EU röstar nej till ny upphovsrättslag

Summary: Europaparlamentets rättsliga utskott har tidigare röstat igenom det nya direktivet om upphovsrätt på internet. Men nu stoppas det av EU-parlamentet. På torsdagen röstade parlamentet nej till förslaget som nu måste skrivas om.

Europaparlamentet i Strasbourg har i dag beslutat om att fälla det nya direktivet om upphovsrätt på internet. Av alla de närvarande parlamentarikerna röstade 318 mot förslaget och 271 för det. Nu skickas förslaget tillbaka till det rättsliga utskottet för att skrivas om. Omarbetningen kommer sedan att behandlas i Europaparlamentet på nytt i september. Om förslaget då går igenom lämnas det över till EU-ländernas regeringar för förhandling. Direktivet, som syftar till att skydda upphovsrättsskyddat material på internet, har behandlats i flera av EU:s instanser. För två veckor sedan röstades det igenom av Europaparlamentets rättsliga utskott. Direktivet beskrivs som kontroversiellt och har mött hård kritik. De svenska EU-parlamentarikerna Max Andersson (MP) och Fredrick Federley (C) befarar att ”det är slutet på det fria internet så som vi känner det” om förslaget skulle bli verklighet, skriver TT. Centerpartiets Fredrick Federley är lättad över parlamentets beslut. — Det var nära att resultatet blev annorlunda, men jag är glad att det inte blev det. Nu har vi möjlighet att ändra förslaget och arbeta vidare med de saker som har väckt diskussion, säger han till DN. Han tycker att metoderna för att skydda upphovsrättsliga verk måste konkretiseras. — Man måste säkerställa att den som har upphovsrätten får betalt men att man samtidigt inte stänger av möjligheten för människor att dela saker på internet. EU-parlamentariker Jytte Guteland (S) är inne på samma spår. Hon menar att förslaget i sin nuvarande form inte är helt kompatibelt med yttrandefriheten. — Vi tycker att förslaget är rättsosäkert. Det finns allt för många frågetecken vad gäller yttrandefrihet. Det är viktigt att stärka upphovsrätten, den fungerar inte bra i dag men vi behöver en debatt i hela parlamentet om hur man ska göra detta utan att gå emot grundläggande mänskliga rättigheter. Också Vänsterpartiets EU-parlamentariker Malin Björk är kritisk till förslaget och röstade emot. — Det känns väldigt bra att förslaget i sin nuvarande form stoppas så att utskottet får en ny chans att göra om och göra rätt. Som förslaget ser ut nu skulle det innebära oerhörda begränsningar för hur vanliga människor kan använda internet, säger hon i ett pressmeddelande. Det är framför allt de två artiklarna 11 och 13 som stått i debattens centrum. De innebär bland annat att plattformar som länkar till en annan hemsida måste betala en avgift och att tjänsteleverantörer måste stoppa upphovsrättsskyddat material. Läs mer: Omstridd ödesfråga om upphovsrätt i EU Förslaget stöttas dock också av många. Bland annat den före detta Beatlesmedlemmen Sir Paul McCartney som länge har engagerat sig i frågan om upphovsrätt. I ett öppet brev har han uppmanat Europaparlamentarikerna att rösta igenom direktivet. ”Vi behöver ett internet som är rättvist och hållbart för alla. Men det finns plattformar som utnyttjar artister för sin egen vinnings skull och vägrar att betala dem ett rättvist pris.” ”Snälla, rösta för förslaget om upphovsrätt och Artikel 13. Ni har musikens framtid i era händer", skriver han. Sverige har ställt sig bakom direktivet. I ett uttalande till DN skrev justitiedepartementet att syftet med artikel 13 är att skydda rättighetsinnehavare. DN har sökt Heléne Fritzon som är ansvarigt statsråd. Fredrick Federley tycker att det behövs en bättre debatt om frågan i Sverige. — Sverige har godkänt det här. Jag tycker att vi måste diskutera det mer och få en bättre debatt i Sverige.


Hatet mot Jar Jar Binks i Star Wars gjorde att skådespelaren övervägde självmord

Summary: Skådespelaren Ahmed Best fick så mycket hat när han spelade Jar Jar Binks i Star Wars att han övervägde att ta livet av sig. Det berättar han i dag nitton år senare - och möts av mängder av kärlek och ursäkter.

Jar Jar Binks väckte starka känslor hos publiken när han för första gången dök upp i uppföljaren till Star Wars: ”Episode I - The Phantom Menace” från 1999. Rösten och stora delar av den bisarra gunganens kropp och rörelsemönster gestaltades av skådespelaren Ahmed Best. Han var då 25 år och det var hans första stora filmroll. Vad han inte visste när scenerna spelades in var att Jar Jar Binks skulle bli en av Star Wars-filmernas mest hatade karaktärer. En stor och högljudd del av publiken - och även kritiker - tyckte att Ahmed Bests insatser var outhärdliga. Hans gester och tal kallades allt från barnsliga och infantila till rasistiska och stereotypa eftersom man tyckte att han försökte härma en fånig karibisk accent. Nu skriver Ahmed Best, som i dag är 44 år, på Twitter att han hamnade i mediedrev som påverkar hans karriär än i dag, nästan tjugo år senare. Han skriver att han var nära att ta sitt liv och att det fortfarande är svårt att tala om det som hände. ”Jag överlevde och nu är den här lille killen den sporre som får mig att vilja leva”, skriver han och postar en bild på sig själv tillsammans med sin son. Efter att bilden postades har Ahmed Best blivit överöst med kärleksfulla kommentarer från alla möjliga håll. Inte minst Star Wars-fans som tidigare varit kritiska hör av sig med pepp och uppmuntrande tillrop. Även filmaren Rian Johnson som regisserade förra årets "Star Wars: The Last Jedi" skickar varma hälsningar. ”Massor av kärlek till dig Ahmed. Jag tror att det är många av oss som kan dra lärdomar av din historia”, skriver han. Skådespelaren Frank Oz, som gjorde Yodas röst i The Empire Strikes Back (1980) and Return of the Jedi (1983), twittrar att han älskade Jar Jar Binks. ”Jag har aldrig förstått varför människor reagerar med en sådan stark avsky mot en sådan FANTASTISK karaktär!", skriver han. Ahmed Best har tidigare berättat hur han fick dödshot och hur för honom okända människor kunde komma fram till honom och säga att ”du har förstört min barndom”. ”Det är svårt för en 25-åring att höra", har han sagt till Wired.


Militärer dömda för mordet på Victor Jara

Summary: Nio tidigare militärer i Chile döms för mordet på protestesångaren och aktivisten Víctor Jara och en tidigare fängelsechef 1973.

Jara greps i samband med militärkuppen i Chile 1973, då Salvador Allende avsattes och diktatorn Augusto Pinochet tog makten. Jaras kropp hittades flera dagar senare. Han hade då hållits fången tillsammans med runt 5 000 andra politiska fångar i Santiagos största arena, där han förhördes, torterades och till sist dödades. Läs mer: Tio åtalas för mordet på Victor Jara ”Domaren Miguel Vázquez Plaza dömde nio tidigare militärer för deras ansvar för mordet på sångaren Víctor Jara och tidigare fängelsechefen Littré Quiroga Carvajal i september 1973 i Santiago”, står det i ett uttalande från rätten. Åtta av de åtalade döms till 15 år och en dag i fängelse för sina roller som gärningsmän i båda morden, och ytterligare tre år för att ha kidnappat de två offren. En nionde åtalad fick fem år och en dags fängelse för medhjälp till morden, och 61 dagar till för medhjälp vid kidnappningarna.


Nobels fredspriskonsert tar paus

Summary: När Nobels fredspris delas ut i Oslo varje år arrangeras traditionellt en konsert i samband med prisceremonin. Men i år blir det ingen konsert.

Årets Nobels fredsprisceremoni den 10 december i Oslo följs inte av en konsert. Orsaken? Ekonomiska bekymmer, enligt arrangörerna: – Konserten är mycket krävande att finansiera och vi vill därför använda nästa år till att utveckla ett nytt konsertformat. Ambitionen är att lansera en konsert i ny kostym 2019. Samtidigt vill vi undersöka hur konserten kan anpassas för andra plattformar än traditionell linjär tv, säger Olav Njølstad, den norska Nobelstiftelsens vd. Konserten är inte skattefinansierad, utan går runt enbart på bidrag från norska sponsorer och biljettintäkter. När matvarukedjan Rema meddelade att de slutar sponsra evenemanget blev det spiken i kistan – och omöjligt för arrangörerna att finansiera konserten i år. Den första konserten i samband med utdelandet av Nobels fredspris arrangerades 1994. Genom åren har artister som Whitney Houston, Lady Gaga och nu senast Zara Larsson uppträtt efter den anrika prisceremonin.


Anders Wejryd: Därför är påståendena om Svenska kyrkan som en marxistisk ”68-kyrka” absurda

Summary: I morgon den 4 juli är det 50 år sedan Kyrkornas världsråd samlades till möte i Uppsala. Det har hävdats att en ung radikal elit lyckades ta över Svenska kyrkan och påverka agendan, vilket skulle ge återverkningar än i dag. Men kyrkan blev inte alls någon "68-kyrka", skriver tidigare ärkebiskopen Anders Wejryd.

Den 4 juli för 50 år sedan samlades Kyrkornas världsråd till generalförsamling i Uppsala. Författaren och historikern Henrik Berggren tecknar situationen på ett levande sätt i sin bok ”68”: ”Åskådarna stod i täta led för att få se en glimt av de 700 präster som tågade förbi universitetsbiblioteket Carolina in på Övre Slottsgatan. Julisolen flödade – industrisemestern skulle precis börja – och många av själasörjarna svettades i sina ämbetsskrudar. En del hade fotsida svarta kaftaner, andra gick i diskreta kostymer med vit prästkrage och här och där lystes det mörka havet upp av någon utomeuropeisk gudsman med folkloristiska detaljer i prästdräkten. De var på väg till Uppsala domkyrka för att inviga 1968 års världskyrkomöte.” Romersk-katolska kyrkan hade samlats till Andra Vatikankonciliet under fyra år i början av sextiotalet. Världens frågor tryckte på och påven Johannes XXIII talade om aggiornamento, om att kyrkan skulle förnyas och uppdateras. Koloniernas, arbetarklassens och kvinnornas frigörelse skulle få följder för kyrkan, hade påven sagt. På mötet i Uppsala fanns ortodoxer, anglikaner, lutheraner, metodister, baptister, presbyterianer och fler. Dessutom hade katolska kyrkan femton observatörer på plats. Uppsalamötet var på många sätt inspirerat av samma förändringar som lett fram till Andra Vatikankonciliet. Martin Luther King skulle ha invigningstalat i domkyrkan – men hade mördats i april i Memphis. Kenneth Kaunda var på plats som en av de första afrikanska statsmännen. Svensk tv och radio hade överväldigats av medieintresset. Sju hundra journalister från hela världen var på plats. Detta var under det kalla kriget och mötesplatser för både öst och väst var få. Läs mer: Maria Schottenius: Tro vad ni vill, säger Svenska kyrkan Minnet av mötet påverkar fortfarande flera svenska trossamfund. Sedan mitten av 1900-talet hade rättvisefrågor och frågor om kyrka och samhälle blivit allt viktigare i många kristna sammanhang. Avkoloniseringen efter andra världskriget gav nya perspektiv, där kyrkor i syd på nytt sätt självständigt stod inför stora samhällsutmaningar. Denna nya kyrkliga internationalism kombinerades samtidigt med ett nytt engagemang för samhällsfrågor inom de egna länderna. Kyrkornas samhällsengagemang går dock inte att förknippa med vänsterideologi på något enkelt sätt. Till exempel var Sydafrikafrågan och enprocentmålet för bistånd inga stora vänsterfrågor på den tiden. De drevs framför allt av Folkpartiet, som vid det laget var ett borgerligt parti. De unga teologer som inspirerades mest och uthålligt av uppsalamötet var heller inga särskilda marxister. De var fromma och engagerade demokrater som ville att kristen tro skulle bidra till ett rättvisare och kärleksfullare samhälle. De hade fostrats i föreningar och församlingar. De trodde på parlamentariska traditioner. Inför 50-årsjubileet av denna kyrkliga vändning kunde man tänka sig att mötet i Uppsala skulle uppmärksammas på många sätt. Vi kan konstatera att vårt svenska samhälle omförhandlats i grunden sedan 1968. Den gamla uppdelningen mellan marknad och offentlig sektor som under 1980-talet fortfarande legitimerades under beteckningen blandekonomi, har underminerats. Marknaden har segrat och nästan allt finns på denna marknad. Sjukvård, skola, kommunikationer utgör inte längre en avskild offentlig sektor som förr, utan är konkurrensutsatt på en marknad. Kanske vi till och med kan begripa det som förenklat kan kallas ”statskyrkans avskaffande” år 2000 som led i denna avreglering av det offentliga? Även Svenska kyrkan befinner sig i alla fall nu på en åsiktsmarknad, där sund kritik och försvar av kyrkan även samsas med fake news och hätska återkommande drev i sociala medier. Kanske kunde här minnet av 1968 som en annan tid ha kunnat stimulera till spännande nytändning av det teologiska samtalet om kyrkans förutsättningar i vårt nya marknadssamhälle? Det vi hittills har sett är emellertid mest något annat. Minnet av 1968 har snarare stimulerat kampen om kyrkan på en polariserad åsiktsmarknad. Här har torgförts en bild av Svenska kyrkan som en marxistisk 68-kyrka, som nu bör nedmonteras. Det har hävdats att en ung marxistisk 1968-elit lyckades ta över Svenska kyrkan och hennes agenda vilket ger återverkningar än i dag. För mig som gammal församlingspräst, biskop och tidigare ärkebiskop med hyfsad insyn i Svenska kyrkan får det påståendet en overklig, ja nästan absurd prägel. Ska vi analysera inflytelserika politiska linjer inom den senaste tidens Svenska kyrka, vore det antagligen mer adekvat att lyfta fram överrepresentationen av miljöpartister bland Sveriges präster. Påståendet om Svenska kyrkan som en 68-kyrka har fått draghjälp av en studie, skriven av idéhistorikern Johan Sundeen: ”68-kyrkan: svensk kristen vänsters möten med marxismen 1965–1989” (2017). Där har begreppet 68-kyrkan en annan innebörd, jämfört med hur det använts populistiskt. Sundeen använder nämligen begreppet som samlingsterm för den politiskt vänsteraktiverade generation som i flera svenska samfund mobiliserade sig i anslutning till 1968 års radikalism. Sundeens bok är intressant och viktig som dokumentation, då samtida citat återges som visar på hur långt en del teologer var villiga att gå vad gäller acceptans av kommunistiskt förtryck. Här ger boken stoff till sådant som Svenska kyrkan bör bearbeta och beakta. Dock sätter inte Sundeen in detta i hela den dåtida samhälleliga diskursen. Sundeen driver i stället tesen att denna 68-generation mer eller mindre lyckats erövra kyrkorna, och inte minst Svenska kyrkan, för sina egna men för kyrkan främmande syften. Just här lyser tyvärr viktiga perspektiv med sin frånvaro. Historikern Kjell Östbergs ”1968 när allting var i rörelse. Sextiotalsradikaliseringen och de sociala rörelserna” (2002) utgör ett standardverk vad gäller analys av Sverige år 1968. Sundeen nämner studien, men beaktar inte viktiga perspektiv i den. I Östbergs studie framgår exempelvis tydligt att den så kallade 68-radikalismen hade lång förhistoria, helt i linje med den kyrkliga internationalism jag nämnde inledningsvis. Att rycka loss 1968 från sitt sammanhang och hävda att en ny generation med helt nya idéer tog över samfunden, framstår som ahistoriskt, och därmed som något av studiens huvudproblem. Det är problematiskt att utgå alltför hårt från ett årtal och dess betydelse. Vi kan förtydliga det genom att prova att lansera begreppet 18-kyrkan. Skulle vi fokusera på Svenska kyrkans relation till demokratins genombrott 1918, och tala om en 18-kyrka skulle bilden bli en helt annan. Biskop J. A. Eklund, som Johan Sundeen skrivit sin doktorsavhandling om, såg demokratins genombrott som ett nederlag. Han representerade då attityden hos en stor del av Svenska kyrkans dåvarande prästerskap. Eklund skrev att den historiskt givna statsformen tillåtits dö i den nesliga ”kärringrevolutionen” av år 1918 (Göteborgs Dagblad 31/12 1919). Den gamla lutherska syntesen mellan kungamakt och kyrka hade enligt Eklund med full tydlighet underminerats. Några år tidigare hade präster uppmanat till politiskt engagemang för högerns försvarsinsamlingar och mobilisering inför det så kallade bondetåget 1914. Att detta var problematiskt i många församlingar som dominerades av arbetare, tog man knappast hänsyn till: Sveriges folk var Guds folk. Under bondetåget skulle Gustaf V träda fram som en folktribun, och förkroppsliga folkets egentliga försvarsintresse gentemot en vänsterdominerad riksdag och regering. Den svenske statsvetaren Rudolf Kjellén kunde utifrån bondetågets erfarenhet formulera tankar om en folkets Führer i boken ”Die Ideen von 1914”, som skulle få ödesdigert inflytande i Tyskland. Samme Kjellén hade tidigare från höger formulerat folkhemstanken och argumenterat för en nationell socialism. Varje reflekterande läsare som har egen erfarenhet av Svenska kyrkan ser att denna skiss av 1918 inte gör Svenska kyrkan rättvisa. Det fanns många fler lager än så, vilket historiens fortsättning visar. Att extrapolera utifrån årtalet 1918 och lyfta in associationer till det bruna Tyskland, kan dock ge en effektiv ensidig bild av en antidemokratisk högerkyrka: 18-kyrkan. På samma sätt blir det om vi på motsvarande förenklade vis ensidigt kopplar 68-kyrkan till hyllande av kommunistisk diktatur. Att vi sedan behöver bearbeta att ensidigheter funnits, är en annan sak. Men. Svenska kyrkan har många lager och framträder framför allt lokalt genom sina gudstjänster, predikningar, i samtal och undervisning och i medmänskligt bistånd. Förenklingar behöver vi vara vaksamma emot. De kan fungera bra i dagens polariserade debattklimat, men de är föga konstruktiva. De skymmer sikten för historiens mångfacetterade drama. I ett moget och diversifierat offentligt samtal bör vi däremot klara av att problematisera detta historiska arv och i det kanske till och med finna nya och tidigare outnyttjade möjligheter. Skribenten Anders Wejryd var ärkebiskop i Svenska kyrkan 2006–2014.


Nisse: Lätta fel att missa

Summary: Kåseri. När jag dömde en fotbollsmatch utan att ha bra koll på offsideregeln.

En kort tid på mellanstadiet hittade jag en fungerande funktion under lunchrastens fotbollsmatcher. Jag var en rätt usel spelare, men om jag höll mig högt upp på planen nära motståndarnas mål kunde det hända att en långboll hittade fram till mig och jag kunde sätta den i nätet. Om vi nu hade nät, det minns jag inte riktigt. Ganska snart efteråt fick jag veta att det var just för att förhindra den sortens taktik som offsideregeln uppfanns. Och när vår klass i slutet av högstadiet skulle möta parallellklassen i en sorts derbymatch utanför skoltid var det länge sen jag var med på sådana övningar, eller ens försökte intressera mig för fotboll. Men just det här var på mer allvar än vanligt. Av någon nu glömd anledning, men för att understryka saken behövdes en domare, för första gången. Helst någon som inte skulle saknas i själva spelet. Valet föll på mig. Och det kunde jag väl kanske tänka mig, eventuellt, möjligen. Om det inte hade varit för den där detaljen att man nu skulle spela enligt riktiga regler, inklusive offside. Vilket jag förklarade att jag hade dålig koll på. Det godtogs inte. En domare behövdes och alla som begrep reglerna bättre var också bättre fotbollsspelare. Jag fick en liten regelskrift i pocketformat och order att plugga på, sen var det inte mer med det. Ända sen dess har jag i princip vetat vad offside går ut på, nämligen att när ena laget passar en boll måste den spelare som är närmast motståndarlagets mål också höra till motståndarlaget. Och ända sen dess har jag försökt att uppfatta detta närhelst jag ser en fotbollsmatch i realtid (vilket är några gånger varje EM och VM, samt aldrig annars). Det går sällan särskilt bra, oftast behöver jag titta på reprisen för att inse hur det ligger till. Än sämre gick det den där eftermiddagen i slutet av 70-talet, då två högstadieklassers heder hängde på precisionen i mina oväldiga domslut. Första offsiden jag inte såg orsakade irritation. Den andra mild vrede. Framme vid den fjärde eller femte insåg alla att jag inte kunde utföra min uppgift, och de båda lagen fick trassla fram en sorts samförståndsregulatur sinsemellan. Medan jag gick hem och sen inte såg en fotbollsmatch under hela 1980-talet.


Dagens skiva: Florence + the Machine är nog bäst för tolvåringar

Summary: Också det fjärde albumet med Florence + the Machine har en poppigt dramatisk men begränsad uttryckspalett, nu med mer eftertanke och mindre känsloexplosioner.

Florence + the Machine är ett band som nog är fantastiskt om man som lyssnare är cirka tolv år gammal. Åldern då man upptäcker hur starkt musik kan upplevas, hur berusande förälskelse kan vara, hur ensam man kan känna sig, hur svårt livet kan te sig och hur vacker världen kan vara. Även åldern då man kan börja romantisera engelsk kultur – det finns en anglofil aspekt av Florence Welchs vidsträckta sångröst och visuella estetik, men hon är så att säga mer CS Lewis än Evelyn Waugh. Hennes texter är mycket tydliga (ibland övertydliga) och musiken är poppigt dramatisk men samtidigt begränsad i sin uttryckspalett och allt annat än originell. Detta fjärde album har fler lugna och långsamma låtar än de föregående, mer eftertanke än känsloexplosioner, men inte för den sakens skull större djup. Bästa spår: ”Big god”  Läs fler musikrecensioner av Nicholas Ringskog Ferrada-Noli, till exempel om Lily Allens överraskande revansch.


Artist bakom ”pedofillåten”: Försökte vara roliga

Summary: Simon Gärdenfors är en av personerna bakom den kontroversiella låt som väckt ilska den senaste veckan och som på söndagen inte längre går att spela på Spotify. – Vi vänder oss givetvis emot alla former av sexuella övergrepp, skriver han till SVT.

Låten ”Knulla barn” släpptes redan 2015, men har den senaste tiden väckt stor uppmärksamhet och ilska. Kända svenskar som komikern och skådespelerskan Mia Skäringer Lázár och retorikexperten Elaine Eksvärd har gått ut med hård kritik mot låten, vars text är mycket explicit. Läs mer: Sexistanklagade Mr Cool uppträdde på Emmaboda – trots allt De båda har också uppmanat sina följare på sociala medier att anmäla låten på Spotify. Efter att uppmärksamheten växt under veckan hamnade den kontroversiella låten på listan över de mest strömmade i Sverige. Men på söndagen gick det inte längre att spela upp låten på strömningstjänsten Spotify. ”Knulla barn” har släppts av artistnamnet Mr Cool, som komikern Anton Magnusson står bakom. Rapparen Simon Gärdenfors, som också är känd från duon Far och Son, gästar på låten och är den som rappar texten. Läs mer: Simon Gärdenfors frias för bygget av gayklubb Ingen av de båda har tidigare kommenterat sin låt, men nu har Simon Gärdenfors skickat en skriftlig kommentar till SVT. ”Den uppmärksammade låten vi släppte för tre år sen var tänkt som underhållning för folk som uppskattar grov humor. När låten nu spridits till en större grupp människor har reaktionerna varit minst sagt blandade. Allt från personer som själva blivit utsatta för övergrepp som tackar oss för att vi vågar skämta om detta känsliga ämne och att humorn har hjälpt dem att läka, till folk som vill mordhota oss på grund av låten. Till alla som missförstått vår humor kommer här ett klargörande: Vi vänder oss givetvis emot alla former av sexuella övergrepp och svaret som florerar i sociala medier där vi skämtar om motsatsen är ironiskt med syftet att framkalla komisk effekt. Vi har hela tiden bara försökt vara roliga. Bara det, inget annat”, skriver han i ett mejl till SVT Nyheter. DN har sökt Spotify för en kommentar gällande att Mr Cools låt inte längre går att spela på tjänsten.


Dagens skiva: Gorillaz är nästan chockerande återhållsamma

Summary: Knappt ett år efter föregångaren ger Gorillaz ut ett nytt album med fokus på Damon Albarns röst och självrannsakande texter, närmare Blur än någonsin förut.

De tidigare Gorillaz-albumen har fungerat som brokiga, ofta underhållande, sammanfattningar av vad som är ”på” just precis i ögonblicket när de släpps. Till Damon Albarns och Jamie Hewletts händelserika kalas har mängder av både gamla hjältar och snorhippa nykomlingar bjudits in för att leka. ”The now now” är i jämförelse närmast chockerande återhållsam: elva lågmälda och snabbt inspelade midtempo-discolåtar. Knappt ett år har gått sedan föregångaren ”Humanz”, gästartisterna är få och fokus ligger nästan uteslutande på Albarns röst och självrannsakande texter. Möjligen har det gått väl snabbt, här saknas föregångarens höga toppar, samtidigt finns det något tilltalande konsekvent och sammanhållet med ”The now now”. Och närmare Blur har han aldrig varit i Gorillaz förut. Bästa spår: ”Fire flies” Läs fler recensioner av Mattias Dahlström, till exempel om hur Beyoncé och Jay-Z visar upp en enad front på ett hafsverk till minialbum.


Teaterrecension: Dionysisk yra när ”Anna Svärd” tar över på Västanå teater

Summary: Denna sommar är det dags för den avslutande delen i Selma Lagerlöfs trilogi ”Löwensköldska ringen” på Västanå teater. Och det slutar, skriver DN:s Leif Zern, i ett triumfatoriskt, kvinnligt uppror mot de barnsliga och trista männen.

När Västanå teater sätter punkt för ”Löwensköldska ringen” – Selma Lagerlöfs trilogi – sker det i dionysisk yra. Regissören Leif Stinnerbom brukar tala om sitt ideal som ett möte mellan det dionysiska och det appolinska, mellan det extatiska och det behärskade. Det är en urgammal dramatisk princip, från den antika grekiska teatern till Ingmar Bergman. Nu har turen kommit till ”Anna Svärd”, romanseriens sista del och den som knyter ihop den inledande spökhistorien med moraliteten om Karl-Arthur Ekenstedts tragiska prästöde. Han har visserligen sig själv att skylla, skrämmande aktuell i sin blinda tro på absoluta ideal minus människorna som ska förverkliga dem. Selma Lagerlöf visste vad hon talade om, hon hade naturligtvis mött och hört talas om predikanter som kunde tända en eller annan längtan hos de rätta församlingsmedlemmarna. Karl-Arthur dök upp redan förra sommaren i Daniel Lindman Agoranders helt och hållet illusoriska gestalt, skönlockig och med något vilt i blicken. Även Thea Sundler – styckets onda genius – är tillbaka och får nu möjlighet att utveckla den andra sidan av denna dödsbringande princip. Hon förvandlar obesvarad kärlek till obehindrad makt över den snart förfallne Karl-Arthur. Läs Leif Zerns recension av första delen i trilogin. Anna Svärd själv (Margit Myhr) hamnar delvis i skuggan av Hanna Kulles komplexa intrigmakerska. Thea blir i dubbel mening oroande, på en gång sårad och livsfarlig. Bakom de förvridna ansiktsdragen ser vi trots allt den olyckliga människan. Selma Lagerlöf i ett nötskal. Om berättandet svarar för det appolinska i Leif Stinnerbom regikonst, står dansen för det dionysiska. Det har blivit allt tydligare de senaste säsongerna. Förra sommarens lyckade uppsättning av ”Charlotte Löwensköld”, trilogins andra del, tog ett avgörande steg i professionell riktning. Övergångarna mellan koreografi och dramatiska spelscener sker i dag så självklart att man knappt lägger märke till skarvarna. Läs Leif Zerns recension av andra delen i trilogin. Rebecca Kaneld och Richard Forsgren behöver inte slå klackarna i taket för att det ska se ut som om de drogs med i virvlarna. Det är en lycklig symbios som firar triumfer när ”Anna Svärd” slutar i ett kvinnligt uppror mot de notoriskt ansvarslösa, barnsliga och trista männen. Då tar dansen helt över och överlämnar publiken åt friheten att välja en annan värld. Nästa sommar, avslöjar programbladet, blir det inte Selma Lagerlöf utan Jon Fosses dramatisering av ”Eddan”. Läs fler av DN:s teaterrecensioner.


Olof Lavesson (M): ”Jag blir mörkrädd av SD:s kulturpolitik”

Summary: Moderaternas Olof Lavesson skuggar minister Bah Kuhnke och försöker få kulturpolitiken i riksdagen att snurra. Förra året fick han kritik för att öppna dörren mot Sverigedemokraterna i kulturfrågor – men inför valet har han stängt den helt. – Om man läser vad de sagt i talarstolen och vad de skriver i sina program, då blir jag mörkrädd, säger Lavesson i en intervju med DN.

För åtta år sedan utsåg ledarsidan på oberoende liberala Sydsvenskan honom till deras önskenamn på posten som kulturminister: ”Plats på scen för ett spännande och kunnigt Malmönamn”, skrev tidningen. Olof Lavesson fick inte uppdraget den gången. Åtta år senare snackas det återigen om honom som en tänkbar kandidat – utifall att Alliansen får uppdraget att bilda regering efter valet. Som ordförande i kulturutskottet och kulturpolitisk talesperson för sitt parti har Olof Lavesson blivit en central gestalt i den svenska kulturpolitiken, och den som närmast skuggar sittande minister Alice Bah Kuhnke (MP). Skulle du vilja bli kulturminister? Han förvarnar om att svaret kan bli ”politiskt” och fortsätter: – Om jag funderar över det i dag, då skulle jag inte klara av att göra mitt jobb. Mitt mål är att en allianspolitiker ska sitta på posten. Han tillägger: – Men jag skulle bli väldigt hedrad om jag får frågan. På hans arbetsrum i riksdagen finns ett par porträttmålningar som avbildar släktingar från tidigare generationer. Bland dem fanns riksdagsledamöter för Folkpartiet, Bondeförbundet och Lantmannapartiet under 1800- och 1900-talet. Tavlorna passade inte i heminredningen så han tog med dem hit när dåvarande partiledaren Anna Kinberg Batra för tre år sedan frågade om han ville bli ordförande i kulturutskottet. Han tackade ja efter en försäkran om att han fick ta plats och vara påstridig. Olof Lavesson växte upp i Malmö med en ensamstående mor. ”Det var jag och hon”, som han beskriver det. Den första kulturupplevelsen han minns är när modern tog honom med sig till teatern på Fersens väg, och hur han fångades av stämningen under den korta sekund då tystnaden sjunker i teaterrummet, ett sista prassel hörs och ridån ska gå upp. Han styrde tidigt in på en politisk bana. Vägen gick för via ungdomsförbundet, innan han som 22-åring blev politisk sekreterare för moderaterna i Malmö stad och invald i fullmäktige 2002. Kulturfrågorna lades tidigt till hans portfölj, och han bar med dem in i riksdagen fyra år senare. Politikområdet kultur har i princip aldrig hamnat högt på listorna över väljarnas viktigaste frågor, men Olof Lavesson protesterar mot bilden av att området inte spelar en viktig roll under valrörelsen. Han ser ett förändrat politiskt klimat, där valet inte kommer att vinnas på en enskild reform och där kulturbegreppet spänner över en rad områden. – Det här valet kommer att handla om vart i helskotta samhället är på väg. Jag tror att människor funderar mycket över det, vilket samhälle vi vill se, hur vi kommer dit, och hur vi ser på varandra som människor och vad som utvecklar oss. Alla de frågorna svarar kulturpolitiken på. Vi möts två gånger under en vecka i juni, och Olof Lavesson ska då komma att upprepa ett och samma ideologiska mantra. För honom är huvudfrågorna framför allt de enskilda konstnärernas möjlighet till mer skapande, kulturens frihet och stärkandet av dess oberoende i ett polariserat samhällsklimat. – Vi ser allt fler exempel på hur man medvetet misstolkar varandra, sätter gränser och en ökande intolerans mot både det fria ordet och den fria konsten. I den tid vi befinner oss är det viktigare än någonsin att stå upp för dessa värden, och se över hur vi kulturpolitiskt kan skapa förutsättningar för det. Han nämner att par exempel där han anser att politiker trampat på gränsen. Efter att Bjarne Melgaards kontroversiella videoverk ”All gym queens deserve to die” visats på Malmö konstmuseum under 2000-talet hörde han politiker, från olika läger, tala om möjligheten att inrätta ett råd som skulle granska museets inköp av konst. Senare tar han upp ett mer nutida exempel, Carolina Falkholts verk “Fuck the world”, föreställande en blå jättepenis, som i våras uppfördes på en vägg på Kungsholmen. – Det första som hände då var att folk skrek: “Plocka ned den!”. Alltså, det är ju samma debatt vid hade på 50- och 60-talet. Har vi inte kommit längre än så? Har vi politiker som står upp för den konstnärliga friheten även när det blåser? – Jag gick ut och försvarade den där penisen, för jag tyckte den var jäkligt fräck och dessutom hade den väckt en spännande debatt redan i New York. Men då kommer andra politiker och säger: ”Ska du verkligen ge dig ut i den debatten?” Ja, men självklart. Och jag är inte ute och recenserar ett verk. Inom partiet, men även av motståndare, beskrivs Olof Lavesson ofta som en uppskattad personlighet. Och trots tydliga meningsskiljaktigheter utsåg Alice Bah Kuhnke (MP) honom till sin ”bästa fiende” i tidningen Vi. Kulturutskottets vice ordförande, socialdemokraten Gunilla Carlsson, beskriver samarbetet dem emellan som välfungerande de senaste åren, då man bland annat funnit blocköverskridande kompromisser bland annat för spelpolitiken och i den parlamentariska public service-kommittén. – Men den stora skillnaden mellan oss är den ekonomiska ambitionsnivån. Vi ser att det finns stora kulturella ojämlikheter, och vill försöka använda politiken till att göra det möjligt för fler att ta del av kulturen. Vi tror mer på den modellen än att sänka skatterna som den tidigare borgerliga kulturministern ville göra, säger Gunilla Carlsson. Enligt DN:s uppgifter ska det dock i moderatkretsar ha funnits ett missnöje med att partiet gick med på överenskommelsen i public service-kommittén. Främst ska kritiken ha handlat om att man inte tryckt på hårdare för en större genomlysning för vilka riktlinjer som ska gälla i bolagen – en kritik som till viss del ska ha fallit tillbaka på Olof Lavesson. Han själv beskriver slutbetänkandet, som presenterades nyligen, som det minst dåliga alternativet. Partiet har också lagt till ett par reservationer, bland att med kritik om att man ännu inte tittat noggrannare på möjligheterna till ett nytt medieetiskt system för public service. – Det är klart att det är en kompromiss, men samtidigt är det viktigt att det finns långsiktiga villkor för public service. Jag instämmer i kritiken att det kommit i fel ordning, och tycker att man borde tagit ett helhetsgrepp över vad public service ska göra och hur man ska finansiera det, säger Olof Lavesson. Trots flera överenskommelser mellan partierna i kulturutskottet finns tydliga skiljelinjer i den ekonomiska politiken på kulturområdet. Under mandatperioden har regeringen ökat den statliga kulturbudgeten med nära 1,5 miljard kronor. Moderaternas budgetförslag är flera hundra miljoner kronor stramare, men i Lavessons ögon handlar det i första hand om att bena ut vad som ger resultat. – Vi har inte med den här typen av snabba pengar som regeringen har, med 100 miljoner kronor dit och 250 miljoner kronor dit. Politiska konkurrenter anklagar oss ofta för att vilja skära ned, men det vill vi inte. Jag skulle väldigt gärna lägga mer pengar på kulturen, men då måste man vara väldigt noga med vad pengarna går till, och vilket resultat de får, säger Olof Lavesson. I fjol hamnade han också mitt i den intensiva debatt som pågick om huruvida Moderaterna kan tänka sig att samarbeta med Sverigedemokraterna. Anledningen var en intervju i SVT Kulturnyheterna, där han sade att ”Vi måste kunna föra samtal med alla partier, och då menar jag även politiska samtal”. Han fick kritik efter uttalandet, och Lavesson har flera gånger sedan dess försökt att förklara vad han menade. Han säger i dag att all form av samarbete med Sverigedemokraterna på kulturområdet är helt uteslutet. – Samarbetar gör vi med dem som vi delar värderingar med. Mycket av det som gjort att jag engagerat mig i politiken är att motarbeta exakt vad de står för. Det är tydligare på kulturområdet än någon annanstans. När jag talar om kulturen som utforskande kraft, kulturens frihet och värdet av samtidskonst så går de i totalt motsatt riktning, säger han. Anser du det vara farligt om Sverigedemokraterna skulle få inflytande i kulturpolitiken? – Sverigedemokrater på kulturområdet är väldigt duktiga retoriker och väldigt trevliga personer. Men om man läser på vad de sagt i talarstolen och vad de skriver i sina program, då blir jag mörkrädd. Då står vi inte Polen och Ungern långt efter. Och det tycker jag är skrämmande. En eftermiddag i juni följer vi med Olof Lavesson till Fotografiska i Stockholm, museet som han både beskriver som sin oas i Stockholm, och som ett tydligt exempel på fristående institutioner som ger fler konstnärer möjlighet att visa sina verk. – För mig handlar det mycket om hur vi ser på helhetsperspektivet kring det kulturella samhället, och vi har ett ansvar för de institutioner vi äger att också se till hur de kan samverka med det omgivande samhället. Det samhället bygger vi tillsammans. Han talar vidare, i långa sjok och alltid framåtböjd, om sin bakgrund, sin kamp i HBTQ-frågor, saknaden av hemstaden Malmö och hur han ser på sin politiska framtid. Även om han på senare år nämnts som en ministerkandidat, så har det flera gånger varit nära att han lämnat politiken. Redan 2006, innan han valdes in i riksdagen, övervägde han att sluta. – Men precis när jag tänkt att jag ska göra något annat har det öppnats ett nytt fönster. Jag siktar i alla fall på fyra år till, så får vi se vad som händer. Olof Lavesson Ålder: 42 år. Bor: I Malmö. Bakgrund: Har studerat statsvetenskap och medie- och kommunikationsvetenskap. Har haft flera politiska uppdrag: distriktsordförande i Muf, politisk sekreterare i Malmö stad, ledamot i kommunfullmäktige, och riksdagsledamot sedan 2006. Har varit ledamot i kultur-, närings- och skatteutskottet. Arbetar som: Riksdagsledamot för Moderaterna och ordförande i kulturutskottet sedan 2015. Är partiets talesperson i kultur- och HBTQ-frågor. Familj: ”Lever i ett förhållande sedan en tid tillbaka.” Kultur med sig från hemmet: ”Min mamma såg alltid till att det fanns böcker. Jag läste Astrid Lindgren och mycket ungdomslitteratur som ung.” Läser just nu: ”Flyktväg” av Torbjörn Flygt och ”Ett litet liv” av Hanya Yanagihara. Största kulturupplevelse: ”Jag minns en utställning från när jag var barn, med Kandinsky på Malmö konsthall, och i vuxen ålder ”Lucia de Lammermoor” på Malmö opera.


Hundratals kommentarer mot Jimmy Durmaz har raderats

Summary: Över 39.000 kommentarer finns kvar på landslagsmittfältaren Jimmy Durmaz Instagram-inlägg från lördagen. Många av de tidiga kommentarer var hatiska – men samtidigt kan ett stort antal ha raderats i efterhand, uppger frilansjournalisten Jack Werner som närstuderat hatstormen. – Det kan vara människor som ångrar sig eller är oroliga för polisen, säger Fredrik Gårdare vid polisens aktionsgrupp mot kriminalitet inom idrotten.

Klockan var 21.52 på lördagskvällen när yttermittfältaren Jimmy Durmaz på stopptid orsakade en frispark i VM-matchen mot Tyskland. Toni Kroos satte frisparken i bortre krysset och kort därpå blåste domaren av matchen. Målet innebar förlust med 2–1, och Sveriges chanser att gå vidare till åttondelsfinal minskade. Den misstajmade tacklingen skulle få kraftiga efterverkningar även för Jimmy Durmaz själv. Efter händelsen utsattes han för hat, hot och rasism på sociala medier. Svenska Fotbollförbundet har polisanmält hot mot mittfältaren, och inför träningen på söndagen samlades landslaget i en gemensam aktion mot rasism. – Vi har startat en utredning och den är prioriterad. Vi har jobbat i full fart i dag (läs på tisdagen) och skapar oss bästa möjliga lägesbild. Det finns en hel del information i media att undersöka om den stämmer eller inte, säger Fredrik Gårdare, som leder polisens särskilda aktionsgrupp mot kriminalitet inom idrotten, till DN. Aftonbladet intervjuade på måndagen Per Engström, polisens kommenderingschef för fotbolls-VM, och rapporterade då att det, enligt polisen, ska finnas mellan 2.000 och 3.000 kommentarer till Durmaz som kan räknas som kränkande. Fredrik Gårdare vill dock inte slå fast en siffra på hur många kommentarer som riktats mot den svenska mittfältaren eller hans anhöriga som utreds. – Det är definitivt en stor omfattning, åtminstone på snacket runt det här. Sedan måste vi koncentrera oss på att undersöka hur mycket det är som är brottsligt av det som Durmaz har fått motta, säger han. På måndagen fanns fler än 39.000 kommentarer kvar på Jimmy Durmaz Instagram-inlägg, där merparten av det öppna hatet mot honom har spridits. Frilansjournalisten och författaren Jack Werner har, med hjälp av en arkiverad databas, som togs fram på måndagen, gjort en analys av de 3.000 första kommentarerna. Jack Werner skriver på sin blogg att ”Durmaz definitivt utsatts för hundratals om inte till och med tusentals hatiska kommentarer” men konstaterar också att uppemot 800 kommentarer kan ha raderats under de senaste dagarna. Han betonar också att man skulle behöva tillgång till de raderade kommentarerna för att kunna göra en mer heltäckande analys. – Det har rimligen väldigt stor betydelse att kommentarer har raderats. Vid lunchtid på söndagen meddelade Svenska Fotbollförbundet att de ska polisanmäla hat och hot. Det var förmodligen den sista spiken i kistan för en del, som gjorde att de tog bort sina kommentarer, om de inte redan hade gjort det när vreden runnit av dem och de drabbats av eftertänksamhetens kranka blekhet, säger Jack Werner till DN. Även polisen har uppmärksammat att kommentarer har raderats i efterhand, berättar Fredrik Gårdare. – Vi har fått den informationen, att det tas bort saker. Jag har inga synpunkter på det, men det kan vara människor som ångrar sig eller är oroliga för polisen. Det viktigaste för oss har varit att få stopp på en fortsättning, säger Gårdare. Ser ni några tecken på att det fortsatt? – Nej, vi har inte fått in någon information om det. Men om det händer så kommer vi att agera direkt. Kommentarerna som DN kunnat analysera har delvis publicerats på Twitter, men framför allt i anslutning till den bild som Jimmy Durmaz innan matchen på lördagen lade upp på Instagram. Antalet negativa kommentarer eskalerade omgående efter slutsignal i matchen, och ökade snabbt under de efterföljande timmarna.  Få av kommentarerna är explicit rasistiska men flera handlar specifikt om Durmaz utseende eller bakgrund. Ett antal kommentarer bara under de första minuterna efter slutsignalen lydde bland annat ”Landsförrädare”, ”Är du ens svensk?”, ”Vafan gör du ens i Svenska landslaget du är inte ens svensk” och ”Åk hem din jävla sopa”. Flera har försökt analysera huruvida hatkommentarerna mot Durmaz egentligen skulle komma från automatiserade konton, så kallade botar. Jack Werner menar att han under sitt arbete inte sett några tecken på att hatstormen skulle vara organiserad. – Jag ser inte några tecken på att det skulle vara automatiserat, som att det skulle ha något med ”botar” att göra, vara styrt från utlandet eller av en trollfabrik. Det verkar vara en spontan storm av vrede och hat mot Durmaz, och den stora urladdningen sker precis efter målet och fortsätter i ungefär en timma efter slutsignalen, säger Jack Werner och tillägger: – Om man sedan tittar närmare på kommentarerna och vilka som har skrivit dem är det nästan uteslutande autentiska konton för unga svenska killar. Även när DN går igenom de hatiska kommentarerna finns det lite som tyder på att kontona de skickats från tillhör andra än vanliga svenska barn och ungdomar. En majoritet av kontona har publicerat vanliga bilder som selfies, och ger inga särskilda tecken på att vara falska. De är till exempel inte nyskapade och har inte ovanligt få eller många följare. En bildsökning ger heller inte några resultat på kontonas profilbilder, vilket betyder att risken att bilden skulle vara stulen är mindre. Kontona är i de flesta fall heller inte nyskapade, och har interagerat med inlägg tidigare. Flera konton som publicerat hatiska kommentarer har dock tagits bort. Jack Werner har under närläsningen av de kommentarer som är analyserbara inte hittat inlägg som kan kvalificeras som direkta hot, men berättar samtidigt att han slagits av hur hård tonen är. – Det handlar uppenbart om ett stort antal hatiska, homofobiska och sexistiska kommentarer. Sedan finns det fortfarande ett trettiotal kommentar med tydligt rasistiska övertoner kvar, och tillsammans med de kommentarer som funnits, men nu försvunnit, kan man ganska säkert säga att det förekommit rasism i det här kommentarsfältet. Efter klockan 23 på lördagskvällen, och fram emot midnatt, började tonen i kommentarsfältet på Instagram-inlägget att förändras, och snabbt tog de positiva och stöttande kommentarerna över. Klockan sex på morgonen dagen efter matchen hade minst 13.000 kommentarer publicerats, och en majoritet var positiva. Den positiva tonen skulle också fortsätta. Bland de drygt 39.000 inläggen DN har kunnat analysera finns över 7.000 ??-emojier. Ordet ”kärlek” används 1.814 gånger och ”bra” används 1.786 gånger. Först på plats 66 och 72 bland de mest använda orden i kommentarerna återfinns negativa laddade ord, ”hat” respektive ”jävla”.


Konsertrecension: Sven-Bertil Taube på grönbete i konstant sommartradition

Summary: Sven-Bertil Taubes konsert på Gröna Lund är en stabil svensk sommartradition. I år får den en ovanlig politisk laddning, skriver Björn Wiman.

Vid ingången träffar vi en dam som håller på traditionerna. Det är 57:e året i rad som Berit Danielsson från Vårberg i södra Stockholm ser en Taube på Gröna Lunds Stora scen. I publikhavet är det som det brukar. Fleecetröjor och tunna dunjackor jävar den lättsinniga stämning av Medelhav som 83-årige Sven-Bertil Taube för med sig när han intar scenen, med lika oklanderligt uppvikta skjortärmar som vanligt. Hans pappa Evert stod här första gången 1945 – det är inte bara en familjefest utan en stabil svensk sommartradition. Men kanske är det ändå något nytt i luften. Sven-Bertil öppnar med det kärva bondförnuftet i ”Här är den sköna sommar”. Refrängens omkväde ”Det är krig och politik som har fördärvat vår jord” blir på ett paradoxalt sätt just ett politiskt statement om vår tids eskalerande vansinne. Läs mer: Skivrecension: Sven-Bertil Taube mer full av liv än någonsin Sven-Bertil Taube fattar bredbent posto på scenen och låter armarna sköta gestiken. Hans suveräna utspel kompenserar så väl en och annan tappad textrad, som vi gärna förlåter honom. I år är det ovanligt många rariteter bland de patenterade klassikerna. Anders Eljas orkester tillåter honom spela att ut hela sitt register, som om han släppts ut på grönbete efter de mer lågmälda och strama tolkningarna på de senaste albumen med Peter Nordahls orkesterarrangemang. Gästartisten Ola Salo gör en klang- och livfull ”Sjuttonde balladen”, en av Evert Taubes bästa sånger som han dock aldrig framförde själv, kanske av rädsla för att bita den hand som födde honom. När Lisa Nilsson kommer in slår solen in på scenen; hon och Sven-Bertil känner varandra från ”Så mycket bättre” i TV4 och skivan ”Alderville road”. Hon laddar ”Änglamark” med ny poetisk energi och ett politiskt intro om en ”inspirerande melodi inför höstens val”. Det är underbart att se Sven-Bertil sitta där vid sidan av och se en levande tradition föras vidare. Hans pappas sånger är en konstant. De kommer alltid att finnas med oss. Och till sist är det huvudpersonen själv som visar vem som är tidernas största Taubetolkare. Han sjunger ”Himlajord”, berättelsen om den emigrerade timmermannen John Löfgren från Falkenberg som börjar odla apelsin i Australien under namnet ”Loffgren”. Denna kväll blir det en sång om en värld där allt hör samman, där allt och alla är beroende av varandra och där inte bara människor utan också själva jordmånen befinner sig i evig förflyttning. I den sista versen för vinden med sig öknarnas stoft till norditalienska Ligurien, det blåser från Sahara och rymden står i brand. Aldrig har den varit så drabbande, aldrig så sann. Konsert Sven-Bertil Taube med gäster Ola Salo och Lisa Nilsson Gröna Lund, Stockholm


Poeten som guidar oss till världens ände

Summary: Mary Oliver är en av USA:s mest lästa poeter, men i Sverige är hon märkligt okänd. Anita Goldman förälskar sig i en författare med blick för både växter, gräshoppor och fåglar, som öppnar dörrarna till ett liv i samklang med naturen.

”Låt mig fråga dig detta; Tror du också att det finns någon fantastisk orsak till skönhetens existens? Och om du inte har förtrollats av detta äventyr – ditt liv – vad krävs för att du ändå skulle?” Det händer någon gång emellanåt – mer sällan än ofta – att jag faller platt och blir omedelbart förälskad i en röst som har ett alldeles eget sätt att se på världen, ett tonfall och tilltal som går rakt in i mig, bortom mina försvar och förväntningar. Det händer då att jag tittar upp från bokens sidor och ler förvånat, för jag har fått syn på världen på ett annat sätt, jag förstår något mer och nytt och vitalt om vem jag är som människa i detta jordiska sammanhang jag nu befinner mig i. Och jag förstår framför allt vad som är viktigt, centralt, absolut nödvändigt. Min bekantskap med den amerikanska poeten Mary Oliver är ny, men jag är omtumlad och tacksam över att ha erbjudits möjligheten att se världen genom hennes ögon. Nu är min reaktion i sig inte så unik eftersom Mary Oliver är den kanske mest lästa och älskade av alla nu levande amerikanska poeter. Hon är något så ovanligt som en bästsäljande poet och rader från hennes dikter finns kopierade på Pinterest och Instagram, på kylskåpsmagneter och märken att sätta på rockslaget. Som raden jag ovan försökte översätta; ”And, if you have not been enchanted by this adventure – your life – what would do for you?” Kanske ännu mer spridd är slutstrofen i hennes dikt ”The summer day”: ”Tell me, what is it you plan to do with your one wild and precious life?” Jag har – sedan jag förälskade mig i Olivers lyrik för ett år sedan – inte funnit en enda av hennes dikter, inte ens de som fått ikonisk status i USA, översatta till svenska. Det är anmärkningsvärt att hon är så okänd i Sverige. Mig veterligen var första gången hon presenterades i ett offentligt sammanhang när jag och skådespelerskan Marika Lagercrantz i våras introducerade henne på konferensen Climate existence som anordnas vartannat år på Sigtunastiftelsen i samarbete med Cemus (Centre for environment and development studies), det studentledda multidisciplinära akademiska centret med Uppsala universitet och Sveriges lantbruksuniversitet som huvudmän. Även om Mary Oliver inte skriver renodlad klimatpoesi, så var detta ett minst sagt passande sammanhang för Olivers lyrik. På Climate existence talades det mindre om klimathotet som sådant – siffror, fakta, utsikter – om detta var de unga, inlästa, superskarpa deltagarna redan överens. I stället låg fokus på vilka existentiella, psykologiska, aktivistiska och konstnärliga förhållningssätt som växer fram och som behövs i klimathotets skugga. Jag lärde mig att man i stället för att säga ”det kommer att gå åt helvete” kan formulera saken som att vi närmar oss ”slutet på världen som vi känner den”. Det öppnar upp för ett samtal om slutet på ett civilisatoriskt paradigm och nödvändigheten att kommunicera på ett annat vis, med andra ord, ett annat medvetande, en annan blick. Den blicken behöver nödvändigtvis inte vara ”ny”, utan bygga på den natursyn som generationer av poeter och filosofer begåvat världen med. Oliver är mer än medveten om sina amerikanska föregångare – som Ralph Waldo Emerson och Walt Whitman – om vilka hon skrivit essäer. Whitman kallar hon ”brodern jag aldrig hade”. Hon pekar särskilt ut ”Den metafysiska nyfikenheten! Den orakelmässiga ömhet med vilken han såg på världen – dess grovhet, dess skillnader, stjärnorna, spindeln – inget var utanför hans intressesfär”. Så skriver hon i essän ”My friend Walt Whitman” i sin senaste bok, prosasamlingen ”Upstream” från 2016. Så precis skulle man kunna beskriva Olivers egen rika lyriska produktion som har forsat fram med en diktsamling eller prosabok nästan vartannat år sedan debuten 1963, då hon var 28 år. Det var med sin femte diktsamling ”American primitive” (1984) som hon blev nationellt känd, sedan den belönats med Pulitzerpriset. Men hon har även sedan dess levt ett tillbakadraget liv, under fyrtio år i den lilla kuststaden Princetown i Massachusetts med sin partner Molly Malone Cook. Efter Cooks bortgång flyttade Oliver till Florida. Dikterna är fyllda av bilder från hennes promenader i skogen eller vid havet invid hemmet. Hon har kallats en outtröttlig guide till naturen, framför allt till dess mindre kända sidor. Precis som Whitman sjunger Oliver naturens lov, men inte på ett sentimentalt sätt, grymheten, nödvändigheten finns alltid där; ”Do you adore the green grass with its terror beneath?” Hon kan skriva om havet och om björnen och svanen, men lika gärna och oftare om de växter och djur som är så små eller ödmjuka att de knappast anses passa för storvulen naturdyrkan: Who made the world? Who made the swan, and the black bear? Who made the grasshopper? This grasshopper, I mean – the one who flung herself out of the grass, the one who is eating sugar out of my hand, who is moving her jaws back and forth instead of up and down – who is gazing around with her enormous and complicated eyes. Now she lifts her pale forearms and thoroughly washes her face. Now she snaps her wings open, and floats away. I don’t know exactly what prayer is. I do know how to pay attention, how to fall down into the grass, how to kneel down in the grass, how to be idle and blessed, how to stroll through the fields, which is what I have been doing all day. Tell me, what else should I have done? Doesn’t everything die at last, and too soon? Tell me, what is it you plan to do with your one wild and precious life? I denna dikt, ”The summer day” från 1990, återfinns de huvudsakliga ingredienserna i Olivers diktning. Här nämns såväl svanen som den svarta björnen, men poeten fastnar för den ödmjuka förbisedda gräshoppan och inte som idé, utan just den här gräshoppan som Oliver genom att ge den sin uppmärksamhet står i förhållande till: ”Pay attention, be astonished, tell about it” uppmanar Oliver ständigt läsaren. Och detta underverk, gräshoppan, får Oliver att vilja falla på knä i bön eller snarare kanske det är så att uppmärksamheten för henne är en dörr till ett annorlunda, mer deltagande och hängivet sätt att se världen eller kanske ännu mer precist att gå in i den, samtala med den. Det är i det lika enkla och ödmjuka gräset som Oliver knäböjer eller kastar sig in (Whitmans mest kända verk heter ”Leaves of grass”) , det är här ”uppmärksamheten blir en början till tillbedjan” eller som hon skriver i en annan dikt: ”To pay attention, this is our endless and proper work.” För Oliver ”är dörren till skogen dörren till templet”.  Med Oliver som guide får jag som läsare möjlighet att också bli uppmärksam, hennes lyrik öppnar för en intimitet med och förundran inför världen, poeten lockar mig med in i världen, kräver av mig att också jag skall bli uppmärksam, levande, delaktig. I dikten ”Invitation” bjuder hon in läsaren att förundras över den lilla steglitsen och igen kastar hon sig från ett närgånget porträtt av fågeln över till läsaren med den stora existentiella frågan, den om vi har tid att se på fågeln och vad det betyder om vi inte har det. Betänk, varnar hon, bara ”detta att leva i denna trasiga värld är en allvarlig sak”; It could mean something It could mean everything. It could mean what Rilke meant, when he wrote You must change your life. Den andliga grundsynen blir alltmer uttalad hos poeten, det märks i den stora samlingsvolymen ”Devotions” från 2017 där hon själv gjort urvalet och börjar med de senaste årens dikter. I dikten ”Praying” från 2006 skriver hon: It doesn’t have to be the blue iris, it could be weeds in a vacant lot, or a few small stones; just pay attention, then patch a few words together and don’t try to make them elaborate, this isn’t a contest but the doorway into thanks, and a silence in which another voice may speak I ”Upstream” berättar hon i öppningsessän ”Staying alive” om hur hon flydde det dysfunktionella föräldrahemmet, skolkade från skolan och tog med sig sina poesiböcker till skogen. Där lärde hon sig andra läxor: ”att stå upp för det som inte är som vi, för skönheten och världens mysterium, ute bland fälten eller djupt inne i en bok kan återupprätta även det mest sårade hjärta… redignify the worst stung heart.” Häri ligger, tror jag, Mary Olivers aktualitet och popularitet. Hon öppnar dörren till möjligheten att leva värdiga liv, i samklang med hela vår omgivning, med all den respekt och vördnad den förtjänar. I ”Upstream” skriver hon: ”Jag tänker att det finns tusentals oförstörbara band mellan oss och allt annat och att vår värdighet och våra utsikter är en och desamma. Den mest fjärran stjärna och leran på våra fötter är familj, det finns ingen anständighet eller inget förnuft i att ha respekt för en sak eller ett fåtal och sedan avsluta listan. Tallen, leoparden, Platte River och vi själva – vi är hotade tillsammans eller på väg till en hållbar värld tillsammans. Vi är varandras öde.” Hos den 83-åriga Mary Oliver finner vi det språk och det förhållningsätt som gör det möjligt att närma oss slutet på världen som vi känner den, utan att allt går åt helvete. Och det möjliga har nu blivit alldeles nödvändigt.   Tre böcker Mary Oliver – ”Devotions. The selected poems of Mary Oliver”. Penguin Press, 2017. Mary Oliver – ”Upstream. Selected essays”. Penguin Press, 2016. Mary Oliver – ”Long life. Essays and other writings”. Da Capo Press, 2004.


Ståhlis: Hellre en svagt verklighetsfrämmande optimist

Summary: Kåseri. Förväntningarna på den svenska sommaren och på svenskarnas insats i fotbolls-VM är identisk.

Sommaren har sin dramaturgi och när midsommaraftonen gått över i midsommardagen är känslan densamma som att ha sett Sveriges första fotbollsmatch i VM. Någonting är över men har samtidigt börjat. Förväntningarna på den svenska sommaren och på svenskarnas insats i fotbolls-VM är identisk. Vi vill ha upplevelser, ja vara med om något som vi kan minnas efteråt och prata om. Något som förenar oss. Vi hoppas, tror och drömmer. Laddar upp, förbereder oss och läser på. Lägger oss i träning på korta weekend-semestrar, gym och läger. När den sköra juninatten kravlat sig över till loja juli i kalendern är det som när Sveriges närvaro i VM efter en lam insats, plötsligt står och dallrar. Vad gör vi nu? Vad händer? Men det är först i augustis allt mer tilltagande mörka kvällar vi blir varse allvaret: att sommaren har ett slut. Och likt spelarna i VM inför hotet att åka ur, skärper vi till oss. Vi tar vara på tillfällena. Borde i alla fall göra det. Sedan någon gång i januari, februari när snön ryker runt skorstenarna eller regnet står som spön i backen, börjar allt från början igen. Men med kortare uppladdning för sommaren än för VM. Pessimister kallar sig oftast och hellre för realister. De är de som ratar förväntningspirret. De vars favoritreplik vid VM-nederlag eller ösregnssommrar alltid är: – Det sa jag redan från början. För mig är pessimisterna ett excel-ark och optimisterna poesi. Det är en omodern tanke i dag. Folk vill ha listor; svart på vitt. Vill veta innan något händer att det kommer att hända. Som journalist föredrar jag fakta men när det gäller sommaren och fotbolls-VM: hellre en svagt verklighetsfrämmande optimist än en jämnsur pessimist. Och i dag på midsommardagen är någonting över men har samtidigt börjat.


Peter Fonda i blåsväder efter tweet om Trump

Summary: Peter Fonda tvingades pudla och be familjen Trump om ursäkt efter sin tweet om presidentens immigrationspolitik.

Ordkriget mellan Hollywoods liberala falang och Donald Trump fortsätter med oförminskad styrka. Förra veckan stod Robert De Niro på en scen, vevade med armarna och ropade ”Fuck Trump!” i en direktsänd prisgala. Denna vecka har skådespelaren Peter Fonda, mest känd för sextiotalsklassikern ”Easy rider”, gått till attack mot den sittande amerikanska presidenten på Twitter. I vredesmod över att barn skilts från sina föräldrar vid den mexikanska gränsen, skrev Peter Fonda en tweet: ”Vi borde slita Barron Trump ur hans mammas armar, sätta honom i en bur med pedofiler och se om mamman står upp mot den jättelika skithög som hon är gift med”. En talesperson för Melania Trump kallade Fondas tweet för ”sjuk och oansvarig” och lät också hälsa att Secret Service hade underrättats. Också presidentens äldsta son, Donald Trump Jr, gav sig in i twitterbataljen och kallade Fonda för en ”sjuk person” och bad honom att mucka med något som är större än den 12-åriga Barron Trump. Läs mer: Trumps svar efter De Niros utspel: Han har låg IQ Peter Fonda valde att pudla genom att radera sin tweet och be presidentfamiljen om ursäkt: ”Jag tweetade något högst olämpligt och vulgärt om presidenten och hans familj som en reaktion på de hemska bilder som jag såg på tv”. Peter Fonda har en liten biroll i den bioaktuella filmen ”Boundaries” med Vera Farmiga och Christopher Plummer i huvudrollerna. Biodistributören Sony Picures Classics meddelar att det inte fanns några planer på att dra tillbaka filmen som får en begränsad premiär på fem amerikanska biografer i midsommarhelgen. Men Sony hälsar också att: ”Peter Fondas kommentarer är motbjudande, vårdslösa och farliga, och vi fördömer dem helt och hållet”. Läs mer: Trump har skrivit under presidentorder för att inte separera familjer


Dagens skiva: Johnny Marr lyckas äntligen framträda i helbild

Summary: Det har tagit tre decennier för Johnny Marr att ta sig fram till scenens mittpunkt, men ur Manchesters rockmylla mejslar Smiths-mannen nu fram en fjäderlätt poputopi.

Johnny Marr är gitarristen som lämnade legendariska The Smiths redan vid tjugotre – och därmed bröt sitt unika, men symbiotiska, partnerskap med Morrissey. Tre decennier senare har gruppens ofrivillige manager, som passande nog döpte sin rockbiografi till ”Set the boy free”, trevat sig fram till en ambivalent solokarriär. Att förflytta sig till scenens mittpunkt har varit en mödosam process och det är först nu, i och med sin tredje soloskiva, som Marr framträder i helbild. ”Call the comet” är ett självsäkert, kärvt och spretigt album som ljudmässigt hämtat näring ur Manchesters traditionstyngda rockmylla, men som rent innehållsligt mejslar fram en fjäderlätt, futuristisk utopi. Bäst är Marr när han bryter ny mark, som i ”New Dominions”, en mörk electro noir, men den Smiths-doftande singeln ”Hi hello” är charmigt oemotståndlig den också. Bästa spår: ”New dominions”, ”Hi hello”


Andrea Tarrodis version av ”Förklädd Gud” är majestätisk

Summary: Lars-Erik Larssons klassiska ”Förklädd Gud”, efter Gullbergs dikt, blir mindre svävande och skir i Andrea Tarrodis arrangemang. Här kommer blåset i förgrunden och musiken tas ned på jorden. DN:s Nicholas Ringskog Ferrada-Noli har lyssnat.

Den svenska konstmusiken har få verk som kan räknas som folkkära klassiker, men Lars-Erik Larssons ”Förklädd Gud” från 1940 är definitivt ett av dem. Det beror till stor del på att Hjalmar Gullbergs diktsvit som Larsson tonsatte är så oerhört vacker. Men också på att Larsson kunde göra texten rättvisa med sin mjuka musik, ett tonspråk som är smeksamt men inte sockrigt. I Andrea Tarrodis arrangemang för blåsorkester blir verket mindre svävande och skirt. Musiken suggererar inte längre fram älvor som dansar i den svenska sommarnatten utan snarare en tung majestätisk tragik, nästan wagnersk. Att just blås kommer i förgrunden här är kongenialt. Dels eftersom guden Apollon i dikten spelar på ett blåsinstrument, en pipa. Dels eftersom dikten hyllar enkelt folk och ödmjukhet, genom att skippa stråkarna tas musiken ned på jorden. Varma och pigga toner från marimba och vibrafon lättar upp och skapar dynamik. Tarrodis version är helt enkelt en triumf, och lyfts ytterligare av starka insatser från alla medverkande. Lisa Carlioth sjunger lika kraftfullt som ljuvt, Dramatenaktrisen Thérèse Brunnander är perfekt som recitatör – hon låter inte som en predikande präst utan som ett orakel som med sälta och eftertanke slungar ur sig visdomar över Tessaliens kullar – och Radiokören briljerar i finalsatsens a cappella-avsnitt. Läs också: Johanna Paulssons intervju med Andrea Tarrodi Radiokören sjunger lika sublimt i Alban Bergs tidiga sång ”Die Nachtigall”, i ett utsökt arrangemang av Clytus Gottwald, och i Åke Malmfors fräscht nationalromantiska ”Månsken”. Malmfors dog endast 32 år gammal. Även den fascinerande fransyskan Lili Boulanger dog alldeles för ung, hon hann bara fylla 24 år. Hennes orkesterstycke ”D’un matin de printemps” låter något förminskad i blåsorkesterarrangemang, medan ”Vieille prière bouddhique” fullkomligt glöder. De sistnämnda verken skrevs under första världskriget och ”Förklädd Gud” komponerades under det andra, men personligen tror jag inte att dessa stycken är kommentarer till sina politiskt oroliga tider. Snarare tycks de söka efter helighet och djup skönhet i en avförtrollad och sekulariserad värld. Gullbergs hemlige Apollon kan ses som en metafor för Jesus – men också för livets eller konstens mystiska kraft. Ett verk som däremot tydligt adresserar nazismen och krigshetsen är Hilding Rosenbergs kantat ”Järnålder” från 1937 som också framförs under denna konsert. Men modernisten Rosenberg har, trots sitt hedervärda uppsåt, inte samma kraft som skönhetsvurmaren Larsson. Herdarna når längre än rebellerna. Läs också: Fler recensioner av Nicholas Ringskog Ferrada-Noli


Stilsäker debut om högstadiets plågsamma vardag

Summary: Ebba Hyltmarks ”Allt suger och det är ingens fel” känns kul och ärlig, och är något så ovanligt som en ungdomsbok skriven av en tonåring.

Ebba Hyltmark är något så ovanligt som en tonåring som skrivit en ungdomsroman. I hennes debutbok ”Allt suger och det är ingen fel” får vi följa jämngamla Lis sista termin i klass 9. Hyltmark skriver rappt och roligt om högstadiets plågsamma vardag. Li är befriande sur och har en fantastisk musiksmak. I slutet av romanen finns en låtlista som är på pricken lik mina egna blandband från tonåren. På många sätt framstår ”Allt suger” som en förläggares våta dröm. Sedan mitten av 1900-talet har barn- och ungdomslitteraturen utvecklat ett mer jämlikt tilltal. Vuxna författare har försökt ställa sig så nära de unga läsarnas verklighet som möjligt. Ett extremexempel är missbruksskildringen ”Go Ask Alice” (1971), som lanserades som en verklig flickas upphittade dagbok men senare visade sig vara skriven av en vuxen mormonterapeut. Det är lätt att fatta misstankar mot en bok som ligger alltför nära tonåringen. Peter Pohl har till exempel blivit hårt kritiserad för ”Nu heter jag Nirak” (2007) och dess explicita skildring av en sexuellt utnyttjad trettonåring. I en intervju i Landskronas lokaltidning säger Hyltmark att hon ibland stör sig på när äldre skriver ungdomsböcker. Hon menar många berättelser saknar trovärdighet och att det är svårt att skriva om en värld som man inte är en del av. Uttalandet ger mig höga förväntningar på innehållet. Vem vill inte ta del av andras världar? Mycket i ”Allt suger” känns också kul och ärligt. Hyltmarks prosa är stilsäker och skildringen av Lis relation till tioåriga Olivia och gubben Sigvard är originell. Jag kan dock inte låta bli att önska att Hyltmark tagit ut svängarna mer, grävt djupare i huvudpersonens känslor och skrivit mer om det som gör ont. Det finns en tendens till att gömma sig bakom klichéer i romanen. Verklighetens opålitliga unga män har inte alltid mörkt hår, vampyrlikt blek hud och moped. Jag hoppas på fler framtida berättelser av Hyltmark där den gestaltningsförmåga som präglar skildringen av Li får möjlighet att utvecklas.


Dagens skiva: Susanna Risberg häller ner allt i sin nya skiva

Summary: Hos jazzgitarristen Susanna Risberg sitter det vilda i det sofistikerade, och hennes släktskap med rocken hörs bland annat i hur när sina känslor hon låter.

En av landets intressantaste jazzgitarrister i dag heter Susanna Risberg. Jag har tidigare sett henne spela mer eller mindre jazzrock på Kulturhuset, men också då hördes det hur hemma hon är med till exempel bebop. Två av hennes favoritkompositörer är för övrigt Billy Strayhorn och Dmitrij Sjostakovitj. Och första husguden var enligt uppgift Jimi Hendrix. Allt det där och mer än så – en utbildning vid Berklee, bland annat – häller hon ner i nya skivan. Hon kallar den ”Vilddjur”, men det ska alltså inte tolkas enkelspårigt. Många gånger sitter det vilda i det sofistikerade, liksom styrkan i det väl avväga och sammansatta. Särskilt slår det mig att hon låter som om hon låg nära sina känslor, trots all uppenbar kunskap. Kanske har hon i den meningen även funnit rocken – i jazzen. Bästa spår: ”Vilddjur” Läs fler recensioner av Johannes Cornell, till exempel om hur Esbjörn Svensson Trio fångats på sin absoluta topp.


Anna Bergman ställer ut ”Bergman - lögn och sanning”

Summary: Kostymerna var Anna Bergmans ingång i Ingmar Bergmans värld. Nu har hon kurerat en jubileumsutställning om sin tidigare mytomspunne svärfar. Imorgon öppnar ”Bergman – lögn och sanning” på Scenkonstmuseet i Stockholm.

– Välkommen till Bergman-land! säger Anna Bergman och gör en svepande gest över den stora salen på Scenkonstmuseet bakom Dramaten i Stockholm. Paradsalongen i norra Europas äldsta industrilokal har förvandlats till ett slags Junibacken för vuxna Bergman-fans. Ett smultronställe med artefakter från demonregissörens konstnärsskap som spände över sju decennier; registolen med röd plyschsits, marionettdockorna från ”Fanny och Alexander”, djurmaskerna från ”Trollflöjten”, Bibi Anderssons rödvita gycklardräkt från ”Det sjunde inseglet”, affischer som försöker sälja in Harriet Andersson som en ”bad girl” i USA efter nakenchocken i ”Sommaren med Monika”. Utställningen är upplagd som en kronologiskt snitslad bana på knarriga breda golvplankor, förutom starten som är ”Fanny och Alexander”. När det gäller anslaget har Anna Bergman lärt sig av Ingmar Bergmans publikfriande knep. – ”Fanny och Alexander” är ju lika folkkär som Kalle Anka på julafton. Jag vill jag dra in åskådaren i den här utställningen med ett lättillgängligt anslag för att sedan kunna visa mer svärta – på samma sätt som Bergman gjorde i filmen. Det är också ett bra intro till teman; modern och kvinnorna som står för tryggheten, det religiösa från pappan och magin från teatern, säger Anna Bergman. Just nu grubblar hon på hur hon ska skyla över snoppen på den skäggiga ”Gudsdockan” som plötsligt skrämmer slag på Alexander när han uppenbarar sig för honom mitt i natten. Salen är fortfarande en byggarbetsplats vilket förstärker intrycket av bakom kulisserna, och Bergmans ständigt pågående kreativa process där allting går igen och allting flyter ihop. Utställningens titel anspelar på Bergmans konstnärskap som präglas av en lek mellan lögn och sanning, fantasi och verklighet, liv och verk. – Det är ju välkänt att han använde sig återkommande av personer och miljöer från sitt eget liv och stöpte om dem till fiktion. Jag har själv fått låna ut personlighetsdrag till Karin i ”Saraband”. Det är så det fungerar, ler Anna Bergman som tidigare var gift med Mats Bergman. Samtidigt understryker hon att det är konstnärskapet som står i fokus på utställningen - inte privatlivet. – Jag vill att man ska få ett helhetsintryck av hans konstnärskap utan att gegga runt så mycket i privat skvaller. Det personliga får man ju på köpet genom hans konst eftersom han är så öppen. Jag vill både väcka nyfikenhet bland skolelever som inte vet så mycket om Bergman och erbjuda överkurs för nördarna. Jag vill förstärka det drömlika och magiska, säger Anna Bergman som i höstas kurerade dräktutställningen ”Bergman på modet” på Hallwylska palatset. ”Bergman – lögn och sanning” är en bearbetning av den stora utställningen från 2011 på Deutsche Kinemathek i Berlin som gjordes i nära samarbete med Stiftelsen Ingmar Bergman och Svenska Filminstitutet. Förutom att banta ner den tyska originalutställningen har Anna Bergman också lyft fram teatergiganten Bergman bland annat med hjälp av föremål och fotografier från Scenkonstmuseets samlingar. – Teatern är ryggraden i Ingmar Bergmans konstnärskap. Det var där det började och slutade. Han gjorde också dubbelt så många teateruppsättningar (130 st, red anm) jämfört med film- eller tv-produktionerna, säger Anna Bergman och kommer till själva kärnan i utställningen: ”Bergman –lögn och sanning” ”Bergman – lögn och sanning” pågår mellan den 16 juni och 16 september på Scenkonstmuseet, Sibyllegatan 2 i Stockholm. Utställningen är kurerad av Anna Bergman och är en bearbetad version av originalutställningen från Deutsche Kinemathek – Museum für Film und Fernsehen Berlin från 2011 som också visats i Los Angeles och Gent. Tanken är att utställningen ska ge en inblick i Ingmar Bergmans liv och arbete med hjälp av filmklipp, kostymer, scenografi, manuskript, fotografier, intervjuer, skisser med mera. – Det viktigaste för mig var att visa symbiosen mellan teater och film i hans konstnärskap. Hur han lät de båda konstarterna korsbefrukta varandra. Han var aldrig rädd för att använda teatrala grepp i filmen och vice versa. På teatern hans sätt att skapa närbilder att placera skådespelarna i en soffa med strålkastare i ansiktet och släcka ner allt annat – det är ju egentligen ett slags filmspråk, säger Anna Bergman. Själv kom hon in i Bergmans värld via teatern. En oförglömlig upplevelse var när hon såg ett Dramatengästspel av Bergmans ”Kung Lear” i Paris där hon spenderade sin tonårstid. I början av 1990-talet jobbade hon som påkläderska på Dramaten där hon blev tillsammans med Mats Bergman. På sedvanligt maner var pappa Bergman nyfiken på sin sons nya flamma och anställde henne som assistent på uppsättningen av ”Peer Gynt” med bland andra Bibi Andersson, – Ingmar prackade på Lennart Mörck mig som assistent mot Lennart Mörks vilja. Han bestämde saker. Det var jättehäftigt och absolut roligaste jag har gjort, de lärde mig allt om teater, säger Anna Bergman som också ritat kostymerna till Bergmans Dramaten-uppsättningar av ”Spöksonaten” (2000) och ”Gengångare” (2002). – Han var väldigt enkel att jobba med, allt var kodat. Oftast utgick han från samma naturfärger som han klädde sig i, och använde rött om han ville understryka något. När vi jobbade med färgsättning av kostymerna var det lite som att vara på dagis - ”ska hon vara röd, då får han vara blå”. Eftersom det handlade bara om känsla var det väldigt komiskt att läsa hur färgerna tolkades av kritikerna, säger hon. Ett annat grundtema i utställningen är igenkänningsfaktorn, déjà vu. Under arbetet med utställningen på Hallwylska museet insåg hon via kostymerna hur allting gick igen i Bergmans konstnärskap. Bergman hela tiden byggde professionella familjer, en levande samplingsmaskin som plagierade från sig själv och återvann föremål. Ett exempel är den gröna soffan från ”Scener ur ett äktenskap” som också återanvänds i tv-filmen ”Efter repetitionen” och flera teateruppsättningen som till exempel ”Ett dockhem”, ”Gengångare” och ”Hedda Gabler”. – Ett annat exempel är att skissen som Alexander leker med i ”Fanny och Alexander” föreställer kostymskissen på Ewa Fröling i en uppsättning av ”Trettondagsafton” allt hör ihop, det är nördigt, vilket jag gillar! Det är som om variationer på ett och samma musikstycke, säger hon. Själv föredrar hon den lite mer lättsinniga sidan av sin tidigare svärfar. – Jag gillar ju Magos kläder – och min favoritfilm med Bergman är ju ”Sommarnattens leende” med underbara Jarl Kulle och Eva Dahlbeck. Den är både rolig och fantastisk, säger hon. Jämfört med den tyska utställningen är den svenska versionen mer tredimensionell och inriktad på upplevelse. – Originalutställningen var mycket fotografier i svarta ramar, men jag har försökt att mer satsa på en upplevelseutställning genom att försöka skapa en viss sorts stämning i ett rum, säger hon och gör en konstpaus: – Bergmanstämning.


Dagens skiva. Lily Allen gör en häpnadsväckande revansch

Summary: Länge lät sig Lily Allen reduceras till en persona som kaxig tjej. På nya albumet har hon gjort helt om, återknyter till debuten och sjunger bättre än någonsin.

Lily Allens debut ”Alright, still” från 2006 var ett av det decenniets charmigaste och mest uppiggande engelska popalbum, tryfferat med vardagligt språk och tydliga ekon från Londons långa kärlekshistoria med jamaicansk musik. Men den röriga och osäkra Allen gick vilse när hon släppte de svaga uppföljarna ”It’s not me, it’s you” och ”Sheezus”, med anonym elektronisk pop och larviga texter – hon reducerades till en persona som kaxig och fräck tjej. Detta fjärde album är en häpnadsväckande revansch. Allen har kickat ut producenten Greg Kurstin och tagit in mer kreativa och mindre topplistebesatta personer, det jamaicanska har gjort comeback, låtarna är välskrivna med fina melodier och naket personliga och gripande texter, och Lily Allen sjunger bättre än någonsin. En utmärkt modern popskiva. Bästa spår: ”Trigger bang”, ”Apples” Läs fler recensioner av Nicholas Ringskog Ferrada-Noli, till exempel om Kanye Wests modiga sätt att erkänna sina svagheter.


Summary: Kulturprofilen åtalas misstänkt för våldtäkt i två fall. Sju vittnen kallas till rättegången, uppger kammaråklagare Christina Voigt. Mannen nekar till samtliga anklagelser.

Mannen, som hela tiden har nekat till brott, står misstänkt för våldtäkt i två fall begångna mot en kvinna i Stockholm. Händelserna ska enligt åtalet ha inträffat mellan oktober och december 2011 och ägt rum på samma adress. Under förundersökningen har förhör hållits med målsäganden, den misstänkta personen och ett flertal vittnen. Kammaråklagare Christina Voigt kommer att kalla sammanlagt sju vittnen till rättegången i Stockholms tingsrätt. Teknisk bevisning saknas, uppger hon för DN. – Jag tycker att det finns tillräckligt bra bevisning för att väcka åtal. Det är ett flertal vittnen som ger starkt stöd åt den målsägandes berättelse, säger Christina Voigt och fortsätter: – Det är alltid lite uppförsbacke när det rör sig om äldre händelser. Men enligt min bedömning i det här fallet är bevisningen tillräckligt stark för ett åtal. I stämningsansökan mot Kulturprofilen, där sammanlagt sju vittnen förekommer, beskrivs detaljerat sexuella övergrepp som Kulturprofilen ska ha utsatt kvinnan för ”med våld”, bland annat ett tillfälle där han ”otillbörligen utnyttjat att hon på grund av sömn befunnit sig i ett hjälplöst tillstånd”. Advokat Elisabeth Massi Fritz, som företräder den målsägande kvinnan, skriver i ett sms till DN: – Min klient är lättad och nöjd över att åklagaren i dag väcker åtal angående våldtäkt. Det finns omfattande stödbevisning som ska prövas i domstol. Jag och min klient kommer att biträda åtalet och vi kommer även att föra skadeståndstalan. Min klient har mått mycket dåligt av händelserna och hon har blivit kränkt och förnedrad på ett synnerligen allvarligt sätt. Ett av de sju vittnen som ska kallas till tingsrättsförhandlingarna är psykiatriker. Han betonar för DN att hans vittnesmål är möjligt genom att målsäganden uttryckligen bett honom att uttala sig. – Min tidigare patient har gett sitt medgivande till att jag delger det som finns att säga om vad hon uppgivit om händelsen. Jag blev förhörd av polisen för några månader sedan efter att hon önskat att jag skulle vittna, säger han till DN. Vad tänker du kring din medverkan i den kommande rättegången? – Det är en känslig uppgift när man som läkare har haft en människas stora förtroenden att behöva göra dem offentliga. Men hon har som sagt givit sitt medgivande och då kan jag inte säga nej och jag kommer bara vittna om precis det jag kan memorera från de samtal om händelsen jag och kvinnan hade och vad jag har skrivit i mina journalanteckningar, betonar psykiatrikern. Enligt kammaråklagare Christina Voigt har den misstänkta mannen varit samarbetsvillig under förundersökningen, och inställt sig till samtliga förhör. Mannens advokat Björn Hurtig säger till DN: – Han reagerar med stor bestörtning och uppgivenhet. Bestörtning därför att han hävdar att han är totalt oskyldig, och det är fruktansvärt att bli åtalad för gärningar man anser sig vara oskyldig till. En uppgivenhet, eftersom det här är vad han varit rädd för, säger Björn Hurtig. Läs mer: 18 kvinnor: Kulturprofil har utsatt oss för övergrepp Förundersökningen mot Kulturprofilen inleddes i december. Utredningen startades efter att minst åtta kvinnor polisanmält honom för olika typer av sexualbrott. Sedan tidigare har sju ärenden avskrivits. Åklagaren motiverade de besluten, som togs i mitten av mars, dels med att flera av händelserna hunnit preskriberas, dels med att det i vissa fall inte gått att bevisa vad som har hänt. Det var i en granskning av DN:s Matilda Gustavsson, publicerad i november förra året, som anklagelserna mot mannen först blev kända. 18 kvinnor anklagade då Kulturprofilen för sexuella övergrepp och sexuella trakasserier. En av kvinnorna som trädde fram med sitt namn och vittnade var författaren Elise Karlsson. Att det ska väckas åtal mot Kulturprofilen tycker hon är bra. – Inte minst i ljuset av att det har kommit en viss backlash mot metoorörelsen; det här visar tydligt att det inte bara handlar om medier och ”mediedrev”, som en del kallar det, utan att det finns verkliga rättsfall i bakgrunden. Även om de inte har kommit till rätten tidigare eftersom det har funnits en kultur av tystnad. Elise Karlsson säger att hon är väldigt imponerad av att det har hänt så pass mycket i utvecklingen av fallet Kulturprofilen. – Rädslan hos oss alla var att vittna och att det sedan skulle dö ut. Att det därmed skulle vara vi som blev brännmärkta. Men det har känts otroligt viktigt att det har skett, inte bara med rättsfallet utan även det som hänt med Akademien. Även författaren Gabriella Håkansson, som också vittnade i DN:s granskning, säger att beskedet är efterlängtat. – Men jag är inte alls överraskad utan har väntat mig det här beskedet – förundersökningen har ju pågått i månader. Kvinnan som är målsägande är värd all beundran, hon måste ha blivit rädd av hur stor medial sak det blivit och vetat att samma sak skulle drabba henne om åtal väcktes, säger Gabriella Håkansson. Vad betyder detta åtalsbeslut för dig som en av dem som vittnat mot Kulturprofilen? – Allting har ju syftat just till detta: Att det blir en ordentlig rättslig prövning. Rapporteringen kring Kulturprofilen har av somliga kritiserats för att ha varit ett drev som drivits av medierna och de har ifrågasatt varför vi har gått ut i medierna och berättat. Men nu får vi den juridiska prövningen som alla har väntat på och jag hoppas naturligtvis på en fällande dom. Vad tror du är sannolikheten för det? – I skenet av metoouppropet så är åklagarmyndigheten säkert försiktig. Ett åtalsbeslut tas inte lättvindigt och att man nu har valt att ta det tyder på att man har en oerhört stark bevisning. Håkansson menar att Svenska Akademiens agerande kring anklagelserna mot Kulturprofilen har haft en avskräckande effekt. – I Akademien finns det ledamöter med makt och stora kontaktnät som håller Kulturprofilen om ryggen och det gör fortfarande att kvinnor i kulturbranschen inte vågar gå ut och berätta. Enligt kammaråklagare Christina Voigt väntas rättegången i fallet mot Kulturprofilen starta tidigast efter sommaren. Läs mer: Ekobrottsmyndigheten leder förundersökning mot Klubben Läs mer: Delar av förundersökningen mot Kulturprofilen läggs ned


Konsertrecension: Beck har blivit en helt meningslös artist

Summary: Det är länge sen Beck var popvärldens coolaste artist, i stället är han numera en självmedveten lustigkurre som gör kvasituff partymusik för rockfestivaler.

Det som gjorde Beck så speciell under de där åren på 90-talet då han var coolast i popvärlden, mellan albumen ”Mellow gold” och ”Odelay”, var egentligen inte det mest iögonfallande, det vill säga att han blandade indierock med samplingar och beats. Utan snarare att han var en så gränslöst kreativ artist. Han skrev och spelade in låtar med manisk frenesi – mellan januari 1994 och juni 1996 gav han ut fem album – och låtarna han skrev lät som ingen annans. Texterna var surrealistiska medvetandeströmmar med mer eller mindre absurd humor, och han sjöng eller rappade dem avslappnat och utan maner, som om allt var helt självklart. En del låtar var skräp, andra briljanta, men laissez faire-attityden och flodvågen av infall gav allting ett berusande skimmer. Vid 1999 års Princemaskerad ”Midnite vultures” hade dock Beck förändrats och blivit en annan sorts artist, en självmedveten lustigkurre som gör kvasituff partymusik för rockfestivaler. I det facket har han hållit sig sedan dess – med undantag för den öppenhjärtiga breakupskivan ”Sea change” – och blivit allt proffsigare och tråkigare. Den rena naiviteten och spontaniteten dog när Beck blev vuxen. Det är en minst sagt rutinerad liveartist som gör entré på Gröna Lunds stora scen, backad av ett taggat sjumannaband, och omedelbart drar igång den gamla hitten ”Devil’s haircut”. Det är på ett sätt en ganska generös konsert, tjugoen låtar på en och en halv timme, men huvudpersonen blir märkbart stressad av att han inte lyckas få den stora publiken att dansa loss och sjunga med (när folk börjar droppa av ropar han ironiskt och passivt aggressivt hej då till dem mellan låtarna). Det stillsamma mottagandet kan bero på att majoriteten av låtarna som framförs är från de senaste tjugo åren, då Beck inte haft några hitsinglar i Sverige. Det kan också bero på att dessa låtar inte är särskilt bra – texterna är självmedvetna och själlösa, refrängerna är skamlöst slappa och produktionen är daterad. Den skiva som flest låtar är hämtade från är föga förvånande den senaste, fjolårets ”Colors”. Ett försök att skapa något poppigt och partyglatt som låter som en opersonlig blandning av MGMT, Miike Snow och Bruno Mars tio år för sent. Denna ängslighet och anpasslighet till mainstreampop klär Beck illa. Han har blivit allt det som han avskydde när han sjöng ”MTV makes me wanna smoke crack” i sin debutsingel med samma namn. Bandet spelar energiskt och svängigt men det hjälper inte. Beck är 2018, sorgligt nog, en helt meningslös artist. Beck Scen: Gröna Lund, Stockholm 1  Läs fler recensioner av Nicholas Ringskog Ferrada-Noli, till exempel om hur finska Alma ser ut att vilja göra kaos med Finlandsfärjan.


Han blir ny ordförande för Teaterförbundet

I helgen valdes skådespelaren och regissören Simon Norrthon till ny ordförande för Teaterförbundet för scen och film, meddelar fackförbundet. Norrthon är utbildad vid Teaterhögskolan i Stockholm och han har medverkat i ett stort antal pjäser och filmer. Under de senaste sju åren har han varit prefekt på Institutionen för skådespeleri vid Stockholms dramatiska högskola. Han har suttit i förbundsstyrelsen sedan 2002. Han efterträder Anna Carlson, som tackas av efter 12 år på ordförandeposten.


Bokrecension: Berättelse full av sprickor från spanska solkusten

Summary: Efter den chilenske författaren Roberto Bolaños för tidiga död hittades ett manuskript i en byrålåda. Nu har den märkliga romanen ”Tredje riket” kommit i svensk översättning.

ROMAN Roberto Bolaño ”Tredje riket” Översättning Lina Wolff Albert Bonniers förlag, 375 sidor Det är en sinister romantitel, ”Tredje riket”. Den är helt i klass med en annan av den chilenske superstjärnan Roberto Bolaños böcker: den fiktiva biografiska antologin ”Nazistlitteratur i Amerika”. Men denna titels tredje rike syftar på ett strategiskt brädspel av det mer komplicerade slaget, där spelarna tar rollerna av axelmakter och allierade och grubblar sig igenom andra världskriget. Kanske ändrar på dess utgång. Berättaren är en ung tysk som heter Udo Berger. Han är regional mästare på spelet och firar solsemester vid spanska Costa Brava tillsammans med sin flickvän. Det är Udos dagbok vi läser. Han vill lära sig skriva bättre, eftersom han också författar artiklar om krigsspel för olika obskyra tidskrifter. Det råder skoningslös konkurrens i spelvärlden. Medan Udo oftast hänger framför spelbordet på hotellet, är hans flickvän Ingeborg mer aktiv i turistlivet. Ett annat tyskt par ansluter, samt en del halvskumma figurer ur det lokala folklivet med namn som Lammet och Vargen. Här finns också en uthyrare av trampbåtar på stranden: en svårt brännskadad sydamerikan som enbart går under namnet ”Den brände” (spanskans El quemado). En semesterort i slutet av augusti, alltså. Slutet av säsongen. Det brukar vara en ödesmättad och vådlig miljö i alla möjliga fiktioner. Roberto Bolaño skrev denna roman 1989, ett decennium före det internationella genombrottet med romanen ”De vilda detektiverna”. Man hittade manuskriptet på botten av en byrålåda efter författarens död 2003. Den engelske kritikern Michael Wood har påpekat att man läser ”Tredje riket” på två sätt: dels som läsaren med facit i hand, som kan sin Bolaño och ser återkommande teman och ansatser. Dels läser man som en frustrerad redaktör 1990, som ser att den här romanen är ofärdig, faller samman, full av hål. Wood konstaterar att den förra läsningen strider mot allt som den så kallade nykritiken lärt ut, nämligen att ett verk skall läsas självständigt och utan biografiska komplikationer. Nykritiken får ursäkta. Mest givande är det att läsa ”Tredje riket” med facit i hand, för då blir tillkortakommandena till förtjänster. I romanens andra hälft, när en av de tyska bekantskaperna har försvunnit till havs på en vindsurfingbräda, när Udo har inlett ett spelparti på sin egen bräda, med Den brände, och när Ingeborg har rest hem till Tyskland – då blir allting mycket osäkert. Som om berättelsen blir full av sprickor och osäkerheter. Våld flammar upp och falnar lika hastigt, utan förklaring. Vem Den brände egentligen är förklaras aldrig. Och varför Udo beslutar sig för att stanna kvar i den döende kuststaden och klippa kontakten med sitt tidigare liv förblir ett mysterium. För att inte tala om hans märkliga besatthet vid hotellets värdinna Frau Else och hennes intrigerande, döende make. Om man inte själv börjar fylla i. Med facit i hand, alltså. Då blir plötsligt det mesta meningsfullt och möjligt att tolka metaforiskt. Rent vansinnigt kan det bli när Udo skriver i sin dagbok om hur ett flygplan kämpar för att skriva en hyllning till den katalonska nationaldagen på himlen: ”Jag insåg på ett diffust sätt – som i en dröm – att förmiddagen den 11 september utspelade sig ovanför hotellet, på samma höjd som Cessnaplanets vingspetsar, och att vi som den morgonen befann oss därunder (pensionärerna som lämnade hotellet, kyparna som satt på verandan och betraktade det lilla flygplanets manövrar, den upptagna Frau Else och Den brände som drev runt på stranden) på något sätt var dömda att ta oss fram i mörker.” Det är lite svårt att hantera den sortens kusligt profetiska, sällsamt suggestiva och förvirrande passager. Men vi kan besluta oss för att skriva lakuner och hopplösa drömsekvenser på dagboksförfattarens, Udos, konto. Parallellt försiggår också Spelet, där den tyske mästaren håller på att förlora kriget mot den helt nybörjade brände mannen. Här finns guld att vaska för den som vill jonglera historisk symbolik och dra nytta av den Roberto Bolaño som skulle komma att bli.


Dagens skiva: Lykke Li balanserar på galenskapens rand

Summary: Lykke Li har en förmåga att alltid ligga nära rådande musiktrender, på sitt fjärde album gör hon nu sin tolkning av de senaste årens våg av pop som möter hiphop och elektronisk r&b.

Det våras för de ledsna tjejerna. Det konstaterade DN:s Greta Thurfjell nyligen i en artikel och nämnde bland annat Lykke Li, Hanna Järver och Sarah Klang som exempel på den nya generationens lidande musikkvinnor som vältrar sig i sorg och inte tycks bry sig om hur de uppfattas. Nog för att Lykke Li aldrig har varit så explicit som på sitt fjärde album, rätt och slätt döpt till ”So sad so sexy”, men hon har deppat länge. Där får de andra två snarare betraktas som hennes lärjungar. För precis som Lana del Rey, vars karriär följer ungefär samma rytm med fjärde skivan som kom i fjol, har Lykke Li ända sedan starten byggt hela sin artistpersona runt vemod, smärta, destruktivitet och fördärv. Från den lätt naiva hjärta-och-smärta-sorgen på debutskivan ”Youth novels” (2008) via klagosången på ”Wounded rhymes” till 2014 års självutlämnande breakupskiva ”I never learn”. Hon beskriver själv skivorna som en trilogi, som sammanfattar åren innan trettio. Hur ser då Lykke Lis svärta ut 2018? Det riktigt oväntade vore förstås om hon, trettiotvå år gammal, poolägare och nybliven mamma i sunny LA, plötsligt kom ut som försiktigt positiv till livet. Det gör hon inte. Efter fyra års lång frånvaro är den stora överraskningen snarare hur det låter, rent musikaliskt. Borta är indiepopen och den råa ”unplugged”-produktionen som genomsyrade ”I never learn”. Lykke Li besitter den imponerande förmågan att alltid ligga nära rådande musiktrender, definiera det moderna, och samtidigt stå för sig själv, en bit vid sidan av. På ”So sad so sexy” gör hon således sin tolkning av de senaste årens våg av pop som möter hiphop och elektronisk r&b. Det är modigt att helt överge vapendragaren Björn Yttling och istället bjuda in totalt nio producenter på skivans tio spår, däribland Frank Oceans Malay och T-Minus som producerat åt The Weeknd och Drake. Lägg därtill Skrillex och Vampire Weekends Rostam Batmanglij som ligger bakom den änglalika introlåten ”Hard rain”. Resultatet av producentuppgraderingen är musik som oftast låter som en tung, högblank amerikansk modetidning som alla står och bläddrar i på Papercut men ingen någonsin köper. Snygg, lyxig och lätt generisk. Styrkan ligger snarare i skivans evigt aktuella teman om olycklig kärlek och tvåsamhetens fula baksidor som hon gång på gång återvänder till med förfinad precision. Hon har kallat skivan sin ”Scener ur ett äktenskap” och i vissa låtar balanserar textjaget verkligen på galenskapens rand. ”I wasn’t gonna love you, now I’m so fucking deep in it”, rappar (!) hon i bastunga ”Deep end”. I ”Two nights” frågar jaget svartsjukt ”Why can’t you need me and nothing else?” efter att ha väntat uppe i två dygn på sin älskade. Skivans höjdpunkt, gospelinfluerade ”Bad woman” handlar om att vara just precis det, och innehåller samtidigt intressanta lager av självömkande och desperata förhandlingsstrategier i rader som ”I understand if you leave me, just go”. Det är en komplex kvinnoroll som Lykke Li gestaltar. Mer än Liv Ullmanns Marianne associerar jag dock till Kathryn Hahns vilda tolkning av den besatta, brevskrivande kvinnan Chris Kraus i tv-serien ”I love Dick”. Fast med Texas-öknen utbytt till poollandskap i Kalifornien. Bättre betyg går inte att få. Bästa spår: ”Two nights”, ”Hard rain” Läs fler recensioner av Kajsa Haidl, till exempel om Shakarchi & Stranéus sorglöst lunkande housemusik från ett Göteborg där vårsolen alltid skiner.


Kim Walls föräldrar skriver bok om sin dotter

Summary: Genom att själva skriva en bok om Kim Wall vill Ingrid och Joachim Wall att bilden av deras dotter förändras – från anonymt brottsoffer till engagerad yrkesperson.

”Boken om Kim Wall – när orden tar slut” utkommer den 9 november på Albert Bonniers Förlag och är skriven av föräldrarna Ingrid och Joachim Wall. ”Kim ska gestaltas som den engagerade och viljestarka kvinna hon var, som människan och journalisten Kim – inte som offret”, skriver författarna i bokens inledning. Det var i augusti 2017 som Kim Wall gav sig ut för att göra ett frilansreportage om en ubåt i Köpenhamn. Därefter var det meningen att hon skulle flytta till Peking tillsammans med sin pojkvän. I stället blev hon ofrivillig huvudperson i ett av de mest uppmärksammade brottsfallen under 2000-talet. Ubåtsägaren Peter Madsen dömdes i april till livstids fängelse för mord på Kim Wall. Med ”Boken om Kim Wall” vill hennes föräldrar berätta om sorgen, men framför allt om Kim Walls kall och gärning. – Vi vill att Kim ska leva vidare och att det hon uträttade under sitt korta liv inte ska vara förgäves, säger Ingrid och Joachim Wall i ett pressmeddelande från Albert Bonniers förlag. – Genom att berätta Kims historia vill vi ge andra människor som drabbats av katastrofer ett hopp om att livet kan gå vidare, på något sätt. Det har skrivits 10 000-tals artiklar om det dåd som ändade Kims liv, och om den man som dömts för detta. Nu är det dags att Kim får ta plats, att bilden av henne förändras från ett anonymt brottsoffer till den självständiga och fantastiska yrkesperson och kvinna hon var. Läs mer: Kim Wall – en journalistisk röst som tystnat