”Nu har jag möjligheten att säga nej”

Summary: Det internationella genombrottet har Alicia Vikander redan klarat av. Nu ska hon bli filmstjärna – oavsett om hon vill det eller ej. Med stora roller i nio filmer blir 2015 med all säkerhet den svenska skådespelarens stora år.

Alicia Vikander kommer att synas överallt den närmaste tiden. Hela nio filmer med henne har internationell premiär i år. I de flesta spelar hon en av de bärande rollerna, vilket handlar om alltifrån robot till fyrvaktarhustru i Australien och brittisk sjukvårdare under första världskriget. Hur har du hunnit med alla filmer? – Det är ett rent sammanträffande. Jag har gjort tre fyra stycken om året senaste åren, vilket är maximalt vad man klarar av, och nu råkar alla komma ut inom ett år, säger Alicia Vikander, när hon möter DN för en intervju på ett av trendhotellen i sin hemstad London. För första gången på mycket länge har hon precis varit ledig två veckor. Nu intervjuas hon i omgångar av olika europeiska medier tillsammans med andra nyckelpersoner i laget bakom science fiction-filmen ”Ex machina”. Sitt internationella genombrott fick Alicia Vikander med de historiska dramerna ”Anna Karenina” och ”A royal affair”, den danska filmen som blev Oscarsnominerad och där Vikander spelar mot Mads Mikkelsen. Har du medvetet sökt dig till andra typer av roller efter det, som i ”Ex machina”? – Nej, det har bara blivit så. Att det blivit flera historiska filmer beror snarare på det är så svårt att hitta komplexa roller med unga, starka kvinnor. Då får man ofta leta sig bakåt i tiden, vilket är lite tragiskt. Alicia Vikander konstaterar att även om utbudet av roller har ökat när hon börjat arbeta utomlands är det fortfarande så att hon kan läsa 30–40 manus, utan att hitta något med tillräcklig substans. Sin internationella framgång tackar hon framför allt Noomi Rapace för. Hon öppnade dörrarna för andra med Millenniumfilmerna. – Men det hör också ihop med att senaste fem åren har globaliseringen slagit igenom även i filmskapandet. Bara du kan språket och kan kommunicera kan du sätta dig på flyget och arbeta någon annanstans. Alicia Vikander insåg att ”Anna Karenina” var hennes chans att visa upp sig för omvärlden. Hon arbetade hårt för att hitta rätt i språket och hennes engelska är numera nästintill perfekt: ”Hon talar fan bättre engelska än jag gör”, utbrister en brittisk filmjournalist när jag frågar honom. Ett par andra biobesökare, som sett ”Ex machina” och ”Testament of youth”, säger att det trots allt finns något litet i språkmelodin som skiljer henne från en brittisk skådespelare. En eventuell brytning var inget som fick manusförfattaren och regissören Alex Garland att tveka när han skulle rollbesätta ”Ex machina”. – När jag såg ”A royal affair”, där den fantastiske Mads Mikkelsen är med, tog Alicia Vikander över duken. Det var bara henne jag följde, säger han till DN. Alicia Vikander är en stigande stjärna på filmhimmelen. Hon får agera tillsammans med kända skådespelare som Ewan McGregor, Michael Fassbender och Emma Thompson. Brittiska tidningar har långa intervjuer med henne och just nu syns hon på var och varannan dubbeldäckare i London i reklamen för ”Ex machina”. Beteckningen ”filmstjärna” får henne dock att skruva obekvämt på sig när jag råkar nämna det. Hon kontrar med att en journalist knappast skulle benämna sig själv som ”fantastiskt stor”, eller något liknande. – Jag är otroligt lyckligt lottad som får jobba och att jag får välja filmer som jag vill vara involverad i. Det är lite galet, för bara två och ett halvt år sedan var frågan hur jag skulle få ihop till hyran. Eftersom det är tufft att vara skådis säger man ja till det mesta som kommer för man måste ha bröd på bordet. Nu har jag möjligheten att säga nej. Och apropå filmstjärna; ”Ex machina”-regissören Alex Garland poängterar att han letade efter riktiga skådespelare som kunde klara långa scener och dialoger, inte filmstjärnor i betydelsen kända ansikten som finansiärer av filmer helst vill ha med. Alicia Vikander är glad över att hon blir erbjuden allt intressantare roller, får chans att möta regissörerna och tillhör den skara skådespelare som det står mellan när det ska avgöras vem som får en huvudroll. Till ”Testament of youth”, författaren Vera Brittains självbiografi om första världskriget, behövde hon inte ens provfilma. Vid premiären i Storbritannien i januari fick Alicia Vikander genomgående bra recensioner. I april går filmen upp i Sverige. ”Ex machina” (som uttalas ”ex mackina” enligt regissören) har svensk premiär i mars. Den kan närmast beskrivas som ett kammar- och relationsdrama om artificiell intelligens. – Det är ett av de bästa och mest intellektuella manusen jag läst. För mig var det som en deckare, jag bara sögs in i det och kunde inte sluta läsa, säger Alicia Vikander. ”Ex machina” utspelar sig bokstavligen i slutna rum. Alicia Vikander spelar Ava, en mycket mänsklig robot, som rör sig med väl kontrollerade kroppsrörelser. Man anar att Alicia Vikanders baletträning kommer väl till pass. Hon har ingen formell skådespelarutbildning, men stod på scenen redan som barn hemma i Göteborg, bland annat i ”Sound of music” och ”Kristina från Duvemåla”. – Jag sökte till scenskolan i två år, men kom inte in. Man vill gå på en skola för att ha möjlighet att där kunna göra stora misstag, att bara kunna släppa och utforska. Jag har i stället inspirerats och lärt mig mycket av skådespelare som jag arbetat med. Alicia Vikander gick gymnasiet på Balettskolan i Stockholm. Hon fick problem med skador och var dessutom borta mycket för att spela in julkalendern. Läraren på skolan krävde att eleven Vikander bestämde sig: skådespelare eller dansare. Svaret blev det förstnämnda. Som 22-åring fick hon en Guldbagge för sin långfilmsdebut ”Till det som är vackert”. Nu är hon alltså på väg att få ett internationellt genombrott. Hur hanterar du framgången, du är trots allt bara 26 år? – Ha, en brittisk journalist undrade varför jag inte slagit igenom förrän nu, när jag är så gammal, och jämförde med Scarlett Johansson som var 21, 22, säger Alicia Vikander med ett skratt. När det gäller Guldbaggen förklarar hon hur hon höll den i handen på scenen, kände sig ödmjuk och såg den som en uppmuntrande klapp på axeln. – Det var ”bra jobb, fortsätt i den här riktningen”. Inte alls som att jag redan var jättebra skådis. Hon berömmer också stödet från många människor som hon då hade omkring sig. Nu för tiden tar Alicia Vikander ofta med sig vänner eller delar av familjen när hon är på olika inspelningsplatser. Och hon låter fortfarande sina föräldrar läsa alla filmmanus. – Vi har ett nära förhållande till varandra. De känner mig, är bra bollplank och jag litar på deras omdöme. Senast var det pappa som ringde och sa att jag måste göra ”The danish girl” eftersom det var bästa manuset han någonsin läst. Blir det någon svensk film eller tv-serie framöver? – Vi får se. Jag läser två svenska manus just nu. Alicia Vikander. Född: 1988 i Göteborg. Utbildning: Kungliga balettskolan i Stockholm. Familj: Mamma Maria Fahl Vikander (skådespelerska), pappa Svante Vikander (psykiatriker), fem halvsyskon. Bor: Lägenhet i norra London. Intressen: Matlagning. Vann Guldbaggen för bästa kvinnliga huvudroll 2011. Premiärer i år. Nio kommande filmer med Alicia Vikander ”Seventh son”. Fantasyfilm där Vikander spelar häxa. Med bland andra Julianne Moore och Jeff Bridges. Svensk premiär blir den 25 februari. ”Ex machina”. Kammardrama om artificiell intelligens med Vikander som roboten Ava. Alex Garland debuterar framgångsrikt som regissör. Svensk premiär den 20 mars. ”Son of a gun”. Kriminaldrama som utspelar sig i Australien där Ewan McGregor är största affischnamnet. Filmen visas nu i Storbritannien. Svensk premiär på dvd den 6 april. ”Testament of youth”. Drama om kärlek, död och frigörelse under första världskriget. Filmen bygger på Vera Brittains självbiografi från 1933. Alicia Vikander spelar huvudrollen Vera. Filmen visas nu i Storbritannien. Svensk premiär den 17 april. ”The man from Uncle”. Regissören Guy Ritchies nyinspelning av 1960-talsserien om amerikanskt och ryskt agentsamarbete under kalla kriget. Svensk premiär i augusti. ”Chef” (arbetstitel). Komedi där en kock samlar en grupp personer omkring sig för att skapa världens bästa restaurang. I övriga roller bland andra Bradley Cooper, Lily James och Sienna Miller. Oklart när den har premiär. ”The Danish girl”. Handlar om konstnären Einar Wegener (1882-1931), som antas vara den första person som genomgick könskorrigering. Vikander spelar hustrun Gerda. Inspelning pågår till och med april. Oklart när filmen har premiär. ”Tulip fever”. Kärlekshistoria i nederländsk 1600-talsmiljö om ett förälskat par som investerar i tulpanlökar, dåtidens finansiella bubbla. Oklart när filmen har premiär. ”The light between oceans”. Drama om ett fyrvaktarpar som räddar en bebis från en båt. Vikanders motspelare är Michael Fassbender. Svensk premiär blir förmodligen i januari nästa år.


Den stigande stjärnan på filmhimlen

Summary: Skådespelaren Alicia Vikander har blivit så internationellt etablerad att hon vågar tacka nej till roller och har råd att köpa bostad i London. – Det är lite galet. För två och ett halvt år sedan var frågan hur jag skulle få ihop till hyran, säger hon till DN.

Alicia Vikander kommer att synas överallt det kommande året. Hela nio filmer med henne har internationell premiär. I de flesta spelar hon en av de bärande rollerna, vilket handlar om alltifrån robot till fyrvaktarhustru i Australien och brittisk sjukvårdare under första världskriget. Hur har du hunnit med alla filmer? – Det är ett rent sammanträffande. Jag har gjort tre fyra stycken om året senaste åren, vilket är maximalt vad man klarar av, och nu råkar alla komma ut inom ett år, säger Alicia Vikander, när hon möter DN för en intervju på ett av trendhotellen i sin hemstad London. För första gången på mycket länge har hon precis varit ledig två veckor. Nu intervjuas hon i omgångar av olika europeiska medier tillsammans med andra nyckelpersoner i laget bakom science fiction-filmen "Ex machina". Sitt internationella genombrott fick Alicia Vikander med de historiska dramerna "Anna Karenina" och "A royal affair", den danska filmen som blev Oscarsnominerad och där Vikander spelar mot Mads Mikkelsen. Har du medvetet sökt dig till andra typer av roller efter det, som i "Ex machina"? – Nej, det har bara blivit så. Att det blivit flera historiska filmer beror snarare på det är så svårt att hitta komplexa roller med unga, starka kvinnor. Då får man ofta leta sig bakåt i tiden, vilket är lite tragiskt. Alicia Vikander konstaterar att även om utbudet av roller har ökat när hon börjat arbeta utomlands är det fortfarande så att hon kan läsa 30-40 manus, utan att hitta något med tillräcklig substans. Alicia Vikander på filmfestival i Toronto. Foto: Eric Charbonneau Sin internationella framgång tackar hon framför allt Noomi Rapace för. Hon öppnade dörrarna för andra med Millenniumfilmerna. – Men det hör också ihop med att senaste fem åren har globaliseringen slagit igenom även i filmskapandet. Bara du kan språket och kan kommunicera kan du sätta dig på flyget och arbeta någon annanstans. Alicia Vikander insåg att "Anna Karenina" var hennes chans att visa upp sig för omvärlden. Hon arbetade hårt för att hitta rätt i språket och hennes engelska är numera nästintill perfekt: "Hon talar fan bättre engelska än jag gör", utbrister en brittisk filmjournalist när jag frågar honom. Ett par andra biobesökare, som sett "Ex Machina" och "Testament of Youth", säger att det trots allt finns något litet i språkmelodin som skiljer henne från en brittisk skådespelare. En eventuell brytning var inget som fick manusförfattaren och regissören Alex Garland att tveka när han skulle rollbesätta "Ex machina". – När jag såg "A Royal Affair", där den fantastiske Mads Mikkelsen är med, tog Alicia Vikander över duken. Det var bara henne jag följde, säger han till DN. Alicia Vikander är en stigande stjärna på filmhimmelen. Hon får agera tillsammans med kända skådespelare som Ewan McGregor, Michael Fassbender och Emma Thompson. Brittiska tidningar har långa intervjuer med henne och just nu syns hon på var och varannan dubbeldäckare i London i reklamen för "Ex machina". Beteckningen "filmstjärna" är dock inte ett uttryck som hon gillar eller själv använder. Tvärt om skruvar hon obekvämt på sig när jag frågor om hon känner sig som en filmstjärna. Vikander kontrar med att en journalist knappast skulle benämna sig själv som "fantastiskt stor", eller något liknande. – Jag är otroligt lyckligt lottad som får jobba och att jag får välja filmer som jag vill vara involverad i. Det är lite galet, för bara två och ett halvt år sedan var frågan hur jag skulle få ihop till hyran. Eftersom det är tufft att vara skådis säger man ja till det mesta som kommer för man måste ha bröd på bordet. Nu har jag möjligheten att säga nej. Och apropå filmstjärna; "Ex machina"-regissören Alex Garland poängterar att han letade efter riktiga skådespelare som kunde klara långa scener och dialoger, inte filmstjärnor i betydelsen kända ansikten som finansiärer av filmer helst vill ha med. Alicia Vikander är glad över att hon blir erbjuden allt intressantare roller, får chans att möta regissörerna och tillhör den skara skådespelare som det står mellan när det ska avgöras vem som får en huvudroll. Till "Testament of youth", författaren Vera Brittains självbiografi om första världskriget, behövde hon inte ens provfilma. Vid premiären i Storbritannien i januari fick Alicia Vikander genomgående bra recensioner. I april går filmen upp i Sverige. "Ex machina" Foto: Rex "Ex machina", som uttalas "ex mackina" enligt regissören, har svensk premiär i mars. Den kan närmast beskrivas som ett kammar- och relationsdrama om artificiell intelligens. – Det är ett av de bästa och mest intellektuella manusen jag läst. För mig var det som en deckare, jag bara sögs in i det och kunde inte sluta läsa, säger Alicia Vikander. "Ex Machina" utspelar sig bokstavligen i slutna rum. Alicia Vikander spelar Ava, en mycket mänsklig robot, som rör sig med väl kontrollerade kroppsrörelser. Man anar att Alicia Vikanders träning som balettdansös kommer väl till pass. Hon har ingen formell skådespelarutbildning, men stod på scenen redan som barn hemma i Göteborg, bland annat i "Sound of music" och "Kristina från Duvemåla". – Jag sökte till scenskolan i två år, men kom inte in. Man vill gå på en skola för att ha möjlighet att där kunna göra stora misstag, att bara kunna släppa och utforska. Jag har i stället inspirerats och lärt mig mycket av skådespelare som jag arbetat med. Alicia Vikander gick gymnasiet på Balettskolan i Stockholm. Hon fick problem med skador och var dessutom borta mycket för att spela in julkalendern. Läraren på skolan krävde att eleven Vikander bestämde sig: skådespelare eller dansare. Svaret blev det förstnämnda. Som 22-åring fick hon en Guldbagge för sin långfilmsdebut "Till det som är vackert". Nu är hon alltså på väg att få ett internationellt genombrott. Hur hanterar du framgången, du är trots allt bara 26 år? – Ha, en brittisk journalist undrade varför jag inte slagit igenom förrän nu, när jag är så gammal, och jämförde med Scarlett Johansson som var 21, 22, säger Alicia Vikander med ett skratt. När det gäller Guldbaggen förklarar hon hur hon höll den i handen på scenen, kände hon sig ödmjuk och såg den som en uppmuntrande klapp på axeln. – Det var "bra jobb, fortsätt i den här riktningen". Inte alls som att jag redan var jättebra skådis. Hon berömmer också stödet från många människor som hon då hade omkring sig. Nu för tiden tar Alicia Vikander ofta med sig vänner eller delar av familjen när hon är på olika inspelningsplatser. Och hon låter fortfarande sina föräldrar läsa alla filmmanus. – Vi har ett nära förhållande till varandra. De känner mig, är bra bollplank och jag litar på deras omdöme. Senast var det pappa som ringde och sa att jag måste göra "The danish girl" eftersom det var bästa manuset han någonsin läst. Blir det någon svensk film eller tv-serie framöver? – Vi får se. Jag läser två svenska manus just nu.  Pia Gripenberg pia.gripenberg@dn.se Andra artiklar: Det här året innebär mer science -fiction än på länge, men magin försvinner när man förstår tekniken. Läs mer Alicia Vikander i ny ”Gudfadern” - en thriller vid namn "Alina". Läs mer Vikander vann priset som bästa skådespelerska i Marrakech. Läs mer Alicia Vikander Född: 1988 i Göteborg Utbildning: Kungliga balettskolan i Stockholm Familj: mamma Maria Fahl Vikander (skådespelerska) pappa Svante Vikander (psykiatriker), fem halvsyskon Bor: lägenhet i norra London Intressen: matlagning Nio kommande filmer med Alicia Vikander "Seventh son" – fantasyfilm där Vikander spelar häxa. Med bland andra Julianne Moore och Jeff Bridges. Svensk premiär blir den 25 februari. "Ex machina" – kammardrama om artificiell intelligens med Vikander som roboten Ava. Gripande historia där manusförfattaren Alex Gordon framgångsrikt debuterar som regissör. Svensk premiär den 20 mars. "Son of a gun" – kriminaldrama som utspelar sig i Australien där Ewan McGregor är största affischnamnet. Filmen visas nu i Storbritannien. Svensk premiär på dvd den 6 april. "Testament of youth" – drama om kärlek, död och frigörelse under första världskriget som bygger på Vera Brittains självbiografi. Vikander spelar Vera. Filmen visas nu i Storbritannien. Svensk premiär den 17 april. "The man from Uncle" – regissören Guy Ritchies nyinspelning av 1960-talsserien om amerikanskt och ryskt agentsamarbete under kalla kriget. Svensk premiär i augusti. "Chef" (arbetstitel) – komedi där en kock samlar en grupp personer omkring sig för att skapa världens bästa restaurang. I övriga roller bland andra Bradley Cooper, Lily James och Sienna Miller. Oklart när den har premiär. "The Danish girl" – handlar om konstnären Einar Wegener (1882-1931), som antas vara den första person som genomgick könskorrigering. Vikander spelar hustrun Gerda. Inspelning pågår till och med april. Oklart när filmen har premiär. "Tulip fever" – kärlekshistoria i nederländsk 1600-talsmiljö om ett förälskat par som investerar i tulpanlökar, dåtidens finansiella bubbla. Oklart när filmen har premiär. "The light between oceans" – drama om ett fyrvaktarpar som räddar en bebis från en båt. Vikanders motspelare är Michael Fassbender. Svensk premiär blir förmodligen i januari nästa år.


Femtio nyanser av fanfiction

Summary: I fredags hade filmen ”Fifty shades of Grey” premiär, baserad på en av bokvärldens största succéer någonsin. Författaren E L James skrev först sin historia som fanfiction på nätet – och efter hennes framgång har hundratals följt i hennes spår. En stor subkultur är nu i fokus för förläggare, läsare och skribenter över hela världen.

Jag kan visst göra en intervju om att jag skriver fanfiction. Jag jobbar med tv, men är hemma för tillfället med mina tonårssöner.” Det var exakt fem år sedan, vintern 2010, som svarsmejlet från den anonyma fanfictionförfattaren Snowqueens Icedragon landade i min inbox. Hon skrev just då och publicerade på nätet kapitel efter kapitel av sin historia ”Master of the universe”. Min tanke var att göra ett reportage om fanfiction som en lavinartat växande subkultur, där den just då hetaste bok- och filmserien ”Twilight” särskilt utmärkte sig. Snowqueens Icedragon skrev en av de mest populära -historierna, vid tillfället uppe i kapitel 85, om hur Bella Swan i stället för att som i originalet tämja den dystre bad boy-vampyren Edward Cullen tämjde en bdsm-älskande miljardär. Historien följdes av hundratusentals läsare på sajten Fanfiction.net. Men tre magasin tackade alla nej till artikelförslaget, med motiveringen att fanfiction var alldeles för smalt. Ett par år senare hade ”Master of the universe” döpts om till ”Fifty shades of Grey” (”Femtio -nyanser av honom”, som boken – men inte -filmen – översatts till i Sverige), publicerats av ett traditionellt förlag under författarnamnet E L James och blivit ett av världens största bokfenomen genom tiderna. I dag har bokserien sålt över 100 miljoner exemplar och i fredags hade den första filmatiseringen premiär. Sedan dess har en lång rad fanfictionförfattare omarbetat sina historier, de flesta med frikostigt antal sexscener, och gett ut dem på traditionella förlag. Skrivarduon bakom namnet Christina Lauren tog ned sin ”Twilight”-fanfiction kallad ”The Office” (Bella Swan tämjer sin oerhört otrevlige chef) och gjorde om den till en trilogi med titeln ”Beautiful bastard”, vilken hittills har sålt 1,3 miljoner exemplar. Pseudonymen Sylvain Reynard tog ned sin historia kallad ”The University of Edward Masen” (Bella Swan tämjer en dryg filosofiprofessor), döpte om den till ”Gabriels Inferno” och boken hamnade på New York Times bästsäljarlista. I dag listas på sajten Goodreads 264 titlar som publicerad före detta fanfiction. Flera andra bästsäljande författare har berättat att de själva både tidigare har läst och skrivit fanfiction, som Cassandra Claire (The Mortal instruments) och Rainbow Rowell (Eleanor & Park) som båda har skrivit Harry Potter-fanfiction. – Fanfiction är jätteintressant, jag tror inte alls att ”Femtio nyanser av honom” var en isolerad framgång. Att skrivlystna människor självpublicerar på olika sätt och sedan plockas upp av större förlag blir allt vanligare. Nu i mars ger vi ut en annan fanfiction som bok, ”After – när vi möttes”, skriven av 25-åriga Anna Todd, som tidigare var en fanfiction om bandet One Direction publicerad på nätet, säger Susanna Romanus, chef för skönlitteratur på Norstedts. Att använda sig av en annan författares universum och karaktärer är inget nytt fenomen, utan har gjorts i litteratur i alla tider. Vad som skiljer litteratur och fanfiction åt är att det förstnämnda passerar en kvalitetskontroll och bearbetas av ett professionellt förlag, medan fanfiction publiceras på nätet av vem som helst. Det ena anses fint och det andra lite pinsamt och vulgärt. Om Sara Stridsbergs bok ”Darling River”, hennes version av Vladimir Nabokovs ”Lolita”, eller Bengt Ohlssons bok ”Gregorius”, om prästen i Hjalmar Söderbergs ”Doktor Glas”, hade lagts ut kapitel efter kapitel på nätet och vartefter kommenterats av läsare – då hade de till formen varit fanfiction. – Att fortsätta berätta på redan existerande verk och att låna karaktärer och handling är berättandets grundstruktur och liknar den muntliga traditionen av berättande. Det digitala landskapet i dag har bara ökat möjligheterna att sprida och läsa historier och att hitta en stor publik, säger Christina Ollin Scheller, professor i litteraturvetenskap och pedagogiskt arbete vid Karlstads universitet, som i nio år har forskat om fanfiction. Harry Potter är det universum som i dag har renderat mest fanfiction av alla – enbart på Fanfiction.net finns över 704 000 historier – många av dem lika långa som originalversionen. Harry Potter går att konsumera i alla former. Förutom böcker, filmer, spel, nöjesparker och produkter uppstår en så kallad konvergenskultur där konsumenterna också är producenter och själva -skapar Harry Potter-innehåll som fanfiction, musik, videor och bilder. När amatörerna får en riktigt stor publik, -samtidigt som förlagsvärlden blöder, suddas gränserna ut. – Fansen får alltmer makt. De behöver inte gå i de stora distributörernas vägar. Precis som musikbranschens stora förändring tror jag att också förlagsvärlden måste förändra sig, säger Christina Ollin Scheller. I augusti kommer David Lagercrantz bok om Lisbeth Salander, en fristående fortsättning på Stig Larssons ”Millennium”-serie och med ett utgivningsdatum anpassat efter tioårsjubileet av ”Män som hatar kvinnor”. När Norstedts förlagschef Eva Gedin annonserade den planerade boken påpekade hon att i filmbranschen bygger man ofta vidare på befintliga historier, så även böcker. ”Just nu ser vi även en våg av så kallad fanfiction, där läsarna själva bjuds in att bygga vidare på kända författares böcker.” – Ska man spetsa till det i dag kan man fråga sig varför författare behöver förlag över huvud taget. Vad kan vi tillföra nu när man kan publicera sig på nätet och nå en stor publik? Jag är så klart övertygad om att förlaget behövs. Vi kan inte bara hjälpa till att höja kvaliteten på texten men vårt varumärke garanterar också för läsaren att detta är värt att läsa, säger Susanna Romanus, publicistisk chef på Norstedts. Förlaget ser heller ingen avmattning av antalet manus som når dem från hugade författare, fortfarande ungefär 2.000 stycken om året. – Men om jag fick ett manus i min hand där jag visste att författaren och historien online redan hade 100 000 läsare, och därmed potentiella -intressenter av en bok, så vore det självklart ett bra argument, säger hon. Anna Fahlén är 24 år och ett stort Harry Potter-fan. Hon är aktiv på fansidan Mugglarportalen, spelar i wizard rock-bandet The Swedish Shortsnouts, är medarrangör till Multicon – ett konvent för fans till bland andra Harry Potter, ”Hunger games” och tv-serierna ”Merlin”, ”Sherlock”, ”Supernatural” och ”Dr Who” – och hon har själv skrivit fanfiction, men anser sig själv främst vara en läsare. – Vanliga idéer inom fanfiction är att skriva om Harry och Dracos förhållande, historier om hur huvudkaraktärernas barn har det på Hogwarts i framtiden, att placera karaktärerna på andra elevhem och att bilda andra par, berättar hon. Anna Fahlén är ambivalent inför att fanfiction har blivit mer mainstream. – Visst är det roligt att fanfictionförfattare kan gå vidare och göra mer och större saker. Men samtidigt är det väldigt mysigt på vårt hörn av internet. Det finns en poäng i att vi håller oss för oss själva. En anledning är upphovsrätten. Vissa författare uppmuntrar fanfiction – som J K Rowling och Stephenie Meyer – medan andra har sagt att de absolut motsätter sig, som George R R Martin (”Game of Thrones”) och Orson Scott Card (”Enders games”). Men den magiska gränsen går alltid vid pengarna. – Vill fans börja tjäna pengar så blir det plötsligt en konkurrenssituation och då tror jag inte att vårt intresse kommer att anses lika harmlöst. Då kommer vi inte kunna fortsätta på samma sätt, säger Anna Fahlén. Fanet Steven Vander Ark gjorde till exempel 2007 ett internetbaserat Harry Potter-lexikon som blev mycket populärt, men när han ville publicera det som bok blev det rättegång. Han förlorade, men fick ge ut en kortare, omarbetad version. En annan anledning till att fanfictionförfattare alltid använder pseudonymer och håller en låg offentlig profil är att sex är ett vanligt inslag i många historier. – Många är inte bekväma att diskutera att de läser sådant, säger Anna Fahlen. – En av drivkrafterna i genren är helt klart att kunna utforska erotiska stämningar mellan olika karaktärer, säger Christina Ollin Scheller. Enligt Anna Fahlén är det i stort sett uteslutande tjejer som skriver fanfiction i de fandoms – fankulturen kring ett fiktivt universum – som hon rör sig i, och många skriver också egna historier utöver fanfiction. – Många använder fanfiction som ett sätt att få feedback från läsare och att utvecklas som skribenter. Få har nog tanken att de skapar något som de ska tjäna pengar på. Konsensus brukar vara att det skulle kännas lite som fusk att försöka ge ut sin fanfiction som originalverk, säger hon. Den vanligaste åsikten bland fanfiction-författare är också att deras verk ska stanna bland fansen, där de är älskade. Författaren och journalisten Lev Grossman skrev lyriskt i tidningen Time att fanfiction är ”hur litteratur skulle se ut om det återuppfanns efter en nukleär apokalyps och ett gäng briljanta popkulturjunkies var inlåsta i en bunker. De skulle inte skriva för pengar – det är inte det som är poängen – utan de skriver för tillfredsställelsen. Kulturen talar till dem och de talar tillbaka med samma språk.” Men något som helt klart talar högre än kultur själv är pengar. Ju fler passionerade fans som producerar och konsumerar egna texter, desto vanligare kommer det bli att förlag och mellanhänder involveras. Fanfiction kommer oavsett publiceringsform bara att växa sig större. – Vi skapar våra liv och oss själva genom -berättande. Det är en djupt mänsklig egenskap att vilja fortsätta berättandet på en historia som vi fascineras av, säger Christina Ollin Scheller. E L James, eller Erika Mitchell, klippte sina band med fanfictionvärlden när hon blev framgångsrik. Hon har sällan kommenterat sin tid som fanfictionförfattare och har på senare tid undvikit att nämna att hon utöver ”Twilight” även inspirerades av en annan fanfiction, en grövre bdsm-historia vid namn ”The Submissive” av pseudonymen Tara Sue Me (också den nu publicerad som framgångsrik trilogi), vilken idén om att skriva på ett sexkontrakt kom från. Hon har även stämt en brittisk kvinna som -arrangerade fester på Femtio nyanser-tema med motiveringen att kvinnan inte kunde kapa något som ägs av någon annan. Men det är inget som fanfictionvärlden bryr sig om. På Fanfiction.net finns det i dag 2 100 historier baserade på ”Femtio nyanser av honom”. Fanfiction topp-5 De mest populära bakgrunderna till fanfiction (antal publicerade historier på Fanfiction.net) Böckerna: 1. Harry Potter, 704.000 2. Twilight, 217.000 3. Percy Jackson, 59.400 4. Sagan om Ringen, 52.800 5. Hunger games, 41.800 Filmerna: 1. Star Wars 33.300 2. Avengers 28.100 3. Pirates of the Caribbean 19.900 4. High School Musical 18.000 5. X-Men 17.000 Tv-serier: 1. Glee 107.000 2. Supernatural 103.000 3. Doctor Who 67.100 4. Sherlock 51.200 5. Buffy The Vampire Slayer 48.400


”Negerkung” tas bort i nya Pippi

Summary: I vårens nyutgåva försvinner n-ordet i Pippi Långstrump. ”Vi byter ut ett ord som skadar barn, men rör inget annat i texten”, säger Astrid Lindgrens dotter Karin Nyman till Boklördag.

Astrid Lindgrens barnbok ”Pippi Långstrump” fyller sjuttio år i år, och givetvis kommer det en fin nyutgåva i samband med jubileet, en ny samlingsvolym med det mesta ur de tre böckerna i Pippi-serien: ”Pippi Långstrump”, ”Pippi går ombord” och ”Pippi i Söderhavet”. Den här gången försvinner det som varit mest kontroversiellt de senaste åren, n-ordet. Pappa Efraim Långstrump är numera Söderhavskung på Kurrekurreduttön, inte negerkung. – Vi har diskuterat det i flera år och jag har varit den som mest har bromsat en ändring, säger Astrid Lindgrens dotter Karin Nyman, delägare i familjeföretaget Saltkråkan som har upphovsrätten till Astrid Lindgrens böcker. – Men jag har varit lite för gammal tidigare, fortsätter åttioåriga Karin Nyman. – Jag växte upp i en annan värld, när det bara fanns vita människor i Sverige och det var långt, långt till andra folk. På senare år har jag i min skyddade värld tyckt att det där n-ordet, det var ju bara ett ord som hörde historien till, det kunde väl få stå kvar? Men där har jag ändrat mig nu, för det är tyvärr ett ord som används i dag. Det skadar, och då kan vi helt enkelt inte ha kvar det i Pippiböckerna. Den nya Pippiutgåvan innehåller även andra ändringar. Efraim Långstrump är till exempel inte kung över kurrekurredutterna längre – öfolket heter numera bara kurredutterna. Men det och andra ändringar står Astrid Lindgren själv för, eftersom hon gjorde en lättare revision av böckerna på 1990-talet. – Hon var ju en pragmatisk barnboksredaktör, som då och då justerade sina texter. Barnperspektivet var alltid viktigast för henne, inte att texterna såg exakt likadana ut från upplaga till upplaga, säger förlagschefen Ann Sköld Nilsson på Rabén & Sjögren. Trots det har inte Astrid Lindgrens reviderade version tryckts de senaste åren, utan originaltexten från 1945. Förmodligen har det ett samband med att man skulle ge ut Astrid Lindgrens verk i en samlarutgåva. Då återvände man till förstaupplagornas texter, och Astrid Lindgrens egen, reviderade version fick stå åt sidan. Det är knappast något ovanligt att det förekommer olika versioner av samma bokmanus, kanske särskilt i barnboksvärlden. Författare reviderar stundom sina egna verk, som till exempel Tove Jansson som skrev flera versioner av några av sina Muminböcker. Förlag och upphovsrättsinnehavare får efter författarens död försöka bedöma vilken version som är vettigast att publicera.  Karin Nyman har själv mött ett antal versioner av just Pippi Långstrump, även om hon inte minns den första versionen som Astrid Lindgren berättade för henne och hennes kusiner under flera år, en saga med ständigt nya inslag. Hennes kusiner minns den muntliga berättelsen bättre, och blev mäkta förgrymmade när boken för första gången kom i tryck 1945, med några dittills okända Tommy och Annika som plötsligt fick vara med hela tiden. Manuskriptet som sändes in till Rabén & Sjögren skilde sig också på många punkter från den version som slutligen trycktes, och ur-manuskriptet går att läsa i ”Ur-Pippi” som gavs ut 2007. Men både bokförlaget Rabén & Sjögren och familjeföretaget Saltkråkan har i det längsta dragit sig för att ändra det allra minsta. Historia är historia, och Astrid Lindgrens böcker är skrivna i en annan tid. Den första Pippiboken har sjuttio år på nacken, och nog märks det på många sätt. – Och Pippi i Söderhavet är ju kolonialistisk när man läser den i dag, även om den var ovanligt antirasistisk för sin tid. I kapitel efter kapitel berättar Astrid hur lika de svarta och vita barnen är, fast de råkar ha det olika och bor på olika platser. Vi byter ut ett ord som skadar barn, men rör inget annat i texten, konstaterar Karin Nyman sakligt. De senaste åren har diskussionen om fördomar i gamla barnböcker tilltagit, vilket bland andra Rabén & Sjögren har sett mycket av. Det gäller långt ifrån bara Astrid Lindgrens böcker: kritiken mot upphovsmän och bokförlag flödar från diametralt olika håll. Många föräldrar klagar på att det finns kvar gamla fördomar i barnböckerna, medan andra i stället blir upprörda för att deras gamla favoriter från barndomen har ändrats. – Det är en svår, men nödvändig diskussion som har gjort att vi har blivit betydligt mer uppmärksamma. Vi trycker inte nya utgåvor utan att tänka efter. En del gamla barnböcker kommer helt enkelt inte i tryck igen, mest för att de har blivit ointressanta för dagens barn. Det där kan vara svårt för vuxna att förstå: att dagens barn varken förstår eller bryr sig om sånt som en äldre generation älskat som barn. Det behöver absolut inte ha med rasism eller könsroller att göra, det kan lika gärna vara språk eller berättarteknik som blivit obegripligt med tiden, säger Ann Sköld Nilsson. Illustration: Ingrid Vang Nyman Rabén & Sjögren har gett ut några Pippibilderböcker där man har strukit och ändrat med upphovsrättsinnehavarnas tillstånd, eftersom de ursprungliga textböckerna också har funnits tillgängliga. Så kommer det att vara även fortsättningsvis. – Men det är inte ursprungstexten vi kommer att lyfta fram till jubileet, utan den nya, reviderade upplagan, poängterar Ann Sköld Nilsson. Barn i dag ska kunna fortsätta läsa Pippi Långstrump. Pippi är en osedvanligt modig tjej även i vår tid, och hon behövs. Både Ann Sköld Nilsson och Karin Nyman betonar att det inte är någon enkel process att stryka i böckerna. Framför allt har Saltkråkan, som är upphovsrättsinnehavaren, berett ett hårdnackat motstånd. Och det tänker man göra även fortsättningsvis: Astrid Lindgrens texter ändrar man inte i hur som helst. – Jag skrev ett förord till Pippi för ett tiotal år sedan, där jag förklarade att man inte kunde ändra i texten. Men jag förstod ju inte den gången att det fanns människor i Sverige som fick lida för det där jävla ordet, säger Karin Nyman. – Alltså ska det bort. Och Astrid hade inte haft några invändningar, det är jag alldeles säker på. Lotta Olsson lotta.olsson@dn.se  Andra artiklar: När Karin Nyman låg nedbäddad hemma vintern 1941 började mamma Astrid skapa berättelsen kring Pippi Långstrump. ”Hisnande och fantastiskt”. Läs mer Utåt gav Astrid Lindgren sällan uttryck för melankoli. Men hennes liv och författarskap präglas av ensamhet. Läs mer Pippiböckerna ”Pippi Långstrump” kom ut 1945, illustrerad av den danska bilderbokskonstnären Ingrid Vang Nyman. Då hade Astrid Lindgren berättat om Pippi för dottern Karin och andra barn i flera år, sedan Karin hittade på namnet 1941. Astrid Lindgren skrev tre kapitelböcker om Pippi, alla illustrerade av Ingrid Vang Nyman: ”Pippi Långstrump” (1945), ”Pippi Långstrump går ombord” (1946) och ”Pippi i Söderhavet” (1948). Samlingsutgåvan ”Boken om Pippi Långstrump” innehåller det mesta av de ursprungliga böckerna, och har givits ut i fyra upplagor tidigare. I slutet av april finns den nya, femte upplagan, i bokhandeln, och innehåller Astrid Lindgrens egna revideringar.


Världspremiär för Branaghs ”Cinderella" i Berlin

Summary: Kenneth Branagh gästar Berlin med en elegant filmatisering av Askungesagan med Lily James från ”Downton Abbey”. Cate Blanchett spelar den onda styvmodern medan Stellan Skarsgård gör en biroll som kungens rådgivare.

Efter att ha stångats med Shakespeare i hela sitt liv kommer Kenneth Branagh ut som sagofarbror. På fredagen var det världspremiär för ”Cinderella” med en ensemble som höjde stjärnfaktorn inför Berlinfestivalens slutspurt. Förutom Cate Blanchett och Lily James består rollistan även av Helena Bonham Carter, Derek Jacobi, Hayley Atwell och Stellan Skarsgård. – Jag ville göra en film om mod och snällhet med ett slags psykologisk modernitet mitt i den här traditionella Askungemyten som tycks fortsätta att fånga vår fantasi. Det finns så många aspekter av den här myten som är anpassningsbara till varje tid. Jag och Cate pratade bland annat om grymhet mellan kvinnor, säger Kenneth Branagh när han mötte pressen i festivalhotellet Hyatt vid Potsdamer Platz. – Utmaningen var att hitta en lätthet i tonen som varken var cynisk, sentimental eller juvenil. I vårt manus och i sagans psykologiska dna så finns det en förmåga att överraska genom djupet i känslorna. I sagovärlden är det meningen att allt ska vara lite svart och vitt, men vi har också försökt att fånga de gråa nyanserna för att skildra hur svårt det är att vara människa, säger Kenneth Branagh. Huvudrollen spelas visserligen av ”Downton Abbey”-aktrisen Lily James, men det fnissiga och uppsluppna pressmötet stals av australiensiska stjärnan Cate Blanchett som spelar en av tidernas mest ökända styvmödrar. – När jag berättade för folk att jag skulle spela i ”Cinderella” så tittade de på mig snällt, gjord en liten paus och frågade väldigt försynt: ”Ska du spela Askungen?”, log Cate Blanchett och drog sina kinder bakåt för att simulera en ansiktslyftning. – Nej, jag är för gammal för det, men som ni såg i filmen så försökte jag underminera Lily James steg för steg, men det funkade inte så bra, ler Cate Blanchett som även hade en liten roll i Terrence Malicks guldbjörnskandidat ”Knight of cups” som exfru till Christian Bales livskrisande manusförfattare. – Det är oftast roligast att spela skurkar eftersom man kan ta ut svängarna, vara extrem och inte behöva bry sig om att bli omtyckt. Men jag försökte inte spela styvmodern ond från början, snarare gestalta hur svartsjukan utvecklas mellan kvinnor steg för steg, säger Cate Blanchett. Kenneth Branagh fick också frågan vad är det för skillnad mellan Bröderna Grimm och Shakespeare? – Hur mycket tid har vi? Det slog mig att det finns resonanser mellan ”Askungen” och ”King Lear”. Båda handlar om en pappa, döttrar, arv och grymhet. I Askungen finns repliken ”Ha mod och var snäll” och i King Lear ”Ha tålamod och uthärda”, det påminde mig om att de mest grundläggande familjerelationerna brukar fångas upp av stora historieberättare, säger Kenneth Branagh. Stellan Skarsgård fick lära sig rida för sin biroll som kungens rådgivare. – Mitt mest förödmjukande ögonblick någonsin var under inspelningen när jag föll av hästen inför 40 ryttare. Långsamt. Det tog två minuter att falla av, sa Stellan Skarsgård och drog ner skratt. – Hästen ligger i min frys nu. Cate Blanchett fick också sitt eget lilla ”Ich bin ein Berliner”-ögonblick. – Jag älskar Berlin. Jag var här i fem-sex veckor med familjen kring jul. Det är en stad som lever på kultur och inte enbart handlar om kommersiella transaktioner – jag tror att alla egentligen vill bo i Berlin, säger Cate Blanchett och passade på att kommentera festivalens stående ritualer. – Och Rum 101 på Hyatt Hotel är det märkligaste rummet jag någonsin har gått in i. Man öppnar dörren och kommer in i ett rum med typ 10.000 fotografer. Alltid ett alldeles särskilt märkligt nöje, ler Cate Blanchett.


Australien får fribiljett till Eurovision

Summary: Schlagertokiga Australien får äntligen sitt lystmäte: i år är landet med i Eurovision Song Contest. Australien har fått en inbjudan direkt till finalen.

Australien, som sänt musiktävlingen i över 30 år, får äntligen delta med en egen låt i European Song Contest. Lagom till tävlingens 60-årsjubileum har de fått en inbjudan att delta i finalen den 23 maj i Wien, enligt SVT. Organisatören bakom tävlingen, EBU, (European Broadcasting Union) tyckte att det var ett passande tilltag, eftersom temat för året är ”bygga broar”. – Det är ett vågat och samtidigt väldigt spännande drag. Det är vårt sätt att säga: låt oss fira tillsammans! Säger Jon Ola Sand, EBU:s högste ansvarige chef för Eurovision, till SVT. Australien kommer också att få rösta i semifinalerna, trots att man inte deltar i dessa. På tävlingens hemsida eurovision.tv förklarar Michael Ebeid, vd på tv-bolaget SBS som sänt tävlingen i Australien under alla år, att man är mycket upprymd över chansen att få delta på ”världens största scen”, och att man under de 30 år som tävlingen sänts i Australien sett hur invånarnas ”kärlek till tävlingen vuxit under åren.” Landet ska presentera sin artist och låt inom kort.


Saga i sällsam färgprakt

Summary: Med ”A flowering tree” på Göteborgsoperan ägnas tonsättaren John Adams äntligen en värdig iscensättning i Sverige. Kvällens huvudroll har kören som i detta verk fått något att bita i, skriver Martin Nyström.

Bara ett par veckor efter den bejublade skandinaviska premiären på George Benjamins mästerliga ”Written on skin” från 2012 på Kungliga operan är det dags på Göteborgsoperan för skandinavisk premiär på John Adams opera ”A flowering tree” från 2006. Ett överraskande och smått unikt utlopp för nutida opera på de svenska operascenerna – som senare i vår följs upp av Malmöoperans likaså skandinaviska premiär på Luca Francesconis ohyggligt cyniska och våldsamma ”Kvartett” från 2011. Att de senaste decenniernas mest omtalade operatonsättare John Adams nu äntligen ägnas en värdig iscensättning (den hafsigt producerade ”El Nino” i Malmö 2004 räknar jag inte) är inte en dag för tidigt. Med ”Nixon in China” (1987), ”The death of Klinghofer” (1991) och ”Doctor Atomic” (2005) har Adams utmanat den konservativa operavärlden med verk som tar upp kontroversiella frågor i samtiden. I den nu aktuella ”A flowering tree” är ämnet dock hämtat från en tvåtusenårig sydindisk folksaga om en fattig flicka (Kumudha) som försörjer sin mor genom att förvandla sig till ett träd och sälja dess blommor. En akt av kärlek och magi som väcker åtrån hos en ung prins och en lika häftig avundsjuka hos dennes syster. Något som får sagan att utvecklas mot en serie av hårda prövningar, som i Mozarts ”Trollflöjten”. John Adams har kallats för minimalist men har sedan länge utvidgat sitt tonspråk mot senromantik och barock där bland andra Bruckner och Händel har varit stora inspiratörer. Något som tydligt präglat hans mera oratorieliknande verk samt denna ”A flowering tree”. När kvällens dirigent Joana Caneiro slår i gång föreställningen på Göteborgsoperan får hon också fint fram hur denna musik utvidgas och reser sig mot allt vidare dimensioner ur det som från början låter som en lek med olika repetitiva idéer i olika hastigheter. Och hur den steg för steg blottar en allt sällsammare färgprakt (bland annat genom den ständigt närvarande klangen av en celesta). Något som särskilt kommer fram i gestaltandet av den serie av förvandlingar som utgör sagans mest dramatiska ögonblick: då flickan blir ett träd, då människan ”vecklar ut sig”, som det sägs i texten. Scener som sopranen Julia Sporsén i rollen som Kumudha gör med en ljuvlig inlevelse och en brännande exakthet. I Nicola Raabs (regi), Goerge Souglides (scenografi) och Renato Zanellas (koreografi) vackert stiliserade men också kraftfulla produktion, som de tidigare arbetat fram för operan i Chicago, gör även Eric Fennel och Omar Ebrahim utsökta prestationer som Prinsen och Berättaren. Liksom de tio dansare som gör de övriga rollerna. Men kvällens huvudroll har Göteborgsoperans eminenta kör som i detta verk fått en musik att bita i som uttrycksmässigt spänner över hela registret. Och vars latinamerikanskt influerade rytmik tillhör det mest komplexa och samtidigt svängiga jag tror mig ha hört från en operascen. Något som starkt bidrar till att denna sagoaktiga ”A flowering tree” inte direkt är en lek för barn.


”Tomas sista revy” på Lisebergsteatern

Summary: Konsten att skratta åt sitt åldrande. Tomas von Brömssen hotar med att denna revy är hans sista och låter den fyllas av kompisar från förr. Allra mest svänger det när tonen är galghumoristisk, nästan Bellmansk.

Överlever påhittade figurer sin upphovsman? Tanken slår Tomas von Brömssen mitt under hans nya revy, som han hotar med är den sista. Ett kvartssekel har gått sedan Brömssen hade premiär på sin allra första revy, så en del gubbar och påhitt har det blivit genom åren. På Lisebergsteatern dyker de upp som gengångare från det förflutna. Och inte bara fantasifigurerna, också kompisarna från förr anropar Tomas från var de nu befinner sig i denna världen eller nästa: en Gerd Hegnell, en Povel Ramel, en Sten-Åke Cederhök. ”Tänk om människor om trettio år bara kommer minnas mig som Hebbe lelle!” Framtidsutsikten fyller inte Brömssen med stolhet, snarare ren och skär ångest som han gärna delar med sig av till sin publik, som i sin tur hellre skrattar bort vad som väntar runt hörnet. Mycket kretsar kring åldrandet. Uppgiften som Brömssen förelagt sig i denna sin sista revy kan formuleras så här: att på ett roligt sätt framställa det faktum att det inte är roligt att bli gammal. Det är inte lätt. Som något av ett motto återanvänder Brömssen citatet ur Shakespeares Macbeth, som Ingmar Bergman kallade en av sina sista pjäser, och som i sin helhet lyder: ”En skugga blott, som går och går, är livet, en stackars skådespelare som larmar och gör sig till, en timmes tid på scenen och sedan ej hörs av.” I ett nummer dör Brömssen till och med på scenen. Men då skyndar han sig att säga att det bara är på låtsas. När den är som bäst sjunger föreställningen av en sådan galghumoristisk, Bellmansk ton. Tycker du att graven är för djup, ta dig en sup eller skoja lite om sex och stockholmare. Tomas von Brömssen hör till de sällsynta skådespelare som obehindrat kliver över de murar mellan högt och lågt, fint och folkligt som satts upp av den goda och dåliga smakens försvarare i samverkan. Hans bredd är enorm. I samband med att han 1987 blev förste mottagare av Expressens teaterpris avslöjade Brömssen idén att tillsammans med Sten-Åke Cederhök göra ”I väntan på Godot”. Så blev det aldrig. Men i den drygt två timmar långa revyn har Brömssen och regissören Bo Hermansson återupptagit samarbetet från början på 1990-talet. Och här dyker de alltså upp igen, Brömssens egentillverkade commedia-gäng: dalkullan, clownnäsan och naturligtvis den tykne hovmästaren med kanintänderna, Yngve Gylling. En del skämt och repliker känns inte bara återanvända utan förbrukade. Det är som om han själv inte riktigt tror på dem, och det är ett misstroende som lätt smittar av sig. Bäst kommer Tomas von Brömssen till sin rätt när han ställs inför oväntade prov som måste lösas med improvisation, som när han som västgötsk bonde plötsligt tappar mustaschen utan att han som skådespelare för ett ögonblick tappar masken.


Catia Hultquist: Men vad är alternativet? Att kulturyttringar utgår från en godkänd mall?

Summary: Filmen ”50 shades of Grey” har fått kritik redan på förhand. Det är lätt att förstå irritationen, men att tvinga in allt historieberättande i ett feministiskt förebildstänk är ingen bra väg.

Den unga oskyldiga, lite flickboksklumpiga Ana sitter fastbunden med ögonbindel. Snart ska hon bli varse den mystiske miljonären Christian Greys särpräglade sexuella läggning. Han är dominant, gillar undergivna kvinnor och smärtsamma sexuella lekar. Det ska visa sig att de två är en perfekt matchning eftersom hon å sin sida njuter av att vara under piskan. Hon skriver till och med på ett kontrakt för att få bli hans speciella sexslav. Lagom till alla hjärtans dag (!) är det dags för den otroligt upphaussade filmpremiären av ”50 shades of Grey”, baserad på E L James bdsm-trilogi. Redan långt före premiären har filmen skapat debatt. Författaren Katerina Janouch har bland annat kritiserat ”den tröttsamma skildringen av kvinnan som värnlöst våp” som blir sexuellt frälst genom att bli ägd, styrd, kontrollerad och dominerad av en man. Den brittiska författaren Caitlin Moran varnade i DN:s Kulturmagasinet för att ”50 nyanser…” skulle skapa en ”gigantiskt uppfuckad generation”. Ana är en dålig feministisk förebild, med andra ord. En annan fiktiv kvinna som skapat förebildsdebatt är huvudpersonen i Gillian Flynns succéthriller ”Gone girl”. Den intelligenta Amy är det värnlösa våpets raka motsats. I Amys äktenskap är det hon som håller, om inte i piskan, så åtminstone i taktpinnen. Hon är väldigt smart och kan förutsäga och kontrollera sin makes minsta steg. Men i USA har det klagats på Amys mörka sidor. Varför har inte Flynn gjort henne till en helgjuten feministisk hjältinna? Ibland, sent på kvällarna, kan man få se kvinnor som är helt bortom förebildspratet. Som i den dokumentära tv-serien ”Kvinnor som mördar”. Det är naturligtvis jättehemskt med brutala brott och kvinnor med skräckinjagande decimeterbreda utväxter (eftersom de suttit fängslade och inte kunnat gå till frisören och blondera sig på väldigt länge). Men det är ändå något nästan rogivande med ”Kvinnor som mördar”. För en gångs skull är det inte alltid en hon som är offret, som blir huggen/skjuten/strypt och styckad i små, små bitar. Däremot är hon alltid en mördare. I kontroll med en lömsk plan. Själva ”kvinnan som mördar” beskrivs visserligen på ett oförblommerat hatiskt sätt. Men ändå med bävan och respekt. Hon är ett listigt monster utsänd av djävulen och till och med hennes onaturligt blonda hårfärg framställs som en smart manöver i den brottsliga planen. Det är ett nästan uppfriskande kvinnoporträtt. En kvinna som inte är ett offer. Mina lätt störda reaktioner inför ”Kvinnor som mördar”-serien gör att jag verkligen kan förstå irritationen över ”50 shades of Grey”. En ”erotisk” alla hjärtans dag-film om en maktlös tjej som får pisk blir ännu en smaklös påminnelse om något vi matas med varje dag – det vill säga kvinnor i underläge. Men samtidigt – vad är alternativet? Att allt historieberättande från och med nu utgår från en feministiskt godkänd mall? Det är ju trots allt fantasier vi pratar om och inte sedelärande skolböcker. Jo, det stämmer, dagens kvinnoskildringar är extremt enahanda, inte bara på film (som Julia Dufvenius nyligen påpekade). Men jag tror knappast att lösningen är att tvinga in befintliga kulturyttringar i ett fotriktigt förebildstänk. Däremot borde det finnas plats för alla möjliga kvinnor i kulturen. För en Amy, för en Ana. För kvinnor som har makt. För kvinnor som inte har det. För kvinnor som mördar. Och som inte gör det. För 50 nyanser av henne, helt enkelt.


”På scenen kan jag vara mig själv”

Summary: Moa Svan har gjort sig ett namn som ståuppkomiker och programledare genom att skapa humor av sina erfarenheter som lesbisk. Med den egna talkshowen ”Moa Svan med gäster” struntar hon i männen och gör allt på egna villkor.

18-åriga Moa Svan skulle göra sitt allra första gig som ståupp-komiker. Platsen var Frölunda kulturhus och invigningen av en utställning vid namn ”Girlsroom”. Kvällen var speciell av flera anledningar. Moa hade under en längre tid funderat på hur hon skulle berätta för vänner och familj att hon är lesbisk. Men det där perfekta tillfället kom aldrig. Så hon insåg att hon behövde skapa det själv. Hon ställde sig därför där på kulturhusscenen och skämtade om alla de komiska och konstiga situationer hon brukade hamna i för att hon inte var öppet lesbisk. Och därmed kom hon ut inför alla sina vänner i publiken. Föreställningen filmades dessutom och Moa visade sedan filmen för en efter en i familjen. – Jag hade nått en punkt då jag inte ville gömma den delen av mig själv längre. Jag insåg att för att jag skulle kunna vara med andra tjejer så måste jag visa vem jag är. När jag hade varit på homoklubbar tidigare hade jag insett hur tokigt det blev när jag inte kunde vara öppen med vem jag var. Så jag skrev skämt om det. När jag sedan drog dem på scen kändes det som en seger, som en lättnad. Och jag fick väldigt fin respons från mina närmaste. Med den starten på ståuppkarriären kändes det sedan självklart för Moa att fortsätta göra humor av sina egna erfarenheter. Humorn och det lesbiska perspektivet blev på något sätt oskiljbara. Scenen blev en plats där Moa kunde vara sig själv. Och det visade sig vara ett framgångsrecept. Sedan debuten för tio år sedan har Moa gjort sig ett namn inom humorvärlden och nominerades bland annat till årets komiker på Svenska standupgalan förra året. Hon har även gjort sig känd för en bredare publik som programledare för radioprogram som ”P3 homo”, ”P3 star”, ”Pokal” och ”Morgonpasset”, samt tv-program på SVT och UR. Under åren i mediebranschen kände dock Moa ett allt större behov av att göra saker på sina egna villkor. För två år sedan skapade hon sin egen talkshow, ”Moa Svan med gäster”, som numera är på Kulturhuset i Stockholm. – Jag ville på ett konkret sätt ta makten över hur saker och ting skulle vara. Samtidigt blev det ett sätt att ge tillbaka till alla de som har peppat mig och gått på mina ståupp-gig genom åren. Med talkshowen vill jag höja upp människor, göra dem så roliga och intressanta som möjligt. Jag vill skapa ett eget rum där folk som annars kanske känner sig utanför känner sig välkomna. Första gången Moa insåg att hon var rolig var på ett fotbollsläger i högstadiet. Redan första dagen spräcktes hennes fotbollsproffsdrömmar när hon insåg att alla de andra tjejerna var mycket bättre än hon. – Men så anordnades det kvällsunderhållning, som det alltid gör på läger, och jag ställde mig där på scenen och drog några skämt. Och då kom alla de coola tjejerna fram och sa att de tyckte jag var rolig. Jag hade inte reflekterat över det tidigare. Jag visste bara att jag kunde komma på saker i mitt huvud och tänka ”om jag kombinerar det med det så kan det bli jäkligt kul”. Det var som att jag hade recept i huvudet som jag ville testa. Under uppväxten i Kungsbacka utanför Göteborg var det kreativa ständigt närvarande i Moas liv. I högstadiet gick hon i en kulturklass där de satte upp musikaler, spelade i band och gjorde teater. Det blev en viktig plattform att testa olika uttryck. – Det finns en gemenskap i kulturen som jag tycker väldigt mycket om. Jag spelade till exempel fiol i en symfoniorkester med människor som jag inte hade något gemensamt med, men när vi spelade musik ihop så skapade vi något vackert tillsammans. Jag började som fjärdestämma, men det var det finaste jag kunde göra, för jag var en del av den gemenskapen, det skapandet. Humorn fanns också där tidigt i olika former. Under högstadiet satte hon upp olika sketcher och hade ett band, Actionbabes, som gjorde ironiska versioner av diskolåtar. Men där gömde hon sig ständigt bakom olika karaktärer och med åren började Moa känna ett allt större behov av att vilja vara sig själv fullt ut, både på scenen och utanför. Och till slut hittade hon det där rätta ögonblicket på scenen i Frölunda kulturhus. – Det var en ögonöppnare för mig att inse när jag levde ut på scen som mig själv så kunde det göra andra människor glada. Jag insåg att det som känns läskigt och farligt i ens verkliga liv kan bli spännande och intressant på scen. Det kan också vara ett sätt att avdramatisera det man är rädd för. Så när jag började prata om och göra humor av mina erfarenheter som lesbisk så var det befriande. Att bryta mot normerna kan var tufft, hur påverkade det dig under uppväxten? – Såklart det fanns delar i det som var tuffa, men samtidigt finns det en sorts frihet att vara utanför normen. Man kan utforska helt nya världar och kan finna en gemenskap och styrka med likasinnade. Jag har alltid haft många vänner för jag tror att när man är sig själv och visar att det finns andra sätt att göra saker på, så tilltalar det människor. Inte alla, men vissa. När man inte ger uttryck för vem man är så riskerar man att bli ensam. För då ser ingen en för den man verkligen är. Men det krävs mod i dagens samhälle att vara öppen som hbtq-person. – Ja, absolut och jag tror därför att det är viktigt att man får vara i fred med sina känslor och utforska dem i lugn och ro, för om man känner krav att man måste rapportera allt man känner till omvärlden så tror jag att man lätt blir låst. Sedan är det upp till en själv att välja om man vill prata om det och på vilket sätt. Jag valde att göra det på scenen framför en massa med människor, andra väljer sina sätt. Efter ståuppdebuten började Moa skapa sig ett namn som komiker inom främst feministiska och lesbiska kretsar. Ett gig på Stockholm pride gav nya kontakter och ledde till en intervju i P3. När det en tid senare var dags att hitta en programledare till radioprogrammet ”P3 Homo” så kom någon på kanalen ihåg Moa och hur bra hon hade gjort sig i etern. Det ledde till slut till att hon fick programledarjobbet och flyttade till Stockholm. – Folk vill gärna kalla det tur för att det verkar så slumpartat, men de förstår inte allt jobb som ligger bakom. Alla gig man har gjort som ingen har sett, alla gånger man har misslyckats. Det handlar ju om att man har en drivkraft och försöker och försöker tills man når ett sammanhang som tar en vidare. På Sveriges Radio fick hon förutom ”P3 homo” även leda program som ”P3 star” och ”Morgonpasset”. Och tillsammans med kollegan Helena Sandström skapade hon även humorprogrammet ”Kyss min plysch”. Att Moa var sig själv i radion skapade reaktioner, både bland lyssnare och bland vissa kolleger. Från lyssnare fick hon höra kommentarer om att hon drog för många flatskämt i ”Morgonpasset”. Och när hon försökte boka kvinnor eller icke-heteronormativa personer till ett program så var det ofta någon kollega som protesterade. – Med åren har jag förstått vilka strider jag bör ta. I början var det svårare. När någon fällde en homofob kommentar så tog jag åt mig, men försökte bita ihop och härda ut. Ingen skulle få se mig gråta eller vara knäckt. Men att vara ensam med det där är förödande. Jag tror att det var viktigt att visa även den sårbara sidan för andra. Inte bara ta skiten, utan skapa en diskussion kring det. Men det har överlag varit svårt att arbeta på en arbetsplats där jag anses ta politisk ställning bara för att jag är öppen med att jag är lesbisk. Det är ju bara så jag är. Under åren i mediebranschen kände Moa att hon behövde ett större utrymme för att vara mer kreativ. Det gick inte riktigt i radion där allt behövde sitta när det väl var sändning och där det inte fanns några större möjligheter att testa nya saker. Moa kände att det var dags att skapa något eget. Hon började med att starta en egen humorklubb, Humormaffian, tillsammans med vännerna Pernilla Hammargren och Liv Elf Karlén, där de bjöd på humor som utmanade normerna. Moa närde dock hela tiden en tanke på en egen talkshow där hon skulle blanda ståupp med intervjuer och samtal med gäster. När hon av en slump sprang in i Kungsbackakompisen och fotografen Beatrice Dekhordi Martinez blev ”Moa Svan med gäster” verklighet. – Jag kom fram till att om jag ska göra min egen talkshow så måste det vara helt utifrån mina regler. Att jag jobbar med dem jag vill och bara bjuder in folk jag är genuint nyfiken på. I början visste jag inte om en jävel skulle vara intresserad, men att jag nu har hållit på i två år visar att många är det. Samtliga som jobbar med showen är kvinnor och endast kvinnor, som exempelvis Nina Hemmingsson, Nour El Refai, Alexandra Pascalidou och AIK hockeys damlag, har gästat den under åren. I början fick Moa ofta rådet att satsa mer på en ”bred publik”, det vill säga en manlig publik. – Jag har medvetet valt att bjuda in kvinnor för att de ofta annars blir utestängda inom humor och medier. Och nu ifrågasätter ingen det längre faktiskt. Att de har slutat med det ser jag som ett bevis på att jag faktiskt har åstadkommit något. Jag får flera mejl från tjejer som vill vara gäster eller köra standup på showen. Oftast är det ju män som känner sig manade att låta en veta vad de tycker. Att i stället tjejer hör av sig för att de känner sig peppade känns jävligt häftigt. Talkshowen som startade på Bio Rio i Stockholm har efter utflykter till Malmö och några festivaler runt om i landet kommit tillbaka till huvudstaden och funnit ett nytt hem i Kulturhuset. Något som betyder möjligheter att göra en större och bättre show, menar Moa. – Det här projektet byggde i början på att jag redan hade en ekonomi i annat och att min ambition inte var att bli rik och berömd. Jag har liksom inga adliga föräldrar som har skjutit till pengar direkt. Men genom bra samarbeten och mycket jobb har det under åren i alla fall gått runt och betalat för sig själv. Nu på Kulturhuset har vi fått mer pengar och större resurser att göra bättre grejer, det känns skitkul. Den 4 februari är det premiär för den nya säsongen av ”Moa Svan med gäster” på Kulturhuset. Även om förberedelserna är i full gång så ligger Moas främsta fokus på något helt annat. I december fick nämligen hon och hennes fru Shadé sitt första barn. – Det är väldigt häftigt. Att mitt barn har växt fyra centimeter på några veckor är typ det coolaste jag varit med om. Men trots att jag nu är mamma så känner jag mig fortfarande som samma person. Under graviditeten pratade ju folk om hur mycket man skulle förändras av att få barn. Det kändes lite som millenniebuggen, vad kommer hända? Kommer alla system att kollapsa? Men jag är fortfarande samma person fast nu med ett underbart litet barn. Vad är drömmen karriärmässigt framöver? – Jag hoppas att det om tio år inte bara är Ingvar Oldsberg som gör primetime-tv, utan att det är personer som jag eller Nour El Refai eller Kodjo Akolor som gör, inte bara ett program här och där, utan alla program. Det måste bli bättre mångfald även bakom kamerorna och på de beslutsfattande posterna. Målet är att bli folklig och tråkig när jag blir gammal. Men innan dess vill jag vara med och skapa en förändring. Jag hoppas att vi icke-normativa leder vägen till ny, rolig och kreativ underhållning på bästa sändningstid. Moa Svan Ålder: 28 år. Bor: Mariatorget i Stockholm. Familj: Gift och har barn med Shadé Jalali. Bakgrund: Hon gjorde debut som ståuppkomiker 2005 och har sedan dess uppträtt på allt från Ladyfest till olika Pridefestivaler. 2006 blev hon programledare för radioprogrammet ”P3 homo” i Sveriges Radio. Mellan 2007 och 2010 var hon programledare på radioprogrammet ”P3 star”. Under 2010 vikarierade hon som programledare för ”Morgonpasset” i P3 och skapade även humorprogrammet ”Kyss min plysch” tillsammans med Helena Sandström. Hon har även varit programledare i tv för Utbildningsradions barnprogram ”Krokomax” och Kunskapskanalens frågesportsprogram ”Duellen”. 2013 startade hon den egna talkshowen ”Moa Svan med gäster” på Bio Rio i Stockholm. Aktuell: Ny säsong av talkshowen ”Moa Svan med gäster” på Kulturhuset i Stockholm. Premiär den 4 februari. Min förebild: Den amerikanska komikern Margaret Cho. Den tajmingen, det flyt och de skämt hon har på scen är fullkomligt underbart att se. Hon är den enda som på riktigt kan roa mig. Där vill jag vara när jag har kört i 30 år. Text: Linus Fremin intervjuar Moa Text: Linus Fremin intervjuar Moa Svan. Plats för intervjun: Vi sitter på ett kafé mittemot DN. En äldre man i linne städar bort oss vid stängningsdags. Foto: av Anette Nantell i DN:s studio. Om fotograferingen: För att få lite liv i Moas slips fick Linus ligga på golvet och hålla upp en stor klumpig bordsfläkt.


”Döp inte era barn till Sven”

Summary: Frost har fått mängder av föräldrar att uppkalla barnen efter figurerna i filmen. Men de skandinaviska namnen går inte hem hos alla. Amerikanska skådespelaren Josh Gad varnar för att döpa barnen efter renen Sven. ”Det är ett svårt namn att uttala såvida du inte bor i Norge”, säger han till USA Today.

Förra vintern lanserades Disneys Frost med snödrottningen Elsa i huvudrollen. Filmen är löst baserad på H.C Andersens saga ”Snödrottningen” och handlar om prinsessan Anna som ger sig ut på en magisk resa tillsammans med bergsmannen Kristoff och hans ren Sven för att hitta hennes syster Elsa. Filmen har inte bara blivit en succé på bioduken, den verkar även ha påverkat såväl amerikanska som svenska föräldrars namngivning. Det visade nyligen namnstatistik från Statistiska centralbyrån (Scb) där Elsa hade seglat upp i topp som det mest populära flicknamnet i Sverige. Men alla är inte förtjusta i de skandinaviska namnen. Skådespelaren Josh Gad som gör rösten till snögubben Olaf menar att Frostfebern har gått för långt när föräldrar börjar uppkalla sina barn efter en ren. – Sven är söt, men det är en icke-verbal ren och ett svårt namn att uttala på lekplatsen – såvida du inte bor i Norge, säger han till USA Today. Däremot har han inga problem med att låta barn få namn efter sin karaktär Olaf. – Det har Jag har inga problem med. I stället borde fler människor göra det. Jag tycker att Olaf borde vara lika vanligt som Brett eller Michael, säger han till tidningen med glimten i ögat.


Konsten att skratta åt sitt åldrande

Summary: Tomas von Brömssen hotar med att denna revy är hans sista och låter den fyllas av kompisar från förr. Allra mest svänger det när tonen är galghumoristisk, nästan Bellmansk.

Överlever påhittade figurer sin upphovsman? Tanken slår Tomas von Brömssen mitt under hans nya revy, som han hotar med är den sista. Ett kvartssekel har gått sedan Brömssen hade premiär på sin allra första revy, så en del gubbar och påhitt har det blivit genom åren. På Lisebergsteatern dyker de upp som gengångare från det förflutna. Och inte bara fantasifigurerna, också kompisarna från förr anropar Tomas från var de nu befinner sig i denna världen eller nästa: en Gerd Hegnell, en Povel Ramel, en Sten-Åke Cederhök. ”Tänk om människor om trettio år bara kommer minnas mig som Hebbe lelle!” Framtidsutsikten fyller inte Brömssen med stolhet, snarare ren och skär ångest som han gärna delar med sig av till sin publik, som i sin tur hellre skrattar bort vad som väntar runt hörnet. Mycket kretsar kring åldrandet. Uppgiften som Brömssen förelagt sig i denna sin sista revy kan formuleras så här: att på ett roligt sätt framställa det faktum att det inte är roligt att bli gammal. Det är inte lätt. Som något av ett motto återanvänder Brömssen citatet ur Shakespeares Macbeth, som Ingmar Bergman kallade en av sina sista pjäser, och som i sin helhet lyder: ”En skugga blott, som går och går, är livet, en stackars skådespelare som larmar och gör sig till, en timmes tid på scenen och sedan ej hörs av.” I ett nummer dör Brömssen till och med på scenen. Men då skyndar han sig att säga att det bara är på låtsas. När den är som bäst sjunger föreställningen av en sådan galghumoristisk, Bellmansk ton. Tycker du att graven är för djup, ta dig en sup eller skoja lite om sex och stockholmare. Tomas von Brömssen hör till de sällsynta skådespelare som obehindrat kliver över de murar mellan högt och lågt, fint och folkligt som satts upp av den goda och dåliga smakens försvarare i samverkan. Hans bredd är enorm. I samband med att han 1987 blev förste mottagare av Expressens teaterpris avslöjade Brömssen idén att tillsammans med Sten-Åke Cederhök göra ”I väntan på Godot”. Så blev det aldrig. Men i den drygt två timmar långa revyn har Brömssen och regissören Bo Hermansson återupptagit samarbetet från början på 1990-talet. Och här dyker de alltså upp igen, Brömssens egentillverkade commedia-gäng: dalkullan, clownnäsan och naturligtvis den tykne hovmästaren med kanintänderna, Yngve Gylling. En del skämt och repliker känns inte bara återanvända utan förbrukade. Det är som om han själv inte riktigt tror på dem, och det är ett misstroende som lätt smittar av sig. Bäst kommer Tomas von Brömssen till sin rätt när han ställs inför oväntade prov som måste lösas med improvisation, som när han som västgötsk bonde plötsligt tappar mustaschen utan att han som skådespelare för ett ögonblick tappar masken. Och här dyker de alltså upp igen, Brömssens egentillverkade commedia-gäng: dalkullan, clownnäsan och naturligtvis den tykne hovmästaren med kanintänderna, Yngve Gylling.


Einar Már Gudmundsson: ”Kungar av Island”

Summary: Einar Már Gudmundsson blev under krisen på Island språkrör för motståndet mot regeringens politik. Nu har hans roman om maktens brott översatts till svenska. Ulrika Milles läser en svart komedi om självutnämnda kungar.

Kungarna av Sverige – vilka är det i dag? De numera före detta lyxlirarna i SCA? Riskkapitalisterna c/o Skatteparadis? Etablissemanget med kungahus och miljardärer på gästlistan? Eller politikerna som vandrar mellan regeringsmakt och pr-uppdrag med ideologierna som passerkort? Den isländska författaren Einar Már Gudmundsson skulle nog svara att de alla hänger ihop i ett informellt kungarike, osynligt för oss andra i dagsljus. Under den isländska finanskrisen 2008 blev Einar Már Gudmundsson något av ett språkrör för de stora demonstrationerna som krävde en ny regering. Då hade en extrem nyliberal politik skapat en ekonomisk bubbla som gick sönder med en smäll. Hela nationens guldreserv – de isländska fiskekvoterna – hade pantsatts, bankerna gick i konkurs och skulderna slog ner i hushållen som katastrofer som fortfarande detonerar i isländska liv. I sin ”vitbok” från 2009 skrev Einar Már Gudmundsson om en tid då politiker talar om ansvar men inte vet vad det innebär. I romanen som nu översatts till svenska, ”Kungar av Island”, som utkom 2012, samma år som han mottog Svenska Akademiens stora nordiska pris, har Einar Már Gudmundsson förvandlat sin stridsskrift till svart komedi. ”Kungar av Island” handlar om släkten Knudsens två århundraden långa maktinnehav i det lilla isländska kustsamhället Tangavik. Hur de bygger imperier av fabriker, flottor, skolor, politiska partier och köper och säljer. Medborgare inkluderade som lösöre. Den som har läst Einar Már Gudmundsson förut känner igen hans stil. Här förenas den oskuldsfulla tonen i barndomsskildringarna i den så kallade Reykjaviktrilogin, och en hårt tuktad lakonism som skruvat den isländska sagan med sarkasmer. Det är en manlig burlesk sedeskildring som har långa rötter i Norden. Tänk traditionen Mikael Niemi, Arto Paasilinna och Jonas Jonassons hundraåring. Fast bättre. Med det menar jag att denna skälmaktiga skrönetradition med sina ständigt nya bihandlingar, sina platser för skratt och sitt ofta auktoritära avvisande av alla auktoriteter, kan bli ett tröttsamt manér. Men denna släkt av ”de mest osannolika och sagoaktiga människor”, får sina brott berättade av en man som tröttnat på maktens krumbukter och övergått till att bokföra släktträden i överklassen. Kanske är det snarare i den magiska realismen han ska placeras, eller bland Thomas Manns svindlare. För Einar Már Gudmundsson vill beskriva ett samhälle som blivit som en saga efter att ha varit ett samhälle med en dröm. Från välfärdsstat till coachsamhälle, med nya blå dunster marknadsförda av bedragare och trixare, av män som ser världen som sin egendom, vare sig det står visthusbod eller bank på dörren: de självutnämnda kungarna av Island. ”Folk som tidigare trodde på alver och spöken tror nu på konjunkturparametrar och inflationsbarometrar. Och nu är det fullt möjligt att pantsätta fiskarna i havet och ta lån på dem. Därigenom har vår ekonomi blivit mystik, stort trolleri är i svang, kanske magisk realism.” Muntrare framförd samhällskritik får man leta efter.


Ulf Lundell i hatattack mot Aftonbladetjournalister

Summary: Ulf Lundell rasar mot Aftonbladetjournalisterna Markus Larsson och Kristin Lundell. Larsson är ”en liten Hitler” och Kristin Lundell har ”kapat” hans efternamn, skriver rocksångaren i sin blogg.

Rocksångaren och författaren Ulf Lundell går till attack mot Aftonbladetjournalisterna Markus Larsson och Kristin Lundell i sin blogg ”Badger's drift”. Bland annat skriver Ulf Lundell att Markus Larsson är ”en giftig liten Hitler” och att han är ”infam, uppblåst, megaloman, grandios”. Ulf Lundell är också rasande över att Kristin Lundell har ”kapat” hans efternamn. Kristin Lundell nekar dock till kapningen när DN når henne. – Som man brukar säga på lekis: Den som sa det han var det. Men skämt åsido: Min Lundellska släktgren är rustade och redo att ta fajten om efternamnet. Jag tänker mig att det kan bli lite som ”Game of thrones” det här. Kommer det här att urarta till en släktfejd? – Släktfejd känns lite Sten Sture, men det skulle vara om man kunde försöka plocka några vintage-poäng på det. Må starkaste Lundell vinna. Finns det något släktskap mellan er? – Nej det tror jag inte. Ingen i min släkt känner till att vi ska ha en Ulf i familjen. Han säger också att din podcast ihop med Markus Larsson (eller ”Kiruna-Hitler” som Ulf Lundell föredrar att kalla honom) är ”rent kränkande”. Vad tror du att han menar, och hur känns det? – Kanske är han rädd för att det ska vara vilseledande för konsumenterna? Att någon ska tro att det är Bosse Larsson och Ulf Lundell som har en podd ihop och sedan bli besvikna. Det kan jag både förstå och respektera. Dock var det väldigt taskig tajming att använda beskrivningen Hitler om min gulliga kollega Markus Larsson. Markus Larsson själv tycker också att liknelsen är udda. – Han kanske ville hedra 70-årsdagen av Auschwitz befrielse? Det är en märklig dag att använda det uttrycket för att beskriva en sketen liten rockjournalist, säger Markus Larsson. Varför är han så arg på dig? – Jag har faktiskt inte den blekaste aning. Jag har alltid haft känslan av att han är sur på mig och många kolleger, men den här spyan han lagt nu har jag inte varit med om tidigare. Det kanske är ketchupeffekten, han verkar ha laddat i ett decennium. Jag vill dock föra till protokollet att senaste gången jag recenserade en Lundellkonsert gav jag den fyra plus, säger han och fortsätter: – Han har reagerat på att jag kallade hans blogg för en ”gnällig rockblogg” i en artikel, men jag nämnde honom faktiskt aldrig vid namn. Jag skulle kunna göra en Lena Andersson och säga att jag talar om en fiktiv rockblogg, säger Markus Larsson. Ulf Lundell spekulerar i att din hjärna i själva verket består av eternit, kan du dementera eller bekräfta det? – Det är helt fel. Jag kommer från Kiruna, min hjärna består av järnmalm. Med H, hjärnmalm. Där måste han göra bättre och mer grundlig research, säger Markus Larsson. I inlägget skriver Ulf Lundell även att han vill undersöka om det går att varumärkesskydda namnet Lundell. Kristin, har du funderat på att göra samma sak? – Vi får väl se vem som hinner först. Hur många Lundell tål Sverige? – Det finns inget övre tak. Målet är att vi ska bli fler, säger Kristin Lundell.


Malin Ullgren: Anne Boleyn kan vara min symboliska triumf över dem som orkar intrigera

Summary: Det som gjorde att jag först fastnade för Anne Boleyn var att hennes historia var motsatsen till sagornas. Prinsens, eller i hennes fall kungens, besatthet var inte räddningen.

Det finns gestalter i historien som fascinerar en därför att man inte känner igen sig i dem. Där finns ingen drömsk identifikation. Vad är det då i berättelserna om dem som fattar tag i handleden och håller kvar, år efter år? Anne Boleyn är en sådan sedan länge död människa jag inte slutar tänka på, läsa om. I förra veckan hade BBC-dramatiseringen av Hilary Mantels romaner ”Wolf Hall” och ”För in de döda” premiär i Storbritannien (strålande recensioner, visas i SVT senare i vår) och jag kommer att titta mycket noggrant på denna serie och se vad det blir av Anne Boleyn i Claire Foys gestaltning. Först fastnade hon i mitt medvetande därför att hennes story motsade allt sagorna påstod om kärlek. Hon var rättelsen som kunde läggas till efter slutmeningen. I sagorna är ju männens hängivenhet det bästa som kan hända en Snövit, en Törnrosa, en Askungen. Prinsarnas själva besatthet är vad som räddar kvinnorna från deras för tillfället oblida öden. Men i den sanna sagan om Anne Boleyn var prinsens/kungens fixering i själva verket början på hennes fall. Att det kunde vara precis tvärtom, det gjorde intryck. Det var som om berättelsen om Anne Boleyn visade på risken för att Snövits prins en dag skulle hävda att Snövit hade legat med alla de sju dvärgarna och att hon därför måste dö. Ändå är det inte hennes emblematiska kvinnoöde som fortsätter att dra mig till henne, inte längre och inte främst, utan mina föreställningar om hennes intriganta, politiska personlighet. På det viset har jag tagit den vanligaste bilden av henne till mig, propagandan som spreds redan under hennes levnad i början av 1500-talet och som effektivt har hållits vid liv ända in i våra dagar. Som Hilary Mantel en gång skrev om denna Anne, att om henne kan vi ha alla möjliga idéer och anpassa dem efter just vår tid. I sina Tudorromaner har Mantel gjort Anne Boleyn till Thomas Cromwells like – de två är de politiska djuren, de som läser spelplanen bättre än alla andra. Och det är av detta jag på en gång fascineras och stöts bort, eftersom jag just inte kan identifiera mig alls. Inte för att jag nödvändigtvis är snäll, utan därför att ingenting i mig svarar särskilt piggt på maktkampsstimuli. Jag blir bara överdrivet mån om min värdighet och om tidens gång – jag kan kanske knuffa bort alla barn från den här skolgården just nu, men sedan? Det kommer alltid nya ungar och nya skolgårdar och så har intrigen förvandlats till livsuppgift. Möjligen är det just därför Tudorhovet och en gestalt som Anne Boleyn behåller sitt grepp. Jag vill förstå vad det är för sorts hjärnor som söker sig till maktkampen, som till och med får, antar jag, en sorts livslust av att föreställa sig en spelplan och dess nästa drag. Hur känns det att … hålla på så mycket? En känsla av kontroll? Av högre syften? Av överlevnad? Sport? Jag föreställer mig att vissa av våra högsta politiker har just det här draget. Och då slår min fatalism till med full kraft – jaså, du var minister si och så länge och efter det räddade du inte världen i FN. Behövde du alltså slå ner horder av motståndare, manipulera och jiddra för att efter denna blodiga strid bli… proffsföreläsare med en egen liten sajt? Pr-konsult? I värsta fall är Anne Boleyn min symboliska triumf, när jag nu inte klarar att ge mig in i intriger utan att få ångest och flyktimpulser av all den medföljande utsattheten och ovärdigheten: man kanske kan putta bort kardinal Wolsey från makten, men därefter? Om man själv blir av med huvudet mindre än tio år senare, visar det ju sig att man har ägnat sin intelligens åt helt fel saker.


”Written on skin” på Kungliga Operan i Stockholm

Summary: För tre år sedan hade ”Written on skin” premiär. Nu visas det erotiskt laddade triangeldramat med en skimrande orkesterprakt på Kungliga Operan. En perfekt ingång till den samtida operakonsten, skriver DN:s Martin Nyström.

Redan på 1980-talet fanns förväntningar från internationellt håll om att den engelske tonsättaren George Benjamin skulle göra stordåd inom operakonsten. Men den brådmogne Benjamin, som studerade för Olivier Messiaen redan som tonåring, drabbades av en långvarig kreativ förlamning som gjorde att det kom att dröja ända till 2012 och ”Written on skin” innan allt föll på plats för honom. Det är en opera till ett libretto av dramatikern Martin Crimp som redan vid urpremiären i Aix-en-Provence hade sådan framgång att de stora operascenerna ställde sig i kö för att sätta upp den. Att Kungliga Operan agerade så snabbt att man nu redan tre år senare kan presentera en egen produktion är glädjande. Det är en vakenhet som kanske skvallrar om ett nytänkande kring den framtida repertoaren (de flesta operamästerverken från de senaste 50 åren har ännu inte spelats i Sverige) i ett måhända nytt hus. Med sin skimrande orkesterprakt och erotiskt laddade triangeldrama, som har tydliga länkar till klassiker som ”Tristan och Isolde” och Pelléas och Mélisande”, är också ”Written on skin” en perfekt ingång till den samtida operakonsten. Handlingen är baserad på en provensalsk 1200-talslegend och berättar om en grym slottsherre (The Protector). Han är besatt av ”renhet och våld” och beställer ett illustrerat manuskript av en ung konstnär (The Boy), över sin familjs historia och paradisiska framtid. Denna framväxande ”text” väcker frågor från den beskyddade unga slottsfrun Agnès. Frågor om henne själv och hennes begär – som vore den skriven på hennes egen hud. Det är ett uppvaknade som hon till slut blir straffad för genom att inför åsynen av sin man bli tvingad att äta upp den mördade konstnärens hjärta. Den enda svagheten som jag fann i iscensättningen från Aix-en-Provence var samspelet med operans olika tidsperspektiv som blev lite väl omständligt. I Kay Metzgers (regi) och Petra Mollérus (scenografi) uppsättning på Kungliga Operan har man valt en enklare och vackrare lösning. Här öppnar sig ett stort videofönster för förflyttningar i tid och rum, till legendens fundamentalistiska medeltid där dock de mest häpnadsväckande saker kan hända eftersom änglar befolkar himlen i stället för flighter från internationella flygplatser. Mest händer det med Elin Rombos Agnès som får sin hud tatuerad med ord och bilder som får henne att lysa inifrån och brisera av självkänsla och åtrå. Men också av vrede innan hennes fallande kropp fångas upp och blir en stjärnbild. Allt är tecknat med ett tonspråk som bryter fram likt vårens första rännilar (bara stråksatsen är ett smärre underverk) innan det kastar sig fram och svämmar över – en häpnadsväckande kraftutlösning som Rombo gör till sin egen med sitt känsliga skådespeleri och sin vokala nyanseringskonst. Barytonen Jeremy Carpenter fyller också rollen som The Protector med hela registret från raseri till tomhet, och countertenoren Bernard Landhauers The Boy är just så änglalik och fysiskt närvarande att älskarrollen blir lika fantiserad som verklig. Detta samtidigt som Susann Végh och Daniel Ralphsson kompletterar väl i sina biroller som änglar och släktingar. Men kvällens stordåd stod ändå Hovkapellet för som under Lawrence Renes superba ledning gav full rättvisa åt Benjamins djärvt illuminerade operauniversum.


Årets gala blev ett triumftåg för ”Turist”

Summary: Filmgalan blev en riktig rekordkväll för regissören Ruben Östlund och hans film. Med sex priser är ”Turist” tidernas största Guldbaggevinnare.

Upptakten för årets Guldbaggegala på Cirkus har mest liknat en duell mellan två prominenta kulturmän. Regissörerna Roy Andersson och Ruben Östlund har polemiserat så till den grad om vems film som var värdigaste vinnaren i kategorin bästa film att de båda utlyste ett vad inför galan: tiotusen kronor till vinnaren, att betalas av förloraren. Och vid kvällens slut stod det överväldigande klart vem av dem som fick ett femsiffrigt tillskott på kontot. Ruben Östlunds afton liknade mest en triumfatorisk parad. ”Turist” tog hem hela sex Guldbaggar: bästa film, bästa regi, bästa manus, bästa foto, bästa manliga biroll och bästa klipp. – Roy, tack för de filmer du gjort. Mitt bolag hade inte funnits om vi inte träffat dig, så jag ska hylla dig och Mikael Marcimain, sa han när han tog emot baggen för bästa regi, och ledde sedan hela publiken i ett särskilt ”lavinskrik”. Prisregnet var lindrande för Östlund som härom veckan filmade sin egen besvikelse när hans Oscarsnominering uteblev, och han bittert konstaterade: Oscarsjuryn består av 60-plussare som bara röstar på filmer som ser likadana ut som sådana de sett tidigare. Desto nöjdare lär han vara med Guldbaggejuryn, som gav honom utdelning på sex av de tio nomineringarna. Även om filmen var favorittippad var det anmärkningsvärt med en sådan storslam – rekord i antal priser på en Guldbaggegala. Mikael Marcimains ”Gentlemen”, något bortglömd i loppet om bästa film, hade imponerande tretton nomineringar, men fick nöja sig med tre vinster. Filmen har lovordats för kompetensen i hantverket, och hur filmens atmosfär bärs upp effektivt av den nogsamt konstruerade miljön. Mycket riktigt tog filmen hem baggar i kategorierna som rör mer påtaglig hantering: Bästa mask/smink (Anna Carin Lock och Anja Dahl), bästa originalmusik, där jazzesset Jonas Kullhammar och The Soundtrack of our lives-gitarristen Mattias Bärjed skapat en effektfull ljudkuliss, samt bästa kostym, där presentatören, modeikonen Gunilla Pontén, rev ner mest applåder för kvällen när hon inte lyckades få upp kuvertet med pristagaren Cilla Rörbys namn. – Jag borde haft en kniv gömd i hatten! Att ”Gentlemen” trots allt förlorade i kategorin bästa scenografi har en tydlig förklaring om man ser till den faktiska pristagaren: att Roy Andersson inte fått pris i kategorin för sina två tidigare filmer i Levande-trilogin har ifrågasatts så ofta att valet nästan kändes som en plikt från årets jury. – Genier behöver inte vara ensamma, sa hans kollektiv på fem scenografer när de mottog baggen, som blev ”En duvas…” enda pris av sju nomineringar. Sverrir Gudnason fick ingen guldbagge för birollen som den nervsköre Leo Morgan i ”Gentlemen” – den kategorin vanns i stället av Kristofer Hivju för ”Turist”, i en utomordentligt gullig presentation skött av de nominerades döttrar, men Gudnason tog i stället hem en gyllene insekt för rollen som den aggressive Kristian i ”Flugparken”. Desto mer förvånande var det på damsidan, där Saga Becker vann Bästa kvinnliga huvudroll i sin skådespelardebut, som Sebastian/Ellie i ”Nånting måste gå sönder”, baserad på Eli Levéns prisbelönata roman ”Du är rötterna som sover vid mina fötter och håller jorden på plats”. Den i år omdebatterade dokumentärgenren, där ”Tusen bitars” uteblivna nominering varit diskussionsämne, presenterades av Fredrik Wikingsson och Filip Hammar som även delade ut tröstpriströjor med texten ”Je suis Hugo Rask”, som en textil sammanfattning av kultursidornas innehåll senaste kvartalet. Priset togs hem av Göran Olsson för ”Om våld”. En övertygande uppföljning för Olsson: hans förra dokumentär, The black power mixtape, prisades 2012. – Till skillnad från andra här inne triggas jag inte av tävlingsmoment. Jag är rädd och det går inte över, sa vinnaren. Bästa film: ”Turist” (producenter: Erik Hemmendorff, Marie Kjellson, Philippe Bober). Bästa regi: Ruben Östlund (”Turist”). Bästa kvinnliga huvudroll: Saga Becker (”Nånting måste gå sönder). Bästa manliga huvudroll: Sverrir Gudnason (”Flugparken”). Bästa kvinnliga biroll: Anita Wall (”Hemma”). Bästa manliga biroll: Kristofer Hivju (”Turist”). Bästa manuskript: Ruben Östlund (”Turist”). Bästa foto: Fredrik Wenzel (”Turist”). Bästa klipp: Jacob Secher Shulsinger och Ruben Östlund (”Turist”). Bästa kostym: Cilla Rörby (”Gentlemen). Bästa ljud/ljuddesign: Andreas Franck (”The quiet roar”). Bästa mask/smink: Anna Carin Lock och Anja Dahl (”Gentlemen”). Bästa originalmusik: Mattias Bärjed och Jonas Kullhammar (”Gentlemen”). Bästa scenografi: Ulf Jonsson, Nicklas Nilsson, Sandra Parment, Isabel Sjöstrand och Julia Tegström (”En duva satt på en gren och funderade på tillvaron”). Bästa kortfilm: ”Still born” (regi: Åsa Sandzén). Bästa dokumentärfilm: ”Om våld” (regi: Göran Hugo Olsson). Bästa utländska film: ”Två dagar, en natt” (regi: Pierre, Jean-Luc Dardenne). Guldbagge för särskilda insatser: Mats Holmgren (colourist). Hedersbagge: Liv Ullmann. Årets Gullspira: Ros-Marie Strand (Barn/ungdomsfilm, Folkets bio). Biopublikens pris: ”Micke och Veronica” (regi: Staffan Lindberg, med Izabella Scorupco och David Hellenius. När ”Turist” tog hem sex priser på gårdagens gala blev den rekordhållare. Tidigare har ingen annan film tagit emot mer än fem baggar. Under Filmgalans första decennier var det närmast omöjligt att komma upp i så många eftersom priskategorierna var färre. Filmer som fått fem Guldbaggar: ”Sånger från andra våningen” (2000). Roy Andersson hade Guldbaggejuryn med sig på ett helt annat sätt med den första filmen i sin trilogi än under gårdagens gala. ”Lilja 4-ever” (2002). Lukas Moodyssons film hade sex nomineringar och fick utdelning på fem av dem. ”Förortsungar” (2006). Få hade på förhand trott att ungdomsfilmen av Ylva Gustavsson och Catti Edfeldt skulle bli en sådan fullträff. 2008 fick både ”Maria Larssons eviga ögonblick” och ”Låt den rätte komma in” fem statyetter.


Werner Aspenström: ”Samlade dikter”

Summary: En livslast av dikter där svärtan växer sig starkare. Werner Aspenström ansågs som en försiktigt positiv samhällskritiker med naturlyriska inslag. Men efter hand blir dikterna mörkare. En poesitrött Aase Berg plöjer en lagom fet volym och kan inte värja sig.

Ibland är jag så trött på poesi att jag känner mig som huvudpersonen i Esaias Tegnérs storslagna deppdikt ”Mjältsjukan”. Jag ser enbart dikternas fåfänga lindansarmöda och luftsprång. Jag blir trött på både stil och stilbrott, utmattad av alla krumbukter, alla hjälplöst existentiella grubblerier och frenetiska experiment. Men framför allt blir jag trött på dikter som bekladdar mig med nyanser, stämningar och känslighet. I detta läge är det få poeter jag står ut med. Werner Aspenström är en av dessa få. Nu kommer hans samlade dikter ut i en alldeles lagom fet volym – han hade vett att inte skriva för mycket – i urval av dottern Anna Aspenström och Hans Isaksson. Jag plöjer mig genom denna livslast av dikter, och tänker att det finns en ovanlig ton hos Werner Aspenström, en dov ensamhetskänsla som jag kan leva med när jag känner mig invaderad på fel sätt av annan poesi. Vilket inte betyder att Aspenström är pessimist, utom möjligen i sina tidiga, mindre självständiga fyrtiotalsdikter. Som han själv skriver i en dikt från 1980: ”Min svärta har med orätt kallats pessimism./Vad finns det i den mörka lådan?/En färdskrivare.” Aspenströms poesi är en fruktbar kombination av avstånd och närhet, den är oberörbart objektiv och intimt närvarande på samma gång. Dessutom betydligt mörkare än sitt rykte. Det här är nämligen en poet som brukar räknas som folklig och uppfattas som läsartillvänd och allmänt reko, en försiktigt positiv samhällskritiker med naturlyriska inslag. Och visst, han är allt det där. Rent av glad och lycklig ibland: ”Ta skopan och skumma vemodet/från landskapet.” Men det finns också ett stråk av kyla i hans tonfall. En fullkomligt okontaminerad dödsmedvetenhet, den som inte kan delas eller överföras mellan människor, bara erfaras i yttersta ensamhet. Aspenströms förhållande till djuren är ett bra exempel på den här dubbla utstrålningen. Han använder ovanligt mycket djur i sina dikter, allt från den klassiska mätarlarven i dikten med samma namn, till de förslavade elefanternas freakshow. Djuren sysslar ofta med sitt, bortom människan. Exempel på naturens frånvända egenmäktighet finns i denna vackra dikt, inte så ofta citerad, ur samlingen ”Trappan” från 1964: Åskan brakar och bråkar sig fram över Hälsinglands skogar, fäller en blixt än här, än där, och dödar i förbifarten en apelkastad häst, som ingen stalldräng längre rider på och ingen minns och ingen sörjer – utom källan, i vilken den doppade sin varma mule och rörde om bland stjärnorna, som fastnat i evigheten högt över Hälsinglands skogar. Människosläktet är däremot ”bortklemat”. Ser man människan som ett djur bland andra blir man per definition kylig, även om man samtidigt behåller ömheten i blicken (som när Aspenström kallar djuren ”ångalstrarna bland världens kyliga anläggningar”). Det finns ensamhet i avlägsnandet från sig själv som skapelsens krona. Jämbördigheten är inget dagis. Inte Aspenströms natursyn heller, i förlängningen kopplad till hans syn på samhället. Den politiska ådran blir allt starkare ju längre författarskapet fortskrider. Nu tar det ett tag innan man i ”Samlade dikter” kommer fram till den unikt fasetterade Aspenström jag pratar om här. Tidens tand har gått hårt åt hans tidiga dikter, ett inte ovanligt öde för modernistisk poesi. Det som då var starka bilder (”… heta lavan är min kärleks glöd” – ja, det är skrivet på fullt allvar) uppfattas nu snarare som högstämda klichéer. Aspenström gillade dem inte ens själv. Han tog i efterhand avstånd från sin första diktsamling, ”Förberedelse”. I samlingen ”Dikter under träden” från 1956 sågar han tidstypiska begrepp och bilder som ”flykt”, ”vingar” och ”främlingskap”. Det är svårt att vara originell i backspegeln, när det som var nyanser med åren flyter ihop till en tidsbunden stil. Själv får jag svårare och svårare att ta mig igenom stilen i modernistiska dikter och nå fram till den djupare formen och innehållet. Det gäller inte bara när jag är på poesidissarhumör. För att inte tala om centrallyrik. Vilket stämningspjunk! Jag kan inte ta mig förbi diktjagens klibbiga propsande på innerlighet i centrallyrisk poesi. Först i tredje boken ”Snölegend”, som också blev Aspenströms publika skräll, hittar jag de första tecknen på den poet han skulle komma att bli, varm och kall på samma gång, med mer svärta än man velat tillskriva honom. Dikterna i de senare samlingarna blir alltmer kamratliga och opretentiösa i själva språket, men också mer samhällskritiska. Samtidigt skriver Anna Aspenström och Hans Isaksson i sitt efterord om hur han vid redigering av sina dikter långt i efterhand ofta gjorde ändringar för att få dem mindre subjektiva. Allra bäst är Aspenström när han förenar natur och existentiell politik. Som i denna mycket kända dikt: Som i den klara oktobernatten när de från norr kommande leoparderna genombryter horisonten och man samlas på torgen för att bedja eller endast för att tyst betrakta. Varför spärrar ni förstädernas gator? Den ni väntar passerar inte förstäderna. I verkligheten gillade Aspenström framför allt katter, djuren som spinner även när de lider och inte är så oskuldsfulla som man tror. Tänk bara på Toxoplasma gondii, parasiten som kattkräken sprider med flit och som påstås orsaka trafikolyckor, självmord och schizofreni. För att inte tala om ett underliggande muller av svartsynt mjältsjuka.


Säkerhetschefen ger klartecken

Summary: Elisabeth Ohlson Wallins retrospektiva utställning på Eskilstuna konstmuseum kommer att genomföras som planerat. Det är resultatet av den analys som kommunens säkerhetschef gör efter att i går onsdag ha besökt utställningen.

– Vi tittade på om det finns en förstärkt hotbild, eftersom den här konstnären har en historia. Men det finns ingen förstärkt hotbild i dag. De säkerhetsåtgärder vi har uppfyller gott kraven för att kunna ha en utställning som vanligt, säger Stefan Ryman, säkerhetssamordnare på Eskilstuna kommun. DN har tidigare rapporterat om att utställningen i dag skulle granskas i förväg eftersom Elisabeth Ohlson Wallin tidigare har ställt ut konstverk som ansetts vara kontroversiella. Men nu verkar det som att ingen av det fyrtiotalet bilder som valts ut kommer att plockas bort inför vernissagen på lördag. – Jag tittar inte på utställningen och bedömer inte konsten, utan gör en omvärldsanalys och riskbedömning. Jag var där och pratade med ledningen om försäkringsbehovet. Vi tittade på att alla larm fungerar och pratade om olika situationer som kan uppkomma, säger Stefan Ryman. Det besök med tillhörande omvärldsanalys som nu har genomförts tillkom enligt Stefan Ryman på initiativ från kommunens kultur- och fritidsförvaltning. Konstnären Elisabeth Ohlson Wallin själv var inte med under förmiddagens besök på utställningen, men meddelade i går onsdag till DN att hon var på väg till Eskilstuna. Madelene Unneberg, chef för Eskilstuna konstmuseum, bekräftar den bild som säkerhetschefen ger. – Det gick bra. Vi har gått igenom säkerheten i lokalerna och våra interna rutiner med personalen, så att alla har den information som är nödvändig. Någon granskning av konsten är det alltså inte tal om, kommenterar hon på sms. Detta har hänt. I måndags rapporterade DN att Elisabeth Ohlson Wallins nya utställning på Eskilstuna konstmuseum skulle granskas i förväg av kommunen. Bakgrunden uppgavs vara att Ohlson Wallins tidigare utställningar varit kontroversiella och att attentatet mot Charlie Hebdo framkallat oro. Konstnären uttryckte viss förståelse men även kritik mot åtgärden.


Oro för konstens frihet

Summary: Eskilstuna konstmuseums hantering av Elisabeth Ohlson Wallins nya utställning har väckt stor uppmärksamhet. I dag onsdag gästas utställningen av kommunens säkerhetschef. Samtidigt får en annan kontroversiell konstnär stöd från en möbeljätte.

I går berättade DN att Eskilstuna kommun har beslutat att i förväg granska Elisabeth Ohlson Wallins nya utställning på stadens konstmuseum. Eskilstunas säkerhetschef ska i sällskap med ett par andra kommunala representanter titta på bilderna i dag onsdag för att avgöra om de kan utgöra en ”förhöjd hotbild”. Om bilderna bedöms vara provocerande eller sticka ut kan extra säkerhetsåtgärder bli aktuella, och kommer i så fall diskuteras med polisen. Nyheten har väckt uppmärksamhet i andra medier. I P1 Morgon uttryckte Elisabeth Ohlson Wallin i går tisdag oro över vad säkerhetstänkandet kan få för framtida konsekvenser för konstens frihet. Enligt Madelene Unneberg, chef för Eskilstuna konstmuseum, ska förberedelserna som nu pågår inför lördagens vernissage inte uppfattas som en granskning. – Vi är mitt uppe i utställningsarbetet som pågår enligt planering. Ohlson Wallins utställning genomgår samma arbetsprocess som alla andra konstnärer, det vill säga konstmuseets personal bygger en utställning tillsammans med konstnären där syftet är att skapa en så bra helhet och upplevelse som möjligt. Ibland läggs det till verk och ibland plockas det bort, men då är det konstnärliga och estetiska argument som avgör, säger hon till DN. En annan kontroversiell konstnär med erfarenhet av censur är Carolina Falkholt. Hon fick i går oväntat stöd från Ikea, som i april kommer att lansera en gatukonstkollektion med tolv unga konstnärer och där en graffitimålning av Carolina Falkholt ska representera Sverige. Enligt Tina Björeman, pressansvarig för heminredning på möbeljätten, kommer planschen att tryckas i begränsad upplaga. – Det är väldigt kul att folk kommer att kunna ha råd att köpa erkända konstnärer och vi är helt övertygande om att Carolina Falkholts konst går hem. Hennes konst är street art med mjukare och kvinnliga former, och det är inte fel, säger hon till Sörmlands Nyheter.