Melankolisk hotellromantik

Summary: I sin nya essäfilm går Kristian Petri på spaning efter anrika hotell tillsammans med hotellkännare som bland andra Lars Norén, Stellan Skarsgård och Åsne Seierstad.

”Hotellet” Regi: Kristian Petri Med: Lars Norén, Stellan Skarsgård, Åsne Seierstad, Björn Andrésen m fl. Längd: 1 tim 22 min (från 15 år). Filmtiteln frammanar helt säkert minnen ur varje besökares personliga resekatalog. Redan före förtexterna har ett slitet lägenhetshotell i New York och en naken bulgarisk klostercell hunnit plockas fram ur min egen minnesbank. Det är svårt att tänka sig ett bättre upplägg för ett intressant och ömsesidigt samtal mellan filmskapare och publik. Precis som regissören Kristian Petri formulerar det, så är ju hotellet en förhöjd värld. En plats som ter sig isolerad från verkligheten och dess förväntningar, om så bara som idé och för några enstaka dagar. För vissa en fristad omgiven av ett visst romantiskt skimmer. För andra själva sinnebilden av den bottenlösa ensamheten. ”Hotellet” är den tredje filmen i den serie där ”Atlanten” (1995) och ”Fyren” (2000) ingår. Återigen har Kristian Petri samarbetat med fotografen Jan Röed. Petris sätt att arbeta utifrån fysiska begränsningar såsom en geografisk plats eller en viss typ av byggnad gör ett djärvare associativt berättande möjligt. I ”Hotellet” tar sig historien från röran i köket efter faderns bortgång, via stadshotellet i Ed, ut till de första kända härbärgena i öknen och till Japan där världens äldsta hotell i drift ligger. Historiska och litterära referenser blandas med Petris egna betraktelser och intervjuer med kända personer. Lars Norén berättar om sin uppväxt på ett stadshotell och Stellan Skarsgård om sin relation till det legendariska Chateau Marmont Hotel i Los Angeles. Essäfilmens form är en balansakt. Det krävs att filmarens betraktelser har en viss allmängiltighet för att publiken skall känna sig inkluderad i avsändarens universum. Tråden måste vara, om inte tydlig, så i alla fall skönjbar. Ibland försvinner hotellfasaderna helt utom synhåll i berättelsen. Allt stannar upp och vi betraktar körsbärsblommorna för en stund. Ibland är tråden så tunn att den slinker mellan fingrarna. Som den långa redogörelsen för svensken Björn Andrésens upplevelser av att ha blivit utsedd till världens vackraste pojke i Luchino Viscontis film ”Döden i Venedig” som till slut känns som ett planlöst flanerande på Lidos stränder. Ibland hade en mindre omdisponering av scener kanske kunnat få tråden att framträda något tydligare. Den första timmens associativa strövtåg med Petri antar också, med sina matadorer, referenser till döda manliga poeter och besök hos Conan Barbarens skapare, formen av en pojkdröm. Balansen återställs dock något senare när journalisten Åsne Seierstad kommer in och redogör för sin långa hotellvistelse i rum 713 på The Palestine Hotel i Bagdad under Irakkriget. Trots dessa invändningar blir det i slutändan ändå en rätt behaglig hotellvistelse med Petri. Filmens associativa form, arkivbilderna varvade med åkningar genom hotellkorridorer, ackompanjerade av filmarens röst och den fina musikläggningen lyckas ändå suggerera den där distinkta känslan av melankoli som bara ett hotellrum kan framkalla. Se mer. Tre andra filmer med fokus på märkvärdiga hotell: Wes Andersons euronostalgiska ”Grand Budapest Hotel” (2014), ”Chelsea Walls” i regi av skådespelaren Ethan Hawke (2001) som utspelar sig på nedlagda Chelsea Hotel i New York, Stanley Kubricks skräckfilmsklassiker ”The shining” (1980).


Utsålt men tyst om Håkan Hellströms konsert i New York

Summary: På fredag släpper Håkan Hellström sin nya ep ”1974”. Samma dag ställer han sig på scen för att göra sin första spelning i New York. Men kritiska röster antyder att Sveriges största artist fått storhetsvansinne.

Utsålt! När Håkan Hellström gör sin karriärs New York-premiär står inte ett säte tomt på Gramercy theatre, vare sig i på fredagens konsert eller på Valborgsmässoafton. På Stubhubs andrahandsförsäljning kostade den enda kvarvarande biljetten på torsdag förmiddag 400 dollar – och den var borta ett kort stund senare. Men är man amerikan i New York har man med största sannolikhet varken hört eller sett något om konserten. Det går inte att hitta någonting skrivet om den i amerikanska medier. På fredag kommer samtidigt Hellströms EP ”1974”; tre låtar från den har redan släppts på strömningstjänster och på Facebook, senast ”Brinner in the shit”. Hellströms nästa fullängdsalbum släpps sedan i augusti. Det har av producenten Björn Olsson beskrivits som ”mindre indie, mer Abba”, och har skapats och spelats in på Hisingen. – Det är soundmässigt ett snäpp upp nu, det märks att det är mer allvarligt nu med de stora konserterna och så, allt låter mer uppstyrt, och det är ju mycket tack vare (producenten) Charlie Storm, sa Björn Olsson nyligen till HSB:s webbtidning Hisingenftw. Han syftar främst på konserterna på Ullevi den 4 och 5 juni, en betydligt större arena än den i USA. ”Din tid kommer”, den första singeln från ”1974”, möttes med höga betyg i Aftonbladet, Expressen och Göteborgs-Posten, men den följdes också av kritik från ett nytt håll: från tidigare lojala Hellströmanhängare i samma skrå. ”Håkan gör ingen hemlighet av att låten är skriven direkt för hans nya scen. De enorma arenorna. Men där folkfesten går in, där går autenticiteten ut”, skriver musikjournalisten Annah Björk på sin blogg. ”Nu märker jag att Håkan är på väg bort”, skriver Aftonbladets Fredrik Virtanen. Intresset för Håkan Hellström är alltjämt enormt. Ullevispelningarna är sedan länge slutsålda och skivhandlarna gör sig redo för det stundande släppet av ”1974” – som kommer att finnas i sju olika utgåvor. – Vi har nog inte varit med om en sådan mängd utgåvor tidigare. Det finns ett extremt stort intresse och för oss är det här ett jättestort släpp, säger Anders Iwers på Bengans skivbutik i Göteborg till TT. – Det här med att man inte kan bli profet i sin egen hemstad stämmer verkligen inte in på Håkan. Quiz: Shakespeare eller Håkan Hellström?


Lotta Jonson: Varför bara engelsk text när nästan alla talar svenska?

Summary: Kommentar. ”Varför inte lägga ut svenska versioner av texter för utställningar gjorda här i Sverige på nätet åtminstone?”, skriver Lotta Jonson.

När designbyrån Form Us With Love nyligen firade 10-årsjubileum hyrde den in sig på Konstakademin. Konst ger cred i designvärlden, där kommersiella bevekelsegrunder gärna kamoufleras med kulturell guldkant. Besökarna fick med sig en tegelstenstjock bok. Snygg, välgjord, tryckt med miljötänk, formgiven av välkände Henrik Nygren. Och text bara på engelska. Trots att förmodligen nittio procent av alla besökare talade svenska. Jag kan på sätt och vis förstå det. Svenska designer hoppas på att kunna sälja sina tjänster utanför landets gränser. Ofta är även hemsidorna enbart på engelska – känn dig exkluderad! De är inte gjorda för dig. Skulle du ändå vilja veta så brukar budskapet vara enkelt och språket knappast komplicerat. Om översättningarna inte är hemsnickrade, vill säga. Desto mer irriterande är det när institutioner beter sig på samma sätt, det vill säga bara informerar på engelska och utestänger stora delar av besökarna från den teoretiska diskursen. Just nu pågår ”Open space – Mind maps” på Nationalmuseum design, en utställning om samtida smyckekonst. ”Positions in contemporary jewellery” lyder undertiteln, på engelska också i all annonsering. Katalogen är på engelska, även svenska författares bidrag. Här skriver curatorn Ellen Maurer Zilioli ungefär så här: För närvarande speglar all konst snarare ”hemlöshet” än ”känslan av att vara hemma”. Smyckekonsten är också ”rastlös” och befinner sig i en miljö ”identisk med ett laboratorium i vilken serier av experiment kan utveckla sig och oväntade metaforiska fält växa ut”. Texten är ganska knepig även för den som är intresserad av ämnet men många besökare kan säkert traggla sig igenom den. Fast hur mycket av de teoretiska resonemangen begriper vi egentligen? Så vem är katalogen till för? Nationalmuseum försvarar sig med att den är bekostad av ett tyskt förlag. Dokumentationen är värd en större publik än den svenska. Jo, det kan jag hålla med om men… Också Moderna museet väljer den elitistiska vägen. För är det inte just vad det här handlar om? I anslutning till vårens stora utställning har en icke bildsatt antologi, över 300 sidor tjock, producerats i samarbete med ett engelskt förlag. Här finns längre och kortare texter av en rad superintressanta konstteoretiker, filosofer och författare – både levande och sedan länge döda. Det är en imponerande blandning av stort och smått avsedd att fördjupa totalupplevelsen av ”Livet självt – om frågan rörande vad det egentligen är; dess materialiteter och dess egenskaper, med tanke på att den västerländska vetenskapens och filosofins försök att besvara frågan visat sig otillräckliga”. Titeln ger en fingervisning om att det krävs mer än en kafferast att läsa boken. Även om den vore översatt till svenska. Vilket den alltså inte är. Engelska står ju på schemat redan i lågstadiet numera; vi svenskar tror att vi förstår. Men det stämmer inte. Ännu sämre är vi på att argumentera. Hur många av er är bekväma med att föra mer teoretiskt krävande resonemang på engelska? Jag är det inte. Engelskan är en nödvändig förbindelselänk och gemensam nämnare på den globala scenen men alla måste få en chans att delta i debatten på hemmaplan. Eller ska vi återgå till 1800-talet då konst- och kultursamtalet bara riktade sig till ett fåtal? Varför inte lägga ut svenska versioner av texter för utställningar gjorda här i Sverige på nätet åtminstone? Det kostar en del, jag vet, men demokratin borde vara värd det priset.


Maria Andersson: Succession

Summary: Fem år efter att Sahara Hotnights splittrades har Maria Andersson lagt bort det ungdomligt gapiga och i stället hittat en plats där hon kan föra ett vuxet samtal i vanlig samtalston.

”Det var bara fantastiskt att ha en plats där man kunde skrika och gasta” sa Maria Andersson i en DN-intervju tidigare i år och syftade på sitt förra band Sahara Hotnights. Till en början var det faktiskt exakt så kvartetten från Robertsfors lät: som om de hittat ett eget litet ställe där de då tonåriga Maria Andersson, Josephine Forsman, Jennie och Johanna Asplund kunde vråla loss. De skrek från varenda rockfestivalscen och spelade gapiga The Undertones-covers så alla rockkritiker gick ned i spagat av pur lycka. De svepte på sig sina skinnjackor och gastade sig in i först svenska hjärtan och sedan vidare ut i världen. Och sen slutade Sahara Hotnights. Efter tjugo år tillsammans, efter att ha vuxit upp i bandet de bildade som elvaåringar. Fem år efter gruppens splittring låter det inte längre som att Maria Andersson vill få utlopp för något skrikande eller gastande. Snarare som att hon tycker det är fantastiskt att ha hittat en plats där hon kan viska eller bara föra ett ganska vuxet samtal i vanlig samtalston. Även om Sahara Hotnights med tiden, och på ett mestadels positivt sätt, slipade ned de allra vassaste kanterna har Maria Andersson aldrig tidigare spelat in så här stillsam och nedtonad musik. Inte minst sjunger hon på ett helt annat sätt nu. Läs mer: Matilda Gustavssons intervju med Maria Andersson Lundell Det där energiska, men ibland ganska pressade och ansträngda, tonläget från förr är ersatt med ljuv, mjuk och sval elegans som passar texternas vemod och funderingar kring förlust, sorg och en viss osäkerhet kring vart man är på väg när man så länge varit del av ett självklart sammanhang. Garagerock- och punkinfluenserna som var grunden i Sahara Hotnights är också som bortblåsta. I stället i har Maria Andersson i det smart koncentrerade och korta debutalbumets åtta låtar sökt sig till ett gammalt lager där de finaste små detaljerna från den allra mest bitterljuvt romantiska 60-talspoppen magasinerats och med tiden nästan glömts bort. Nu släpper hon in ljuset, blåser bort dammet och går försiktigt, men med en nyfiken upptäckarglädje, runt bland lådor där det står saker som ”The Mamas & the Papas” och ”Karen Dalton” på etiketterna och bara njuter av allt hon hittar. Inledande “Lift me up” är wall of sound-pop med en lätt sprucken jazztrumpet och en närmast Eurovision Song Contest-pampig avslutning. César Vidal-duetten ”Granada” låter som en solblekt polaroidbild från ett fantiserat sensommarmöte mellan Carole King och Françoise Hardy på Franska Rivieran 1966. Singeln ”Birches” är supersöt, utan att bli sliskig, och lite släpigt vemodig pop. ”I was looking for somewhere to call my own” sjunger hon i albumets kanske mest centrala textrad i den lysande avslutande “The girl who loved islands” och det är verkligen vad hon gör. Hittar en ny plats. En alldeles egen. Bästa spår: ”The girl who loved islands” 5 spårbytande solodebutalbum. 1. John Lennon ”Plastic Ono Band” (1970) ”I don’t believe in Beatles” förkunnade Lennon på sitt första album i eget namn och gjorde självbiografisk utlevande rock som skilde sig markant från det tidigare bandet. 2. Brian Eno ”Here come the warm jets” (1973) Efter att ha lagt grunden för Roxy Musics glammiga elegans solodebuterade superproducenten med spretig, udda popmusik. 3. Q-Tip ”Amplified” (1999) Först splittrade Q-Tip det jazzigt och souligt nedtonade A Tribe Called Quest, sen släppte rapparen loss sin allra mest lättillgängliga dansgolvscharmör. 4. Beyoncé ”Dangerously in love” (2003) Det poppiga mjuka soundet hos briljanta Destiny’s Child passade egentligen Beyoncés kraftfulla röst ganska illa. På ”Dangerously in love” fick den en råare, souligare inramning. 5. Gwenno ”Y dydd olaf” (2014) Efter att ha varit sångerska i närmast lajvande retroflickpoppiga The Pipettes gick Gwenno Saunders vidare till lågmäld elektronisk pop på walesiska.


Prince hem kan bli hyllningsmuseum

Summary: Prince hem i Paisley Park kan bli ett hyllningsmuseum till stjärnan. Hans mångåriga medarbetare Sheila E menar att Prince innan sin död pratade om planer på att göra hemmet till museum.

Prince död förra veckan chockade miljontals fans. Och exakt vad som orsakade stjärnans död i hans hem och studio i Paisley Park är fortfarande inte klarlagt. Nu säger Prince mångåriga medarbetare Sheila E i en intervju med Entertainment Tonight att Prince ville att hemmet skulle bli ett museum, något hon hoppas ska kunna bli verklighet: – Vi hoppas kunna göra Paisley till det Prince ville att det skulle bli. Han jobbade för att det skulle bli ett museum. Han har samlat minnessaker från alla turnéer, som mina trummor och hans motorcykel, säger hon i intervjun. Enligt Sheila E är byggnaden full med priser och andra saker som fans borde få ta del av. – Det finns en hall med priser och andra saker, som han inte brydde sig så mycket om, men han visade upp det för fans för att han visste att de skulle vilja se det. Det finns bilder på honom i korridorerna, några som man sett förut och några som aldrig setts, säger Sheila E. I intervjun med Entertainment Tonight berättar Sheila E också att hon inte tror att Prince var medveten om hur stor påverkan hans musik hade på människor. Efter hans död har fans över hela världen sörjt och hedrat honom. Försäljningen av hans musik har ökat med 40.000 procent efter hans död, enligt Washington Post. – När man är inne i sin bubbla och skapar musik och skriver så gör man bara sin grej och förstår inte hur många människor man påverkar. Jag vet inte om han egentligen visste att han berörde nästan alla i den här världen. Vem som kommer att ärva Prince hem i Minnesota är inte klart än. Enligt The Independent är Prince 55-åriga syster Tyka Nelson hans närmaste släkting, och därför den som kan ärva hans tillgångar. Byggnaden som Prince hittades död i är ett studiokomplex som bland annat innehåller en studio och en nattklubb. Läs mer: Här är Princes största hits


Mammas nya kille går från radio till show

Summary: Radiohumorprogrammet ”Mammas nya kille” går från bandad live till live på riktigt när deras show ”Kunskapslyftet” spelas i höst. Nu ser komikerna fram emot att få se sina karaktärer, som hittills bara har varit röster.

Elva år efter att radioprogrammet ”Mammas nya kille” för första gången spelades på P3 tar gänget bakom humorsuccén steget från radio till scen. I höst har de premiär för ”Kunskapslyftet” – en show där publiken bjuds in i ”Mammas nya killes” universum, men där studion bytts ut mot en skolmiljö. – Vi ville hitta en miljö som lever på scen, eftersom ”Mammas nya kille” fram till nu har utspelat sig i en radiostudio. Och då valde vi att stoppa in karaktärerna i ett klassrum i stället, säger Olof Wretling, som är en av fem personer i Mammas nya kille-kollektivet. – Våra karaktärer har ju ofta något att berätta eller förklara. Och det kan de göra även i skolmiljön, säger Sofia Wretling. I radioprogrammet har Bengt Strömbro, som är den enda i gruppen som spelat sig själv, agerat programledare i en pratshow som ett stort antal karaktärer har gästat genom åren. Men nu får även han ta klivet ut ur radiostudion. – Bengt har fått rollen som klassföreståndare i stället för programledare, säger Olof Wretling. ”Mammas nya kille”-skaparna är på Södra teatern i Stockholm, där föreställningen ska spelas efter premiären i Umeå. Annars är det inte så vanligt att Bengt Strömbro, Olof Wretling, Sofia Wretling, Sven Björklund och Mattias Fransson befinner sig på samma plats; de bor utspridda i Umeå, Karlstad och Kolmården. Inte ens under inspelningarna av radioprogrammet träffas de nödvändigtvis. – Vi har haft jätteroligt med skrivprocesserna och att få höra resultatet. Men vi har ofta inte ens befunnit oss i samma stad när vi spelat in. Så därför ska det bli väldigt kul att gå upp på samma scen ihop, säger Sofia Wretling. Än så länge är de i början av processen med att göra radio till liveshow. Och de får hjälp av kostymören och perukmakaren bakom ”Historieätarna” för att ge ansikten, kläder och minspel till karaktärerna, som hittills bara varit välbekanta röster för lyssnarna. – Lyssnarna har ju satt karaktärerna i kostym själva tidigare, och nu ska vi göra det. Det kan bli väldigt känsligt om det blir fel och inte är så som folk har föreställt sig, säger Sofia Wretling. Foto: Anette Nantell – Publiken är så van vid att höra ”Mammas nya kille”. Och just eftersom folk har så olika bilder av de olika karaktärerna så kan det vara bra att vi satt dem i en situation där de måste se ut på ett visst sätt – som skolan, säger Olof Wretling. Som radioprogram har ”Mammas nya kille” varit framgångsrikt. Redan 2008 korades programmet till det roligaste humorprogrammet genom tiderna av P3:s lyssnare. Därefter har det bland annat vunnit Svenska poddradiopriset vid flera tillfällen. Varför är ni så omtyckta? – Jag tror att det är spretigheten och att det händer så mycket olika saker hela tiden. Och att det finns ett väldigt tempo, säger Olof Wretling. – Pratshowformatet är en enkel form som är väldigt tillgänglig, fyller Sofia Wretling i. – Men det viktiga är att vi fyller formen med idérikedom och intressanta texter. Vi har medvetet valt en enkel form för att det fungerar i radio när det är rakt och direkt, säger Mattias Fransson. Och det är just att lyckas med formen och hitta ”Mammas nya killes” kärna som är utmaningen när konceptet ska bli scenshow. – Vi måste hitta stringensen i det nya formatet. I en lyssning måste man hitta förutsättningarna snabbt, men i en scenshow kan man veckla ut dramat under längre tid, säger Sofia Wretling. – Även om allt är nyskrivet vill vi att man ska känna att det här är radioprogrammet. Vi måste hitta kärnan och ta med den till scenen, säger Sven Björklund. Både radioprogrammet och i framtiden scenshowen är hårt manusstyrt. Men de som står på scen märker ändå av skillnaderna. – De små nyanserna kan ge gigantiska skillnader för en själv. Humor är så otroligt känsligt på scen, säger Mattias Fransson. Just att spela ”Mammas nya kille” live är egentligen att ta konceptet till sitt rätta element: – Vi har hela tiden lekt med formen live – fast det i själva verket har varit bandat, klippt till förbannelse och kommit ut ett halvår efter inspelning. Nu går vi från bandad live till live på riktigt, säger Olof Wretling. – Det ska bli otroligt kul att få den där direkta responsen. När man gör radio har man ingen aning under inspelningen om hur reaktionerna kommer att bli, utan får läsa kommentarer först efteråt. Men nu kommer man veta direkt vad som fungerar, säger Sofia Wretling. ”Kunskapslyftet” ”Kunskapslyftet” har urpremiär i Umeå den 1 september. Föreställningen kommer till Södra teatern i Stockholm den 8 september. Medlemmarna i Mammas nya kille är Sven Björklund, Mattias Fransson, Bengt Strömbro, Olof Wretling och Sofia Wretling.


Stjärnklart för en större publik

Summary: Showen ”Stjärnklart” har turnerat sedan 80-talet. Men i år är första gången som allmänheten bjuds in. Jill Johnson, Ola Salo och Henrik Schyffert är några av artisterna på turnén.

– Vi är precis i startgroparna, så nu ska alla artister samlas som en start och känna på varandra, säger Jill Johnson på telefon från sminklogen där hon förbereder sig inför en heldag med ”Stjärnklart”-gänget. Ola Salo, Martin Stenmarck, Jill Johnson, Henrik Schyffert och Molly Sandén är några av dem som i höst under ledning av Anders Berglund möter publiken i en humor- och musikshow med anor från 80-talet. Konceptet började med några få oannonserade föreställningar på Stockholms konserthus 1986, och med tiden har framgångarna växt. Då stod artister som Magnus & Brasse, Björn Skifs och Lill-Babs på scenen. Anders Berglund, som då mest var känd som dirigent för orkestern i Melodifestivalen, ville starta en Las Vegas-inspirerad turné med några av Sveriges mest folkkära artister. Arrangemangen kantades då av hemlighetsmakeri. Showerna dök upp oannonserat runt om i Sverige och företag bjöds in att köpa biljetter till evenemangen, som blev alltmer populära i takt med att fler av Sveriges artister ville vara med. Men i år är det första gången arrangemanget öppnar upp för en större publik. Turnédatum och plats kommer att vara offentliga och vem som helst kan köpa biljett. – Det känns roligare att alla får gå i år. Det betyder att de som kommer väljer att komma för att titta på just de artisterna som är med, säger Jill Johnson. Hon är en av veteranerna i ”Stjärnklart”-sammanhang. Hon har tidigare gjort turnén tillsammans med bland annat Henrik Schyffert. – Förra gången sjöng jag och Schyffert en duett. Tanken är att man ska kunna göra lite udda grejer i det här formatet, säger hon. Det finns stora möjligheter att visa flera sidor av sig själv när sammanhanget är tryggt. Jill Johnson berättar att ingen brukar kunna slippa undan att göra saker som de kanske inte känner sig helt bekväma med. – Jag är otroligt blyg vad gäller humorbitarna. Jag känner mig som en b-variant från Skåne i jämförelse med några av mina kolleger. Men jag kan gärna vara statist. De kan klä ut mig till någonting bara jag slipper säga något. En som inte vet lika väl vad han har gett sig in på är Ola Salo. – Jag har alltid tyckt väldigt bra om Anders Berglund. Det var alltid mäktigt när han dirigerade orkestern i Melodifestivalen. Det är ju en del av ens tv-uppväxt. Så det känns kul att äntligen kunna säga ja till honom. Just nu är Ola Salo mitt uppe i förberedelserna för musikalen ”Hedwig and The Angry Inch” där han spelar huvudrollen. Och förberedelserna inför ”Stjärnklart” får vänta lite. – Det är nog bäst så. Livet blir roligare om det får innehålla överraskningar. Men det känns som att det kommer bli en rolig turné med ett bra gäng. Han tror att han har något eget som han kan tillföra showen: – Kanske att jag kan bidra med ett litet stänk av kaos. Hur kommer det yttra sig? – Det är lite det som är grejen med kaos: att man aldrig vet. Stjärnklart Medverkande: Anders Berglund leder turnén. Artisterna är Jill Johnson, Ola Salo, Martin Stenmarck, Molly Sandén och Henrik Schyffert. Turnéplan: 24-26/11 Stockholm, 30/11 Uppsala, 1/12 Linköping, 2/12 Västerås, 3/12 Leksand, 6/12 Norrköping, 7/12 Stockholm, 8-9/12 Malmö, 10/12 Lund, 14-16/12 Göteborg, 17/12 Lidköping.


Åke Andrén 80 år: ”Fira inte mig – fira stipendiet”

Summary: Att fylla 80 tycker Åke Andrén inte är något att fira. Däremot att han i höst får dela ut en halv miljon till en ung konstnär för femte gången.

Smålänningar har rykte om sig att vara om inte snåla så åtminstone sparsamma. Det gäller inte Åke Andrén. Han sålde nästan hela sin konstsamling för fem år sedan för att kunna stödja unga konstnärer och det är inte lite pengar det handlar om: 500.000 kronor på ett bräde. Dessutom ska stipendiet delas ut i 50 år. Åke Andrén och hans sambo Ingrid har samlat på och njutit av skön konst under många år. Till slut räckte väggarna i den småländska bonnagården, som Åke Andrén kallar sitt hem, inte till längre. – Jag vet inte hur jag fick idén, men jag insåg att vi hade för mycket konst hemma. Vi hade tavlor stående på golvet och i garderoberna och det var ju inte bra. Det var bättre att konsten kom flera människor till del, säger Åke Andrén. Paret sålde en betydande del av samlingen för fem år sedan och den försäljningen har haft stor betydelse för en kvartett unga konstnärer som de senaste fyra åren fått en halv miljon vardera för att kunna som Åke Andrén säger ”i lugn och ro kunna utvecklas i sitt yrke och stora intresse utan att hela tiden behöva oroa sig för hyresavier och andra räkningar”. De har i och med stipendiet fått möjlighet att ställa ut sin konst på Waldemarsudde, länsmuseet i Jönköping och Borås konstmuseum. 500.000 är ingen liten summa precis … – Nej, men om det ska bli något kan man inte komma duttande med 15.000 eller 50.000 kronor. Det räcker ingen vart. Tanken är att de unga – eller relativt unga – konstnärerna ska få möjlighet att ägna sig åt det de är utbildade till. De flesta har studerat i kanske åtta tio år och är luspanka när de på stapplande ben ska ut och försöka försörja sig. Själv har Åke Andrén inga akademiska studier bakom sig trots att det var föräldrarnas högsta önskan. – Det blev ett annat universitet för mig. Det var ganska hårt och krävande, men mycket givande, säger han om arbetet med Per Åsbrink (den forne riksbankchefen). Vad lärde han dig? – Lite av varje, framför allt allmän bankteknik, säger Åke som efter Riksbanken hamnade på Göteborgsbanken och senare Sparbanken. Han avslutade sin karriär i Värnamo, men bankdirektör vill han inte kalla sig längre. – Jag var bankdirektör före fallskärmarnas tid och innan bonusen var uppfunnen, säger han med viss ironi i rösten. Att Åke, född i Halland, hamnade i Småland är inte så underligt. Han har småländska rötter: – Smålänningar är glada och trevliga att umgås med, säger han och berättar att fadern var kusin med Thor Modéen, pilsnerfilmskungen framför alla andra. – När han kom på besök var det stor fest med cigarrer, groggar och kortspel och alla skulle överträffa varandra, säger Åke som sju år gammal låg under bridgebordet och med stora öron lyssnade på de vuxnas historier. Han beskriver det med Thor Modéens bevingade ord ”Härliga tider, strålande tider” och skrockar förtjust. Det gjorde han även i torsdags när konstmässan Market ordnade mingel på Liljevalchs. Åke hade lämnat Småland för att bevista ett antal kulturevenemang i huvudstaden. På terrassen till Liljevalchs utställning med magnifik utsikt över Stockholm och med ett glas premiärbubbel i handen, berättar Åke att han gärna tar ett par glas vin, men att hans läkare har sagt att han får hålla sig till att dricka vin på torsdagar, fredagar, lördagar och söndagar. Hur ska det gå, med tanke på att du fyller år på en måndag – får du dispens? Åke Andrén skrattar åt frågan och berättar att det inte är några problem. Han tänker inte fira, men är beredd på att det nog kommer några vänner till ”bonnagården” och sjunger för honom. – Vi ska ha en fest i Karlskrona längre fram och fira vårens ankomst, säger Åke, som hellre pratar om sitt stipendium än om sig själv. Allt för att konstnärerna ska som han säger ”slippa köra buss och ägna sig åt det de är ämnade att göra”. Åke Andrén Gratuleras till: Fyller 80 år den 25 april och i augusti delas det femte stipendiet ur Åke Andréns stiftelse ut. Familj: Sambon Ingrid. Yrke: Vill inte ha någon titel. Bor: På en gård i Lerdala, drygt en mil utanför Värnamo. Intressen: Konst är det stora intresset och har så varit i många år. Vid sidan av detta intresse tycker han om att påta i trädgården och att läsa – företrädesvis facklitteratur om konst och ekonomi samt skönlitteratur. Favoritfattare: Lars Gustafsson och Per Odensten. Dricker gärna: Ett glas rödvin. Äter helst: Blodpudding, men den ska serveras med välstekt fläsk (bacon duger inte) och krösamos förstås.


Beyoncé sjunger om sorgens fem faser

Summary: Efter intensiva spekulationer släppte Beyoncé i helgen sitt sjätte soloalbum, med tolv nya låtar. Projektet innehåller även en kortfilm.

Världsstjärnan Beyoncé Knowles hemliga projekt ”Lemonade” visade sig bestå av tolv nya låtar, musikvideor och en kortfilm. Projektet har kantats av spekulationer sedan två kryptiska trailerfilmer släpptes i veckan. Fans har spekulerat intensivt sedan det blev känt att Beyoncé i helgen skulle ha ett eget specialprogram på tv-kanalen HBO. Det har talats om en längre ”dokumentärliknande film”, lik stjärnans tidigare dokumentär från 2013, ”Life is but a dream”. I två kryptiska trailerfilmer som släpptes i veckan ses Beyoncé bland annat stå i ett majsfält. Beyoncé har också lagt upp flera bilder på Instagram med citroner. Svaret på spekulationerna blev att artisten halvvägs in lördagskvällens lanseringskonsert på HBO släppte sitt nya album, tolv nya låtar, exklusivt på musikströmningstjänsten Tidal. Enligt Tidal är Beyoncés nya album ”ett konceptuellt projekt baserat på varje kvinnas resa mot självkännedom och helande”. Videorna till låtarna är tungt lastade med sydstatsgotik och titlarna anspelar på Kübler-Rossmodellen om sorgens fem faser, skriver New York Times. Tidningen tolkar upplägget som Beyoncés svar på tabloidpressens spekulationer om hennes äktenskapliga bekymmer med artisten Jay-Z. I flera av låtarna gör artistkollegor gästframträdanden. The Weeknd gör en insats i ”Emptiness”, Kendrick Lamar medverkar i ”Freedom”, Jack White i ”Don’t hurt yourself” och James Blake i ”Forward”. Till albumet hör också en kortfilm. ”Lemonade” är Beyoncés sjätte soloalbum. Hennes senaste släpptes 2013. Det sålde i fem miljoner exemplar världen över, om man räknar med platinaversionen 2014, och den Texasfödda artisten belönades med tre Grammy-utmärkelser. När hon släppte singeln ”Formation” i februari i år stegrades förväntningarna inför en ny release. Den snart 35-åriga Beyoncé ger sig inom kort ut på en drygt tre månader lång världsturné med början i Miami den 27 april. Den 26 juli spelar hon i Stockholm. Beyoncé Knowles inledde sin karriär på 1990-talet i gruppen Destiny’s Child. Hon solodebuterade 2003.


En tragisk triumf i traditionell stil

Summary: När Eugene O’Neills ”Lång dags färd mot natt” sätts upp på Broadway, i regi av Jonathan Kent och med Jessica Lange i den stora modersrollen, är det en stor teaterhändelse. DN:s Johan Hilton har varit där.

Teater ”Long day’s journey into night” Av Eugene O’Neill Regi: Jonathan Kent. Scenografi: Tom Pye. Kostym: Jane Greenwood. Med: Jessica Lange, Gabriel Byrne, Michael Shannon, John Gallagher Jr och Colby Minifie. Scen: Roundabout theatre company, American airlines theatre, New York, USA. Spellängd: cirka 4 timmar. Eugene O’Neill påstod sig inte vara särskilt influerad av psykoanalysen. Den uppsjö av dåliga mödrar som flockades i hans dramer hämtade han från teaterns ”uråldriga kunskap” om mänskliga relationer. Redan de gamla grekerna visste vad en mamma gick för: Klytaimnestra, Medea, Iokaste. Det finns ingen anledning att ifrågasätta honom, det destruktiva moderskapet har löpt som en röd tråd genom teaterhistorien, även efter antiken: drottning Gertrud, ”Pelikanen”, Bernarda Alba. O’Neill är dock en av de moderna stilbildarna – freudian eller ej. I synnerhet som han inte lägger fingrarna emellan. I ”Desire under the elms” låter han en ung kvinna mörda sitt spädbarn, i ”More stately mansions” försöker en svartsjuk mor manövrera ut sin svärdotter. Och i pjässviten ”Mourning becomes Electra” förläggs Aiskylos ”Orestien” till ögonblicken efter det amerikanska inbördeskriget. Dramat är dock detsamma: mor dödar far, son dödar mor. Det är en händelsekedja som skulle kunna utgöra skolboksexempel på hur teatermoderns på en gång freudianska och darwinistiska lott har sett ut inom den moderna världsdramatiken; falla offer för sin avkomma eller själv ta död på den. Följaktligen är det knappast en slump att mammamonstret Gunnel i Lars Noréns ”Bobby Fischer bor i Pasadena” precis är hemkommen från en Dramatenuppsättning av just O’Neills ”Long day’s journey into night” när pjäsen börjar. Eller att hon känner en skuldblandad förtjusning inför det hon just har bevittnat: ”Det är hat och kärlek, kärlek och hat – en fruktansvärd kärlek, men jag tycker inte att man ska stå under bannet i hela sitt liv…” I ”Long day’s journey into night” tar O’Neill nya tag om mammademonen. Där han tidigare har draperat sina oidipala uppgörelser i fiktion är den pjäs som han numera är ihågkommen för en bara nödtorftigt maskerad berättelse om hans egen familj. Och inte minst om modern Ella, kvinnan han dyrkade som barn tills hon en natt, när han var tolv år, plötsligt började bete sig som en galning, gick ut i nattlinne och försökte dränka sig. Det visade sig att familjen under hela hans uppväxt hade hemlighållit att modern var svårt narkotikaberoende, avslöjandet kom att fördystra hans vuxenblivande och blev det sår varur många av hans pjäser föddes. ”Long day’s journey into night” – som fick premiär först efter författarens död – kan ses som både ett försvarstal och en anklagelseakt mot Ella O’Neill. Å ena sidan utmålas hennes täta återfall i missbruket, som aldrig får omnämnas högt, som ett ständigt ångestmoment som knäcker hela familjen psykiskt. Modern och den uteblivna tryggheten framställs till och med som den enskilt viktigaste faktorn till att både man och söner tar till flaskan för att få tröst. Samtidigt är pjäsen en komplex skildring av moderskapet som förbannelse. Kärnan i pjäsens Mary Cavan Tyrones själva tragedi kan i hög grad härledas till ett föräldraskap som hon inte behärskar, kanske inte ens vill behärska. Symboliskt nog är det därför en förlossning som har förvandlat Mary till knarkare – O’Neills alter ego Edmund föddes genom kejsarsnitt och för att döva smärtorna skrev doktorn ut morfin som hon sedan blev beroende av. Det moderliga mörkret fanns dock där redan tidigare. Det uppstod då Jim, den äldre av hennes söner, smittade älsklingssonen Eugene med mässling – med dödlig utgång. Sedan dess har Jim utgjort en levande påminnelse för Mary om både den förlorade sonen och hennes egen oförmåga att rädda Eugene undan döden. Som ensam kvinna i familjen och utan någon att prata med försöker hon gång på gång fly sitt trauma genom morfinet. Men förlorar sig också i minnen från tiden innan hon träffade sin make James Tyrone, tiden innan hon tvingades in i sin förutbestämda roll som mor och maka, tiden då framtiden fortfarande var ljus. Mary Cavan Tyrone är en av världsdramatikens mest sammansatta och maffiga roller, gestaltad och älskad av kvinnliga skådespelare. Inte minst här i Sverige – genom Eugene O’Neills änka Carlotta Montereys försorg testamenterades pjäsen till Dramaten där den hade bejublad urpremiär 1956, något som rimligtvis har förstärkt dess ställning som ständig klassiker på svenska scener. Följdenligt har många stora aktriser spelat henne: Marie Göranzon, Chatarina Larsson, Lena Endre, Ann Petrén, Liv Ullmann. I USA har dock ”Long day’s journey into night” inte varit riktigt lika tätt återkommande på teaterrepertoaren de senaste åren. När nu Roundabout theatre company sätter upp den på Broadway i regi av brittiske Jonathan Kent och med Jessica Lange som Mary är det att beteckna som en stor teaterhändelse. Kents resa in i natten är en på alla sätt traditionell föreställning, i det närmaste fundamentalistiskt texttrogen och med en klassisk naturalistisk New England-scenografi: en trappa i valnötsträ, tunga mörka trämöbler, ett till hälften genomskinligt vitt salongsdraperi som även tjänstgör som ridå. Samt en veranda över vilken dimman från havet tränger in i takt med att de fyra familjemedlemmarna försjunker allt djupare i alkohol- och drogberusning. Ändå utkristalliserar den sig – efter att det första teaterdammet skingrats – till en regelrätt triumf, så nära urkunden och ändå så förtvivlat full av liv. Och med en ensemble som i princip helt saknar svaga länkar. Gabriel Byrnes patriark – skådespelaren James Tyrone som sålde ut sin begåvning för stora cash genom att kuska land och rike runt i en medioker uppsättning av ”Greven av Monte Christo” – bär klanen Tyrones europeiska arv på sina breda axlar. Hans amerikanska accent glider, ju fler glas whisky han sänker, över i en bondsk irländska och vidhängande bitterhet över att den lysande framtid som skulle växlas in mot det enkla ursprunget som fattig, men hårt arbetande, immigrant har gått honom ur händerna. För John Gallagher Jr innebär den alltigenom organiska gestaltningen av Eugene O’Neills alter ego Edmund sannolikt hans slutgiltiga erkännande som karaktärsskådespelare, efter glättigare Broadwaysammanhang som musikalen ”American idiot”. Och Michael Shannon är Michael Shannon, en skådespelare som konsekvent förser sina rolltolkningar med ett disharmoniskt grundackord och skulle kunna få buskis på Vallarna att kännas mörk och olycksbådande. Med det sagt är det här likväl – och som alltid – moderns föreställning. Likt männen i pjäsen som oavbrutet cirklar runt frågan om Marys missbruk kan iscensättningen inte lösgöra sig från det magnetfält som uppstår kring Jessica Langes tolkning. En roll som Lange gör för andra gången – första var 2000 i West End – och som inte minst hanterar den underliggande tragiken i Marys själva moderskap på ett fullkomligt förkrossande sätt. Det som Lange gör här på Broadway är nämligen en koncentrerad uppvisning i drygt 40 års skådespelarerfarenhet, ett mästarprov där teknik, närvaro och intuition strålar samman i en sorts skådespeleriets supernova. Hennes Mary bär moderskapet som ett kors på ryggen, i ena stunden ömhetstörstande och kärleksfull, i nästa ögonblick tillknäppt, avvisande och full av skräck inför att bli påkommen i sitt dubbelliv. I jämförelse med Ann Petréns Mary på Uppsala stadsteater 2009, där modern närmast påminde om en pundare på Sergels torg, är Langes tolkning på ett yttre plan lika trogen urkunden som föreställningen i stort. Här finns både sekelskiftesklänningen, det vita håret och den oklanderliga frisyren. Likväl förser hon sin roll med subversiva nyanser. För i likhet med Marie Göranzons kärva, nästan trotsigt avstängda, Mary i Thorsten Flincks uppsättning på Dramaten 1998 – den bästa svenska iscensättningen som har gjorts på 20 år – är Langes tolkning i allra högsta grad en feministiskt färgad gestaltning av en utebliven frigörelse. I hennes händer ger Mary uttryck för en rebellisk oförsonlighet, en pockande vilja till förändring. Missbruket blir här snarast en misslyckad revolt mot en förkvävande tillvaro som mor och maka, en inverterad husmorssemester från det outhärdliga livet som instängd och oförverkligad. Eller varför inte som en sorts uppgiven jakt på ett förlorat och mer autentiskt jag, som i slutscenen där hon hög på morfin vandrar runt i rummet som en vålnad i jakten på ett odefinierat något, ett syfte, ett minne, en tro: ”Nånting som jag saknar så förskräckligt. När jag hade det kände jag mig aldrig ensam och rädd, det minns jag. Jag kan inte ha förlorat det för alltid. Då skulle jag dö, om jag trodde det. För då skulle det inte finnas något hopp”. Hos Lange tar sig därför Marys försvar av sin integritet, sin liksom naturliga rätt till frihet från moderskapets bördor, uttryck i en bitvis bitter fientlighet gentemot söner och make. I synnerhet när hon värjer sig inför deras insinuanta frågor. Samtidigt laddar hon rollen med en skir nervositet som löper som en smitta genom ensemblen. I första akten befinner sig inte bara hennes egna rastlösa händer i ständig abstinensvandring mellan hår och knä, även John Gallagher Jr:s Edmund och Gabriel Byrnes James Tyrone låter fingrarna spela, liksom som i solidarisk bävan inför att formulera det oundvikliga: Mary har trillat dit igen. Att Langes närvaro är så dominant fördjupar dock ett problem som finns redan i pjäsens själva struktur. I sönernas uppgörelse med varandra och med fadern i föreställningens fjärde akt – där Mary är frånvarande – förlorar sig föreställningen i en sorts det högt uppskruvade känslolägets stiltje. Ett tillstånd som fick en av O’Neills kritiker att likna hans pjäser vid cirkuselefanter: tunga, stora och respektingivande, men på det stora hela trampar de bara runt, runt, runt i sin manege. För trots att både Gallagher Jr, Byrne och inte minst Michael Shannon står för betydande urladdningar i dessa sista uppgörelsescener, och trots att Natasha Katz fascinerande ljussättning närmar sig det expressionistiska när nattens skuggor sträcker sig allt längre över väggarna, är det svårt att bortse från elefantfaktorn. Det privatterapeutiska syfte som skrivprocessen kom att få för O’Neill – i Robert M Dowlings fina biografi från 1914 berättas om hur han, under arbetet, varje dag kom ut rödgråten från arbetsrummet – medförde också att han inte kunde förmå sig att sätta punkt. Varenda rollfigur skulle få sin utmätta tid av anklagelser och ursäkter, den enda som undkommer med hedern något så när i behåll är husan. Samtidigt skulle man kunna se det som ett bevis på hur stor Mary Tyrones betydelse är, både som centralfigur och teaterkonvention. Utan henne, modern, inget liv, genom henne både föds och dör det borgerliga familjedramat. Eller som Mary själv säger om tjänstefolket, men som lika gärna skulle kunna gälla publiken: ”Det är jag som har ansvaret för hemmet. Jag är tvungen att göra allt för att få dem att stanna.” Jessica Langes tolkning är i allra högsta grad en feministiskt färgad gestaltning av en utebliven frigörelse. I hennes händer ger Mary uttryck för en rebellisk oförsonlighet, en pockande vilja till förändring.


Björn Wiman: Cervantes visste allt om vår tids virtuella verklighet

Summary: Krönika. Shakespeare är inte den enda klassikern som kan läsas i fängelset. Nyligen rapporterade den brittiska tidningen Guardian om hur den mexikanske maffiabossen ”El Chapo” fått ett exemplar av Miguel de Cervantes roman ”Don Quijote” tillsänt sig i fängelset.

En av de finaste historierna om litteraturens makt är den om ”Robben Island-bibeln”, det exemplar av William Shakespeares samlade verk som på 70-talet smugglades in på den berömda fängelseön utanför Kapstaden i Sydafrika. Boken slogs in i ett ”falskt” omslagspapper för att lura vakterna och fick därefter cirkulera bland Nelson Mandela och de andra frihetskämparna, som alla fick markera sina favoritrader genom att signera med sina namn. Vackert. Men Shakespeare är inte den enda klassikern som kan läsas i fängelset. Nyligen rapporterade den brittiska tidningen Guardian om hur den mexikanske maffiabossen ”El Chapo” fått ett exemplar av Miguel de Cervantes roman ”Don Quijote” tillsänt sig i fängelset – enligt uppgift var det anstaltschefen själv som gripit in för att lindra den ökände knarkbaronens nedstämdhet. Det gjorde han förmodligen rätt i. ”Don Quijote” är inte bara en av världshistoriens första och största utan också en av dess roligaste romaner. Dessutom visste författaren vad han talade om – Cervantes tillbringade en stor del av sitt liv i olika fängelsehålor, bland annat hela fem år som gisslan hos berberpirater i Algeriet. Kanske var det i detta gränsland mellan islam och kristendom som han utvecklade sin tolerans med den som är annorlunda och sitt manifesta motstånd mot fanatismen, som Anders Cullhed lyfte fram i en fin artikel i torsdagens DN. Det är dock inte det enda som gör romanen aktuell i en tid av både mångkulturella och regionala spänningar, inte minst i författarens hemland Spanien. Cervantes visste, i egenskap av kringresande skatteindrivare, allt om spansk regionalpolitik och ”Don Quijote” kan just i år läsas som en tidlös kommentar till den växande nationalismen och separatismen i Katalonien. Första upplagan av boken trycktes i Barcelona 1605, vilket inte var en slump: Katalonien har alltid varit den iberiska halvöns öga mot moderniteten, Barcelona låg redan från början närmre handelslinjen mellan Rom och Paris än vad Madrid gjorde.   När kastilianaren Don Quijote mot slutet av Cervantes roman kommer till Barcelona är det alltså nästan som att han träder in i en annan värld. Här ser han havet för första gången, här möter han den moderna teknologin i ett besök på ett boktryckeri och här överträffar Barcelonas mondäna borgerskap sig självt i raffinemang för att roa sig med byfånen från vischan. Och, inte minst. Det är här som Don Quijote besegras av Månriddaren – en utklädd student – som tvingar honom att återvända hem till byn i La Mancha. ”Här stod mitt Troja! Här dalade min lycka för att aldrig stiga igen”, utropar den symboliskt kastrerade kastilianaren när hans häst till slut haltar ut ur Barcelona. I Spanien har många under den senaste tiden klagat över brist på både resurser och entusiasm inför 400-årsdagen av Cervantes död, samtidigt som man kastat avundsjuka blickar mot engelsmännens entusiasm inför det stora Shakespearejubileet samma dag. Oroliga röster varnar för att Cervantes är på väg att bli en angelägenhet för eliten och det förflutna. Inget kunde i så fall vara felaktigare. I ”Don Quijote” finns ju – till allt annat – hela vår tids medierevolution förebådad. Om inte annat kan den stollige lantjunkern som förläst sig på riddarromaner ses som den första resenären in i den virtuella verklighetens förlovade land – utan headset. I dag förutspås tekniken kring ”virtual reality”, VR, snart kunna bli ett nytt slags ”empatimaskin” för mänskligheten, alltså öka vår förmåga att på djupet förstå varandra och vår värld. Inom tio år förutspås VR vara större än tv, redan i dag används tekniken inom utbildning, konst och terapi. Men Cervantes säger också en sak till: den virtuella verkligheten bjuder på underbara möjligheter till fantasi och frigörelse, men den är inte tillräcklig. ”Don Quijote” slutar ju med insikten om att alla riddarromaner till sista kommer att genomskådas – vare sig det handlar om den förskönade versionen av verkligheten på Facebook eller om de vederstyggliga trollkarlarnas formelspråk på de ”alternativa mediesajterna”. De magiska nätjättarna kommer till slut att visa sig för vad de är: vanliga, vinstdrivande väderkvarnar. • Läs mer: Salman Rushdie om Cervantes och Shakespeare Björn Wiman Björn Wiman: Obegripligt att Facebook inte rensar upp i rasismen, sexismen och hoten Det är obegripligt att Facebook och de andra stora nätföretagen inte rensar upp i träsket av sexism, rasism och grova våldshot. Björn Wiman: Vårt behov av trams är oändligt Den synliga muren mellan ”det fina” och ”det folkliga” må vara officiellt riven, men dess fundament finns kvar. Det blev tydligt inte minst i en del av de snorkiga reaktioner som följde på valen av årets Polarpristagare Max Martin och Cecilia Bartoli. Björn Wiman: Skandalen på KI visar att humaniora har ett samhällsvärde William Stoner – huvudperson i John Williams roman med samma namn – är en lärare med starka principer. Om en student har för dåliga kunskaper ska vederbörande underkännas – och det oavsett om hon eller han råkar vara en av kollegans favoriter.


Ett litet ensamt monster ylar

Summary: Nioårige Frank förvandlas till en varulvsunge som sätter skräck i staden, trots att han bara vill ha ömhet. Mats Strandberg skriver med vemodig medkänsla och bara aningen för präktigt.

Mats Strandberg (text) och Sofia Falkenhem (bild) ”Monstret i natten” Rabén & Sjögren ”Vi har inget att frukta utom fruktan själv”, Franklin D. Roosevelts storslagna ord när han svors in som USA:s president, sammanfattar Mats Strandbergs första bok för yngre barn, ”Monstret i natten”. Frank är nio år och saknar kompisar, men det svåraste i hans liv är att han är så rädd. Han är rädd för mörkret och vinden som ylar i skorstenen och får fönstren att knaka. Läskigast av allt är monstren som lurar i hörnen, han försöker intala sig att de inte finns. Ända tills han blir biten av grannens hund Uffe och förvandlas till en slags varulv i en nutida variant på Gunnel Lindes ”Jag är en varulvsunge” från 1972. Men om Lindes varulv var en tuffing vill Strandbergs mest ha ömhet. Trots att Frank är ett monster som bara vill bli kliad på magen plockar människor fram gevären, och snart får han ducka för kulorna. Det blir en klappjakt, Franks ”monsterhjärta slår jättehårt i bröstet” medan han flyr. Skräcken härskar över en stad som aldrig var hotad från början. Precis som John Ajvide Lindqvist i början av sitt författarskap – vampyrer i ”Låt den rätte komma in” och zombier i ”Hanteringen av odöda” – tar Mats Strandberg avstamp i ett bekant och småtrött monster. Han slungar in det i vardagen med målet att mixtra med mytologin och göra något eget av det. Först tog han sig an häxan tillsammans med Sara Bergmark Elfgren i Cirkeltrilogin, sedan var det vampyrens tur att kvickna till liv i vuxenboken ”Färjan”. Och med ”Monstret i natten”, första delen i en serie, ger han sig i kast med varulven (eller hamnskiftaren om man ska vara kinkig) tillsammans med illustratören Sofia Falkenhem. Mats Strandberg skriver med vemodig medkänsla och låter Franks ensamhet bli sorglig på riktigt. Det förstärks av illustrationerna där Sofia Falkenhem tecknar Frank på distans och låter den ödsliga omgivningen omsluta honom. Hon är en av de främsta nya illustratörerna, ändå undrar jag om hon var rätt val för just den här boken. Med mjukt rundade former liknar karaktärerna mjukdjur, med stora huvuden och små kroppar. Allt ser mjukt och vackert ut. Monstret är så bedårande tecknat, mest liknar det en lammunge med fluffig svans, att det blir orealistiskt att staden blir kollektivt skräckslagen. Till nästa bok hoppas jag att hon tonar ner det gulliga och släpper fram fasan. Och Mats Strandberg får gärna dämpa präktigheten. Frank är, precis som så många andra barnbokskaraktärer, galen i läsning och har ”Den oändliga historien” som favoritbok och ”magnolia” som favoritord. Trots att boken utspelas i nutid sneglar han inte ens åt mobilen. När han behöver information så googlar inte utan traskar iväg till det lokala biblioteket som – precis som i Pax-serien – framställs som stans mest spännande plats, med en bibliotekarie med goda, övernaturliga krafter. Det är som om litteraturmediet vill göra reklam för sig själv, men om man strutsar samtiden riskerar boken att kännas mossig snarare än tidlös, som jag tror är känslan författaren eftersträvar. Men det är trots allt en randanmärkning, ”Monstret i natten” lyckas fånga Franks rädsla för mörkret, som lockar och hotar. Och när han till slut vågar gå in i den allra svartaste tunneln möter han monster långt läskigare än han själv. Och då är han kanske inte ensam längre?


”Nu vet vi hur det låter när duvor gråter”

Summary: New York. Popstjärnan Prince död kom som en fullständig chock för miljontals fans. Bara minuter efter dödsbeskedet började folk samlas utanför hans hem i Minnesota för att sörja hans bortgång. DN:s Martin Gelin rapporterar.

Det dröjde inte många minuter efter de första ryktena om Prince död innan fansen började samlas på gräsmattorna utanför Paisley Park, popstjärnans hem utanför Minneapolis i Minnesota. I lokala nyhetssändningar syntes unga och gamla fans som omfamnade varandra och grät utanför hans hus. Foto: Jim Mone Det må finnas andra artister som har sålt fler skivor och gjort fler utsålda turnéer, men det är tveksamt om någon artist är så djupt älskad av sina fans som Prince. I USA reagerade många beundrare med djup, uppgiven sorg. Prince var en av få artister vars kulturella gärning var mycket mer än själva musiken. Sedan sitt breda genombrott här i slutet av 1970-talet har han varit en ikon som många såg upp till med en närmast religiös hängivelse. När David Bowie avled i januari i år var det många som frågade sig om det någonsin funnits ett lika unikt musikaliskt geni. På torsdagen påmindes vi om att det finns åtminstone ett svar på den frågan: Prince. I slutet av mars var Prince ute på turné i Nordamerika och framförde bland annat en av David Bowies mest älskade låtar, ”Heroes”, på en konsert i Toronto. De två artisterna var båda två konstnärer som lyckades skapa egna, parallella universum. Under konserten i Toronto sade Prince att Bowie var den mest eklektiska artisten jag någonsin sett – "utom jag själv". Som de riktigt stora konstnärerna skapade Prince inte bara enskilda konstverk, utan ett helt universum som han erbjöd oss en chans att resa till. Som The New Yorkers kritiker Emily Nussbaum skrev strax efter dödsfallet "Prince är en hel planet". I sociala medier var många musiker och Hollywood-profiler förkrossade över Prince bortgång. Regissören Shonda Rhimes gav röst åt miljontals amerikaners ordlösa sorg: "Jag kan bara inte. Det här går inte". Programledaren Ellen DeGeneres skrev: "Prince var briljant och större än livet självt. Vilken sorglig dag." Det kom omedelbart reaktioner från musikprofiler som Questlove, Russell Simmons och Katy Perry. Den erfarna låtskrivaren Dianne Warren skrev på Twitter: "Vill du veta vad en riktigt bra låt är? Lyssna på varenda sång på 'Purple Rain'. Lyssna sedan på 'Nothing Compares 2 U'. Vila i frid Prince. Fuck." Popstjärnan Lorde citerade i sin tur Tomas Tranströmer: ”Begravningarna kommer tätare och tätare som vägskyltarna när man närmar sig en stad”. Dödsorsaken var oklar på torsdagskvällen, men Prince var intagen på ett sjukhus i Illinois förra veckan med en allvarlig influensa, enligt Minnesotas lokala ABC-kanal. Så sent som i lördags, den 16 april, hade Prince en stor fest på Paisley Park med dussintals gäster som dansade till Prince musik Teknikmogulen Anil Dash påpekade i en rad inlägg på Twitter att Prince inte bara har varit ett musikaliskt snille, utan även ett teknologiskt. Så fort det gjordes nya uppfinningar inom tekniken för att skapa musik – och det kom många under de decennier då Prince var verksam – försökte han förstå hur det fungerade. Det var inte bara instrumenten, Prince bemästrade all teknik som behövdes för att skapa en egen värld. En anledning till att 1999 lät så annorlunda var att han var en av de första som använde en Linn-trummaskin. Samtidigt ska Prince ambivalenta inställning till internet ses i ljuset av att han alltid villa behålla perfekt kontroll över sitt konstnärskap. På torsdagskvällen var det många i USA som frustrerat konstaterade att det var nästan omöjligt att hitta Prince-videor på Youtube, då han varit noggrann med att aldrig sprida sin musik till plattformar han inte anser sig kunna kontrollera. På Twitter fortsatte kommentarerna om Prince att strömma in även från folk som stod utanför musikvärlden. Vetenskapsmannen Neil DeGrasse Tyson skrev ”Först nu vet vi hur det låter när duvor gråter”, en referens till Princehitten "When doves cry". Men det vanligaste inläggen på sociala medier handlade inte bara om sorgen över hans bortgång, utan ställde en mer angelägen fråga: ”Var kan vi träffas för att dansa och hedra Prince minne?” Prince Rogers Nelson, vilket var hans fullständiga namn, avled i sitt hem utanför Minneapolis i USA. Han blev 57 år gammal. Så minns vi Prince Malin Ullgren: Känslorna som kom med Prince var storstad och fönster på vid gavel En stor artist är död. Malin Ullgren minns när albumet "Parade" från 1986 vibrerade genom linoleumgolvet i hemma mammas lägenhet. Mats Nileskär: Prince var det senaste halvseklets största musiker En helt outstanding liveartist, med monumental påverkan och utstuderat flamboyant stil. Så kommer Prince att bli ihågkommen i Sverige. Världskändisar sörjer Prince Reaktionerna på artistens död var först vädjande – ”låt det inte vara sant”. Men efter att bekräftelsen på dödsbeskedet blev slutgiltig fylldes sociala medier med sorg, även från kändiseliten. Bildspecial: Prince Funk- och r'n'b-ikonen Prince är död. Han blev 57 år gammal. Här är Princes största hits Prince slog igenom på 1980-talet och har sedan dess släppt en rad olika skivor. Här är 20 av hans största hits som toppat Billboardlistan i USA.


Bonnier startar labb för framtidens litteraturkritik

Summary: Bonnier Books startar ett kritiklabb för att undersöka hur recensioner och kritik kan utformas i dagens medieklimat. ”Försvinner kritiken får det enorma konsekvenser”, säger en av initiativtagarna.

Kritiklabbet är en ny satsning från Bonnier Books i samarbete med bland andra Handelshögskolan och KTH. Där ska forskare, studenter och kritiker ta fram nya idéer för hur recensioner och kritik kan utformas i dagens medieklimat. Poeten och kritikern Magnus William–Olsson är en av initiativtagarna. Varför startar ni ett ”kritiklabb”? – Dagskritiken finansieras av tidningar. Vi har i dag en tidningskris där de som finns kvar får allt svårare att ha råd med kritik. Samtidigt är böcker, konsten och allt annat beroende av kritik. De har ett symbiotiskt förhållande. Försvinner kritiken får det enorma konsekvenser, säger Magnus William–Olsson. Varför är den seriösa kritiken så viktig? – Om konstverken ska få den behandling som de kräver måste man ägna mycket tid åt den. När kritiken avprofessionaliseras kan den inte svara mot konstverkens komplexitet. Bonniers tycker själva att de ger ut den bästa litteraturen, men ingen får veta om de blir offentligt värderade på ett noggrant sett. Vad får Bonniers ut av detta? – Bonnier Books äger labbet. Men vi har fått lov att vara helt jävla vilda! Bonnier vill inte utveckla egna kritikplattformar. Det vill bli värderade, men inte av sig själva. Kritiken måste komma från annat håll. Är det inte bara en ekonomisk fråga? – Det handlar ju en del om pengar, eftersom seriös kritik kostar pengar. Tittar man på till exempel kommersiella gallerier så är deras affärside att investera i konstnärer som kan bli något på sikt. Sedan kan man casha in längre fram. Men ska man bygga ett symboliskt kapital är man beroende av kritiken. Kritiken är för konstmarknaden vad smöroljan är för maskinen.


Andrea Hedenstedt 20 år: Tar plats i alla kanaler

Summary: För bloggaren finns inga röda dagar. Det gäller att ständigt uppdatera. Det är Andrea Hedenstedt varse. Hon har bloggat sedan hon var 12 år, nu fyller hon 20.

Andrea Hedenstedt försörjer sig på att vara just Andrea Hedenstedt. Det är inget nio till fem-jobb hon har, utan snarare ”twentyfour-seven”. Dygnet runt, sju dagar i veckan. Tre gånger om dagen skriver hon inlägg på sin blogg, hon lägger ut videor på Youtube, i alla fall 1–2 per vecka, och ett nytt avsnitt av podden med bästisen Mathilda sänds varje tisdag. Sedan förstås Instagram, Snapchat och Twitter. – Min första blogg startade jag när jag var typ 12. Det var på den tiden då alla skulle ha en blogg. Många slutade nästan lika fort som de började, men Andrea fortsatte. Fyra fem år senare hände något. Besöken ökade rejält. – Jag hade börjat lägga ned mer tid på bloggen och jag hade skaffat en bättre kamera, förklarar Andrea framgången. Då gick hon fortfarande i skolan, ekonomiskt program på Kunskapsgymnasiet i Globen, men sedan studenten förra våren arbetar hon heltid med sina sociala medier. I dag har Andreas blogg 35.000 unika besökare i veckan. Att det är just unika besökare är viktigt, det är de som räknas när man ska locka annonsörer och sponsorer. Likt en skådespelare har hon folk som hjälper henne att fixa kontrakt. Fast Andrea verkar ha full koll. – Jag är ett kontrollfreak. Därför känns det faktiskt lite läskigt att bli intervjuad. Jag är van att själv välja vad jag lägger ut eller inte lägger ut. Så jag vet att det blir bra. Nu är det du som bestämmer! I gymnasiet träffade hon Mathilda, de klickade med en gång. Tillsammans har de podden Mathilda & Andrea, hittills har de gjort 109 avsnitt och har 250.000 nedladdningar i veckan. – Mathilda och jag är så lika. Vi har samma inställning till livet, till deadlines och så kommer vi båda alltid i tid – oftast i väldigt god tid. Bloggen är som en dagbok där Andrea blandar sina tankar och vardagsliv med pluggtips och mascaratester. I podden har varje avsnitt sin egen rubrik: skilsmässor, fördomar, sociala medier, mobbning, åldersskillnader, obesvarad kärlek. Lågt, högt och angeläget. Ämnena hittar Andrea och Mathilda i sin vardag, i nyhetsflödet eller bland inmejlade förslag från lyssnarna. De sociala medierna kryllar av unga kvinnor som bloggar, vloggar och poddar. Varför har just hon lyckats? – Jag tror att människor kan relatera till mig. Jag är en vanlig tjej som gör roliga saker. Mitt liv är inte så himla exklusivt, det är inte ouppnåbart. Jag är på samma nivå som mina följare. Andrea talar fort men artikulerat. Och har ett smajl som många skulle dö för. – Som liten ville jag bli känd – fotbollsproffs, programledare, artist – whatever. Jag ville synas. – Jag kanske inte var klassens clown, men jag har alltid varit utåtriktad och glad. De flesta av hennes tusentals följare är jämnåriga men många är yngre. Det ger makt – och ansvar. – Vissa saker skulle jag aldrig lägga ut. Visst kan jag visa bilder från när jag är ute och festar, men jag är försiktig. Jag vill inte romantisera alkohol till exempel. Min blogg ska vara safe, föräldrar ska kunna känna sig trygga med att deras döttrar följer mig. Oavsett om hon vill eller inte så blir hon i alla fall en sorts förebild. Andrea vill gärna vara som ”en schyst storasyster”. – Unga tjejer måste fatta att de också har rättigheter – även om jag inte alltid använder just ordet ”feminism”. Plötsligt slår det mig: tänk om jag kommer att figurera i Andreas blogg som ”en knäpp tant från DN”? – Ärlig ska man vara men varför vara taskig? Jag ser ingen mening med att folk blir sura eller provocerade. Andrea säger sig bli ”mojsig i huvudet” av att bara tala om sig själv. Men jag kan ändå inte låta bli att fråga vad som händer den dag då följarna börjar svika. Om den kommer. – Då får jag göra något annat. När jag var liten ville jag bli polis! Jag försöker att leva i nuet och inte stressa upp mig inför framtiden. Andrea ska åka hem till Älvsjö. Hon har vloggvecka, men varit sjuk och inte riktigt orkat leverera. Nu måste hon ta igen det. För en bloggare finns inga röda dagar. – Det är inget ”Einsteinjobb” men det är kul så länge det varar. Och jag vill bli tagen på allvar. Andrea Hedenstedt Gratuleras till: Fyller 20 år den 21 april. Bor: Hemma hos pappa i Älvsjö, i södra Stockholm. Gör: Jobbar med sociala medier. Familj: Mamma, mammas man, pappa, pappas flickvän, två yngre systrar 17 och 8 år. Pojkvän. Lyssnar på: P3 Dokumentär. P1 dokumentär, Ångestpodden. Älskar: Mat. ”Att äta mat, inte att laga. Gärna tapas.” Så firar jag födelsedagen: ”Middag med mina tjejkompisar, senare tillsammans med släkten.” På jakt efter: Lägenhet, gärna i Älvsjö. ”Jag skulle aldrig i livet betala miljoner för 16 kvadrat på Östermalm.” Önskar sig: ”Tråkiga saker som kastruller och stekpannor.” Andrea i sociala medier Blogg: www.andreahedenstedt.se Snapchat: andreahedensted Podd: Mathilda och Andrea blogpod Instagram: @andreaviktoria Twitter: @Ahedenstedt Liten ordlista: Youtube: Hemsida där vem som helst kan ladda upp videor. Vlogg: Video på Youtube där tittarna får följa någon under en dag, från morgon till kväll. Vloggvecka: En vecka då man lägger upp en ny vlogg varje dag. Instagram: Applikation där man har ett flöde av egna bilder samt kan följa andras. Snapchat: Applikation där man kan chatta med sina vänner i form av bilder. Bilderna, ”snapsen”, visas bara en kort stund. Haul: Video där man visar upp något man har köpt. Swap: Video där två ”youtuber” skickar saker till varandra.


Bloggare granskas för smygreklam av KO

Summary: Två av Sveriges största bloggare, Alexandra ”Kissie” Nilsson och Isabella ”Blondinbella” Löwengrip, misstänks för att ha gjort smygreklam i sina bloggar. Nu har båda blivit ärenden för Konsumentverket.

Alexandra Nilsson och Isabella Löwengrip är två av Sveriges mest lästa bloggare. Båda skriver om mode och skönhet för en ung, kvinnlig läsekrets och lockar hundratusentals läsare varje vecka. Nu har Konsumentverket valt att göra en större granskning av smygreklam i bloggar som Nilssons och Löwengrips, skriver Göteborgs-Posten. Sedan ett halvår tillbaka pågår en större satsning där man kallat ett flertal bloggare till informationsmöten och gett ut en handledning om vad som är tillåtet och inte. I fallet Nilsson och Löwengrip rör det sig om två specifika inlägg, där bloggarna hyllar två olika företag och inte tydligt nog markerat att det rör sig om reklam, som har lett till så kallade tillsynsärenden. Konsumentverket vill i första hand att bloggarna frivilligt ska bättra sig och bli tydligare med vad som är reklam och inte. I sista hand kan det bli tal om förebudsföreläggande eller stämning. Enligt KO:s regler ska en läsare genast och enkelt kunna identifiera om inlägget är marknadsföring. Det ska också tydligt framgå vem som står bakom reklamen. – Ofta är det barn som läser bloggarna och det gör att vi ser extra allvarligt på den här dolda marknadsföringen. Barn är en utsatt och extra skyddsvärd grupp. De har svårare att förhålla sig kritiskt till reklam och ännu svårare blir det om det inte ens framgår att det är reklam, säger vikarierande konsumentombudsmannen Cecilia Tisell till Göteborgs-Posten. Kissies blogg har tidigare granskats av Konsumentverket 2012. Blondinbella utreddes 2008 och 2009. De ärendena lades ned.


Johan Hilton: Fall inte för den falska uppdelningen av förnuft och känslor

Summary: Allt oftare avfärdas debattörer med ordet ”känsloargument”, senast i grälet om kulturfolkets upprop mot migrationspolitiken. Men går det verkligen att separera politik från känslor?

I den uppblossande debatten om kulturfolk och politik har jag slagits av en sak. Den förklenande tankefiguren ”känsloargument”. Efter att SvD:s Ivar Arpi drog i gång grälet genom att fara ut på Twitter mot ett antal kulturarbetares upprop mot den förda migrationspolitiken – ”Snälla sluta skriva debattartiklar. Det blir så pinsamt” – har figuren återkommit frekvent. Det kändisar ”saknar i kunskap tar de igen i känsla”, påstod följaktligen GP:s Naomi Abramowicz, vad hon nu vet om kändisarnas kunskapsnivåer. ”Känslostyrda artister mot logik och fakta”, bloggade libertarianen Henrik Alexandersson. Nu har visserligen opinionsbildare på främst högerkanten länge delat upp samhällsdebattens planhalvor i förnuft och känsla. I en sådan världsuppfattning utmålas ofta vänstern som en samling vrålapor. Eller som Liberalernas Jan Björklund sammanfattade protesterna mot Findus i söndagens Agenda: man löser inte problem ”genom att stå och gapa på ett torg i Bjuv”. Men måste känslan nödvändigtvis vara politiskt värdelös? Patos, någon? En av retorikens grundpelare? Föraktet för känslouttryck tycks mig snarare allt mer som ett tidens tecken, ett aktivt val att fjärma sig från de moraliska konsekvenser som en politisk omläggning, inte minst i migrationsfrågan, leder till. Så länge konsekvenserna hålls inom intellektets strikta ramar förblir de liksom abstrakta, man håller avståndet till den där läbbiga medkänslan som riskerar att grumla till Den Grundade Meningen. Samtidigt upprätthåller indelningen somliga debattörers självbild av det kyliga tänkandets idealtyp, sådana som likt förskolelärare ständigt förpassar meningsmotståndare till skamvrån: ”App, app, app, lilla gumman, nu blev vi visst lite hysteriska här, dags för dig och vänstern att rycka upp sig lite”. En härskarteknik, helt enkelt. För känslor är naturligtvis alltid involverade i politik, även i de grådassigaste av förhandlingsrum. De kan till och med sägas utgöra själva grogrunden för politiskt engagemang, för inte drabbas man av insikten om tillvarons orättvisor, klassklyftorna, att bli skattad till döds, enbart genom att läsa tabeller från SCB? Var möter man orättvisorna om inte i erfarenheten? Och är inte erfarenhet något som ofta grundas i just en känslomässig bearbetning? Även strukturellt är känslans betydelse för politiken stor. Hbtq-rörelsen hade förmodligen inte alls haft samma genomslag utan Pride som gör politik av dionysisk utlevelse. Och hur många aktivister födde inte den fullkomligt förkrossande bilden på den döde Alan Kurdi i höstas? Snarare finns det något kryptosexistiskt i både föreställningen om det känslosamma kulturfolket och argumentationen om att de bör hålla sig utanför debatten. På samma sätt som orden kultur och tant ofta kopplas samman får bilden av kulturutövarens känslosamhet inte så lite gemensamt med den kvinnligt geggiga hysterin som sätter logik och fakta ur spel. Glåporden fungerar dock bara om man a) är rädd för att kopplas samman med denna patriarkala definition av känslosamhet, att känslan inte samtidigt kan rymma ett djuptänk och b) verkligen är av åsikten att det offentliga samtalet i stort bör se ut som en ventilation av en b-uppsats på universitetet. Och det är inte jag. I synnerhet inte som viljan att utifrån yrke straffa ut vissa människor från samhällsdebatten påminner om den av högern så djupt hatade identitetspolitiken: tendensen att sanktionera tyckande efter egenskaper. Bredda åsiktskorridoren var det, ja. Jaja. Jojo. Känslor är naturligtvis alltid involverade i politik, även i de grådassigaste av förhandlingsrum


Fan stämmer Kanye för falsk marknadsföring

Summary: Mannen hävdar att han lurades till att prenumerera på Tidal sedan Kanye West lovat att albumet ”The life of Pablo” inte skulle finnas tillgängligt på andra strömningstjänster.

I samband med sitt uppmärksammade albumsläpp i februari meddelande Kanye West att ”The life of Pablo” skulle släppas exklusivt på Tidal, och därmed inte finnas tillgänglig på någon annan strömningstjänst. ”Mitt album kommer aldrig aldrig aldrig finnas på Apple. Och den kommer aldrig vara till salu. Man kan bara få skivan via Tidal” proklamerade stjärnan då på Twitter. Nu har en domstol i San Francisco mottagit en stämningsansökan från ett ilsket fan som hävdar att han blev lurad till att börja prenumerera på Tidal för att kunna lyssna på skivan. Detta sedan Kanye West bestämde sig för att göra skivan tillgänglig på alla strömningstjänster den 1 april. Enligt stämningsansökan har den falska marknadsföringen lett till en tillströmning av Tidal-prenumeranter som gjort att bolaget kunnat samla användarnas personliga information, skriver The Guardian. ”The life of Pablo” strömmades över 400 miljoner gånger på Tidal innan den gjordes tillgänglig på andra tjänster. Tidigare i april seglade skivan upp till en förstaplats på den prestigefulla Billboardlistan tack vare, eller trots, att den nästan enbart funnits tillgänglig via strömningstjänster.


Artisten Grimes till attack mot sexuella trakasserier i branschen

Summary: I en intervju vittnar den kanadensiska artisten och producenten Grimes om ett ”flertal” sexuella inviter hon ska ha fått från musikproducenter hon samarbetat med.

Den kanadensiska musikern Claire Boucher, som uppträder under artistnamnet Grimes, vittnar om sexuella inviter hon ska ha fått från ett flertal musikproducenter. När tidningen Rolling Stone nyligen frågade sångerskan om hennes åsikt om artisten Keshas uppmärksammade stämning mot producenten Dr Luke – som anklagas för att ha förgripit sig på och misshandlat henne under de tio år de jobbat tillsammans – svarade Grimes så här: – Jag vet inte tillräckligt om den specifika situationen för den verkar komplicerad. Men jag kan säga att jag har varit i ett flertal situationer där manliga producenter sagt ”Vi kommer inte färdigställa den här låten om inte du kommer till mitt hotellrum”. Om jag var yngre eller i en mer ekonomiskt desperat situation, kanske jag skulle ha gjort det. Jag tror inte att det finns få kvinnliga producenter för att kvinnor inte är intresserade. Jag tror att det är svårt för kvinnor att komma in. Det är en rätt fientlig miljö. Grimes har tidigare kritiserat sexismen på produktionssidan av musikbranschen. I förra året berättade hon om hur kvinnor ses ned på i industrin: – Det jag hatar med musikindustrin är att alla plötsligt säger ”Grimes är en kvinnlig musiker” och ”Grimes har en tjejig röst”. Ja, men jag är också producent och spenderar hela dagarna med att titta på massa jävla grafer och EQs och med att göra riktigt tekniskt arbete, sa hon förra året till tidningen The Fader. Tidigare har artister som Adele, Lady Gaga, Taylor Swift, Ariana Grande och Lorde uttalat sitt stöd för Kesha.


MTG tar över tre radiofrekvenser

Summary: MTG Sverige får tre nya tillstånd för att sända radio i Stockholm och Göteborg. Vilka kanaler som kommer att sändas på frekvenserna är ännu inte offentligt.

Det var i februari som Myndigheten för press, radio och tv (MPRT) utlyste tre tidigare återlämnade tillstånd för privat radio i Stockholm och Göteborg. Tillstånden gäller frekvenserna 105,9 och 107,1 i Stockholm där Bauer Media Group tidigare sände ”The Voice” och ”Vinyl 107”. I Göteborg är det 104,8 där MTG Sverige sände "Bandit Rock”. Efter en sluten budgivning står det nu klart att samtliga tre tillstånd tillfaller MTG Sverige. Vilka programformat som bolaget kommer att satsa på vill man ännu inte uppge. – Nu kommer vi noggrant analysera marknaden för att se vilken typ av utbud som har störst potential, både hos lyssnarna och utifrån konkurrenssituationen. Vi vill inte avslöja alltför mycket i förväg, men vi hoppas att vara igång innan sommaren, säger Christer Modig på MTG Sverige i ett pressmeddelande.


Fler uppföljare än väntat för ”Avatar”

Summary: 3D-äventyret ”Avatar” får fyra uppföljare. Det offentliggjorde James Cameron i ett specialframträdande vid CinemaCon.

Under ett framträdande vid CinemaCon i Las Vegas offentliggjorde filmskaparen James Cameron att det blir ytterligare fyra filmäventyr om de blå na’vierna på planeten Pandora. Den första kommer gå upp på bio 2018, enligt Deadline. De senare filmerna väntas 2020, 2022 och 2023. – Vi gör fyra episka Avatar-filmer som kan stå för sig själva, men som tillsammans formar en historia. Filmerna designas för att ses på bio först, sade James Cameron. Tidigare har filmskaparen pratat om tre uppföljare till sci-fi-äventyret. Men nu är det alltså klart att det kommer blir fler än så. Under framträdandet passade James Cameron även på att ge sin bild av det hot som strömningstjänster sägs vara mot biobesökandet: – Det finns en viktig poäng som behöver göras. Det har alltid funnits ett hot mot biobesöken, oavsett om det varit video, dvd eller strömning... Vi svarar genom fantastiskt artisteri. Vi skapar saker genom att vara fantastiska i biosalongen, sade han. Cameron passade även på att ge handfasta tips för hur filmskapare ska få folk att faktiskt ta sig till biografer för att se film: – Vi gör upplevelsen helig: vi gör ljudet bättre, stolarna skönare – vad som helst för att få folk att sätta sig i bilen och åka, sade han.


Danstillståndet avskaffas

Summary: I dag, torsdag, har Riksdagen röstat för att avskaffa danstillståndet. Redan två timmar innan voteringen inleddes bjöd Vänsterpartiet in till förfest på Mynttorget med Rossana Dinamarca som dj.

Efter att flera partier tidigare har utmanat danstillståndet med ett tjugotal motioner lyckades Vänsterpartiet till slut få bifall med en bred majoritet i Justitieutskottet. Nu har Riksdagen avgjort frågan till alla dansanta kroggästers fördel. – Det känns fantastiskt bra. Det är obegripligt att den här lagen har kunnat överleva så här länge. Nu behöver man inte längre oroa sig för att bli tagen på bar gärning för att dansa till musik och klubbarrangörer och barägare slipper böter och förlorade serveringstillstånd, säger Vänsterpartiets kulturpolitiska talesperson Rossana Dinamarca. Hon beskriver riksdagsbeslutet som ett rent klubbärende eftersom motionen hon skrev i höstas redan hade fått bifall i Justitieutskottet och lett fram till ett enigt betänkande. Redan klockan 14 på eftermiddagen, två timmar innan voteringen skulle inledas, bjöd Rossana Dinamarca därför in till förfest på Mynttorget under rubriken ”dansa bort danstillståndet”. Hon själv och AmberValent från Femtastic spelade skivor medan danskollektivet Motion:Motion framförde sin föreställning ”Får vi dansa här?”. I motionen beskrivs danstillståndet som absurt och otidsenligt då barägare inte har vågat spela musik som har kunnat uppmuntra till dans. Nu hamnar frågan på regeringens bord. – De måste återkomma en gång till riksdagen med en ny ordningslag där kravet på danstillstånd inte längre finns med. Hur lång tid det tar är oklart. Det är upp till regeringen att hantera. Jag hoppas att går så snabbt som möjligt, eftersom det också finns en total politisk enighet bakom beslutet, säger Rossana Dinamarca.


”Disney – Konsten att berätta”: Nordiska akvarellmuseet

Summary: Fint och flummigt från Disney. Originalverk från den kreativa processen i Walt Disneys Animation Studios visas nu på Nordiska akvarellmuseet. Här kan man förlora sig i både subtila och sanslösa skisser.

I en grönskande rymd står en skattkista på glänt. Gestalter svävar lite varstans i skogens djup: En liten pigg riddare. En häst. En varelse med svarta fladdermusvingar. Tre små skvallriga feer i rött, gult och blått. Och en flicka i en säng. Disneyfilmen ”Törnrosa” från 1959 har aldrig tillhört mina favoriter. Det är något alltför slätstruket och mesigt över den ständigt leende, sovande hjältinnan. Men den lilla konceptskissen ur filmens tidiga produktionsprocess är helt enkelt bedårande i sitt ofärdiga uttryck. På Nordiska akvarellmuseets utställning ”Disney – konsten att berätta” i Skärhamn visas nu denna originalskiss tillsammans med en mängd andra teckningar och akvareller från Walt Disneys Animation Studios från 1930-talet och framåt. Välkända långfilmer som ”Snövit och de sju dvärgarna” från 1937 och liknande publikframgångar har kompletterats med material från mer eller mindre bortglömda produktioner som ”Melody time” från 1948. Den helflummiga (jo faktiskt) ”Fantasia” från krigsåret 1940 är ett exempel på en film som varken blev någon kritiker- eller kommersiell framgång. Men Walt Disney var begåvad med såväl kommersiell fingertoppskänsla som förståelse för skapandets förutsättningar och insåg värdet av konstnärliga experiment. Det är lätt att förlora sig i stillbildernas detaljer både länge och väl. Man fångas av subtila förändringar i den stora stygga vargens ansiktsuttryck och de sanslösa färgkombinationer som testades ut till ”Den lilla sjöjungfrun” från 1989. Skisserna ger inblickar i en konstnärlig process, men också i en arbetskultur. Att det rådde en kass kvinnosyn både i Disneystudion och i en del filmer har väl ingen missat vid det här laget. Den sovande Törnrosa kan på en skiss exempelvis lätt uppfattas som naken där hon ligger i väntan på sin kyss. En utställning om Walt Disneys filmer blir en utställning för alla. Och här trängs animationsfantaster såväl som barnfamiljer och pensionärer. Men jag längtar efter någon form av problematisering. Det finns ju att ta av. En Disneyfierad barnkultur, inte minst. Ett tillskott hade varit att lyfta fram några av studions många – oftast helt anonyma – medarbetare. En figur i berättelsen om företaget är den svenske emigranten Gustaf Tenggren. Den på Valand utbildade konstnären var anställd som animationschef och art director under några år på 1930-talet. Där slets han mellan rollerna som kommersiellt styrd animatör och fri konstnär, och valde till slut det senare. Mary Blair utgör ett undantag i den tidigare helt manliga arbetsstyrkan på Disneys kreativa avdelning. Som animatör lät hon den moderna konsten göra sitt intåg med färgsprakande, expressionistiska gouacher och konceptskisser, bland annat till den enastående snygga ”Johnny Appleseed” från 1948. Utan någon form av kritisk diskussion blir en sådan här utställning lika slätstruken som ”Törnrosa”. Om än välgjord.


Lisa Nilsson på Rival

Summary: Rösten är större än låtarna. Lisa Nilsson kröner sin turné med sex utsålda kvällar i Stockholm. Hennes röst har aldrig varit bättre, men ändå når hon inte ända fram. De stora låtarna är alltför få.

Lisa Nilsson har aldrig riktigt passat in, hon har alltid legat steget före den musikaliska inkarnation som hon för tillfället har befunnit sig i. Hon var för soulig för den grälla popkostym som hon kläddes i på sina två första, engelskspråkiga skivor. Hon var för snäll och blyg för den coola Mary J Blige-på-svenska-gestalt som Mauro Scocco ville få henne till. Hon var för mycket av en sofistikerad diva för att bli en vardagsmysig vispopartist. Hon var för stel för att bli ett med det brasilianska svänget. Och hon var för personlig och integritetsfylld för att kunna sadla om till ödmjukt formbar musikalartist, trots succén med huvudrollen i ”Chicago”. Samtidigt har två saker varit konstanta genom hela hennes karriär: den starka sångrösten, som bara har blivit tryggare och fylligare med åren, och statusen som folkkär artist. Den uppmärksamhetsvåg som ”Så mycket bättre” erbjuder är Lisa Nilsson perfekt rustad för att surfa på och vårens turné har varit framgångsrik på alla sätt. Den kulminerar med sex utsålda kvällar på Rival. På den första av dessa är stämningen på topp både på scen och hos den sittande publiken. Lisa Nilssons röst är i högform och hennes kompmusiker är excellent samspelta. Så vad är då problemet? Problemet är låtarna. Lisa Nilssons dilemma är att när hon av förståeliga skäl tog sig ur samarbetet med Mauro Scocco efter några extremt framgångsrika år på nittiotalet, ett samarbete där hon aldrig hade full frihet och aldrig blev helt och hållet huvudperson i sin egen karriär, så började en lång och osäker jakt på låtmaterial som passade henne lika bra som Scoccos hade gjort. Även om hon då och då hittat rätt – som i ”Säg det igen”, i Bjørn Eidsvåg-duetten ”Mysteriet deg” eller i fjolårets Ted Gärdestad-cover ”I den stora sorgens famn” – så överskuggas allt av den emblematiska soulpop som hon skapade 1992. Faktiskt en milstolpe i den svenska soulhistorien. Det innebär att det finns många tama låtar i Lisa Nilssons låtkatalog, och även en greatest hits-kavalkad, vilket är vad denna turné handlar om, innebär många sömniga stunder. Låtar med melodier utan finess, texter fulla av nödrim, fantasilösa arrangemang, refränger som aldrig tänder till. Det blir en del transportsträckor till de låtarna som verkligen griper tag. Dessa griper dock tag med besked. ”Säg det igen” är en oerhört naken ballad, en bedjande dröm om att bli sedd, älskad, bekräftad och verklig, en låt som verkligen blottar strupen. Lisa Nilsson gestaltar den med full inlevelse och fantastisk röst, endast ackompanjerad av piano, och hon verkar själv tagen efteråt. Av de klassiska Mauro Scocco-låtarna görs ”Allt jag behöver” starkast, medan ”Varje gång jag ser dig” har fått ett lunkande tempo som gör att euforin går förlorad, och ”Himlen runt hörnet” saboteras av halvlyckade allsångsförsök. Lisa Nilssons evighetslånga och lite väl spontana mellansnack drar ned helhetsintrycket. När hon ska prata allvar och tar upp situationen för de lidande människorna i och på flykt från Syrien får hon det lite olyckligt allting att handla om henne själv och hennes störda sinnesro, och bjuder på tips och tricks för att skaka av sig empatins ångest. Hon tar också upp sexismen i musikbranschen, men skojar snart bort det med några horribla under bältet-skämt och poängen går förlorad. Lisa Nilsson är en stor artist, men hon är fortfarande en lite förvirrad artist. Men det finns något positivt i det: sökandet är inte över, frågorna har inte slutat ställas, utvecklingen har inte stannat upp.


Med en röst större än låtarna

Summary: Lisa Nilsson kröner sin turné med sex utsålda kvällar i Stockholm. Hennes röst har aldrig varit bättre, men ändå når hon inte ända fram. De stora låtarna är alltför få.

Musik Lisa Nilsson Scen: Rival, Stockholm Lisa Nilsson har aldrig riktigt passat in, hon har alltid legat steget före den musikaliska inkarnation som hon för tillfället har befunnit sig i. Hon var för soulig för den grälla popkostym som hon kläddes i på sina två första, engelskspråkiga skivor. Hon var för snäll och blyg för den coola Mary J Blige-på-svenska-gestalt som Mauro Scocco ville få henne till. Hon var för mycket av en sofistikerad diva för att bli en vardagsmysig vispopartist. Hon var för stel för att bli ett med det brasilianska svänget. Och hon var för personlig och integritetsfylld för att kunna sadla om till ödmjukt formbar musikalartist, trots succén med huvudrollen i ”Chicago”. Samtidigt har två saker varit konstanta genom hela hennes karriär: den starka sångrösten, som bara har blivit tryggare och fylligare med åren, och statusen som folkkär artist. Den uppmärksamhetsvåg som ”Så mycket bättre” erbjuder är Lisa Nilsson perfekt rustad för att surfa på och vårens turné har varit framgångsrik på alla sätt. Den kulminerar med sex utsålda kvällar på Rival. På den första av dessa är stämningen på topp både på scen och hos den sittande publiken. Lisa Nilssons röst är i högform och hennes kompmusiker är excellent samspelta. Så vad är då problemet? Problemet är låtarna. Lisa Nilssons dilemma är att när hon av förståeliga skäl tog sig ur samarbetet med Mauro Scocco efter några extremt framgångsrika år på nittiotalet, ett samarbete där hon aldrig hade full frihet och aldrig blev helt och hållet huvudperson i sin egen karriär, så började en lång och osäker jakt på låtmaterial som passade henne lika bra som Scoccos hade gjort. Även om hon då och då hittat rätt – som i ”Säg det igen”, i Bjørn Eidsvåg-duetten ”Mysteriet deg” eller i fjolårets Ted Gärdestad-cover ”I den stora sorgens famn” – så överskuggas allt av den emblematiska soulpop som hon skapade 1992. Faktiskt en milstolpe i den svenska soulhistorien. Det innebär att det finns många tama låtar i Lisa Nilssons låtkatalog, och även en greatest hits-kavalkad, vilket är vad denna turné handlar om, innebär många sömniga stunder. Låtar med melodier utan finess, texter fulla av nödrim, fantasilösa arrangemang, refränger som aldrig tänder till. Det blir en del transportsträckor till de låtarna som verkligen griper tag. Dessa griper dock tag med besked. ”Säg det igen” är en oerhört naken ballad, en bedjande dröm om att bli sedd, älskad, bekräftad och verklig, en låt som verkligen blottar strupen. Lisa Nilsson gestaltar den med full inlevelse och fantastisk röst, endast ackompanjerad av piano, och hon verkar själv tagen efteråt. Av de klassiska Mauro Scocco-låtarna görs ”Allt jag behöver” starkast, medan ”Varje gång jag ser dig” har fått ett lunkande tempo som gör att euforin går förlorad, och ”Himlen runt hörnet” saboteras av halvlyckade allsångsförsök. Lisa Nilssons evighetslånga och lite väl spontana mellansnack drar ned helhetsintrycket. När hon ska prata allvar och tar upp situationen för de lidande människorna i och på flykt från Syrien får hon det lite olyckligt allting att handla om henne själv och hennes störda sinnesro, och bjuder på tips och tricks för att skaka av sig empatins ångest. Hon tar också upp sexismen i musikbranschen, men skojar snart bort det med några horribla under bältet-skämt och poängen går förlorad. Lisa Nilsson är en stor artist, men hon är fortfarande en lite förvirrad artist. Men det finns något positivt i det: sökandet är inte över, frågorna har inte slutat ställas, utvecklingen har inte stannat upp.


Fint och flummigt från Disney

Summary: Originalverk från den kreativa processen i Walt Disneys Animation Studios visas nu på Nordiska akvarellmuseet. Här kan man förlora sig i både subtila och sanslösa skisser.

Konst ”Disney – Konsten att berätta” Nordiska akvarellmuseet, Skärhamn. Visas tom 4/9. I en grönskande rymd står en skattkista på glänt. Gestalter svävar lite varstans i skogens djup: En liten pigg riddare. En häst. En varelse med svarta fladdermusvingar. Tre små skvallriga feer i rött, gult och blått. Och en flicka i en säng. Disneyfilmen ”Törnrosa” från 1959 har aldrig tillhört mina favoriter. Det är något alltför slätstruket och mesigt över den ständigt leende, sovande hjältinnan. Men den lilla konceptskissen ur filmens tidiga produktionsprocess är helt enkelt bedårande i sitt ofärdiga uttryck. På Nordiska akvarellmuseets utställning ”Disney – konsten att berätta” i Skärhamn visas nu denna originalskiss tillsammans med en mängd andra teckningar och akvareller från Walt Disneys Animation Studios från 1930-talet och framåt. Välkända långfilmer som ”Snövit och de sju dvärgarna” från 1937 och liknande publikframgångar har kompletterats med material från mer eller mindre bortglömda produktioner som ”Melody time” från 1948. Den helflummiga (jo faktiskt) ”Fantasia” från krigsåret 1940 är ett exempel på en film som varken blev någon kritiker- eller kommersiell framgång. Men Walt Disney var begåvad med såväl kommersiell fingertoppskänsla som förståelse för skapandets förutsättningar och insåg värdet av konstnärliga experiment. Det är lätt att förlora sig i stillbildernas detaljer både länge och väl. Man fångas av subtila förändringar i den stora stygga vargens ansiktsuttryck och de sanslösa färgkombinationer som testades ut till ”Den lilla sjöjungfrun” från 1989. Skisserna ger inblickar i en konstnärlig process, men också i en arbetskultur. Att det rådde en kass kvinnosyn både i Disneystudion och i en del filmer har väl ingen missat vid det här laget. Den sovande Törnrosa kan på en skiss exempelvis lätt uppfattas som naken där hon ligger i väntan på sin kyss. En utställning om Walt Disneys filmer blir en utställning för alla. Och här trängs animationsfantaster såväl som barnfamiljer och pensionärer. Men jag längtar efter någon form av problematisering. Det finns ju att ta av. En Disneyfierad barnkultur, inte minst. Ett tillskott hade varit att lyfta fram några av studions många – oftast helt anonyma – medarbetare. En figur i berättelsen om företaget är den svenske emigranten Gustaf Tenggren. Den på Valand utbildade konstnären var anställd som animationschef och art director under några år på 1930-talet. Där slets han mellan rollerna som kommersiellt styrd animatör och fri konstnär, och valde till slut det senare. Mary Blair utgör ett undantag i den tidigare helt manliga arbetsstyrkan på Disneys kreativa avdelning. Som animatör lät hon den moderna konsten göra sitt intåg med färgsprakande, expressionistiska gouacher och konceptskisser, bland annat till den enastående snygga ”Johnny Appleseed” från 1948. Utan någon form av kritisk diskussion blir en sådan här utställning lika slätstruken som ”Törnrosa”. Om än välgjord. Skisserna ger inblickar i en konstnärlig process, men också i en arbetskultur. Att det rådde en kass kvinnosyn både i Disneystudion och i en del filmer har väl ingen missat vid det här laget.


Snowden: Journalister blir hackade

Summary: Underrättelsetjänster spionerar på journalister och deras källor genom avlyssning och dataintrång. Att intervjua vissa personer räcker för att hamna på myndigheternas radar. Det sa Edward Snowden när han talade via videolänk på Grävseminariet i Göteborg på lördagen.

NSA riktar regelbundet sin internetspaning mot granskande journalister och arbetar för att avslöja deras källor. Visselblåsaren Edward Snowden målade en dyster bild av respekten för reportrars arbete när han framträdde på Föreningen grävande journalisters konferens i Göteborg. Det skedde via videolänk från Ryssland, där han befinner sig sedan närmare tre år. – Det första en underrättelsetjänst tar reda på efter en läcka är vem journalisten är, säger Edward Snowden. Enligt honom försöker underrättelsetjänsten ringa in vem som har läckt informationen genom att gå igenom alla personer som journalisten har varit i kontakt med. När familj, vänner och andra kända kontakter rensas bort kan de okända som finns kvar pekas ut. – De undersöker all kommunikation och tar reda på vem journalisten har talat med. Vem av dessa vet man inte vem det är? Listan blir kortare och till slut kan de ta reda på vem källan är. För att lyckas med detta behöver NSA bara ha tillgång till så kallad metadata, uppgifter om vem som har kommunicerat med vem och när det har skett. Det är alltså inte nödvändigt att avlyssna samtal eller läsa innehållet i mejl eller chattkonversationer. Försvarare av långtgående avlyssning framhåller att bara metadata sparas i många fall, i praktiken exempelvis samtalslistor från teleoperatörer. – Journalister måste tänka på alla metadatakopplingar, inte bara på vad de säger utan vem de kommunicerar med. Allt kan avslöja något, säger han. Läs också: Edward Snowden i världsexklusiv DN-intervju Snowden via videolänk på Grävseminariet i Göteborg. Foto: Pia Skagermark Enligt Edward Snowden utförs också regelrätta dataintrång mot journalister. Han nämner att en reporter vid al-Jazira blev ett mål bara för att ha intervjuat personer som stod terrornätverket al-Qaida nära. – Jag vet hur journalister blir hackade. Det är en öppen hemlighet och flera utredningar har visat det. Svaret är e-mail. Journalister äter, lever och andas kommunikation och får mejl de aldrig borde ha litat på. När de klickar på en bifogad pdf-fil, som såg helt vanlig ut, det är då de blir hackad. Frågan om kryptering har på senare tid vållat nya strider. Detta efter nya krav på att myndigheter ska ha möjligt att kringgå kryptering. Det skulle kräva att mjukvara som krypterar användares information förses med så kallade bakdörrar, medvetet planterade säkerhetshål. Terrordåden i Paris och Bryssel har kastat bränsle på debatten, av rädsla för att terrorister ska kunna planera sina attacker utan upptäckt tack vare krypterad kommunikation. – Efter attackerna framkom att de inte hade använt kryptering. – Om någon påstår att de gör det så måste denna bevisa det. Ingen regeringsföreträdare i något land har gjort det. Däremot har vi bevis för att terrorister använder simpel teknik, som billiga mobiler som kan slängas bort. Det är samma metod som brottslingar har använt i ett årtionde. Edward Snowden fick också frågan om svenska FRA:s samarbete med sin amerikanska motsvarighet. Han var försiktiga med att ge ett precist svar, eftersom han själv uppger att han inte arbetade med Europa som mål under sin tid på NSA. SVT:s Uppdrag Granskning har tidigare, med stöd i de dokument Edward Snowden läckte, visat på ett nära samarbete. – Jag såg europeisk kommunikation varje dag. All er kommunikation finns självklart där. Allt som finns i kablarna samlas in. Men det betyder inte att jag vet att FRA eller någon annan nordisk underrättelsetjänst spanar efter något speciellt, säger han. Gräv • Grävseminariet är Föreningen grävande journalisters årliga konferens. • En av huvudtalarna i år var Edward Snowden, som 2013 läckte enorma mängder dokument från USA:s underrättelsemyndighet National Security Agency, mer känd som NSA. • Grävseminariet avslutas med utdelning av det prestigefyllda priset Guldspaden. • Flera DN-journalister är nominerade i år: Linus Larsson och Kristoffer Örstadius för granskningen ”Våra övervakade liv” samt Niklas Orrenius, Josefin Sköld och Roger Turesson för sin artikelserie ”De osynliga”.


Lena Dunham hyllar Lena Andersson

Summary: Tv-profilen Lena Dunham tycks ha en fäbless för svenska kultur-Lenor. På sin hemsida beskriver hon Lena Anderssons bok ”Egenmäktigt förfarande” som nödvändig.

”Girls”-skaparen Lena Dunham älskar Lena Anderssons bok ”Egenmäktigt förfarande”. Under vinjetten ”Nödvändiga romaner” på sin hemsida skriver hon följande om den svenska boken: ”Jag trodde aldrig att en bok om ängsliga svenska intellektuella som har en filosofisk dialog skulle gripa tag i mig som flygplatslektyr, men nu är det så.” Hon skriver även att boken ”utforskar kulturkapitalets och kändisskapets makt över ett förhållande, och hur långt vi är beredda att gå för att föreställa oss att vi får vad vi vill ha”. Författaren själv är glad över att boken uppmärksammas i USA. – Jag tycker verkligen att det är jätteroligt. Det är så lätt att en bok försvinner i ett så stort land, så det är roligt, säger hon. Men hon håller inte helt med om Dunhams tolkning av innehållet: – Men läsningen är fri, och det här är en läsning som gjorts – även om jag känner mig främmande inför den tolkningen, säger hon. Lena Andersson har tidigare hyllats utomlands. När boken kom ut i Storbritannien i somras skrev The Guardians recensent Julie Myerson att hon aldrig läst en mer listig och underhållande skildring av det slitna ämnet blind kärlek. Andersson är inte den första svenska Lena som Lena Dunham hyllar. I november lade Dunham upp en bild på Lena Nyman från ”Nyfiken gul” på Instagram och skrev ”Det här är minen jag gör i mitt hjärta”.