Vem var Jalal ad-Din Rumi?

Summary: Den mystika poeten har förundrat läsare långt utanför den persisk- och turkiskspråkiga världen. I år är det 800 år sedan han föddes och Rumi-året firas över hela världen. .

Persern Jalal ad-Din Rumi har kallats för den främste mystika poeten genom tiderna. I den persisk- och turkisktalande delen av världen är hans inflytande omätligt. Kan man läsa har man böckerna i bokhyllan. Kan man inte läsa kan man honom utantill. Men han har också haft ett stort och ständigt ökande inflytande i västvärlden. Inte minst berömd är den sufi-orden som baserat sig på hans läror - "de dansande dervisherna". Tidigt fick kolonialmakterna upp ögonen för honom och i Sverige satt baron Eric Hermelin på S:t Lars hospital mellan 1909 och 1944 och översatte persisk lyrik, däribland Rumis storverk "Masnavi-ye ma'navi" (Andliga verser). Flera svenska författare förundrades över denna poesi. Hjalmar Gullberg, Erik Lindegren, Lars Gyllensten läste honom och Gunnar Ekelöf som sedan ungdomen var bekant med sufismen - den muslimska mystiken - gjorde själv några översättningar. I år är det 800 år sedan han föddes och Unesco har utropat år 2007 till Rumi-året. Men vem var egentligen denne Jalal ad-Din Rumi, och varför lockar han nya läsare än i dag? Han föddes den 30 september 1207 i Vakhsh i dagens Tadzjikistan. Tidigt flyttade familjen till Balkh i Afghanistan. Fadern var en kontroversiell tänkare. En rättslärd muslim, men med en mystik tolkning av islam som gjorde honom impopulär bland mäktigare teologer. Några år efter det att familjen lämnat Balkh förpassade Djingis khans armé staden till historien. Vilket av dessa hot som drev dem från staden är oklart. Familjen reste i många år genom dagens Iran och Syrien via Mecka för att slutligen hamna i Konya i Anatolien. Anatolien, som hade varit en del av det östromerska riket, kallades Rum och det är härifrån han fått det namn vi i väst känner honom vid. Persisktalande kallar honom Moulana och turkar för Mevlana - "Vår mästare". Liksom sin far fick Rumi en klassisk bildning - i Koranen och hadithtraditionerna, liksom i teologi och rättsvetenskap. Han lär, utöver arabiskan och persiskan, ha kunnat turkiska och lite grekiska samt haft kunskaper i filosofi och medicin. Han studerade även den klassiska arabiska och persiska litteraturen. Den persiska lyriken var vid den här tiden närmast synonym med den sufiska mystiken, som Rumi efter faderns död studerade tillsammans med en av dennes elever. I Konya blev han med tiden en respekterad predikant och religiös domare. Men i oktober år 1244 förändras hans liv genom mötet med den kringvandrande dervishen Shams al-Din från Tabriz. Shams ska ha avbrutit Rumis predikan och frågat vem som var främst av profeten Muhammed och den omstridde mystikern Bayezid från Bistam (d. 874). Rumi ska ha svarat att Muhammed, Guds profet, naturligtvis var den främste av de två. "Hur kommer det sig då" ska Shams ha replikerat, "att Muhammed sa: 'Vi känner dig inte som du bör kännas' medan Bistami kunde utbrista 'ära vare mig, hur stort är inte mitt majestät!'"? Rumi var tillräckligt insatt i den islamiska mystiken att förstå djupet i en sådan fråga. Skillnaden mellan Muhammed och mystikern från Bistam var att profeten upplevde sitt eget jag i förhållande till Gud, medan Bayezid hade utplånat sitt jag och ersatt det med det gudomliga Jaget. När han skriker ut sitt "ära vare mig" är det alltså Allah han ärar. Sufierna älskar sådana paradoxer. Legenden berättar hur Rumi lämnar sitt ämbete, vänder sina elever ryggen och slutar predika för att i månader umgås endast med Shams. Förhållandet dem emellan har liknats vid Sokrates och Platons. De två ska dygnet runt ha suttit och samtalat om de gudomliga mysterierna, till dess Shams plötsligt en dag var försvunnen. Man tror att han skrämts av den aggressiva stämning som fanns bland Rumis elever. Eventuellt har de slagit ihjäl honom och kanske var Rumis ena son inblandad i mordet. Jag har själv besökt vad man menar vara hans grav i Konya. Kanske var försvinnandet en del i hans undervisning av Rumi, som nu kommer att ägna sitt liv mer åt islams andliga djupdimensioner än åt de juridiska spörsmålen. Saknaden efter Shams drev honom till förtvivlan. Han dansade virvlande runt i staden och sjöng ut dikt efter dikt tills hans slutligen fann Shams i sitt eget hjärta. I en av hans "ruba'i" heter det: Jag är inte jag, du är inte du och inte heller är du jag. Men ändå är jag jag och du är du och du är jag. På grund av dig, ack skönhet från Khotan, är jag i dag förvirrad över huruvida jag är du eller du är jag. På grund av identifikationen med Shams fick Rumis stora diktsamling sedan heta "Shams från Tabriz samlade dikter". Den kom att innehålla mer än 30 000 dubbelverser om den själsomvälvande gudskärleken. Kärleken till Gud är kärnan i alla religioner, verkar Rumi vilja säga, därför är den viktigare än ritualer och ceremonier. Den ovan omtalade "Masnavi", titeln anspelar på versmåttet, skrev han när en av hans lärjungar bad honom författa ett didaktiskt verk där han kunde utveckla sin sufiska visdom. Rumi ska då genast ha läst de berömda första arton verserna, som ofta kallas för "vassflöjtens sång", och som börjar: Lyssna till vassflöjtens mollstämda ton, hör den beklaga sin separation: Allt sen jag skars ifrån vassen en gång, gråter nu kvinnor och män till min sång. I "Masnavi", som uppfattas som en lång korankommentar på vers - ja, den har till och med kallats för "en persisk koran" - utvecklar Rumi sina läror om människosjälen som lider av längtan tillbaka till sitt ursprung hos Gud. Verket räknas som en höjdpunkt för den islamiska mystiken och kan sägas sammanfatta sufismens läror fram till slutet av 1200-talet. "Masnavins" 26 000 dubbelverser är till brädden fyllda av lärda utläggningar, roliga historier, burleska berättelser, fabler och myter. Han skrev in i döden. Den sjätte boken är oavslutad. När han dog i december 1273 lär hela staden ha följt honom till graven, såväl kristna och judar som muslimer. Sedan dess har hans berömmelse bara ökat. I den muslimska världen hyllas han som den störste poeten bredvid Hafez och den främste mystikern bredvid Ibn Arabi. I väst har Goethe hyllat honom i sin "Väst-östliga divan", Emerson var en stor beundrare, liksom den tyske filosofen Friedrich Hegel. Vissa menar att Hegel inspirerats av Rumi i sin religionsfilosofi. Iranska kommunister kunde, lustigt nog, under 1970-talet härigenom legitimera sin läsning av Rumi, som de kallade för "österns Hegel". I Iran har man ibland förnekat att Rumi var muslim. I stället menar man att han ger uttryck för en ursprunglig iransk filosofi som han klätt i islamisk språkdräkt. Denna åsikt hävdas inte minst av exiliranier som efter den islamiska revolutionen ofta har en starkt negativ bild av islam. Även i väst har vissa sökare tolkat sufismen som en universell religion, skild från en islam som man i bästa fall varit skeptisk mot och inte sällan varit direkt fientlig till. Man har pekat på kristna, buddistiska och taoistiska inslag i sufismen, snarare än på en grund i Koranen och Muhammeds liv. Andra har hos Rumi funnit essensen av islams egen universalism, tolerans och varma gudskärlek. Mahatma Gandhi brukade citera honom, liksom Dag Hammarskjöld. Påven Johannes XXIII bugade sig år 1958 å hela den katolska kyrkans räkning inför minnet av Moulana Rumi. Någon har sagt att Rumi är för den muslimska kultursfären vad Shakespeare och Dante varit för väst. Denna liknelse hjälper oss kanske att förstå bredden av Rumis verk, vilken bidragit till en mängd olika läsarter, inte minst i mötet med västvärlden. På 1970-talet samlades några av Eric Hermelins översättningar av Carl-Göran Ekerwald i en volym med namnet "Persiska antologin". Ekerwalds läsning är kanske något färgad av tidsandan. Han tar sufierna på orden och bortser ibland från den persiska poesins symbolspråk. Sufierna kan här framstå som libertiner, vilka i förakt för samhällets framstegshets super och sjunger dikter på bordeller och tavernor. "Persiska antologin" blev snart en kultbok och har utgivits ytterligare två gånger. I slutet av 1990-talet var Rumi, i mycket fria tolkningar av Coleman Barks, den bäst säljande poeten i Amerika. Barks som själv inte behärskar persiska har, enligt egen utsaga, velat "ta islam" ur dikterna och därigenom närma dem en New Age-filosofi. Den välkände feelgoodgurun Deepak Chopra ordnade läsecirklar i Kalifornien och skrev egna dikter "inspirerade av Rumi". De lästes in på skiva av Madonna och Martin Sheen och inspirerade i sin tur Donna Karan till en klädkollektion. Rumis brinnande kärleksdikter och förhållande till Shams har också tolkats sinnligt av många homosexuella sökare som funnit en ledstjärna i Rumi och i honom ser en religiös företrädare som inte är fördömande i relation till deras sexualitet. Parallellt med dessa läsningar har naturligtvis en mer traditionell tolkning hela tiden existerat också i västvärlden. Tyskan Annemarie Schimmel ägnade närmare femtio år av sitt liv år Rumi, fram till sin död 2003. År 2000 kom det senaste standardverket, tegelstenen "Rumi - East and West, Past and Present. The Life, Teachings and Poetry of Jalâl al-Din Rumi" av Franklin Lewis och året därpå fick Sverige en nytt litet urval översättningar av iranisten Ashk Dahlén i boken "Vassflöjtens sång". De flesta kan finna något att tycka om i Rumis poesi och troligtvis är det därför som Unesco hoppas se honom som en länk mellan kulturer och religioner som krigshetsare i dag så gärna vill ska vara varandras fiender. Jubileet kommer att firas över stora delar av världen. Även i Sverige, på Södra teatern i Stockholm den 29 och 30 september. Visst är det en vacker tanke att låta en persisk poet, 800 år efter sin födelse, få bidra, åtminstone lite grand, till fredsdialogen.


"Ratchet & Clank" till PS3 släpps i oktober

Summary: Den 23 oktober gör plattformshjälten Ratchet debut på Playstation 3 I "Ratchet & Clank future: Tools of destruction" ska han än en gång rädda universum från onda krafter.

Rent stilistiskt skiljer sig inte "Ratchet & Clank future: Tools of destruction" så värst mycket från föregångarna. Men när det gäller detaljrikedom har spelserien graderats upp rejält, som sig bör när det handlar om den nya generationens konsoler. Den här gången ska Ratchet och hans robotmedhjälpare Clank ta sig an en mycket ond skurk som förstört staden Metropolis. Spelet verkar vara en mix av tidigare Ratchet-spel. Såväl plattformsmoment som strider med tunga vapen står på agendan. Naturligtvis är allt kryddat med den speciella Ratchet-humorn. Den 23 oktober släpps spelet exklusivt till Playstation 3.


"Democracy - Europe’s Core Value?". Red. Marieke van Doorn och Roel von Meijenfeldt

Summary: Konsten att sälja demokrati. För 60 år sedan lanserades Marshallhjälpen. Propagandafilmer för demokrati spreds över Europa. I dag försöker EU självt sprida demokrati i världen - samtidigt som USA:s politik i Irak blivit ett fiasko. Lisa Irenius läser en ny bok om tidens knäckfråga.

Det fanns en tid när USA sålde demokrati i Europa. Hundratals propagandafilmer spreds över kontinenten. De marknadsförde välbekanta värden: frihet, individualism, mångfald, europeiskt samarbete, fri marknad, ekonomiskt välstånd. "Its up to you!" Så heter en film om de viktiga val tyskarna står inför efter andra världskriget. Återgå till militarism eller omfamna freden? Följa order eller utöva rättigheterna som fria medborgare? Centralt är individens fria val - det som inte finns i kommunistländerna alltså. Filmerna är en del av Marshallplanen för Europas återuppbyggnad efter andra världskriget. Idén lanserades av USA:s utrikesminister George C. Marshall för 60 år sedan, i ett tal vid Harvard-universitetet i juni 1947. I huvudsak finansierade Marshallplanen infrastruktur och industriell utveckling, men fem procent av budgeten gick till "information till allmänheten" - framför allt propagandafilmer. De kan ha nått en publik på över 50 miljoner personer. De senaste åren har Sandra Schulberg, som är dotter till en av cheferna för filmproduktionen, Stuart Schulberg, turnerat västvärlden runt med filmerna. Projektet "Selling Democracy. Films of the Marshall Plan: 1948-1953" nådde tidigare i år auditoriet i USA:s utrikesdepartement. Ingen lär ha kunnat missa parallellen till fiaskot i Irak. Regeringen under George W Bush har använt sig av helt andra metoder för att sprida demokrati. Framgången har, som bekant, uteblivit. Samtidigt har den samhällsvetenskapliga forskningen om demokratifrämjande frodats på senare år. Hur ska man göra för att sprida demokrati? Kan det ske med tvång och våld? Ett av de nyare tillskotten till debatten är antologin "Democracy. Europes Core Value?", där det nederländska demokratiinstitutet NIMD har samlat texter av både akademiker och praktiker. Här är det alltså europeiska insatser som står i fokus. För medan det barkar åt skogen i Irak och Afghanistan sätter många sin tillit till Europa. Mer demokrati är både ett strategiskt och moraliskt intresse, eftersom demokratier i allmänhet gynnar global fred och handel. EU självt anger demokratifrämjande som en allt högre prioritet. Europas samlade budget (EU plus medlemsländerna) för "politisk assistans" är i dag större än USA:s. Då räknas förstås inte militära utgifter. Europas recept anses bestå i mjuka snarare än hårda metoder, morötter snarare än piskor. "Whatever the weather - We must move - TOGETHER" Att lägga grunden för en europeisk union var en uttalad målsättning för Marshallhjälpen. En propagandaaffisch visar Europas olika flaggor som vingarna på en väderkvarn. Man fattar, i regn liksom i solsken måste de snurra samspelt. Med andra ord: USA sålde demokrati och idén om enhet till Europa. Nu ska ett enat Europa sälja demokrati vidare, på sitt sätt. Tack vare löftet om framtida medlemskap - under villkoret att reformer genomförs - har EU haft stor påverkan på enskilda länders utveckling. Demokrati har varit ett krav för medlemskap i EU sedan 1978. I och med Maastricht-avtalet 1992 blev utvecklingen av demokrati också en målsättning för unionens utrikes- och säkerhetspolitik samt för biståndspolitiken.År 2001 fastslog EU att strävan efter demokrati och mänskliga rättigheter skulle genomsyra "all politik, alla program och alla projekt" utanför de egna gränserna. Avtalen med andra länder innefattar en klausul som säger att samarbetet kan upphöra om mänskliga rättigheter och demokratiska principer inte respekteras. Dessa "demokrati-klausuler" är dock långt ifrån lika effektiva som löftet om medlemskap. I praktiken dominerar ofta ekonomiska och säkerhetsmässiga intressen, påpekar flera skribenter i "Democracy. Europes Core Value?". Det kan tyckas lite märkligt att EU, en organisation som i sig inte är fullt demokratisk, ska sprida demokrati till andra. Å andra sidan är EU ett samarbete mellan etablerade nationella demokratier av olika modeller. Denna demokratiska mångfald lyfts fram som ett trumfkort när det gäller att sprida demokrati till andra: här försöker man inte pracka på någon en färdigmonterad modell. Vad är det då man saluför under etiketten demokrati? Länge satsade europeiska aktörer främst på demokratiska val; valobservatörer, stöd till kommissioner och tjänstemän som arbetade med valen. Där fanns en föreställning som lever än; lyckas man bara genomföra demokratiska val så löser sig resten. I själva verket har valen i flera fall förstärkt existerande konflikter och även resulterat i seger för partier vars politiska program ogillas av västländerna. På senare tid har man i stället försökt utbilda domare, polismän och journalister. Europeiska resurser går nu i stor utsträckning till icke-statliga aktörer (NGO, non governmental organizations), inte minst lokala sådana. Denna satsning på civilsamhället via olika organisationer utmärker särskilt EU:s demokratipolitik. Det har sina poänger men medför också problem, påpekar Karen Smith, vid London School of Economics, i antologin. Dels blir politiken beroende av vilka organisationer som finns och vad de erbjuder, dels är det inte givet att fler ickestatliga aktörer i ett land leder till mer demokrati. Dessutom tenderar organisationernas verksamhet att få enbart lokala effekter. På regional och nationell nivå har deras försök att påverka politiska processer ofta misslyckats. En kritik som framförs i antologin är att det är modeuppfattningar snarare än hänsyn till specifika sammanhang som styr europeiskt demokratifrämjande. Metoderna som används är i stort sett desamma, oavsett om det gäller en tidigare diktatur eller ett land härjat av krig. En annan invändning som framförs mot den europeiska politiken är att det i flera avseenden råder viss förvirring. Det gäller vem som gör vad; EU, enskilda medlemsländer eller frivilligorganisationer? Det gäller också innebörden av och förhållandet mellan "mänskliga rättigheter" och "demokratiska principer" - en intressant fråga som dock inte diskuteras närmare i boken. Liksom många andra antologier ger "Democracy. Europes Core Value?" en god introduktion till sitt ämne, men lämnar begränsat utrymme för fördjupad diskussion. Jag hade gärna sett en bättre rannsakan av vad vi i Europa egentligen menar med demokrati. Begreppet syftar både till institutioner (till exempel fria val) och till liberala värden (individualism, jämlikhet, kvinnors lika rättigheter, åtskillnad mellan stat och religion &). Den europeiska politiken för demokratifrämjande andas samtidigt andra, mer politiska värderingar - om frihandel, välfärd, produktivitet & "The home we love". Ja, vad är det egentligen? Marshallplanens film från 1950 ger det tydliga konturer: en liten stad i södra Frankrike, som tack vare Marshallhjälpen fått i gång sin ylleindustri. Alla stans invånare gör sitt till för att allt ska rulla på. Ekonomi och politik i ett. Filmen spreds till en mängd biografer i Frankrike och sju andra länder. Sextio år efter Marshallplanen och dess filmprogram är det kanske mest slående hur rädda europeiska aktörer tycks vara för att försöka nå ut brett genom kampanjer i de länder där man verkar. Ändå är just demokrati något som ska angå alla. Situationen i Europa efter andra världskriget var naturligtvis mycket annorlunda än den i exempelvis Asien eller Afrika i dag. Men Marshallplanens skapare tycks åtminstone ha haft tydliga målsättningar. De visste vad de ville. Och de visste att det måste ske tillsammans med värdländerna - och med bred förankring hos medborgarna. Propagandafilmerna producerades i samarbete med europeiska regissörer, försiktigt och skräddarsytt för den nationella publiken. Marshallplanens filmskapare hade en sak klart för sig: "Man säljer inte demokrati till danskar & som man säljer tvål i Sioux City."


"Jag kommer att sakna Bergman"

Summary: Bergman har blivit den Gud han sysslade med i filmerna. Om jag är medskyldig vill jag avlägga full bekännelse.

I ett bagerifönster på Blidö i Stockholms skärgård, berättar en god vän för mig, fanns det dagen efter Ingmar Bergmans bortgång ett levande ljus intill ett porträtt av den store regissören. Framtidens Bergmanforskare får tydligen ägna lika mycket kraft åt hans plats i folkhemmet som åt hans filmer och teaterföreställningar. Kanske blir det Bengt af Klintbergs arvtagare som hittar svaret på gåtan hur Ingmar Bergmans popularitet kunde svänga så snabbt, från jobbig till sörjd ikon. Jag skrev åtskilliga recensioner av hans uppsättningar och ställdes ibland till svars för att jag var så positiv. Inte alltid - jag ansåg till exempel att "Hamlet", som Bergman själv satte högt, var en av hans sämre föreställningar, alltför privat i sin tillkrånglade modernisering (k-pistar och annat); men länge fick jag höra att det fanns en "sammansvärjning" som skyddade IB mot kritik. Det var lätt att svara att Bergman var den ende levande svenske regissör som skapat ett eget oeuvre på scenen. Även de mindre lyckade delarna kastade ljus över helheten och var intressanta att skärskåda. I filmerna fanns nycklar till pjäserna. Hans intresse för Euripides "Backanterna", som han först gjorde på Dramaten och därefter på Operan, får sin förklaring i 50-talsfilmen "Ansiktet", där förnuftets lockelse konkurrerar med magins oförnuft. En regissör av Bergmans typ smickrar lätt sina uttolkare. Ju mer man upptäcker i labyrinten - motiv, figurer, stildrag - desto mer anser man sig tillhöra de införstådda. Bakom Lena Endre i rollen som Drottning Elisabeth i Schillers "Maria Stuart" kunde den påläste se Ingrid Thulins många neurotiker i Bergmans filmer. Men utanför den närmaste kretsen var han inte populär. Jag blev en gång kallad "teaterkritikens Ingmar Bergman", och jag lovar - det var ingen komplimang, det var en snyting som skulle förpassa mig till det psykologiska soffhörn där jag rätteligen hörda hemma, långt från den moderna scenkonstens pigga hålligång. När jag läser kommentarerna efter hans död tar jag mig för pannan både en och två gånger. Bergman har plötsligt blivit den Gud han sysslade med i filmerna. Om jag är medskyldig vill jag avlägga full bekännelse. Jag kommer att sakna Bergman, men jag kommer även att sakna det levande och kritiska samtal som en gång fördes om hans teatersyn och som upphörde i samma ögonblick han kom hem från den tyska exilen och skulle försonas med mamma, pappa, nationen, allt. Vi var ganska många som var kritiska till Bergmans estetik, bland annat i teatertidskriften Dialog - jag vill minnas att Bergman i en intervju i Dagens Nyheter närmast skrek att vi var det största hotet mot teaterns existens i modern tid. Vi sträckte på oss, vi tog Bergmans arbete på allvar och läste hans gester, kameravinklar och scenerier som påståenden om världen. Var de inte det? Ingmar Bergmans död sänder ett budskap till samtidskritiken. Om vi vill att hans minne skall hållas levande måste vi upphöra med att hyckla. Många vittnar i dag om kritikens avveckling. Även yngre kritiker hörs tala om nödvändigheten av att bejaka "utvecklingen", skriva häftigt, avintellektualiserat, utan att fördjupa sig i historiska och andra långtråkiga jämförelser; ljuv musik för våra fiender. Det gäller samtliga kritikområden; inte bara teaterkritiken och i Sverige (romanförfattaren Cynthia Ozick skrev nyligen en uppmärksammad artikel om den amerikanska litteraturkritikens förfall). Men teatern är särskilt utsatt eftersom den lever i symbios med nöjesvärlden. Det fanns alltför länge en besvärande tomhet kring Bergman som nu fylls av vackra analyser och tomma fraser. De som varit kritiska har ingenting att skämmas för. Om vi inte ser upp finns det snart bara plats för hyllningar och skitord. Då kommer den riktiga kritiken att avskaffa sig själv. Vad handlade det där tända ljuset om? Jag vill gärna tro att det handlade om hans allvar. På den punkten var han allt annat än samtida.


Vem var Jalal ad-Din Rumi

Summary: Den mystika poeten har förundrat läsare långt utanför den persisk- och turkiskspråkiga världen. I år är det 800 år sedan han föddes och Rumi-året firas över hela världen.

Persern Jalal ad-Din Rumi har kallats för den främste mystika poeten genom tiderna. I den persisk- och turkisktalande delen av världen är hans inflytande omätligt. Kan man läsa har man böckerna i bokhyllan. Kan man inte läsa kan man honom utantill. Men han har också haft ett stort och ständigt ökande inflytande i västvärlden. Inte minst berömd är den sufi-orden som baserat sig på hans läror – ”de dansande dervisherna” . Tidigt fick kolonialmakterna upp ögonen för honom och i Sverige satt baron Eric Hermelin på S:t Lars hospital mellan 1909 och 1944 och översatte persisk lyrik, däribland Rumis storverk ”Masnavi-ye ma’ navi” (Andliga verser). Flera svenska författare förundrades över denna poesi. Hjalmar Gullberg, Erik Lindegren, Lars Gyllensten läste honom och Gunnar Ekelöf som sedan ungdomen var bekant med sufismen – den muslimska mystiken – gjorde själv några översättningar. I år är det 800 år sedan han föddes och Unesco har utropat år 2007 till Rumi-året. Men vem var egentligen denne Jalal ad-Din Rumi, och varför lockar han nya läsare än i dag Han föddes den 30 september 1207 i Vakhsh i dagens Tadzjikistan. Tidigt flyttade familjen till Balkh i Afghanistan. Fadern var en kontroversiell tänkare. En rättslärd muslim, men med en mystik tolkning av islam som gjorde honom impopulär bland mäktigare teologer. Några år efter det att familjen lämnat Balkh förpassade Djingis khans armé staden till historien. Vilket av dessa hot som drev dem från staden är oklart. Familjen reste i många år genom dagens Iran och Syrien via Mecka för att slutligen hamna i Konya i Anatolien. Anatolien, som hade varit en del av det östromerska riket, kallades Rum och det är härifrån han fått det namn vi i väst känner honom vid. Persisktalande kallar honom Moulana och turkar för Mevlana – ”Vår mästare” . Liksom sin far fick Rumi en klassisk bildning – i Koranen och hadithtraditionerna, liksom i teologi och rättsvetenskap. Han lär, utöver arabiskan och persiskan, ha kunnat turkiska och lite grekiska samt haft kunskaper i filosofi och medicin. Han studerade även den klassiska arabiska och persiska litteraturen. Den persiska lyriken var vid den här tiden närmast synonym med den sufiska mystiken, som Rumi efter faderns död studerade tillsammans med en av dennes elever. I Konya blev han med tiden en respekterad predikant och religiös domare. Men i oktober år 1244 förändras hans liv genom mötet med den kringvandrande dervishen Shams al-Din från Tabriz. Shams ska ha avbrutit Rumis predikan och frågat vem som var främst av profeten Muhammed och den omstridde mystikern Bayezid från Bistam (d. 874). Rumi ska ha svarat att Muhammed, Guds profet, naturligtvis var den främste av de två. ”Hur kommer det sig då” ska Shams ha replikerat, ”att Muhammed sa: ’ Vi känner dig inte som du bör kännas’ medan Bistami kunde utbrista ’ ära vare mig, hur stort är inte mitt majestät!’ ” Rumi var tillräckligt insatt i den islamiska mystiken att förstå djupet i en sådan fråga. Skillnaden mellan Muhammed och mystikern från Bistam var att profeten upplevde sitt eget jag i förhållande till Gud, medan Bayezid hade utplånat sitt jag och ersatt det med det gudomliga Jaget. När han skriker ut sitt ”ära vare mig” är det alltså Allah han ärar. Sufierna älskar sådana paradoxer. Legenden berättar hur Rumi lämnar sitt ämbete, vänder sina elever ryggen och slutar predika för att i månader umgås endast med Shams. Förhållandet dem emellan har liknats vid Sokrates och Platons. De två ska dygnet runt ha suttit och samtalat om de gudomliga mysterierna, till dess Shams plötsligt en dag var försvunnen. Man tror att han skrämts av den aggressiva stämning som fanns bland Rumis elever. Eventuellt har de slagit ihjäl honom och kanske var Rumis ena son inblandad i mordet. Jag har själv besökt vad man menar vara hans grav i Konya. Kanske var försvinnandet en del i hans undervisning av Rumi, som nu kommer att ägna sitt liv mer åt islams andliga djupdimensioner än åt de juridiska spörsmålen. Saknaden efter Shams drev honom till förtvivlan. Han dansade virvlande runt i staden och sjöng ut dikt efter dikt tills hans slutligen fann Shams i sitt eget hjärta. I en av hans ”ruba’ i” heter det: Jag är inte jag, du är inte du och inte heller är du jag. Men ändå är jag jag och du är du och du är jag. På grund av dig, ack skönhet från Khotan, är jag i dag förvirrad över huruvida jag är du eller du är jag. På grund av identifikationen med Shams fick Rumis stora diktsamling sedan heta ”Shams från Tabriz samlade dikter” . Den kom att innehålla mer än 30 000 dubbelverser om den själsomvälvande gudskärleken. Kärleken till Gud är kärnan i alla religioner, verkar Rumi vilja säga, därför är den viktigare än ritualer och ceremonier. Den ovan omtalade ”Masnavi” , titeln anspelar på versmåttet, skrev han när en av hans lärjungar bad honom författa ett didaktiskt verk där han kunde utveckla sin sufiska visdom. Rumi ska då genast ha läst de berömda första arton verserna, som ofta kallas för ”vassflöjtens sång” , och som börjar: Lyssna till vassflöjtens mollstämda ton, hör den beklaga sin separation: Allt sen jag skars ifrån vassen en gång, gråter nu kvinnor och män till min sång. I ”Masnavi” , som uppfattas som en lång korankommentar på vers – ja, den har till och med kallats för ”en persisk koran” – utvecklar Rumi sina läror om människosjälen som lider av längtan tillbaka till sitt ursprung hos Gud. Verket räknas som en höjdpunkt för den islamiska mystiken och kan sägas sammanfatta sufismens läror fram till slutet av 1200-talet. ”Masnavins” 26 000 dubbelverser är till brädden fyllda av lärda utläggningar, roliga historier, burleska berättelser, fabler och myter. Han skrev in i döden. Den sjätte boken är oavslutad. När han dog i december 1273 lär hela staden ha följt honom till graven, såväl kristna och judar som muslimer. Sedan dess har hans berömmelse bara ökat. I den muslimska världen hyllas han som den störste poeten bredvid Hafez och den främste mystikern bredvid Ibn Arabi. I väst har Goethe hyllat honom i sin ”Väst-östliga divan” , Emerson var en stor beundrare, liksom den tyske filosofen Friedrich Hegel. Vissa menar att Hegel inspirerats av Rumi i sin religionsfilosofi. Iranska kommunister kunde, lustigt nog, under 1970-talet härigenom legitimera sin läsning av Rumi, som de kallade för ”österns Hegel” . I Iran har man ibland förnekat att Rumi var muslim. I stället menar man att han ger uttryck för en ursprunglig iransk filosofi som han klätt i islamisk språkdräkt. Denna åsikt hävdas inte minst av exiliranier som efter den islamiska revolutionen ofta har en starkt negativ bild av islam. Även i väst har vissa sökare tolkat sufismen som en universell religion, skild från en islam som man i bästa fall varit skeptisk mot och inte sällan varit direkt fientlig till. Man har pekat på kristna, buddistiska och taoistiska inslag i sufismen, snarare än på en grund i Koranen och Muhammeds liv. Andra har hos Rumi funnit essensen av islams egen universalism, tolerans och varma gudskärlek. Mahatma Gandhi brukade citera honom, liksom Dag Hammarskjöld. Påven Johannes XXIII bugade sig år 1958 å hela den katolska kyrkans räkning inför minnet av Moulana Rumi. Någon har sagt att Rumi är för den muslimska kultursfären vad Shakespeare och Dante varit för väst. Denna liknelse hjälper oss kanske att förstå bredden av Rumis verk, vilken bidragit till en mängd olika läsarter, inte minst i mötet med västvärlden. På 1970-talet samlades några av Eric Hermelins översättningar av Carl-Göran Ekerwald i en volym med namnet ”Persiska antologin” . Ekerwalds läsning är kanske något färgad av tidsandan. Han tar sufierna på orden och bortser ibland från den persiska poesins symbolspråk. Sufierna kan här framstå som libertiner, vilka i förakt för samhällets framstegshets super och sjunger dikter på bordeller och tavernor. ”Persiska antologin” blev snart en kultbok och har utgivits ytterligare två gånger. I slutet av 1990-talet var Rumi, i mycket fria tolkningar av Coleman Barks, den bäst säljande poeten i Amerika. Barks som själv inte behärskar persiska har, enligt egen utsaga, velat ”ta islam” ur dikterna och därigenom närma dem en New Age-filosofi. Den välkände feelgoodgurun Deepak Chopra ordnade läsecirklar i Kalifornien och skrev egna dikter ”inspirerade av Rumi” . De lästes in på skiva av Madonna och Martin Sheen och inspirerade i sin tur Donna Karan till en klädkollektion. Rumis brinnande kärleksdikter och förhållande till Shams har också tolkats sinnligt av många homosexuella sökare som funnit en ledstjärna i Rumi och i honom ser en religiös företrädare som inte är fördömande i relation till deras sexualitet. Parallellt med dessa läsningar har naturligtvis en mer traditionell tolkning hela tiden existerat också i västvärlden. Tyskan Annemarie Schimmel ägnade närmare femtio år av sitt liv år Rumi, fram till sin död 2003. År 2000 kom det senaste standardverket, tegelstenen ”Rumi – East and West, Past and Present. The Life, Teachings and Poetry of Jalâl al-Din Rumi” av Franklin Lewis och året därpå fick Sverige en nytt litet urval översättningar av iranisten Ashk Dahlén i boken ”Vassflöjtens sång” . De flesta kan finna något att tycka om i Rumis poesi och troligtvis är det därför som Unesco hoppas se honom som en länk mellan kulturer och religioner som krigshetsare i dag så gärna vill ska vara varandras fiender. Jubileet kommer att firas över stora delar av världen. Även i Sverige, på Södra teatern i Stockholm den 29 och 30 september. Visst är det en vacker tanke att låta en persisk poet, 800 år efter sin födelse, få bidra, åtminstone lite grand, till fredsdialogen. Simon Sorgenfrei essa@dn.se


"Gör Astoria till stans biograf"

Summary: Stockholms stad måste ta över Astoriabiografen och visa europeisk storfilm där. Det säger Skönhetsrådets Ingvar von Malmborg som kallar det en ödesfråga för kulturborgarrådet.

Ingvar von Malmborg menar att Stockholm länge saknat en biograf för europeisk storfilm, särskilt filmer som håller en viss kvalitet. Han har drivit frågan i flera år nu, men med den senaste tidens händelser har den ytterligare aktualiserats. - Det handlar om att förvalta arvet från Ingmar Bergman, Mauritz Stiller och alla andra som har gjort Sverige till ett intressant filmland. Med ganska lite pengar har vi gjort ganska mycket och det vill jag att vi ska förädla och förnya, säger Ingvar von Malmborg. Under tidigare mandatperioder har han suttit för miljöpartiet i både kommunens och landstingets kulturnämnder, men när han lanserade idén i fjol var landstinget för koncentrerat på planerna för det nya resurscentrumet för film i Stockholmsregionen. Sedan dess har det svenska filmlandskapet förändrats dramatiskt, med bland annat Astoria Cinemas och Triangelfilms konkurser. Nu är flera biografers framtid oviss - i synnerhet sådana som har visat bland annat europeisk kvalitetsfilm - och det är läge för staden att agera, menar Ingvar von Malmborg som säger att "vi har kommit till det som inom filmen kallas point of no return". - Det här är en ödesfråga för kulturborgarrådet Madeleine Sjöstedt (fp). Man kan inte krypa bakom intentioner, utan nu krävs handlingskraft. Om inget görs talar man om för hela Sverige att vi inte kan förvalta Bergmans arv, utan i stället nöjer oss med att producera feelgoodfilmer. Vad har biografen med filmproduktion att göra? - Det handlar om att filmstödet är utformat till en betydelsefull del av intäkter från biobesök. En sådan här biograf skulle i ett långsiktigt perspektiv öka det allmänna filmintresset och bredda filmutbudet. I dag kan samma amerikanska film visas två tre gånger på tv, medan de flesta europeiska filmer inte kommer hit alls. Madeleine Sjöstedt säger att det finns skäl till att den majoritet som Ingvar von Malmborg själv satt med i inte genomförde hans idéer. - En kommunal biograf är inte lösningen på problemet. Däremot måste vi värna de biograflokaler och deras unika miljö som nu riskerar att försvinna. Ingvar von Malmborg säger att frågan om en europeisk storfilmsbiograf inte har diskuterats inom vare sig Skönhetsrådet eller miljöpartiet. - Men det har pratats informellt mellan såväl olika partier och förvaltningar, och mitt intryck är att i stort sett alla tycker att en sådan biograf behövs. För honom är det den kursade biografkedjan Astoria Cinemas flaggskepp på Nybrogatan i Stockholm som är intressant. - Den är dels så pass stor att den skulle fungera. Dessutom är den mycket välutrustad och svarar mot de tekniska behov som finns i dag. Som ledamot i Skönhetsrådet ser jag också viktiga bevarandeaspekter i Astoria. I dag, onsdag, ska Madeleine Sjöstedt ge kulturförvaltningen i uppdrag att se över vilka skydd som finns eller bör finnas, samt föreslå åtgärder. - Den biograf jag har haft i åtanke är Astoria på Nybrogatan. Men vad gäller SF:s monopol är situationen inte densamma i Stockholm som i andra delar av landet, eftersom vi ger ett stort och kraftfullt stöd till både biografer och festivaler, säger hon. Peter Fornstam, vd på Svenska Bio som köpte Astoria Cinemas konkursbo, säger att det är lite sent påtänkt om någon hade tänkt använda de inventarier som fanns på Astoria Nybrogatan. - Tåget har liksom lämnat stationen. På onsdagen går sista flyttlasset till bland annat Sagabiograferna i Mariestad och Vänersborg. Monica Hägg Svärdman, fastighetschef på Humlegården Fastigheter som äger huset på Nybrogatan, säger att hon inte kan svara på om det ska vara biografverksamhet där i fortsättningen. - Det är för tidigt att säga. Huset i sin helhet behöver först uppgraderas med bland annat ny ventilation. När Ingvar von Malmborg säger Europa menar han det i dess vidaste bemärkelse och även film från tredje världen skulle vara intressant. Där gör dock, som han ser det, Folkets Bio redan en stor insats. Ingvar von Malmborg menar att en biograf för europeisk film skulle säkra filmproduktionen, inte bara i Stockholm, utan i hela Sverige. Enligt hans plan ska staden få hjälp av landstinget, Svenska filminstitutet och andra intressenter för att driva Astoria. - Man kan till exempel vara säker på att även EU-pengar finns att söka. Men biografen ska vara helt självständig, det vill säga dess ägare ska vara konstnärligt fri. Det är en tradition från stadens sida att inte gå in med egenintressen i saker man ger sitt stöd till, säger Ingvar von Malmborg. Madeleine Sjöstedt: - Om en fri grupp i Stockholm vill driva biograf på Astoria skulle jag se väldigt positivt på det. Sådana initiativ måste dock komma underifrån och inte från mig. I staden sitter kulturstrategen Mats Sylwan och skriver på ett svar på en skrivelse från kulturnämndens Ann Mari Engel (v) och Mårten Andersson (v). - Det handlar om att sammanfatta läget och redogöra för aktuella processer: Vad kan vi via nämnden och förvaltningen göra? Däri ingår inte att driva biograf, däremot att utreda stöd för den. Det kan inte handla om driftstöd, utan vad vi ska koncentrera oss på i stödgivningen är kvalitetsfilm, säger Mats Sylwan. Hans rapport kommer upp i kulturnämnden den 28 augusti. Premiärbiografen Astoria på Nybrogatan Premiärbiografen Astoria på Nybrogatan 15 kom till 1928 under byggherren Carl-Axel Adling på biografdirektören Anders Sandrews uppdrag. Då hade den 820 sittplatser, en scen som även kunde användas för varieté och teater samt plats för en tolvmannaorkester. Biografen renoverades i omgångar, bland annat 1931, 1944 och 1959 och före biografkedjan Astoria Cinemas konkurs var platsantalet 501.


"Call of duty 4" i November

Summary: "Call of duty 4" har fått ett releasedatum. Det efterlängtade krigsspelet släpps i november.

Den 9 november ska det efterlängtade krigsspelet spelet släppas i hela Europa, rapporterar Eurogamer. Spelet släpps till såväl Playstation 3 som Xbox 360. Även en version till PC är under utveckling, denna har dock fortfarande inte fått något releasedatum. "Call of duty 4" är det första spelet i serien som inte utspelar sig under andra världskriget. I stället får vi kriga i modern tid.


Det möjliga i att göra motstånd

Summary: Kompromisslös humanism klädd i snabb och vass stil. Så beskriver Kenne Fant Torgny Segerstedt, som blivit ett monument över motståndet mot nazismen.

Böcker Kenne Fant ”Torgny Segerstedt” Atlantis Det var den 3 februari 1933 som Torgny Segerstedt skrev en ledare i Göteborgs Handels- och SjöfartsTidning som slutade med orden: ”Herr Hitler är en förolämpning.” Då hade denne varit tysk rikskansler i fyra dagar.Samma vecka anlände ett protesttelegram till redaktionen, signerat Hermann Göring, som hävdade att sådana ledartexter var ”en fara för ett vänskapligt och hjärtligt förhållande folken emellan”. Det åkte upp på väggen inom glas och ram. Kenne Fant berättar historien om Görings telegram i sin nya biografi över Torgny Segerstedt. Och så skulle det fortsätta fram till 1945: bistra fördömanden av nazismen på ledarplats, allt skarpare diplomatiska hot från Tysklands sida. Segerstedt (1876–1945) har i vår tid stelnat till monument över motståndet mot nazismen i ett kringränt Sverige. Och det finns ingen anledning att ifrågasätta själva monumentaliteten. Från 1933 och fram till sin sista artikel i GHT i mars 1945 är Segerstedt stenhård antinazist och humanist. Det Fant vill slå fast är det möjliga i att göra motstånd, och riktigt levande blir hans bok främst i de avsnitt som följer pressdebatten dag för dag under fyrtiotalet. Men när Segerstedt blev chefredaktör för GHT var han redan fyrtio år gammal: innan dess hade han fått se en akademisk karriär som radikal teolog smulas sönder av svartrockar med biskop Billing i spetsen. Allt detta redovisar Fant, men idéerna i den teologiska debatt som formade Segerstedt förbigår han. Också annat blir skugglikt: som andra människor, hustrun och älskarinnan, medarbetarna och motståndarna. Fant nämner flera gånger hur Segerstedt smutskastas och GHT utsätts för organiserade bojkotter. Hans fiender får endast undantagsvis namn, och jag undrar varför: skall Segerstedts mod och konsekvens bli riktigt tydliga vill jag också se hur medlöperiets ansikte såg ut. Men mycket är intressant, som Fants skildring av Segerstedts väg mot alltmer kompromisslös demokrat. Om han ännu på tjugotalet kunde oroa sig för demokratins ”nivellering” beskriver han 1940 ”de breda lagren” som ”pålitliga och bra” – som bålverk mot överhetens anpasslighet. Fant påminner om att Sveriges ÖB Thörnell ett halvår efter ockupationen av Danmark och Norge kunde finna det lämpligt att låta sig dekoreras med nazitysk medalj. Och jag får klaustrofobi av det samhälle han målar upp, där statsminister Hansson spelar bridge med Marcus Wallenberg, Gustaf V och chefredaktör Segerstedt. Den alltför nära relationen mellan Segerstedt och Wallenberg tecknas också tydligt, och klaustrofobin infinner sig igen när Wallenberg 1931 kan skriva till chefredaktören att det är dags att ”kontrollera” keynesianska ekonomer som Ohlin och Myrdal. Segerstedt bryter kontakten, men först när Wallenberg 1940 sällar sig till dem som manar honom att hålla igen med kritiken mot Nazi-Tyskland. Sedan följer slag i slag de olika inskränkningarna i tryckfriheten, med beslag och indragningar av GHT: det mest ökända den 12 mars 1942, då förstasidan hade ett gapande hål under rubriken ”I norska fängelser och koncentrationsläger”. Vad jag saknar är den större bilden av det motstånd där Segerstedt trots allt var en del. Jag saknar också tydlig adress till de samhällets stöttepelare som spottade efter honom på gatan. Men det finns all anledning att som Fant påminna om Segerstedts journalistiska princip: kompromisslös humanism klädd i en snabb och vass stil. Att tyska politiker lade sådan vikt vid vad som skrevs i en tidning i Göteborg berodde bland annat på denna stil. Ola Larsmo litteratur@dn.se


Trivialt om 50-talet

Summary: I sin nya bok undersöker Kim Salomon hur bilden av kalla kriget tonade fram i 50-talets svenska populärkultur. Peter Englund blir allt annat än överraskad av slutsatserna.

Böcker Kim Salomon ”En femtiotalsberättelse – Populärkulturens Kalla Krig i Folkhemssverige” Atlantis Utgångspunkten för Kim Salomons bok är enkel och förnuftig: skall vi förstå det Kalla Kriget måste vi också ha en uppfattning om hur vanligt folk upplevde denna period. Och det som benämns Kalla Kriget erfors sällan direkt i ett land som Sverige, utan dess realiteter nådde oss för det mesta i förmedlad form, framför allt via media. Det är också den här mediebilden han undersöker, som den framtonar i tre populära tidskrifter från 50-talet: Året Runt, Se och Veckojournalen. Nu låter det kanske inte som en bra idé att bygga upp en hel bok på referat av texter i tre veckotidningar, för att se vad där berättas om det Kalla kriget. Det är det inte heller. Åtminstone inte som det utförts här. Upplägget skulle mer passa en aningen lat doktorand än en välrenommerad forskare som Kim Salomon. Få saker frestar så mycket på en läsares uppmärksamhet som långa, vindlande textreferat, särskilt om de texter som refereras inte var särskilt intressanta till att börja med. Detta skulle man dock kunnat stå ut med – akademisk forskning behöver faktiskt inte vara rafflande – om det inte vore för att huvuddelen av resultaten är så triviala. Lägg till detta en överlång och garderad inledning, och författaren framtonar som en person som påklär sig austronautdräkt för att ta Pågatåget in till Lund. Salomon kan förvisso visa att Kalla Kriget och dess idéer och tankefigurer är högst närvarande i den svenska veckopressen, även i reportage som behandlar sådant som sport, kvinnoideal eller heminredning. Kanske viktigt att belägga svart på vitt, men knappast en vidare sensationell slutsats. Detsamma gäller den bild av Kalla Kriget som tonar fram. Läsaren ställs inför stycken som ”Även om veckotidningarnas synskärpa i viss mån är inställd på att hitta likheter mellan Sovjetunionen och Östeuropa uppmärksammas även skillnader. Således är det det kommunistiska Sovjetunionen som ställs till svars för det politiska förtrycket i Östeuropa”. Eller ”Svenskarna lever farligt i skuggan av det mäktiga och hotfulla Sovjetunionen. Neutralitet och alliansfrihet uppfattas inte ge tillräckligt skydd”. Eller ”Ambitionen att sortera i moraliska kategorier som god och ond har satt tydliga avtryck i den politiska sfären”. Det sistnämnda, att vi fortfarande lever med kalla krigets uppsortering av världen i goda och onda, framtonar som Salomons stora poäng. ”Hotbilder förändras och laddas med nytt innehåll, men i människors föreställningar, i deras rädsla och fruktan, finns en obruten linje.” Onekligen. Här ligger dock Salomon igen snubblande nära det triviala. För säg vilken konflikt, från biblisk tid och framåt, där den egna sidan inte beskrivits som god och fienden inte som ond? En del av bekymren ?springer ur trubbiga analysverktyg. Salomon talar gärna om att han studerar ”berättelser”, en term han dock använder något slarvigt, oftast i meningen ”utsaga”. Han tar alltså inte bistånd av narratologin. Där hade han funnit metoder och begrepp som skulle kunna hjälpa honom manövrera i denna tröga materia; men han undviker dessa möjligheter, inte minst genom att utesluta allt fiktionsmaterial ur sin forskning. Annat kommer ur att undersökningen känns paradoxalt ohistorisk, i så mening att författaren undviker mycket av den dynamik som kommer ur förändringar över tid, och, inte minst, i spelet mellan den så kallade verkligheten och bilden av densamma. Han utnyttjar alltså inte mycket det enorma övertag vi historiker har i vårt betraktande av det förflutna, nämligen att vi sitter med facit. Dock: boken har flera värdefulla delar. Avsnittet om USA är intressant. Tvärtom vad som ofta sägs, var bilden av det stora landet i väster märkligt kluven. Det är ett land som lockar med sin modernitet och styrka, samtidigt som sådant som dess ytliga konsumtions- och populärkultur väcker frågor och till och med obehag. Salomon kan visa att 60-talets omsvängning vad gäller synen på USA hade långa rötter bakåt i tiden. Och kapitlet om vår självförståelse får en att begripa hur centralt det kalla kriget var för framväxten av bilden av Sverige som välfärdsland, folkhem och vacker medelväg. Och faktiskt också för dess upprätthållande. Peter Englund litteratur@dn.se


Manga stort i Sverige och fortsätter att växa

Summary: Manga är stort i Sverige. I dag är en femtedel av Bonnier Carlsens utgivning inriktad på manga. Nu följer förlagen upp med böcker om japansk kultur och historia.

Förra året slog mangatrenden alla rekord i Sverige. Och intresset för den japanska serieformen tycks inte mattas. I höst satsar förlagen bland annat på långa mangaserier och en ny mangatidning riktad till tjejer. - För vår del har mangan haft en fantastisk utveckling de senaste åren - men vi vet att det finns serier inom bokhandeln som inte säljer så bra. Manga i sig är inte synonymt med succé, utan det gäller att välja rätt bland det enorma utbud som finns, säger Marika Bark, affärsområdeschef på Egmont Kärnan. 2006 var året när mangan blev en kommersiell kraft att räkna med i Sverige. Förra året kom 160 nya böcker ut i genren, böcker som översatts till svenska från ursprungssspråket. Det är en närmast otrolig utveckling från år 2000 då Svenska barnboksinstitutet bara registrerade 11 översatta mangatitlar. I dag är japanska sedan flera år tillbaka det andra största språket efter engelskan, bland de översatta tecknade serierna. Det är framför allt fyra svenska förlag som satsar på att ge ut manga. Bonnier Carlsen som introducerade succéserien "Dragon Ball" i Sverige, tidningsförlaget Egmont Kärnan, danska Mangismo och B Wahlströms som ger ut den koreanska motsvarigheten till manga: manhwa. I dag är närmare 20 procent av Bonnier Carlsens utgivning inriktad på manga och förlaget har planer på att komplettera utgivningen med kringböcker och en helt ny mangatidning riktad till tjejer. - Kidsen vill veta allt om Japan och kulturen där, så en nyhet i år är att vi ger ut en textbok om samurajer. Sedan ska vi starta tjejtidningen Shojo Stars - vi har länge haft storsäljande killserier som One Piece, men nu har vi märkt att tjejserierna går allt bättre så vi satsar stort på dem, säger Harald Pålbrant, mangaredaktör på Bonnier Carlsen. Mycket av utgivningen är koncentrerad till böcker i många delar. Egmont Kärnan storsatsar i höst på "Oh my Goddess", en serie i 50 delar som handlar om högskolestudenten Morisato som får sin högsta önskan uppfylld: att få en gudinna som flickvän. B Wahlströms har i sin tur sex pågående mangaserier. En av dem, "Snow drop", en berättelse med Romeo och Julia-tema, har just kommit ut med sin tolfte del. - Vi ger ut ganska många titlar i storpocketformat. Serierna bygger lite på att böckerna kommer ut ganska ofta, vilket gör att det snabbt blir stora kvantiteter, konstaterar Tiina Nevala, informatör på B Wahlströms. De översatta mangatitlarna riktar sig framför till barn och ungdomar från sex år och uppåt. Men precis som Marika Bark från Egmont Kärnan påtalar blir inte all manga automatiskt en försäljningssuccé bland unga. Förlaget Mangismo ställde nyligen in sina betalningar och förhandlar om en försäljning. Den 1 september väntas serieförlaget offentliggöra en lösning på sin ekonomiska kris. Vad är det då som gör mangan så lockande för svenska barn och ungdomar? Det finns självklart ingen entydig förklaring till det. En del pekar på den stora tematiska spännvidden där allt från kärlek, djur, skola, äventyr och musik täcks in. En ny trend i Sverige är den ökade efterfrågan bland unga kvinnliga läsare på så kallade "kille hjärta kille"-serier, alltså manga med homoromantiska teman. Andra tror att mangans popularitet har ökat just för att genren i Sverige - till skillnad från i Japan - saknar en stor vuxen läsekrets. - Många unga tycker nog att sättet att läsa manga på är lite coolt. Man läser baklänges och från höger till vänster vilket gör det rätt speciellt. Det tror man nog inte att vuxna förstår sig på, säger Harald Pålbrant på Bonnier Carlsen. Astro Boy blev legendarisk "Fria bilder". Så kallade träsnittskonstnären Katsushika Hokusai (1760-1849) utgivningen av en bildsamling med karikatyrsketcher. Det japanska ordet manga har sedan blivit ett begrepp för tecknade serier. Tecknaren Osamu Tezuka anses allmänt vara den moderna mangans fader. På 1950-talet skapade han serier som den banbrytande Astro Boy. Mangan skiljer sig stilistiskt från serier från västvärlden. Människorna är ofta tecknade med oproportionerligt stora ögon och berättarövergångarna mellan bildrutorna är ofta mer avancerade än i västerländska serier. I Japan är produktionen av manga enormt stor, omkring 40 procent av allt tryckt material uppges bestå av tecknade serier.


Tungviktare ger ut nytt men många struntar i skivsläpp

Summary: Kanye West, 50 Cent, P J Harvey och svenska Kent. Alla släpper de nya album till hösten. Men allt fler artister funderar på att strunta i att ge ut skivor.

Svensk rock eller högprofilerad hiphop? Skivhösten 2007 bjuder på både och. De smått fanatiska Kent-fansen laddar inför den 17 oktober då Jocke Berg och hans mannar släpper "Tillbaka till samtiden" medan hiphop- och r'n'b-älskarna ser den 12 september som ett heligt datum. Då släpper Kanye West plattan "Graduation", uppföljaren till "Late registration", samtidigt som 50 Cent alias Curtis Jackson ger ut skivan "Curtis". Men när 50 Cent och Kanye West fortsätter i tidigare upplöjda fåror funderar andra artister på att avvika från mönstret. En del väljer att ge ut sina skivor gratis, Prince skickade till exempel ut tre miljoner gratisexemplar av sin senaste platta "Planet Earth" med den brittiska tidningen the Mail i juli. Andra grubblar över om de ska sluta ge ut skivor över huvud taget. Svenska Marit Bergman konstaterade i en intervju med Stockholm City den 1 augusti att "I think it's a rainbow" kan bli hennes sista skiva. - Vad är det för mening med att lägga ner en massa energi på låtar och låtordning när folk ändå laddar ner dem i en annan ordning? sade hon i intervjun. Rockveteranen Elvis Costello uttryckte sig på nästan samma sätt inför sin spelning i Dalhalla i juli. "Jag är färdig med det där, jag behöver det inte längre. I framtiden kommer jag nog att framföra mina låtar på scen", sade han till DN. Den mer traditionellt lagda delen av skivpubliken har dock en del att se fram emot under hösten. Det börjar redan nu i augusti med skivsläpp av bland andra Maya Arulpragasam alias M.I.A. - drottningen av tamilelektronika - franske Manu Chao och svenska storheterna Moneybrother, Timo Räisänen och proggrockarna Torsson. De sistnämnda har med "Det fjärde bästa bandet i Lund" för övrigt lyckats få till en av höstens allra ödmjukaste skivtitlar. Efterlängtade svenska skivsläpp är också Jens Lekmans nya "Night falls over Kortedala" som ges ut i början av september och hans musikaliska själsfrände José González som ger ut uppföljaren till debutsuccén "Veneer", en platta som har fått titeln "In our nature". Christian Kjellvander, Nicolai Dunger, Petter och Hives - som nu har kämpat nästan lika länge som Guns 'N Roses för att få till en platta - har även de utlovat nya skivor i höst. Schlagerälskarna och eurotechnofansen får också sitt: Carola, Martin Stenmarck och E-Type kommer med nytt material. Samtidigt försöker brittiske singer/songwritern James Blunt följa upp succén med debuten "Back to Bedlam". Uppföljaren, som kanske ska heta "All the lost souls" släpps den 17 september. Två starka kvinnor sätter också sina avtryck på skivhösten 2007. Veteranen Joni Mitchell är efter nio års tystnad tillbaka med plattan "Shine" och brittrockens drottning P J Harvey ger ut sitt åttonde studioalbum "White chalk". Lite hårdare tongångar bjuder Bullet for my Valentine på i oktober när det walesiska metalcorebandet släpper sin skiva. Och för dem som älskade det Göteborgsbaserade bandet Frankes ångestladdade skiva "Optimismens hån" blir det lilla julafton när uppföljaren kommer, "någon gång under hösten".


Gwen Stefani måste klä på sig ordentligt

Summary: Gwen Stefani får lägga band på sig när hon spelar i Malaysia den 21:a augusti. Hon får inte ha på sig några vågade kläder, hoppa, skrika eller kasta saker omkring sig på scenen.

Den malaysiska dagstidningen the Star skriver i dag att Gwen Stefani har gått med på att bära kyskare scenkläder än vanligt när hon uppträder i Malaysias huvudstad Kuala Lumpur den 21:a augusti. Konsertarrangörerna Maxis Communications Bhd skrev i ett uttalande att hennes konsert har godkänts av myndigheterna. "Hon kommer att rätta sig efter myndigheternas regler som kräver att hennes show inte ska innehålla något som förolämpar lokala seder", står det i uttalandet enligt the Star. Arrangörerna tillade att de respekterade Malaysias värderingar och seder. Dessutom lovade de att se till att alla deras konserter ordnades i enlighet med reglerna. Kvinnliga artister måste enligt Malaysias regler täcka sin kropp från övre delen av bröstkorgen ner till knäna. Det är inte tillåtet att hoppa, skrika eller att kasta föremål uppe på scenen eller mot publiken. Artisten får heller inte kramas eller kyssas, och kläderna får inte ha obscena eller drogrelaterade motiv eller meddelanden.


"GTA IV" försenas

Summary: Årets mest efterlängtade spel försenas. Förläggaren Take Two meddelar att "GTA IV" inte släpps förän nästa år.

Det skulle släppas i oktober. Men nu meddelar Take Two att "GTA IV" försenats till nästa år. Det kanske inte kommer helt oväntat; stora spel försenas ofta och branschexperter har till och med förutspått ett uppskjutande av "GTA IV". Men likväl lär förseningen vara årets största antiklimax för gamers över hela världen. Utvecklaren Rockstar skyller det hela på komplikationer med att utveckla spelet till både PS3 och Xbox 360. - Vi är skyldiga våra miljoner fans, våra aktieägare och våra hårt arbetande utvecklingsteam att göra allt för att "GTA IV" ska bli den revolutionerande spelupplevelse det ska vara, säger Take Twos Strauss Zelnick. Huruvida Take Twos förklaring stämmer råder det olika uppfattningar om. Många menar att ekonomiska orsaker bakom. I dagsläget finns inget exakt releasedatum. Men Take Two säger att spelet släpps i slutet av företagets räkenskapsår, vilket borde betyda tidigare i februari 2008.


Summary: ”Fanny och Alexander” blir teater på Dramaten. Det är både urpremiär och första gången en Bergman-film spelas på svensk scen. Även Stockholms stad ska hedra hans minne.

Till skillnad från i utlandet har Ingmar Bergmans filmmanus aldrig satts upp på scenen i Sverige. Nu kan dock DN avslöja att Dramaten sätter upp ”Fanny och Alexander” hösten 2009. – Han har aldrig tillåtit det tidigare, men för någon månad sedan fick vi det tillståndet, säger Dramatens chef Staffan Valdemar Holm. Han och några andra på Dramaten satt en dag och diskuterade vad av Ingmar Bergman de ville sätta upp. Då kastade regissören Stefan Larsson ur sig ”Fanny och Alexander”. – Det var det mest osannolika att han skulle säga ja till. Men efter en tid, kanske en vecka, gjorde han det. Planen är att ”Fanny och Alexander” går upp hösten 2009, då Dramaten bara ska spela urpremiärer. Staffan Valdemar Holm säger att det är lite läskigt, ”eftersom det är en så oerhört bra film”, och att man inte kan göra en kopia av den. – Skådespelarna måste känna att de spelar rollen, orden, och inte Gunn Wållgren, Erland Josephson eller Jan Malmsjö. Det roliga är att det nu blir en yngre generation som får gestalta de här rollerna, säger Staffan Valdemar Holm som tillägger att man är långt ifrån att ha rollbesatt pjäsen. I diskussionerna med Dramaten hade Ingmar Bergman tankar om vem som ska regissera ”Fanny och Alexander”, men Staffan Valdemar Holm vill inte säga något om detta i dag, eftersom det inte är helt klart ännu. Däremot säger han att Ingmar Bergman ställde ett krav för tillståndet – att bearbetningen sker under dramaturgen Ulla Åbergs överinseende. Det närmaste en Bergman-film har kommit en svensk teaterscen är Hugh Wheelers och Stephen Sondheims musikalbearbetning av ”Sommarnattens leende”, ”A little night music” från 1973. Ingmar Bergmans minne kommer också att hedras av Stockholms stad. Nästa år ska svenska fotografers bilder av regissören visas på Kulturhusets Galleri 5. Men det är också självklart, säger kulturborgarrådet Madeleine Sjöstedt (fp), att det även görs på ett bestående vis. – Det kan handla om plaketter, en staty eller ett årligt återkommande evenemang. Man kan också tänka sig att vi inrättar ett pris. Det viktiga är att det görs i samklang med personens gärning och i samråd med familjen, säger hon. Kommer extra pengar att anslås till detta? – Ja, det kan man nog föreställa sig, men vi måste samråda med andra intressenter. Departementets tillförordnade pressekreterare, Carl Johan Swanson, säger även att någon Ingmar Bergman-hyllning kommer att göras från statens sida. – Han var oerhört viktig för Sverige. På kort sikt vet jag att både Dramaten och SFI planerar hyllningar, och där kommer vi alldeles säkert att vara med på ett hörn. – Jag ser framför mig att vi också kommer att hedra hans minne långsiktigt. Med reservation för att frågan är tidigt väckt handlar det nog snarare om att uppmärksamma behov som finns på filmområdet än priser och statyer, säger Carl Johan Swanson. Staffan Valdemar Holm skulle gärna se ”en ordentlig, internationell teaterfestival”. – Det kan räcka med sex till åtta uppsättningar, eller rent av en biennal, men det skulle vara mer i Ingmar Bergmans anda än allt annat. Staffan Valdemar Holm säger att teatern i början på nästa vecka kommer att diskutera mer i detalj hur Ingmar Bergmans minne ska hedras långsiktigt. Då har personalen kommit tillbaka från semestern och man har också hunnit tala med den bortgångnes familj. – Det absolut viktigaste, och det egentliga monumentet över Ingmar Bergman, är att vi tar hand om det sätt han arbetade. De krav han ställde på sig själv och andra inom teatern, och att vi leker vidare i hans anda. Ossi Carp ossi.carp@dn.se 08-738 15 71


Italienske filmregissören Antonioni död

Summary: Italiens store filmregissör Michelangelo Antonioni har dött i Rom, 94 år gammal. Antonioni är mest känd i Sverige för filmer som "Blow up" och "Feber".

Samma dag som Ingmar Bergman dog på Fårö dog Italiens store filmregissör Michelangelo Antonioni i Rom. Han dog på kvällen i sitt hem, men nyheten om hans död meddelades först på tisdagen. Antonioni skulle nästa månad ha fyllt 95 år. Med honom försvinner en av de sista av den stora begåvade generation italienska regissörer som efter andra världskriget kom att utgöra den italienska filmens guldålder: Rossellini, De Sica, Lattuada, Visconti och Fellini är alla borta. Kvar i denna generation är bara Mario Monicelli 92. Antonionis karriär blev lång. Han började med dokumentärer En film om människor i hans hembygd kring Po-delat utanför Ferrara kom redan 1947. Tre år senare gjorde han sin första egna långfilm "En kärlekskrönika". Han blev känd av filmälskare över hela världen på 60-talet för filmer som "Äventyret", om den alienerade storstadsmänniskans utsatthet och vilsenhet i ett dramatiskt landskap. Ett tema som fortsatte i filmer som "Natten" och "Feber" som ofta definierats som en triologi. Samtliga tre filmer tillsammans med Monica Vitti som blev den skådespelerska som han kom att arbeta mest med. Han fortsatte att fira triumfer med sin första färgfilm "Den röda öknen" och den revolutionerande "Blow up - förstoringen" om en fotograf i London som av en slump förevigar ett mord. Efter "Identifikation av en kvinna" 1982 drabbades han av en svår hjärnblödning och förlorade helt talförmågan. Det stoppade dock inte en envis och målmedveten man som Antonioni, som fortsatte att göra film tillsammans med hustrun Enrica. Med hjälp av Wim Wenders gjorde han 1995 filmen "Bortom molnen" och så sent som 2004 kom episodfilmen "Eros", som trots hög ålder visade att regissörens visuella kraft var fullständigt intakt. De sista åren målade han och hade en utställning så sent som i fjol i Rom.


Sataniska siffror

Summary: Allt sedan Iron Maidens låt "The number of the beast" har numret 666 förenat all världens hårdrockare. Nils Hansson går till botten med en av rockens vanligaste klichéer. "Den som har förstånd skall tolka odjurets tal, ty det är en människas tal, och talet är 666."

Dessa ord ur Johannes Uppenbarelsebok befinner sig mitt i apokalypsen. Odjuret har tagit makten, och befallit människorna att märka sig med hans nummer. Situationen är laddad, vi är på god väg mot den sista striden mellan det goda och det onda, och de få raderna hör till de mest citerade ur hela Bibeln. Samtidigt är de minst lika centrala för rockmusiken. I synnerhet för hårdrocken, där detta tal och dessa rader är något som förenar all världens hårdrockare. De behöver inte ens veta att det kommer från Bibeln, de vet ändå att 666 är odjurets eget nummer. En mycket stor andel av dem kan till och med återge raderna ovan utantill. Fast på engelska, då. "Let him who hath understanding/reckon the number of the beast/for it is a human number/its number is six hundred and sixty six." Eftersom just de raderna reciteras i introt till Iron Maidens "The number of the beast", låten som lade grunden för Iron Maidens ställning som ett av världens ledande hårdrockband och som än i dag kan vara gruppens mest älskade klassiker. Naturligtvis blev denna låt snabbt också ett av allra mest uppenbara exemplen för de kristna krafter som vill utpeka rocken i allmänhet och hårdrocken i synnerhet som satanistiska. Och visst, en sådan tolkning är absolut möjlig. Nog är det ondskan som segrar i sista versen och förvisso sjunger Bruce Dickinson om sin svårbegripliga dragning till de diaboliska riter han har råkat bli vittne till. På ett ställe förkunnar han rent av att "Satan's work is done", även om han nog menar att det utförs snarare än att det är slutgiltigt avklarat. Med risk för att göra någon Iron Maiden-fan upprörd vill jag ändå hävda att det är svårt att känna hur apokalypsens domedag tornar upp sig genom denna lilla story. Den är lite för liten för det. Inte bara är det en normalkort rocklåt, strax under fem minuter, med ett snärtigt gitarriff och en refräng som lämpar sig utmärkt för allsång. Dessutom bygger den så uppenbart på redan existerande skräckklichéer. Första halvan av texten påminner om H P Lovecrafts prosa, en sorts febrigt intro som ställer frågan om han verkligen har sett det han tror sig ha sett, eller om han har drömt det eller har blivit galen. Sen kommer en kort passage där en offerrit pågår under fackelsken och hymnsång, och man ser genast scener ur någon lagom billig skräckfilm framför sig. Och ungefär där tror jag att man har sammanfattat mycket av influenserna bakom; skräcklitteratur och skräckfilm. Apokalypsen och Uppenbarelseboken har ganska lite med saken att göra. Eller vad ska man annars säga om vår sångares allra första impuls när han får syn på den pågående riten - att springa därifrån och ringa polisen. Däremot är det typiskt för hur man vanligen närmar sig den här sortens teman i rockmusiken. Nämligen med ett ganska litet mått av allvar och ett tankeinnehåll som sällan gör anspråk på några stora visioner. Man vill kittla lite, med ämnen som har visat sig vara beprövat kittlande. Mest handlar det om att fösa ihop några redan etablerade stereotyper, gärna med någon liten twist. Iron Maidens basist Steve Harris har berättat om hur han fick idén till "The number of the beast" av en mardröm han drömde efter att ha sett "Omen II" - en skräckfilm där den onda huvudfiguren har siffrorna 666 i hårbottnen. Sen dess har detta nummer blivit en av rockens absolut vanligaste klichéer, och långt mer förknippat med hårdrock än med skräckfilm. Nästan som en hårdrockens logotyp. Vanligen levereras det med en glad blinkning till publiken. Som när Entombed skriver talet med romerska siffror på sitt album "DCLXVI. To ride, shoot straight and speak the truth", och dessutom lägger dit tre tärningar med sexorna uppåt för att förstärka effekten. Eller när Al Jourgensen från Ministry startar ett sidoprojekt under namnet Buck Satan & the 666 Shooters. För att inte tala om den engelska punkpoeten Attila the Stockbroker, med sitt vitsiga album "668. The neighbour of the beast". Som varumärkesbygge är detta till och med mer framgångsrikt än det maskotmonster, kallat Eddie, som både pryder Iron Maidens skivor och gör bejublade inhopp på gruppens konserter. (Just på omslaget till singeln "The number of the beast" har Eddie för övrigt vunnit över Satan i strid, och står med dennes avhuggna huvud i handen - vilket inte har ett dugg med låtens text att göra, snarast motsäger den, men jag tror att få av gruppens fans någonsin har sett ett dilemma i det. Det ligger helt enkelt inte på den nivån.) För en Bibeltroende är dessa siffror absolut inget man vill förknippas med. Odjurets tal är ett märke man till varje pris vill undvika, eftersom var och en som bär det automatiskt blir diskvalificerad för paradiset. Det dyker upp när apokalypsen är i full gång, den sjunde basunen har redan ljudit. Människorna på jorden beordras att märka sig själva med detta tecken, på ena handen eller i pannan, som ett krav för att få lov att fungera ekonomiskt i samhället. En märkning som i ett senare led gör det enkelt för Gud att sortera bort alla dessa missledda. Men för en rockkultur som gillar att leka med symboler som kan uppfattas som tuffa eller vågade är det naturligtvis oemotståndligt. Och ganska typiskt för vilken nivå det mesta håller sig på. Givetvis finns det också mer helhjärtat apokalyptisk rockmusik, och inte minst en black metal-genre som till stor del uppehåller sig vid den eviga striden mellan Gud och Satan - fastän de hejar på det andra laget, så att säga. Men också om man kikar efter musik med apokalyptiska teman inser man snart att termen framför allt används som en liten ögonhöjareffekt, ett oväntat bildspråk, en lätt lustighet. De verkligt omvälvande apokalyptiska visionerna söker man nog bäst i andra konstarter - i synnerhet de som skärs ut i större stycken än vanliga, treackordsrocklåtar. "Apocalypse dudes"Norska Turbonegro "Apocalypse dudes" Norska Turbonegro gillar undergång och gott humör. "Disco apocalypse" Dyster relationspop med lätt discobeat av Jackson Browne. "Zombie apocalypse" Geggigt brutalmangel med Mortician. "Apocalypso" Oundviklig ordlek som har använts av bland andra Mew, Lords of the New Church, Chris & Cosey, Jimmy Buffett och The Monochrome Set. Apocalyptica Finsk cellogrupp som började med att spela Metallicacovers, dock inte gruppens mest apokalyptiska titel "Four horsemen".


Sataniska siffror

Summary: Allt sedan Iron Maidens låt ”The number of the beast” har numret 666 förenat all världens hårdrockare. Nils Hansson går till botten med en av rockens vanligaste klichéer. 5 TIPS PÅ OTIPPAD APOKALYPS-ROCK

”Den som har förstånd skall tolka odjurets tal, ty det är en människas tal, och talet är 666.” Dessa ord ur Johannes Uppenbarelsebok befinner sig mitt i apokalypsen. Odjuret har tagit makten, och befallit människorna att märka sig med hans nummer. Situationen är laddad, vi är på god väg mot den sista striden mellan det goda och det onda, och de få raderna hör till de mest citerade ur hela Bibeln. Samtidigt är de minst lika centrala för rockmusiken. I synnerhet för hårdrocken, där detta tal och dessa rader är något som förenar all världens hårdrockare. De behöver inte ens veta att det kommer från Bibeln, de vet ändå att 666 är odjurets eget nummer. En mycket stor andel av dem kan till och med återge raderna ovan utantill. Fast på engelska, då. ”Let him who hath understanding/reckon the number of the beast/for it is a human number/its number is six hundred and sixty six.” Eftersom just de raderna reciteras i introt till Iron Maidens ”The number of the beast”, låten som lade grunden för Iron Maidens ställning som ett av världens ledande hårdrockband och som än i dag kan vara gruppens mest älskade klassiker. Naturligtvis blev denna låt snabbt också ett av allra mest uppenbara exemplen för de kristna krafter som vill utpeka rocken i allmänhet och hårdrocken i synnerhet som satanistiska. Och visst, en sådan tolkning är absolut möjlig. Nog är det ondskan som segrar i sista versen och förvisso sjunger Bruce Dickinson om sin svårbegripliga dragning till de diaboliska riter han har råkat bli vittne till. På ett ställe förkunnar han rent av att ”Satan’s work is done”, även om han nog menar att det utförs snarare än att det är slutgiltigt avklarat. Med risk för att göra någon Iron Maiden-fan upprörd vill jag ändå hävda att det är svårt att känna hur apokalypsens domedag tornar upp sig genom denna lilla story. Den är lite för liten för det. Inte bara är det en normalkort rocklåt, strax under fem minuter, med ett snärtigt gitarriff och en refräng som lämpar sig utmärkt för allsång. Dessutom bygger den så uppenbart på redan existerande skräckklichéer. Första halvan av texten påminner om H P Lovecrafts prosa, en sorts febrigt intro som ställer frågan om han verkligen har sett det han tror sig ha sett, eller om han har drömt det eller har blivit galen. Sen kommer en kort passage där en offerrit pågår under fackelsken och hymnsång, och man ser genast scener ur någon lagom billig skräckfilm framför sig. Och ungefär där tror jag att man har sammanfattat mycket av influenserna bakom; skräcklitteratur och skräckfilm. Apokalypsen och Uppenbarelseboken har ganska lite med saken att göra. Eller vad ska man annars säga om vår sångares allra första impuls när han får syn på den pågående riten – att springa därifrån och ringa polisen. Däremot är det typiskt för hur man vanligen närmar sig den här sortens teman i rockmusiken. Nämligen med ett ganska litet mått av allvar och ett tankeinnehåll som sällan gör anspråk på några stora visioner. Man vill kittla lite, med ämnen som har visat sig vara beprövat kittlande. Mest handlar det om att fösa ihop några redan etablerade stereotyper, gärna med någon liten twist. Iron Maidens basist Steve Harris har berättat om hur han fick idén till ”The number of the beast” av en mardröm han drömde efter att ha sett ”Omen II” – en skräckfilm där den onda huvudfiguren har siffrorna 666 i hårbottnen. Sen dess har detta nummer blivit en av rockens absolut vanligaste klichéer, och långt mer förknippat med hårdrock än med skräckfilm. Nästan som en hårdrockens logotyp. Vanligen levereras det med en glad blinkning till publiken. Som när Entombed skriver talet med romerska siffror på sitt album ”DCLXVI. To ride, shoot straight and speak the truth”, och dessutom lägger dit tre tärningar med sexorna uppåt för att förstärka effekten. Eller när Al Jourgensen från Ministry startar ett sidoprojekt under namnet Buck Satan & the 666 Shooters. För att inte tala om den engelska punkpoeten Attila the Stockbroker, med sitt vitsiga album ”668. The neighbour of the beast”. Som varumärkesbygge är detta till och med mer framgångsrikt än det maskotmonster, kallat Eddie, som både pryder Iron Maidens skivor och gör bejublade inhopp på gruppens konserter. (Just på omslaget till singeln ”The number of the beast” har Eddie för övrigt vunnit över Satan i strid, och står med dennes avhuggna huvud i handen – vilket inte har ett dugg med låtens text att göra, snarast motsäger den, men jag tror att få av gruppens fans någonsin har sett ett dilemma i det. Det ligger helt enkelt inte på den nivån.) För en Bibeltroende är dessa siffror absolut inget man vill förknippas med. Odjurets tal är ett märke man till varje pris vill undvika, eftersom var och en som bär det automatiskt blir diskvalificerad för paradiset. Det dyker upp när apokalypsen är i full gång, den sjunde basunen har redan ljudit. Människorna på jorden beordras att märka sig själva med detta tecken, på ena handen eller i pannan, som ett krav för att få lov att fungera ekonomiskt i samhället. En märkning som i ett senare led gör det enkelt för Gud att sortera bort alla dessa missledda. Men för en rockkultur som gillar att leka med symboler som kan uppfattas som tuffa eller vågade är det naturligtvis oemotståndligt. Och ganska typiskt för vilken nivå det mesta håller sig på. Givetvis finns det också mer helhjärtat apokalyptisk rockmusik, och inte minst en black metal-genre som till stor del uppehåller sig vid den eviga striden mellan Gud och Satan – fastän de hejar på det andra laget, så att säga. Men också om man kikar efter musik med apokalyptiska teman inser man snart att termen framför allt används som en liten ögonhöjareffekt, ett oväntat bildspråk, en lätt lustighet. De verkligt omvälvande apokalyptiska visionerna söker man nog bäst i andra konstarter – i synnerhet de som skärs ut i större stycken än vanliga, treackordsrocklåtar. NILS HANSSON nils.hansson@dn.se 08-738 21 27 ”APOCALYPSE DUDES” Norska Turbonegro gillar undergång och gott humör. ”DISCO APOCALYPSE” Dyster relationspop med lätt discobeat av Jackson Browne. ”ZOMBIE APOCALYPSE” Geggigt brutalmangel med Mortician. ”APOCALYPSO” Oundviklig ordlek som har använts av bland andra Mew, Lords of the New Church, Chris & Cosey, Jimmy Buffett och The Monochrome Set. APOCALYPTICA Finsk cellogrupp som började med att spela Metallicacovers, dock inte gruppens mest apokalyptiska titel ”Four horsemen”.


Sataniska siffror

Summary: Allt sedan Iron Maidens låt ”The number of the beast” har numret 666 förenat all världens hårdrockare. Nils Hansson går till botten med en av rockens vanligaste klichéer.

”Den som har förstånd skall tolka odjurets tal, ty det är en människas tal, och talet är 666.” Dessa ord ur Johannes Uppenbarelsebok befinner sig mitt i apokalypsen. Odjuret har tagit makten, och befallit människorna att märka sig med hans nummer. Situationen är laddad, vi är på god väg mot den sista striden mellan det goda och det onda, och de få raderna hör till de mest citerade ur hela Bibeln. Samtidigt är de minst lika centrala för rockmusiken. I synnerhet för hårdrocken, där detta tal och dessa rader är något som förenar all världens hårdrockare. De behöver inte ens veta att det kommer från Bibeln, de vet ändå att 666 är odjurets eget nummer. En mycket stor andel av dem kan till och med återge raderna ovan utantill. Fast på engelska, då. ”Let him who hath understanding/reckon the number of the beast/for it is a human number/its number is six hundred and sixty six.” Eftersom just de raderna reciteras i introt till Iron Maidens ”The number of the beast” , låten som lade grunden för Iron Maidens ställning som ett av världens ledande hårdrockband och som än i dag kan vara gruppens mest älskade klassiker. Naturligtvis blev denna låt snabbt också ett av allra mest uppenbara exemplen för de kristna krafter som vill utpeka rocken i allmänhet och hårdrocken i synnerhet som satanistiska. Och visst, en sådan tolkning är absolut möjlig. Nog är det ondskan som segrar i sista versen och förvisso sjunger Bruce Dickinson om sin svårbegripliga dragning till de diaboliska riter han har råkat bli vittne till. På ett ställe förkunnar han rent av att ”Satan’ s work is done” , även om han nog menar att det utförs snarare än att det är slutgiltigt avklarat. Med risk för att göra någon Iron Maiden-fan upprörd vill jag ändå hävda att det är svårt att känna hur apokalypsens domedag tornar upp sig genom denna lilla story. Den är lite för liten för det. Inte bara är det en normalkort rocklåt, strax under fem minuter, med ett snärtigt gitarriff och en refräng som lämpar sig utmärkt för allsång. Dessutom bygger den så uppenbart på redan existerande skräckklichéer. Första halvan av texten påminner om H P Lovecrafts prosa, en sorts febrigt intro som ställer frågan om han verkligen har sett det han tror sig ha sett, eller om han har drömt det eller har blivit galen. Sen kommer en kort passage där en offerrit pågår under fackelsken och hymnsång, och man ser genast scener ur någon lagom billig skräckfilm framför sig. Och ungefär där tror jag att man har sammanfattat mycket av influenserna bakom; skräcklitteratur och skräckfilm. Apokalypsen och Uppenbarelseboken har ganska lite med saken att göra. Eller vad ska man annars säga om vår sångares allra första impuls när han får syn på den pågående riten – att springa därifrån och ringa polisen. Däremot är det typiskt för hur man vanligen närmar sig den här sortens teman i rockmusiken. Nämligen med ett ganska litet mått av allvar och ett tankeinnehåll som sällan gör anspråk på några stora visioner. Man vill kittla lite, med ämnen som har visat sig vara beprövat kittlande. Mest handlar det om att fösa ihop några redan etablerade stereotyper, gärna med någon liten twist. Iron Maidens basist Steve Harris har berättat om hur han fick idén till ”The number of the beast” av en mardröm han drömde efter att ha sett ”Omen II” – en skräckfilm där den onda huvudfiguren har siffrorna 666 i hårbottnen. Sen dess har detta nummer blivit en av rockens absolut vanligaste klichéer, och långt mer förknippat med hårdrock än med skräckfilm. Nästan som en hårdrockens logotyp. Vanligen levereras det med en glad blinkning till publiken. Som när Entombed skriver talet med romerska siffror på sitt album ”DCLXVI. To ride, shoot straight and speak the truth” , och dessutom lägger dit tre tärningar med sexorna uppåt för att förstärka effekten. Eller när Al Jourgensen från Ministry startar ett sidoprojekt under namnet Buck Satan & the 666 Shooters. För att inte tala om den engelska punkpoeten Attila the Stockbroker, med sitt vitsiga album ”668. The neighbour of the beast” . Som varumärkesbygge är detta till och med mer framgångsrikt än det maskotmonster, kallat Eddie, som både pryder Iron Maidens skivor och gör bejublade inhopp på gruppens konserter. (Just på omslaget till singeln ”The number of the beast” har Eddie för övrigt vunnit över Satan i strid, och står med dennes avhuggna huvud i handen – vilket inte har ett dugg med låtens text att göra, snarast motsäger den, men jag tror att få av gruppens fans någonsin har sett ett dilemma i det. Det ligger helt enkelt inte på den nivån.) För en Bibeltroende är dessa siffror absolut inget man vill förknippas med. Odjurets tal är ett märke man till varje pris vill undvika, eftersom var och en som bär det automatiskt blir diskvalificerad för paradiset. Det dyker upp när apokalypsen är i full gång, den sjunde basunen har redan ljudit. Människorna på jorden beordras att märka sig själva med detta tecken, på ena handen eller i pannan, som ett krav för att få lov att fungera ekonomiskt i samhället. En märkning som i ett senare led gör det enkelt för Gud att sortera bort alla dessa missledda. Men för en rockkultur som gillar att leka med symboler som kan uppfattas som tuffa eller vågade är det naturligtvis oemotståndligt. Och ganska typiskt för vilken nivå det mesta håller sig på. Givetvis finns det också mer helhjärtat apokalyptisk rockmusik, och inte minst en black metal-genre som till stor del uppehåller sig vid den eviga striden mellan Gud och Satan – fastän de hejar på det andra laget, så att säga. Men också om man kikar efter musik med apokalyptiska teman inser man snart att termen framför allt används som en liten ögonhöjareffekt, ett oväntat bildspråk, en lätt lustighet. De verkligt omvälvande apokalyptiska visionerna söker man nog bäst i andra konstarter – i synnerhet de som skärs ut i större stycken än vanliga, treackordsrocklåtar. NILS HANSSON nils.hansson@dn.se 08-738 21 27 5 TIPS PÅ OTIPPAD APOKALYPS-ROCK ”APOCALYPSE DUDES” Norska Turbonegro gillar undergång och gott humör. ”DISCO APOCALYPSE” Dyster relationspop med lätt discobeat av Jackson Browne. ”ZOMBIE APOCALYPSE” Geggigt brutalmangel med Mortician. ”APOCALYPSO” Oundviklig ordlek som har använts av bland andra Mew, Lords of the New Church, Chris & Cosey, Jimmy Buffett och The Monochrome Set. APOCALYPTICA Finsk cellogrupp som började med att spela Metallicacovers, dock inte gruppens mest apokalyptiska titel ”Four horsemen” .


Svenska Lena Maria - en japansk storstjärna

Summary: I ett Japan där funktionshinder ses som en skam för familjen har svenska Lena Maria Klingvall, som föddes utan armar, gjort sångkarriär. Nu gör japanerna en mangabok om den populära sångerskan.

Marie Curie, Mozart, Moder Teresa och Lena Maria Klingvall. Varje år ger Shogakukan Inc, ett av Japans största förlag, ut en mangabok om en känd person. En av dem är den svenska sångerskan Lena Maria Klingvall. - Om hon hade varit japanska skulle hon aldrig ha kunnat göra karriär. Hon skulle inte ha gått på universitetet och hon skulle inte ha sjungit inför tusentals människor. Det gör att många vill veta mer om henne, säger Tateyama Yosihiro som är förläggare till mangaberättelsen och även två biografier om henne som kommit ut i Japan. Lena Maria Klingvall föddes 1968 i Jönköping, hon sjunger gospel, jazz, pop och klassiskt - en klar röst som berättar om Jesus med tydligt religiöst sound. I Sverige turnerar hon främst med församlingar och har aldrig riktigt slagit utanför kyrkoporten. Hon är född utan armar och med vänster ben hälften så långt som det högra. Till utlandet kom hon med drottning Silvia, som på ett statsbesök i USA tog med sig dokumentären "Målet i sikte" om Lena Maria Klingvalls liv som simmerska (flera svenska rekord, VM-guld och handikapp-OS i Seoul), konstnär (hon målar med sin fot) och sångerska. Den letade sig vidare till Japan, visades på en populär tv-show 1991 och kanalen blev nedringd av tittare som ville se mer av henne. Redan en vecka senare skickade producenten ett team till Sverige för att göra ännu ett inslag om Lena Maria Klingvall, strax därpå blev hon inbjuden till studion i Japan för direktsändning och snabbt var hon kändis hos den breda allmänheten. Sedan hon framförde en specialskriven poplåt vid invigningen av handikapp-OS i Nagano vet 100 miljoner japaner (80 procent av befolkningen) vem hon är, enligt tv-kanalen som gjort en räckviddsundersökning. Taeko Maeda, 60 år, slår snabbt upp sin mobil med japanskt stor display. Hon iakttar förväntansfullt min reaktion. Där står hon fotograferad med Lena Maria Klingvall, båda brett leende, Taeko Maeda kortare än sin idol, som går med hjälp av en benprotes. Taeko Maeda och hennes dotter Amy Maeda är båda hängivna Lena Maria-fans, men det dröjer en stund innan Amy berättar att även hon träffat sångerskan. - Vi var på en koreansk restaurang i samma sällskap, hon åt med foten. Amy Maeda hörde talas om den svenska sångerskan genom vänner för tio år sedan och fick biljetter till en konsert, men var inte speciellt intresserad. - Jag trodde att hon skulle vara en omogen sångerska, känd för sitt handikapp, inte sin röst. Men det var inte så. Jag vet inte riktigt vad som är så speciellt med henne, men jag kunde inte sluta gråta, hela första konserten grät jag, berättar Amy som ler försiktigt och rör sig med stillsamma små gester. Hon ser inte ut som den hysteriska typen. Vad var det som berörde henne så starkt? - Det låter som om hon menar varje ord hon sjunger, som att allt betyder något. Fast samtidigt vet jag ju att hon inte förstår japanska, så det kan inte vara så, säger Amy Maeda fundersamt. Lena Maria Klingvall har givit ut elva skivor i Japan, flera av dem på japanska. Texterna översätts och hon lär in orden. Hon har genomfört 35 turnéer och hållit 200 konserter, ofta på stora scener, hon har sjungit med Tokyos filharmoniker och fått stort medialt genomslag. Jag går in på ett av Tokyos stora musikkomplex, sju våningar skivor. - Lena Maria Klingvall? Expediten ser tom ut, ingen respons. Jag försöker charadvisa "utan armar, ett halvt ben" och det klickar till i ansiktet framför mig. - Ah! Lena Maria! Good, good. Och där står hon, på den klassiska våningen med sin egen etikett i hyllan och ett strålande frontat leende. - Ärligt talat så är hon nog mest känd för sitt handikapp. Det är därför folk har fått upp ögonen för henne, men sedan har de lärt sig tycka om hennes musik. Så var det för mig också. Hon är inte den bästa sångerskan i världen, inte ens den bästa i Japan. Men hon har något i sin röst som berör. Jag antar att hela hennes historia och hennes liv bidrar till det, säger förläggaren Tateyama Yosihiro. Mangaboken har tryckts om 16 gånger och på förlaget är man nöjd med sin satsning. Tidigare kändisar i serien är alla döda sedan länge och det var ett vågat grepp att välja Lena Maria Klingvall som huvudperson. Förlaget vill att historien ska vara spännande och tilltala både vuxna och barn, Tateyama Yosihiro bestämde sig efter att han sett henne föreläsa i en skola. Enligt japansk tradition ses funktionshindrade barn som en familjeskam, det är få rullstolsburna på gatorna och "handikappanpassning" är mest ett politiskt slagord, det förekommer i löften men sällan i verkligheten. Nyfikenheten på sångerskan är stor, eftersom även barn med marginella handikapp ger familjerna dåligt samvete och ångest inför framtiden: "Hur ska de klara sig, vad ska de få för liv?" Kanske är det en delförklaring till Lena Maria Klingvalls storhet. Hon har också blivit en alltmer välanvänd figur i skolvärlden. Ett paket med undervisningsmaterial som går att ladda ned från ett skolbibliotek för etiska ämnen på nätet handlar om hennes liv. Först lyssnar eleverna till hennes musik, sedan får de se hennes ansikte och diskutera vem hon kan vara. Nästa steg är att visa hela hennes kropp som bebis medan eleverna får spekulera i hennes begränsningar, innan de ser delar av dokumentären som visar att hon faktiskt kan göra det allra mesta. Framför allt möter de en person som verkar glad och till freds med livet trots sitt handikapp. Amy Maeda har flera kompisar som är lärare och som fått förfrågningar om att visa samma material på föräldramöten. När familjerna sett Lena Maria Klingvall simma som en fisk i vattnet, måla tavlor och hänga tvätt känns framtiden ljusare och vid nästa konsert är de bokade. Föräldrar och skolelever utgör en betydande grupp i publiken. De troende lyssnarna, som är hennes i Sverige, märks knappast i Japan. Bara 0,7 procent av invånarna är kristna, resten kallar sig buddister eller shintoister om än till stor del sekulariserade. - Det är inget problem, japaner är öppna mot andra gudar och tar till sig budskapet utan att fundera så mycket över de religiösa inslagen, säger Tateyama Yosihiro. Vad fansen är mest fascinerade av känner inte ens Lena Maria Klingvall själv till. Hon får en hel massa beundrarpost och e-brev genom sin hemsida, men hon vet inte vad det står i dem och inte heller hur många det egentligen handlar om, eftersom allt skrivs på japanska och hennes japanska manager tar hand om hälsningarna. - Det händer att det väntar en klunga fans i foajén på hotellet för att få autografer och en skymt av mig. Jag måste tänka på att jag är officiell så fort jag går utanför dörren, säger hon. Hon trivs bra i Japan, som känns som ett andra hemland, och hon tycker att det är roligt med kändisskapet eftersom det går att resa ifrån när det blir för mycket. Då tar hon flyget till Sverige och vardagen. - Jag har en helt annan tillvaro här hemma. Ganska anonym. Och det är alltid väldigt skönt att komma tillbaka, säger hon. I oktober är det dags igen, då startar nästa Japanturné. Taeko Maeda har varit på ett tiotal uppträdanden i Tokyo och ska självklart köpa biljetter till sommaren. Hon har alla tre böckerna om Lena Marias liv, alla skivor och lyssnar varje dag till hennes röst. - När jag träffade Lena Maria var hon sig precis lik från scenen. Jag vet, för jag har alltid stått längst fram på konserterna, säger Taeko Maeda.


Jazzfestivalen hotas på nytt

Summary: Efter fem år har ägarna till Stockholms jazzfestival förlorat mer än fyra miljoner kronor. Om inte de ekonomiska förutsättningarna förändras drastiskt blir det ingen jazzfest nästa år. Före slutet av oktober måste ägarna ha besked.

Förra året omsatte Stockholms jazzfestival cirka 13 miljoner kronor. 27 000 biljetter såldes, men ändå gick festivalen med förlust. Målsättningen i år var att locka 30 000 besökare, och hade det lyckats kunde festivalen ha redovisat överskott. Men att Steely Dan på festivalens första dag lockade en publik på 10 000 hjälpte inte. Antalet besökare sjönk jämfört med förra året till cirka 24 000. – När vi räddade festivalen 2003 kom vi överens om att köra i fem år och sedan utvärdera resultatet. Alla år har gått med underskott, säger Sven-Åke Johansson, som är ordförande i jazzfestivalens styrelse. Med ”vi” menar Sven-Åke Johansson Industrifonden (han är ordförande även där), musikernas intresseorganisation Sami och John Nugents företag NY Jam. Uppgifter om att John Nugent, vars företag äger 50 procent av festivalen, skulle vilja sälja sin andel och hoppa av som artistisk ledare dementeras av både John Nugent själv och Sven-Åke Johansson. – John gick in som ägare på vilkor att det var ett femårigt åtagande. Han vill inget hellre än att driva festivalen vidare, men som situationen ser ut i dag är det inte möjligt. Vi har i dag ingen lösning till hur den ska finansieras, säger Sven-Åke Johansson. Jazzfestivalens ägartrio betraktar i dag projektet som avslutat, vilket innebär att om de ekonomiska förutsättningarna inte förändras drastiskt kommer det inte att bli någon festival nästa år. – Vi måste hitta en ny ägarkonstellation och vi måste få mer pengar från staten eller Stockholms stad, säger Sven-Åke Johansson. Att hitta nya ägare kommer inte att bli lätt. Redan förra året spekulerades kring att Hultsfredsfestivalens ägare, föreningen Rockparty, skulle gå in som delägare i Jazzfestivalen. Men Rockparty har efter ett år med katastrofala besökssiffror själva ett underskott på flera miljoner. Sven-Åke Johansson menar att festivalen inte kan överleva utan mer stöd från stat eller kommun. Årets festival finansierades till cirka 12 procent med hjälp av bidrag. Det motsvarar knappt en och en halv miljon kronor, men är inte tillräckligt, enligt festivalens ledning. – Vi behöver få minst dubbelt så mycket, säger Sven-Åker Johansson. Stockholms kulturdirektör Berit Svedberg ser emellertid ingen möjlighet för kulturförvaltningen att fördubbla anslagen. – Det vore väldigt tråkigt om jazzfestivalen måste lägga ner, men vi kommer inte att kunna lägga mer pengar nästa år. Jag tror att det mest realistiska är att leta efter andra finansiärer, säger hon. Den tanken är inte främmande för Sven-Åke Johansson, men i dagsläget finns inga samarbetspartner klara. – Om vi löser ekonomin är det inte omöjligt att de här tre ägarna sitter kvar, men vi måste få besked snart. Ska det bli någon festival nästa år måste vi börja arbeta senast i slutet av oktober, säger Sven-Åke Johansson. Carl Cato carl.cato@dn.se 08-738 15 70


Osäker framtid för Stockholms jazzfestival

Summary: Efter fem år har ägarna till Stockholms jazzfestival förlorat mer än fyra miljoner kronor. Om inte de ekonomiska förutsättningarna förändras blir det ingen jazzfest nästa år.

Förra året omsatte Stockholms jazzfestival cirka 13 miljoner kronor. 27.000 biljetter såldes, men ändå gick festivalen med förlust. Målsättningen i år var att locka 30.000 besökare, och hade det lyckats kunde festivalen ha redovisat överskott. Men att Steely Dan på festivalens första dag lockade en publik på 10.000 hjälpte inte. Antalet besökare sjönk jämfört med förra året till cirka 24.000. -När vi räddade festivalen 2003 kom vi överens om att köra i fem år och sedan utvärdera resultatet. Alla år har gått med underskott, säger Sven-Åke Johansson, som är ordförande i jazzfestivalens styrelse. Med "vi" menar Sven-Åke Johansson Industrifonden (han är ordförande även där), musikernas intresseorganisation Sami och John Nugents företag NY Jam. Uppgifter om att John Nugent, vars företag äger 50 procet av festivalen, skulle vilja sälja sin andel och hoppa av som artistisk ledare dementeras av både John Nugent själv och Sven-Åke Johansson. - John gick in som ägare på vilkor att det var ett femårigt åtagande. Han vill inget hellre än att driva festivalen vidare, men som situationen ser ut i dag är det inte möjligt. Vi har idag ingen lösning till hur den ska finansieras, säger Sven-Åke Johansson. Jazzfestivalens ägartrio betraktar idag projektet som avslutat, vilket innebär att om de ekonomiska förutsättningarna inte förändras drastiskt kommer det inte att bli någon festival nästa år. - Vi måste hitta en ny ägarkonstellation och vi måste få mer pengar från staten eller Stockholms stad, säger Sven-Åke Johansson. Att hitta nya ägare kommer inte bli lätt. Redan förra året spekulerades kring att Hultsfredsfestivalens ägare, föreningen Rockparty, skulle gå in som delägare i Jazzfestivalen. Men Rockparty har efter ett år med katastrofala besökssiffror själva ett underskott på flera miljoner. Sven-Åke Johansson menar att festivalen inte kan överleva utan mer stöd från stat eller kommun. Årets festival finansierades till cirka 12 procent med hjälp av bidrag. Det motsvarar knappt en och en halv miljoner kronor, men är inte tillräckligt, enligt festivalens ledning. -Vi behöver få minst dubbelt så mycket, säger Sven-Åker Johansson. Stockholms kulturdirektör Berit Svedberg ser emellertid ingen möjlighet för kulturförvaltnigen att fördubbla anslagen. -Det vore väldigt tråkigt om Jazzfestivalen måste lägga ner, men vi kommer inte att kunna lägga mer pengar nästa år. Jag tror att det mest realistiska är att leta efter andra finansiärer, säger hon. Den tanken är inte främmande för Sven-Åke Johansson, men i dagsläget finns inga samarbetspartners klara. -Om vi löser ekonomin är det inte omöjligt att de här tre ägarna sitter kvar, men vi måste få besked snart. Ska det bli någon festival nästa år måste vi börja arbeta senast i slutet av oktober, säger Sven-Åke Johansson. Festivalen omsätter cirka 13 miljoner Festivalen omsätter cirka 13 miljoner kronor 24.000 biljetter såldes till årest festival, men målet var att sälja 30.000 biljetter. Festivalen sponsras med en miljon från kronor från Stockholm stad. Av de pengarna kommer 400.000 kronor från Stockholm visitors board och 600.000 från kulturförvaltningen. Statens kulturråd skjuter till ytterligare 300.000 kronor. Landstinget bidragit med 150.000 kronor till en ny scen i Botkyrka. Sedan 2003 när de nuvarande ägarna tog över festivalen har de förlorat mer än fyra miljoner kronor på projektet.