Fredrik Strage: ”It’s schlager”, sa jag. ”It might be horrible but you don’t find it anywhere else”

Summary: Anledningen till att jag försvarar svenska bögars tveksamma musiksmak är att jag inte vill bli en av alla utomstående som kritiserar HBT-rörelsen.

En av mina gayvänner var chockad efter sitt första besök på en hårdför läderbar. ”Det är onaturligt”, sa han. ”Men du visste väl att de ägnar sig åt ganska extrem sex?” frågade jag. ”Sexet var bra. Jag pratar om musiken!” sa han. ”De fistade varandra till Kikki Danielsson.” Jag påpekade att det är subversivt att hbt-rörelsen kidnappar den foppatoffligaste svennemusiken. ”Det motverkar stereotypen att homosexuella skulle vara mer estetiskt sinnade än andra.” Min vän gav mig en klentrogen blick – exakt samma reaktion som jag fick av ett gäng amerikanska vänner när de undrade varför svenska bögar dansar till så gräslig musik. ”It’s schlager”, sa jag. ”It might be horrible but you don’t find it anywhere else. It’s like the surströmming.” Anledningen till att jag ibland försvarar svenska bögars tveksamma musiksmak är att jag inte vill bli en av alla utomstående som kritiserar hbt-rörelsen. Årets Pride har föregåtts av en massa debatter. SvD anklagade nyligen de queerradikala för att ha kidnappat Pride. Queerradikalerna tycker å sin sida att förtryckarinstitutioner som militären och Migrationsverket med sin blotta närvaro förstör festivalens upproriska kärna. KD:s ungdomsförbund skriver i Expressen att festivalen skadar hbt-personer genom att framställa dem som en ”översexuell, gapig och allmänt avvikande grupp”. Pride borde i stället visa verklighetens folk att homosexuella är som alla andra – en taktik som den amerikanska gayrörelsen försökte i decennier (ingen förändring uppnåddes förrän ett gäng transor lackade ur och började kasta flaskor på polisen). Att de tidigare så homofoba kristdemokraterna säger sig vilja hjälpa homosexuella är lika anmärkningsvärt som att högerextrema Swedish Defense League demonstrerar i Stockholm i morgon, för att inbilla hbt-publiken på att deras huvudfiende är islam (inte de högerextremister som för några år sedan stormade paraden och slog deltagarna blodiga). ”Undrar vad som sker med Prideparaden när den muslimska befolkningen blir tillräckligt stor”, twittrade en nationalist häromdagen till Tomas Hemstad, medlem i kollektivet Bögjävlar. Hemstad hade just påpekat att det som gör Stockholm Pride unikt är att ”varenda jävla tycknisse har en åsikt om vad Pride är och borde vara”. Därför hade jag som utomstående inte tänkt påtala hur vansinnigt det är att Pride bokar Sean Banan i stället för Zebra Katz (rapparen bakom transvestitelectrohitten ”Ima read”). Men kanske är jag inte utomstående längre? Förra veckan publicerade DN Söndag, vid en artikel om sexmissbruk, en lista över tio ”sexuella problembeteenden”. Jag hade prickat av inte mindre än tre, bland annat ”fantasisex” som lät ytterst allvarligt: ”Här är det sexuella upphetsningsmönstret inriktat på erotiska fantasier, objektifiering av människor och sexualisering av olika situationer.” Tidigare har jag bara kunnat hänga på Pride i egenskap av faghag. Nu har jag ett ”problembeteende”. Jag är utstött av samhället, eller i alla fall av DN Söndag, men jag tänker inte stanna hemma och skämmas. Jag är stolt över att ha haft sexuella fantasier. Jag tänker ta plats på Pride och gnälla så mycket jag vill på musiken. Jag tillhör en översexuell, gapig och allmänt avvikande grupp. Och jag vill höra Zebra Katz.


Johan Croneman: Det går att göra journalistik så enkel att ingen förstår

Summary: Jag har sett hundratals inslag om konflikten i Syrien. Men jag vet knappast mer än efter de första tio.

Jag frågar en av mina lokala handlare hur det är med familj och släkt i Syrien. Jag vet att han är mycket bekymrad. Det grymmaste av krig, inbördeskriget, rullar på i både verkligheten och i våra tv-apparater. Han tittar ner i marken, skakar på huvudet. ”Idioter”, säger han. ”Idioter”. Han berättar om fasorna och kriget och rädslan – först långt in i samtalet förstår jag att idioterna är rebellerna. ”Jag har aldrig stött Assads, varken pappan eller sonen, men det som händer nu är vansinnigt. De är sunniter, allihopa, och de som vill ta makten är militanta islamister”. Jag vet inte riktigt vad jag skall säga. Min vän handlaren är kristen, de utgör ungefär 10 procent av Syriens drygt 20 miljoner invånare. ”De svenska nyheterna, både tidningar och tv, står helt okritiskt på deras sida. De vet inte vilka de pratar om. Och är man kritisk till den bilden, då blir man genast anklagad för att sympatisera med en mördare. Vad vet medierna om vilka intressen som egentligen ligger bakom?” ”USA”, säger min vän, ”USA, England, Frankrike, de vill äntligen ta tillbaka den kontroll de förlorade för 60–70 år sedan”. Jag vet inte hur många nyhetsinslag jag sett på tv som avhandlat konflikten i Syrien, men det måste vara hundratals. Vet jag uppriktigt talat något mer om konflikten nu än det jag fick lära mig under de tio första inslagen? Jag tror faktiskt inte det. Bilderna rasslar förbi, Bashar al-Assad leder en gangsterregim som inte drar sig för några som helst brott mot mänskligheten, för att desperat, och till varje pris, klamra sig fast vid sina privilegier och sin diktatoriska makt. Det är sant. Men som sagt: Vilka är de andra? Och vilka är dom bakom dom andra? När jag för några veckor sedan, i brittiska The Guardian, läste Charlie Skeltons mycket initierade redovisning om, och analys av, den syriska oppositionen (publicerad den 12 juli), blev jag extremt orolig. Mest över mig själv. Hur mycket sväljer jag helt frivilligt och okritiskt? Och dumdristigt? Den superförenklade bild man gett, och ger, i svenska medier av konflikten och oppositionen, blir till ett rätt brutalt uppvaknande efter Skeltons text. De hemliga agendorna, de grå eminenserna, det sunkiga spelet under täcket är så subtilt, och smart, men inte nytt när det gäller konflikter i Mellanöstern. Och ändå tycks medierna, och då särskilt televisionens nyheter, göra allt för att in absurdum förenkla konflikten. The good guys, and the bad guys. Det är mainstreamjournalistikens förbannelse, det skall vara enkelt, så att alla förstår. Så enkelt, så att ingen förstår. Inte något. ”Kan de inte bara ha ihjäl varandra och lämna oss i fred?” Den åsikten är mer utbredd än du tror. Charlie Skelton följer talesmännen bakom Syriens nationella råd (SNC), det är ett spår som leder till inflytelserika lobbygrupper, starka västerländska intressen, högt uppsatta amerikanske företagare, ekonomer, politiker, agenter. Av detta i svensk tv-rapportering? Noll, inget, det är för svårt. För svårt för vem? frågar man sig. Journalister är inte sällan lata, eller säg lika lata som alla andra, och vill man nyanserat förklara konflikten/kriget i Syrien ställer det givetvis höga krav på att man både har tiden och kunskapen och ambitionen. Och få känner sig kallade. Om ens någon. Och inte sällan har man en redaktion emot sig: ”Det där blir för svårt för tittarna, de kommer inte fatta”. Men det är inte för sent, får inte vara för sent. Är det dags att skärskåda den egna rapporteringen i SVT och TV 4? I högsta grad.


Platt pianist byter karriär

Summary: Barpianisten Aldo får sitt piano över sig och blir helt tillplattad. Ett handikapp som tvingar honom att prova på alla möjliga yrken i en rolig bilderbok av fransmannen Fred L.

En ytterst märklig men väldigt rolig bilderbok för större barn som ska börja läsa själva, om stackars Aldo som är en bra och synnerligen välekiperad barpianist till dess han råkar få pianot över sig. Då blir han mycket platt. Faktiskt alldeles hemskt platt: Han har plötsligt blivit en tvådimensionell människa. Tråkigt nog har hans långa vackra pianofingrar också blivit platta och är numera alldeles för breda. De är helt omöjliga att spela piano med, så han måste byta yrkeskarriär. Flyttgubbe? Nja, han är nog lite för … tunn. Jobba på zoo? Hm, fungerar inte heller. Mopedbud? Hoppsan. Kanske inte. Han provar tappert på alla yrken men drabbas av problem i samband med sitt nya handikapp. Aldo kämpar vidare i arbetssökandet, men en kväll när han tagit fram strykjärnet och stryker sig inför nästa jobbintervju (man vill ju inte se skrynklig ut) tittar han samtidigt på tv och råkar se ett program om privatdetektiver. Aha! Där har Aldo precis de kvalifikationer som behövs, visar det sig, för han kan smälta in i omgivningen på ett överraskande trovärdigt sätt (ibland till och med lite väl trovärdigt). Varpå det förstås händer ytterligare något synnerligen oväntat. Fransmannen Fred L, en art director som gör barnböcker vid sidan om sitt dagliga id, gör Aldo till en seriös personlighet som med Buster Keatonskt gravallvar tar itu med sin nya belägenhet utan att beklaga sig det minsta. Aldo är tecknad som en seriefigur, vilket ger extra komiska effekter när han åker på en högst realistisk skoter under sin korta karriär som mopedbud. Färgsättningen är långt från de vanliga ljusa barnbilderboksfärgerna, här driver färgerna i stället mest från mörkt rött över till mörkt grått. Boken om Aldo är den första boken i serien ”Specialarna”.  8 x nya bilderböcker Björn F Rörvik och Gry Moursund ”Bockarna Bruse på badhuset” (”Bukkene Bruse på badeland”) Övers. Pija Lindenbaum. Lilla Piratförlaget Det är så här man ska återberätta en klassisk saga: egensinnigt, vildsint och med lite nya inslag. Extremt rolig variant där de tre syskonen Bruse går till badhuset. Redan det är ett äventyr med problematik kring badkläder och biljetter. Vildsinta bilder, många skojiga detaljer och ett stort ondskefullt troll som bär sig illa åt mot yngre djur. Tills han träffar den största bocken Bruse.  Levi Pinfold ”Djangon” (”The Django”) Övers. Emeli André. Karneval förlag En pojke i ett romskt läger möter en Django, en busig figur. Pappas banjo går sönder, hästen Wilfred stegrar sig, pojken själv börjar dansa och säga tokiga saker, ja allt möjligt sker och pojken får skulden för alltsammans. Dumma Django. Men när Django försvinner blir det väldigt tomt. Underbara, färgmättade bilder med vagt svajiga perspektiv. Löst baserad på Django Reinhardts uppväxt.  Petter Lidbeck och Lisen Adbåge ”Stora bebisbytet” Natur & Kultur Om alla bebisar blev utbytta, vad skulle hända då? Petter Lidbeck och Lisen Adbåge leker med idén, och svaret är mycket betryggande: Man kan bli älskad även om man inte är biologiskt släkt med sina föräldrar. Men i Huvudstadsbladet blev recensenten Pia Ingström arg och tyckte att ”Stora bebisbytet” var oförlåtligt ytlig, som om släktskap inte betydde något. Läs och fundera.  Thomas och Anna-Clara Tidholm ”Nilla och jag” Alfabeta Berättelsen om en motsträvig vänskap, för Nilla är så dum, så dum att man inte vill leka med henne, än mindre sitta bredvid på bussen. Men vad gör man när det inte finns någon annan på två mils håll? Och Nilla är hjälplöst snäll, vad än berättarjaget hittar på. Tills det är dags för Nilla att flytta långt, långt bort. En skenbart enkel historia, men det finns mycket att fundera över.  Jonatan Brännström och Joanna Hellgren ”Blixtslukaren” Natur & Kultur Man blir lyckligt vimmelkantig av bilderna: Joanna Hellgren har gjort osannolikt vackra illustrationer till Jonatan Brännströms berättelse om Storebror som försöker lägga sitt småsyskon. Det åskar och blixtrar utanför, och småsyskonet hittar alla osynliga knappar som kan öppna överraskande luckor ner till tant Johansson i våningen under, suga upp orkaner och annat väsentligt.  Jonathan Lindström ”Stockholm från början” Stockholmia förlag Inget för de minsta, för det här är en textrik bok för hela familjen snarare än en vanlig bilderbok. Arkeologen Jonathan Lindström går grundligt till väga och börjar med Big Bang, för att sedan i expressfart avverka hela historien från Stockholms horisont. Sträckläs inte, men blada ofta! Roliga teckningar av författaren (man tycker mycket synd om draken som Sankt Göran nedlägger).  Svein Nyhus ”Sånt som är” (”Sånt som er”) Övers. Nils Sjödén. Daidalos Visserligen från förra året, men värd att påminna om, en skapelseberättelse utöver det vanliga. Den norske konstnären Svein Nyhus vrider och vänder på bilder och färger. Barnet Eli har en väska där allt får plats: allt som är vått, stort, tungt, hårt, som låter, växer eller är hemligt. En sida per område, på vänstersidan själva berättelsen, på högersidan olika föremål.  Ulf Nilsson och Eva Eriksson ”Ensam mullvad på en scen” Bonnier Carlsen Vardagshistoria om en pojke som grips av scenskräck när klassen ska uppträda. Själv ska han bara tala om för publiken när föreställningen är färdig, men det är illa nog. Det är en annan sak att sjunga och skoja med lillebror hemma. Eva Erikssons mjukt oemotståndliga bilder lyfter berättelsen, hon använder teaterns skuggor och ljus för att illustrera och förstärka känslolägen. Litteraturrecension Fred L ”Aldo – en kille med finess” (”Aldo, un garcon tout en finesse”) Övers. Kerstin M Lundberg. Alvina förlag


Inget brott att sälja luft-biljetter

Summary: Många fans på väg till Göteborg för att se Bruce Springsteen i helgen har fått en obehaglig överraskning. Deras biljetter existerar inte, trots att de köpt dem via företaget Biljett Nu.

Vissa var redan på väg till eller på plats i Göteborg för att ladda för Bruce Springsteens konsert på Ullevi när Biljett Nu ringde och förklarade läget. I både Expressen och Aftonbladet berättar besvikna fans hur de känner sig lurade av företaget. Vissa köpte sina biljetter redan i december och har betalat flera tusen kronor. Biljett Nu har inte kommenterat händelsen utöver att de sagt till köparna att biljettpengarna ska återbetalas. Flera köpare uppger att de har polisanmält händelsen. Men det är inte brottsligt att teckna optioner på något som det sedan visar sig att man inte kan få fram. – Är det ett seriöst företag som vill göra sina kunder nöjda och som varit övertygade om att de kunde få fram biljetter men inte lyckats så har de inte gjort något olagligt, säger Anders Olofsson på polisens bedrägerirotel. – De får missnöjda kunder, men det är inget brott i sig. I nuläget verkar det inte finnas något direkt uppsåt från företaget att lura sina kunder, vilket är nödvändigt för att det ska bli en utredning. – Om de däremot kränger biljetter trots att de vet att de inte finns, då kommer det i ett annat läge, säger Anders Olofsson. På hemsidan uppger företaget att köparen har en garanterad plats till evenemanget så fort biljetten är betald. TT Spektra har sökt verksamhetschefen Robert Jakobsson utan resultat. Biljett Nu har också stängt ner sin Facebooksida. Samtidigt cirkulerar fortfarande ett stort antal falska biljetter, något som polisen tidigare varnat för. Konsertarrangören Live Nation befarar att det kan röra sig om flera hundra ogiltiga biljetter i samband med helgens konserter på Ullevi. Fakta/Biljett Nu • Företaget säljer förköpsbiljetter till evenemang genom att köpa och byta biljetter på andrahandsmarknaden. • Köparna erbjuds "sista minuten-service" som innebär att de hämtar ut sina bokade och betalda biljetter på plats i anslutning till evenemanget. • Andrahandsbiljetterna säljs oftast till ett högre pris än hos de officiella ombuden. • På företagets hemsida står det att en plats till ett evenemang garanteras så fort biljetten är betald. Det finns ingen information om att biljetter inte alltid kan garanteras. • Så här skriver Biljett Nu på sin hemsida: "Företaget säljer biljetter i andra hand och erbjuder ofta biljetter till utsålda evenemang. Det kan vi göra eftersom vi arbetar med biljettförsäljning ända fram till evenemangsdagen. (Genom att handla via Biljett Nu slipper den osäkre att utsätta sig för att själv köpa eller sälja återbudsbiljetter på radannonsmarknader, med allt vad det innebär.)" • I november förra året började företaget sälja biljetter till en konsert med Stone Roses som inte var utlyst av arrangören. Ett tiotal biljetter hann säljas, innan det visade sig att konsertplanerna bara var rykten. Biljett Nu hävdade då att de aldrig sagt att de har biljetter till evenemang, men att de ordnar fram dem när de släpps och att det är den tjänsten de tar extra betalt för.


Nördarnas konung byter spår

Summary: I Jason Reitmans mörka komedi ”Young adult” spelar Patton Oswalt ett plågat mobboffer som möter skönhetsdrottningen från highschool. Filmfredag har träffat Patton Oswalt.

Patton Oswalt vet inte riktigt hur han hamnade i Hollywood. Karriären började med nördiga stå-upp-skämt på humorklubbar i Washington D C i slutet av 1980-talet. Efter att bland annat ha lånat ut sin röst till gourmetråttan Remy i ”Råttatouille” och spelat sportfanatiker i lågbudgetkomedin ”Big fan” gör han i ”Young adult” sin första större karaktärsroll i en stor Hollywoodproduktion. – Om man hittar det man älskar att göra så brukar det på något sätt leda en rätt så småningom. Jag kan inte säga något exakt ögonblick då det hände, jag bara gled in i det, ler Patton Oswalt medan han tuggar på snabbmat. Till skillnad från Patton Oswalt rör sig hans rollfigur i ”Young adult” inte ur fläcken. Matt Freehauf är ett mobboffer från highschool som fortfarande lider av sviterna efter en brutal misshandel som gjort honom handikappad. I filmen inleder han en udda och otippad romans med den forna skönhetsdrottningen Mavis (Charlize Theron), en ansvarslös och vinpimplande slacker som drömmer sig tillbaka till highschooltidens förlorade värld. Hon återvänder hem från storstaden med en fix idé om att försöka snärja sin gamla ungdomskärlek – en numera lyckligt gift familjefar. – Jason har specialiserat sig på mörka komedier och jag känner mig mycket bekväm i hans gråzon. Det påminner mig om filmerna från min favoritperiod – tidigt amerikanskt 70-tal. Filmen går inte med håven, den är inte den där desperata ”Vad kan jag göra för att du ska gilla mig?”-filmen. Och det är heller ingen Marguerite Duras-rulle som säger ”fuck you” till publiken, förklarar Patton Oswalt. Matt och Mavis är två ”unga vuxna” som är oförmögna att axla ansvar och fortfarande lever i det förflutna. Precis som i fler av Reitmans tidigare filmer så handlar det om rollfigurer som får en chans att förändra sina liv men inte tar den. – En av de stora amerikanska myterna är att alla kan förändra sig i grunden och få ett helt nytt liv. Men för de allra flesta är inte livet som den tredje akten i en Hollywood-film. De flesta av oss hittar mycket kreativa sätt att förbli densamma, säger Patton Oswalt. Själv har han heller inte förändrats nämnvärt sedan highschool, menar han. I magasinet Wireds artikel ”Vakna nördkulturen – dags att dö” beskrev Oswalt häromåret hur han och hans noggrant utvalda tonårsvänner satt och drog lösryckta citat från Monty Python-sketcher medan de andra skolkompisarna diggade Madonna och Bruce Springsteen på den lokala syltan. ”Det var ett kodspråk vi använde för identifikation”, konstaterar Oswalt. – Även om jag flyttat kors och tvärs över USA så är jag fortfarande en version av mitt highschooljag. Jag vet till exempel att jag borde leva mer hälsosamt och gå ner i vikt. I stället har jag hittat ett sätt att vara tjock och fortfarande kunna jobba inom nöjesindustrin, säger Patton Oswalt och berättar om när han var på en filmpremiär i mitten av 00-talet: – Det var fullt med snygga människor som Christian Bale och Katie Holmes. Fast jag visste att jag borde banta glufsade jag i mig av buffén och hatade mig själv. Då plötsligt glider skådespelaren Brian Dennehy upp bakom min rygg, grabbar tag i en ostburgare och utbrister: ”Vem fan bryr sig om vi karaktärsskådespelare är feta?” – Jag tänkte genast: ”Tack Brian! Nu kan jag fortsätta äta med gott samvete”, ler Patton Oswalt och fortsätter att tugga i sig sin clubsandwich. Rollen som Matt Freehauf var något att bita i. Patton Oswalt hyrde in en fysioterapeut för att halta på rätt sätt och en stenhård skådespelarcoach som gick igenom manuset minutiöst för att han skulle kunna matcha Charlize Theron. – Manuset är mycket komplicerat och nyanserat, det var lite som att vara berusad och gå på en slak lina. Min skådespelarcoach tvingade mig att vrida och vända på varje detalj för att täcka alla aspekter av rollfiguren. Jag fick också träna på att leva med ett skadat ben och försöka lära mig att gå som en handikappad på ett naturligt sätt, berättar Patton Oswalt. Den kerubliknande komikern gillar inte roller som är perfekta. Han tycker att Hollywood redan har ett överskott på skönhetsopererade hälsofreaks och fitnessikoner med kritvita tänder. – Vi har skräckexempel på hur vissa kvinnliga aktriser vägrar att åldras naturligt. Ansikten som saknar rynkor och bevis på att ett liv har levts. Och vi kommer tyvärr att få se ännu mer av detta. Fast ni européer är lite mer avspända. Titta på Helen Mirren – hon både dricker och röker men ser fortfarande fantastisk ut. Eftersom hon inte är ängslig så är hon det sexigaste som finns. Jag är inne på samma spår: huvudpersonerna kommer alltid att behöva en fet kompis. Och för mig är dessa roller roligare att göra än de som Tom Cruise spelar, säger Oswalt. – Matt är ”skadat gods”, men ingen loser. Han är en traumatiserad person som byggt upp en mur av cynism omkring sig för att skydda sig själv mot omvärlden. Samtidigt är han filmens moraliska samvete, även om han är lika skadad som den person han försöker att ge livsråd till, säger Patton Oswalt. Vad händer med Mavis och Matt efter filmens slut? – Jag har min idé, men kommer aldrig att berätta vad jag tror. Alla har olika uppfattningar. Och ingen har fel.


Norah Jones. Dalhalla, Rättvik.

Summary: En konstig kväll med Norah Jones. Alltför långt från musik till publik.

Storsäljande sångerskan Norah Jones konsert i Dalhalla är märkligt vag och musiken intetsägande. Scenen är fullkomligt bisarr för populärmusik tycker Po Tidholm. Egentligen skulle det kunna vara en smart strategi; att lura till sig en miljonpublik med den allra vänaste värmeljusjazzen för att sedan gradvis introducera svårare rytmer, mer avancerad harmonik och ett djupare innehåll. Men Norah Jones verkar sorgligt nog inte ha någon plan. Genombrottet var monumentalt. Hon var ung, vacker och sjöng med en behagligt len röst. De första skivorna sålde i närmare fyrtio miljoner exemplar. Samtidigt var det uppenbart att hon ville något mer, något annat, och för varje skiva blev det tydligt att hon sökte vägar ut ur lättjazzen och det utslätat mysiga idiomet. Hon hittade nya samarbeten med unga alternativa artister och musiker, hon letade upp producenter som skulle fördjupa hennes uttryck. Jag applåderar den ambitionen – många kommersiella artister skulle må bra av omprövningar och nya grepp – men Norah Jones har tyvärr inte lyckats hitta det där egna tilltalet. Konserten på Dalhalla är märkligt vag och musiken underligt intetsägande. Jag måste bara säga det – igen. Dalhalla är, hur vacker och spektakulär anläggningen än må vara – en fullkomligt bisarr scen för populärmusik. Jones och hennes band står samlade längst bak på scenen, på andra sidan en vallgrav. Från första raden till artisten i fråga är det säkert fyrtio meter. All intimitet, all publikkontakt, omöjliggörs. Det känns bara dumt. För Norah Jones och hennes dova nattmusik är det dessutom fatalt. Hon har övergivit den tidiga karriärens tydliga melodier till förmån för ett mer rytm- och stämningsbaserat uttryck. Det går inte fram i den här miljön, om det går fram alls. Bandet, som ser ut som en parodi på ett indieband med sina utvuxna frisyrer, spelar återhållet och snyggt, men det är egentligen bara när de gör countrycovers och har en riktig melodi i en befintlig genre att jobba med som det lyfter på riktigt. Jones och bandet gör bara ett fåtal av de äldre låtarna (”jag ska spela nya låtar ikväll, vare sig ni vill det eller ej”, säger hon) och de funkar också bra, helt enkelt för att de är tydliga. Konstig kväll alltså. Bortslösad talang i olämplig grop.


Lars Ardelius har avlidit

Summary: Författaren Lars Ardelius är död. Ardelius var under första delen av sitt yrkesliv psykolog och debuterade 1958 med formexperimentet "Dagligt allehanda".

Författaren Lars Ardelius är död. Han föddes i Falun 1926 och var under den första delen av sitt yrkesliv psykolog. 1982-1984 var han ordförande i Sveriges Författarförbund. 1958 debuterade han med formexperimentet "Dagligt allehanda". Ardelius gick sedan från att skriva experimentell prosa i romaner som "Rök" och novellsamlingen "Spritt språngande" till en mer realistisk och samhällskritisk prosa. Han belönades 1973 med Stora romanpriset för "Kronprinsarna" och fick 1979 Aniarapriset för den historiska romanen "Tid och otid". Genom åren har han gett ut en rad memoarer. Den femte delen, "Livs levande", kom ut 2010. Filmen Badarna, av Yngve Gamlin, från 1968 bygger på en av hans romaner Lars Ardelius har även skrivit pjäser för radio och tv. Tillsammans med författaren PC Jersild publicerade han 1990 "Slutet", en tankebok om döden. – Han hade förberett sig väl för sitt författarskap. Jobbat på sjön och gjort många olika saker. Sedan utbildade han sig till psykolog. Han hade unika erfarenheter, säger PC Jersild om vännen och kollegan. Så sent som i lördags träffades Lars Ardelius och PC Jersild när Ardelius uppträdde på sin amatörteater på Gotland. – Han var i sitt esse när han stod på sin scen och fick uppträda för sina vänner. Han var 85 år gammal och fick på sätt och vis en avundsvärd död, säger Jersild. Lars Ardelius hade under en längre tid problem med hjärtat och tillståndet blev akut på måndagen. Samma kväll avled han på Visby lasarett. Han var verksam in i det sista och till hösten publiceras hans 70-talsskildring "Hippie blues".


Barcraft – Datorspel på krogen

Summary: En stor stark och en Starcraftmatch. Datorspelet Starcraft är som att spela piano och schack på samma gång. Nu blir det åskådarsport på svenska sportbarer när fansen bänkar sig för att följa direktsända turneringar. DN var där.

– Nerchio får pisk! Den andra semifinalen är i gång och Nerchio har redan byggt Brood Lords, mäktiga varelser som flyger fram över marken. Ett vågat drag, speciellt så här tidigt i matchen. Det är söndagskväll och sommarens Barcraft äger rum på puben The Crib i Stockholm. Ett 60-tal personer har samlats för att se tävlingsmatcher i datorspelet ”Starcraft 2”, direktsända från en turnering i Tyskland. Uppspelta kommentatorer dramatiserar och förklarar vad som händer. Barcraft är för datorspel vad sportbarer är för fotboll. Ina Bäckström tar en klunk av sin öl medan Nerchio avancerar sina varelser i den science fiction-värld som ”Starcraft” utspelar sig i. Hon är en av grundarna till Barcraft i Sverige. – När jag ser proffsen så inser jag att jag aldrig skulle ha kommit upp i de här nivåerna. Upphetsade rop börjar höras från borden när Nerchio tar hem en av delmatcherna. Som underdog är han perfekt. Han har tränat hårt och länge utan att nå den verkliga toppen. Men framför allt är han från Polen eller, som alla icke-koreaner kallas i ”Starcraft”-sammanhang, utlänning. Att det är koreanerna som har rest till andra sidan jordklotet spelar ingen roll. I det här spelet är de alltid på hemmaplan. – När koreaner får spö blir många imponerade. De är ofta lågmälda. Men nästan alltid svinbra, säger Ina Bäckström. ”Starcraft” har beskrivits som att spela piano och schack samtidigt. Spelet är utpräglat strategiskt men kräver också makalöst snabb reaktionsförmåga. När proffsen spelar dansar fingrarna över tangentbordet snabbt som en konsertpianists. En spelares skicklighet kan delvis mätas i APM, actions per minute eller handlingar per minut. I de högre nivåerna är över 300 inte ovanligt. Alltså fem handlingar i sekunden. Varje knapptryckning kan innebära skillnaden mellan vinst och förlust. Sorlet i lokalen övergår till upphetsade rop och applåder när Nerchio tar ledningen. Bäst av fem gäller. Polacken fixar tajmningen perfekt och slår ut motståndaren, den favorittippade MC, med 3–1. Att en enda utlänning går till final är en skräll. – MC är karismatisk. Annars är de flesta koreanska spelare reserverade och artiga. En gång ställde han sig upp och dansade. Och efter en vinst han gjort så här, säger Ina Bäckström och drar fingret över halsen i en symbolisk halshuggning. Datorspel som åskådarsport är i sig ingenting nytt. På festivaler som Dreamhack tar många en paus i sitt eget spelande för att se matcher. De visas på dukar i biografstorlek och lokalerna rymmer ofta flera tusen personer. Spelarna själva sitter djupt koncentrerade framför sina skärmar uppe på scenen, bakom dem en nervös coach som peppar och ger råd. Men för de flesta är sådana matcher en tillfällig paus. Att spela tills sömnbristen tar ut sin rätt är trots allt huvudnumret för de flesta. Det som utmärker Barcraft är att det är helt frikopplat från besökarnas eget spelande. Här är ”Starcraft” en ren åskådarsport. Kanske är det inte konstigare än att följa fotbolls-EM trots att man knappt har stått på en grusplan. – Vi gjorde en undersökning på sajten för ett tag sedan. Det visade sig att de flesta spelar väldigt lite eller inte alls, säger Johan Ronström som också var med och drog i gång Barcraft i Sverige. På sätt och vis rimmar Barcraft väl med datorspelens tidiga historia. Allt började med spelmaskiner som var på tok för stora och dyra för att kunna stå i någons hem. I stället gick entusiasterna till arkadhallar, delvis för att spela men också för att träffa folk, utmana varandra och diskutera. I och med spelkonsolerna och persondatorernas intåg flyttade spelandet in i hemmen. Mer praktiskt och billigare, men också mindre socialt. Barcraft och festivaler som Dreamhack kan ses som en reaktion på det. Intresset tycks vara enormt. Den första Barcraften i Sverige hade 800 föranmälda. – Många kom ensamma, övertygade om att de var de enda som gillade det här. Men nästan tusen personer dök upp, säger Johan Ronström. Minst 80 procent av publiken är män. Då har ändå svenska Barcraft lyckats bättre än de flesta med att locka kvinnor. Delvis kan det bero på den sexistiska jargong som fortfarande präglar spelvärlden, inte minst den professionella. Minst en proffsspelare har fått sparken från sitt lag för att ha pratat rasistiskt om sin motståndare, men sexistiska påhopp framkallar sällan samma reaktioner. Barcraftfenomenet lär ha uppstått i Seattle i USA någon gång i fjol. Sedan dess har det spritt sig till bland annat Kanada, Tyskland och Storbritannien. Totalt finns Barcraft i 180 städer runt om i världen, i mer eller mindre organiserad form. I Paris öppnade Europas första permanenta ”Starcraft”-bar nyligen.Ändå är det pyttesteg jämfört med Sydkorea. Där fyller ”Starcraft”-fans arenor, tv-kanaler sänder matcher dygnet runt och de bästa spelarna tjänar fantasisummor, ofta flera miljoner kronor om året. Inbitna fans har gjort att det har uppstått en viss personkult kring spelarna. Vissa har uppnått berömmelse för sin dryga attityd, andra för sin spelstil. Svenske Marcus Thorzain Eklöf är fruktad för att han långsamt nöter ner sina motståndare. Det sägs att han dödar genom att långsamt slå motståndaren med en matsked. Det har gett honom öknamnet, eller kanske smeknamnet, Spoon Terran. (Terran är den ras av rymdvarelser han spelar som.) I dag arbetar han som professionell spelare i Sydkorea. Av arrangörerna i Stockholm är Vidar Egnér den som har spelat mest ambitiöst. Men nu har han lagt proffsdrömmarna på hyllan och säger att han inte spelar så mycket längre. – Inte så mycket kan ju betyda olika saker, skjuter Johan Ronström in. Du snittar väl ändå ett par timmar om dagen? Efter ett långt reklamavbrott – sponsorpengar betalar för allt i den här världen – är det så dags för final. Där fulländas sensationen när Nerchio krossar koreanen Yonghwa med 4–1. Kommentatorn utbrister att den avslutande manövern är det sexigaste han sett. Turneringen är över och Barcraft gör sommaruppehåll. Målet är att det tävlingsinriktade spelandet ska bli så etablerat att pubarna börjar visa turneringar på eget initiativ. Det lär dröja innan subkulturen är i närheten av lika stor som i Sydkorea, men mycket har hänt de senaste åren. – Nu kan de yngre säga: Jag vill bli som Thorzain när jag blir stor, säger Johan Ronström. Barcraft Svenska Barcraft har funnits sedan september 2011. En vanlig månad arrangeras en eller två träffar. Förutom i Stockholm arrangeras Barcraft i Göteborg och Malmö. Sporadiska Barcraft har också uppstått i till exempel Linköping och Umeå. På grund av alkoholregler gäller vanligtvis 18-årsgräns, men det finns planer på ungdomsanpassade Barcraft på kaféer. www.barcraftsverige.se ”Starcraft” ”Starcraft” är ett strategispel i realtid, där spelaren placerar ut och styr varelser, fordon och byggnader för att slå ut sin motståndare. Det utspelar sig i en science fiction-värld där oönskade människor som förskjutits från jorden och två typer av rymdvarelser slåss mot varandra. De utstötta människorna kallas Terran. Rymdvarelserna delas upp i de humanoida Protoss och de insektsliknande Zerg. Seriösa spelare specialiserar sig på att vara en av dessa raser och byter mycket sällan. Eftersom raserna har olika svagheter och styrkor kan valet liknas vid att välja spelarposition inom fotboll. Den första versionen av Starcraft kom 1998. Den dittills största uppdateringen kom 2010, när Starcraft 2 släpptes. Starcraft är ett av de populäraste datorspelen genom tiderna.


Springsteen drog över tiden – tystades på scenen

Summary: Bruce Springsteen och Paul McCartneys show höll på för länge. Arrangören tystade dem genom att koppla bort strömmen.

Under lördagen hölls en konsert med Bruce Springsteen i Hyde Park, London, för 65.000 personer. I slutet av föreställningen tillkännagav Bruce Springsteen att någonting som han hade väntat på i femtio år skulle inträffa. Han presenterade sin gästartist, legenden från bandet The Beatles, Paul McCartney. Men de båda stjärnorna hann inte uppträda länge tillsammans. Under låten Twist and Shout blev det plötsligt tyst. Arrangören hade kopplat bort strömmen, skriver BBC. Springsteen och McCartney fortsatte uppträda, innan de upptäckte att publiken inte hörde någonting. Då drog Bruce Springsteen igång en sista liten sångsnutt a capella tillsammans med sin gitarrist Steven Van Zandt innan konserten fick ett snöpligt slut. Efteråt medgav arrangören att de avsiktligt tystat de bägge artisterna. De hade bara tillstånd att ha konserten igång tills klockan 22.15 och klockan var vid det laget 22.40. En man hade förgäves försökt vifta åt Springsteen och McCartney för att meddela att de själva borde försöka avrunda konserten. Gitarristen Steven Van Zandt skev efteråt på Twitter och reagerade över den plötsliga tystnaden på scenen med orden: ”När blev England en polisstat?”


Franskt parti stämmer Madonna

Summary: Madonna stäms för att hon visat en film av den högerextrema partiledaren Marine Le Pen med ett hakkors i pannan under en konsert.

Under Frankrikes nationaldag på lördagen höll artisten Madonna en show i Paris. När hon spelade låten "Nobody Knows Me" visade hon en video där en rad personer figurerar. Bland annat avbildas den franska högerextrema ledaren Marine Le Pen med en hakkors i pannan, innan bilden byttes ut mot Adolf Hitler, skriver bland annat The Guardian. Redan i början av juni visade Madonna upp videon första gången, under en konsert i Israel. Tilltaget väckte då stor uppmärksamhet bland franska medier och Marine Le Pen lovade att stämma Madonna om hon skulle visa samma film på fransk mark. Men hotet skrämde inte sångerskan. Under lördagen spelades samma film upp under konserten i Paris, och en talesperson för Le Pens parti uppger att en stämningsansökan mot Madonna kommer att lämnas in i dagarna. Enligt franska medier kommer Madonna på sin höjd kunna få betala ett mindre bötesbelopp om hon döms för förseelsen.


En stor stark och en Starcraftmatch

Summary: Datorspelet Starcraft är som att spela piano och schack på samma gång. Nu blir det åskådarsport på svenska sportbarer när fansen bänkar sig för att följa direktsända turneringar. DN var där.

– Nerchio får pisk! Den andra semifinalen är i gång och Nerchio har redan byggt Brood Lords, mäktiga varelser som flyger fram över marken. Ett vågat drag, speciellt så här tidigt i matchen. Det är söndagskväll och sommarens Barcraft äger rum på puben The Crib i Stockholm. Ett 60-tal personer har samlats för att se tävlingsmatcher i datorspelet ”Starcraft 2”, direktsända från en turnering i Tyskland. Uppspelta kommentatorer dramatiserar och förklarar vad som händer. Barcraft är för datorspel vad sportbarer är för fotboll. Ina Bäckström tar en klunk av sin öl medan Nerchio avancerar sina varelser i den science fiction-värld som ”Starcraft” utspelar sig i. Hon är en av grundarna till Barcraft i Sverige. – När jag ser proffsen så inser jag att jag aldrig skulle ha kommit upp i de här nivåerna. Upphetsade rop börjar höras från borden när Nerchio tar hem en av delmatcherna. Som underdog är han perfekt. Han har tränat hårt och länge utan att nå den verkliga toppen. Men framför allt är han från Polen eller, som alla icke-koreaner kallas i ”Starcraft”-sammanhang, utlänning. Att det är koreanerna som har rest till andra sidan jordklotet spelar ingen roll. I det här spelet är de alltid på hemmaplan. – När koreaner får spö blir många imponerade. De är ofta lågmälda. Men nästan alltid svinbra, säger Ina Bäckström. ”Starcraft” har beskrivits som att spela piano och schack samtidigt. Spelet är utpräglat strategiskt men kräver också makalöst snabb reaktionsförmåga. När proffsen spelar dansar fingrarna över tangentbordet snabbt som en konsertpianists. En spelares skicklighet kan delvis mätas i APM, actions per minute eller handlingar per minut. I de högre nivåerna är över 300 inte ovanligt. Alltså fem handlingar i sekunden. Varje knapptryckning kan innebära skillnaden mellan vinst och förlust. Sorlet i lokalen övergår till upphetsade rop och applåder när Nerchio tar ledningen. Bäst av fem gäller. Polacken fixar tajmningen perfekt och slår ut motståndaren, den favorittippade MC, med 3–1. Att en enda utlänning går till final är en skräll. – MC är karismatisk. Annars är de flesta koreanska spelare reserverade och artiga. En gång ställde han sig upp och dansade. Och efter en vinst han gjort så här, säger Ina Bäckström och drar fingret över halsen i en symbolisk halshuggning. Datorspel som åskådarsport är i sig ingenting nytt. På festivaler som Dreamhack tar många en paus i sitt eget spelande för att se matcher. De visas på dukar i biografstorlek och lokalerna rymmer ofta flera tusen personer. Spelarna själva sitter djupt koncentrerade framför sina skärmar uppe på scenen, bakom dem en nervös coach som peppar och ger råd. Men för de flesta är sådana matcher en tillfällig paus. Att spela tills sömnbristen tar ut sin rätt är trots allt huvudnumret för de flesta. Det som utmärker Barcraft är att det är helt frikopplat från besökarnas eget spelande. Här är ”Starcraft” en ren åskådarsport. Kanske är det inte konstigare än att följa fotbolls-EM trots att man knappt har stått på en grusplan. – Vi gjorde en undersökning på sajten för ett tag sedan. Det visade sig att de flesta spelar väldigt lite eller inte alls, säger Johan Ronström som också var med och drog i gång Barcraft i Sverige. På sätt och vis rimmar Barcraft väl med datorspelens tidiga historia. Allt började med spelmaskiner som var på tok för stora och dyra för att kunna stå i någons hem. I stället gick entusiasterna till arkadhallar, delvis för att spela men också för att träffa folk, utmana varandra och diskutera. I och med spelkonsolerna och persondatorernas intåg flyttade spelandet in i hemmen. Mer praktiskt och billigare, men också mindre socialt. Barcraft och festivaler som Dreamhack kan ses som en reaktion på det. Intresset tycks vara enormt. Den första Barcraften i Sverige hade 800 föranmälda. – Många kom ensamma, övertygade om att de var de enda som gillade det här. Men nästan tusen personer dök upp, säger Johan Ronström. Minst 80 procent av publiken är män. Då har ändå svenska Barcraft lyckats bättre än de flesta med att locka kvinnor. Delvis kan det bero på den sexistiska jargong som fortfarande präglar spelvärlden, inte minst den professionella. Minst en proffsspelare har fått sparken från sitt lag för att ha pratat rasistiskt om sin motståndare, men sexistiska påhopp framkallar sällan samma reaktioner. Barcraftfenomenet lär ha uppstått i Seattle i USA någon gång i fjol. Sedan dess har det spritt sig till bland annat Kanada, Tyskland och Storbritannien. Totalt finns Barcraft i 180 städer runt om i världen, i mer eller mindre organiserad form. I Paris öppnade Europas första permanenta ”Starcraft”-bar nyligen.Ändå är det pyttesteg jämfört med Sydkorea. Där fyller ”Starcraft”-fans arenor, tv-kanaler sänder matcher dygnet runt och de bästa spelarna tjänar fantasisummor, ofta flera miljoner kronor om året. Inbitna fans har gjort att det har uppstått en viss personkult kring spelarna. Vissa har uppnått berömmelse för sin dryga attityd, andra för sin spelstil. Svenske Marcus Thorzain Eklöf är fruktad för att han långsamt nöter ner sina motståndare. Det sägs att han dödar genom att långsamt slå motståndaren med en matsked. Det har gett honom öknamnet, eller kanske smeknamnet, Spoon Terran. (Terran är den ras av rymdvarelser han spelar som.) I dag arbetar han som professionell spelare i Sydkorea. Av arrangörerna i Stockholm är Vidar Egnér den som har spelat mest ambitiöst. Men nu har han lagt proffsdrömmarna på hyllan och säger att han inte spelar så mycket längre. – Inte så mycket kan ju betyda olika saker, skjuter Johan Ronström in. Du snittar väl ändå ett par timmar om dagen? Efter ett långt reklamavbrott – sponsorpengar betalar för allt i den här världen – är det så dags för final. Där fulländas sensationen när Nerchio krossar koreanen Yonghwa med 4–1. Kommentatorn utbrister att den avslutande manövern är det sexigaste han sett. Turneringen är över och Barcraft gör sommaruppehåll. Målet är att det tävlingsinriktade spelandet ska bli så etablerat att pubarna börjar visa turneringar på eget initiativ. Det lär dröja innan subkulturen är i närheten av lika stor som i Sydkorea, men mycket har hänt de senaste åren. – Nu kan de yngre säga: Jag vill bli som Thorzain när jag blir stor, säger Johan Ronström. ”Starcraft” är ett strategispel i realtid, där spelaren placerar ut och styr varelser, fordon och byggnader för att slå ut sin motståndare. Det utspelar sig i en science fiction-värld där oönskade människor som förskjutits från jorden och två typer av rymdvarelser slåss mot varandra. De utstötta människorna kallas Terran. Rymdvarelserna delas upp i de humanoida Protoss och de insektsliknande Zerg. Seriösa spelare specialiserar sig på att vara en av dessa raser och byter mycket sällan. Eftersom raserna har olika svagheter och styrkor kan valet liknas vid att välja spelarposition inom fotboll. Den första versionen av Starcraft kom 1998. Den dittills största uppdateringen kom 2010, när Starcraft 2 släpptes. Starcraft är ett av de populäraste datorspelen genom tiderna. Svenska Barcraft har funnits sedan september 2011. En vanlig månad arrangeras en eller två träffar. Förutom i Stockholm arrangeras Barcraft i Göteborg och Malmö. Sporadiska Barcraft har också uppstått i till exempel Linköping och Umeå. På grund av alkoholregler gäller vanligtvis 18-årsgräns, men det finns planer på ungdomsanpassade Barcraft på kaféer. www.barcraftsverige.se


Camping – kul på teatern

Summary: Svenska filmer som driver med campingsemester finns det gott om. Inom teatern är det desto mer sällsynt. Men i sommar hittar vi både pjäser som handlar om camping och teatrar som spelar på campingplatser. Gärna genom att inkludera miljön i spelet.

Det ska vara en campingplats i sommar. Antingen som spelplats eller pjäs. Redan i våras spelade Borås stadsteater den brittiske dramatikern John Godbers "Camping", om ett pensionerat par som tror sig ha hittat den perfekta platsen för sin splitternya husvagn, men ganska snart hamnar i en klasskonflikt med sina grannar på den rejält sunkiga campingplatsen "Brysk komik och en bottensats av aningen allvar härskar i John Godbers frejdiga skådespel 'Camping'", skrev Borås Tidnings teaterkritiker om premiären. Klasskonfrontationer bygger även "Campa i klaveret – en husvagnsbuskis!" på som just nu spelas på Vallarnas friluftsteater för att fortsätta på Lisebergs teater under hösten. Här sker klinchen mellan en nyrik glidare, som mest är ute efter att imponera på de andra hyresgästerna med sin lyxiga husvagn, och ett par campingplatsveteraner med arbetarklassbakgrund. Camping som pjästema är annars ganska sällsynt. Desto fler teatrar spelar på campingplatser i sommar. Bland dem finns Campingteatret som gästar Halmstads internationella gatufestival i augusti, en dansk teatergrupp som bildades 2008 och som just har specialiserat sig på att spela på campingplatser runt om i Europa. En annan är Teater Krokben som spelar "Zobi och det magiska tältet" på campingplatser i bland annat Mariestad och Grebbestad. För fjärde året i rad sommarturnerar Göteborgs improvisationsteater på campingplatser utmed Västkusten med en föreställning som ofta inkluderar miljön i spelet. Jens Nordberg har varit med från början. Varför väljer ni att spela på just campingplatser? – Vi funderade på olika koncept för att kunna spela teater på sommaren och för barn. Och slår man ihop de två så blir campingplatsen ett naturligt ställe. På vilket sätt slår campingmiljön igenom i era föreställningar? – Som improvisationsteater låter vi historien byggas av barnen. De bestämmer var föreställningen ska utspelas. Och det brukar ofta bli campingplatser, medan huvudpersonen brukar vara en bonde som bor precis vid campingplatsen. Hur är campingpubliken? Skiljer den sig från den ni möter i er lokal i Göteborg? – Ofta är den inte så teatervan, vilket är roligt. Sedan kommer föräldrarna gärna med vilket gör att vår föreställning både måste appellera till barn och vuxna. Traditionellt är vår publik annars 15 år och uppåt. Claes Månsson om campingsemester I sommar spelar Dramatenskådespelaren Claes Månsson en bitter campingvärd i buskisen "Campa i klaveret" på Vallarnas friluftsteater utanför Falkenberg. Själv minns han barndomens camping som sociala. Du spelar den bittre campingvärden Ernst Eklund i sommar. Har du n egen erfarenhet av camping? – Ja, det var så man semestrade när jag var liten. Vi bodde nära Marstrand, men likt förbaskat åkte vi ändå på campingsemester varje sommar. Och jag upplevde det som väldigt mysigt. Vad är det som lockar med camping? – Jag är uppvuxen i en tvåa där vi bodde fyra personer. När vi campade låg vi visserligen fyra i ett litet tält, men jag och min bror kunde gå ut och spela fotboll medan pappa och mamma satt och pratade med grannarna, vilket gav en frihet. Vad är det med camping som är roligt att driva med? – I vår föreställning så utgår intrigen från två husvagnar som representerar campingplatsens över- och underklass. Dels har vi den flotta husvagnen ägd av en riktig stekare som bara är ute efter att imponera, dels den med paret som har arbetarklassbakgrund är ute och campar varje år. Så visst är campingplatsen en tacksam miljö för en fars. Skiljer sig publiken på Vallarna från den du möter på Dramaten? – Ja, på Vallarna har de flesta har en relation till camping, vilket jag då också har. Sedan premiären 1 juli har det regnat en hel del på Västkusten. Har det gått att spela utomhus? – Ja, vi har en förvånansvärt disciplinerad publik. De sitter där inne i sina regnkapps-kokonger och skrattar och klappar händerna. Det måste finnas ett enormt sug efter att ha roligt. Ylva Lagercrantz Spindler/TT Spektra Fakta/teater med campingtema "Upp till camping", av Åke Cato/Mikael Neumann, Fredriksdalsteatern, 1996 "En husvagnsteater på turné", en monolog av skådespelerskan Lena Dahlén, 2001 "Camping", av John Godber, Borås stadsteater, 2012 "Campa i klaveret - en husvagnsbuskis", Vallarnas friluftsteater, 2012


Underbara kvinnor i vatten

Summary: När Hjalmar Söderberg låter Lydia i romanen ”Den allvarsamma leken” bada är det inte bara en kropp i vatten vi ser. Det är en kvinnokropp sedd av en manlig blick – medan män bara kan gå och bada, skriver Nina Björk.

Först ett påstående: i verkligheten badar kvinnor ungefär lika ofta som män. Sedan en misstanke: när kvinnor gestaltas i litteratur, på film, i konst och i annonser badar de oftare. I Hjalmar Söderbergs klassiska kärleksroman ”Den allvarsamma leken” från 1912 badar den kvinnliga huvudpersonen redan på första sidan: ”Lydia brukade bada ensam. Hon tyckte bäst om det så och denna sommaren hade hon för resten ingen att bada med. Och hon behövde inte vara rädd. Hennes far satt där uppe på bergknallen ett stycke ifrån och målade på sitt ’motiv från havsbandet’ och höll öga med att ingen obehörig kom för nära. Hon steg ut i vattnet, tills det nådde henne till litet över midjan. Där blev hon stående med upplyfta armar och händerna knäppta bakom nacken, tills ringarna i vattnet slätats ut, och speglade sina aderton år i vågen. Så böjde hon sig framöver och simmade ut på det smaragdklara djupet.” När kvinnan i denna roman badar sätter hon händerna bakom nacken och ser sin nakna kropp i sjön. Hennes far ser samma nakna kropp. Så även om kvinnan sägs vara skyddad från obehöriga blickar och även om hon sägs vara ensam är hon synnerligen sedd. Av sig själv, av en far och av oss läsare. Att vilja se en naken kvinna bada är inte, och var än mindre 1912, oskyldigt. Men som läsare slipper vi stå för denna voyeurism eftersom det är kvinnan själv, fadern och sjön som ser åt oss. Det är som om Söderberg skyddar oss, gömmer vår blick bakom andras blickar och bakom bokstäver i en roman. Ändå har vi nu, när vi har läst, också sett. Och det vi har sett är den badande kvinnan som objekt. Det spelar ingen roll om läsaren är en man eller kvinna; vi har alla sett detsamma. När Gun-Britt Sundström 61 år senare i ”För Lydia” omarbetade Hjalmar Söderbergs roman ur kvinnans perspektiv – hur skulle hon göra med denna inledande badscen? Hur badar en naken kvinna i en roman utan att hon blir ett ”motiv från havsbandet”, ett objekt? Svaret blev: det gör hon inte. Lydia går visserligen även i Sundströms roman ned till stranden, tar av sig sina skor och känner på vattnet. Men efter att ha doppat fötterna i det konstaterar hon att ”det var inget lockande badväder i dag, himlen mulen och jämngrå”. Så hon varken badar eller lägger sig, som i Söderbergs roman, på en klipphäll för att låta solen torka sin bruna kropp. Allt Sundström låter oss se är en avklädd fot och en påklädd kvinna som sätter sig på en klippa. Det hade kanske varit skönare för Lydia om det verkligen hade varit vackert väder denna dag, men ibland fungerar inte sådana trevligheter för kvinnokroppar nära vatten. Lydias blick behåller dock Sundström i sin inledning. Vi får även här se det Lydia ser. Men det hon ser är inte längre sin egen kropp i vattnet – utan de skitiga resterna av en fest: ”Det var en bedrövlig syn som mötte Lydia på verandan på morgonen. Bordet täckt av brödsmulor, glas med små skvättar kvar i. Ett låg sönderslaget på golvet, skärvor spridda i konjaksklibb. Flaskor på bordet, på bänken, på räcket. Ölflaskor och brännvinsflaskor och konjaksflaskor.” Så både blicken och vätskan behåller Sundström. Även vätska i form av vatten. Lydia upptäcker att vattnet i köket inte räcker till både kaffe och disk ”så det var lika bra att gå ut och hämta med detsamma”. Och Lydia kommer inte att bada i vatten, utan pumpa upp detta vatten ur en brunn. Sånt kan vara nödvändigt när författare skriver romaner ur kvinnors perspektiv. Gun-Britt Sundström har ett citat av Hjalmar Söderberg som devis för sin bok. Det är hämtat från hans ”Förvandlingens ring” och lyder: ”Har ni aldrig tänkt på det djupt tragiska i det förhållandet att människosläktet är delat i två hälfter och att var människa från vaggan till graven måste tillhöra antingen den ena eller den andra – måste vara antingen man eller kvinna? … Från vaggan till graven är männi skan dömd att se på livet antingen med mannens eller kvinnans ögon.” Både män och kvinnor har ju ögon att se med. Men om vi tror på Söderberg är de dömda att se två olika världar. Vem utfärdar den domen? Har den sin grund i de två olika könsorgan som sitter knappa metern under de för män och kvinnor gemensamma ögonen? Det vore ju absurt att påstå; att könen så att säga stiger upp genom kroppen och sätter sig i blicken. I Söderbergs roman ser en man, en kvinna och en sjö den badande kvinnan. I Sundströms roman ser kvinnan porslin i behov av rengöring. Det är lätt att säga: de olika kropparna har ingen betydelse för dessa olika blickar. Det är lätt att sätta kroppen inom parentes. Men att det finns situationer då kroppen inte har någon betydelse innebär ju inte att kroppen aldrig har betydelse. Lydias projekt i inledningen till Söderbergs roman, att bada, kan sägas ha med den biologiska människokroppen att göra. Eftersom människan är konstruerad så att hon kan lära sig att simma kan hon också bada på djupt vatten. Kroppen är, som Simone de Beauvoir skriver i ”Det andra könet”, ett utkast till de projekt en människa över huvud taget kan ha. Men eftersom det nu är just bada Lydia ska – och inte ha sex, föda barn eller amma – har hennes projekt inte specifikt med den biologiska kvinnokroppen att göra. Ändå, vill jag påstå, är det på grund av Lydias ”kvinnlighet” som Sundström i sitt romansvar till Söderberg inte låter henne bada. För den där ”kvinnligheten” innefattar inte bara hennes kropp utan, och viktigare i det här sammanhanget, blickarna som ser den. Det är ju inte bara en kropp vilken som helst som ska bada eller inte bada, utan det är en kropp som är en individ, som är en kvinna som har levt i en viss kultur. Till exempel en kultur med litterära skildringar av hur män, kvinnor och sjöar tittar på och speglar artonåriga kvinnokroppar när de sträcker armarna bakom nacken innan de doppar sig. En kultur där en kvinna får svårt att låta bli att se sig själv utifrån, där hon till exempel vet hur hon ska bada för att det ska bli vackert att titta på. En kultur där en manlig blick oftare har beskrivit en kvinnlig kropp än tvärtom – helt enkelt en kultur där mannens blick på kvinnan ingår i själva ”kvinnligheten”. Om de personliga pronomina han och hon nu håller på att kompletteras med ett tredje, hen, är det kanske därför rimligt att anta att detta hen redan är mer befolkat av kvinnan? Att det hon som tvingats lära sig så mycket om det överordnade han redan delvis vuxit ur sin benämning? Så kanske bör vi revidera det Söderbergcitat som Sundström inledde sin roman med – revidera genom att stryka en blick. ”Från vaggan till graven är människan dömd att se på livet antingen med mannens eller kvinnans ögon” – vore det inte bättre att säga ”Från vaggan till graven är människan dömd att se på livet med mannens ögon”? Kvinnor tränas i dubbelt seende – och det finns ingen söderbergsk avgrund längre. Det sorgliga med detta är, bland annat, att vissa kroppar bara kan gå och bada medan andra kroppar måste hålla på och förhålla sig hela tiden.


Jazzfestival sprider ut sig

Summary: När Stockholm Jazz Festival för första gången flyttar inomhus i oktober blir det på hela elva scener runt om i Stockholm. Kulturhuset, Konserthuset och Berns ska hysa de största artisterna.

Den icke önskvärda men ack så frekventa svenska regnsommaren fick Stockholm Jazz Festival att kasta in handduken i fjol. Utomhusfestivalen dog, men samtidigt föddes en inomhusfestival. Den stora skillnaden är att den transformerade festivalen kommer att få många fler scener än Skeppsholmens tre. Konserthuset, Fasching och Strand är några. – Med många scener får man med de allra tyngsta institutionerna samtidigt med de fräscha och unga. Fördelen jämfört med en enda arrangör är att många jazzaktörer sätter sina egna avtryck, de möter publiken på olika sätt. Ett bra exempel är den lilla scenen Jazzhuset i Hammarby sjöstad, som drivs av unga oberoende jazzentusiaster, säger festivalens vd Lena Åberg Frisk. Filosofin bakom de många utspridda scenerna är att ge ett starkare fokus på konsertupplevelsen. Varje artist placeras på den optimala scenen i för just den artisten optimala miljön. Ljudet är bättre än utomhus eftersom det här är lokaler gjorda för musik. – Och stolarna är skönare, säger Lena Åberg Frisk. Inte mindre än elva scener runt om i stan kommer att erbjuda musik hela jazzveckan i oktober. Publiken får möjlighet att välja mellan fler artister än utomhusfestivalen kunnat presentera. Utbudet blir brett. Django Reinhardt-festivalen flyttar in under jazzfestivalens tak, det gör också delar av den årliga Swedish Jazz Celebration. Inga artister har ännu offentliggjorts, men Lena Frisk Åberg kallar festivalen en kraftsamling med etablerade stora svenska och internationella stjärnor. – Vi vill också introducera nya artister inför publiken, de kan vara unga och färska men också större artister som ännu inte varit i Sverige. Vi har också hittat artister från andra länder utanför Norden och USA. Den nya inomhusfestivalen har inspirerats av andra stadsjazzfestivaler. En av dem är Köpenhamns som har ett utbud på 900 konserter. Stockholm startar blygsammare med 50 konserter men räknar med att växa. På sikt är ambitionen att få större publik än utomhusfestivalen men, som festivalgeneralen påpekar, inga av inomhusarenorna kan på en och samma gång ta in lika mycket publik som på Skeppsholmen eller Skansen, det vill säga 8 000 personer. Några biljetter i form av dagpass kommer inte att finnas. Publiken betalar per konsert, och flera olika prisnivåer kommer att förekomma. Ambitionen är att hålla nere priserna. Med det nya festivalformatet har den ekonomiska risken minskat. Vädret spelar mindre roll för publiktillströmningen. Festivalen har fått nyetableringsstöd på en miljon kronor från Statens musikverk. För första gången har även privata donatorer bidragit. Kulturrådet, Stockholms stad och Skap hjälper också till. Jazz i Hammarby Sjöstad Förutom Berns, Konserthuset och Kulturhuset utnyttjar jazzfestivalen Fasching, Strand, Södra teatern, Hotell Malmen, Grand Central Hotell, Stallet, Glenn Miller Café och Kajhuset i Hammarby Sjöstad. Festivalen startar den 1 oktober och pågår i en vecka. Under oktoberveckan erbjuds mer än utomhusfestivalen kunde bjuda på. Förutom konserter och workshoppar även branschkonferenser, barn- och familjeevenemang.


Springsteen starkare än någonsin

Summary: All musik tål inte ofantliga utomhusscener, men turnémaskinen Bruce Springsteen klarar av det, Bon Iver likaså. Och svenska First Aid Kit är lika oemotståndliga som alltid.

Det kanske mest överraskande när Bruce Springsteen 2006 tog ett sidospår och började spela folkmusik var hur stort hans Sessions Band var. När jag såg dem var de arton stycken bakom honom. Egentligen orimligt många, resultatet blev ett galet myller och en osannolik feststämning. Jag tror att något lossnade hos Bruce Springsteen då. Åtminstone har han nu byggt ut sitt gamla E Street Band till precis samma storlek. Med en fem mans blåssektion och fyra körsångare räknar jag till sjutton kompmusiker – och då är ändå hustrun Patti Scialfa ledig med barnen, han hälsar från henne. Nu blir det knappast något halvkaos med den exakta turnémaskin som The E Street Band är, men på stora scenen i Roskilde, på festivalens absoluta centraltid, visar Bruce Springsteen ändå vad dessa nya resurser kan innebära. Ett redan mäktigt band låter nu ännu större och influenserna från soul och gospel blir starkare än någonsin. I några partier blir han rena predikanten. Till och med en formalitet som sista extranumret ”Twist and shout” blir, med sitt vässade latinblås, mer än bara en gammal rockdänga. Jag tror dessutom att han satsar lite extra eftersom han för en gångs skull spelar på en festival. Alla är faktiskt inte här för just honom, även om endagsbiljetterna till denna dag var dem som först såldes slut. Och åtminstone en unik extravagans bjuds det på när hela The Roots – som spelade på samma scen tidigare på kvällen – kommer in och stökar i en överladdad och utbyggd ”The E Street shuffle”. I trängseln framstår jättescenen plötsligt som underdimensionerad. Efter två timmars golvande uppvisning smiter jag så i väg till näst största scenen och finner att alla verkligen inte var här för Bruce Springsteen. Arenascenen uppges ta 17 000 åskådare, betydligt fler var på plats och att bara fajta sig in tillräckligt långt för att se storbildsskärmarna var en prövning. Sällan blir dilemmat för en festival som Roskilde tydligare. Bon Iver är ett fantastiskt band, som – vad jag kunde uppfatta – gjorde en strålande spelning där en subtil och långsam vemodsmusik varsamt byggs upp till stora dimensoner, utan att tappa sin sprödhet. Juston Vernon sjunger med den raraste av ljusröster och scendekoren glimrar av trolska ljuslyktor. Som midnattsspelning är det egentligen perfekt. Om bara inte tjugo tusen människor trängdes lite för tätt och hårt och bitvis också högljutt. Men var skulle man egentligen placera ett sådant band, som så många vill se? All musik tål inte att ställas på en ofantlig utomhusscen. Faktiskt visade även The Roots det, hiphoppens mest hyllade liveband, när de gjorde sitt hyggliga set utan att riktigt lyckas nå ut över de stora avstånden. På Arenascenen kunde intrycket ha blivit ett helt annat, och Cuba Gooding Jr på sousafon fått en ännu större roll. Fast trumsolot hade nog känts lojt även då. I stället stod Refused för den mest sensationella uppvisningen i det gröna jättetältet. Återuppståndna efter fjorton år och numera adlade till internationella hardcorelegender. Under spelningen förvandlas Dennis Lyxzén successivt från ödmjuk rockgubbe till agitator, med en fysisk scenstil värdig vilken yngling som helst, samtidigt som bandet manglar ut komplicerad högtryckspunk som möjligen ligger ännu bättre i tiden nu än då. Eller ta bara detaljen att där andra band skriver sitt eget namn på bastrumman, där har David Sandström i stället en appell för att frige de fängslade ryska punkaktivisterna i Pussy Riot. Bland de svenska triumferna måste också First Aid Kit nämnas. Så unisont hyllade i så många tonarter att det kan kännas lätt kvävande, men det kan ju knappast systrarna Söderberg rå för. Just tillbaka från förbandsturné med Jack White låter de helt amerikanska mellan låtarna, men sättet att sjunga så sammanflätat att de båda rösterna växer till något tredje och större är lika oemotståndligt som någonsin. På samma Odeonscen några timmar senare stod sen det charmanta storfolkbandet Bellowhead och spelade engelsk dansmusik i de mest häpnadsväckande arrangemang för stråkar, blåssektion, dragspel och en hel del annat. Med ännu en sousafonspelare i sättningen, dagens andra efter The Roots! Det måste vara festivalrekord. Vädret? Repris på gårdagen. Börjar i regn och blir med tiden riktigt fint. Typsituation: En av alla konstinstallationer är orden ”My clothes don’t fit me no more”, skrivna med hopvikta tröjor, blusar och skjortor som fästs längs ett långt plank. Efter ett par dagar är många av kläderna borta, troligtvis återanvända. Kanske var just det meningen? Årets... festivaltema är hållbarhet och märks på alla möjliga sätt, från energisparande scenbelysning till kampanjer för att minska matsvinnet. Hur många som kommer att följa uppmaningarna från Urban gardening och odla brännässlor i pallkrage är dock oklart.


Chitra Ganesh på Göteborgs konsthall

Summary: I Europa och Sverige visas just nu samtidskonst från Indien. DN:s Ingela Lind går på konstmässa i Bombay, men ser också videokonst i Wanås av fyra indiska konstnärer och verk av Chitra Ganesh i Göteborgs konsthall.

Det talas om en ny scen för samtidskonst i Indien. I Europa visas just nu indisk konst på flera museer. Och i Sverige har man under våren kunnat möta indiska konstnärer på Lunds konsthall. På Göteborgs konsthall är New York-baserade Chitra Ganesh (med indiskt ursprung) aktuell med visuella uttryck hämtade från bland annat Bollywood och indiska serier, samtidigt som fem indiska konstnärer visas på Wanås hela sommaren. Där överraskar videokonsten. Wanås har samlat fyra konstnärer vars filmer är meditativa med en ovanligt säker rytm. Ofta är de naturromantiska: Som betraktare sugs vi in i en solnedgång, utvecklad på flera skärmar samtidigt. Vi ser hur man blad för blad avlövar ett träd för att hitta in till trädets idé eller skulptera fram en nödvändig paus i tillväxten. Och vi upplever hur en dansare utforskar rum – inte genom siffror eller kvantifiering utan genom kroppsrörelser. I Bombay (Mumbai) finns sedan några år tillbaka ett antal konstgallerier av internationell klass. Drivna av energiska gallerister, som också ställer ut sina konstnärer på mässor i väst. Under en vecka går jag runt och försöker hitta dem. Hettan lindar in mig i ett våtvärmande omslag. Och trafiken! Den dånar och stinker. Dieseln är dålig i det jäsande Bollywood. De flesta gallerier ligger inom ett gångområde i stadsdelen Colaba, nära Gate of India. Men de är ändå svåra att hitta, eftersom de sprängts in på andra och tredje våningarna i de prångiga kvarteren. Flera utställningar anspelar på kulturkrockar i samband med globaliseringen och hårdexploateringen av miljön. Konstnärerna manar till motstånd genom naturförundran. Som på Wanås. Jag ser konst där kreaturen representerar en natur som ännu, men knappt, lyckas hålla stånd med sin gåta. Kor mot stinkande världsstäder. Hästar och fåglar mot superteknologi … Överallt bryts gator upp, och flera gallerier är stängda ”på grund av vägarbeten”. Säkert spelar värmeböljan in. Men också det faktum att man just denna helg för första gången gemensamt anordnat en helgutställning (som ska bli årlig) på Taj Lands End. Ett lyxhotell i stadsdelen Bandra vars konstintresserade ägare sponsrar hela evenemanget och även satsat på fasta installationer över våningsplanens entréer, vida som torg i en mindre stad. ”Mumbai gallery weekend” kunde ha varit en konstmässa med utvalda gallerier, till exempel i London eller Stockholm. Ingenting sticker ut som särskilt ”indiskt”. Jag använder citationstecken eftersom geografiska bestämningar känns tabu. Konst är numera global. Punkt. På väggarna brer stora målningar ut sig. Ofta dekorativa. Bäst är en färgstark, mattliknande mönsterkomposition med myror av Atif Khan. Så finns här en del senpopkonst. Expressiv. Graffiti-lik. Våldsamt anti-våld. Med min inskränkta västblick ser jag ekon av Michel Basquiat, Donald Baechler, William Kentridge, Anish Kapoor. Men det kan vara tvärtom. Ingenting är riktigt djärvt politiskt. Men denna första samlingsutställning är nog tänkt för samlare. Det märks på lyxåken med chaufförer som trängs utanför hotellets lobby. Abhay från galleri Maskara klagar över den eländiga konstsituationen i Indien. Tillfälliga köpare finns och blir allt yngre, säger han. Men långsiktiga samlare saknas: – Här får vi inget offentligt stöd till exempel för mässor som gallerierna får i Frankrike och Kina. Konstmuseet i Bombay (det enda i en 20-miljonersstad) har knappt nödpengar till inköp. Så dess samling är totalt inaktuell, menar Abhay, vilket jag också själv kunnat konstatera i museets tunga, dystra salar där det just nu bara finns en aktuell utställning. Visserligen viktig med en ekologisk räddningsplan för Mumbais hotade parker. Men så torftig rent visuellt! För fyra år sedan var här en konstboom som slutade i en krasch, berättar Nandita Kumar, som gjort en fascinerande, spröd och fjärilsliknande installation med vridna datordelar under en glaskupa. Hon tycks just så hårdför som man måste vara här, ställer ut för första gången med galleri Lakeeren men är gediget utbildad i Los Angeles och berest i Europa. Hon säljer en del privat men har hittills bara kunnat dra sig fram genom uppdrag från boutiquer, säger hon. Hennes och Abhays kritik stämmer med den jag hör från många andra. Indisk nutidskonst är spännande, välorienterad och självmedveten. Vissa konstnärer kan leva på sina platsspecifika internationella uppdrag – likt Srinivasa Prasad, som på Wanås planterat en labyrint av pilträd runt sin egen signatur. Men konstsamlaren Kiran Nadar, som samlar nutidskonst och har ett eget museum i New Dehli, går hårt åt det indiska konstlivet. För inte så länge sedan ansågs Kina och Indien ha samma potential på den växande konstmarknaden, säger Nadar till tidningen India Times. Men de senaste siffrorna visar att Indien nu halkat långt efter Kina och att den indiska konstboomen är över. – Ett skäl är att det knappt finns några samlare här. Men framför allt finns det ingen motsvarighet till den kinesiska regimens stöd till landets konstliv. Även samtidskonsten borde vara Indiens kulturella ansvar, anser hon, men understryker att även privatpersoner måste bära sin del. – Vi borde gå mycket mer på museer. Utomlands gör föräldrar det med sina barn, säger Kiran Nadar. – Men här i Indien hyllar vi bara shopping. Verk: ”Sommar på Wanås” Plats: Verk: ”Sommar på Wanås” Plats: Wanås konst, Knislinge


Julia Beck på Zornmuseet, Mora

Summary: Julia Beck var en av få kvinnliga konstnärer vid förra sekelskiftet som levde på sitt måleri. Hon etablerade sig framgångsrikt i Frankrike och nu uppmärksammas hon i en ny bok, utställning i Mora och färsk avhandling.

Första gången jag fick upp ögonen för Julia Becks silverskimrande valörmåleri var 1988 på Liljevalchs ”De drogo till Paris. Nordiska konstnärinnor på 1880-talet.” En epokgörande utställning som bevisade att det fanns åtskilliga kvinnliga konstnärstalanger bland de mer kända ”Pariserpojkarna” i samma generation. Här var Julia Beck (1853–1935) rejält representerad med tio målningar; både pittoreska motiv från den franska byn Grez, silverdisiga flodlandskap från Normandie och det stolta självporträttet från 1880. När Zornmuseet i Mora nu gör den första större separatutställning med Julia Becks måleri så hänger förstås denna osminkade karaktärsstudie i första rummet. Posen och uttrycket säger det mesta om hennes omvittnat starka, självständiga natur – i halvprofil likt en ung ädling från barocktiden, med plymförsedd hatt, bestämd blick och en röd näsduk i den svarta rocken som raffig accent. Det är något helt annat än den koketta geisha Carl Larsson skildrade henne som i tidskriften Palett-Skrap, i samband med en munter maskerad i den skandinaviska konstnärskolonin i Grez. Dit hade Julia Beck åkt från Paris sommaren 1882 tillsammans med Akademikamraten Karin Bergöö, vid denna tid ”oskiljaktiga” enligt Karin (innan relationen till Carl Larsson tog över). Porträttet av Julia Beck med solparasoll och kimono finns med i Kåa Wennbergs vältajmade biografi, där tiden i Grez (tre år till och från) får störst utrymme. En reproduktion av samma bild hänger även i trappan upp till utställningen i Mora, kanske som en påminnelse om att japonismen var stark i tiden och Beck liksom impressionisterna lånade sin kompositionsteknik från det japanska landskapsmåleriet. Utställningens huvudnummer är Julia Becks hittills dyrbaraste målning, ”Näckrosor”, som häromåret oväntat satte auktionsrekord på närmare en miljon kronor. Det är en underbar, atmosfärisk olja med impressionistisk touche, målad omkring 1887–88 då Julia Beck vistades i de lummiga omgivningarna kring floden Risle. I detta mästerverk dämpar den gråsilvriga dagern vegetationens grönska, som i milda färgtoner speglas i dammen där näckrosorna elegant frammanas med röda, rosa och vita streck. Målningen upptäcktes först av en svensk konsthandlare på en liten landsortsauktion i Frankrike, vid Vaucresson där Julia Beck bodde i decennier. Att nämna det kan tyckas malplacé för en konstkritiker, men för mindre kända konstnärer som är underrepresenterade i museisamlingar (oftast kvinnor) så kan auktionsmarknaden ha stor betydelse för nyupptäckter av hela konstnärskap. Faktum är att ett tiotal av utställningens 24 Beckmålningar och ytterligare några i boken, har seglat upp på auktioner de senaste åren. Kåa Wennberg motiverar dessutom sitt intresse för Julia Beck genom ett auktionsfynd (som givetvis är med på utställningen) – en långsmal målning med den fina gamla stenbron i Grez, där konstnären textat ”Mitt badställe i Loing Grèz”. Att en så skicklig målare som Julia Beck fortfarande är förhållandevis okänd i Sverige beror inte bara på könet utan också på att hon stannade i Frankrike till sin död, liksom även vännen Emma Löwstedt-Chadwick. Och det gjorde betydligt fler skandinaviska konstnärer än vad konsthistorikerna tidigare trott, visar Vibeke Röstorps färska avhandling ”Myten om hemvändarna” (se hennes egen sammanfattning här intill). Men trots att Julia Beck var en av de tongivande av parisersvenskarna och del av Opponentrörelsen, ansågs hon med tiden så pass förfranskad att hon uteslöts från nordiska utställningssammanhang. Samtidigt var hon en av få svenska kvinnor i sin generation som lyckades leva på sitt konstnärskap, vilket också avspeglas i hennes stora, självmedvetna signaturer. Initialt stöttades hon dock av fadern Franz, en framgångsrik bokbindarmästare i Stockholm. Det kalligrafiska kunnandet var en livlina för den driftiga Julia Beck och en vackert textad matrikel från Svensk-norska klubben i Paris har införlivats med utställningen. Men i Frankrike blev hon med åren så etablerad som porträtt- och landskapsmålare att hon till och med förärades den franska Hederslegionen som nu ståtar i en monter. Det är en sällsynt ära för utlänningar, som för övrigt även Anders Zorn fick uppleva. Han bodde i Paris 1888–96 och det är intressant jämföra hans vattenspeglar och impressionistiska ljusbehandling med Becks måleri, som sprängts in i tre rum mitt i den fasta samlingen. Zornmuseets chef och kommissarie Johan Cederlund gör sitt bästa för att skapa ett konsthistoriskt sammanhang genom fylliga väggtexter, särskilt som det saknas i den tunna biografin. Det märks att författaren Kåa Wennberg inte är konstvetare, men hans arbete har samtidigt försvårats av att den ogifta och barnlösa Becks brevsamling lär ha slängs av släktingar. Wennberg får i stället citera andra samtida källor, däribland August Strindberg, som beskrivit Beck som en hängiven friluftsmålare som inte lät sig stoppas av något: ”Julia Beck satt i flera veckor i regn och tjocka samt till och med gaf sig med häst och kärra ut i träsket eller klef omkring i stora träskor för att få sin gråväderstämning fullt riktigt.” Bäst på Zornmuseet fungerar rummet som ägnas hennes Grez-motiv. Här får en av utställningens största landskapsmålningar en ödesmättad ton av svarta, svävande kråkor. En av mina favoritmålningar är ett litet sommarmotiv från Grez 1883 med pråmar på en kanal, där himlen reflekteras i vattenspegeln och allt dallrar i ett trolskt ljustöcken. Men det dröjer ytterligare några år innan de impressionistiska tendenserna framträder. Julia Beck hade då sökt sig längre ut mot kusten i Normandie, till Carolles 1884 (där hon målade jämsides med Per Ekström) och Flamanville 1887 (där Richard Bergh höll till). Det tredje rummet på Zornmuseet innehåller Julia Becks mest nydanande måleri, men det är tyvärr så litet att tavlorna känns inklämda. Men här leds i bevis att hon faktiskt målade näckrosdammar något år innan Claude Monet ställde ut sina motiv från Giverny. Samtidigt är hon tydligt influerad av impressionisternas japanska kompositioner, med hög horisontlinje, vasstrån i förgrunden och diagonalt hängande trädgrenar. Mest spännande är att några näckrosmotiv med partier som är så upplösta att de närmar sig abstraktion. Men om Julia Beck är en mer radikal impressionist än exempelvis Carl Trädgårdh eller Zorn själv är svårt att avgöra utifrån detta sparsamma urval. Än återstår en fördjupad forskning och spårning av fler Beckmålningar i Frankrike. Hur som helst är boken om Julia Beck en god start och Zornmuseet står med sin sommarsatsning för en liten men naggande god kulturgärning. Skribent: Kåa Wennberg Titel: ”Julia Skribent: Kåa Wennberg Titel: ”Julia Beck” Utgiven av: Bokförlaget Arena Mer sekelskifteskonst i sommar I Nationalmuseums nyhängning av den franska 1800-talssamlingen ”Det moderna livet”, har man införlivat ett flertal verk av svenska konstnärer verksamma i Frankrike, för att påvisa deras influenser från franska impressionister och friluftsmålare. Här finns flera av Julia Becks generationskamrater representerade, däribland Eva Bonnier, Per Ekström och Richard Berg, jämte keramik av Nils Barck och glas av Gunnar G:son Wennerberg. Nationalmuseum äger flera fina verk av Julia Beck, däribland ”Månsken över hövolmar” och ”Sista solstrålen” som nu är utlånade till Zornmuseet. Även Prins Eugen köpte ett flertal målningar av Julia Beck, varav några visas i Mora. På Prins Eugens Waldemarsudde sätts ”Samlingen i fokus” 21/6–14/10, där en lång rad målningar av ”Pariserpojkarna” visas, men även verk av Hanna Pauli och Mina Carlson-Bredberg. På Säfstaholms slott i Vingåker innehåller sommarutställningen ”Se mig!” 23/6–12/8 ett flertal porträtt av svenska konstnärer som vallfärdade till Paris kring förra sekelskiftet.


Norstedts anklagar UD för idéstöld

Summary: De två nyutkomna Wallenbergbiografierna har hamnat mitt i ett bråk. Norstedts anklagar utrikesdepartementet för att leka bokagent och favorisera den ena biografin på bekostnad av den andra.

Norstedts förlag har hamnat i bråk med utrikesdepartementet. Bråket gäller de båda färska Raoul Wallenberg-biografierna. Den ena skriven av journalisten och författaren Ingrid Carlberg och utgiven på Norstedts och den andra av slavisten Bengt Jangfeldt på Wahlström & Widstrand. Norstedts ifrågasätter UD:s sätt att agera bokagent. – Jag blir irriterad. Vi gör en ordentlig satsning och presenterar Ingrid Carlbergs bok för UD. Uppenbarligen är vi det enda Wallenbergprojektet på gång. Då är det märkligt att det dyker upp en UD-initierad biografi på ett konkurrerande förlag, som dessutom favoriseras av UD, säger Per Faustino, t f chef för Norstedt Fakta, det förlag som givit ut Ingrid Carlbergs ”Det står ett rum här och väntar på dig”. Satsningen får en extra skjuts av att det i år, 2012, är hundra år sedan Raoul Wallenberg föddes, den svenska hjälten som räddade judar ur andra världskrigets nazivänliga Ungern. Några recensenter i dagspressen har i sina anmälningar påpekat det anmärkningsvärda i att de två böckerna dyker upp samtidigt – nästan samma majvecka ligger de på bokhandelsdiskarna. Är Bengt Jangfeldts bok ett beställningsverk som Per Svensson antyder i Sydsvenskan? Eller är samtidigheten bara en tillfällighet? Nej, någon tillfällighet är det sannolikt inte. När Ingrid Carlbergs stipendieansökan i september 2009 kommer till utrikesdepartementet, har ingen där ännu börjat tänka på hur 100-årsjubileet över Raoul Wallenberg ska firas (Så sent som ett halvår före jubileumsåret bildas en nationalkommitté för att ta hand om firandet). Norstedts är nöjda med att ha rott hem den första svenska Wallenbergbiografin. Med Carlbergs stipendieansökan på bordet föds idén om en andra biografi på UD. Olof Ehrenkrona, rådgivare till utrikesminister Carl Bildt i globaliseringsfrågor och hans närmaste medarbetare, är den som initierar den konkurrerande biografin. Bengt Jangfeldt får frågan om han kan skriva ännu en Wallenbergbok. – Valet av Jangfeldt grundade jag hans meriter som en av Sveriges ledande persontecknare. Jag tror inte att jag nämnde Carlbergboken under samtalet, säger Olof Ehrenkrona. Det är det här som fått Norstedts förlag att gå i taket. En statlig myndighet – inte ett konkurrerande bokförlag – har utnyttjat kännedom om en kommande satsning från ett bokförlag. Efter att ha försett en annan författare med information om idén har man från högsta ort beställt en direkt konkurrerande bok. Ett agerande som gör UD till domare över vem som duger som författare och vem som inte duger. På UD slår man ifrån sig. Olof Ehrenkrona, som rimligtvis måste ha känt till Carlbergboken när han ringde Bengt Jangfeldt, hävdar mycket bestämt att det inte föreligger någon koppling mellan Ingrid Carlbergs stipendieansökan och hans idé att kontakta Jangfeldt. Båda biografierna är lika mycket värda, på UD är man glad åt att det blivit två biografier. Är det vanligt att UD föreslår bokprojekt? – Nej, men i ett jubileumsfirande av den här arten, och det inte finns någon svensk författare som skrivit en biografi, kan jag inte se något fel i det. Det är bra att UD engagerar det civila samhället och de kulturpersonligheter som finns, roligt om man kan stimulera och ge idéer. I min värld är det en fördel att det skrivs böcker av duktiga författare, säger Olof Ehrenkrona. – Det är möjligt att Norstedts förlag ser detta som ett kommersiellt problem, men det är inte min sak att ta hänsyn till det. De kan inte begära att UD ska monopolisera biografimarknaden för en viss författare. Men kopplingen som Ehrenkrona envetet avfärdar tycks ändå existera. Ett brev DN tagit del av visar att idén att kontakta Jangfeldt var en direkt reaktion på Ingrid Carlbergs stipendieansökan. I brevet skriver Krister Wahlbäck, ordförande i UD:s referensgrupp för stöd till oberoende Raoul Wallenberg-forskning: ”Min fråga till honom (Bengt Jangfeldt, red anm) föranleddes av att Olle Ehrenkrona, när jag kollade att inga invändningar skulle resas mot att vi rekommenderade att ge Ingrid Carlberg ca 170 000 kr, trots att hon ju inte är ”forskare”, föreslog att vi också skulle försöka få ett namn med ”internationell lyskraft” att skriva om RW, och själv kom upp med namnet Jangfeldt, som jag tyckte var ett utmärkt förslag.” Med internationell lyskraft menar Krister Wahlbäck en person som kan få sin bok översatt till de stora kulturspråken. På den punkten ansåg UD inte Ingrid Carlberg lika självklar. – Ur den internationella förlagsbranschens synpunkt är Ingrid Carlberg ingen person alls, eftersom hon aldrig fått sina böcker publicerade utomlands. Det är ingen kritik mot henne, men det är klart att Bengt Jangfeldt är publicerad i många länder på många språk, säger Krister Wahlbäck. En man ”med lyskraft” vinner över en kvinna som ”inte blivit tillräckligt översatt”. UD tillbakavisar påståendena om favorisering av Bengt Jangfeldt och avfärdar misstankarna från Norstedts att ha hjälpt till med lanseringen av hans bok utomlands. Inga resor, däribland till New York, Washington, San Francisco och Budapest, ska ha skett på UD:s bekostnad. Förläggaren Per Faustino är inte lugnad av UD:s svar på kritiken. – De har uppenbarligen tyckt det var trevligt att presentera Jangfeldts bok ute i världen. Trots att det finns ett minst lika stort Wallenbergprojekt hos oss på Norstedts. De bägge författarna mitt i korselden känner obehag. – UD:s agerande känns både märkligt och oetiskt. De trodde kanske inte att kvinnor kan skriva biografier. Men det ska naturligtvis inte Bengt Jangfeldt lastas för. Jag har stor respekt för honom som författare, säger Ingrid Carlberg. Bengt Jangfeldt å sin sida är sårad för att han blivit misstänkliggjord av Norstedts för att ha skrivit ett beställningsverk. – Jag kan nog vid något tillfälle ha kallat det för uppdrag, men snarare var det ett tips jag fick. Jag skulle aldrig acceptera ett officiellt uppdrag, utan måste försäkra mig om att kunna vara självständig i min forskning. Jag har inte fått betalt av UD och inte ingått i någon regeringsdelegation, säger Bengt Jangfeldt.


Hanna Fahl: Ibland känner man helt enkelt för en fulpizza med urkärnade burkoliver

Summary: Det finns två pizzerior som fungerar som metafor för hela min kulturkonsumtion. De kompletterade varandra som yin och yang och skänkte balans.

Ligger som vanligt i soffan och spelar ”Tiny tower” på mobilen (ni skrattar hånfullt hör jag, men då har ni inte sett mitt extremt mäktiga nittioåtta våningar höga torn, booyah!) och kollar på ”Vampire diaries” (dator på magen) och tänker lite på det här med fulpizza. I ganska många år bodde jag i ett kvarter i Vasastan i Stockholm där det fanns två pizzerior. En av dem serverade vedugnsbakade skapelser med pinjenötter och havssalt och specialmarinerad rostad paprika. Dinkelmjöl i stället för vete för optimal blodsockernivåkontroll. Den andra pizzerian hette Pizzahörnet och serverade slabbig Rivostostinn quattro stagioni. Dessa två pizzerior var mina två fasta punkter i livet. Jag frekventerade dem, grovt uppskattat, varannan gång. De cirklade runt varandra som tvillingmånar i det vasastanska solsystemet, kompletterade varandra som yin och yang, gav min tillvaro balans. Finpizzan, den med organisk rucola, må vara objektivt mer högkvalitativ. Bättre råvaror, konceptuellt mer genomtänkt, serverad med krispigare pizzasallad. Men ibland känner man helt enkelt för en fulpizza med urkärnade burkoliver och salami av Lidl-kvalitet. Faktum är att de är att betrakta som olika maträtter, som fyller helt olika behov. Finpizzan är vad man äter när man fortfarande har kavajen på sig efter ett möte och vill varva ned med ett glas rött på lokal under opretentiösa omständigheter. Fulpizzans lättuggade, tröstande, oljedrypande egenskaper är mer som löst sittande mjukisbralla och en valium. Dessa två pizzerior fungerar som metafor för hela min kulturkonsumtion. Ibland står fyra säsonger av kritikerhyllade och kulturetablissemangskramade serier som ”The wire” osedda i bokhyllan, men man ligger ändå där i smutsig tisha och ser tonårsvampyrer gå på skolbal. Ibland står ens X-box dammig under tv:n med en halvspelad högkvalitativ first person shooter, och man väljer ändå att hjärndött skjutsa sina Tiny tower-invånare upp och ned i en liten virtuell hiss på mobilen. Det tog mig lång tid att förstå och acceptera den här sidan hos mig själv, och sluta undertrycka den. Jag var ungefär som min kompis son, uppvuxen nära en finpizzeria, som fem år gammal för första gången konfronterades med en helt vanlig småländsk capricciosa och började gråta när han såg burkskinka ligga på den plats som vanligtvis var vikt för lufttorkad serrano. Jag levde i tron att fulkulturen var något att jobba mot, att det var en förolämpning mot God Litteratur att klämma en Harlequin på tåget, att livet handlade om att välja. Ibland tänker jag att omfamnandet av den metaforiska fulpizzan är mitt livs största själsliga och psykologiska bedrift. Att bekräftandet och erkännandet av fulpizzans lockelser helt enkelt är nyckeln till harmoni och lycka. En dag för några år sedan hade Pizzahörnet stängt för renovering. Fönstren var täckta av kartong och skylten nedtagen. En tid senare öppnade den lilla hörnrestaurangen igen, uppfräschad och nymålad i grönt och vitt. Och en ny skylt satt där på fasaden: Pizzahörnet By George. Den lilla fulpizzerians försök att dra på sig en finpizzerias kostym lyckades aldrig riktigt; champinjonerna var fortfarande från burk. Men det rubbade ändå mina cirklar, på något subtilt och ogreppbart vis. Jag flyttade därifrån något år senare. Min kompis femåring har för övrigt lärt sig acceptera burkskinka nu; det enda som krävdes var att hans föräldrar förklarade att det finns både vanlig pizza (den med serrano) och Vetlandapizza, och förbereder honom mentalt på vilken av dem som kommer att ligga där när kartonglocket öppnas. En lektion för livet.


”Hemliga källan ville bli FBI-chef”

Summary: I en ny bok ifrågasätts Mark Felts ädla motiv som källan bakom Watergateaffären. Han blev Deep Throat för att klättra i karriären, påstår författaren Max Holland. Kurt Mälarstedt har läst ett par böcker om skandalen.

Mark Felt har länge betraktats som en av de verkliga hjältarna i Watergateaffären, som inleddes för exakt 40 år sedan med inbrottet i Demokraternas partihögkvarter i Washington och slutade med att president Richard Nixon avgick drygt två år senare. Felt var andreman på FBI, där han internt kallades Vita råttan; hans kraftiga hår var helt vitt och han spelade inte alltid rent. För en bredare allmänhet blev han mera känd som Deep Throat; han var de unga Washington Post-reportrarna Bob Woodwards och Carl Bernsteins superkälla i deras banbrytande rapportering om skandalen. Hans verkliga identitet avslöjades först 2005. Han avled tre år senare. Vad drev honom? Varför valde han att läcka? Reporterduon gav ett enkelt svar i sin bok ”Alla presidentens män” (1974): Deep Throat ville bevara FBI:s integritet och rädda presidentämbetet och landet undan de olagligheter som begicks i Vita huset. Denna bild av Deep Throat som en good guy med mycket ädla motiv förstärktes i filmen efter Woodward/Bernsteins bok (1976). Men i en ny bok, ”Leak. Why Mark Felt became Deep Throat”, visar författaren Max Holland att Felt i själva verket drevs av ett betydligt mindre ädelt och betydligt mera själviskt motiv. Han strävade helt enkelt efter att bli chef för FBI efter den legendariske J Edgar Hoover, som hade avlidit i början av maj 1972. Detta var hans verkliga drivkraft. Genom att läcka uppgifter om FBI:s Watergateutredning ville Felt få den tillförordnade FBI-chefen L Patrick Gray III att framstå som oduglig, en man utan ledarförmåga, en chef som inte kunde stoppa läckor. Felts yttersta mål var att få Nixon att i stället utse en pålitlig man med lång FBI-karriär bakom sig till Hoovers efterträdare: Mark Felt. Hans lojalitet gentemot Bob Woodward gick inte djupare än att han också läckte uppgifter till en reporter på nyhetsmagasinet Time. Max Hollands berättelse visar att det som ibland kallas Watergatesagan är än sjaskigare och ännu mer komplicerat än man tidigare kanske trott. Intressant nog misstänkte Nixon och hans närmaste rådgivare redan hösten 1972 att det var Mark Felt som läckte uppgifter till Washington Post. Men när de uppmanade Patrick Gray att konfrontera Felt med uppgifterna försvarade denne sin andreman ... Felt som hjälte – det är bara en av de många myter som florerat kring Watergateskandalen. Enligt en annan myt var det medier i allmänhet och Washington Post i synnerhet som rullade upp hela den skandal som ledde till Nixons avgång. I det allmänna medvetandet har medierna fått en överdrivet stor del av äran. ”Men de ständiga avslöjandena i Post – en symbios av Woodward/Bernsteins outtröttliga fotarbete och Felts hjälp – ledde egentligen inte till mer än vad FBI hittat utanför offentlighetens ljus ...”, skriver Max Holland. De två reportrarna och FBI:s utredare hade till stor del samma källor. Felts insats låg i att han kunde och var villig att bekräfta för reportrarna att de var på rätt spår. Men Holland betonar också att Woodward, Bernstein och andra ansvariga i Washington Post verkligen har försökt nyansera bilden av vem som äras bör för blottläggningen av Watergateskandalen. Ändå framstår de fortfarande i det allmänna medvetandet som viktigare för att skandalen rullades upp än de som verkligen riskerade något när de berättade för FBI:s utredare vad de visste. De flesta inblandade, även Woodward och Bernstein, understryker också brottsutredarnas, domstolarnas och kongressens betydelse i dramat. Systemet fungerade, som Carl Bernstein brukar säga. En helt annorlunda aspekt på Bob Woodwards relation till Deep Throat berörs i en annan bok som just kommit ut i USA, ”Yours in truth”, av Jeff Himmelman, som tidigare var Woodwards assistent. Boken handlar om Ben Bradlee, som var chefredaktör på Washington Post och den ytterst ansvarige för tidningens Watergaterapportering. Himmelman återger bland annat något som Bradlee sade 1990 till en person som hjälpte honom med hans memoarer, som kom ut några år senare. ”Jag har ett litet problem med Deep Throat. Hände verkligen det där med krukväxten? Och dessa möten i något garage … jag är fortfarande i själ och hjärta rädd för att det inte var helt rätt.” Uttalandet handlar alltså om den signal som Woodward och Deep Throat hade kommit överens om att använda; om Woodward flyttade en viss krukväxt på sin balkong på ett visst sätt skulle de träffas i ett parkeringsgarage på kvällen. Detta är ett centralt, dramatiskt inslag i ”Alla presidentens män”, både i boken och i filmen. Nu ifrågasätts substansen i detta, på samma sätt som beskrivningen av Deep Throat i ”Leak” som ett moraliskt föredöme diskuteras. Woodward har reagerat starkt och hävdat att det är oansvarigt av Himmelman att återge detta över tjugo år gamla uttalande av Bradlee; det kan ge understöd åt ”de djävlarna” därute som kritiserat Woodward och Bernstein för att de i ”Alla presidentens män” framställde sin Watergaterapportering som mera dramatisk och drivande än den var i verkligheten. Bradlee, som nu är över nittio år gammal, står fast vid vad han sade 1990. Men han har också via sin hustru Sally Quinn låtit meddela att han tycker att Bob Woodward är en mycket bra reporter. Watergate fortsätter att fascinera. Kurt Mälarstedt var Dagens Nyheters korrespondent i Washington 1972. Läs även hans intervju med president Nixons rådgivare John Dean i juninumret av DN Världen. Max Holland ”Why Mark Felt became Deep Throat” University press of Kansas (2012) I en ny bok påstår författaren att källan bakom Watergate inte alls drevs av idealistiska skäl. Han ville i själva verket efterträda den legendariske FBI-chefen J Edgar Hoover och göra jobbet surt för den tillförordnade chefen. Jeff Himmelman ”Yours in truth. A personal portrait of Ben Bradlee” Random house (2012) Bob Woodwards tidi-gare assistent skriver om Washington Posts legendariske chefredaktör Ben Bradlee. Påstår att han tvivlade på att några av de avgörande händelserna i ”Alla presidentens män” verkligen ägt rum. Som mötet med källan i ett garage. Bob Woodward och Carl Bernstein ”Och alla presidentens män” Rabén & Sjögren (1974) Stjärnreportrarnas skildring av arbetet med Watergateaffären. Högintressant innehåll men lite för snabbt skriven och i tredje person. ”Woodward famlade efter luren och blev plötsligt klarvaken.” Filmen av Allan J Pakula blev bättre. Bob Woodward ”Den hemlige mannen” Bonnier fakta (2006) Reporterns insiderstory om Mark Felt, mannen som var Deep Throat. Vanity Fair spräckte nyheten att Felt var källan sommaren 2005. Woodwards bok är en klok och nedtonad final på en uppumpad story. Olik hans andra alldeles för tjocka böcker. Thomas Mallon ”Watergate. A novel” Pantheon books (2012) Mallons roman är en fantasi kring några färgstarka personer i dramat. I ett efterord skriver Mallon att ”texten innehåller avvikelser från fakta som en del läsare kommer att finna oförlåtliga och andra anse inte värdiga någon uppmärksamhet”.