggat för det som är svårt. Mitt mål var att filmen skulle vara realistisk och inte fjärma sig från ämnet, säger Lisa Siwe. Hon berättar att hon hittade huvudrollsinnehavaren Josephine Mattson först efter lång tids letande. – Jag ville inte ha någon skådiswannabee, utan en mer ... ljusbrun tjej i rollen som Jenna. Hon skulle hålla för ett så brett register. När vi träffades pekade jag på en stol och sa: ”Där ligger mamma.” Och jag bara kände att hon var rätt direkt. Tagningarna i sjukhusmiljöerna blev till sist känslomässigt påfrestande för hela filmens team. – Det var många som grät under inspelningen på lasarettet. Både Johanna Thydell och Lisa Siwe blir till sist trötta på att prata om berättelsens sjukdomstematik. Och vill i stället hålla fram att ”I taket lyser stjärnorna” också har en annan ljusare sida, som vetter mot livet. En riktning som leder framåt och ut. – Alla vet att döden finns, och vissa av oss drabbas för tidigt. Men jag är inte någon som vill gå ut och säga: ”Så här ska ni sörja, Sverige!” säger Johanna Thydell. – Det jag snarare vill fokusera på och lyfta fram är hoppet som finns för någon i Jennas situation. Man kan klara sig och komma vidare även om man förlorar sin mamma. Boken och filmen får inte bara vara mörk, för det är inte bara mörkt. – Det kändes viktigt att boken och filmen slutar i den känslan av hopp. Nästa år kommer Johanna Thydells tredje roman. – Jag delar fortfarande in tiden i terminer, så, ja, till vårterminen 2010 kommer det en ny bok, skrattar hon. Vad handlar den om? – Allt jag kan säga är att den är annorlunda och att jag skriver den utifrån en ny regel jag i varje fall hittills har lyckats hålla mig till. Och den lyder? – Ingen ska skiljas och ingen ska dö, säger Johanna Thydell. Pontus Dahlman barnung@dn.se 08-738 22 11


De tre R:ens era över

Summary: Riksutställningar, Rikskonserter och Riksteatern delar i dag ansvaret att föra ut kultur i landet. Den nya kulturutredningen river upp den ordningen.

Det är de tre R:en som ser till att konst, musik och teater och dans når utanför de svenska storstadsregionerna. Det har Riksutställningar, Riksteatern och Rikskonserter gjort i ett halvt sekel eller mer. Viljan att regionalisera kulturen - ett fundament i den nya kulturutredningen - har satt alla tre under granskning, och åtminstone två av de tre R:en tycks ha kommit till vägs ände. I somras pekade kulturminister Lena Adelsohn Liljeroth på vikten av att granska de statliga kulturinstitutionerna i sömmarna. Den granskningen är nu gjord av kulturutredningen och domen blir hård för Riksutställningar och Rikskonserter, medan Riksteatern tycks klara sig undan. Rikskonserter drabbas hårdast. Stiftelsen splittras i två delar. Huvuddelen, som sysslar med stöd till konsert- och turnéverksamhet i hela landet, dras in i den föreslagna bidragsmyndigheten. De verksamhetsdelar som finns kvar tar utredningen bort från Rikskonserter och lägger dem på andra befintliga aktörer. I klartext betyder det att RK som det ser ut i dag står utan uppdrag. Institutionen befinner sig i en besvärlig ekonomisk situation, efter att anslaget för 2009 minskats med 10 miljoner kronor. Redan förra året tvingades man att sparka slagverksensemblen Kroumata och den årliga festivalen Stockholm New Music har lagts ned. Från politikerhåll och från de egna leden har Rikskonserter ifrågasatts. - Vi har mött ett stort ifrågasättande av Rikskonserter när vi varit ute i landet. Det finns mycket som länen kan klara själva, och lokala musikarrangörer tar gärna större ansvar, sa utredningssekreteraren Keith Wijkander till DN redan i april efter utredningens turné till kulturlivets företrädare runt om i landet. Länsmusiken fick en utökad roll i 1996 års tilläggsutredning, nu vill kulturutredningen ta ytterligare ett steg. Rikskonserters direktör Björn Stålne framhåller den sammanhållande roll institutionen har: - Det som tillhör vårt stora uppdrag är samarbetsprojekt ute i landet, med länsmusiken och konsertarrangörerna, och där är Rikskonserter navet. Och med utlandsverksamheten spelar vi en avgörande roll för att berika kulturlivet, säger Rikskonserters direktör Björn Stålne. Han vill vänta med att svara på frågan om huruvida konsten vinner på myndighetsfusionerna tills han ser kulturutredningens betänkande den 12 februari. Riksutställningar splittras också. Institutionen, som producerar vandringsutställningar, håller just nu på att bo in sig i ett nybyggt hus på Gotland efter flytten dit tillsammans med Riksantikvarieämbetet. Kulturutredningen kan tänka sig två scenarier för Riksutställningar. Antingen förs vissa delar över till den föreslagna kulturarvsmyndigheten, men i värsta fall läggs Riksutställningar ned helt och hållet. Kulturarvsmyndigheten ska i utredningsförslaget syssla med både då- och nutid. Hör Riksutställningar samman med en institution som Riksantikvarieämbetet? - Jag har svårt att se att vi skulle ha samma utmaningar i vårt arbete. Vi koncentrerar oss på samtiden. Visst kan vi samarbeta i enstaka projekt, det gör vi redan i dag, men då har vi olika hattar på huvudet, säger Martina Kaplan, generaldirektör för Riksutställningar. Riksteatern berörs inte alls av kulturutredningens förändringsförslag. Från politiskt håll har få eller inga kritiska röster hörts om Riksteatern på sistone. Högt upp i den politiska hierarkin anses denna folkrörelseteater ha anpassat sig väl till samtiden. En omorganisation har redan gjorts, beteckningen Riks Drama är borttagen och Cullbergbaletten utreds. - Vi tog många modiga beslut på kongressen 2007, som handlade om att öka mångfalden i organisationen och bli en tydlig samhällsaktör. Vi försöker hitta nya arrangörer och öka medlemmarnas inflytande, det ska inte bli så att vi bara kommer ut med produktioner i landet och uppifrån bestämmer vad vi tycker är bra, säger Riksteaterns stabschef Helena Salomonson. Riksteaterns vd, Birgitta Englin, uttalar sig inte eftersom hon är ledamot i kulturutredningens högsta kommitté, bestående av fem personer. Förutom att Riksteatern producerar dramatik i teaterhuset i Hallunda har man gått djupare in i samarbetet med länsteatrarna. Med Riksteaterns hjälp kan en länsteaterpremiär få resurser att ge sig ut på turné. Den av kulturutredningen så hett önskade regionaliseringen av kulturen har Riksteatern så att säga redan genomfört. Riksutställningar Årligt anslag Riksutställningar Årligt anslag från staten: 53 miljoner kr, som minskar till 47 miljoner kr 2010. Antal anställda: 45. Riksutställningar är en statlig myndighet med kulturpolitiskt uppdrag att producera och turnera vandringsutställningar samt att förmedla kunskap om utställningsmediet. Rikskonserter Årligt anslag från staten: 68 miljoner kr, 10 miljoner mindre än 2008. Antal anställda: 60, ska bli 40. Rikskonserter är en statlig stiftelse som årligen arrangerar runt 40 turnéer och 700 konserter, främst med konstmusik, jazz och folkmusik. Det sker tillsammans med länsmusikorganisationerna och andra arrangörer. Till Rikskonserter hör Caprice Records, konsertlokalen Nybrokajen 11 samt elektronmusikstudion EMS. Riksteatern Årligt anslag från staten: 253 milj, en ökning med 5 miljoner från 2008. Antal anställda: 309 årsverken. Riksteatern är en folkrörelse i föreningsform med en turnerande nationalscen. 230 Riksteaterföreningar i Sverige är en del av Riksteatern. Till rörelsen är Cullbergbaletten och Södra teatern knutna.


Strävan efter det enkla

Summary: Han tycker inte att det finns något vackrare än en skådespelare som står orörlig på en tom scen. Eirik Stubø, en av Nordens främsta teaterregissörer är i Stockholm för att göra Strindbergs "Påsk".

En ensam kruka med en tilltufsad påsklilja, det är allt. Han är känd för enkelhet på scenen, för sparsamhet i scenografi, i färger, men också i ord. Eirik Stubø är bra på att ta bort repliker, hans föreställningar är ofta förbluffande korta. Också i användandet av skådespeleriet är han sparsam: - Jag tycker inte att det finns något vackrare än en skådespelare som står still på en tom scen. Eirik Stubø räknas till Nordens främsta. Det fanns de som ville se honom som chef för Dramaten, han hade under sina åtta år som teaterchef utvecklat Nationaltheatret i Oslo, Norges Dramaten, till ett ledande europeiskt teaterhus. Han har gjort mycket Ibsen, "Vildanden", "Hedda Gabler" och "Rosmersholm", för Stockholms stadsteater valde han "Påsk", August Strindbergs kammarspel om lidande och försoning. - Den är så ovanlig, så exceptionellt optimistisk i sin slutsats. Jag ser den som en väldigt skör och spröd text - och otroligt musikalisk. Det är teknisk repetition på Stadsteaterns Klarascen, Eirik Stubø gör en mycket noggrann genomgång med ljus och musik i scenövergångarna, som ett musikstycke där allt ska sitta exakt. På scenen: Ett antal svarta stolar och en fondvägg av korrugerad plåt, reducerat, nästan asketiskt. Men Eirik Stubø själv ger inget asketiskt intryck, utan verkar jordnära, är humoristisk och lätt att tala med. Han började tidigt, fick sitt första teaterchefsjobb på Rogaland Teater i Stavanger vid 29 års ålder. Regisserande chef för Nationaltheatret blev han år 2000 och där stannade han i nära nio år. Eirik Stubø har varit en kulturell maktfaktor, som teaterchef för Nationaltheatret var han också konstnärlig ledare för Ibsenfestivalen som inträffar vartannat år. Den festivalen är en viktigt kraft i norskt teaterliv som vi i Sverige inte har någon motsvarighet till. Det blir också en sporre för andra länder att spela Ibsen. Eirik Stubø skapade dessutom ett komplement, Festivalen för samtidsteater det andra året. jag ställer frågan: Vad är det speciella med Norge? Alexander Mørk-Eidem har fångat Stadsteaterns publik i allt från "Djungelboken" till "Tre systrar" och nominerats till DN:s kulturpris - och nu är Eirik Stubø här. Då svarar han att det beror just på festivalerna: - Att se internationell toppteater, kombinerat med den boosten man får i självförtroendet när vi blir bjudna att gästspela och ser att det vi gjort också fungerar i andra stora städer ... det har betytt enormt mycket för oss i norsk teater. Nu gör han Strindberg för första gången efter alla Ibsenuppsättninger. - De är totalt olika, nu kommer jag från min senaste produktion, "Rosmersholm" där man verkligen ser skillnaden. Hos Ibsen finns människor som i början av pjäsen tror att de har något att tro på: Gud, sig själva, eller friheten. I slutet av pjäsen tror de på absolut ingenting. Ibsen plockar sönder illusionerna, han kan vara en oerhört pessimistisk författare. Strindberg är mycket ljusare, han kan gå från mörker till ljus, som i "Påsk". Hans pjäser är ju som skrik, otroligt emotionella. Vi följer Elis, huvudpersonen i "Påsk" som känner sig orättvist behandlad av alla, ganska lik Strindberg själv som gjorde lidandet till livsstil. Elis och familjen lever med känslan av skam efter att fadern förskingrat pengar, samtidigt som de väntar på att fordringsägaren ska slå till. Men där finns också Eleonora som tror på försoning och naturens skönhet och mening. - Jag tror han skrev den för att han var kär i Harriet Bosse. Det handlar om honom själv och hans oförmåga att lita på någon. Han hade ju kommit ut ur Infernokrisen och bar på lätt paranoida drag. Men han önskar att han kunde tro på något. Den tomma scenen, de stillastående skådespelarna, hur tänker du? - Jag vet inte, vill inte analysera mig själv. Men jag försöker göra allt så enkelt och klart som jag kan, berätta historien genom att skala bort allt överflödigt. - När jag började med teater tyckte jag att det var bättre att läsa en pjäs än att se den. Regissörer och skådespelare vill liksom hjälpa pjäsen, de spelar för mycket och det gör pjäsen mindre. - Jag tycker om teater man själv får vara med och tolka och lägga till saker som rör en själv. Teater som säger "Det här händer nu, framför dina ögon. Vi är här på Klarascenen och inte någon annanstans". Skapa en illusion ur ingenting. Och det fungerar, "Rosmerholm" som nu går på Nationaltheatret är både en kritiker- och publiksuccé. Färgerna finns hos Eirik Stubø, men sparsamt. När han gjorde Lorcas "Blodsbröllop" gick uppsättningen helt i grönt. "Hedda Gablers" scenografi gick i rött, och nu utspelas "Rosmersholm" på en blå matta. På Stockholms stadsteater dominerar svart och grått med inslag av brunt. På slutet faller ett varmt, rörligt ljus över scenen. - Påsken börjar i sorg och mörker och går mot ljuset ... - Det är det som är så roligt med "Påsk" är att försöka hitta balansen i den lilla historien som slingrar sig fram mellan dröm och vardaglighet. Den svårt prövade familjen som inte tror att de ska få behålla sitt hem, den lilla historien speglar sig i den stora historien om Jesu lidande på korset. Strindberg var inspirerad både av den judiska och kristna påsken och skrev något som är lite katolskt: Om nåden som kommer när man minst väntar det, säger Eirik Stubø och tillägger: - I sin optimism är den nästan mer provocerande än en modern text om våldtäkt och mord. "Påsk" har premiär den 31 januari "Påsk" har premiär den 31 januari på Stockholms stadsteater. Skriven av August Strindberg 1900. Elis spelas av Sven Ahlström, Eleonora av Maria Salomaa, i övriga roller: Katarina Ewerlöf, Helena af Sandeberg, Dan Turdén och Sten Ljunggren.


Strävan efter det enkla

Summary: Han tycker inte att det finns något vackrare än en skådespelare som står orörlig på en tom scen. Eirik Stubø, en av Nordens främsta teaterregissörer är i Stockholm för att göra Strindbergs ”Påsk”.

En ensam kruka med en tilltufsad påsklilja, det är allt. Han är känd för enkelhet på scenen, för sparsamhet i scenografi, i färger, men också i ord. Eirik Stubø är bra på att ta bort repliker, hans föreställningar är ofta förbluffande korta. Också i användandet av skådespeleriet är han sparsam: – Jag tycker inte att det finns något vackrare än en skådespelare som står still på en tom scen. Eirik Stubø räknas till Nordens främsta. Det fanns de som ville se honom som chef för Dramaten, han hade under sina åtta år som teaterchef utvecklat Nationaltheatret i Oslo, Norges Dramaten, till ett ledande europeiskt teaterhus. Han har gjort mycket Ibsen, ”Vildanden”, ”Hedda Gabler” och ”Rosmersholm”, för Stockholms stadsteater valde han ”Påsk”, August Strindbergs kammarspel om lidande och försoning. – Den är så ovanlig, så exceptionellt optimistisk i sin slutsats. Jag ser den som en väldigt skör och spröd text – och otroligt musikalisk. Det är teknisk repetition på Stadsteaterns Klarascen, Eirik Stubø gör en mycket noggrann genomgång med ljus och musik i scenövergångarna, som ett musikstycke där allt ska sitta exakt. På scenen: Ett antal svarta stolar och en fondvägg av korrugerad plåt, reducerat, nästan asketiskt. Men Eirik Stubø själv ger inget asketiskt intryck, utan verkar jordnära, är humoristisk och lätt att tala med. Han började tidigt, fick sitt första teaterchefsjobb på Rogaland Teater i Stavanger vid 29 års ålder. Regisserande chef för Nationaltheatret blev han år 2000 och där stannade han i nära nio år. Eirik Stubø har varit en kulturell maktfaktor, som teaterchef för Nationaltheatret var han också konstnärlig ledare för Ibsenfestivalen som inträffar vartannat år. Den festivalen är en viktigt kraft i norskt teaterliv som vi i Sverige inte har någon motsvarighet till. Det blir också en sporre för andra länder att spela Ibsen. Eirik Stubø skapade dessutom ett komplement, Festivalen för samtidsteater det andra året. jag ställer frågan: Vad är det speciella med Norge? Alexander Mørk-Eidem har fångat Stadsteaterns publik i allt från ”Djungelboken” till ”Tre systrar” och nominerats till DN:s kulturpris – och nu är Eirik Stubø här. Då svarar han att det beror just på festivalerna: – Att se internationell toppteater, kombinerat med den boosten man får i självförtroendet när vi blir bjudna att gästspela och ser att det vi gjort också fungerar i andra stora städer ... det har betytt enormt mycket för oss i norsk teater. Nu gör han Strindberg för första gången efter alla Ibsenuppsättninger. – De är totalt olika, nu kommer jag från min senaste produktion, ”Rosmersholm” där man verkligen ser skillnaden. Hos Ibsen finns människor som i början av pjäsen tror att de har något att tro på: Gud, sig själva, eller friheten. I slutet av pjäsen tror de på absolut ingenting. Ibsen plockar sönder illusionerna, han kan vara en oerhört pessimistisk författare. Strindberg är mycket ljusare, han kan gå från mörker till ljus, som i ”Påsk”. Hans pjäser är ju som skrik, otroligt emotionella. Vi följer Elis, huvudpersonen i ”Påsk” som känner sig orättvist behandlad av alla, ganska lik Strindberg själv som gjorde lidandet till livsstil. Elis och familjen lever med känslan av skam efter att fadern förskingrat pengar, samtidigt som de väntar på att fordringsägaren ska slå till. Men där finns också Eleonora som tror på försoning och naturens skönhet och mening. – Jag tror han skrev den för att han var kär i Harriet Bosse. Det handlar om honom själv och hans oförmåga att lita på någon. Han hade ju kommit ut ur Infernokrisen och bar på lätt paranoida drag. Men han önskar att han kunde tro på något. Den tomma scenen, de stillastående skådespelarna, hur tänker du? – Jag vet inte, vill inte analysera mig själv. Men jag försöker göra allt så enkelt och klart som jag kan, berätta historien genom att skala bort allt överflödigt. – När jag började med teater tyckte jag att det var bättre att läsa en pjäs än att se den. Regissörer och skådespelare vill liksom hjälpa pjäsen, de spelar för mycket och det gör pjäsen mindre. – Jag tycker om teater man själv får vara med och tolka och lägga till saker som rör en själv. Teater som säger ”Det här händer nu, framför dina ögon. Vi är här på Klarascenen och inte någon annanstans”. Skapa en illusion ur ingenting. Och det fungerar, ”Rosmerholm” som nu går på Nationaltheatret är både en kritiker- och publiksuccé. Färgerna finns hos Eirik Stubø, men sparsamt. När han gjorde Lorcas ”Blodsbröllop” gick uppsättningen helt i grönt. ”Hedda Gablers” scenografi gick i rött, och nu utspelas ”Rosmersholm” på en blå matta. På Stockholms stadsteater dominerar svart och grått med inslag av brunt. På slutet faller ett varmt, rörligt ljus över scenen. – Påsken börjar i sorg och mörker och går mot ljuset ... – Det är det som är så roligt med ”Påsk” är att försöka hitta balansen i den lilla historien som slingrar sig fram mellan dröm och vardaglighet. Den svårt prövade familjen som inte tror att de ska få behålla sitt hem, den lilla historien speglar sig i den stora historien om Jesu lidande på korset. Strindberg var inspirerad både av den judiska och kristna påsken och skrev något som är lite katolskt: Om nåden som kommer när man minst väntar det, säger Eirik Stubø och tillägger: – I sin optimism är den nästan mer provocerande än en modern text om våldtäkt och mord. BETTY SKAWONIUS betty.skawonius@dn.se 08-738 21 39


UR vill ta över Kunskapskanalen

Summary: Utbildningsradion vill ha ansvaret för Kunskapskanalen, men SVT vill inte släppa greppet. Frågan måste lösas på politisk nivå, menar UR:s vd Christina Björk.

SVT klarar underhållning och sport men inte folkbildning. Det skriver folkpartiets Cecilia Wikström och Christer Nylander i lördagens DN Debatt. De efterlyser en renodlad kunskapskanal. – Vi har alltid kämpat för en renodlad kunskapskanal, säger Utbildningsradions vd Christina Björk. I dag måste UR avtala sändningstider med SR och SVT. Men i framtiden, en förhoppningsvis snar sådan, vill Christina Björk att SR helt ska kunna rå över Kunskapskanalen. I dagsläget går det att se UR:s program efter klockan 20, när Barnkanalen går över i Kunskapskanalen. Också på SVT 1 och SVT 2 visas UR-program – på ”udda” tider enligt debattartikelns undertecknare. Christina Björk vill betona att det förs en sund diskussion mellan UR och SVT. Men grundläggande faktum kvarstår – SVT vill ha kvar Kunskapskanalen samt att samtliga tre public service-bolag slås samman. Samtidigt som UR diskuterar med SVT bearbetas politiker på olika nivåer och departement. Frågan måste lösas politiskt, säger Björk, och hon sätter hoppet till den nya avtalsperioden för sändningsvillkor som ska löpa från 2010 och sex år framåt. Avtalet kommer att klubbas igenom senare under året. – Vi vill helt ta ansvar för Kunskapskanalen, men kan inte själva klara den kostnad det skulle innebära med hela distributionskostnaden och allt, säger UR-chefen. Kunskapskanalen skulle kunna sända i stort sett hela dagarna. I tablån skulle direktsända seminarier från högskolorna kunna sändas – så som tidigare gjordes i SVT 24. – Folkbildning och utbildning är viktigt. Och Kunskapskanalen är landets fjärde mest omtyckta kanal enligt en undersökning av MMS (Mediamätning i Skandinavien), säger Christina Björk. Erika Svantesson erika.svantesson@dn.se


Roligaste på flera år

Summary: Både Loa Falkman och Babben Larsson är suveräna i ”Obesvarad kärlek” på Intiman i Stockholm. Det skriver DN:s Leif Zern som dessutom menar att han inte sett något roligare på mycket länge. Teater

”Obesvarad kärlek” av Stephen Temperley Översättning och regi: Adde Malmberg Kostym: Lars-Åke Wilhelmson I rollerna: Babben Larsson, Loa Falkman Scen: Intiman, Stockholm Vilken briljant idé att skriva en pjäs om Florence Foster Jenkins, den falsksjungande sopranen som fick New York att skratta och som dog lycklig en kort tid efter den legendariska Carnegie Hall-konserten 1944. Alltsammans verkar så enkelt. Loa Falkman sitter vid flygeln till vänster på Intimans breda scen. Han är Cosme McMoon, en habil barpianist som berättar om sitt liv som Foster Jenkins ackompanjatör. Falkman själv är däremot – som alla vet – en mer än habil sångare, den här gången i ett pärlband av örhängen som får oss att se Manhattans skyline för vår inre blick. Mellan dessa monologer gör Babben Larsson entré som den gåtfulla sångerskan med ett självförtroende som var lika grandiost som hennes sångkonst var obefintlig. Och det är kvällens andra briljanta idé, möjligen ett strå vassare än den första – att upptäcka att Babben Larsson är rätt person att kreera denna tacksamma men allt annat än lätta roll. Att sjunga falskt är inte roligt. Sjunger man nästan falskt börjar det bli roligt. Men i Stephen Tempereleys pjäs, som på svenska fått den träffsäkra titeln ”Obesvarad kärlek”, handlar det om att sjunga falskt med en passion som gränsar till äkta dårskap. Egentligen borde det vara lyteskomik. Jag antar att Florence Foster Jenkins led av en ganska avancerad form av rubbad självinsikt. Livslögn, skulle väl Ibsen sagt. Det finns i denna nöjsamma bagatell ett stråk av melankoli som får oss att grubbla över vad det är som gör ett liv värt att leva. Babben Larsson levererar det ena komiska virtuosnumret efter det andra. Först under repetitionsarbetet med Falkman, därefter i ett lekande lätt potpurri på det som utspelade sig den där famösa kvällen på Carnegie Hall. Jag tror inte jag sett något roligare de senaste sex sju åren. Den franske filosofen Henri Bergson ansåg att vi skrattar när det naturliga flödet i livet avbryts av något mekaniskt som liksom tar oss på sängen. Han skulle älska Babben Larsson, vilket publiken på Intiman gör. Utan hennes avspändhet hade det inte varit möjligt. Hon bryter plötsligt ut i sina groteska paradnummer – Johannes Strauss, Verdi med flera – som den naturligaste sak i världen. Både sången och den flaxande mimiken utförs med en oskuldsfull tvärsäkerhet som får mig att ana vad det var som gjorde Florence Foster Jenkins till ett slags paradoxal konstnär. Och det är den insikten Loa Falkmans pianist drabbas av – han som först satte sig på tvären när hon erbjöd honom jobbet och som nu, när hon är död, upptäcker hur mycket hon betydde för honom; det var det oförfalskade i hennes väsen som talade till publiken. Falkman är över huvud taget lyckad i dubbelrollen som barsångare och konferencier, ett ironiskt porträtt som sticker hål på figurens lätt pompösa aura. Till slut sitter han där lika rörande Babben Larssons osannolika diva, han medveten om sin magra begåvning, hon fullkomligt övertygad om sin. Ett suveränt par. Adde Malmberg håller dem i lagom strama regityglar, medan Lars-Åke Wilhelmson låter fantasin flöda i kavalkaden av hiskliga 30-talskreationer. Besvarad kärlek är kvällens facit. Leif Zern scen@dn.se


Monica Antonsson: "Mia - Sanningen om gömda"

Summary: Liza Marklund bör förklara sig. Den häftiga debatten kring Liza Marklund startades av Monica Antonssons bok "Mia - Sanningen om Gömda". Ingegärd Waaranperä läser en skildring som börjar dåligt men blir alltmer övertygande.

Monica Antonssons bok "Mia - Sanningen om Gömda" kom ut i december 2008. Man kan inte säga att tidningarnas kultursidor kastade sig över den. I stället är det på internetsajter och i bloggar som diskussionen om denna bok och om Liza Marklunds och Mia Erikssons "Gömda" har startat. I Liza Marklunds och Mia Erikssons bok skildras Mias flykt genom och ut ur Sverige från en misshandlande man "med svarta ögon" som myndigheterna inte kan skydda henne ifrån. Boken är utgiven med beteckningen "en sann berättelse". Men Monica Antonsson hävdar i sin bok att stora delar av Marklunds-Erikssons berättelse i själva verket är osanna. Bloggdiskussionen kring böckerna är ett intressant och hoppingivande fenomen: det finns nu verkligen en annan offentlighet än de traditionella medierna som har kraft att lyfta upp frågor på dagordningen. Återkommande bland blogginläggen är uppfattningen att tidningarna, däribland DN, av kollegialitet med Liza Marklund och hennes förläggare har skyddat Liza Marklund, "översteprästinna i journalistikens tempel", genom att inte recensera Monica Antonssons bok. Sådana konspirationsteorier bör man absolut testa, men i det här fallet skjuter de troligen över målet. "Mia - Sanningen om Gömda" är helt enkelt inte en bok som normalt skulle recenseras på kultursidorna. Skriven av en okänd författare med bakgrund i veckopressen och med ett anonymiserat silhuettfoto på omslaget signalerar den "low market" och spekulation, inte kulturdebatt. Den uppfattningen stärks också när man börjar läsa den. Monica Antonsson skriver en oerhört tråkig och glanslös veckotidningsprosa. Sanningen ligger i detaljerna, lyder en av journalistikens gyllene regler. Det förutsätter dock att man väljer dem. Monica Antonsson gör inte det - vilket är ett av skälen till att hennes bok blir 496 sidor, fördelade på 84 kapitel. Det ovidkommande småpratet, stickspåren, avsideskommentarerna flödar. Det är också något störande i tonfallet när Monica Antonsson skildrar sina egna möten med Mia (när denna mitt under flykten är på Sverigebesök för att marknadsföra Marklund-boken). Antonsson citerar Mias repliker "objektivt" men undergräver samtidigt deras trovärdighet i sina egna bisatser. På flera ställen i boken dyker det dessutom upp berättelser om helt ovidkommande personer, som liksom från sidan ska stärka Monica Antonssons syn på boken "Gömda". Hit hör historien om Kerstin som 1990 blev rikskänd för att hon förföljdes av en stalker. I själva verket, visade det sig senare, var det han som var hennes offer. Denna orkestrering av berättelsen om Mia får mig att undra om också Monica Antonsson utöver sanningssökandet har en egen politisk agenda: att ifrågasätta kvinnors berättelse om våld. Ibland får jag också känslan att hela syftet med skrivandet har varit att få fram en bok som kan dra in pengar på samma sätt som "Gömda". Halvvägs in i historien är jag övertygad om att det hade varit hederligare och mer ändamålsenligt att komprimera och strukturera materialet till ett eller ett par reportage. Men plötsligt, efter nästan 200 sidor, händer det någonting. Pusselbitarna lägger sig till rätta. Stickspåren blir färre, faktahanteringen rakare, inslagen av prudentliga veckotidningsobservationer glesas ut. I intervjuerna med dem som stått Mia nära viker inte Monica Antonsson för obehagliga fakta som talar mot hennes egen huvudavsikt: mannen med de svarta ögonen, boven hos Marklund-Eriksson, blir inte helgonförklarad i "Mia - Sanningen om Gömda", utan behåller sina mörka sidor. Men det mesta av det som beskrivs i "Gömda" har han sannolikt inte gjort sig skyldig till. Med hjälp av avsnitt om såväl kriget i Libanon som Pinochet-regimen i Chile och inblickar i USA:s visumsystem kastar Monica Antonsson mer än en skugga av tvivel över centrala delar i Liza Marklunds och Mia Erikssons berättelse om de bägge viktigaste männen kring Mia. Och de intervjuer som Antonsson gör med en socialdemokratisk kommunalpolitiker och två socialsekreterare angående stora stödinsatser till Mia och hennes familj borde knappast passera revisorerna inom den berörda kommunen och landstinget obemärkt. Två tredjedelar in i boken går det inte längre att värja sig mot intrycket av att Monica Antonsson har mycket väl på fötterna. Egentligen är det flera berättelser som på det här viset växer fram. Den ena är den om hur Monica Antonsson outtröttligt och med växande självförtroende intervjuar och gräver, forskar och frågar sig fram genom något som alltmer framstår som en härva av lögner utan slut, där mängder av människor, inte minst barn, har drabbats. Den andra berättelsen, ännu mer skrämmande om den är riktig, är den om hur boken "Gömda" kom till, hur den formades till det förrädiska konglomerat av liv, lögn och journalistik som den här framstår som. Jag svär inte på Bibeln att Monica Antonssons bild är till 100 procent korrekt, men att Liza Marklund har väldigt mycket att förklara, därom råder inget tvivel. I dag, onsdag 14/1, ordnar magasinet I dag, onsdag 14/1, ordnar magasinet Neo ett lunchseminarium (kl 12-14) på Kungsgatan 60 i Stockholm om kritiken mot "Gömda" och mediernas hantering av den. Monica Antonsson är en av deltagarna.


Jazzfestivalen räddas - igen

Summary: Stockholm Jazzfestival ska räddas av förra SVT-vd:n Christina Jutterström och Hultsfredsveteranen Gunnar Lagerman. Finansfamiljen Jensen går in med pengar och tar över ägandet av festivalbolaget.

Efter flera år av krisartad ekonomi är räddningsplanen för Stockholms jazzfestival på Skeppsholmen klar. Det blir förra SVT-vd:n och Expressen- och DN-chefredaktören Christina Jutterström som axlar ansvaret som ny styrelseordförande. Av bolagshandlingar som skickades in till Bolagsverket i slutet av december framgår gick finansfamiljen Jensen in som finansiär med drygt 5,1 miljoner kronor. Familjen blev då ny majoritetsägare i företaget Stockholm International Blues & Jazz Festival AB. Enligt ett pressmeddelande på tisdagen har Jensen Invest AB sedan dess helt och hållet köpt ut Sami och Industrifonden som ägare och tar över driften av festivalen. Ingvar Jensen kommer att vara vd till att börja med. Både Ingvar Jensen och Christina Jutterström ville avvakta en presskommuniké med att kommentera. Jensen beskriver i den festivalen som en ”värdefull tillgång”. – Vi vill föra arvet vidare, utveckla festivalen och arbeta långsiktigt med ordnat ekonomi”, skriver Ingvar Jensen i pressmeddelandet, och pekar på att han som företagare i många år stött kulturverskamheter. Ny festivalgeneral blir Gunnar Lagerman. Lagerman var med och startade föreningen Rockparty, som arrangerar Hultsfredsfestivalen, och var under lång tid ansvarig för att boka stjärnorna till den festivalen. De senaste åren har han dock odlat tomater (!). Varför hoppar du på det här? – Tja... det är kul! Hur kom du på tal? – Ja, det kommer jag knappt ihåg längre. Det här har varit en längre process. Jag ska väl tillföra erfarenhet och rutin, säger Gunnar Lagerman. Vad kommer att hända med Jazzfestivalen? – Ja du, det hoppas jag att jag kan svara mer på om några veckor. Jag har precis i dag (tisdag) börjat på allvar. Kommer inriktningen på festivalen att ändras? – Det återstår att se.Familjen Jensen har byggt sin förmögenhet på elektronikkomponentbolaget Elfa i Solna. Det grundades på 1940-talet och Nisse Jensen gick tidigt in som delägare. 2006 sålde Jensens 85 procent av sitt ägande och fick in en dryg miljard kronor. Resten såldes i fjol. I dag onsdag kommer Jazzfestivalen att presentera planerna närmare. Juan Flores juan.flores@dn.se 08-738 19 68


Liza Marklund backar om ”sann historia”

Summary: ”Gömda” är inte ett reportage och borde inte ha kallats ”en sann historia”. Så låter det när Liza Marklund gör viss avbön på debattsajten Newsmill efter kritiken som riktats mot den dokumentära romanen.

Boken ”Gömda” av Liza Marklund och Maria Eriksson kom ut för första gången 1995 på dåvarande Bonnier Alba och släpptes sedan igen på Piratförlaget, fem år senare. Den har marknadsförts med undertiteln ”en sann historia” och sålts i över 800 000 exemplar. Men bilden som framträder i ”Gömda” är en ”sanning” som frilansjournalisten Monica Antonsson utmanar rejält i sin ”Mia. Sanningen om Gömda” som kom ut på förlaget Blue i december förra året. ”Gömda” handlar om Maria ”Mia” Eriksson (som är ett fingerat namn) och hennes liv på 80-talet. Om hur hon träffar ”mannen med de svarta ögonen”, blir förälskad och får barn. Om hur han förändras och gör Mias liv till ett privat helvete. Genom att systematiskt använda Marklunds och Erikssons bok som en karta har Monica Antonsson genom intervjuer och handlingar funnit att bokens sanningshalt brister på många punkter. Saken har debatterats hårt den senaste månaden, framför allt på nätet. Liza Marklund har tidigare valt att begränsa sina uttalanden till en artikel i Expressen där hon sagt att: ”Jag har aldrig ljugit, skarvat eller överdrivit för att göra historien bättre.” I en debattartikel på debattsajten Newsmill tar hon nu bladet från munnen och ger kritikerna delvis rätt, kanske borde boken inte kallats ”en sann historia”: ”Mer korrekt hade varit att skriva ’bygger på en sann historia’. Av all den kritik som framförts är detta den jag tagit till mig. Att boken är en gestaltad berättelse, inte något reportage, är alltså inte så uppenbart som vi trodde”, skriver Liza Marklund. Hon skriver att hon är ledsen om läsare känt sig lurade. Men betonar att de uppgifter hon förändrat har hon förändrat för att skydda de inblandades identiteter. ”Jag kan alltså varken bekräfta eller förneka att personerna som yttrar sig i frilansjournalisten Monica Antonssons reportagebok ”Mia. Sanningen om Gömda” uttalar sig om rätt personer”, skriver Marklund. I debattartikeln ifrågasätter hon också Antonssons sanning och konstaterar: ”Jag är den enda journalist som har haft tillgång till Maria Erikssons sekretessbelagda akt.” – Jag har haft tillgång till andra sekretessbelagda dokument, bland annat ”mannen med de svarta ögonens”. Han och andra människor har kommit allvarligt i kläm av ”Gömda”, säger Monica Antonsson som ändå välkomnar Liza Marklunds nya hållning. – Sammantaget tycker jag att det är jättebra att hon går ut och säger att berättelsen inte var ”en sann historia”, säger Antonsson. I debattartikeln skriver vidare Liza Marklund att ”Gömda” var en del av ett ”uttalat politiskt projekt”. – Det är bra att hon säger det. Men det motiverar ju inte att man ljuger. Jag har utgått från den ursprungliga ”Gömda”. Ingenstans där står det att boken är en dokumentärroman. Hade det inte stått att det var ”en sann historia” hade jag aldrig skrivit den här boken, säger Monica Antonsson. Mimmi Fristorp mimmi.fristorp@dn.se 08-738 15 41


Marklund backar om "sann historia"

Summary: "Gömda" är inte ett reportage och borde inte ha kallats "en sann historia". Så låter det när Liza Marklund gör viss avbön på debattsajten Newsmill efter kritiken som riktats mot den dokumentära romanen.

Boken "Gömda" av Liza Marklund och Maria Eriksson kom ut för första gången 1995 på Bonniers förlag och släpptes sedan igen på Piratförlaget, fem år senare. Den har marknadsförts med undertiteln "en sann historia" och sålts i över 800 000 exemplar. Men bilden som framträder i "Gömda" är en "sanning" som frilansjournalisten Monica Antonsson utmanar rejält i sin "Mia - sanningen om Gömda" som kom ut på förlaget Blue i december förra året. "Gömda" handlar om Maria "Mia" Eriksson (som är ett fingerat namn) och hennes liv på 1980-talet. Om hur hon träffar "mannen med de svarta ögonen", blir förälskad och får barn. Om hur han förändras och gör Mias liv till ett privat helvete. Genom att systematiskt använda Marklunds och Erikssons bok som en karta har Monica Antonsson vänt sig till verkligheten och funnit att den på många punkter inte stämmer överens med bokens sanning. Saken har debatterats hårt den senaste månaden, framförallt på nätet. Liza Marklund har tidigare valt att begränsa sina uttalanden till en artikel i Expressen där hon sagt att: "Jag har aldrig ljugit, skarvat eller överdrivit för att göra historien bättre." I en debattartikel på debattsajten Newsmill tar hon nu bladet från munnen och ger kritikerna delvis rätt, kanske borde boken inte kallats "en sann historia": "Mer korrekt hade varit att skriva "bygger på en sann historia. Av all den kritik som framförts är detta den jag tagit till mig. Att boken är en gestaltad berättelse, inte något reportage, är alltså inte så uppenbart som vi trodde", skriver Liza Marklund. Hon skriver att hon är ledsen om läsare känt sig lurade. Men betonar att de uppgifter hon förändrat, har hon förändrat för att skydda de inblandades identiteter. "Jag kan alltså varken bekräfta eller förneka att personerna som yttrar sig i frilansjournalistens Monica Antonssons reportagebok "Mia - Sanningen om "Gömda" uttalar sig om rätt personer", skriver Marklund. I debattartikeln ifrågasätter hon också Antonssons sanning och konstaterar: "Jag är den enda journalist som har haft tillgång till Maria Erikssons sekretessbelagda akt." - Jag har haft tillgång till andra sekretessbelagda dokument, bland annat "mannen med de svarta ögonens". Han och andra människor har kommit allvarligt i kläm av "Gömda", säger Monica Antonsson som ändå välkomnar Liza Marklunds nya hållning. - Sammantaget tycker jag att det är jättebra att hon går ut och säger att berättelsen inte var "en sann historia", säger Antonsson. I debattartikeln skriver vidare Liza Marklund att "Gömda" var en del av ett "uttalat politiskt projekt". - Det är bra att hon säger det. Men det motiverar ju inte att man ljuger. Jag har utgått från den ursprungliga "Gömda". Ingenstans där står det att boken är en dokumentärroman. Hade det inte stått att det var "en sann historia" hade jag aldrig skrivit den här boken, säger Monica Antonsson. Var går gränsen för "en sann historia"? Hur mycket kan man förändra en berättelse och samtidigt kalla den för "en sann historia"? DN Kultur ringde runt till förlagen. Kerstin Angelin, förlagschef för Bonnier Alba 1995 då "Gömda" först gavs ut: - Själva handlingen, grundhistorien, måste stämma i sak om man ska kalla det "en sann historia". Men däremot kan man av många olika skäl inte vilja lämna ut personer med namn eller exakta yrken, av hänsyn till de inblandade. Det är fullt rimligt att inte varje detalj är sann. Stefan Lundström, förläggare på Blue som ger ut "Mia – Sanningen om gömda": - Grundhistorien måste vara sann. Jag har läst och tagit del av Monica Antonssons material så mycket jag har kunnat. Enligt min uppfattning är "Gömda" inte någon sann historia utan snarare "based on a false story". Ann-Marie Skarp är förlagschef på Piratförlaget som ger ut "Gömda". Enligt henne har debatten kring boken lett till att Piratförlaget inte kommer att skriva "en sann berättelse" på en dokumentärroman igen. - Vi kommer att fundera på hur en bok av det här slaget ska presenteras. Hittills har författare varit ganska måna om att själva tala om att det som de skriver är sant, men det skulle jag akta mig lite för. Som förläggare skulle jag definitivt vara försiktig med det, säger Ann-Marie Skarp. Ska ni trycka upp en ny upplaga, med nytt omslag? - Det kommer vi att ta ställning till den dag det blir aktuellt att trycka fler böcker, när upplagan tar slut. Säljer "Gömda" mer nu, i och med debatten? - Nej. "Gömda" har lunkat på i ungefär samma försäljningstakt de senaste två-tre åren och det var ungefär samma nu i december, säger Ann-Marie Skarp.


Bang gör upp med sig själv

Summary: Lagom till Barbro Alvings hundrade födelsedag har dottern Ruffa Alving gjort en ny sammanställning av hennes mer personliga texter - och även tidigare opublicerade brev. Det blev boken "Bang om Bang".

- Jag tyckte att hon själv berättar bäst om sitt liv, säger Ruffa Alving. I dag för hundra år sedan föddes Barbro Alving, den legendariska DN-journalisten, kåsören och krigskorrespondenten med signaturen Bang. Jubileumsåret firas bland annat med Maj Wechselmanns film om hennes liv, nya böcker, cd-skiva med ett urval av hennes populära radioprogram och översättningar av hennes texter utomlands. Själv värjde sig Bang för alla superlativ, men samlade hela livet på sig allt från taxikvitton och reportageblock till anteckningar under vaknätter - ett arkiv som hotade att växa ur huset - för att skriva sina memoarer och avslöja sanningen om sig själv. Nu blev det ingen riktig memoarbok, eftersom Bang drabbades av en stroke och led av afasi de sista åren av sitt liv. När det började dra ihop sig till hundraårsjubileum fick dottern Ruffa Alving propåer om att ge ut en ny bok om Bang. Under hösten har hon gått igenom Bangs brev och dagbokssamling, de fyra bokbanden "Personligt" och den journalistiska memoarboken "Det kom aldrig i tidningen". Böckerna går inte längre att få tag på, och Ruffa Alving har gjort ett personligt urval av de texter där hon tycker Bang bäst berättar om människan Barbro. Ett av avsnitten heter "Att vara Bang", texter där ikonen ville göra upp med bilden av sig själv. - Hon ville berätta om sina egna svårigheter och problem, om sin bisexuella läggning, om dryckesproblemen och att hennes liv inte var så tjusigt som det såg ut. Till mig sa hon att det skulle vara en tröst för andra i samma situation, att de skulle bli hjälpta, för det gick ju bra för henne i alla fall. Hon ville göra upp räkningen med sitt liv, som hon sa, säger Ruffa Alving. Bang brottades med självkritik och självleda, duktig och berömd som hon var tvivlade hon ändå hela tiden. - Jag minns att jag blev så arg på henne när hon tyckte att hon inte var något, för att hon inte hade skrivit någon riktig avhandling, och ingen riktig bok. Hon var inte akademiker som pappa Hjalmar och systern Beat-Sofi, hon tyckte att hon bara var en murvel. Jag grälade på henne och sa att hon hade ju nått så många fler och skänkt så mycket glädje jämfört med tjusiga avhandlingsskribenter. Jag tyckte att hon var bra, och det insåg hon ju också själv i sina goda ögonblick. När Ruffa Alving gick igenom materialet - Bangs arkiv har donerats till Kvinnohistoriska samlingarna i Göteborg - hittade hon också brev som Bang skrivit till henne. Det är texter som inte tidigare publicerats. - Det är bland annat brev som hon skrev till mig när jag var 13 år och bodde hos en engelsk famij. De visar vilken klok människa och mamma hon var. Hon ger så bra råd och bjussar på sig själv. Till exempel när jag, en egotrippad tonåring som bara tänker på mig själv och vad jag ska bli och att jag är så ful - du vet så där som man håller på - så tröstar och stöttar hon mig. Hon skrev så fantastiska brev. Bang skrev mest hela tiden. - När jag var nio och hon reste jorden runt för DN så kom det vykort, hela tiden, om hon så hamnade mitt i ett krig så lyckades hon ändå få i väg ett vykort. I boken finns också breven till Bangs livskamrat Loyse Sjöcrona. - De är väldigt fina, man kan nästan kalla det kärleksbrev. De har funnits med tidigare, men nu är de samlade på ett annat sätt. Och även de brev hon skrev 1941 när hon på eget bevåg försökte ta sig till blitzkrigets London efter att DN avsagt sig allt ansvar för att det var för farligt, säger Ruffa Alving. Dit tog sig dock aldrig Bang. Fraktbåtarna från USA till England tillät nämligen inga kvinnliga passagerare. 1909 Barbro Alving föds i Uppsala 1909 Barbro Alving föds i Uppsala den 12 januari. Familj: Mamman Fanny Alving (1874-1955). Författarinna. Pappan Hjalmar Alving (1877-1958), Lektor och språkforskare. Syskonen Beat-Sofi Alving (1907-1969), adjunkt i språk och halvbrodern Anders Norrman, Fannys son i tidigare äktenskap. Riksdagsstenograf. Livskamraten Loyse Sjöcrona (1896-1989) från 1940 och livet ut. Registrator vid Svenska Mejeriernas Riksförening. Dottern Ruffa (Maud Fanny), född 1938 i Stockholm. Journalist. Ruffas pappa Birger Lundquist (1910-1952), tecknare i DN från 1929, bokillustratör, etsare och skulptör. 1928 Studentexamen i Whitlockska Samskolan, Stockholm. 1929 Första utlandsuppdraget, för Idun, till Egypten. 1931 Studier i bland annat Paris; resultat: en halv filkand vid Stockholms högskola 1934. 1934 Sommarvikariat på Dagens Nyheter. Fast anställning från hösten samma år. 1942 Börjar som kåsör, "Käringen mot strömmen", i Vecko-Journalen vid sidan om DN. 1958 Säger upp sig på Dagens Nyheter i protest mot tidningens propaganda, under Herbert Tingstens ledning, för svensk atombomb. 1982 Gör sitt sista radioprogram: "Sommar sommar". Drabbas av en stroke med afasi som följd. 1987 Den 22 januari går Barbro Alving bort på Danderyds sjukhus i Stockholm. Viktiga reportageresor för Dagens Nyheter: 1936 Olympiaden i Berlin. Spanska inbördeskriget i Madrid (på eget bevåg). 1937 George VI:s kröning i England. Prinsessan Julianas bröllop i Holland. 1939 Världsutställningen i New York. Finska vinterkriget, från november till vapenstilleståndet mars 1940 (hemma över jul/nyår). 1940 Norge och Trondheimfronten. 1941 Försök (på eget bevåg) att ta sig till blitzens London via Amerika. Strandade i USA. 1945 Quislingrättegången i Oslo. 1946 Efterkrigs-Tyskland. 1947 Startar i mars en jordenruntresa på sex månader. Kommer hem först i mars året därpå. 1948 Hiroshima. 1951 Flyktingtragedin i Tyskland. 1953 Elizabeth II:s kröning i England. 1956 Ungernrevolten. Källa: "Bang om Bang"


Känsla för dramatik

Summary: Den åttioårige Clint Eastwood, med permanent kisande Dirty Harry-blick, är en av de sista, yrkesverksamma filmikonerna. Emil Arvidsson mötte regissören i New York inför premiären av "Changeling".

Det går snabbt när de äntligen öppnar dörren. Plötsligt står Clint Eastwood och Angelina Jolie där, i ett konferensrum på ett New York-hotell, framför ett pressuppbåd som abrupt slutar skvallra om andra filmstjärnor. Det är en varm söndagseftermiddag i början av oktober. Paret promenerar några meter fram till ett upphöjt podium. På en gräddfärgad duk framför dem ligger en hög diktafoner. "Ser ut som om någon har tömt en väska med stöldgods", säger Jolie, klädd i vit polotröja, med enkel sminkning som framhäver hennes overkligt skarpa ansiktsdrag. Eastwood mumlar tillbaka och ler. Han väntar på att hon ska sätta sig först. I beige kavaj och beige skjorta, med ett ansikte som i dag passerat adjektiv som" fårat" och "väderbitet" och landat i något stelnat, som ett gammalt träd. De mörka ögonen har gjort den kisande Dirty Harry-blicken permanent. Clint Eastwood ser ut som en filmstjärna - han har själv definierat det utseendet - men sätter sig ned som en pensionär. Långsamt och försiktigt, med händerna fast planterade på den snirkliga stolens handtag. I maj fyller han åttio. - Jag har jobbat med många filmer som kräver starka känslor, säger Jolie tyst in i en mikrofon. Nästan lika ofta har jag jobbat med en regissör som inte förstår känslor. Man börjar en inspelningsdag med tio tagningar av mig gråtande. Sedan närbilder, samma gråtande, tio tagningar till. Tre timmar senare är det svårt att förstå varför man sitter där och gråter. Clint jobbar inte så. Om man har allt man behöver med sig in i rollen så kommer han inte att nöta ut det, utan fånga det direkt och gå vidare. Jolie och Eastwood gör reklam för "Changeling", en film baserad på sanna händelser i tjugotalets Los Angeles. En ensam mamma förlorar sin son och blir groteskt behandlad av stadens poliskår. Det är en lång, episk historia med mycket gråtande och ångest. Eastwoods regi och Jolies rollprestation som mamman har uppfattats som så överladdade med Oscarsambitioner att "Changeling" i dag, några veckor före galan, inte nämns som en av favoriterna. - Jag gillar att fånga skådespelare medan de fortfarande tänker på det, säger Eastwood. Medan de fortfarande formulerar vad de vill säga i huvudet. För vad är skådespelande? Att få det att se ut som om den tanke du har i skallen kommer ut i din dialog. Din direkta känsla. Det blir svårt om man gör det tjugo gånger. Det är bättre att bara ta det. Mitt crew är alltid redo, jag behöver inte säga "action". Jag tittar på kameramannen och han sätter på kameran. Efter Paul Newmans död tidigare i år är Eastwood en av de sista gamla filmikonerna som fortfarande försöker relatera till vår samtid. I en omslagsartikel i Esquire, herrtidningen som fortfarande gladeligen bygger sina mansideal kring Eastwoods generation, beskrev han den nyligen som "a pussy generation". Han vet inte när vi blev det, men varför: "kanske var det när vi började fundera på meningen med livet". Eastwood gör folklig, rak konst för dem som inte tål samtidens tjafs, och ger sällan en intervju utan att kommentera dagens alla "pseudo-intellektualiserande", "politisk korrekta" eller "känsliga" människor. Bakom kameran har han fått den respekt och de priser han aldrig fick som skådespelare. Även kritiker gillar Eastwood som regissör. Alla gillar honom som ikon. Många har de senaste åren påpekat att Eastwoods filmer, med sitt patos och sin dramatik, verkar som gjorda för Oscarsjuryn. Men frågan är om det inte bara är juryns syn på god konst som har byggts av Eastwoods generation, och han börjar bli ensam kvar bakom kameran. Tidigt 2008 började rykten cirkulera om att ännu en Eastwood-film skulle komma före årets slut. Den sades vara en fortsättning på serien om en av de gestalter som forMat hans image: Dirty Harry. Ryktena dementerades, men när "Gran Torino" smögs ut på ett fåtal biografer i december såg många en tydlig undertext: Harry Callahan, eller någon av de andra hårda, tystlåtna, rasistiska och skjutglada männen Eastwood har spelat, hade nått pensionsåldern. Den karaktär som Eastwood skapade genom att göra John Waynes västernikon några snäpp argare och galnare, finner sig i "Gran Torino" på verandan till ett litet hus i Detroit. Walt, en gammal veteran från både Koreakriget och Detroits nedmonterade bilindustri som långsamt tinar upp inför sina asiatiska grannar (dock utan att sluta spy rasistiska tillmälen över dem) sitter där med ett gevär, en hund, torkat kött och öl i närheten. "Han summerar liksom de andra karaktärerna jag har spelat, en gammal intolerant man och hans familj", sa Eastwood till New York Times. I boken "Clint Eastwood. A Biography" skriver Richard Schickel om hur Eastwoods hela karriär gjort honom till "en av de stora ironikerna av sin tid". Schikel menar att Eastwoods geni ligger i hur han har "visat den mörka humorn i den amerikanska mannens förvridna försök att bemästra sin tid" utan att för den skull se ned på samma man. Gran Torino, som ibland närmar sig komedi, bekräftar den tesen. Eastwoods repliker består till stor del av ordlösa morranden ur mungipan. Aaaaaarrrr. Publiken skrattar. "Gran Torino" tar Eastwoods alla tidigare arketyper och kokar ned dem i en gammal man som måste hämta andan efter varje våldsutbrott. Eastwood regisserar själv, sjunger raspigt över eftertexterna och har nämnt att filmen blir hans sista som skådespelare. I så fall är den både en fantastisk sammanfattning och en förnekelse av de ideal han stått för som skådespelare. På presskonferensen i New York börjar stjärnan tröttna på journalisternas spridda försök att få honom att säga något monumentalt. Han har mest pratat om hur det var när han var barn. Nu lutar sig Clint Eastwood framåt, borrar ned armbågarna i bordet framför sig och ber att i stället få förklara hur drama fungerar. - Grunden i allt drama är konflikt, antingen inre eller yttre. Det är vad folk vill se, det är vad som är intressant. Du kan göra en simpel historia med en begränsad konflikt, men förmodligen också få en begränsad publik. Det är samma sak som att tidningar sätter de mer ovanliga historierna på framsidan och de vanligare längre in i tidningen. Det är inget komplicerat. Clint Eastwood har vunnit fyra Oscars Clint Eastwood har regisserat 29 filmer sedan debuten 1971 med "Mardrömmen" (Play misty for me) - fler än både Martin Scorsese och Steven Spielberg. Hans nästa projekt är baserat på boken "The Human Factor. Nelson Mandela and the Game That Changed the World", om hur Mandela, efter att ha släppts ur sin fångenskap och blivit Sydafrikas president, försökte ena landet genom att göra nationens rugbylag till en symbol för det nya Sydafrika. Morgan Freeman och Matt Damon medverkar. Filmen spelas in i början av det här året. Eastwood har vunnit fyra Oscars under sin långa karriär, som regissör av "De skoningslösa" 1992 och "Million dollar baby" 2004, (båda blev även osckarsbelönade för bästa film) men han har aldrig fått en som skådespelare. Många ser den snabba premiären och marknadsföringen av "Gran Torino" som ett sista försök. Eastwood har varit republikan hela sitt liv och kallar sig i dag libertarian, till skillnad från majoriteten av Hollywood, en bransch som brukar betraktas som överväldigande vänster. För några år sedan lovade han vid en filmceremoni att döda den vänsterlutande dokumentärfilmaren Michael Moore om denne skulle dyka upp på hans trappa med en kamera. "Jag menar det", sa Eastwood när publiken började skratta.