Winnie sitter i skiten

Summary: Ulla Jonsson, dömd till livstid, spelar Winnie i Becketts pjäs "Happy days". Jan Jönson fortsätter att sätta upp teater med fångar. DN:s Betty Skawonius träffade dem under repetitionerna.

- Vig som ett kassaskåp, säger livstidsfången Ulla Jonsson när hon kryper ned i hålet där hon ska inta sin plats på scenen. Hon repeterar Samuel Becketts "Happy days" som utspelas under en obeveklig sol i en öken av sten. Men Winnie håller modet uppe... På scenen reser sig en kulle täckt med en gräsgrön heltäckningsmatta, ännu inte helt färdig. Den ska färgas ned till död jordfärg av internerna på Högsbo anstalt som byggt scenografin i denna uppsättning som är gjord med intagna. I nio månader har Ulla Jonsson och regissören Jan Jönson arbetat med "Happy days" i ett litet rum på fängelset. Nu ska de möta sin publik, om några dagar ska allt vara färdigt. Då ska Ulla Jonsson spela tre föreställningar för en specialinbjuden publik, mer vill inte kriminalvården tillåta. Spelplatsen är Bibliotekets scen mitt i Göteborg, mellan Park Avenue och Göteborgs stadsteater. Trots att Ulla Jonsson är livstidsfånge är detta möjligt eftersom hon numera sitter på en anstalt med låg säkerhetsnivå. Kriminalvårdaren Gunnar Magnusson är den som bevakar henne, han spelar också hennes man Willie. Ulla Jonssons avdelningskompis Anette Abrahamsson är med som sufflös. Nu har Ulla Jonsson kommit ned i det obekväma hålet, iförd en solkig vit hatt med en vemodig strutsfjäder, lånad från stadsteatern i huset bredvid. Winnie är nedgrävd till midjan i första akten, i andra akten har hon sjunkit ned till halsen och kan bara vrida huvudet en aning. En bild öppen för associationer: Från att helt enkelt "sitta i skiten" till Dantes nedstigning i helvetet, där de fördömda sitter i öppna gravar under ett ständigt eldregn. Eller en bild av "Moder jord" som hon ser ut i dag. Samuel Becketts pjäser kring utsatthet och väntan utan slut, människor som blivit fråntagna sin värdighet, har visat sig passa för teaterarbete på fängelser. När Jan Jönson första gången satte upp "I väntan på Godot" 1985 på Kumla, en pjäs där ingenting händer och den man väntar på aldrig kommer kunde han ändå inte ana vart det skulle leda. Två år senare fick han ett erbjudande att sätta upp samma pjäs på det beryktade San Quentin-fängelset, och fram till Becketts död 1989 reste han ofta till Paris för att berätta för den tillbakadragne Nobelpristagaren hur arbetet fortskred. Arbetet med livstidsfångar och teater har fortsatt, nästa år återvänder han till San Quentin för att göra Becketts "Slutspel" med några av dem som var med för 20 år sedan. Framför Ulla Jonsson på den ännu gräsgröna kullen ligger en medicinflaska, en gles tandborste, glasögon, ett läppstift, pistol Winnie är pedant, varje sak har sin speciella plats. - Där har du rutinerna, som i fängelset. Rutiner för att varje dag ska gå. Winnie målar läpparna, men läppstiftet håller på att ta slut: Finns det något kvar av min skönhet? I andra akten är jag sminkad helt grå, mörk runt ögonen, all färg är borta. Det har med åldrande att göra, väldigt skrämmande för många, säger Ulla Jonsson. - För mig handlar pjäsen om en kvinna som sitter fast i sig själv, i livet egentligen, och det kan jag applicera på fängelsestraffet också. Winnie talar om nutid och dåtid. Hon pratar med mannen hon har boende i en grop bakom kullen, han pratar väldigt sällan med henne. Kvinnor talar, män tiger, fortsätter Ulla Jonsson. - Det handlar om relationer, tycker jag, behöver inte vara till en partner, kan vara till en mamma, ett syskon, ett barn. Man sitter fast och vet inte hur man ska ta sig ur det. Jag har en pistol, vill jag avsluta mitt liv, så kan jag göra det. Eller ska man orka en dag till? Bita ihop. "Svart natt utan slut", undslipper sig Winnie mot slutet, hennes blinda obotliga optimism börjar krackelera. - Men pjäsen slutar med att jag säger till Willie: "Det har nog varit en lycklig dag trots allt." Kanske Winnies huvud faktiskt har sjunkit ned under markytan nästa dag. När Ulla Jonsson dömdes till livstidsstraff 1997 var strafftiden överskådlig, då betydde "livstid" tio till tolv år. Men efter morden i Malexander 1999, skärptes straffen dramatiskt, i dag betyder livstid ofta mellan 18 och 25 år. Hon placeras på Hinseberg, enda anstalten för kvinnliga livstidsfångar. I domen stod: Ett icke planerat mord. "Det var en före detta som inte lämnade mig i fred. Det hade varit ett dåligt förhållande med misshandel", säger Ulla Jonsson om det som hände. Ulla Jonsson har utnyttjat sin tid i fängelset maximalt, hon har gått kriminalvårdens alla behandlings- och självhjälpsprogram. Och hon har studerat, har fil kand- och magisterexamen, har läst runologi och fornnordiska språk, svenska språket med inriktning på grammatik, historia, ekonomisk historia, religionshistoria, filosofi, pedagogik, statsvetenskap med inriktning på EU. Och detta trots att studiemöjligheten inte fanns när hon kom till Hinseberg, bara männen på Kumla kunde läsa på universitet. - Så jag skrev till Thomas Bodström och bad att få samma möjligheter som killarna på livstid: Jag söker till Kumla om jag måste. Går inte det, anmäler jag er för könsdiskriminering inför Europadomstolen. - Det tog tre dagar så var hela Kriminalvårdsstyrelsen här på Hinseberg. Nu sitter hon på Sagsjön utanför Göteborg, med en viss frihet. Men ovissheten är kvar, som dömd till livstids fängelse vet Ulla Jonsson inte hur länge hon ska sitta. Ovissheten har stor betydelse för de kvinnor som har barn, särskilt om de är små. Ulla Jonssson har deltagit i uppfostran av sina två barn medan hon suttit inlåst. Hon har haft turen att ha familj och en före detta make som tagit hand om dem. Men de första åren när barnen var små var svåra, särskilt innan Hinseberg byggde en besökslägenhet. Längre fram hoppas Ulla Jonsson kunna fortsätta att arbeta med "Happy days". - Det känns som om vi bara har kommit halva vägen i vårt arbete, säger regissören Jan Jönson. Tre föreställningar för en särskilt inbjuden teaterpublik är inte nog. - Pjäsen börjar ju leva först när den möter en publik och skådespelarna får spela sig varma. Spelade rollen som Poncia, pigan, Spelade rollen som Poncia, pigan, när Jan Jönson satte upp "Bernarda Albas hus" på Hinseberg 2000/01. Under november ska hon ansöka hos tingsrätten om att få ett prövningstillstånd för att få sitt straff tidsbestämt. I dag har Sverige 156 livstidsdömda, fyra av dem är kvinnor.


Al Green är kärlekens mästare

Summary: När Al Green gästar Stockholm är det ett segertåg där soullegenden visar sitt fantastiska register, sitt fjäderlätta handlag och sin välbehållna röst, skriver Mattias Dahlström. Musik

Al Green Scen: Berns, Stockholm Al Greens återhållsamhet har mer än något annat gjort honom till en av soulmusikens största genom tiderna. Memphis-pastorn har ett större register än de flesta, på Berns visar han både det och att rösten är oerhört välbehållen. Men han har aldrig poserat. Sina ballader har han alltid tagit sig an med världens lättaste handlag. Låtarna, deras innehåll och ämnen, kräver ju försiktighet. Ett handlag så fjäderlätt att han utan att sätta nålen fel kan sy ihop det ömtåligaste av allt – alla de där brustna hjärtan han sjunger om och till. Musiken på hans bästa sjuttiotalsalbum var lika genomtänkt tillbakahållen. Produktionen på skivorna för bolaget Hi var så minimalistiskt tidlöst funkig och trumljudet så rått och hårt att Massive Attack femton år efter Greens allra bästa skivor snodde allt rakt av för att tonsätta de cementgrå trappuppgångarna i Bristols förorter på ”Blue lines” . För att bara ta ett lysande exempel på Greens inflytande. Fast det är nu inte så mycket den blödande falsettromantikern och musikaliska asketen Al Green som är på Berns. Utan Soullegenden och Showmannen. Med stora S, ja. Konserten på Berns är mer ett uppumpat segertåg än något annat, där den snofsigt kostymklädda och ständigt rosutdelande sångaren njuter av sin status. Bandet är musikaliskt betydligt fläskigare och villigare att visa sig på styva linan än studiomusikerna på de klassiska inspelningarna. Den typen av band där varje musiker ska ha ett eget soloparti och hela gänget väldigt gärna ger sig in i ett inte helt nödvändigt Stax- och Motown-potpurri. För att visa Greens rötter – men mest hur skickliga de är. Det ska låta fett och lyxigt, vilket egentligen är rakt emot originalversionernas in-på-bara-benet-sväng. Men med det sagt – Al Green är verkligen strålande. Han sjunger klanderfritt. Det känns som om rösten breddats ned några nyanser genom åren, snarare än tvärtom, vilket ofta brukar vara fallet med äldre soulsångare. Såväl kraft som finess finns kvar. Men mest är han så entusiastisk, så nöjd över att få sjunga ”Simply beautiful” , att överlåta ”How can you mend a broken heart” till publikens allsång. Själv falsettkvittrar han allt som oftast och kastar rosor upp på Berns balkonger så att man smälter bara därför. Mot slutet av ”Here I am (Come and take me)” hoppar Al Green – han fyller 63 nästa vår – upp och ned på stället och klappar händerna som en femåring. Kanske går han av scenen i förtid, med flera av hans allra starkaste låtar osjungna. Men det må vara hänt. ”Ni ger mig så mycket kärlek – jag är ju bara en liten man” , säger han i en paus mellan två låtar och det uttalandet är för all del både klädsamt och ödmjukt. Men samtidigt lite fel. För han är en större man än de flesta. Och oavsett hur mycket kärlek han får – publiken på Berns överöser honom stundtals – förtjänar han ändå mer. Just så bra är Al Green. Mattias Dahlström musik@dn.se


Guds avbild,

Summary: skapelsens krona. Människans väg till moderniteten beskrivs ofta som en rak frigörelse från vidskepelse till vetenskap. Men mycket i vårt nutida sätt att tänka har sina rötter i urgamla religiösa tvister.

I dag är vi alla moderna. Vi har varit det i snart fyra hundra år. Under dessa sekler har vi gjort oss av med gamla tankemodeller som stått i vägen för den fria tanken. Vi moderna befinner oss alltid vid historiens framkant i en ständigt framåtskridande rörelse där allt bara blir bättre för varje dag som går. Så ungefär lyder den vanliga berättelsen om hur vi nått denna kant. Långsamt men säkert har förnuftet och vetenskapen besegrat teologin. Gudstron har fått vika för en förnuftstro; människan har blivit herre i sitt eget hus ur vilket Gud och hans följe av änglar, helgon, demoner och annat slikt har fördrivits. Naturvetenskapen har långsamt men säkert och obönhörligt visat att det övernaturliga bara var vidskepelse som hör till mänsklighetens numera passerade barndom. Det modernistiska evangeliet förkunnar klart och tydligt att den moderna människan är bäst och smartast. Vi är i sanning skapelsens krona och vi har själva satt den på våra huvuden. Denna den moderna människans självförhärligande historia är kanske inte helt fel men inte heller hela sanningen. Det finns alternativa berättelser som vill visa att utvecklingen inte har varit en rak linje från fördom och tro till förnuft och vetande utan en mer komplicerad historia där de religiösa sätten att tänka inte enkelt förkastats utan snarare i förändrad form absorberats i den moderna världen. Den moderna världen uppstod inte som en reaktion mot religionen utan i många stycken som ett försök att rädda den, att förena tro på Gud med säker vetenskap. I boken ”The Theological Origins of Modernity” ger Michael Allen Gillespie sin version av den moderna världens uppkomst som han förlägger till någon gång på 1600-talet där filosofer, i synnerhet Descartes och Hobbes, hade avgörande betydelse. Men deras tankar uppstod inte ur intet, de var resultatet av flera hundra år av teologiska tvister. Gillespie, som är professor i både statskunskap och filosofi vid det ansedda Duke University i USA, börjar sin historia med en metafysisk debatt under medeltiden. Traditionalisterna i diskussionen var de så kallade realisterna som menade att universella begrepp verkligen existerade, bakom eller bortom alla enskilda objekt fanns verkligen en idé eller ett begrepp. Världen, hela skapelsen, var ett uttryck för en gudomlig försyn och ordning. Människan var ett förnuftigt djur och imago dei, Guds avbild. Mot detta revolterade nominalisterna som menade att detta inte stämde: det enda som fanns var enskilda individer, föremål och så vidare. Det fanns inget begrepp som människa eller stol eller grönt utan bara enskilda människor, stolar och gröna föremål. Detta fick med början under 1300-talet enorma teologiska konsekvenser för människan och Gud och förhållandet dem emellan. Ett helt nytt gudsbegrepp såg sin början. Så här skriver Gillespie: ”Den nominalistiske Guden…var skrämmande allsmäktig, fullkomligt bortom mänsklig fattningsförmåga och ett ständigt hot mot mänskligt välbefinnande. Vidare så kunde denna Gud aldrig fångas i ord och kunde bara upplevas som en mäktig fråga som väckte fruktan och bävan. Det var denna fråga, menar jag, som står vid modernitetens början.” Denna frågas förvandlingar under ett par sekel blir en av bokens röda trådar. Hur kan en esoterisk teologisk spetsfundighet, det som den katolske humanisten Erasmus kallade för en högre form av vansinne och Montaigne avfärdade som irrelevant för vanligt folk, till slut leda till den moderna världen och dess triumferande vetenskap En av nominalismens karaktäristiska drag var inte bara en ny vision av Gud utan också en ny syn på vad det innebar att vara människa. I denna nya syn fick den mänskliga viljan en framträdande plats. Världen var inte längre en välordnad plats där en god Gud styrde allt till det bästa utan en kaotisk ansamling av separata varelser och ting. Det är här, i ruinerna av den störtade skolastiken, som Gillespie hittar en trevande början till vad som ett par hundra år senare skall bli den moderna världen. I sin historia ger han stort utrymme åt renässansdiktaren Petrarca och humanismen som inte hyllade mänskligheten som sådan. I nominalistisk anda beundrade Petrarca den enskilda människan och hennes vilja att själv forma sitt öde, att lyfta sig själv och göra sig bättre. Därmed kom han och andra bland renässansens stora namn att utmana kristendomen. Inte så att de var ateister, men i sin betoning av människans förmåga att förbättra sig själv höll de på att göra Jesus Kristus onödig. Om människan kan frälsa sig själv varför behöver vi då Guds nåd och Kristi offerdöd på korset De snuddade här vid en tidigare tradition inom kristendomen som menade att människan genom sina gärningar kunde uppnå sin frälsning. Alltsedan Augustinus dagar på 400-talet hade sådana tankar varit kontroversiella, bland annat för att de inkräktade på Guds allmakt. En riktigt god människa skulle alltså kunna propsa på att hon förtjänade att bli frälst. Så kunde man inte ha det. Dilemmat var uppenbart: ”Om människor som Sokrates har fördömts så är det svårt att undvika den nominalistiska slutsatsen att Gud är likgiltig eller till och med orättvis. Men om det var möjligt för sådana dygdiga människor att bli frälsta utan att känna till Kristus så var det svårt att förstå varför Kristus och hans offer var nödvändiga.” Att det inte går någon spikrak väg till den moderna världen blir tydligt i kapitlet om Martin Luther som tog över mycket av nominalismen men som också betonade Guds storhet och människans absoluta maktlöshet. Det som framför allt gör att också Luther hör hemma i denna historia är hans betoning av den enskilda människans förhållande till Gud; varje kristen människa fick själv läsa sin Bibel och forma sin tro. Däremot kunde den enskilda människan genom sina gärningar inte på det minsta sätt påverka sitt framtida öde. Enbart genom tron kunde vi nå frälsning eller möjligen inte ens genom den. Kanske var det snarare så att de som hade tro som var förutbestämda att bli frälsta medan resten, däribland odöpta småbarn, bara kunde se fram mot en evighet i helvetet. (En hedning måste här fråga sig: Hur kan det komma sig att en god och allsmäktig Gud inte givit oss alla trons gåva Detta var en del av Luthers krigsförklaring mot kyrkan i Rom. De fredstrevare och försök till förnuftig debatt som Erasmus framförde avvisades bryskt. Erasmus parafraserade Luther: jag, Martin Luther, har rätt att döma andra, ingen har rätt att döma mig. Det var i denna kontext som religionskrigen bröt ut. Gillespie skriver: ”den moderna världen, som vi känner den i dag, föddes i denna tid av religiösa konflikter och förödelse.” Dödssiffrorna var enorma. Trettio procent i Tyskland och femton procent i Frankrike. Man måste gå till några av 1900-talets mörkaste kapitel för att hitta liknande siffror. Detta var efter detta kaos av död och intolerans som de verkliga hjältarna i Gillespies version av historien dyker upp: filosoferna Descartes och Hobbes. Descartes ambition var att hitta en säker grund för vetenskapen att stå på; en bastion mot nominalismens förskräckande Gud som kunde vara en bedragare som för sitt höga nöjes skull fick människan att hålla för sant det som var falskt. Det var genom tvivel Descartes kom fram till sin berömda formel: jag tänker, alltså är jag. Bakom den ligger insikten att ”tvivel inte kan negera sig självt, att en sådan negation är en negation av en negation och alltså ett bejakande” . Det var bland annat på denna grund han byggde drömmen om en universell vetenskap som gav oss absoluta sanningar, giltiga för alla och alltid. Denna vetenskap skulle dessutom göra människan till herre över naturen; den skulle ge henne närmast gudalik status. Människan skulle ta över Guds gamla roll som allsmäktig men utan att därför avskaffa Honom. Den vetenskapliga revolutionen satte i gång. Hobbes såg med förfäran på vad som hade hänt i det religiöst intoleranta Europa. Hans utgångspunkt är också den nominalistisk: det enda som finns är individer. Hobbes trodde på Gud men fann goda skäl att ifrågasätta hans godhet eller rättvisa. Hobbes världsuppfattning var mekanisk: allting var en kedja av orsak och verkan. Om vi ibland inbillar oss att vi handlar fritt är det en illusion. Alla våra handlingar är resultat av yttre påverkan. Gud känner till dem i förväg och har till och med velat dem; vi är dubbelt predestinerade. Denna mekaniska bild av världen började som ett stycke teologi men blev snart en del av den moderna vetenskapliga världsbilden. När vi en gång förstod hur världen var funtad så skulle det vara möjligt att undvika de misstag som dittills skapat så mycket olycka och lidande. Människorna var tvungna att sluta sig samman och då avstå från några av sina rättigheter till en enväldig härskare, Leviathan, som i gengäld lovade att skydda människorna. Det är härskaren som bestämmer religionen, annars ligger fältet vidöppet för präster och religiösa fanatiker som kommer att förgifta människornas sinnen och skapa split. Hobbes menade att hans filosofi var i överensstämmelse med naturens ordning och eftersom ingen kunde tro annat än att Gud skapat naturen så var den också i överensstämmelse med Gud. Också här vill det moderna projektets främsta namn snarare rädda Gud än förskjuta Honom. Gillespies bok ger oss en lite annorlunda berättelse av hur vi har blivit moderna. Men den moderna världens uppkomst är så komplicerad att det finns plats för mer än version. Jag kan lätt föreställa mig en annan historia där Pascal och Spinoza spelar framträdande roller. Här nämns de knappt. Vi kanske går och omkring och inbillar oss att vi, moderna eller till och med postmoderna människor, tänker fritt och stort utan all teologisk ballast. Det gör vi inte. Utan den kristna metafysiken hade det moderna sett helt annorlunda ut. Carl Rudbeck essa@dn.se ”Utan den kristna metafysiken hade det moderna sett helt annorlunda ut.” Michael Allen Gillespie ”The Theological Origins of Modernity” University of Chicago Press, 2008 Carl Rudbeck är frilansjournalist


Har du gjort dina val?

Summary: För grundläggande ting – som el, telefon, pension – väljer vi mellan tusentals alternativ. Är det verkligen frihet? Nu kritiseras valfriheten även från liberalt håll, och inte minst Barack Obama har tagit intryck. Kajsa Ekis Ekman skärskådar hur vi ser på val i dag.

Alla tider har sina sätt att formulera friheten; för oss tar den formen av ett val. Den är fri som har rätt att välja och ju fler alternativ att välja mellan, desto lyckligare, tror vi, oavsett om det gäller vård för dementa eller vinnaren i Melodifestivalen. Hur val egentligen är relaterat till frihet förklaras inte så ofta, men en sak är säker och det är att vi har blivit väljande människor på heltid. Bara för att tända lampan, ringa i telefon, vara på internet och ha lite pengar över när man blir gammal måste man välja bland en oändlig mängd alternativ. Jag räknar till minst 6 600. Det finns 123 elleverantörer, med i genomsnitt fyra avtal var; 450 tele- och bredbandsoperatörer med upp till nitton avtal var och tusentals alternativ för pensionssparande (ingen kan säga exakt hur många). Då har vi ändå inte räknat med val av utbildning – för femtio år sedan fanns hundra universitetsutbildningar, nu finns det fyratusen – och hemtjänst: i vissa kommuner finns upp till 54 alternativ, alla privata. Och tänk om vi också skulle räkna på alla produkter? Att välja tvättmedel (31) och te (45)? Det är en underlig frihet som sköljer över oss, det här som kallas valfrihet. Den hyllas som en befrielse från tvång, men liknar mest ett himla besvär. Tidningen Ordfront räknade nyligen ut att om man skulle värdera all tid vi ägnar åt att välja i pengar, skulle det kosta 24 miljarder kronor per år. Miljontals människor försöker var för sig ta samma beslut och sätta sig in i samma obegripliga system när de vill samma sak. Vilket enormt slöseri med mänsklig tid – för att inte nämna de utsläpp som genereras av att 54 hemtjänstföretag kör runt i samma område! Att få, om någon, sätter sig in i dessa 6 600 alternativ är ganska uppenbart, och nu börjar valfriheten ifrågasättas även från liberalt håll. En bok som står högt på topplistan hos både Barack Obama och den brittiske toryledaren David Cameron, handlar om valfrihetens problem. Den heter ”Nudge” och är skriven av två amerikanska professorer, Richard H Thaler och Cass R Sunstein. De räknar upp en mängd studier som visar att människor i verkligheten väljer ytterst sällan. Man tenderar att ta det som ligger närmast, det som står överst på listan eller helt enkelt skjuta upp beslutet. Politiker måste bli medvetna om detta, skriver författarna; därför borde det i högre grad finnas standardalternativ som man automatiskt tilldelas om man inte väljer. Dessutom borde folk lockas till bra val, till exempel genom att frukt placeras i ögonhöjd i butiker. Thaler och Sunstein kallar sin idé för ”liberal paternalism” och skriver att de inte vill ta bort valmöjligheterna – de vill bara hjälpa den majoritet som faktiskt inte väljer. Ändå har de, föga överraskande, kritiserats av folk som säger ”det finns inget liberalt med liberal paternalism” och att det luktar förmynderi. Deras uppfinning, den liberala paternalismen, representerar ett dilemma: de inser att mängden av val gör det omöjligt att leva – samtidigt vågar de inte ge upp idén om valfrihet. Därför denna iver att betona att de absolut inte vill begränsa antalet val, och därför blir också förslagen så tandlösa. För idén att val är lika med frihet är så djupt rotad, att vi inte kan göra oss av med det ena utan att tro att det samtidigt är en attack på det andra. Delvis utgör idén om valfrihet grunden för den representativa demokratin, där inflytande utövas genom att välja mellan olika alternativ (det är symptomatiskt att detta kallas att ”rösta” fast man inte öppnar munnen) och valfrihet var under nittonhundratalet ett viktigt slagord i både arbetar- och kvinnorörelsen. Följer man ordet bakåt finner man att det ofta förekommer i äldre socialdemokratiska skrifter. Det handlar då om livsavgörande val: rätten för arbetarbarn att få studera vidare, abort, preventivmedel, att få välja sin arbetstid själv och att kunna vägra ta ett arbete. Det är situationer där människor vill olika saker och där man instinktivt vet skillnaden mellan de olika alternativen. Men inom dessa områden är det misstänkt tyst om valfrihet i dag – rätten att vägra ett arbete förnekas exempelvis arbetslösa. Innebörden i ordet valfrihet har nämligen förändrats drastiskt och omärkligt. Om det tidigare handlade om rätten att välja något annat, går dagens valfrihet ut på att välja mellan samma sak. Man tar något människor redan har och säger att för att vi ska fortsätta ha detta, måste vi välja mellan olika alternativ. Dessa val karakteriseras av att alla vill samma sak – alla vill ha bra skolor, billig och miljövänlig el och en trygg pension – men att man trots detta väljer var för sig. Alternativen är oändliga och svåra att jämföra, den enda skillnaden är ofta priset och man måste vara smart eller ha tur för att inte gå på en nit. För den här typen av valfrihet har det inte demonstrerats, strejkats eller protesterats i någon nämnvärd utsträckning. Däremot förkommer den ofta i barnuppfostringslitteraturen – som ett sätt att få barnet mer lätthanterligt. Haim G Ginnott skriver i boken ”Lyckligare barn”: ”Barn bör avsiktligt ställas inför många situationer där de måste träffa val. Föräldrarna utser situationerna, barnen gör valen. Man frågar inte ett litet barn: ’Vad vill du ha till frukost?’ Man frågar ’Vill du ha äggröra eller stekt ägg? Vill du ha brödet rostat eller inte?’” När Ginnott sammanfattar: ”Vi ser ut, de träffar valen” visar han att valet inte alls behöver innebära frihet. Tvärtom är det ett sätt för den som bestämmer – i detta fall föräldrarna – att få barnet att göra som de vill och samtidigt tro att det beslutar själv. Alla som har barn vet att detta fungerar och vi vet också att det inte har ett dugg med frihet att göra, utan med att barnet ska äta upp. Men tänk om makthavarna har läst dessa böcker? Tänk om det vi kallar valfrihet i själva verket är en form av kontroll? Ett sätt att hålla oss upptagna med banaliteter, meningslösa val, för att vi inte ska hinna med de riktiga valen? Att valfriheten för konsumenter påminner om en strategi för att få barn att lyda, kanske inte är hela världen. Problemet är att nu verkar vi tro att människans frihet är lika med konsumentens valfrihet. De 6 600 valen har onekligen haft en effekt på det politiska tänkandet. Jag fastnade för en krönika som Aaron Israelsson skrev för några år sedan i Liberala Ungdomsförbundets tidning Liebling: ”Konsumtion är kultur. Med Michael Jackson, Coca-Cola och Nike formar vi vår personlighet lika mycket som med nationalitet, religion eller en bra bok ... Som den franske filosofen Jean-Paul Sartre skulle ha uttryckt saken; vi är våra val.” Men det finns en grundläggande skillnad mellan det Sartre avsåg med val, och dagens valfrihetsbegrepp. För Sartre fanns inga privata val. Valet var aldrig till för att forma ens personlighet, utan för att skapa en ny bild av världen. I ”Existentialismen är en humanism” förklarade han att eftersom alla våra handlingar ”också skapar en bild av människan sådan vi anser att hon bör vara” har man ett ansvar. Det man väljer för sig själv måste vara det goda för andra, därför att ”när jag väljer mig själv väljer jag människan över huvud taget.” Att välja är en moralisk handling, det är att oundvikligen vara förebild och att uttala sig om mänskligheten. Att välja är att erkänna att man tillhör världen. I dag betyder ”det är mitt val” tvärtom att ingen ska lägga sig i. Det egna valet har blivit ett område dit andra inte har tillgång. Vi talar om stora livsval som om vi talade om att välja olika produkter: man kräver bara rätten att leva som man vill, man säger att det bara är rätt ”för mig” och avsäger sig rollen som förebild. Valet har blivit en privatsak och som sådan, ett förnekande av sambanden mellan människor. Då mister det fria valet också sin enorma politiska och mänskliga sprängkraft, sin förmåga att förändra världen. Kajsa Ekis Ekman kulturdebatt@dn.se


Religionen får mer rum i rutan

Summary: Religion tar mer plats i det offentliga rummet och har till och med blivit populärkultur. SVT:s ”Halal-tv” skapar debatt och snart har dokusåpan ”Guds hus” premiär i TV 8.

Tiden är förbi då religion på tv mest handlade om direktsänd gudstjänst på söndagsmorgnar klockan 10. Predikningar och textade psalmer har fått sällskap av program som tar vidare grepp på ämnet. I morgon, söndag, får tv-serien ”Guds hus” premiär i TV 8. En dokumentär såpa om livet i den frireligiösa Centrumkyrkan i Sundbyberg. – Vi tyckte att det skulle vara spännande att se hur livet ser ut i en frikyrka. De senaste åren har det mest pratats om extrema rörelser, som händelserna i Knutby, säger producenten Roger Svanell. Men varken ”Guds hus” eller ”Halal-tv” är först. Hösten 2007 visade SVT ”Jonas och Musses religion”, där programledarna startade en ny tro. I juni i år korades svenskarnas favoritpsalm i ”Psalmtoppen”. Och i augusti sändes dokumentären ”Jenny, Gud och tystnaden”, om hur det är att vara lesbisk präststuderande och samtidigt inte ha en enda klasskamrat som vill välsigna homosexuella par. Alf Linderman är docent i religionssociologi vid Uppsala universitet och skriver just nu på en bok om religionen i det offentliga rummet. – Det finns en helt annan öppenhet att närma sig religion på ett friare sätt i dag. Det är en väldigt tydlig förändring under senare år, här och i stora delar av västvärlden, säger han. I Sverige kan trenden ha fått sin början när kyrkan skildes från staten i januari 2000. – Tidigare har det funnits institutioner som förväntats ha ett särskilt mandat att tala om vad religion är. Nu finns helt andra förutsättningar, religiösa frågor diskuteras och reflekteras inom populärkulturen. Och det skapar debatt kring religionens plats och roll i det offentliga rummet. Sveriges kristna råd (SKR), där Sveriges kyrkor samlas, yttrade sig i början av oktober om public service-utredaren Rose-Marie Frebrans betänkande från i juni. I yttrandet skriver SKR att religionen som en del av mångas vardag också måste ”märkas i public service-företagens verksamhet”. Samtidigt motsätter sig rådet att medier ofta lyfter fram spektakulära händelser när de skildrar religion – och efterfrågar i stället mer bakgrundsinformation i rapporteringen. Den 3 november visades första avsnittet av ”Halal-tv” i SVT. Idén var att tre svenska, troende muslimska kvinnor, alla icke-journalister, skulle ta grepp om Sverige och svenskheten. Kritikerna har sågat programmet. Men debatten kring ”Halal-tv” hade sprakat igång redan före premiärsändningen. Senast på grund av en konflikt som uppstod när två av programledarna, på grund av sin tro, inte ville ta intervjupersonen Carl Hamilton i hand. – Det här är spänningar som kommer till ytan när religionen blir en del av det populärkulturella flödet, säger Alf Linderman. Även om det vid en första anblick kan se ut som att SVT står för den största delen av religion i rutan är det inte riktigt så. – Jag stöter ofta på program i andra kanaler där det kommer till uttryck ändå. Det är tydligt att det finns ett underhållningsvärde kring religiösa frågeställningar, oavsett religion, och tillvarons andliga sida. Mimmi Fristorp mimmi.fristorp@dn.se 08-738 15 41


Religionen får mer rum i rutan

Tiden är förbi då religion på tv mest handlade om direktsänd gudstjänst på söndagsmorgnar klockan 10. Predikningar och textade psalmer har fått sällskap av program som tar vidare grepp på ämnet. I morgon, söndag, får tv-serien ”Guds hus” premiär i TV 8. En dokumentär såpa om livet i den frireligiösa Centrumkyrkan i Sundbyberg. – Vi tyckte att det skulle vara spännande att se hur livet ser ut i en frikyrka. De senaste åren har det mest pratats om extrema rörelser, som händelserna i Knutby, säger producenten Roger Svanell. Men varken ”Guds hus” eller ”Halal-tv” är först. Hösten 2007 visade SVT ”Jonas och Musses religion” , där programledarna startade en ny tro. I juni i år korades svenskarnas favoritpsalm i ”Psalmtoppen” . Och i augusti sändes dokumentären ”Jenny, Gud och tystnaden” , om hur det är att vara lesbisk präststuderande och samtidigt inte ha en enda klasskamrat som vill välsigna homosexuella par. Alf Linderman är docent i religionssociologi vid Uppsala universitet och skriver just nu på en bok om religionen i det offentliga rummet. – Det finns en helt annan öppenhet att närma sig religion på ett friare sätt i dag. Det är en väldigt tydlig förändring under senare år, här och i stora delar av västvärlden, säger han. I Sverige kan trenden ha fått sin början när kyrkan skildes från staten i januari 2000. – Tidigare har det funnits institutioner som förväntats ha ett särskilt mandat att tala om vad religion är. Nu finns helt andra förutsättningar, religiösa frågor diskuteras och reflekteras inom populärkulturen. Och det skapar debatt kring religionens plats och roll i det offentliga rummet. Sveriges kristna råd (SKR), där Sveriges kyrkor samlas, yttrade sig i början av oktober om public service-utredaren Rose-Marie Frebrans betänkande från i juni. I yttrandet skriver SKR att religionen som en del av mångas vardag också måste ”märkas i public service-företagens verksamhet” . Samtidigt motsätter sig rådet att medier ofta lyfter fram spektakulära händelser när de skildrar religion – och efterfrågar i stället mer bakgrundsinformation i rapporteringen. Den 3 november visades första avsnittet av ”Halal-tv” i SVT. Idén var att tre svenska, troende muslimska kvinnor, alla icke-journalister, skulle ta grepp om Sverige och svenskheten. Kritikerna har sågat programmet. Men debatten kring ”Halal-tv” hade sprakat igång redan före premiärsändningen. Senast på grund av en konflikt som uppstod när två av programledarna, på grund av sin tro, inte ville ta intervjupersonen Carl Hamilton i hand. – Det här är spänningar som kommer till ytan när religionen blir en del av det populärkulturella flödet, säger Alf Linderman. Även om det vid en första anblick kan se ut som att SVT står för den största delen av religion i rutan är det inte riktigt så. – Jag stöter ofta på program i andra kanaler där det kommer till uttryck ändå. Det är tydligt att det finns ett underhållningsvärde kring religiösa frågeställningar, oavsett religion, och tillvarons andliga sida. Mimmi Fristorp mimmi.fristorp@dn.se 08-738 15 41


Dum och dummare

Summary: Bröderna Coens ”Burn after reading” har två stjärnor: Brad Pitt och John Malkovich. Filmen är ojämn men bjuder på underhållande massidioti i bra tempo, skriver Mårten Blomkvist. komedi

”Burn after reading” Manus och regi: Joel och Ethan Coen I rollerna: John Malkovich, Brad Pitt, Frances McDormand, George Clooney, Richard Jenkins m fl Längd: 1 tim 36 min (från 15 år) 3# – Det här behöver inte bli otrevligt, inleder John Malkovichs chef vid CIA ett möte i början av ”Burn after reading” . Det är optimistiskt. Mötet där Malkovichs Osbourne Cox får veta att han ska skyfflas åt sidan blir otrevligt på en tiondels sekund. Cox fluga vibrerar när han skriker och förbannar CIA för denna småskurna politiska konspiration. Sedan blir det otrevligt för många, som det brukar bli i bröderna Coens filmer. Cox säger upp sig och börjar skriva sina memoarer. De hamnar i händerna på två gymanställda – Frances McDormand och Brad Pitt – som skulle kunna gå vilse på en trampmaskin. Duon får för sig att de kan göra ett klipp med kolerikern Cox svamliga anteckningar. Samtidigt har en typisk Coenslump ställt till att Cox hustru – Tilda Swinton – har en älskare – George Clooney – som är en notorisk Casanova och på nätet får ihop det med McDormand. ”Burn after reading” har blivit ojämn men ändå underhållande massidioti i bra tempo. Vilken sorts regissörer är egentligen bröderna Coen De har mest gjort komedier. Rollfigurerna har ofta varit långt borta från verkligheten. ”Arizona Junior” (1987), ”Barton Fink” (1991) och ”The Big Lebowski” (1998) är nästan barocka. Ändå har bröderna tyckts mer stilsäkra när de tuktat grotesken och gjort thriller med dragning åt noir. Det har blivit koncentrerade, laddade filmer. I ”Blood simple” (1984), ”Fargo” (1996) och ”No country for old men” (2007) framträder bröderna som ett par av de senaste decenniernas bästa spänningsregissörer. Jag är inte ensam om att tycka att thrillerregissörerna Coen utklassar komediregissörerna. I ”Burn after reading” har bröderna Coens två sidor jämkats samman mer än vanligt. Citattecknen som brukar sitta kring rollfigurerna i komedierna är inte lika ifyllda. Malkovichs rasande Cox är en komedifigur. Men så karikatyr han är får han en att minnas William Macys bleka Jerry Lundegaard i ”Fargo” , som också försökte ge igen mot sin arbetsgivare och bara utlöste katastrofer. Vill man kan man se ”Burn after reading” som ”Fargo” gjord som komedi. Upplägget är detsamma: någon förlorar fotfästet och runt honom börjar alldagliga liv falla som dominobrickor. I båda filmerna tänker en man göra sig en hacka på inside information, men finner sig snabbt utsatt för andra som kräver en bit av hans bit. Filmerna skildrar girighet som en naturkraft. Dess offer hånas. Bröderna Coen är rätt grymma mot sina rollfigurer. Malkovich är inte lika klart huvudperson som Macy var i ”Fargo” . I ”Burn after reading” splittras filmen i flera parallellhandlingar och myllret är en av orsakerna till att det blir en av brödernas mer lyckade komedier. Vi kastas mellan McDormands och Pitts konspirerande, McDormands möten med Clooney, Clooneys möten med Swinton, Malkovichs deppiga hemmasittartillvaro och så vidare. Materialet är i många scener rätt tunt men det gör inte så mycket när man snabbt passas vidare. Och så finns några underbara ögonblick där skådespelarna bara sätter det. Brad Pitt glänser som träningsfanatikern Chad, ett välbyggt monument av enfald. När hotfulle Cox med syftning på Chads cykel har en lång harang om att han ska se till att Chads huvud ”ska snurra fortare än din Schwinn” , uppfattar Chad bara en sak: – Hahaha, tror du att det där är en Schwinn John Malkovich, en furiös hämndens ängel i morgonrock, är filmens andra stjärna. Bröderna har sagt att de skrev den rasande Cox direkt för Malkovich, vilket gör en lite rädd för skådespelaren, som 2002 ställde till rabalder genom att säga att han gärna ville skjuta radikale brittiske journalisten Robert Fisk för hans skriverier efter 11 september. Bröderna Coens motivkrets har alltid varit mycket amerikansk, så jag hade svårt att få det att gå ihop när de häromåret gjorde en nyinspelning av utpräglat brittiska ”Ladykillers” . Men ”Burn...” kan få en att ana ett släktskap med Ealing Studios, och den förtjusning i att låta beskedliga personer drabbas av storhetsvansinne som syntes i filmer som ”Jag stal en miljon” (1951). Brödernas hjärtlösa attityd till huvudpersonerna är också något de har gemensamt med britterna. Hos Coens kan den gå över gränsen, så att de börjar tyckas förströdda. Här finns trådar och rollfigurer som inte förefaller ha engagerat dem så värst. Myllret är ett sätt att få det att fungera. Men när man ser Brad spela Chad som tror att han är smart önskar man att bröderna Coen någon gång byggde upp en komedi runt bara en enda av alla lustiga rollfigurer. När bröderna tvingar sig att vara tajta går de från att vara intressanta till att vara mästerliga. MÅRTEN BLOMKVIST film@dn.se


Musikmöte över havet

Summary: I dag inleds årets stora Tonsättarfestival på Konserthuset i Stockholm. I Fokus står Kimmo Hakola från Finland och Rolf Martinsson från Sverige. Och på ett hörn finns filmskaparna Andrej Tarkovskij och Akira Kurosawa med.

Årets tonsättarfestival i Stockholms konserthus presenterar två nordiska män i 50-årsåldern: Kimmo Hakola från Finland och Rolf Martinsson från Sverige. De två känner inte varandra, men förenas nu med viljekraft. - Vi vill för ett kort tag med Tonsättarfestivalen återinföra den svenskfinska unionen. Vi och vår nye finske chefdirigent Sakari Oramo är imponerade av Kimmo Hakolas och Rolf Martinssons explosivitet. De är härligt frigjorda tonsättare, säger Konserthuschefen Stefan Forsberg. Därmed får de två komponisterna sin mest omfattande presentation någonsin. Från den 6 till 15 november framförs deras verk av fyra orkestrar, ensemblen Avanti och en handfull kammarmusiker. Dessutom har Hakola och Martinsson skrivit var sitt nytt verk för festivalen, "KIMM" respektive "Konsert för orkester". Förutom åldern har de två tonsättarna fler likheter. De har inte spelat i popband som många kompositörer av konstmusik numera gjort. Men bägge har inspirerats av film. Akira Kurosawas "Dreams" blev för Rolf Martinsson i mitten av 90-talet vändpunkten i hans skapande. Martinsson funderade på att sluta komponera, tyckte att han gått vilse bland förra seklets modernistiska och många gånger stenhårda kompositionsprinciper. Då fick han en stor beställning på ett orkesterverk av Malmösymfonikerna och bestämde sig för att släppa tyglarna. "Dreams" fick samma titel som Kurosawas film. Musiken pekade rakt mot Martinssons inre och de känslor som sprudlade i hans huvud. Massivt laddade klangkaskader verkade från treklanger till atonalitet, kopplat till en överlägsen orkesterbehandling. Resultat: ett förbluffande publikvänligt verk. Kimmo Hakola fick inspiration från filmregissören Andrej Tarkovskijs "Offret". Han grunnade i 15 år hur han skulle tolka filmen i toner. Det landade år 2002 i oratoriet "Le sacrifice" (offret) för sopran, violin, kör och orkester. - Tarkovskijs film visas under festivalen, men först efter att mitt stycke spelats. Jag tycker om att öppna dörrar bakåt, mot världen och traditionen, säger Kimmo Hakola. Han poängterar också det speciella spänningsfält som är förknippat med väntan, ett tillstånd som präglar "Offret". - Det är som den intensitet som finns i avvaktan på åskknallen efter blixten, där en sekund kan kännas som en oändlighet. Kimmo Hakola har alltid gillat att arbeta med en otyglad stilistisk rörlighet där uttrycken möts och korsbefruktas. Han bor i Helsingfors, men föddes på landsbygden i Jyväskylä, där de tusen sjöarnas land tycks ha som mest vattenspeglar. Vattenytorna födde också Hakolas kärlek till sjöstaden Helsingfors. Men även spårvagnarna fängslade honom, i synnerhet linje 5 från Skatudden till Tölö. - Orkesterverket "Maro" beskriver fascinationen för vattnet, kopplad till min ängslan över Östersjöns tillstånd. Ett manifest som utvecklas med en stor kadens på noten C. En gång i sitt liv kan man vara politisk. Kimmo Hakola har nära till skrattet, speciellt då han ifrågasätter sig själv. Men är också eftertänksam och hämtar kraft ur sin breda kulturella allmänbildning. Det nya verket "KIMM" har han skrivit för symfoniorkester. - Jag ville hitta ett uttryck som inte är så känt. Kimm är tyska och betyder horisont. I min musik har jag sedan länge velat skapa en horisontal riktning. Med hjälp av polyfonin, det linjära, där vill jag finna nya musikaliska landskap. När jag komponerar antecknar jag gärna ord och händelser. Jag skriver dikter, flera stycken medan jag komponerar musiken. Orden går sin väg och musiken sin. Dessutom tycker jag om att måla. Kimmo Hakola gillar rejäla orkestrar. - Genom att pula med instrumenten kan man få fram oändliga klangkombinationer. Arbetar man med en liten orkester är det svårare, för varje konstruktion måste man fundera över om musikerna hinner andas. Violinen var Kimmo Hakolas första instrument. Han bytte dock till piano och blev så driven att han ett tag tänkte bli professionell pianist. - Jag behövde pianot för att helt naturligt kunna slå an hela världens harmonier, men måste jag välja min hjärtas ton så är det dock alltid violinen som gäller. Du kan sjunga med den. Hans utveckling har gått mot större former. Det började med kammarmusik. Första orkesterverket blev sedan en pianokonsert på uppåt en timme. Festivalens andre tonsättare, Rolf Martinsson, föddes också på landet, i skånska Boalt. Numera bor han i ett gammalt villaområde i Limhamn utanför Malmö och har aldrig lämnat Skåne. Han utbildades på den nyinrättade kompositionsutbildningen på Musikhögskolan i Malmö. Rolf Martinssons mamma Sonja var en av de tre systrarna i Göingeflickorna, som klev in i folkhemmet med nostalgiskt färgade låtar som "Kära mor", en landsplåga år 1962. Då var Rolf Martinsson sex år. - Trion betydde mycket för mig, eftersom jag hade musik och repetitioner omkring mig. Hemmiljön andades förståelse, som öppnade vägen in till den klassiska musiken. Speciellt påtagligt blev detta när han fått tag i en skiva med Beethovensonater. Viktigt för Rolf Martinsson blev ackorden, harmoniken. Han förklarar att han sög i sig dessa på ett mycket djupare sätt än melodi och text. - Göingeflickorna hade bland annat en cittra, ett instrument där varje ackord hade en egen stränguppsättning. Tack vare att jag lekte med cittran lärde jag mig harmonikens grunder. Det finns en rejäl portion energi i Rolf Martinsson. Han är en styv musikalisk hantverkare med stor kunskap, som han gillar att förmedla. - Jag drivs av att ständigt utforska klangerna, främst i orkesterverken, för att hitta spännande uttryck. Jag söker skönheten på alla tänkbara plan. Och det finns också mycket skönt att hitta på den mörka sidan. Han nya verk "Konsert för orkester" är tresatsigt och går i clinch med orkesterns olika instrumentgrupper som stråkar, brass och träblås. Samtidigt förekommer spår av hans tidigare kompositioner. - I Kurosawas film finns färg- och ljusskiftningar som är fängslande att omvandla till toner. I en skogsscen regnar det samtidigt som solen skiner. Det blir en fantastisk ridå av färg och ljus. Det är sådant jag kan fantisera om och illustrera i klingande form. Du har sagt att en tonsättare är utsatt för många bedömare, förutom kritikerna också lärarna och åhörarna. Du vände en gång ryggen åt den världen för att ta rodret själv. Varför undervisar du ändå? - Jag tycker om mötet med andra människor. För mig blev det en så lång väg innan jag hittade rätt, att jag därigenom förhoppningsvis kan hjälpa en student över de här trösklarna. Det finns oändliga problemlösningar för musik. Rolf Martinsson har blivit berömd för en rad solokonserter. Den första, trumpetkonserten "Bridge", skrev han åt Håkan Hardenberger för tio år sedan. Det blev en braksuccé med orkestrala urladdningar i bästa senromantiska stil. - Solokonserten är en kommunikativ, utåtriktad form. Det passar den sida hos mig som söker uttrycket. Där finns ett fokus på solisten, ett fokus på orkestern i mellanspelen, och ett på samspelet dem emellan. Frodig, virtuos och roande musik. Så är det också i Kimmo Hakolas Klarinettkonsert med sina medryckande klezmerrytmer. Att bägge tonsättarna gillar att ta ut svängarna i sina solokonserter är ytterligare något som förenar dem. Därför är det ingen slump att Martinssons trumpetkonsert och Hakolas Klarinettkonsert avslutar festivalen. Konserthusets omfattande, årliga Konserthusets omfattande, årliga tonsättarfestival startade 1986 och blev snabbt ett viktigt inslag i både svenskt och internationellt musikliv. Tidigare festivaltonsättare: 1986 Ingvar Lidholm 1987 Witold Lutoslawski 1988 Lars-Erik Larsson 1989 Alfred Schnittke 1990 Karl-Birger Blomdahl 1991 "Fem på den sjätte" (föregående års tonsättare plus György Ligeti) 1992 Daniel Börtz 1993 Krzysztof Penderecki 1994 Sven-David Sandström 1995 Arvo Pärt 1996 Anders Eliasson 1997 sir Michael Tippett 1998 Ingvar Lidholm 1999 Anders Hillborg, Jan Sandström och Pär Lindgren 2000 Sofia Gubajdulina 2001 Lars Ekström, Bent Sørensen och Rolf Wallin 2002 Kaija Saariaho, Magnus Lindberg 2003 Henri Dutilleux 2004 Esa-Pekka Salonen 2005 John Adams 2006 Hans Werner Henze 2007 Tan Dun Tonsättarfestivalen 2008 har svensk-finskt Tonsättarfestivalen 2008 har svensk-finskt tema: Rolf Martinsson, Sverige, och Kimmo Hakola, Finland. Spelplats är Konserthuset i Stockholm den 6–15 november. Medverkande orkestrar är finländska kammarorkestern Avanti!, Gävle Symfoniorkester, Kungliga Filharmonikerna, Stockholms nya kammarorkester, Norrköpings symfoniorkester, Filharmonikernas blåsarkvintett. Solister är trombonisten Christian Lindberg, pianisterna Henri Sigfridsson och Anders Kilström, cellisterna Mats Lidström och Elmér Lavotha, klarinettisten Kari Kriikku, oboisten Jesper Harryson, sopranen Anu Komsi, violinisterna Laura Vikman, Jan Stigmer, Joakim Svenheden och Cecilia Zilliacus, gitarristen Timo Korhonen, flöjtisterna Magnus Båge och Andreas Alin, slagverkaren Daniel Norberg, trumpetaren Håkan Hardenberger, recitatören Jacques Werup med flera. Dirigenter är Eva Ollikainen, Sakari Oramo, Kimmo Hakola och Thomas Søndergård. Läs mer om konsertprogrammet på www.konserthuset.se. Programmet i Konserthuset


Musikmöte över havet

Summary: I dag inleds årets stora Tonsättarfestival på Konserthuset i Stockholm. I fokus står Kimmo Hakola från Finland och Rolf Martinsson från Sverige. Och på ett hörn finns filmskaparna Andrej Tarkovskij och Akira Kurosawa med.

Årets tonsättarfestival i Stockholms konserthus presenterar två nordiska män i 50-årsåldern: Kimmo Hakola från Finland och Rolf Martinsson från Sverige. De två känner inte varandra, men förenas nu med viljekraft. – Vi vill för ett kort tag med Tonsättarfestivalen återinföra den svenskfinska unionen. Vi och vår nye finske chefdirigent Sakari Oramo är imponerade av Kimmo Hakolas och Rolf Martinssons explosivitet. De är härligt frigjorda tonsättare, säger Konserthuschefen Stefan Forsberg. Därmed får de två komponisterna sin mest omfattande presentation någonsin. Från den 6 till 15 november framförs deras verk av fyra orkestrar, ensemblen Avanti och en handfull kammarmusiker. Dessutom har Hakola och Martinsson skrivit var sitt nytt verk för festivalen, ”KIMM” respektive ”Konsert för orkester” . Förutom åldern har de två tonsättarna fler likheter. De har inte spelat i popband som många kompositörer av konstmusik numera gjort. Men bägge har inspirerats av film. Akira Kurosawas ”Dreams” blev för Rolf Martinsson i mitten av 90-talet vändpunkten i hans skapande. Martinsson funderade på att sluta komponera, tyckte att han gått vilse bland förra seklets modernistiska och många gånger stenhårda kompositionsprinciper. Då fick han en stor beställning på ett orkesterverk av Malmösymfonikerna och bestämde sig för att släppa tyglarna.” Dreams” fick samma titel som Kurosawas film. Musiken pekade rakt mot Martinssons inre och de känslor som sprudlade i hans huvud. Massivt laddade klangkaskader verkade från treklanger till atonalitet, kopplat till en överlägsen orkesterbehandling. Resultat: ett förbluffande publikvänligt verk. Kimmo Hakola fick inspiration från filmregissören Andrej Tarkovskijs ”Offret” . Han grunnade i 15 år hur han skulle tolka filmen i toner. Det landade år 2002 i oratoriet ”Le sacrifice” (offret) för sopran, violin, kör och orkester. – Tarkovskijs film visas under festivalen, men först efter att mitt stycke spelats. Jag tycker om att öppna dörrar bakåt, mot världen och traditionen, säger Kimmo Hakola. Han poängterar också det speciella spänningsfält som är förknippat med väntan, ett tillstånd som präglar ”Offret” . – Det är som den intensitet som finns i avvaktan på åskknallen efter blixten, där en sekund kan kännas som en oändlighet. Kimmo Hakola har alltid gillat att arbeta med en otyglad stilistisk rörlighet där uttrycken möts och korsbefruktas. Han bor i Helsingfors, men föddes på landsbygden i Jyväskylä, där de tusen sjöarnas land tycks ha som mest vattenspeglar. Vattenytorna födde också Hakolas kärlek till sjöstaden Helsingfors. Men även spårvagnarna fängslade honom, i synnerhet linje 5 från Skatudden till Tölö. – Orkesterverket ”Maro” beskriver fascinationen för vattnet, kopplad till min ängslan över Östersjöns tillstånd. Ett manifest som utvecklas med en stor kadens på noten C. En gång i sitt liv kan man vara politisk. Kimmo Hakola har nära till skrattet, speciellt då han ifrågasätter sig själv. Men är också eftertänksam och hämtar kraft ur sin breda kulturella allmänbildning. Det nya verket ”KIMM” har han skrivit för symfoniorkester. – Jag ville hitta ett uttryck som inte är så känt. Kimm är tyska och betyder horisont. I min musik har jag sedan länge velat skapa en horisontal riktning. Med hjälp av polyfonin, det linjära, där vill jag finna nya musikaliska landskap. När jag komponerar antecknar jag gärna ord och händelser. Jag skriver dikter, flera stycken medan jag komponerar musiken. Orden går sin väg och musiken sin. Dessutom tycker jag om att måla. Kimmo Hakola gillar rejäla orkestrar. – Genom att pula med instrumenten kan man få fram oändliga klangkombinationer. Arbetar man med en liten orkester är det svårare, för varje konstruktion måste man fundera över om musikerna hinner andas. Violinen var Kimmo Hakolas första instrument. Han bytte dock till piano och blev så driven att han ett tag tänkte bli professionell pianist. – Jag behövde pianot för att helt naturligt kunna slå an hela världens harmonier, men måste jag välja min hjärtas ton så är det dock alltid violinen som gäller. Du kan sjunga med den. Hans utveckling har gått mot större former. Det började med kammarmusik. Första orkesterverket blev sedan en pianokonsert på uppåt en timme. Festivalens andre tonsättare, Rolf Martinsson, föddes också på landet, i skånska Boalt. Numera bor han i ett gammalt villaområde i Limhamn utanför Malmö och har aldrig lämnat Skåne. Han utbildades på den nyinrättade kompositionsutbildningen på Musikhögskolan i Malmö. Rolf Martinssons mamma Sonja var en av de tre systrarna i Göingeflickorna, som klev in i folkhemmet med nostalgiskt färgade låtar som ”Kära mor” , en landsplåga år 1962. Då var Rolf Martinsson sex år. – Trion betydde mycket för mig, eftersom jag hade musik och repetitioner omkring mig. Hemmiljön andades förståelse, som öppnade vägen in till den klassiska musiken. Speciellt påtagligt blev detta när han fått tag i en skiva med Beethovensonater. Viktigt för Rolf Martinsson blev ackorden, harmoniken. Han förklarar att han sög i sig dessa på ett mycket djupare sätt än melodi och text. – Göingeflickorna hade bland annat en cittra, ett instrument där varje ackord hade en egen stränguppsättning. Tack vare att jag lekte med cittran lärde jag mig harmonikens grunder. Det finns en rejäl portion energi i Rolf Martinsson. Han är en styv musikalisk hantverkare med stor kunskap, som han gillar att förmedla. – Jag drivs av att ständigt utforska klangerna, främst i orkesterverken, för att hitta spännande uttryck. Jag söker skönheten på alla tänkbara plan. Och det finns också mycket skönt att hitta på den mörka sidan. Han nya verk ”Konsert för orkester” är tresatsigt och går i clinch med orkesterns olika instrumentgrupper som stråkar, brass och träblås. Samtidigt förekommer spår av hans tidigare kompositioner. – I Kurosawas film finns färg- och ljusskiftningar som är fängslande att omvandla till toner. I en skogsscen regnar det samtidigt som solen skiner. Det blir en fantastisk ridå av färg och ljus. Det är sådant jag kan fantisera om och illustrera i klingande form. Du har sagt att en tonsättare är utsatt för många bedömare, förutom kritikerna också lärarna och åhörarna. Du vände en gång ryggen åt den världen för att ta rodret själv. Varför undervisar du ändå – Jag tycker om mötet med andra människor. För mig blev det en så lång väg innan jag hittade rätt, att jag därigenom förhoppningsvis kan hjälpa en student över de här trösklarna. Det finns oändliga problemlösningar för musik. Rolf Martinsson har blivit berömd för en rad solokonserter. Den första, trumpetkonserten ”Bridge” , skrev han åt Håkan Hardenberger för tio år sedan. Det blev en braksuccé med orkestrala urladdningar i bästa senromantiska stil. – Solokonserten är en kommunikativ, utåtriktad form. Det passar den sida hos mig som söker uttrycket. Där finns ett fokus på solisten, ett fokus på orkestern i mellanspelen, och ett på samspelet dem emellan. Frodig, virtuos och roande musik. Så är det också i Kimmo Hakolas Klarinettkonsert med sina medryckande klezmerrytmer. Att bägge tonsättarna gillar att ta ut svängarna i sina solokonserter är ytterligare något som förenar dem. Därför är det ingen slump att Martinssons trumpetkonsert och Hakolas Klarinettkonsert avslutar festivalen. Marcus Boldemann marcus.boldemann@dn.se 08-738 20 59


Paradisbygget blev vansinne

Summary: Andrej Platonov – motarbetad i Sovjetunionen – betraktas i dag som en av 1900-talets stora författare. Nu kommer hans roman ”Lyckliga Moskva” på svenska. Eva Adolfsson läser om stadslivets drömmar. BÖCKER Andrej Platonov ”Lyckliga Moskva” (Stjastlivaja Moskva) Övers. Kajsa Öberg Lindsten Ersatz

Tänk om någon kunde skriva så om oss i dag! När nu en så stark samtidskänsla strömmar genom Andrej Platonovs romaner – trots att de inte är realistiska. Utan vad är de, egentligen Platonov, under livstiden motarbetad och bortcensurerad i sitt sovjetiska hemland, betraktas allt oftare som en av 1900-talets stora prosaister. I fjol berikades den svenska litteraturen med Kajsa Öberg Lindstens översättning av hans roman ”Grundgropen”, nu kommer romanen ”Lyckliga Moskva”. ” Grundgropen”, liksom den långt tidigare av Sven Vallmark översatta ”Don Quijote i revolutionen”, utspelar sig mot en lantlig fond. Kollektiviseringen av jorden och bortdrivandet av storbönderna, kulakerna, är centrala skeenden i ”Grundgropen”. Men viktiga i denna sorgset yra berättelse är också nattmörkrets ankomst, stjärnhimlens gåtfullhet eller stäppvindens vinande. Liksom hästarnas liv eller agerandet från en viss björn, som också är smedlärling. Eftersom berättandet, i samklang med sitt lantliga ämne, befinner sig inne i folkdiktningens naturvemod och snabbfotade förvandlingsnummer – vilka hos Platonov sömlöst glider över i samtidens slogan om blixtfärder mot det klasslösa samhället. ”Lyckliga Moskva”, i ännu en förnämlig översättning av Kajsa Öberg Lindsten, är det urbana motstycket – en stadsroman som Platonov arbetade med under 30-talet, och aldrig helt fullbordade. Den gavs ut först fyrtio år efter hans död, 1991. Här är mindre av folklore och jordbunden sorg, i stället pulserande stadsliv och teknikfixerade världsförbättrardrömmar hos unga stadsbor. Som känner ansvar för att göra livet bättre – men lika ofta tvivlar på livets mening. Berättandet är fortsatt sagoaktigt, och allegoriskt. I centrum står den unga vackra kvinnan Moskva – sitt förnamn fick hon på det barnhem där hon föräldralös hamnade kort efter revolutionen. Hon åtrås av unga män som alla representerar drag i den nya Sovjetstaten – frågan blir vem som vinner Moskvas hjärta, vem som skapar hennes lycka Under Platonovs hand förvandlas detta till levande berättelse. Moskva är en kluven gestalt: expansiv, jordnära, osäker, tvivelsjuk. Kring henne virvlar i sagoaktig fart teknikhänförda män med vitt skilda projekt: en drömmer om att skrapa fram livssubstans ur nyss kallnade lik, en annan arbetar på att förbättra landets vågar för rättvisare fördelning av bröd och gryn. Och vid deras sida lever, synnerligen livskraftig, en skuggestalt ur det förflutna: mannen som aldrig blir färdig med någonting och mest av allt längtar efter att få dö – en ättling till det litterära ryska 1800-talets ”överflödiga människa”, ett envist kvarlevande släkte. Var det inte så här den började, den tid som vi fortfarande lever i I drömmarna om att med hjälp av all uppfunnen och framtida teknik tämja jordens resurser för välstånd och lycka åt alla – och då också delta i skapandet av en ny människa, befriad från det förflutnas alla bristfälligheter Denna början är ju skildrad också i den svenska litteraturen: ett 30-tal som vibrerar av tron på den nya tiden och den nya människan som ska komma. Oftast ironiskt turnerat, som i Ivar Lo-Johanssons skildringar av upplysningsprojektet och dess mörka sidor. Men Platonov skriver det annorlunda. Joseph Brodsky betraktar i en essä (i boken ”Att behaga en skugga”) Platonovs förhållningssätt till det stora omstöparprojektet som en först och främst språklig strategi. Platonov skriver in sitt berättande i ”paradisbyggarnas” eget språk, med rötter i de kristet utopiska tusenårsdrömmarna. Varvid språket, ”oförmöget att hålla jämna steg med denna sorts tänkande, börjar flåsa i konjunktiv och dras mot kategorier och konstruktioner av tidlöst slag”. Och marken börjar glida ”under de enklaste substantiv, efter hand sveps de in i en aura av godtycklighet”. Så är det verkligen i ”Don Quijote i revolutionen” och ”Grundgropen”. Läsaren drivs in mot språkliga absurdismer när hjältarna med raska repliker hugger av varje knut av tvekan och varje förbindelse med en faktisk verklighet (man påminns om den maoistiska väckelsens språkbruk). Ett komiskt, fastän i verkligheten också dödligt, språkligt vansinne inträder: ”Socialismen liknar solen och stiger på sommaren. Den måste byggas på stäppens bördiga marker.” ”Socialismen måste skapas av rena fattigmanshänder, och kulakerna kommer att gå under i kampen.” ”Det sovjetiska transportväsendet utgör rälsen för historiens lokomotiv.” Marken glider sannerligen under orden: Vad är det egentligen de pratar om I ”Lyckliga Moskva” träder ett annat drag i Platonovs prosa starkare fram: att han visserligen skildrar ett världsförbättrartänkande på väg att bygga sitt eget vansinne – men att han gör det utan att ett ögonblick ironisera. Tvärtom tycks han solidarisk med de kanske illusionsbemängda drömmarna, liksom med deras ständigt återkommande motkrafter: tvivlen. (Han var också själv, som ingenjör, indragen i det stora moderniseringsprojektet. Utopisk dröm och mörk realitet står inte mot varandra som konträra poler, utan som glidande och skiftande stämningslägen hos människorna: en dag vibrerar staden hoppfullt av ”den nya världens brus”, av möjligheten att människorna dras in i ”den gemensamma existensens hemlighet”. En annan dag framstår den som grå och död, som ”utblottad substans”, präglad av ingenting annat än människornas inskränkta självtillfredsställelse, i deras små cirklar av ”ömsesidig egoism”. Brodsky skriver sin hyllning till Platonov mot en fond av vämjelse mot den distanserade skildraren Leo Tolstoj och den flod av alltmer avslagen realism som sedan hans tid har svallat genom den ryska prosan. (I väst också ju – utan att Tolstoj kan lastas. Platonov gick en annan väg. Han fortsatte på Dostojevskijs, på sitt eget vis. Tog samtidens muntra slogan och deprimerade tvivel, dess förvandlingsmyter och skräckvisioner, och satte dem i spel mot varandra. Inte distanserat, utan nära, inne i. Samtida. Förlaget Ersatz lovar fler volymer av Platonov. Jag längtar redan efter nästa. Eva Adolfsson litteratur@dn.se


En iskall stum förtvivlan

Summary: ”Politkovskaja in memorian”, det mörkaste drama Lars Norén skrivit spelas nu på båda sidor Sundet. Intressantast är Noréns belgisk-fransk-svenska version som nu gästar Malmö. Teater ”A la mémoire d’Anna Politkovskaja” av Lars Norén Scen: Riksteatern i Båghallarna, Malmö Regi: Lars Norén ”Anna Politkovskaja in memorian” Scen: Edison, Betty Nansen, Köpenhamn Regi: Vibeke Bjelke

Om någon tycker att det drar ovanligt kallt från söder just nu så kan det bero på att Lars Noréns ”Politkovskaja in memorian” spelas samtidigt i både Köpenhamn och Malmö. Det är verkligen en iskall pjäs, hård och nyansfattig som metall mot metall. Norén säger själv att det är det mörkaste han har skrivit och då jämför han ändå med ”Personkrets 3:1” och ”Skuggpojkarna” som utgör de tidigare delarna av trilogin ”Morire di classe”. ” Politkovskaja in memorian” skildrar en extremsituation, ett krigshärjat land där civilisationen kollapsat, där soldaterna dragit vidare och lämnat efter sig människospillror som hotar och hatar varandra. Som bara upprättar relationer till dem som på ett eller annat sätt kan utnyttjas. I denna värld finns inga vinnare, bara förlorare, inget förflutet och ingen framtid, bara kampen för överlevnad här och nu. Den krigshärd som gestaltas i pjäsen är inte namngiven men på Betty Nansens sidoscen Edison i Köpenhamn lånar Vibeke Bjelkes iscensättning äkthetsdrag av den lokala misären, av knarkarna och den hårda miljön på Vesterbro. Några av Danmarks största halvunga namn – Stine Stengade, Anders W Berthelsen, Nicolaj Kopernikus – vänder in och ut på sig själva för att ruska av sig de polerade teatergesterna, men uppsättningen rör sig inte på allvar bortom det konventionella sättet att spela hudlöst. Den iscensättning som just nu gästspelar i Malmö är intressantare eftersom Norén själv har regisserat. Uppsättningen ger därmed en fingervisning om hur dramatikern Norén själv vill förstås. Föreställningen, som hade premiär i Bryssel hösten 2007, är ett samarbete mellan Riksteatern, Théâtre National i Bryssel och Théâtre Nanterre-Amandiers i Paris. Föreställningen spelas på franska av en fransk-belgisk ensemble, med svenska Malin Crépin i rollen som prostituerade Dunja, som säljer sin kropp för att skaffa mat till det kräk som slår henne och den son hon föraktar. Det är en mycket stark gestaltning, men i det stora hela är det en europeisk standarduppsättning – elegant även när den är som grisigast – med en scen som svämmar över av skräp som de kostymklädda skådespelarna vadar runt i, när de inte sitter avvaktande vid sidan av spelplatsen. I båda dessa uppsättningar är det de unga skådespelarna, de som inte har någon längre scenhistoria och som gestaltar barnen – Andreas Bengtson på Edison och Agathe Molière i Båghallarna – som verkar starkast. Köpenhamnsuppsättningen förminskar annars dramat genom att relatera det till en bekant socialrealistisk konvention. Noréns egen uppsättning gör tvärtom, den estetiserar eländet, förhöjer det, ironiserar över det en smula. Svärtan och smärtan har alltid varit Noréns främsta källa till kreativitet, och ”A la mémoire d’Anna Politkovskaja” återspeglar hans gamla övertygelse att man måste in i mörkret för att se ljuset, men nu när han blivit en kosmopolitisk dramatiker och regissör verkar det också som om han på ett mer direkt sätt vill ställa allt till rätta: skrämma bort ondskan genom att ställa ut den. På sikt kan denna önskan kanske verka hämmande på hans kreativitet, och det är också en något stum förtvivlan som kommer till uttryck i dramat. Allt är svart i pjäsen utom titeln som pekar tillbaka på ljusgestalten, författaren och journalisten Anna Politkovskaja, som i sina artiklar i tidningen Novaja Gazeta oförtrutet kämpade för mänskliga rättigheter överallt och för alla, och som vägrade att blunda för slakten på civila under sitt lands krig i Tjetjenien. Det fina med exemplet Politkovskaja är också att hon verkligen lyckades bli ännu mer mänsklig av den omänsklighet hon bevittnade. Politkovskaja mördades för sitt mod och sin integritet, men hon verkade utifrån övertygelsen att alla som vet utan att reagera blir förråade. Varje dag måste man därför kämpa för att upprätthålla sin mänsklighet, och det kan inte sägas för ofta: De modiga dör bara en gång, de fega flera gånger varje dag. Norén har väl sällan så kraftfullt gestaltat insikten att människan blir ett djur under omänskliga omständigheter, men det skulle vara mer i Politkovskajas anda att vara konkret och ställa någon till svars. Rikard Loman teater@dn.se


Inte mer än människa

Summary: Johan Rabaeus och Bjarne Löwdin gör ståupp av Fredrik Reinfeldt. Det är dumt, roligt, mänskligt, naivt, opersonligt. Pia Huss förförs av plattityderna. Teater

”Reinfeldt Ensamvargen” efter intervjuer av Anita Kratz Regi: Lars Rudolfsson Medv: Johan Rabaeus, Bjarne Löwdin Scen: Orionteatern, Stockholm Drama eller dokumentär Nidbild eller varsam återgivning Inte är det lätt att etikettera Fredrik Reinfeldts uttalanden transponerade till teatral ståupp. Det är dumt och roligt och mänskligt och naivt och opersonligt och ändå så färgstarkt. Hur skulle det kunna vara annat när Reinfeldts egna ord, sammanställda av skribenten Anita Kratz i en nyss utkommen intervjubok, silas genom två så karismatiska scenpersonligheter som en av landets främsta skådespelare Johan Rabaeus och en gudabenådad teatermusiker som Bjarne Löwdin Duon, eller jag ska säga kvartetten eftersom Jan Marks och Lars Rudolfssons arbete med dramaturgi och regi självklart har avgörande betydelse. På scenen är det dock en duo som förmodligen skulle kunna förföra genom att exekvera telefonkatalogen. Idén att spela upp politikerfraser och därmed synliggöra vilket pladder retoriken ofta består av är knappast ny. Galenskapare, ”På håret”, ”Parlamentet” och andra gör det ideligen. Men att göra det så här utan mer ironi än den som Fredrik Reinfeldt – säkert omedvetet men ändå – åstadkommit alldeles själv, det är förstås annorlunda. Vad som förskräcker när Johan Rabaeus lånar Reinfeldts ord är insikten om att vad som kommer ut i huvudsak är snömos. Detta att under ytan av politisk polityr och bakom den oklanderliga slipsknuten är det ödsligt. Vad som sedan kommer ut som valtal och medieuttalanden är mest eko. Just detta är knappast enkom en svaghet hos Reinfeldt utan förstås en betydligt mer utbredd ”politikersjuka”. Men det är fascinerande att se och höra Rabaeus–Löwdin ur vassruggarna i Torbjörn Isakssons och John Engbergs metafor till scenografi. Reinfeldt-Rabaeus orerar iförd åskblå kostym. Likadant uniformerad och välputsad är Löwdin vid sitt ekorrfärgade piano och runt omkring dem löper smala träspänger att vandra ut och in på medan uppstoppade små djur – vesslor, räv och är det en kullvält ripa – förundrat kikar upp bland de torra stråna. Självklart, ytligt sett oklanderliga politiker i kamouflagemiljö. Politiker som går in och ut ur sammanhangen så att den som i efterhand vill få precisa svar tvingas nöja sig med att registrera vassvippornas darrning efter den senaste sortin. Men det är också ur ruggarna det verkliga sentimentet kommer när man med sång och piano pauserar den Reinfeldtska svadan. Paolo Contes texter och scenparets musikaliska temperament är ljusår från en moderat statsminister som är paniskt rädd för ”integritetsnära frågor”. Sådant är läget, vilket betyder att hur ihåligt somligt av det Fredrik Reinfeldt kläckt ur sig än ter sig går det inte att komma ifrån att han faktiskt får bonus genom all den pondus och lyskraft Orionteaterns scenduo lägger till plattityderna. Dessutom får de honom att framstå som något som han tycks ha rätt svårt att förmedla själv, nämligen att han faktiskt inte är mer än människa. Pia Huss teater@dn.se


Vad har vi hållit på med all denna tid

Summary: Det är dags att ta hänsyn till nya fakta – och Ebba Witt-Brattström måste ta ansvar för sin starka maktposition, skriver Lisbeth Larsson i en slutreplik om Victoria Benedictssons texter. SLUTREPLIK

VicTORIA BENEDICTSSON I min artikel om Svenska Akademiens klassikerutgåva med Victoria Benedictsson-texter, ”Ord på liv och död” , riktade jag kritik mot två saker. Den ena handlade om forskningsetik, närmare bestämt om att redaktören Ebba Witt-Brattström utnyttjat och polemiserat mot opublicerat forskningsmaterial som hon haft för bedömning som sakkunnig på Riksbankens jubileumsfond. Den andra om principer för textutgivning. Jag kritiserade Svenska Akademien för att den valt att ge ut Benedictssons novell ”Ur mörkret” i den version som är delvis skriven och i övrigt starkt bearbetad av Axel Lundegård som vore den Victoria Benedictssons egen text. Den första frågan är snabbt avklarad. Witt-Brattström erkänner villigt att hon brutit mot den regel som säger att en sakkunnig inte får utnyttja eller offentliggöra innehållet i det material hon bedömer innan detta offentliggjorts. Det är allvarligt. Min långa erfarenhet som sakkunnig inom det akademiska systemet och vid forskningsråden har visat mig hur viktigt det är att inte någon tillåts bryta mot de regler som hela forskningsfinansieringssystemet bygger på. Det är på tiden att Ebba Witt-Brattström gör upp med sin syn på sig själv som ett offer och tar ansvar för den starka maktposition hon de facto har. Den andra frågan måste få större utrymme då den är grundläggande både för litteraturvetenskaplig forskning och den vanlige läsaren. ”Litteraturforskarens uppgift är ytterst att tradera verket till nya läsargenerationer” , skriver Witt- Brattström. Det är helt riktigt. Frågan vi strider om är vad som är verket. Witt-Brattström – och Horace Engdahl i sin bilaga till hennes artikel – menar att det är den text som är historiskt etablerad. Jag menar att när nya fakta tillkommer måste man acceptera att den förändras hur mycket man än älskar den gamla versionen. Att Svenska Akademiens ständige sekreterare håller fram den etablerade traditionen är inte överraskande. Att en av den feministiska litteraturvetenskapens svenska pionjärer intar denna position är däremot förvånande. Vad har vi då hållit på med all denna tid Att tradera den etablerade traditionen kan knappast vara vare sig den litteraturvetenskapliga forskarens eller feministens uppgift. Forskningens uppgift är alltid att söka ny kunskap, den som traderar texterna har att ta hänsyn till de resultat som framkommer. När det visar sig att den mest citerade meningen i Victoria Benedictssons författarskap – ”Att jag är kvinna har varit mitt livs förbannelse” – inte är skriven av henne utan av Axel Lundegård är detta naturligtvis viktigt. Inte bara för att det är en annan än den angivna författaren som hållit i pennan, utan också för att det ändrar förutsättningarna för själva förståelsen av texten. Att Lundegård skrivit in en medlidsam manlig lyssnare som åhör den talande kvinnans sorgliga berättelse alltmedan han klappar hennes hand i stället för den tyste och ifrågasättande man som finns i Benedictssons text ändrar naturligtvis också innebörden i den. När Lundegård byter ut Victoria Benedictssons formulering att det kanske kommer ”en tid då det icke är en ohjälplig skam, detta, att icke vara man” till en text om att den talande kvinnans ångest ”kommer av s k a m – skammen att vara kvinna” sker en avgörande vändning av berättelsen. Den handlar inte längre om en undergångsmärkt kvinna som är sitt eget problem, utan om en kvinna som går under för att hon inte erkänns som människa i ett patriarkalt samhälle. Det förvandlar henne inte, som Engdahl skriver, till en flickbokens Kulla-Gulla, men till en kvinna i en tragisk konflikt med världen. Ebba Witt-Brattström påstår, med en lika överraskande litteraturhänvisning, att jag genom att göra en dold kvinnlig text synlig åsamkar henne och det svenska folket en lika smärtsam förlust som Bibelkommissionen när den fråntog oss möjligheten ”att fortsätta sin trösterika vandring med Herren som herde i dödsskuggans dal” . Som Bibelkommissionens sekreterare Christer Åsberg klarlagt är den formulering som Brattström citerar en historisk parentes som korrigerades i nyöversättningen. Ambitionen med min bok – och debattartikel – har också varit ett återställande av texten. Redan när Axel Lundegård gav ut Victoria Benedictssons ”Samlade skrifter” 1918–20 avslöjades det dubbla författarskapet genom Ingrid af Schulténs efterord. Den kunskapen har emellertid inte beaktats av senare forskare. Och Witt-Brattström, som i sin artikel kallar sig hennes efterföljare, tar vare sig hänsyn till eller redovisar resultaten av af Schulténs arbete. För att man som litteraturvetare ska kunna göra goda läsningar är det viktigt med gott underarbete. Ebba Witt-Brattström ger en eloge till Christina Sjöblads utgivning av Victoria Benedictssons dagböcker som avlutades 1985. Och det är riktigt, den är eminent, men så vilar den också på många års arkivarbete, vars resultat även redovisas i en omfångsrik notapparat – som Witt-Brattström dock skurit ner med 90 procent. Birgitta Holms furiösa attack på min bok är lika dubbel. Samtidigt som hon kritiserar mitt arkivarbete visar hennes förvirrade anmärkningar bara att hon, som hon också skriver i sin biografi om Victoria Benedictsson, bara varit i arkivet några ”få gånger” . Axel Lundegårds version av ”Ur mörkret” har funnits och finns fortfarande. Det vare sig kan eller vill jag ta ifrån någon. Men jag menar att det är dags att öppna för ett nytt möte med Victoria Benedictssons texter, där de, avklädda Lundegårds tillägg och förvanskningar, kan förstås på ett nytt sätt och där de, som Agneta Pleijel helt riktigt skriver, har en ny andning och en annan stil, en stil som är ”drastisk och distinkt. Modernare och fräckare” . Lisbeth Larsson Professor i litteraturvetenskap vid Göteborgs universitet kulturdebatt@dn.se


Obama söker sina rötter

Summary: barack obama i afrika tv 8 22.30. I kvällens dokumentär "Barack Obama i Afrika" skildras demokraternas presidentkandidats resa till sina afrikanska rötter. Med på den känslosamma resan är hustrun Michelle.

- Många människor, inte bara i Afrika utan i andra länder utanför USA, har orealistiska föreställningar om vad USA egentligen är. Och många har alltför höga förväntningar på vad jag i min position som amerikansk senator kan uträtta för människorna. - När jag var i Afrika var jag angelägen om att människorna inte skulle förvänta sig alltför mycket. Jag försökte förklara att min roll är att uppmuntra ett nytt sätt för USA att samarbeta med de afrikanska länderna. Så säger demokraternas presidentkandidat Barack Obama i en intervju i kvällens dokumentär i TV 8, "Barack Obama i Afrika", en avspänd intervju som visar en lugnare sida av presidentkandidaten Obama än den vi sett under den stundtals aggressiva valkampanjen. Dokumentären skildrar den resa till sina afrikanska rötter som Obama gjorde i augusti 2006; senatorns pappa var kenyan (se faktarutan här intill). I filmen besöker Obama och hans hustru Michelle såväl ett flyktingläger som fängelset Robben Island i Sydafrika, de tar båda ett hiv/aidstest offentligt, han gör ett känslosamt besök i pappans hemstad Siaya. Obama själv är filmens berättarröst. En ung kvinna utropar glädjestrålande, och friserar samtidigt sanningen en aning: - Obama är från Kenya, och nu har han kommit tillbaka för att besöka oss! Det spelar ingen roll hur rik han är, eller vilken position han har - det viktiga är att han faktiskt har kommit tillbaka för att träffa oss! Apropå Obamas afrikanska förfäder, och apropå presidentvalskampanjen som nu går in i sitt slutskede - hur pass mycket av rasistiska tongångar har hörts i valkampanjen? DN:s USA-korrespondent Erik Ohlsson skildrade häromdagen (DN 22/10) den kompakta oviljan bland fattiga "rednecks" i Virginia att lägga sin röst på en svart presidentkandidat. Det går möjligen att förstå rasistiska attityder bland fattiga i Virginia, där rasismen sitter djupt. Men hur låter det i den mer officiella debatten? Hur ofta görs pinsamma övertramp? - Jag tycker inte att rasismen är särskilt utbredd i valkampanjen, säger DN:s USA-korrespondent Erik Ohlsson. Vulgärrasismen finns säkert på sina håll, men den hålls borta från valmötena. - Men visst finns det tendenser hos republikanerna att märka ut Obama som "annorlunda", "inte som vi" och så vidare. Ett exempel var när John McCain kallade Obama för "that one" - "den där" - i en av de tv-sända debatterna. Eller när McCains omstridda vicepresidentkandidat Sarah Palin valtalade i det nästan helvita Mellanvästern och lyriskt utbrast att hon nu minsann "hade kommit till det riktiga Amerika". - De flesta amerikaner tycker att det är oanständigt att säga att de inte vill rösta på en svart presidentkandidat, även om de tycker så - undantag finns dock, säger Erik Ohlsson. - Men jag har märkt att många säger sig inte kunna rösta på Obama eftersom han är muslim eller åtminstone "smygmuslim". Vilket är lite märkligt eftersom Obama gång efter annan fört fram sin kristna tro - oftare än McCain, faktiskt, påpekar Erik Ohlsson. - Jag tror att de amerikaner som avvisar Obama för att han är "muslim" använder det argumentet som fikonlöv. Det låter bättre - i USA - att avvisa någon för dennes muslimska tro än för hudfärgen.


En burgare med bok, tack

Summary: De senaste sju åren har Läsrörelsen och McDonald's samarbetat om att få ut 4,6 miljoner barnböcker. Många kända författare har gett sitt samtycke. Andra har vägrat. - Vore det inte bättre om de serverade bra mat i stället, undrar bilderbokskonstnären Pija Lindenbaum.

Under oktober månad ligger det ingen plastleksak i barnens happy meal på hamburgerkedjan McDonald's. I stället finns det bilderböcker av Elsa Beskow och Gunna Grähs, av Ulf Stark och Lennart Hellsing och Inger och Lasse Sandberg. I vissa happy meal ligger Jujja Wieslanders och Sven Nordqvists "Mamma Mu åker rutschkana", dubbelt så tjock som vanligt eftersom den är på två språk, svenska och persiska. Åt ena hållet läser man på svenska, åt andra hållet, med spegelvända bilder, på persiska. - Den här gången kommer det ut drygt 900.000 barnböcker, säger Elisabet Reslegård. Hon är i dag ordförande för Läsrörelsen, som ligger bakom böckerna på McDonald's. Det är inte första gången som McDonald's samarbetar med Läsrörelsen. Sedan 2001 har sammanlagt 4,6 miljoner barnböcker spritts via hamburgerrestaurangerna, i en märkligt lite omskriven läsfrämjande satsning. Men får ett läsfrämjande projekt se ut så här? Ska man verkligen hjälpa McDonald's att sälja hamburgare och pommes frites genom att stoppa med en klassisk bok av Lennart Hellsing? - Ja, säger Marianne von Baumgarten utan att tveka. Hon är en av barnboksvärldens mest erfarna och kunniga entreprenörer, sitter i styrelsen för Läsrörelsen och är den som väljer ut böckerna. - Ja, säger också Elisabet Reslegård. - Det handlar om att nå de familjer som inte går till bokhandeln och inte till biblioteket. Var träffar man många barnfamiljer? Jo, på McDonald's. Då är det den arenan böckerna ska finnas på. Nästa gång kanske familjen går till biblioteket. Sen citerar Marianne von Baumgarten Lennart Hellsing, som sagt "det är inte de som utnyttjar mig, det är jag som utnyttjar dem." I år är hon extra glad över att Lennart Hellsings och Poul Ströyers "Den flygande trumman" är med, för den har inte funnits i tryck på bra länge. Böckerna är alltid en blandning mellan klassiker och relativt nyutkommet, mellan konstnärligt högtstående litteratur och mer bruksinriktad nyttolitteratur. Dessutom har man en gång knökat in ett par ljudböcker av Laura Trenter och tidigare två andra tvåspråkiga böcker förutom årets "Mamma Mu åker rutschkana". - Jag vill gärna ha med en Hellsing, och en abc-bok när det går, säger Marianne von Baumgarten. I år är det Elsa Beskows "ABC-resan" från 1945. Fungerar den för sena tiders barn? - Sådant vet man aldrig i förväg, men det kan vara en ingång till hela Elsa Beskows författarskap, säger Marianne von Baumgarten. Första utgivningsåret, 2001, ingick en av de få icke-svenska titlarna, John Marsdens otroligt populära ungdomsbok "I morgon när kriget kom". Sen blev det inga fler ungdomsböcker; ungdomar är svårare att nå och inte ens Marsden blev någon fullträff. I stället har det blivit bilderböcker, ofta av redan välkända författare och illustratörer. - Den första idén från McDonald's var att det skulle vara nyskrivna böcker, säger Marianne von Baumgarten. - Men det blir aldrig bra när författare skriver på uppdrag. Det här är mycket bättre. Fast man får inte alltid de böcker man vill ha, en del upphovsmän säger nej. En vägrade med hänvisning till att familjen var vegetarianer. En som har tackat nej till att medverka är bilderbokskonstnären Pija Lindenbaum, som blev tillfrågad vid ett tidigare tillfälle. - Det var inget lätt beslut, men jag bestämde mig ändå för att säga nej, säger Pija Lindenbaum. - Visst är det väl bättre att barn får en bok än en plastleksak, men jag vill ändå inte hjälpa McDonald's och få dem att framstå som kulturbärare. De står inte för någonting som jag gillar - varken maten eller det sätt man äter den på. Jag vill inte vara med och bättra på på deras rykte. Vore det inte bättre om de serverade bra mat i stället? Upphovsmännen får långtifrån samma ersättning som de vanligtvis får av förlagen. För att det ska gå ihop måste alla ställa upp för ganska lite pengar. - Jag var väldigt tveksam först, säger Jujja Wieslander, vars "Mamma Mu gungar" kom på McDonald's 2001. I år är hon med igen. - Jag tvekade mest för att det handlade om ett multinationellt företag med sunkig matkultur. Men jag ändrade mig: det vore lite skitförnämt att säga nej till att ge ungarna bra böcker med den Mat som de ändå äter. - Man måste invadera fiendeland, säger Ulf Stark och skrattar. Han är med för tredje gången, denna gång med "En stjärna vid namn Ajax", illustrerad av Stina Wirsén. - Det spelar ingen roll om McDonald's putsar lite på sin flottiga gloria, om det innebär att man kan ge böcker till en massa barn. Och det har ju varit bra böcker genom åren! Inte alls det mest lättsålda och kommersiella. Om man jämför med vilka böcker som bokhandeln skyltar mest med så har McDonald's böcker faktiskt varit bättre. Jujja Wieslander muttrar lite över att den första "Mamma Mu"-boken kom i ett underligt format, delvis beskuren, men framhåller att "Min skattkammare" år 2007 nästan blev finare i sitt lilla format på McDonald's än i originalutgåvan. Bakom McDonald's boksatsning står den läsfrämjande organisationen Läsrörelsen, där Elisabet Reslegård var kampanjledare och i dag är ordförande. Hon har farit fram som en komet och lyckats sy ihop de mest osannolika samarbeten. När hon berättar om hur samarbetet med McDonald's började låter det mest som en lycklig slump, hon låter själv lite förvånad. - Det började 1998, när dyslexikampanjen avslutats, som jag var kampanjledare för och Bengt Westerberg ordförande. Jag pratade med Kerstin Lööv på tidningen Skolledaren, hon ville dra i gång en Läsrörelse, och tyckte att jag skulle leda den. Bengt Westerberg blev ordförande. Plötsligt ringde Munkedals pappersbruk som inte visste något om Läsrörelseplanerna men ville göra en boksatsning med McDonald's. Och så började vi! Sen har det gått överraskande lätt. En förklaring, menar Elisabet Reslegård, är Ulrika Kindvall Wåreus, ansvarig för familjeaktiviteterna på McDonald's, som är djupt engagerad i projektet. - I ett samarbete måste det finnas eldsjälar på båda sidorna, annars går det inte, säger Elisabet Reslegård. McDonald's har inte bara gett ut böcker, man har också haft gratistidningen "Våra barn" under några år, där Marianne von Baumgarten var redaktör. - Den är i dag lagd på is. Vårt avtal med McDonald's löper från år till år, vi vet ingenting om framtiden, säger Elisabet Reslegård. - Men vi kan samarbeta med andra. Ikea vore till exempel intressant, det finns ju inte en barnfamilj som inte åker dit ibland. Läsrörelsen


En burgare med bok, tack

Summary: De senaste sju åren har Läsrörelsen och McDonald’s samarbetat om att få ut 4,6 miljoner barnböcker. Många kända författare har gett sitt samtycke. Andra har vägrat. – Vore det inte bättre om de serverade bra mat i stället, undrar bilderbokskonstnären Pija Lindenbaum.

Under oktober månad ligger det ingen plastleksak i barnens happy meal på hamburgerkedjan McDonald’s. I stället finns det bilderböcker av Elsa Beskow och Gunna Grähs, av Ulf Stark och Lennart Hellsing och Inger och Lasse Sandberg. I vissa happy meal ligger Jujja Wieslanders och Sven Nordqvists ”Mamma Mu åker rutschkana”, dubbelt så tjock som vanligt eftersom den är på två språk, svenska och persiska. Åt ena hållet läser man på svenska, åt andra hållet, med spegelvända bilder, på persiska. – Den här gången kommer det ut drygt 900 000 barnböcker, säger Elisabet Reslegård. Hon är i dag ordförande för Läsrörelsen, som ligger bakom böckerna på McDonald’s. Det är inte första gången som McDonald’s samarbetar med Läsrörelsen. Sedan 2001 har sammanlagt 4,6 miljoner barnböcker spritts via hamburgerrestaurangerna, i en märkligt lite omskriven läsfrämjande satsning. Men får ett läsfrämjande projekt se ut så här Ska man verkligen hjälpa McDonald’s att sälja hamburgare och pommes frites genom att stoppa med en klassisk bok av Lennart Hellsing – Ja, säger Marianne von Baumgarten utan att tveka. Hon är en av barnboksvärldens mest erfarna och kunniga entreprenörer, sitter i styrelsen för Läsrörelsen och är den som väljer ut böckerna. – Ja, säger också Elisabet Reslegård. – Det handlar om att nå de familjer som inte går till bokhandeln och inte till biblioteket. Var träffar man många barnfamiljer Jo, på McDonald’s. Då är det den arenan böckerna ska finnas på. Nästa gång kanske familjen går till biblioteket. Sen citerar Marianne von Baumgarten Lennart Hellsing, som sagt ”det är inte de som utnyttjar mig, det är jag som utnyttjar dem.” I år är hon extra glad över att Lennart Hellsings och Poul Ströyers ”Den flygande trumman” är med, för den har inte funnits i tryck på bra länge. Böckerna är alltid en blandning mellan klassiker och relativt nyutkommet, mellan konstnärligt högtstående litteratur och mer bruksinriktad nyttolitteratur. Dessutom har man en gång knökat in ett par ljudböcker av Laura Trenter och tidigare två andra tvåspråkiga böcker förutom årets ”Mamma Mu åker rutschkana”. – Jag vill gärna ha med en Hellsing, och en abc-bok när det går, säger Marianne von Baumgarten. I år är det Elsa Beskows ”ABC-resan” från 1945. Fungerar den för sena tiders barn – Sådant vet man aldrig i förväg, men det kan vara en ingång till hela Elsa Beskows författarskap, säger Marianne von Baumgarten. Första utgivningsåret, 2001, ingick en av de få icke-svenska titlarna, John Marsdens otroligt populära ungdomsbok ”I morgon när kriget kom”. Sen blev det inga fler ungdomsböcker; ungdomar är svårare att nå och inte ens Marsden blev någon fullträff. I stället har det blivit bilderböcker, ofta av redan välkända författare och illustratörer. – Den första idén från McDonald’s var att det skulle vara nyskrivna böcker, säger Marianne von Baumgarten. – Men det blir aldrig bra när författare skriver på uppdrag. Det här är mycket bättre. Fast man får inte alltid de böcker man vill ha, en del upphovsmän säger nej. En vägrade med hänvisning till att familjen var vegetarianer. En som har tackat nej till att medverka är bilderbokskonstnären Pija Lindenbaum, som blev tillfrågad vid ett tidigare tillfälle. – Det var inget lätt beslut, men jag bestämde mig ändå för att säga nej, säger Pija Lindenbaum. – Visst är det väl bättre att barn får en bok än en plastleksak, men jag vill ändå inte hjälpa McDonald’s och få dem att framstå som kulturbärare. De står inte för någonting som jag gillar – varken maten eller det sätt man äter den på. Jag vill inte vara med och bättra på på deras rykte. Vore det inte bättre om de serverade bra mat i stället Upphovsmännen får långtifrån samma ersättning som de vanligtvis får av förlagen. För att det ska gå ihop måste alla ställa upp för ganska lite pengar. – Jag var väldigt tveksam först, säger Jujja Wieslander, vars ”Mamma Mu gungar” kom på McDonald’s 2001. I år är hon med igen. – Jag tvekade mest för att det handlade om ett multinationellt företag med sunkig matkultur. Men jag ändrade mig: det vore lite skitförnämt att säga nej till att ge ungarna bra böcker med den mat som de ändå äter. – Man måste invadera fiendeland, säger Ulf Stark och skrattar. Han är med för tredje gången, denna gång med ”En stjärna vid namn Ajax”, illustrerad av Stina Wirsén. – Det spelar ingen roll om McDonald’s putsar lite på sin flottiga gloria, om det innebär att man kan ge böcker till en massa barn. Och det har ju varit bra böcker genom åren! Inte alls det mest lättsålda och kommersiella. Om man jämför med vilka böcker som bokhandeln skyltar mest med så har McDonald’s böcker faktiskt varit bättre. Jujja Wieslander muttrar lite över att den första ”Mamma Mu”-boken kom i ett underligt format, delvis beskuren, men framhåller att ”Min skattkammare” år 2007 nästan blev finare i sitt lilla format på McDonald’s än i originalutgåvan. Bakom McDonald’s boksatsning står den läsfrämjande organisationen Läsrörelsen, där Elisabet Reslegård var kampanjledare och i dag är ordförande. Hon har farit fram som en komet och lyckats sy ihop de mest osannolika samarbeten. När hon berättar om hur samarbetet med McDonald’s började låter det mest som en lycklig slump, hon låter själv lite förvånad. – Det började 1998, när dyslexikampanjen avslutats, som jag var kampanjledare för och Bengt Westerberg ordförande. Jag pratade med Kerstin Lööv på tidningen Skolledaren, hon ville dra i gång en Läsrörelse, och tyckte att jag skulle leda den. Bengt Westerberg blev ordförande. Plötsligt ringde Munkedals pappersbruk som inte visste något om Läsrörelseplanerna men ville göra en boksatsning med McDonald’s. Och så började vi! Sen har det gått överraskande lätt. En förklaring, menar Elisabet Reslegård, är Ulrika Kindvall Wåreus, ansvarig för familjeaktiviteterna på McDonald’s, som är djupt engagerad i projektet. – I ett samarbete måste det finnas eldsjälar på båda sidorna, annars går det inte, säger Elisabet Reslegård. McDonald’s har inte bara gett ut böcker, man har också haft gratistidningen ”Våra barn” under några år, där Marianne von Baumgarten var redaktör. – Den är i dag lagd på is. Vårt avtal med McDonald’s löper från år till år, vi vet ingenting om framtiden, säger Elisabet Reslegård. – Men vi kan samarbeta med andra. Ikea vore till exempel intressant, det finns ju inte en barnfamilj som inte åker dit ibland. Lotta Olsson lotta.olsson@dn.se 08-738 22 11


En burgare med bok, tack

Summary: De senaste sju åren har Läsrörelsen och McDonald’s samarbetat om att få ut 4,6 miljoner barnböcker. Många kända författare har gett sitt samtycke. Andra har vägrat.– Vore det inte bättre om de serverade bra mat i stället, undrar bilderbokskonstnären Pija Lindenbaum.

Under oktober månad ligger det ingen plastleksak i barnens happy meal på hamburgerkedjan McDonald’s. I stället finns det bilderböcker av Elsa Beskow och Gunna Grähs, av Ulf Stark och Lennart Hellsing och Inger och Lasse Sandberg. I vissa happy meal ligger Jujja Wieslanders och Sven Nordqvists ”Mamma Mu åker rutschkana”, dubbelt så tjock som vanligt eftersom den är på två språk, svenska och persiska. Åt ena hållet läser man på svenska, åt andra hållet, med spegelvända bilder, på persiska. – Den här gången kommer det ut drygt 900 000 barnböcker, säger Elisabet Reslegård. Hon är i dag ordförande för Läsrörelsen, som ligger bakom böckerna på McDonald’s. Det är inte första gången som McDonald’s samarbetar med Läsrörelsen. Sedan 2001 har sammanlagt 4,6 miljoner barnböcker spritts via hamburgerrestaurangerna, i en märkligt lite omskriven läsfrämjande satsning. Men får ett läsfrämjande projekt se ut så här? Ska man verkligen hjälpa McDonald’s att sälja hamburgare och pommes frites genom att stoppa med en klassisk bok av Lennart Hellsing? – Ja, säger Marianne von Baumgarten utan att tveka. Hon är en av barnboksvärldens mest erfarna och kunniga entreprenörer, sitter i styrelsen för Läsrörelsen och är den som väljer ut böckerna. – Ja, säger också Elisabet Reslegård. – Det handlar om att nå de familjer som inte går till bokhandeln och inte till biblioteket. Var träffar man många barnfamiljer? Jo, på McDonald’s. Då är det den arenan böckerna ska finnas på. Nästa gång kanske familjen går till biblioteket. Sen citerar Marianne von Baumgarten Lennart Hellsing, som sagt ”det är inte de som utnyttjar mig, det är jag som utnyttjar dem.” I år är hon extra glad över att Lennart Hellsings och Poul Ströyers ”Den flygande trumman” är med, för den har inte funnits i tryck på bra länge. Böckerna är alltid en blandning mellan klassiker och relativt nyutkommet, mellan konstnärligt högtstående litteratur och mer bruksinriktad nyttolitteratur. Dessutom har man en gång knökat in ett par ljudböcker av Laura Trenter och tidigare två andra tvåspråkiga böcker förutom årets ”Mamma Mu åker rutschkana”. – Jag vill gärna ha med en Hellsing, och en abc-bok när det går, säger Marianne von Baumgarten. I år är det Elsa Beskows ”ABC-resan” från 1945. Fungerar den för sena tiders barn? – Sådant vet man aldrig i förväg, men det kan vara en ingång till hela Elsa Beskows författarskap, säger Marianne von Baumgarten. Första utgivningsåret, 2001, ingick en av de få icke-svenska titlarna, John Marsdens otroligt populära ungdomsbok ”I morgon när kriget kom”. Sen blev det inga fler ungdomsböcker; ungdomar är svårare att nå och inte ens Marsden blev någon fullträff. I stället har det blivit bilderböcker, ofta av redan välkända författare och illustratörer. – Den första idén från McDonald’s var att det skulle vara nyskrivna böcker, säger Marianne von Baumgarten. – Men det blir aldrig bra när författare skriver på uppdrag. Det här är mycket bättre. Fast man får inte alltid de böcker man vill ha, en del upphovsmän säger nej. En vägrade med hänvisning till att familjen var vegetarianer. En som har tackat nej till att medverka är bilderbokskonstnären Pija Lindenbaum, som blev tillfrågad vid ett tidigare tillfälle. – Det var inget lätt beslut, men jag bestämde mig ändå för att säga nej, säger Pija Lindenbaum. – Visst är det väl bättre att barn får en bok än en plastleksak, men jag vill ändå inte hjälpa McDonald’s och få dem att framstå som kulturbärare. De står inte för någonting som jag gillar – varken maten eller det sätt man äter den på. Jag vill inte vara med och bättra på på deras rykte. Vore det inte bättre om de serverade bra mat i stället? Upphovsmännen får långtifrån samma ersättning som de vanligtvis får av förlagen. För att det ska gå ihop måste alla ställa upp för ganska lite pengar. – Jag var väldigt tveksam först, säger Jujja Wieslander, vars ”Mamma Mu gungar” kom på McDonald’s 2001. I år är hon med igen. – Jag tvekade mest för att det handlade om ett multinationellt företag med sunkig matkultur. Men jag ändrade mig: det vore lite skitförnämt att säga nej till att ge ungarna bra böcker med den mat som de ändå äter. – Man måste invadera fiendeland, säger Ulf Stark och skrattar. Han är med för tredje gången, denna gång med ”En stjärna vid namn Ajax”, illustrerad av Stina Wirsén. – Det spelar ingen roll om McDonald’s putsar lite på sin flottiga gloria, om det innebär att man kan ge böcker till en massa barn. Och det har ju varit bra böcker genom åren! Inte alls det mest lättsålda och kommersiella. Om man jämför med vilka böcker som bokhandeln skyltar mest med så har McDonald’s böcker faktiskt varit bättre. Jujja Wieslander muttrar lite över att den första ”Mamma Mu”-boken kom i ett underligt format, delvis beskuren, men framhåller att ”Min skattkammare” år 2007 nästan blev finare i sitt lilla format på McDonald’s än i originalutgåvan. Bakom McDonald’s boksatsning står den läsfrämjande organisationen Läsrörelsen, där Elisabet Reslegård var kampanjledare och i dag är ordförande. Hon har farit fram som en komet och lyckats sy ihop de mest osannolika samarbeten. När hon berättar om hur samarbetet med McDonald’s började låter det mest som en lycklig slump, hon låter själv lite förvånad. – Det började 1998, när dyslexikampanjen avslutats, som jag var kampanjledare för och Bengt Westerberg ordförande. Jag pratade med Kerstin Lööv på tidningen Skolledaren, hon ville dra i gång en Läsrörelse, och tyckte att jag skulle leda den. Bengt Westerberg blev ordförande. Plötsligt ringde Munkedals pappersbruk som inte visste något om Läsrörelseplanerna men ville göra en boksatsning med McDonald’s. Och så började vi! Sen har det gått överraskande lätt. En förklaring, menar Elisabet Reslegård, är Ulrika Kindvall Wåreus, ansvarig för familjeaktiviteterna på McDonald’s, som är djupt engagerad i projektet. – I ett samarbete måste det finnas eldsjälar på båda sidorna, annars går det inte, säger Elisabet Reslegård. McDonald’s har inte bara gett ut böcker, man har också haft gratistidningen ”Våra barn” under några år, där Marianne von Baumgarten var redaktör. – Den är i dag lagd på is. Vårt avtal med McDonald’s löper från år till år, vi vet ingenting om framtiden, säger Elisabet Reslegård. – Men vi kan samarbeta med andra. Ikea vore till exempel intressant, det finns ju inte en barnfamilj som inte åker dit ibland. Lotta Olsson lotta.olsson@dn.se 08-738 22 11