Folkets otåliga väntan

Summary: Ers Kungliga Höghet Westling SVT 1 20.00 . Varför dröjer förlovningen mellan kronprinsessan Victoria och Daniel Westling från Ockelbo? SVT hävdar att svenska folket otåligt väntar ...

Vad förväntar sig svenska folket av sin monarki? Är svenskarna beredda att acceptera en Daniel Westling från Ockelbo som regentgemål? Vore en förening mellan Westling och kronprinsessan Victoria bra för Sverige? Dessa frågor ställs i en film betitlad "Ers kungliga höghet Westling". Att frågorna alls ställs, och att filmen sänds i SVT, är om inte annat ett tecken i tiden. Både frågeställningarna och filmen skulle ha varit otänkbara i Sveriges Television det närmaste decenniet efter 1968. Nu har pendeln svängt åt andra hållet och i våra tv-apparater visas det ena hovreportaget efter det andra: Nationaldagen är i antågande, då Charlotte Perrelli framträder för kungafamiljen, och snart därpå följer kronprinsessan Victorias födelsedagsfirande på Solliden. Med till visshet gränsande sannolikhet framträder då Carola i sällskap av Robert Wells och Sofia Källgren. (Programmet är ännu inte detaljspikat). SVT konstaterar i ett pressmeddelande att "förlovningsryktena kring kronprinsessan Victoria och Daniel Westling har frodats i skvallerpressen de senaste månaderna". Dock har detta pågått "utan att hovet gett några kommentarer alls". SVT tillägger: "Har hovet rätt att tiga om planer som berör hela riket? Å andra sidan: har svenska folket rätt att lägga sig i vem vår kronprinsessa gifter sig med?" Å tredje sidan, som republikanerna torde säga: Vem bryr sig?! - Fler än någonsin undrar varför beskedet om förlovningen dröjer, säger producenten Christian Peters i kvällens film. Peters påminner om hur det sett ut rent historiskt: - Det är inte länge sedan som en medlem av vår kungafamilj som gifte sig med en icke-adlig blev hårt straffad och utfryst ur familjen. Ja, så var det. Exempelvis för prins Bertil, salig i åminnelse, som fick smyga och smussla i evigheter med sin Lilian innan förhållandet välsignades av konungen. Den förtjusande engelskan Lilian May Davies träffade sitt livs kärlek Bertil i London i augusti 1943 - på sin 28-årsdag - men måste på grund av kungahusets konventioner vänta ända till 1976 innan hon tilläts gifta sig med honom. I dag är det annorlunda. I rampljuset står Daniel Westling, föreståndare för ett träningspalats, som stajlats i manér och uppförande. Släkten Westling har inga anor, vare sig adliga eller kungliga. Producenten Peters har intervjuat sex kända svenskar om vårt statsskick: republikanska föreningens Hillevi Larsson, direktionsordföranden i Riddarhuset Henric Ankarcrona, kvällstidningen Expressens kulturchef Per Svensson och chefredaktörerna Amelia Adamo och Ebba von Sydow, samt den allestädes närvarande Jan Guillou.


Uppföljare till "Beyond good and evil"

Summary: Nu är det bekräftat att det blir en uppföljare till kritikerrosade "Beyond good and evil". Ubisoft har visat upp den första trailern för det kommande spelet.

Nu har det bekräftats från officiellt håll att det blir en uppföljare till det kritikerrosade men förbisedda äventyrsspelet “Beyond good and evil". Ubisoft visade upp en första trailer från spelet på en konferens i Paris. Trailern avslöjar dock inte mycket annat än att vi återigen kan förvänta oss att den grävande journalisten Jade återigen är spelets huvudrollsinnehavare. Förhoppningsvis får vi mer information om det kommande spelet inom kort.


Kulturfestivalen växer

Summary: Stockholms kulturfestival breder ut sig. I år kommer ett festivalstråk att sträcka sig från Sergels torg och slingra sig runt Kungsträdgården.

De som föraktade Vattenfestivalen får kanske åka på semester utanför Stockholm den i mitten av augusti. Då är det dags för den tredje upplagan av Stockholms kulturfestival - en festival som växer till omfånget. I år sträcker sig ett festivalstråk mellan Sergels torg till Kungsträdgården. På vägen har också Brunkebergstorg tillkommit som stopp. I övrigt är en av Stockholms kulturfestivals största satsningarna gospel och körsång. Det märks som mest under festivalveckans torsdag då bland andra Sydafrikanska Star School Choir, Credokören, Cyndee Peters och Lousie Hoffsten uppträder på Gustav Adolfs torg med "The story of gospel music". Körsång blir det också på Sergel torg som är festivalens huvudentré. Spännvidden är fortsatt bred, där kärlekshistoriska stadsvandringar och Cirkus Cirkör ryms med Ale Möller Band tillsammans med den senegalesiske slagverkaren Doudou N' Diaye Rose. Stockholms kulturfestival hålls för tredje året i rad och pågår 12-17 augusti.


Sorgen tänder stjärnorna

Summary: Johanna Thydells belönade ungdomsroman ”I  taket lyser stjärnorna” blir just nu film. Långfilmsdebuterande Lisa Siwe regisserar. DN:s Peter Sandberg var med under inspelningen.

Det är skolavslutning. Jenna kommer ut på skolgården och det står en mur av ensamhet omkring henne. Plötsligt kommer Susanna fram och kramar henne utan att säga något. Susanna går bort till sina föräldrar – och kameran stannar. Det är inspelning av en film efter Johanna Thydells Augustbelönade ungdomsroman ”I taket lyser stjärnorna”. Det har tagit några år för regissören Lisa Siwe att komma till inspelning, men nu blir filmen verklighet i miljöer kring Trollhättan och Vänersborg. ”I taket lyser stjärnorna” handlar om trettonåriga Jenna vars mor är cancersjuk. I den scen vi får se spelas in har mamman just dött. Efter att ha stannat hemma en tid har hon ändå gått till skolan för att vara med på avslutningen. – När jag fick boken sträckläste jag den och insåg att ”den här vill jag göra film av”, berättar Lisa Siwe. Hon ringde upp Johanna Thydell, som berättade att fler var intresserade. De kom överens om att träffas och Lisa hade då med sig en tjock bunt med noter och anteckningar om hur en film skulle kunna göras och om vad hon tyckte var viktigt i boken. Hon har tidigare gjort kortfilmer och en hel del tv-dramatik, bland annat Wallander. Men det här är hennes biofilmsdebut och hon känner kraven: – Biofilm är något annat. Folk har betalat, det är en stor duk och publiken väntar sig något. Det måste bli bra … Lisa Siwe gjorde en uppmärksammad examensfilm på Dramatiska institutet med ”Födelsedagar och andra katastrofer” där hon skildrade en dysfunktionell familj präglad av alkoholism inifrån. Filmen fick flera internationella priser och Lisa Siwe plockades av Madstone Pictures till USA tillsammans med andra lovande regissörer. – Vi var fyra som jobbade med det här i New York. Tanken var att vi skulle göra var sin film, men till slut blev det bara en som fullföljde och han hade ett projekt som var längre gånget från början. Men det var en oerhört lärorik tid, berättar Lisa Siwe. När hon träffade Johanna Thydell hade hon också med sig en dvd med ”Födelsedagar och andra katastrofer”. – Hon gav beskedet ”du ligger bra till”. Vårt samarbete har fungerat bra hela tiden trots att vi har avverkat tre manusförfattare innan vi kom fram och trots att man ju måste ändra för att göra filmscener av en berättelse som den här, säger Lisa Siwe. Berättelsen har två huvudpersoner i Jenna och Ullis, den ena med en mamma som håller på att dö, den andra med en mamma som håller på att gå under i missbruk. Det är precis som ”Födelsedagar och andra katastrofer” en film om tunga och svåra saker. – Men det är också viktiga saker att berätta om och det har trots allt ett ljust slut. Det finns också intressanta relationer mellan Jenna, hennes mor och hennes mormor, tre generationer häftiga kvinnor. Jag tycker kvinnor har mer att berätta än de får göra, säger Lisa Siwe. De bärande ungdomsrollerna, Jenna, Ullis, Susanna och Carro kommer från olika håll i Sverige och har valts efter en lång urvalsprocess. Lisa Siwe och filmbolaget vill hålla undan deras efternamn för att de ska få avsluta filmarbetet i lugn och ro. Men vi får ändå en kort pratstund med Josefine, 14 år, som spelar ”Jenna” och kommer från Stockholm. – Det är en bra berättelse vi gör. Visst är det jobbigt att vara hemifrån, men vi har roligt hela tiden, säger hon. För Lisa Siwe var sökandet efter ”Jenna” väldigt viktigt: – Jag hade en bild av henne, hennes färger. Till slut blev det så att vi inte fick henne genom uttagningarna utan hittade henne. Jag insåg snabbt att här har vi min Jenna som klarar att stå framför kameran i nästan alla scener, säger Lisa Siwe. Filmen klipps under sommaren och hösten, men premiären är inte spikad än. Efter det har Lisa Siwe flera projekt under arbete, men inget som hon vill gå in i detalj på. – Men det projektet jag hade med mig till USA är fortfarande levande och någonting jag kan tänka mig att fullfölja. Man kan säga att det är en fri fortsättning på ”Födelsedagar och andra katastrofer”. Lisa Siwe anser att det för en regissör är viktigt att skaffa sig en krets av medarbetare som man har förtroende för och arbetar länge med. Peter Sandberg peter.sandberg@dn.se


Årets upplaga av Swedish Game Awards avgjord

Summary: I helgen avgjordes årets upplaga av Swedish Game Awards. Årets spel blev actionspelet Magicka.

Årets upplaga av Swedish Game Awards är nu avslutad. I tävlingen ställer spelutvecklare upp med sina alster där de bland annat tävlar om den åtråvärda titeln årets spel". Vinnare 2008 blev actionspelet Magicka", utvecklat av Arrowhead, en oberoende studio som består av åtta studenter från Luleå Universitet.


Strålande proffsigt, Rod!

Summary: Rod Stewarts enda Sverigespelning i Sundsvall var nästan utsåld. Po Tidholm kan inte värja sig mot en genuint proffsig och charmig underhållare, även om bandet gör biffig arenarock av allt.

Rod Stewart Scen: Norrporten Arena, Sundsvall Texter om Rod Stewart har sedan mitten av sjuttiotalet följt samma dramaturgi: Rod var cool, en äkta rocker som menade vartenda ord. Han gjorde bra skivor och levde hårt. Nu (och här kan man själv välja årtal) är han en fjant, en manlig bimbo som sjunger bedrövliga covers på redan uttjatade låtar. Jag måste medge att jag själv haft precis samma inställning. ”Faces” var bra och ”Every picture tells a story” var ett mästerverk. Rod och Ronnie såg coola ut -73. Det är en historieskrivning som är väldigt lätt att argumentera för. Från och med 1975, när han flyttade till USA för att vara med Britt Ekland – och slippa betala skatt – har han haft problem med autenticiteten. ”– Hej mamma! Vill du hänga med till Sundsvall på lördag och gå på Rod Stewart? – Oj, jo det kanske skulle vara roligt. Ja tack! – Tyvärr får du köpa biljett själv, har bara fått en. 795 spänn. – Va, nej det kan jag ju så klart inte. Då blir jag ju en kvinna som har betalt för att se Rod Stewart.” Det är en kylig men vacker kväll och hela Sundsvall är förstås till sig i trasorna över att stjärnan gör sin enda Sverigespelning just här. Men varför inte? När Rod Stewart spelar i Stockholm, som han faktiskt gjorde för ett år sedan, består publiken mest av folk från Borås och Sundsvall i alla fall. 14 000 personer har löst biljett, vilket betyder nästan utsålt. Man måste ta Rod Stewart för vad han är, annars blir en konsert som denna outhärdlig. Stewart är i underhållningsbranschen. Han är inte Dylan. Stewart fönar håret, ägnar sig åt klädbyten och dansar på scenen. Om man bortser från de första sju åren av hans karriär – när han var lysande på riktigt – är han strålande denna kväll. Han är genuint proffsig och trevlig och har en naturlig charm som är nästan omöjlig att värja sig mot. Musiken är däremot ett problem. Rod och bandet börjar med ”It’s a heartache”, fortsätter med ”Some guys have all the luck” och ”Sweet little rock’n’roller”. Musikerna hamrar ut låtarna på ett rätt okänsligt sätt. De vräker på, utan större hänsyn till låtens anatomi. Rod Stewart har ju gått igenom många faser, vissa bättre än andra. Den tidiga folkrocken är ju patenterat bra, men även hans New Wave-försök från tidigt åttiotal har börjat låta ok. Den ligger i tiden. Det fattar inte bandet, som utan att blinka gör om allt i sin väg till biffig arenarock. De slänger till och med in ett gräsligt trumsolo i ”Downtown train”. Men Rod Stewart gör så gott han kan. Efter drygt fyrtio år på scen kan han alla tricks som finns att kunna. Han rör sig lite stelt, men hans ögon utstrålar en lättsamhet och väldig närvaro. Publiken, som först är blyg, kommer närmare och börjar dansa. När Rod börjar sparka ut signerade fotbollar blir det närapå slagsmål mellan femtioplussarna i publiken. På storbildsskärmarna bredvid får vi, medan Rod Stewart sjunger Cat Stevens ”Father and son”, se bilder ur familjealbumet. Rod spelar fotboll med sin pappa. Rod spelar fotboll med sin son. Rod gillar fotboll. Han spelar ”Maggie May” till slut, men det är hans 80-talslåtar som är behållningen. I stället för mer folkrock hade jag velat höra ”Young Turks”. Po Tidholm musik@dn.se


"Bioshock" på väg till Playstation 3

Summary: Nu är det bekräftat att "Bioshock" kommer till Playstation 3. Spelet beräknas släppas lagom till jul.

Det har länge spekulerats kring huruvida "Bioshock" är på gång till Playstation 3. Nu är det bekräftat att så blir fallet. Enligt amerikanska tidningen Electronic Gaming Monthly håller spelet just nu på att konverteras till Sonys konsol, och beräknas släppas lagom till årets julhandel. För närvarande arbetar 2K Marin även på en uppföljare till spelet. "Bioshock 2" kommer i slutet av 2009, till vilka format är dock ännu obekräftat.


Ukraina och Sverige tros gå vidare

Summary: Ukraina och Sverige går med all säkerhet till final. Fast väl där vinner Ryssland. I alla fall om man får tro dem som har tippat hur Eurovision Song Contest kommer att sluta.

På torsdagskvällen är det dags för den andra och sista semifinalen i Eurovision Song Contest. 19 bidrag gör upp om tio eftertraktade finalplatser. Favorittippade till att nå lördagens final i Belgrad är Ukrainas Ani Lorak med låten "Shady Lady" och svenska Charlotte Perrelli med "Hero". I alla fall om man får tro de stora spelsajterna på internet. På Svenska spel ger Ukraina och Sverige bara 2,3 och 3,4 gånger pengarna. Lettland och Turkiet tros också gå vidare, men väldigt få verkar tro att Litauen och Tjeckien lyckas ta sig till final. Deras bidrag ger störst utdelning om de skulle lyckas. De som till exempel väljer att spela en tia på att Litauens bidrag "Nomads in the night" med Jeronimas Milius ska ta sig till final kan håva in 900 kronor. Även på Expekt.com, Betsson och Unibet har Ukraina och Sverige lägst odds, dock tätt följda av Turkiet och Bulgarien. Litauen och Tjeckien återfinns även där på bottenplats. Fast den svenska lyckan kanske tar slut efter semifinalen. Än så länge är Charlotte Perrelli inte favorittippad i finalen. På spelsajterna tror de flesta att Ryssland kommer att kamma hem segern på lördag. På Unibet hamnar till exempel Sverige först på en femteplats efter Ryssland, Serbien, Ukraina och Grekland.


"Dragon quest" på väg till Europa

Summary: Rollspelssagan “Dragon quest" nylanseras till Nintendo DS. Nu är det bekräftat att spelen även kommer till Europa.

Square Enix bekräftar att deras nyversioner av de klassiska spelen i “Dragon quest"-serien får engelsk översättning och släpps i Europa. För närvarande är det Nintendo DS versionen av nes-klassikern “Dragon quest IV" som står först på tur. Spelet har uppgraderats till 3D-grafik samt fått ett nytt soundtrack. I september släpps det i Europa. Även del 5 och 6 i serien är bekräftade för release här i Europa, dock är det för närvarande oklart när de dyker upp. Företaget bekräftar även att kommande delar i serien i första hand utvecklas till Nintendo DS.


Polarpriset till Pink Floyd och Fleming

Summary: En amerikansk världssopran och ett brittiskt rockband som lagt av. I går gick Polarpriset till Renée Fleming och Pink Floyd. Men snackisen var Kungliga Akademiens avhopp.

Konserthuset i Stockholm. Inför den samlade presskåren läser Roger Wallis, ledamot i både prisnämnden och styrelsen i Polar Music Prize, högt från årets motiveringar: Den amerikanska sopranen Renée Fleming får priset för att hon "så enastående självklart uppfyller åhörarens förväntningar", tar till sig "hela operarepertoaren" och "intar en särställning bland världens sångare". Det brittiska progressiva rockbandet Pink Floyd får priset för deras "betydelse för att sammanföra konst och musik i utvecklingen av populärmusiken" och för att "fånga och forma reflektioner och attityder för en hel generation". Det framgår inte vilken generation som prisnämnden syftar på. Pink Floyd hade sin storhetstid för 30 år sedan, innan Roger - Waters hoppade av. Sommaren 2005 återförenades bandet för en spelning på Live 8 i London och det har spekulerats mycket om fler konserter, men medlemmarnas uttalanden är minst sagt motsägelsefulla. I vilket fall innebär Polarpriset att rockveteranerna, som sålt omkring 200 miljoner album, blir en miljon kronor rikare. Sångaren David Gilmours manager Paul Loasby säger till Nyhetskanalen.se att bandet ser priset som "ett erkännande för allt det arbete medlemmarna lagt ner ända sedan gruppen startade". Men trots att de fick beskedet för två veckor sedan är det, enligt Paul Loasby, fortfarande oklart om Pink Floyd kommer till Stockholms konserthus den 26 augusti för att ta emot priset. Roger Wallis i prisjuryn tyckte att Pink Floyd var ett enkelt val. - Många hade länge talat om Pink Floyd och det var allmän acklamation för dem. Det fanns däremot ingen representant från Musikaliska akademien på plats som kunde berätta om hur valet av Fleming gick till - trots att Akademien både förvaltat priset och suttit i prisnämnden. På presskonferensen var pristagarna en sak, men störst intresse fick Kungliga Musikaliska Akademins avhopp från priset. Frågan avhandlades aldrig från scenen, men i salen talade alla om det. - Akademien var inbjuden och jag kan bara beklaga att den inte kom. Jag hoppas att Akademien åtminstone fortsättningsvis kan ge oss några representanter i prisnämndensäger förre Skaps ordförande Roger Wallis, en av prisnämndens medlemmar och representant för Skap i Polarprisstyrelsen. Det lär knappat bli så, eftersom akademien tänker bryta med Polar Music Prize, det har preses Kjell Ingebretsen tydligt deklarerat. Kvar är Stim, Skap och Stikkan Andersons familj. Och om familjen inte längre vill medverka överförs deras roll till Skap. Med på presskonferensen var också Tomas Ledin, make till Stikkan Andersons dotter Marie. - Jag tror och hoppas att skilsmässan från Musikaliska akademien är det bästa för priset, så att det utvecklas och växer på ett positivt sätt, säger Tomas Ledin som själv är suppleant i prisnämnden. Förvaltare av priset blir Polarprisets egen styrelse. Ordförande är Lennart Wiklund från Bonnierkoncernen. - Det var en lång diskussion att ta Polarpriset till nästa nivå, ett pris som numera har en egen plattform. Det här är inget Nobelpris, vad Stikkan än ville i början, säger Lennart Wiklund. Han poängterar också att det inte spelar någon roll vem som sitter i prisnämnden, bara de har den rätta kunskapen. Även i fortsättningen ska en pristagare komma från det klassiska lägret och en från populärmusiken. En första förändring är att priset inte längre delas ut i maj, utan i Konserthuset i augusti under Stockholms kulturfestival. Det finns flera spekulationer om varför brottet med Musikaliska Akademien kom. Officiell anledning är att priset tog för mycket kraft av Akademien som vill prioritera aktuell musikpolitik. Andra har talat om att Akademiens mera korrekta framtoning fungerat dåligt tillsammans med Polarprisets mer populära inriktning. Priset bör klara ett liv på egen hand. Stikkan Andersons donation år 1989 på 42 miljoner har i dag vuxit till mellan 60 och 70 miljoner kronor, beroende på hur börsen mår.


Spel till Xbox Live Arcade blir större

Summary: Spel till Microsofts Xbox Live Arcade har tidigare haft en storleksgräns på 150 megabyte. Den gränsen höjs nu till 350 megabyte.

Spel till Xbox Live Arcade har tidigare varit begränsade till en storlek på högst 150 megabyte, onödigt snålt enligt flera utvecklare. Nu verkar dock Microsoft ha lyssnat på kritiken. Enligt David Edery, ansvarig för tjänsten, är gränsen nu höjd till 350 megabyte. Han bekräftar även att utgivningstakten av spel kan komma att öka en aning framöver, dock inte i någon större utsträckning. Idag släpps det ett spel i veckan till Xbox Live Arcade, detta för att utvecklarna, som ofta är små och oberoende företag, ska kunna sälja så många exemplar av spelen som möjligt.


“Age of Conan" slår rekord

Summary: Kommande “Age of Conan" ser ut att bli en storsäljare. Utgivaren Funcom avslöjar att spelet är det mest förhandsbokade spelet till PC genom tiderna.

Onlinerollspelet “Age of Conan" har potential att bli en riktig storsäljare. Enligt siffror från utgivaren Funcom är spelet det mest förhandsbokade till PC genom tiderna. Totalt kommer 700.000 exemplar av spelet att skeppas ut till butikerna på releasedagen, alla dessa har redan en köpare som väntar. Det efterlängtade spelet har varit under utveckling i drygt fem år, på fredag släpps det i Europa.


Tre tar ton

Summary: En uppvisning i vad som hänt med svensk pop sedan 1990-talets slut. Christian Kjellvander, Anna Järvinen och Tingsek samlar ihop sig på Cirkus och ger oss tre olika musikstilar.

Tingsek, Anna Järvinen och Christian Kjellvander Scen: Cirkus, Stockholm Tre svenska artister som det går bra för just nu samlar ihop sig för en kväll på Cirkus. Tingsek, som en gång spelade med Loosegoats, värmer upp och Christian Kjellvander, som fick sitt genombrott med samma Loosegoats, avslutar. Däremellan Anna Järvinen. En mer disparat samling än det ser ut som på papperet. En promenad från nysoul över nyprogg till, ja, jag vet faktiskt inte vad man ska kalla Christian Kjellvander så här en bra bit in i solokarriären. Domedagssångare kanske? Det är tur att Tingsek öppnar stafettkonserten, så man blir preparerad med godmodighet inför det veritabla depprocksschakt som öppnas skall, när Christian Kjellvander gör sin spelning några timmar senare. De befinner sig i så olika i temperament som två artister kan. När Tingsek gör explosiva kärlekssånger handlar allt om att studsa fram till sista bänk, om flervägskommunikation. Kvällen avslutas med att Christian Kjellvander och Anna Järvinen gör en duett av Popsicles ”Not forever”, denna emblematiska hit från 1990-talets absoluta kulmen. Och det blir uppenbart att kvällen också är en uppvisning i vad som hänt med svensk pop sedan 90-talets slut, då band som Anna Järvinens Granada trevade sig fram och lät bra, men aldrig riktigt hände. Det är en himla massa som har hänt. Inte minst sedan den dag Håkan Hellström lämnade sitt ångestromantiserande band och började inspirera till en kollektiv förlösning hos en ung, garderad artistkår. Nu befinner vi oss dessutom på andra sidan Dungen. En ny sofistikerad proggera är här, och Anna Järvinen har skrivit in sig i den. När Anna Järvinen spelar visar hon att varje hyllningsord som fälldes om debutskivan ”Jag fick feeling” i höstas var motiverat. Det var helt enkelt längesedan en svensk artist gjorde så elegant, händelserik popmusik. Dessutom där språket är helt underordnat, vilket får henne att framstå som ännu mer hypermusikalisk. Det låter, ihop med hennes oförutsägbara röst, mest som ett vackert neoproggigt instrument, som tvärflöjten ungefär. När jag hör skivan på scen faller allt på plats och jag fattar vidden av hennes uttryck på ett annat sätt. Det är storslaget och säkert ovanpå det eteriska. Anna Järvinen gör inte poplåtar. Hon gör, när hon är som bäst, magnifika stämningsstycken. Detsamma gäller för Christian Kjellvander, fast i hans fall är det mer börda än befriande. Cirkus är becksvart och han står spänt och blickstilla med sin elgitarr på magen. Det låter litet som om han har tandvärk, och den sammanbitna stämman är en viktig del i uttrycket. Den är i linje med den skavande musiken som inte viker en tum från sitt molliga humorbefriade tilltal. Han och det superkompetenta bandet arbetar med suggestion. Musiken kommer till oss i glåmiga sjok och dova, mullrande gitarrmattor, varvat med vit rök ur det svarta scenhålet. Det är oerhört teatralt, och väldigt långt från äkthetslängtande berättarrock. Problemet är bara att det inte låter lika spännande som proffsigt. Malena Rydell musik@dn.se


"Jag är immun mot kritik"

Summary: Indiana Jones återkomst har piskat upp publik- och medieintresset i Cannes. Men nya "Indiana Jones och kristalldödskallens rike" charmade inte världspressen.

När Indiana Jones ger sig ut på en ny antikrunda efter 19 års paus är publik- och medieintresset enormt. Inför söndagens världspremiär flockade sig de mest hårdföra fansen utanför festivalpalatset med handtextade tiggarskyltar som "Behöver Indy-biljett" och mer desperata förslag som "Will fuck for Indy". - Vi är här för att dansa Cannes-valsen, säger Steven Spielberg som mötte pressen i lediga kläder: rosa skjorta med en brun manchesterväst. Världens mest framgångsrika regissör kom till Cannes med festivalens tyngsta entourage med bland andra George Lucas, Harrison Ford, Cate Blanchett, John Hurt och Ray Winstone. Steven Spielberg har inte gästat Cannes sedan "E.T." hade premiär för 26 år sedan. Ironiskt nog är den nya Indiana Jones-filmen den mest utomjordiska av de fyra. En amerikansk recensent undrade om detta i själva verket var uppföljaren till "Närkontakt av tredje graden". "Indiana Jones och kristalldödskallens rike" utspelar sig under kalla krigets 50-tal. Efter att ha fått sparken under häxjakten på kommunister blir Indy insyltad i ett uppdrag att försöka återföra en kristalldödskalle som stulits från en förlorad stad som vaktas av de levande döda. Men först värmer han upp med att överleva ett kärnvapenprov i Nevadaöknen genom att ta skydd i ett kylskåp. - Vi har tagit Indiana Jones in i atomåldern. Vi tyckte att det var en mycket ikonisk bild att se Indiana Jones framför svampmolnet. Jag växte upp under den eran då hotet om ett kärnvapenkrig var väldigt verkligt, säger Steven Spielberg. - Kärnan i de här filmerna är jakten på sanning och kunskap, och att det goda besegrar det onda. Och det finns ingen tydligare bild för ondska än atombomben, säger Harrison Ford. Vid 65 års ålder tycker den lågmälde Hollywoodstjärnan fortfarande att det är kul att spela den oxpiskande stjärnarkeologen. - Nöjet med att spela denna rollfigur är hans kvickhet och hans intelligens och de situationer som han kastas in i och försöker klara sig ur. Och förmånen att ha en fiende som spelas av en sådan kraftfull och övertygande aktris som Cate Blanchett, säger Harrison Ford. I filmen spelar den australiska aktrisen en sovjetisk skurk med stiff pagefrisyr. Men Blanchetts insats imponerade inte på alla. En rysk journalist ville att Blanchett skulle be hela det ryska folket om ursäkt för sin usla accent och för att hon spelade en kommunistskurk. Dialekter var inte den enda invändningen mot den nya filmen som inte lyckats charma världspressen. Många recensenter har klagat på att charmen, romantiken och humorn från den förlorats på vägen. Men Indiana Jones tycks vara critic-proof och Harrison Ford förklarade att filmkritiker inte stör hans nattsömn. - Jag förväntar mig att piskan ska vändas mot mig. Men jag är immun mot den professionella kritiken. Jag har ett serviceyrke - vi jobbar med att berätta historier och publiken är min kund. Jag vill att filmen ska ge publiken en glädjekick, det är en hyllning till bioupplevelsen, säger Harrison Ford. Nya Indy-filmen är också ett slags hommage till forna tiders trickfilmning. För att ha gjorts efter den digitala revolutionen har "Indiana Jones och kristalldödskallens rike" ett gammaldags sätt att utföra tricksen. - Den här filmen är mer praktisk magi än digital magi. Som regissör vill jag kunna gå in i en verklig scenografi och bli inspirerad - precis som skådespelarna. Det är inte särskilt intressant att spela in film framför en bluescreen, säger Steven Spielberg. Harrison Ford menar att känslan är viktigare än att skapa den perfekta specialeffekten. - Jag gör inte stunts men däremot fysiskt skådespeleri. De fysiska händelserna är en del av historien och därför måste det hela tiden finnas något emotionellt även i actionscenerna. Därför gör vi actionscenerna i den gamla skolan. Publiken måste hela tiden känna att de har känslomässig kontakt med sin hjälte, säger Harrison Ford. Harrison fick frågan om hur Steven Spielberg förändrats som regissör sedan de spelade in "Jakten på den försvunna skatten" för snart trettio år sedan. - Han var fantastisk redan då och är ännu bättre i dag. Steven är "the hardest working man in showbiz" sedan James Brown inte längre är med oss, ler Harrison Ford. Om det blir ännu en uppföljare om den mogne actionhjälten återstår att se. - Denna film är ett direkt resultat av publikens efterfrågan, även om det var svårt att övertyga mig. De enda filmer som alla frågar om jag ska göra på nytt är "Indiana Jones" och "E.T.". Ingen frågar efter "A.I." eller en ny "1941". Så om det blir fler Indyfilmer är upp till er, säger Steven Spielberg. "Indiana Jones och kristalldödskallens "Indiana Jones och kristalldödskallens rike" (2008) innehåller en variation på far och son-temat från den föregående filmen i serien, "Indiana Jones och det sista korståget" (1989). "Jag brukar smyga in far och son-relationer, det temat betyder mycket för mig. Det tog lång tid för mig att försona mig med min egen far som är 91 år", sade Steven Spielberg. Actionserien om den äventyrlige arkeologen inleddes med "Indiana Jones och jakten på den försvunna skatten" (1981), som sågs av 1,2 miljoner svenskar, "Indiana Jones och de fördömdas tempel" (1984) kom som tvåa i serien, utspelar sig delvis i 30-talets Shanghai och har Steven Spielbergs nuvarande fru Kate Capshaw som Fords kvinnliga motpart. "Indiana Jones och kristalldödskallens rike" har svensk premiär nu på torsdag 22/5.


Så går schlager-EM till

Summary: Rekordmånga länder tävlar i årets schlager-EM i Belgrad. För första gången avgörs tävlingen i flera steg där länderna måste kvalificera sig till lördagens final genom att först lyckas i semifinalerna.

43 länder tävlar om segern i årets Eurovisionsschlagerfestival och för första gången avgörs ESC i år i flera steg. Finalen där 25 länder får delta är på lördag den 24 maj. 20 av finalbidragen måste kvalificera sig i två semifinaler, varav den första avgörs idag, tisdag. Den andra semifinalen är på torsdag den 22 maj. Fem bidrag är sedan tidigare klara för final; fjolårsvinnaren Serbien samt "de fyra stora" - länder som är garanterade en finalplats: Storbriannien, Spanien, Tyskland och Frankrike. I de två semifinalerna deltar övriga 38 länder, 19 i vardera semifinal. Det är bara invånare i deltagande länder som får rösta på de tävlande. Undantag har gjorts för tyskar och spanjorer, som får dock rösta i båda semifinalerna. (Ländernas bidrag är redan finalklara). Men schlagerintresserade svenskar måste alltså vänta tills på torsdag innan de får lyfta telefonluren för att lägga sin röst på favoriten i tävlingen - dock inte det svenska bidraget eftersom man inte får rösta det egna landets kandidat. Charlotte Perelli måste alltså lyckas övertyga invånarna i de andra 18 länderna som deltar i torsdagens tävling för att kunna säkra en finalplats. Telefonröstningen avgör vilka nio bidrag från kvällens semifinal som går vidare till finalen. Dessutom utser en jury ett tionde bidrag. Samma procedur sker på torsdag och på lördag möts 25 länder i den stora finalen.


Svensk lag hotar idoljakt i TV4

Summary: ”American idol”, som sänds i TV 4, upphäver gränsen mellan reklam- och programtid. Det är ett grepp som ligger i tiden – men det bryter också mot svensk lag.

Det är nya tider i tv-fabriken. Allt fler tittare undviker reklamavbrotten genom att ladda ned program, se dem direkt på nätet eller lagra sändningarna på hårddisk. Nu har amerikanska Fox valt att nästan halvera reklamtiden i sina kommande dramasatsningar, i hopp om att locka tillbaka tittarna till den egna tablån. Parallellt har samma bolag skrivit kommersiell tv-historia genom att väva in sponsorerna i ”American idol”-sändningarna. Gränsen mellan reklam- och programtid är minst sagt flytande när programledaren Ryan Seacrest hänvisar till sponsorerna som ”vänner” och uppmanar tittarna att ladda ned musik från Itunes, samtidigt som han skålar med juryn i klarröda Coca-Cola-glas. Varje vecka gör deltagarna dessutom reklamfilmer för Ford som visas som en del av underhållningen. Själva ”Idol”-loggan är, för övrigt, misstänkt lik just Ford-märket. Resultatet är USA:s populäraste tv-program. I Sverige visas det på TV 4. Men det finns ett problem. Upplägget strider mot Radio- & tv-lagen, som fastslår att program i svensk tv inte får gynna kommersiella intressen på ett otillbörligt sätt. – Det finns anledning för oss att titta närmare på ”American idol”. Reklam och program ska vara åtskilda i Sverige. Vi har tidigare fällt amerikanska program för att innehållet bryter mot vår lagstiftning, säger Eva Tetzell, ställföreträdande direktör vid Granskningsnämnden. Ett avsnitt av ”Oprah Winfrey”, där programledaren delade ut sina favoritvaror i publiken, blev fällt 2003 men TV 4 slapp böter efter att ha lovat att inte sända något mer avsnitt på temat ”Oprah’s favourite things”. Året därpå kom en liknande anmälan mot Fyrans ”Dr Phil”. Den gången blev det böter på 250 000 kronor. – Vi måste förhålla oss till tv-lagen, säger Fredrik Arefalk, programchef på TV 4. Det är möjligt att vi måste ta en extra titt på ”American idol”. Jag tycker att det är viktigt att vi har en tydlig tv-lag. Medieforskaren Marie Grusell, aktuell med avhandlingen ”Reklam – en objuden gäst?”, anser att problemet delvis är en förlegad lagstiftning: – Sverige ligger efter i utvecklingen. Vi har bara haft tv-reklam i två decennier, men ge oss femton år till … Jag vet att det är fint att tycka att reklam är fult, men jag ser många fördelar med reklam. Den möjliggör mångfald i medieutbudet, säger Marie Grusell. I sin forskning kan hon visa att tv-reklam väcker större irritation än annonser i dagspress och på nätet, just för att man blir avbruten och pådyvlad budskapet. Det är, kort sagt, attraktivt att integrera reklamen i programmen. – Utvecklingen går mot mer subtil reklam, utan tydlig avsändare, säger Marie Grusell. Rent krasst handlar det om att ta bakvägen in i våra hjärnor. Enligt Fredrik Arefalk på TV 4 finns dock inga planer på att ta efter sponsorgreppet i ”American idol” i nästa säsong av svenska ”Idol” som börjar i höst: – Tittarna är selektiva, säger han. De känner direkt om det är för kommersiellt. Man ska inte underskatta vikten av att vara trovärdig, även när det gäller underhållning. Henrik Arvidsson henrik.arvidsson@dn.se 08-738 12 48


Fichtelius och SVT-ledningen i ordkrig

Summary: SVT-profilen Erik Fichtelius sågade på söndagen SVT:s ledning i en artikel på DN Debatt. Men företagsledningen avfärdar kritiken som en enskild "medarbetares offentliga krav på mer pengar till den egna verksamheten".

"SVT-ledningen har tappat sitt publicistiska fotfäste", skriver Erik Fichtelius, redaktionschef för programmet 24 Direkt i kanalen SVT 24, på söndagens DN Debatt. Han kritiserar SVT:s nya strategi som innebär att man satsar på färre, men större program, där SVT 1 blir den breda kanalen. SVT 24 startades som en kanal där debatter och seminarier direktsändes. Men kanalen får nu minskade resurser. "Glöm det mesta av vad universitetsvärld, ideella organisationer, föreläsningar och seminarier heter. In med såpor och frågesport!", skriver Fichtelius som tycker att jakten på tittare gått för långt och frågar sig om det är dags för politikerna att tydligare formulera krav på SVT:s innehåll. Men SVT-ledningen verkar inte skakad över att flera tunga profiler den senaste tiden riktat skarp kritik mot företaget. Kommunikationsdirektör Helga Baagøe säger i en skriftlig kommentar att det är "anmärkningsvärt att Erik Fichtelius uppmanar politikerna att gå in och styra SVT:s programverksamhet, tvärt emot det som är grundläggande för public service: oberoendet gentemot politikerna." "Vi visste att artikeln skulle komma, eftersom Erik Fichtelius hotat med en om han inte fick den särställning han önskar inom programverksamheten", säger Helga Baagøe. "SVT:s nya utbudsstrategi är beslutad i företagsledningen, fastställd i styrelsen och förankrad bland alla medarbetare, och påverkas inte av enskilda medarbetares offentliga krav på mer pengar till den egna verksamheten." Debatten om SVT:s framtid har under den senaste veckan svajat fram och tillbaka på DN:s debattsida. Med utgångspunkt i beslutet att sända Engla Höglunds begravning kritiserade först journalistik- och medieprofessorerna Håkan Hvitfelt och Lars Nord SVT för att de i för stor utsträckning vill locka en större publik på bekostnad av de fördjupande och smalare programmen. Fyra dagar senare skrev professor Kent Asp om att programbredden i de två största SVT-kanalerna minskat och dagen därpå svarade SVT:s vd Eva Hamilton. Hon försvarade SVT:s nya utbudsstrategi, som hon beskrev som färre, större, bättre. "SVT har inte längre råd att göra tunga programinvesteringar på tider eller i kanaler där publiken är mycket liten." skrev Hamilton.


Rå och spänstig duo har hittat rätt

Summary: Det fina med samarbetet mellan sångerskan och violinsten Alison Krauss och Led Zeppelinsångaren Robert Plant är hur de båda tjänar på varandras styrkor. På Hovet når deras stämsång stundtals perfekt harmoni, skriver Mattias Dahlström, och njuter inte minst av hur Alison Krauss tar plats.

Robert Plant & Alison Krauss Scen: Hovet, Stockholm ”Undrar hur många här som kommit för att se ... hon, vad heter hon?” säger en kille i kön utanför Hovet. ”Alison Krauss” svarar hans kompis, innan den förste killen säger ”just det” och fortsätter mot ingången. Det ligger kanske något i vad han säger. Alison Krauss skulle knappast fylla Hovet på egen hand, om man säger som så. Men det vore synd om det stämmer och de flesta på plats verkligen kommit bara för att se Robert Plant yla på sitt karaktäristiska sätt. För det fina med samarbetet mellan den legendariska Led Zeppelin-sångaren och countrysångerskan och violinisten Krauss är ju hur de båda tjänat på konstellationen, dragit nytta av varandras styrkor och inte på något sätt står i skuggan av varandra. Om de nu inte självmant väljer att göra en undanskymd roll, som när Plant knappt märkbart smyger sig in som en del av bandet för att köra i ”Sister Rosetta goes before us”. Eller när Krauss drar sig undan och koncentrerar sig på sin violin. Med hjälp av producenten och musikern T-Bone Burnett, som agerar kapellmästare på scen och tveklöst sätter sin prägel på föreställningen lika mycket som han gjorde på duons fjolårsskiva ”Raising sand”, har de båda hittat rätt tillsammans. Krauss har fått en råare, mer livlig inramning i stället för den stundtals ganska tama och välkammade hon många gånger haft tidigare. Hon tvingas ta mer plats – och gör det. Plant har hittat en omgivning där han genuint verkar trivas och kan strunta i hur många fantasiljoner han får för en fortsättning på den nyliga återföreningen av Led Zeppelin. Att samarbetet lyckas så bra beror å ena sidan på duons stämsång, i låtar som ”Killing the blues” och ”Please read the letter” når de närmast perfekt harmoni, de sjunger som om deras röster går hand i hand genom högtalarna. Å den andra beror det på just Burnett och bandets detaljrika vildvuxna rotrocksgroove i uptempolåtarna – även om utgångspunkten är annorlunda faktiskt med samma nästan meditativa resultat som hos just Led Zeppelin. Det blir än tydligare live där Burnett och bandet väver in duons röster i malande kompakta och väldigt tunga mattor av ståbas, slidegitarr, Burnetts egna snirkliga gitarrslingor och en rätt hård rytmik. Sedan klarar Krauss och Plant sig rätt bra på egen hand vid några tillfällen också. Plant har verkligen en rätt häpnadsväckande elastisk röst, även om den kanske förlorat lite i toppregistret på senare år. Och Alison Krauss sjunger ”Through the morning, through the night” och ”Down to the river to pray”, som hon gjorde för ”O brother where art thou”-soundtracket, så sanslöst vackert att betydligt fler än killen i kön lär ha lärt sig hennes namn under kvällen. Mattias Dahlström musik@dn.se


Rekordauktion för Bacon-tavla på Sotheby's

Summary: 86,3 miljoner dollar. Så mycket såldes en triptyk av konstnären Francis Bacon för på en Sotheby's-auktion - vilket gör den till det dyraste stycket samtidskonst någonsin.

Auktionen i New York slog rekord överlag. Konsten från samlarna Helga och Walter Lauffs hade tippats dra in cirka 356 miljoner dollar, men när auktionen var slut hade hela 362 miljoner dollar spenderats av konstälskare. 83 verk fanns för försäljning, och av dem gick 18 för de högsta priserna någonsin. Bland annat Francis Bacons triptyk, en tredelad tavla som ska symbolisera konstnärens ångest. Det högsta budet lades av vinproducerande familjen Moueix, och tavlan klubbades för 86,3 miljoner dollar. Konsthandlarna på plats verkade inte bekymrade över att den rådande lågkonjunkturen skulle kunna få bubblan att spricka, utan bjöd på friskt. - Lågkonjunktur, vadå lågkonjunktur? sade Barbara Gladstone, en av av konsthandlarna, till New York Times. Enbart 10 av konstverken förblev osålda, och många i publiken var efter auktionen förvånade över de pengasummor som spenderats, rapporterar New York Times. - Jag förstår inte varför det gick så bra om nu ekonomin sägs vara så medioker. Men folk kanske känner sig tryggare med konst, sade Jose Mugrabi till tidningen. Francis bacon dog 1992 i Madrid. Han blir nu den dyraste samtidskonstnären med triptyken som gick för 86,3 miljoner dollar - motsvarande cirka 517 miljoner kronor. Prisrekordet för en nu levande konstnär innehar Lucian Freud, vars "Benefits supervisor sleeping" såldes för drygt 200 miljoner kronor på auktionshuset Christie's igår.


Känslorockens nya hjältinna

Summary: Det är Martha Wainwrights stora känslor som gör henne så bra. Och rolig. Hennes röst är oavbrutet överdådig, hennes musik blir ett soundtrack från den andra vågens feminism.

Martha Wainwright scen: Södra teatern, Stockholm Det är första spelningen på turnén. Martha Wainwright ber om ursäkt för att hon är litet virrig. Det är inte det enda hon ber om ursäkt för. Hon ber om ursäkt för att hon är jetlaggad, för att hon inte är lika bra som sin pappa på att skriva politiska sånger, och för sin mage. Det är tur att jag spelar just gitarr så att jag kan dölja det här partiet, säger hon och pekar ovanför sina sjuttiotalsjeans höga linning. Hon ber om ursäkt för att hon öppnar konserten med att spela igenom sin nya skiva som kom ut just i dag. Det kanske är tråkigt för oss när vi inte känner igen sångerna så väl? Det är det naturligtvis inte. Martha Wainwrights andra album, med den lysande titeln ”I know you’re married but I’ve got feelings too”, är en magnifik skiva. Teatral och torr om vartannat. Den låter dyrare och mer sofistikerad än debuten, på ett fint fulsnyggt sätt. På något vis har hon lyckats samarbeta med en hel hög rockhistoriska stubbar – Pete Townshend från The Who, Garth Hudson från The Band, Donald Fagen från Steely Dan samt sin bror Rufus – utan att deras medverkan märks bakom hennes vidlyftiga stämma och yviga gester. På scen har hon med sig en gitarrist, en trummis och sin man på bas. De spelar inte heller särskilt stor roll för framförandet av hennes känslorock. Ja, de är en bra distraherande fond förstås. De understryker det faktum som många förälskat sig i, att här kommer en artist som i hela sin uppenbarelse är ett avsked till den självspäkande singer/songwriterbranschen; det bästa som hänt den vita traditionella känslorocken på mycket länge. Hitten ”Bloody Mother Fucking Asshole” från den tre år gamla självbetitlade debuten är självklart extranummer. ”Oh I wish I wish I wish I was born a man/So I could learn how to stand up for myself/Like those guys with guitars/I’ve been watching in bars”, sjunger Martha Wainwright där i några av sina mest citerade rader. Jag trodde det var hennes lakoniska sätt att driva med sakernas tillstånd, men på scen är det som om hon lever efter de där raderna, och jag får problem med det eftersom jag egentligen inte vill sitta där och uppfatta henne genom några feministiska filter från 1968. Samtidigt, utanför scenen, är det en sådan roll Martha Wainwright tilldelats, som lillasyster och dotter, som något slags bitterfitta-hjältinna från andra vågens feminism. I den svenska romanen ”Bitterfittan” är Martha Wainwright soundtracket när Maria Svelands hjältinna drar till Teneriffa med Erica Jong. När Martha Wainwright kliver in i en färdigförpackad kokett yrvädersroll måste jag tolka det som svart humor, annars blir det litet vemodigt. Och Martha Wainwright är rolig. När hon ursäktar sin nya antikrigssång ”Tower” säger hon att den är skriven med ”overly purple poetry”. Och så är det. Det är detta översvallande tonläge som gör henne så bra. Hennes röst är oavbrutet överdådig och seg som ett gammalt elitidrottarledband men utan nu-ska-jag-ta-i-från-knäna-känsla. Martha Wainwright är kanske lite för medveten om vilka sjaviga roller det finns att hoppa in i, men man kan nog vara lugn, hon är alldeles för bra för att fastna i en sådan på sikt. Malena Rydell musik@dn.se


"Burnout paradise" på väg till PC

Summary: "Burnout paradise" konverteras till PC. Den nya versionen av spelet får stöd för extrema skärmupplösningar.

Criterion bekräftar att deras "Burnout paradise" just nu håller på att konverteras till PC. Den nya versionen av spelet får stöd för extrema skärmupplösningar, det blir bland annat möjligt att spela i ett "ultra-widescreen"-läge, där bilden sträcks ut över två bildskärmar. Man utlovar även att multiplayerfunktionerna ska vara förbättrade, exakt hur framgår dock inte. Releasedatum är ännu oklart.


Mannens sista vapen

Summary: I veckan kom Katrine Kielos bok ”Våldtäkt och romantik”. Och hon vill bli läst av folk som annars inte läser feministiska böcker.      – Rädslan är verkligen orättvist fördelad i samhället, säger hon. Jag vill göra våldtäkten verklig.

Vi börjar med kvinnors rädsla. Det var en av anledningarna till att Katrine Kielos ville skriva en bok om våldtäkt. Hon var intresserad av feministisk teori, och våldtäkt var ett ämne som satte viktiga saker på sin spets: integritet, sexualitet och kön. Hon hade också varit ute bland ungdomar och föreläst om den här sortens frågor. Ett knep var att dela in en tavla i två delar. På ena sidan fick tjejerna göra en lista på saker de gjorde dagligen för att undvika våldtäkt – den innehöll det mesta, från att ha gympaskor i ryggsäcken till att bära vapen. På andra sidan fick killarna göra en lista – den delen lyste alltid tom. – För tjejerna blev det här en aha-upplevelse: vilken orättvis fördelning av rädslan i samhället, säger Katrine Kielos. Hon sitter i en ljusbeige fåtölj i ett luftigt rum i Arenagruppens lokaler på Drottninggatan. Det finns två skrivbord, ”det stökiga är mitt”, det andra tillhör Björn Elmbrant som just i dag är borta. Här jobbar hon om dagarna och skriver politiska ledare, krönikor och recensioner i olika tidningar och nätsidor. På bara några år har hon gjort en kometkarriär som skribent, fast det inte var hennes mål – efter statskunskap och nationalekonomi i Uppsala läste hon politisk psykologi i USA och ville arbeta med politisk kommunikation. Det vill hon fortfarande. Nu har hon skrivit en essäbok om våldtäkt (”förlaget ville kalla det en debattbok, men det ville jag absolut inte”). För vi måste prata om våldtäkt – det är bokens mantra. Hon menar att det skrivs mycket om våldtäkt, men alltid på avstånd, något som sker på andra ställen. Det är inte en reportagebok om våldtäkt utifrån ett juridiskt och makroperspektiv, även om hon har läst och tycker mycket om både Maria-Pia Boëthius ”Skylla sig själv” och Katarina Wennstams ”Flickan och oskulden”, böcker som har haft stort inflytande på samhällsdebatten. ”Våldtäkt och romantik” är ett annat slags bok. Som fortfarande är politisk, säger författaren och varvar en berättelse om en våldtäkt med faktakapitel som presenterar och diskuterar feministisk teori om våldtäkt, skrivna med ”utbildningsradio-ambition”. – Jag vill göra våldtäkten verklig och visa att det finns ett system som vi förhåller oss till. Jag var intresserad av vad våldtäkt är. Vad är etiskt fel med våldtäkt? Går det att definiera? Vad är skillnaden mellan att bli nedslagen med en knytnäve på gatan och att bli våldtagen? I slutet av boken finns en punktlista som sammanfattar var jag landade, säger Katrine Kielos. Man kan se boken som ett slags uppgörelse med 1970-talets maktteorier om våldtäkt som fortfarande lever kvar – att våldtäkt handlar om makt och våld, inte om sexualitet – och en introduktion till nya teorier som öppnar för den specifika kvinnliga upplevelsen av våldtäkt och kvinnans kropp, som trots allt skiljer sig från mannen. – Bara för att en våldtäkt är våldsam betyder inte det att den inte är sexuell. Valet av vapen är sexualitet och det är signifikant för vilka men man får och hur upplevelsen blir för offret. Det ville jag diskutera. Man kan också se jagberättelsen i ”Våldtäkt och romantik” som en gestaltning av Kielos resonemang. Det är en fiktiv berättelse, det står i boken. Men det är lätt att tro att varenda ord är självupplevt: den där utekvällen, mannen i baren, dansen och promenaden ut tillsammans, skrubben och övergreppet, tiden efteråt, tabletterna och distansen till den egna kroppen och vägen tillbaka. Kielos skakar på huvudet. – Det kunde varit jag. Hon berättar att de skönlitterära bitarna kom till sist. – Boken var längre från början och innehöll mycket teori. Sedan insåg jag att jag inte alls gjorde våldtäkt verklig. Den fiktiva berättelsen blev ett sätt att tydliggöra det jag ville få sagt. Problemet är att skildra både det specifika och det generella – varje upplevelse av våldtäkt är unik och har saker gemensamt med andra. – Jag valde ett öppet jag som kunde vara jag eller läsaren. Bokens teoretiska kapitel drivs däremot av ett tydligt jag som är Katrine Kielos. Hon utforskar, problematiserar och kritiserar. Hon verkar mest nyfiken och helt orädd. För det krävs mod att lyfta fram kroppen och kvinnans unika upplevelse av våldtäkt i en tid när det går vattentäta skott mellan feminism och biologism. Eller som DN:s Malin Ullgren formulerade det i sin hyllande recension: ”Att ’erkänna’ kroppens erfarenheter och skillnaden mellan könen är inte samma sak som att dö biologistdöden. Det kan tvärtom vara en nödvändig väg att gå för den som vill komma vidare i befrielsekampen.” (DN 7/5) – Vi måste prata om kroppen, säger Katrine Kielos. Syftet med det liberala feministiska projektet att förneka kroppsskillnader var att öka jämställdheten. Klart att det finns kroppsliga skillnader mellan kvinnor och män. Det relevanta är inte vad som är biologi och samhälle – de går inte att skilja åt. Varför skilja ut kroppen? Det är det jag kritiserar. Men boken har inte bara hyllats. I P 1:s ”Kulturnytt” menade Nina Lekander att ”Våldtäkt och romantik” är en bok hon inte behöver, även om den kan fylla en introducerande funktion som Nina Björks ”Under det rosa täcket” gjorde. Expressens recensent tyckte att Kielos lägger för stor vikt vid feminismens strukturella förklaringsmetoder och saknar nyanser i resonemangen. – Jag kritiserar ju både radikalfeminismen och liberalismen i boken, så det är väl inte så konstigt att recensenter som bekänner sig till antingen det ena eller det andra har kritiska synpunkter. Jag tycker bara det är roligt att bli omdiskuterad, svarar Kielos. – Jag tror att strukturella förklaringsmodeller kan säga oss mycket om vilka vi är och blir som människor. Jag tror att människan blir till i ett sammanhang, och att diskutera och ifrågasätta detta sammanhang är nödvändigt för att individen ska kunna bli fri. Det är vad feminismen handlar om för mig: befrielse. Jag ogillar exempelvis ordet jämställdhet. – För övrigt skulle inget göra mig gladare än om boken kunde fylla just en sådan introducerande funktion till feminismen som Lekander ju talar lite nedvärderande om. Det är väl drömmen: att bli läst av folk som annars inte läser feministiska böcker! Det tycker i alla fall jag. Tillbaka till rädslan där vi började – den hör nämligen ihop med kroppen. Åtminstone i ”Våldtäkt och romantik”. Kielos skriver: ”Kvinnans kropp är mer än något annat märkt av rädsla. Hon är rädd för kroppslig lust och hon är rädd för kroppslig skada.” Kvinnan får lära sig att vara lagom utmanande och samtidigt hålla männen på avstånd. Annars får du skylla dig själv. Till och med småflickor lär sig att vara försiktiga med sina muskler och kan inte kasta i väg en boll ordentligt (Kielos skrattar när hon visar – hon kan fortfarande bara kasta tjejkast). För att kunna skriva om manuset som bygger på kvinnan som offer och mannen som attackerar kan man träna kroppen fysiskt – Katrine Kielos refererar till en bok som heter ”Real Knockouts” av Martha McCaughey som utvärderar olika självförsvarstekniker. – Om man hela sitt liv blivit varnad för våldtäkt och agerar därefter, om alla förväntas ta de här säkerhetsåtgärderna – om jag inte gör det, ber jag då om att bli våldtagen? Det blir en väldig skuld som rädslan skapar. Men våldtäkten säger ingenting om dig, den säger bara att ingen har rätt att göra det här mot dig. Punkt slut. Det är väldigt svårt att landa i den slutsatsen, det tar tid för kvinnan i min bok. Kielos skulle gärna se en nollvision i samhället när det gäller våldtäkter. Kvinnan måste göra uppror, skriver hon i slutet av boken, mot den kultur som gör henne våldtäktsbar. Det låter bra. Var börjar vi? – För att använda en bra sjuttiotalsterm: medvetandegöra. Ta tjejgrupperna som jag föreläser för. Om de har listan med alla saker de gör av rädsla för våldtäkt framför sig kan man ställa frågan: På vilket sätt får det här konsekvenser i samhället? Någon kanske svarar: Om jag får ett jobb och är rädd för min manlige chef så kan det hindra mig från att göra det jag vill. De börjar se ett mönster. Där börjar ifrågasättandet. – Det är ju det politik handlar om – att tro på att framtiden är formbar. Min framtid är formbar. Det finns flera sätt att agera på. Där någonstans börjar upproret. Lena Jordebo litteratur@dn.se Under 2007 anmäldes cirka 4 750 våldtäkter i Sverige. 14 procent av anmälningarna ledde till åtal. BRÅ uppskattar att mellan 10 och 20 procent av alla sexualbrott anmäls. För våldtäkt är siffran troligen högre.


Bedrägeri skakar brittiska tv-branschen

Summary: Brittiska ITV lurade tv-publiken för att få Robbie Williams att ställa upp som programvärd. Bedrägeriet avslöjades sedan tv-kanalen redan dömts att betala rekordböter på 60 miljoner kronor för liknande fusk.

När Robbie Williams tackade ja till att vara värd för ITV1:s British Comedy-gala 2005 hade han ett krav: Han ville dela ut ett pris till humorduon Ant&Dec (Anthony McPartlin och Declan Donnelly), två kompisar som han brukade spela fotboll med i Los Angeles. Problemet var bara att alla pristagare var bestämda och endast priset "folkets val" återstod. För att trygga världsstjärnans medverkan bestämde programproducenten sig för att ignorera vad alla de tusentals tittare som röstade via telefon tyckte och gav priset till Ant&Dec när folket i själva verket hade röstat fram Catherine Tate. Varken Williams eller de båda komikerna kände till bedrägeriet, som avslöjades samma dag som ITV ålades att betala rekordböter på över 60 miljoner kronor för liknande fusk. Den oberoende övervakningsmyndigheten Ofcoms utredning slår fast att ITV vid upprepade tillfällen fört tittarna bakom ljuset när de ringt in och röstat i tävlingar. I flera av dessa program har Ant&Dec medverkat, som till exempel i Ant&Decs Saturday Night Takeaway, Ant&Decs Gameshow Marathon och Soapstar Superstar. Ofcom fann att tittarna gjort telefonsamtal för sammanlagt drygt 80 miljoner kronor. McPartlin och Donnelly säger sig vara "helt bestörta" över fusket och de kommer att lämna tillbaka sitt pris. En talesman för Michael Hurll Television, bolaget som producerade British Comedygalan för ITV, sade att man var generade och att man bad om ursäkt för att "ett misstag" hade resulterat i att tittarnas röster inte räknats. ITV har redan beslutat att betala ut över 80 miljoner kronor i kompensation till tittare. Skandalen är långt ifrån den första i Storbritannien kring tävlingsprogram där tittarna uppmanas vara jury. ITV:s rekordböter var nästan tre gånger så stora som de som GMTV, ägt av ITV, drog på sig i september i fjol. Morgon-tv-producenten dömdes för att har lurat tittarna på nära 400 miljoner kronor under en fyraårsperiod.


Motstånd ger lust

Summary: Snart reser Lia Boysen till Cannes. Hennes senaste film, fransksvenska "Les grandes personnes" ska visas på Kritikerveckan. Hon spelar en sval svenska långt från den blonderade bimbon i genombrottsfilmen "Det nya landet".

Vi träffas en vårdag på ett av Lia Boysens favoritställen, Sacre C ur. Bättre kan det inte bli, ett Nytorgshak med superfranskt namn. Om någon vecka reser nämligen Lia Boysen till Cannes med en fransksvensk film, "Les grandes personnes" (De vuxna) där hon talar språket som ett rinnande vatten. - Jag är inte eftersynkad, säger Lia Boysen stolt. En 27-årig debutant, Anne Novion, har gjort en lågmäld film med stilla humor som valts ut till den prestigeladdade Kritikerveckan. Lia Boysen spelar en representant för den nordiskt allvarliga svenska kvinnan. I det stora genombrottet "Det nya landet" spelade hon en helt annan svenska, den blonda puddingen. Någon sval blondin är inte Lia Boysen själv. Många ser henne som ljuv men bestämd. Bland de huttrande på uteserveringen utstrålar hon energi och värme. - Jag är nog en ganska glad skit. Som min styvfar sa när jag skulle göra min första intervju i 20-årsåldern: "Säg att du är en gladlynt slagskämpe." När jag var liten slogs jag med pojkar och gjorde mina fröknar helt förtvivlade - Nu slåss jag på ett annat sätt, men jag hoppas att det inte upplevs som vassa armbågar, säger Lia Boysen. - Det fantastiska med den här filmen var att få prata franska. Att över huvud taget få en dialekt eller ett lyte är en tillgång, just därför att film riskerar att bli så naturalistiskt. Då tvingas jag att bryta ned ett motstånd för att komma igenom. Jag älskar det. Det är inte lätt, men man får en sådan skjuts in i rollen av dialekter och språk - i "Det nya landet" fick jag lära mig dalmål och i "Möbelhandlarens dotter" göteborgska. Lia Boysen kunde inte ett ord franska när hon sökte rollen i "Les grandes personnes", ändå talar hennes rollfigur så perfekt som det är möjligt för en icke infödd. - Att få in franskan i systemet och göra det till mitt var hur svårt som helst. För provfilmningen hade jag en vecka på mig att lära mig tre scener. Första repliken tog mig tre dagar att få rätt i munnen. När hon hade fått jobbet hade Lia Boysen sex veckor på sig. Hon funderade först över vem hon kände som talade franska och kom att tänka på fransyskan med leksaksaffären på Söder som hon var stamkund hos. - Så satt jag i rummet bakom hennes leksaksaffär i sex veckor och tränade. Jag höll på dag och natt, sade mina franska repliker i sömnen. Dels måste jag veta precis vad jag skulle säga, kunna säga det långsamt och snabbt, så att jag inte behövde tänka på någon betoning när vi filmade. Då måste jag bara få leva i rollen. Men som barn i Köpenhamn gick hon faktiskt i en helfransk Montessoriförskola, så när hon var fyra år talade hon danska, svenska och franska. När hon sedan som sjuåring flyttade med sin svenska mamma till Sverige försvann franskan och danskan. Sedan dess har hon inte talat ett ord och inte förstått ett ord franska. - Men danskan har jag kvar, för pappa pratar alltid danska med mig. "Les grandes personnes" utspelas på västkusten. Lia Boysen gör Anika Carlson, ett slags bild av den svenska kvinnan, en kvinna som inte släppt loss under de tjugo år hon bott i Paris. Hos kostymören fanns en bild av att svenskorna klär sig i naturfärgade beige kläder med stora trähalsband. Så blev det inte lyckligtvis, Lia Boysen valde att ha brodyr, vitt, och mättade grå färger, mer som hon själv klär sig. Mycket bygger på regissörens egna upplevelser. Anne Novion, som skrivit manus och regisserat, har en svensk mamma och är uppvuxen i Frankrike. Varje sommar har hon tillbringat på västkusten hos sina morföräldrar. Jean-Pierre Darroussin, en av Frankrikes fem mest älskade filmskådespelare bredvid bland andra Gérard Depardieu och Daniel Auteuil, spelar en lite tafflig bibliotekarie som varje år reser med sin tonårsdotter till ett nytt land. De har hyrt Anika Carlsons hus, det är bara det att Anika har tagit fel på deras ankomst så alla blir tvungna att dela på huset. Bibliotekarien upptäcker till slut att det är ganska trevligt och blir lite förälskad i Anikas franska väninna. Hans dotter, Jeanne, är filmens egentliga huvudperson och trånar efter en blond svensk drömpojke, spelad av Björn Gustafsson, hela Sveriges solsticka, vars högkvarter är en sommarklubb som heter "Bratten". - En av de saker jag älskade med inspelningen var de tre timmar långa middagar hela teamet åt efter dagens slut med mycket god mat och vin. Ingen tvekade att lägga stora delar av gaget på just det! Men det stora genombrottet kom alltså i "Det nya landet" för åtta år sedan, skriven av Peter Birro och Lukas Moodysson, en stor, tydlig, egenartad roll, där hon fick visa vad hon kunde. Då hade hon redan jobbat i tolv år och många roller hade hamnat i facket Den goda och varma, i teveproduktioner som "Storstad", "OP 7" och "Toffelhjältar". - Jag har aldrig haft så fantastiskt manus, jag trodde nästan inte att det var sant när jag läste det. I "Det nya landet" spelar hon Louise, en Fröken Sverige som står i korvkiosk och gör nakenfotograferingar för tyska vykort. Lille Ali från Somalia och Massoud från Iran stöter på Louise på sin bilfärd genom Sverige. Louise ska göra en posering i en skånsk trädgård. Hon ligger i gräset och dricker öl i sin gamla Fröken Sverige-dräkt och väntar på männen hon ska fotograferas med. - Och så kommer de två, de heter Lukas och Peter och de är nakna, så när jag tittar upp ifrån solstolen så ser jag två feta skåningar med piercade snoppar som står och rör i var sin kaffekopp. Och just då får lille Ali syn på Fröken Sverige genom buskarna. Louise flyr från fotograferingen och får åka med på Massouds och Alis sorglustiga färd genom Sverige och kärlek uppstår mellan Louise och Massoud. - Känslan i "Det nya landet" var att det var så hisnande svåra situationer att spela. Den krävde mod, mod. Den känslan finns ofta i film, eftersom man inte kan repetera så mycket. Det är läskigt och härligt, en sådan enorm laddning att kasta sig ut. En pudding med stort blont hår och små kjolar - Jag hade en rejäl hårförlängning, gick till en punksalong här på Söder och sa: Wannabe Pamela Anderson. Varje gång jag träffar kostym och mask så måste jag be dem ta i ordentligt, för att det ska märkas. Den andra rollen som människor kommer fram och tackar för spelar hon i Anders Nilssons "När mörkret faller". Lia Boysen har mött kvinnor som säger att den räddade deras liv. Hon spelade journalisten Carina i den del av Anders Nilssons film om vardagsvåld som byggde på skribenten och politikern Maria Carlshamres egna upplevelser som sedan blev en bok, "Den oslagbara" - "en personlig skildring av våld i kärlekens namn". I filmen gör Carina ett utspel på den tevekanal där hennes man jobbar och uppmanar andra kvinnor att sluta tiga om att de blir slagna, en Scen som Lia Boysen improviserade fram för att få den rätta glöden. - Men jag ville också att passionen skulle finnas i filmen. Mellan misshandelspar kan det finnas en enorm passion samtidigt som den ena blir del av den andres sjukdom. Man fastnar för att skydda den som inte är frisk. Hon fick en Guldbagge det året. Men inte för den svåra rollen utan för bästa biroll i mer lättviktiga "Sök", en roll som hade börjat med en enstaka replik men växt till tre veckors inspelning när regissören Maria von Heland arbetade om sin film. På Guldbaggegalan bar hon en uppseendeväckande baraxlad klänning i svart sammet med 50-talsvid kjol, långa handskar och högt halsband. - Kläddesignern Ulla Jones, som numera återtagit sitt eget efternamn, Andersson, ringde långt innan jag visste något om någon Guldbagge och sa att hon hade hittat precis det rätta för mig. Senare när Lia Boysen arbetade med regissören Björn Melander i Västerås och spelade i "Alla mina söner" bar hon kopia av Guldbaggeklänningen på scenen. Björn Melander hade sett den på galan och ville ha den i Arthur Millers drama. Själv hade Lia Boysen haft ögonen på honom sedan hon var 22 år. Då hade hon träffat sin förebild Margaretha Krook på en teveinspelning som hade sagt: "Ja, Lia, det finns bara en riktigt bra regissör och det är Björn Melander. Glöm aldrig det." - Det har ekat i mitt huvud sedan dess. Så när de ringde från Västerås måste jag tacka ja, fast det skulle innebära att jag fick pendla och vara borta från familjen. Och nu, vad är det hon vill slåss för? - Jag tycker att manuset är fröet till allt för mig som skådespelare. Vi måste lyfta fram manusförfattarna och hedra dem, för bra manus är vårt stoff. - Det är med sorg jag ser att bransch och producenter inom film och teve inte värdesätter manusförfattare tillräckligt. Som när Peter Birro och Lukas Moodysson, som arbetade på "Det nya landet" i flera år, inte ens fick en Guldbagge för det manuset. Från synopsis till färdigt manus är det ofta oerhört kort tid. Manusförfattarna får inte möjlighet att göra sitt bästa, de tvingas till hastverk. - Jag frågar mig också varför vi inte har ett riktigt stimulerande kliMat att jobba i just nu. Jag hälsade på i Filmbyen, en bit utanför Köpenhamn, där sitter alla, de läser varandras manus, ger feedback och arbetar tillsammans. Här sitter vi som på små öar. - Alla i de här branscherna har så mycket fördomar om hur de andra är. Jag har flera idéer om hur folk inom film, teve och teater ska mötas över gränserna. Jag skulle vilja prata om en mötesplats med Cissi Elwin på Filminstitutet och Olle Jansson på Scenskolan nu när de blir grannar på Gärdet. - Jag vill ruska om lite, slåss med ett glatt humör för ett bättre filmklimat. Anne Novions "Les grandes personnes" Anne Novions "Les grandes personnes" får svensk premiär i december. Extrabonus för svensk publik: Björn Gustafsson som brattig semestercharmör. Teater: Debut 22 år gammal i "Fordringsägare" med en ung Thorsten Flinck som regissör, "en av mina scenskolor". Med Linus Tunström som regissör i "Vägen till Nirvana", Malmö dramatiska teater. Med Sofia Ledarp, Julia Dufvenius och Alexandra Rapaport, och Christian Tomner som regissör i "Hänga ut" av Sara Kadefors, Dramaten. Med Björn Melander som regissör i Arthur Millers "Alla mina söner" 2007, Västmanlands läns teater. Teve: 2000 "Det nya landet" av Peter Birro och Lukas Moodysson. Berättelsen om 15-årige somaliske pojken Ali och 40-årige iranske Massoud. Regi av Geir Hansteen Jörgensen. 2001 "Det nya landet" klipps om till långfilm och vinner flest priser av alla årets svenska filmer. 2003 "Dom drabbade", Boysen spelar en mörk och en ljus utomjording. Av Måns Mårlind och Björn Stein. 2006 "Möbelhandlarens dotter", spelar Anna-Viola, farmor till möbelhandlarens dotter. Av John Olsson. En av favoritregissörerna är Mikael Håfström som regisserade henne i "Utbränd", "Leva livet" och "Dödsängeln". Lia Boysens projekt för nya möten: Ganges - Öppen scen på Studion för kvällspigga skådespelare på 90-talet. Skådespelarstudion på måndagar på Vasateatern och Intiman på 2000-talet.


Motstånd ger lust

Summary: Snart reser Lia Boysen till Cannes. Hennes senaste film, fransksvenska ”Les grandes personnes” ska visas på Kritikerveckan. Hon spelar en sval svenska långt från den blonderade bimbon i genombrottsfilmen ”Det nya landet”.

Vi träffas en vårdag på ett av Lia Boysens favoritställen, Sacre Cœur. Bättre kan det inte bli, ett Nytorgshak med superfranskt namn. Om någon vecka reser nämligen Lia Boysen till Cannes med en fransksvensk film, ”Les grandes personnes” (De vuxna) där hon talar språket som ett rinnande vatten. – Jag är inte eftersynkad, säger Lia Boysen stolt. En 27-årig debutant, Anne Novion, har gjort en lågmäld film med stilla humor som valts ut till den prestigeladdade Kritikerveckan. Lia Boysen spelar en representant för den nordiskt allvarliga svenska kvinnan. I det stora genombrottet ”Det nya landet” spelade hon en helt annan svenska, den blonda puddingen. Någon sval blondin är inte Lia Boysen själv. Många ser henne som ljuv men bestämd. Bland de huttrande på uteserveringen utstrålar hon energi och värme. – Jag är nog en ganska glad skit. Som min styvfar sa när jag skulle göra min första intervju i 20-årsåldern: ”Säg att du är en gladlynt slagskämpe.” När jag var liten slogs jag med pojkar och gjorde mina fröknar helt förtvivlade ... – Nu slåss jag på ett annat sätt, men jag hoppas att det inte upplevs som vassa armbågar, säger Lia Boysen. – Det fantastiska med den här filmen var att få prata franska. Att över huvud taget få en dialekt eller ett lyte är en tillgång, just därför att film riskerar att bli så naturalistiskt. Då tvingas jag att bryta ned ett motstånd för att komma igenom. Jag älskar det. Det är inte lätt, men man får en sådan skjuts in i rollen av dialekter och språk – i ”Det nya landet” fick jag lära mig dalmål och i ”Möbelhandlarens dotter” göteborgska. Lia Boysen kunde inte ett ord franska när hon sökte rollen i ”Les grandes personnes”, ändå talar hennes rollfigur så perfekt som det är möjligt för en icke infödd. – Att få in franskan i systemet och göra det till mitt var hur svårt som helst. För provfilmningen hade jag en vecka på mig att lära mig tre scener. Första repliken tog mig tre dagar att få rätt i munnen. När hon hade fått jobbet hade Lia Boysen sex veckor på sig. Hon funderade först över vem hon kände som talade franska och kom att tänka på fransyskan med leksaksaffären på Söder som hon var stamkund hos. – Så satt jag i rummet bakom hennes leksaksaffär i sex veckor och tränade. Jag höll på dag och natt, sade mina franska repliker i sömnen. Dels måste jag veta precis vad jag skulle säga, kunna säga det långsamt och snabbt, så att jag inte behövde tänka på någon betoning när vi filmade. Då måste jag bara få leva i rollen. Men som barn i Köpenhamn gick hon faktiskt i en helfransk Montessoriförskola, så när hon var fyra år talade hon danska, svenska och franska. När hon sedan som sjuåring flyttade med sin svenska mamma till Sverige försvann franskan och danskan. Sedan dess har hon inte talat ett ord och inte förstått ett ord franska. – Men danskan har jag kvar, för pappa pratar alltid danska med mig. ”Les grandes personnes” utspelas på västkusten. Lia Boysen gör Anika Carlson, ett slags bild av den svenska kvinnan, en kvinna som inte släppt loss under de tjugo år hon bott i Paris. Hos kostymören fanns en bild av att svenskorna klär sig i naturfärgade beige kläder med stora trähalsband. Så blev det inte lyckligtvis, Lia Boysen valde att ha brodyr, vitt, och mättade grå färger, mer som hon själv klär sig. Mycket bygger på regissörens egna upplevelser. Anne Novion, som skrivit manus och regisserat, har en svensk mamma och är uppvuxen i Frankrike. Varje sommar har hon tillbringat på västkusten hos sina morföräldrar. Jean-Pierre Darroussin, en av Frankrikes fem mest älskade filmskådespelare bredvid bland andra Gérard Depardieu och Daniel Auteuil, spelar en lite tafflig bibliotekarie som varje år reser med sin tonårsdotter till ett nytt land. De har hyrt Anika Carlsons hus, det är bara det att Anika har tagit fel på deras ankomst så alla blir tvungna att dela på huset. Bibliotekarien upptäcker till slut att det är ganska trevligt och blir lite förälskad i Anikas franska väninna. Hans dotter, Jeanne, är filmens egentliga huvudperson och trånar efter en blond svensk drömpojke, spelad av Björn Gustafsson, hela Sveriges solsticka, vars högkvarter är en sommarklubb som heter ”Bratten”. – En av de saker jag älskade med inspelningen var de tre timmar långa middagar hela teamet åt efter dagens slut med mycket god mat och vin. Ingen tvekade att lägga stora delar av gaget på just det! Men det stora genombrottet kom alltså i ”Det nya landet” för åtta år sedan, skriven av Peter Birro och Lukas Moodysson, en stor, tydlig, egenartad roll, där hon fick visa vad hon kunde. Då hade hon redan jobbat i tolv år och många roller hade hamnat i facket Den goda och varma, i teveproduktioner som ”Storstad”, ”OP 7” och ”Toffelhjältar”. – Jag har aldrig haft så fantastiskt manus, jag trodde nästan inte att det var sant när jag läste det. I ”Det nya landet” spelar hon Louise, en Fröken Sverige som står i korvkiosk och gör nakenfotograferingar för tyska vykort. Lille Ali från Somalia och Massoud från Iran stöter på Louise på sin bilfärd genom Sverige. Louise ska göra en posering i en skånsk trädgård. Hon ligger i gräset och dricker öl i sin gamla Fröken Sverige-dräkt och väntar på männen hon ska fotograferas med. – Och så kommer de två, de heter Lukas och Peter och de är nakna, så när jag tittar upp ifrån solstolen så ser jag två feta skåningar med piercade snoppar som står och rör i var sin kaffekopp. Och just då får lille Ali syn på Fröken Sverige genom buskarna. Louise flyr från fotograferingen och får åka med på Massouds och Alis sorglustiga färd genom Sverige och kärlek uppstår mellan Louise och Massoud. – Känslan i ”Det nya landet” var att det var så hisnande svåra situationer att spela. Den krävde mod, mod. Den känslan finns ofta i film, eftersom man inte kan repetera så mycket. Det är läskigt och härligt, en sådan enorm laddning att kasta sig ut. En pudding med stort blont hår och små kjolar ... – Jag hade en rejäl hårförlängning, gick till en punksalong här på Söder och sa: Wannabe Pamela Anderson. Varje gång jag träffar kostym och mask så måste jag be dem ta i ordentligt, för att det ska märkas. Den andra rollen som människor kommer fram och tackar för spelar hon i Anders Nilssons ”När mörkret faller”. Lia Boysen har mött kvinnor som säger att den räddade deras liv. Hon spelade journalisten Carina i den del av Anders Nilssons film om vardagsvåld som byggde på skribenten och politikern Maria Carlshamres egna upplevelser som sedan blev en bok, ”Den oslagbara” – ”en personlig skildring av våld i kärlekens namn”. I filmen gör Carina ett utspel på den tevekanal där hennes man jobbar och uppmanar andra kvinnor att sluta tiga om att de blir slagna, en scen som Lia Boysen improviserade fram för att få den rätta glöden. – Men jag ville också att passionen skulle finnas i filmen. Mellan misshandelspar kan det finnas en enorm passion samtidigt som den ena blir del av den andres sjukdom. Man fastnar för att skydda den som inte är frisk. Hon fick en Guldbagge det året. Men inte för den svåra rollen utan för bästa biroll i mer lättviktiga ”Sök”, en roll som hade börjat med en enstaka replik men växt till tre veckors inspelning när regissören Maria von Heland arbetade om sin film. På Guldbaggegalan bar hon en uppseendeväckande baraxlad klänning i svart sammet med 50-talsvid kjol, långa handskar och högt halsband. – Kläddesignern Ulla Jones, som numera återtagit sitt eget efternamn, Andersson, ringde långt innan jag visste något om någon Guldbagge och sa att hon hade hittat precis det rätta för mig. Senare när Lia Boysen arbetade med regissören Björn Melander i Västerås och spelade i ”Alla mina söner” bar hon kopia av Guldbaggeklänningen på scenen. Björn Melander hade sett den på galan och ville ha den i Arthur Millers drama. Själv hade Lia Boysen haft ögonen på honom sedan hon var 22 år. Då hade hon träffat sin förebild Margaretha Krook på en teveinspelning som hade sagt: ”Ja, Lia, det finns bara en riktigt bra regissör och det är Björn Melander. Glöm aldrig det.” – Det har ekat i mitt huvud sedan dess. Så när de ringde från Västerås måste jag tacka ja, fast det skulle innebära att jag fick pendla och vara borta från familjen. Och nu, vad är det hon vill slåss för? – Jag tycker att manuset är fröet till allt för mig som skådespelare. Vi måste lyfta fram manusförfattarna och hedra dem, för bra manus är vårt stoff. – Det är med sorg jag ser att bransch och producenter inom film och teve inte värdesätter manusförfattare tillräckligt. Som när Peter Birro och Lukas Moodysson, som arbetade på ”Det nya landet” i flera år, inte ens fick en Guldbagge för det manuset. Från synopsis till färdigt manus är det ofta oerhört kort tid. Manusförfattarna får inte möjlighet att göra sitt bästa, de tvingas till hastverk. – Jag frågar mig också varför vi inte har ett riktigt stimulerande klimat att jobba i just nu. Jag hälsade på i Filmbyen, en bit utanför Köpenhamn, där sitter alla, de läser varandras manus, ger feedback och arbetar tillsammans. Här sitter vi som på små öar. – Alla i de här branscherna har så mycket fördomar om hur de andra är. Jag har flera idéer om hur folk inom film, teve och teater ska mötas över gränserna. Jag skulle vilja prata om en mötesplats med Cissi Elwin på Filminstitutet och Olle Jansson på Scenskolan nu när de blir grannar på Gärdet. – Jag vill ruska om lite, slåss med ett glatt humör för ett bättre filmklimat. BETTY SKAWONIUS betty.skawonius@dn.se 08-738 21 39


Våghalsiga rymdbesök

Summary: TEKNIKENS FANTASTER, KUNSKAPSKANALEN 20.00. Rymdens pionjärer tog sig inte upp i raketer, utan i små kapslar hängande under heliumballonger. Kunskapskanalen berättar om deras experiment på 50-talet.

- De ville resa till platser dit ingen människa rest före dem. De var villiga att riskera sitt liv för denna sin vision. I dag är det knappast någon som ens vet vad de heter, och ingen vet hur de tog sig ut i rymden på sina våghalsiga uppdrag - i luftballong Så dramatiskt inleds kvällens avsnitt av "Teknikens fantaster" i Kunskapskanalen. Det handlar om rymdens föregångsmän, de tuffa grabbarna - försökskaninerna - som krattade manegen för Neil Armstrong, Buzz Aldrin och alla andra som senare promenerade runt på månen. "Rymdens pionjärer" berättar den nära nog osannolika historien om alla dem som tog sig upp i rymden i minimala kapslar fästade under heliumballonger - och därefter blev bortglömda. Innan de första satelliterna skjutits upp användes heliumballonger flitigt, bland annat för meteorologiska observationer. Vid början av 50-talet var det enbart ballonger som klarade av att skickas upp i stratosfären 40 kilometer ovanför jordens yta, och därefter skicka information till rymdhögkvarteret. Speciellt nyfikna var forskarna då för tiden på den så kallade kosmiska strålningen, och om denna var skadlig för människan eller ej. - Jag var frivllig försökskanin redan som liten grabb, berättar pensionerade testpiloten Joe Kittinger jr, numera en stadig 79-årig herre. I scouterna var jag frivillig försökskanin, i skolan blev jag frivillig försökskanin, och när amerikanska luftvapnet behövde testpiloter ställde jag självklart upp. - Sådan är jag än i dag - om ingen annan ställer upp på diverse experiment så gör jag det, eftersom det är en utmaning. Säger Kittinger, som är mest omtalad för att ha hoppat fallskärm från en höjd av 31 300 meter, vilket skedde den 16 augusti 1960. År 1984 blev Kittinger den förste som korsade Atlanten ensam i en heliumballong. Testpilot Kittinger ges generöst med utrymme i programmet. År 1957 deltog han i projektet "Man High" som experimenterade med rymdkapslar hängande under luftballonger; i en kapsel kallad "Man High I" satte han höjdrekord med att ta sig upp 29 500 meter ovanför jordens yta. Kittinger återvänder i dag ständigt till USA:s flygmuseum - U S Air Force Museum - i Dayton, Ohio, för att minnas och drömma om den tid som var. Dagens test med katapultstolar bygger bland annat på erfarenheterna av Kittingers försök.


Fler Playstation 3 än Xbox 360 i Europa

Summary: Sedan oktober förra året har Playstation 3 sålt bättre än Xbox 360. Nu har Sony sålt 5 miljoner exemplar här i Europa.

Sonychefen David Reeves låter meddela att det nu har sålts fler Playstation 3 än Xbox 360 på den europeiska marknaden. edan prissänkningarna av Sonys spelkonsol i oktober förra året har försäljningen verkligen tagit fart, och nu är antalet sålda enheter alltså fler än antalet sålda Xbox 360, trots att Microsofts spelkonsol funnits ute på marknaden betydligt längre. Totalt har Sony nu sålt fem miljoner Playstation 3 i Europa.


Blizzard börjar med digital distribution

Summary: Blizzard har nu lanserat sin egen onlinebutik för digital distribution av PC-spel. De första titlarna som erbjuds är "Warcraft III" och "Starcraft".

Utvecklarna Blizzard har i dagarna lanserat sin egen onlinebutik för digital försäljning av PC-spel. I dagsläget finns enbart tre titlar tillgängliga; "Warcraft III: reign of chaos", "Warcraft III, the frozen throne" samt "Starcraft anthology". Priserna varierar mellan motsvarande 100 till 150 kronor per titel. Gissningsvis kommer man inom kort även erbjuda nyare titlar, inte minst "World of warcraft" samt kommande "Starcraft II".


Piratkopiering oroar Crytek

Summary: Tyska Crytek slutar släppa sina spel exklusivt till PC. Den omfattande piratkopieringen uppges vara orsaken.

Tyska utveklaren Crytek, som ligger bakom storsäljare som “Far cry" och “Crysis", slutar släppa sina spel exklusivt till PC framöver. Man uppger att det beror på den omfattande piratkopiering som formatet dras med. - PC spelare förstör för sig själva. Samma spel säljer 4-5 gånger så mycket när de släpps till konsol. Vi kommer fortsätta släppa våra spel till PC framöver, men de kommer inte längre att vara exklusiva till plattformen, säger företagets VD Cervat Yerli till Boomtown.net.


Infogrames köper Atari

Summary: Franska Infogrames köper Atari. Priset uppges till drygt 67 miljoner kronor.

Franska utgivaren Infogrames köper det ekonomiskt sargade Atari för motsvarande drygt 67 miljoner kronor, rapporterar Eurogamer. Redan innan köpet var Infogrames den största innehavaren av aktier i Atari, men nu tar företaget alltså steget till att till fullo äga företaget. Atari har länge brottats med ekonomiska problem. I samband med köpet säger sig även Infogrames vara villiga att låna ut motsvarande 120 miljoner kronor till Atari för att få verksamheten på fötter igen. Sammanslagningen av de båda företagen beräknas äga rum under hösten.


Nyckfull och varm

Summary: Man går inte på en Willie Nelson-konsert för att bli överraskad, men man blir det ändå. Som gitarrist är han dessutom mer jazz än country, skriver Nils Hansson.

Willie Nelson & Family Scen: Berns, Stockholm Efter tredje låten säger Willie Nelson ”well, hello there ...” och man tror att det har blivit dags att hälsa oss välkomna. Men icke. Det är i stället inledningen till gamla ”Funny how time slips away”, som glider över i ”Crazy” och ”Night life” i det standardpotpurri på sina tidigaste stora låtskrivarsuccéer som han har spelat i över trettio år vid det här laget (själva låtarna är från tidigt 60-tal). Det hör till. Liksom att han fraserar dem så att man måste vara rätt väl bekant med originalmelodierna för att känna igen dem i just den här kvällens versioner. På samma sätt hör det till att han startar med ”Whiskey river” och spelar den så snabbt och stötigt att det känns som att varken han själv eller bandet riktigt hänger med. Det här är ett band som behöver värma upp ett tag, innan det kommer i gång på riktigt. Därför känns det också lite onödigt att han slarvar bort en sentida klassiker som ”Still is still moving to me” redan som andra nummer. Men man går inte på Willie Nelson-konsert för att bli överraskad av nyheter. Även om man blir det också. Som att han faktiskt spelar hela två låtar från sitt senaste album, något som sällan hört till hans främsta prioriteter. Eller att det faktiskt har skett en ändring i hans band, där senaste nykomlingen annars kom med 1984 och där trummisen Paul English varit trogen sedan 1966. Det är gitarristen Jody Payne som har hoppat av, han turnerar i USA:s sydstater för tillfället, och Willie Nelson har valt att inte ersätta honom. Vilket gör Nelson till ensam gitarrist, med en spelstil som är så spretig och lynnig att man lätt missar hur mycket gitarren också tjänar som fundament för hela bygget. Egentligen är det inte konstigt att musiken kränger och svajar när den kretsar kring en sådan nyckfullheternas musikant som Willie Nelson. Som gitarrist är han mer av en jazzman än en countryartist, ständigt redo att byta fot och ta avstamp från en ny punkt, inte sällan på tvärs mot musiken. Att han inte alltid landar på fötterna är knappast konstigt, men det gäller hans sång och för den delen resten av bandet också. Det här är musik som lever på ett helt annat vis. Dessutom i fler genrer än man kanske tror. Willie Nelson har en katalog av något hundratal album att välja låtar från och han gör det utan att följa någon märkbar linje. Skuttar hit och dit i tidsepokerna, gör små avdelningar med låtar av Kris Kristofferson respektive Hank Williams, ägnar ganska liten tid åt sitt eget låtskrivande. Drar lite gospel, en jazzstandard som ”All of me”, några urgamla countryhittar, lite instrumental polka och boogie- woogie från den era då han var en tonårig dansbandsmusiker. Samt en räcka ballader, Nelsons verkliga paradgren, där han ibland till och med tillåter sig att följa ursprungsmelodierna – i synnerhet i stora publikfavoriter som ”Always on my mind”, där det kan bli problem med allsången annars. Alltsammans om vartannat, nästan som om turordningen lottats fram. Men med en genomgående värme, som bara blir starkare under kvällens lopp, och möjligen en fingervisning om hur alltsammans hänger ihop i Willie Nelsons eget huvud. Nils Hansson nils.hansson@dn.se


Åk till Peking men blunda inte

Summary: Det kommer många nya böcker om Kina detta OS-år. Och det talas om protester och bojkotter. Boklördag frågade några aktuella författare hur man ska förhålla sig till regimen i Peking.

De senaste veckorna har nyheterna fyllts av ytterligare prov på Kinas brott mot de mänskliga rättigheterna. Världen över har folk protesterat mot behandlingen av Tibet, OS-eldceremonin har mötts av motaktioner på flera håll. Men hur mår Kina egentligen efter protesterna? Boklördag frågade några av författarna till den stora bokfloden om Kina i år. Och är det en bra idé att bojkotta OS? - En missuppfattning i väst är att kineserna är offer och att de borde vara på vår sida, säger journalisten Ulrika K Engström, som nyligen utkommit med boken "Den harmoniska revolutionen". Men de som har det bra ställt vill inte ha demokrati. De litar på sin regering. Ulrika K Engström berättar att det just nu pågår en kampanj mot väst i kinesiska storstäder som en reaktion på Tibetprotesterna. Det är främst kinesiska storstadsungdomar som på bloggar uppmanar varandra att göra aktioner mot västerländska företag. Aktionerna är ofta ganska oförargliga, till exempel tar de ut glassar ur frysarna på det franska företaget Carrefour och låter dem smälta i kundvagnar. - Många i Kina är otroligt patriotiska. De tycker att tibetanerna har förstört OS som pr-jippo. För dem är Tibet som Halland eller Skåne, en del av Kina. De ser Dalai lama som en lögnare eller terrorist som fått fantastiska möjligheter, men i stället uppviglat sitt folk mot den snälla och givmilda kinesiska regeringen. Och så ser de hur väst stödjer honom. Ändå är hon milt optimistisk när det gäller Kinas utveckling. Och hon säger att hon tycker att Kinabilden i Sverige ofta demoniserar landet. - För dem som sysslar med politiskt känsliga saker, för tibetanska munkar eller regimkritiker, blir det sämre. Men för samhället i stort blir det bättre. Det är lite svårt att förstå, för tendenserna är så motstridiga. Till stor del handlar det om hur mycket den kinesiska regeringen har att förlora. Riskerar de att hela imperiet rämnar så ökar kontrollen och våldet. Sverker Lindström, som skrivit om Kina och OS i "Det stora sveket. Idrotten i diktaturens tjänst från Berlin till Peking", håller inte med om att Kina demoniseras. Tvärtom. - Vi har en godtrogenhet gentemot Kina som är enorm, säger han. De som intresserar sig för landet och vistas där blir fängslade av det. Där sker ju väldigt stora förändringar. Men ofta håller de sig till de stora städerna, Peking och Shanghai. Och hur många bor där? Bara några procent av Kinas befolkning. I övrigt är fattigdomen enorm. Lindström har tidigare rest runt och beskrivit arbetarnas villkor i de fabriker som producerar varor till väst i boken "Gränslösa kläder". Och i sin nya bok kopplar han ihop de olympiska spelens historia med den globala kapitalismens. Med hjälp av sportklädmärket Adidas historia slår han en bro mellan OS i Berlin 1936 och OS i Peking 2008 och visar hur sportevenemanget och kapitalet gemensamt bygger rikedom i väst på bekostnad av människor som arbetar under förfärliga villkor. - Vi får inte reda på tillräckligt mycket. Vi översköljs av bilder, men vi saknar skildringar som sätter samman dem till en berättelse om de olika förtryck som pågår. Du jämför OS i Peking med OS i Berlin 1936. Bör man delta i OS i Peking tycker du? - Jag tycker att de som åker dit måste vara beredda att påtala missförhållandena. Om Sveriges kulturminister ska dit måste hon begära att få träffa höga kinesiska ledare och tala om att vi inte accepterar att man fängslar folk utan rättegång. När det gäller idrottsutövarna är de strängt hållna av IOK:s regler där varje form av meningsyttring eller demonstration är förbjuden. De kan bara välja att åka dit eller inte. Kinahistorikern Perry Johansson är också tveksam till en bojkott. Han påminner om den hårt kontrollerade mediesituationen och menar att den gör att kontaktytorna blir extra viktiga. - Bilderna som vi ser av demonstrationer mot fackellöpare får kineserna inte se. Kina klipper bort protesterna. Allt som kan vara känsligt visas med fördröjning. Också BBC, som bara kan ses på stora hotell, censureras. Nyligen såg jag en påannonsering av ett inslag om organhandel i Kina, sen blev det svart i rutan. Nästa gång det var dags för nyheter kom inte ens påannonsen. Om man vill få till stånd ett samtal och demokratiska förändringar i Kina så ska man öka kontaktytorna, menar han. - Det som fick effekt på folk i Östeuropa var bilderna från väst. Genom dem förstod de att det var bättre i väst, trots all propaganda. Om vi vill att Kina ska förändras i vår riktning ska vi satsa på våra egna samhällen och föra fram den bilden i Kina. - Jag skulle inte förespråka någon bojkott. Men man vet aldrig vad som händer. Det är lätt att säga efteråt hur man skulle ha gjort. När man planerade för Berlinolympiaden 1936 visste man ju inte att det skulle bli världskrig och holocaust. Men just nu måste vi utgå ifrån att vi kan göra något bra. Men vart tror du att Kina är på väg? Blir det bättre eller blir det sämre? - Det blir antingen eller. Det är mitt tips. Ingen har haft rätt hittills i sina spådomar.


Christer med fokus på rösten

Summary: När Christer Sjögren firar 40 år som artist finns det mycket att ta av, men han koncentrerar sin rättframma show på tiden med Vikingarna och solokarriären därefter.

Christer Sjögren ”40 år som artist” Scen: Axa Sportscenter, Södertälje Det verkar inte finnas någon spirande Lennart på bussen från Södertälje centrum – han som startade ”blatte-dansband” i SVT:s komedi ”Leende guldbruna ögon”. Här kliver i stället det nya Sverige av i Ronna. Och medelåldern stiger påtagligt i den buss som fortsätter mot Scaniarinken där dansbandsikonen Christer Sjögren har smygpremiär på den jubileumsshow som firar hans 40 år som artist. Några i publiken har kanske varit med ända sedan 1968, när Christer Sjögren värvades till Pelles orkester och också spelade in sin första skiva. Går man längre bakåt hittar man också Jupiters samt det allra första egna bandet Jonny-Christers med en fjortonårig Christer Sjögren på tramporgel. Fast så tillbakablickande blir aldrig kvällen. Från den tidiga karriären är det egentligen bara Pelles svensktoppshit ”Quando quando quando” som kvalar in med en touch av lätt latinostuk från ett 1960-tal där steget mellan pop och dansband var betydligt kortare än i dag. Annars koncentreras repertoaren på låtar från Christer Sjögrens tid i Vikingarna och från de senaste årens solokarriär med Elviscovers och andliga sånger. Det är lite synd, för ur den tidigare repertoaren skulle man kunna bygga en riktigt intressant bit svensk musikhistoria Nu är i stället melodifestivalbidraget ”I love Europe” förstås obligatoriskt vid sidan av Elvislåtar och Vikingarnas ”Leende guldbruna ögon” och ”Kan man älska nå’n på avstånd”. Liksom ”Den stora dagen” när Christer Sjögren tar plats på en barstol framme vid scenkanten för denna ballad om en gammal kvinna vars barn struntar i hennes födelsedag. Det är en låt som med sina nostalgimarkörer för ett svunnet Sverige – finporslin, kokkaffe, blommiga köksgardiner – närmar sig pekoral och som antagligen bara kan fungera inom dansbandsgenren. Men Christer Sjögren balanserar exakt på gränsen för vad texten tål. Det som kan uppfattas som viss fyrkantighet när han gör rockigare uptemponummer ur Elvis- eller Beatleskatalogen blir nu en tillgång. Möjligen är detta en av nycklarna till hans popularitet och styrka: Att han lyckas förena den bruksmässiga neutralitet som är dansbandssångarens dygd – inte störa för mycket utan bara återge igenkänningsbara vardagstexter – med ett slags rättframt showande. Men särskilt mycket show blir det egentligen inte i Scaniarinken. Här finns ingen urban smartness som när andra schlagerstjärnor som Nanne Grönvall eller Lena Philipsson driver med sig själva och sin karriär. Inga flashiga klädbyten – förutom för det två hårt jobbande dansarna. Christer Sjögren kör allt i samma smalt skurna mörkblå kostym, verkar improvisera ett mellansnack som mest går ut på att säga vilka låtar som ska köras eller tackar publiken. Ett par knäfall, några enstaka glidande steg i sidled, en knuten näve i luften är i stort sett hela hans koreografi. Fokus blir i stället rösten – på gott och ont. Trots säkert bandkomp, mindre bra i nummer som ”Suspicious minds” med sin hetsiga lätthet eller med gästande Sonja Aldén i ”Unforgetable” som kräver jazzens tajming. Desto bättre när Christer Sjögren i stadigt tempo får briljera med sitt basdjup som i ”In the ghetto”, ”O store gud” eller en ”Ol’ man river” där han till publikens jubel långsamt bjuder på ett glissando ner i avgrunden. Kanske helheten fungerar bättre när showen drar in på Tyrol i september. Sara Norling teater@dn.se