Tv-kocken Floyd avled i hjärtattack

Summary: Den brittiske tv-kocken Keith Floyd avled på måndagskvällen i en hjärtattack, 65 år gammal.

Keith Floyd avled i en hjärtattack hemma hos sin partner i Dorset i sydvästra England på måndagskvällen, uppger James Steen, som hjälpt tv-kocken att skriva sin självbiografi, till flera brittiska tidningar. Floyd diagnostiserades med cancer tidigare i år. Floyd blev känd som tv-kock på 1980-talet när han från Faringdon i Oxfordshire ägnade sig åt banbrytande matlagning med stor entusiasm - och med ett vinglas i handen. Kocken Marco Pierre White beskriver Floyd som en “naturlig kock” som “inspirerat en hel nation” med sina program. – En bit av England dog igår och den kommer inte att ersättas, säger han till BBC. Floyd öppnade sin första restaurang "Floyd´s Bistro" i Bristol som 22-åring. Några år senare upptäcktes han av tv-producenten David Prichard. Serien "Floyd on Fisg" började sändas 1985 och blev direkt en tittarsuccé. Programmet skilde sig åt från tidigare matlagningsprogram, dels för att Floyd inte befann sig i en studio och dels för all flambering. - Hans charm och det faktum att om något gick fel så kastade han det i soptunnan och fortsatte, förklarar tv-chefen Phil Vickery kockens popularitet. Jamie Oliver säger till BBC att Keith inte bara var en av de bästa tv-kockarna – han var den bästa. – En otrolig man som levde livet till fullo och som var en inspiration till mig och många andra. Floyd har lett flera matlagningsprogram på BBC och Channel 5 och skrivit en mängd kokböcker. I Sverige blev han populär då han i mitten av 90-talet dök upp i SVT. Se Keith Floyd på Youtube Floyd lagar cassolet i Toulouse Floyds enkla guide till att koka musslor Floyd lagar mat åt en kräsen fransk dam


Konstnärlig högskola för arkitekter i Umeå

Summary: Med konstnärlig profil har Umeå arkitekthögskola öppnat dörrarna för 60 studenter från hela landet. Det är den första arkitektutbildningen i Sverige som inte är placerad på teknisk högskola eller teknisk fakultet.

– Även om de befintliga utbildningarna i Stockholm, Göteborg och Lund täcker behoven av arkitekter i storstadsregionerna så finns en brist i övriga landet, berättar Thomas Olofsson, föreståndare och universitetslektor vid Umeå arkitekthögskola. Inte sedan 1964 har någon ny arkitektutbildning med fullvärdig arkitektexamen startats i Sverige. Enligt traditionen har arkitektutbildningarna i Sverige varit placerade på tekniska högskolor eller teknisk fakultet och har teknisk profil. I Umeå vilar utbildningen på konstnärlig grund. Undervisningen sker inom ramen för Konstnärligt Campus där även Designhögskolan, Konsthögskolan, HUMlab och Bildmuseet ingår. Syftet är att integrera teoretisk och vetenskaplig kunskap med processorienterat och konstnärligt undersökande, och det finns möjlighet att ta både Bachelor och Master of arts and architecture. – Arkitekter producerar fysisk form som påverkar alla människors vardag och då är konstnärlig kompetens en förutsättning, säger Peter Kjaer, rektor på skolan, tidigare bland annat rektor vid arkitektskolan i Århus, Danmark. Tanken är att institutionerna inom Konstnärligt Campus ska utveckla ett nära samarbete mellan de olika verksamheterna för arkitektur, konst och design. – Detta är unikt och kommer att ge synergieffekter internationellt. Under hösten inleder vi ett samarbete med arkitekthögskolor i Europa, vi vill ha ett brett nätverk, säger Peter Kjaer. Intresset för att studera på det femåriga arkitektprogrammet i Umeå har, enligt föreståndaren Thomas Olofsson, varit mycket stort. Av 750 sökande kunde 60 erbjudas plats. – Jag sökte till Umeå för att utbildningen har konstnärlig prägel och kreativ miljö. Allt är nytt och fräscht, säger Rebecca Wallin från Göteborg. Under första året bedrivs arkitektutbildningen i Umeå i tillfälliga lokaler i Tullkammaren. 2010 flyttar man in i ett nybyggt hus på Konstnärligt Campus. – Vi ska bli bäst, självklart, säger en leende Peter Kjaer.


Påkostat, snillrikt, smakfullt

Summary: Malmöoperans uppsättning av Rossinis ”Askungen” utspelar sig i filmstaden Cinecittá i Rom. Scenbygget är storartat och föreställningen överträffar det mesta, tycker Thomas Anderberg.

Opera ”Askungen”av Gioacchino Rossini Dirigent: Brad Cohen. Regi: Alessandro Talevi. Scenografi: Madeleine Boyd. I ledande roller: Clara Mouriz, Luciano Botelho, Jacob Högström, Bengt Krantz, Eric Roos, Naja Monrad Hansen, Lisa Löfqvist. Malmöoperans kör och orkester. Scen: Malmöoperan, Malmö. Rossinis ”Askungen”har premiär då det viner kring knutarna på Malmöoperan. Planen att sätta upp Wilhelm Stenhammars vikingadrama ”Tirfing” nästa säsong har just skrinlagts till förmån för en import av Oscarsteaterns uppsättning av ”Singin’ in the rain”. Det har retat upp de lokala producenter som på privat initiativ försöker tillfredsställa Malmöpublikens förtjusning i operett och musikal. Producenterna menar att en kommunalt finansierad scen bör hålla sig borta från den kommersiella kulturen. Från annat håll välkomnas denna omläggning som kanske minskar underskottet i kulturkassan. (Säker kan man inte vara. Den förra musikalsatsningen, ”Kristina från Duvemåla”, gick knappt jämnt ut trots utsålda hus.) För i en mindre stad som Malmö blir kampen mellan högkulturellt och folkligt synlig så snart vinden tar i och sedlarna far som torra höstlöv. Att då blåsa liv i ett verk vars musikaliska förtjänster bara med tvekan uppväger dess litterära brister är inte bara ett ekonomiskt risktagande, det sätter själva genren på spel. Tirfing är svärdet som dödar allt i dess närhet, och operaledningen vågade väl inte riskera dess närvaro i huset. Alltså hellre en svängom i regnet. Detta ger den lyxiga uppsättningen av ”Askungen” ett snett infallande ljus. För om det finns en konstform som är lika kommersiellt utsatt som operan så är det väl filmen. Och den här uppsättningen av ”Askungen” utspelas just i det Rom där filmstaden Cinecittá står för drömmarna. Filmen utgör inte bara vägen in i rikedomen för de elaka systrarna utan också vägen ut ur hopplösheten för den olyckliga Angelina. Utifrån vanan att ikläda sig nya roller kan uppassaren Dandini bli filmstjärna medan den verkliga stjärnan Ramiro kan framställa sig som en man av folket. Allt detta vilar på kulissbyggen som när som helst kan ryckas undan av de stormar som då och då drar förbi. Ett regikonceptsgodtagbarhet kan mätas utifrån hur mycket av den ursprungliga berättelsen som får pressas in med skohorn. Här blir vissa partier hängande i luften och det är väl si och så med kronologin i uppsättningens nutid, men man har inte behövt skära av några hälar eller tår. Scenografen Madeleine Boyd har placerat ett litet italienskt hus som fast punkt på scenens vänstra sida. Där bor den tyranniske suputen Don Magnifico (Bengt Krantz, för dagen något blek) och hans samtrimmade döttrar Clorinda (Naja Monrad Hansen) och Tisbe (Lisa Löfqvist), samt den hunsade styvdottern (Clara Mouriz). Vid sidan om utnyttjas vridscenen för de miljöer som staden erbjuder och där några växlar över i filmkulisser. Det är påkostat, snillrikt och smakfullt och erbjuder en suverän arena för unga regilöftet Alessandro Talevi: såväl vad gäller de stora greppen som de små detaljerna. Lika storartadevar inte sånginsatserna, även om det tog sig efterhand och förmodligen blir bättre redan vid nästa föreställning. Möjligen har dirigenten Brad Cohen ägnat mer tid åt att fintrimma orkestern än åt att finna ett bra samarbetsklimat mellan scen och orkesterdike; hur som helst övergick sånginsatserna då och då i markeringar, kanske för att akustiken är för besvärlig, möjligen också för att tempot var för högt. Jakob Högström visade dock pondus och precision i rollen som Dandini, i likhet med brasilianske tenoren Luciano Botelho som Ramiro. Och Clara Mouriz, som länge tycktes hålla igen, hade en imponerande slutspurt i de arior som kräver extraordinär vokal akrobatik. Dessvärre var det inte fullt i bänkarna. Det är oroande. Tar Malmöpubliken inte chansen att avnjuta den här föreställningen, som överträffar mycket av det man finner norrut och som kan mäta sig med mycket av det man finner söderöver, finns det skäl att byta namn och inriktning på verksamheten i det vackra huset vid Pildammsparken. Thomas Andderberg musik@dn.se


Senaste skriet från Årsta

Summary: Ur Jacob Frössén och Pascals Isak Sundström kommer ”Skriet” – höstens ömkligaste svenska album. Fredrik Strage har träffat två nyblivna pappor som inte kan hålla svartsyntheten stången.

Isak Sundström låser upp en mörk och dammig källare i Årsta. Han ber om ursäkt för att det är lite ”Josef Fritzl-feeling” över Skriets replokal. Betongväggarna, smutsen och de klaustrofobiska kulvertarna tycks reflekteras i deras musik. Det låter mycket deppigare än Isaks andra band, det punkigt röjiga Pascal. Om den trion gör musik att hoppa upp och ner till får Skriet lyssnaren att krypa ihop i fosterställning. Tillsammans med trummisen Jacob Frössén har Isak Sundström skapat höstens ömkligaste svenska album. – Vi tänkte egentligen inte uppträda live med Skriet men vi gjorde en spelning på Way Out West, berättar Isak. Det var väldigt lugnt. Att spela med Pascal är mer intensivt. Innan vi går på scen pratar vi om hur dåliga alla andra artister är. Vi målar upp en bild av att alla är emot oss. Skriet känns mer som två gubbar som dricker te. Medan Pascals låtar är korta och hårda flyter Skriets musik ut i grådisiga ljudsjok. Isak och Jacob jammade fram de flesta melodierna på gitarr, synt och en ensam bastrumma. – Vi satt hemma hos varandra på lördagskvällar, minns Jacob. Vi åt chips och drack folköl. Vi hade det schysst tillsammans. Sedan spelade vi in låtarna i en riktig studio och då fick jag ångest. ”Nu gäller det, nu får du inte spela fel”, tänkte jag hela tiden. Jacob har bara haft ett band före Skriet: Tomas, en syntduo som under sina tio första år inte gjorde någon musik, bara skivomslag. Som grafisk formgivare har Jacob lång erfarenhet av det. Bland annat gjorde han omslaget till Latin Kings tredje album ”Mitt kvarter” (i cd-häftet kallas han Joppen ”Flash” Frössén). Jacob minns att Dogge, Salla och Chepe stod bakom honom när han justerade typsnittet i deras logga. De gav honom bara en instruktion: ”Fetare… fetare… ännu fetare.” Mest känd är Jacob för Olle Ljungström-dokumentären som hade premiär i vintras. Hans sorgsna och vackra porträtt av rockveteranen hyllades i de flesta tidningar. – Men du var väldigt trött på den innan den blev klar, påminner Isak. ”Jag hatar den där jävla filmen”, sa du. – Jag jobbade med den i tre år, säger Jacob. Det var slitsamt. Många som har sett filmen hör av sig, många trasiga människor, och alla vill få tag på Olle. Även Isak är bekant med Olle Ljungström. Den gamla Reeperbahn-sångaren besökte gotländska Sproge och hälsade på Isaks storebror i slutet av åttiotalet. Olle lärde Isak spela gitarr och fick honom att starta sitt första punkband Elda Med Plast redan i lågstadiet. Isaks avskalade texter och ljusa, plågade röst jämförs ibland med Olles. Men han låter hårdare och argare, särskilt när han spelar med Pascal. Faktum är att namnet Skriet skulle passa bättre på det bandet. – Det kanske är ett patetiskt namn? undrar Isak. Jag vet inte. Jag tycker bara att ordet är vackert. Efter ett tag spelar det ingen roll vad ett band heter. Rolling Stones är ett ganska dåligt bandnamn, The Beatles är vidrigt dåligt. Namnet Skriet känns tragikomiskt men jag tycker inte att det finns något komiskt i låtarna. De molokna gitarrerna och skira syntarna påminner ibland om Angelo Badalamentis musik ur ”Twin Peaks”. Jacob säger att film varit en mycket större inspirationskälla än musik när de gjort albumet. De citerar Terrence Malicks klassiker ”Det grymma landet” i pressreleasen och har även gjort en outgiven cover av ”Gnistrande snö”, Ulf Dagebys låt ur ”Ett anständigt liv”. – När vi började spela var det mer åt blueshållet, säger Isak. Vi satt och mullrade. Sedan blev det mer svävande och filmiskt. I den förlamande fina ”Ben & hjärtan” sjunger Isak om ”en rå känsla som förvandlar skelettet till glas” och ”en viss sorts kärlek som gör en så jävla svag”. En annan låt handlar om ”små sår av kärlek”. Det låter som om Isak skildrar ett destruktivt förhållande men texterna har inspirerats av något helt annat. – Både Jacob och jag blev föräldrar under arbetet med skivan. När man får barn upplever man en märklig kärlek som känns som ett jävla skruvstäd. Man går inte och nynnar på ”We are the world” bara för att man fått barn. Svartare känslor lever kvar. Men de förändras. Plötsligt blir man livrädd att man ska dö eller att barnet ska ramla nerför trappor och spräcka skallen. – I fjol var jag övertygad om att jag hade en hjärntumör, säger Jacob. Jag trodde att jag skulle dö och gick till läkaren. Men jag hade bara skadat en nerv när jag burit runt min dotter på axeln. – Man vet inte vad man ska göra av all kärlek, fortsätter Isak. Man står i dörröppningen och tittar i smyg på den där apliknande lilla varelsen som man älskar så mycket. Men den känslan kanske går över. Jag träffade en vänlig liten tant på bussen häromdagen. Först sa hon att min son var jättegullig. Sedan blev hon tyst ett tag. Och så sa hon: ”Jag hatade mina barn. Jag hatade dem. De var vidriga.” Många strängar på lyrorna Skriet består av Isak Sundström (sång och gitarr) och Jacob Frössén (trummor och synt). Deras självbetitlade album släpps den 25 september. Isak spelar också i trion Pascal som ger ut sitt tredje album i vinter. Skivans arbetstitel är ”Orkanen närmar sig”. Till vardags är Jacob grafisk formgivare och dokumentärfilmare. Hans uppmärksammade ”En film om Olle Ljungström” släpptes nyligen på dvd. Isak studerar på Konstfack. Han har gett ut två diktsamlingar, ställt ut teckningar och skrivit manus till en Guldbaggenominerad kortfilm. ”Det låter så patetiskt när jag beskriver mig själv”, säger han. ”Jag gör lite konst, lite böcker och spelar i två band. Det låter som om jag försöker bli Ulf Lundell. De andra i Pascal kallar mig lill-Uffe.”


Modernas konflikt om nazikonfiskerad tavla löst

Summary: Några konstlån ser ut att bli Moderna museets enda kompensation för att man nu lämnar tillbaka ”Blumengarten” av Emil Nolde, verket som stals av nazisterna.

Några konstlån ser ut att bli Moderna museets enda kompensation för att man nu lämnar tillbaka ”Blumengarten”, verket som stals av nazisterna. Efter sex års tvist måste Moderna museet i Stockholm vika sig. Museet lämnar tillbaka Emil Noldes målning ”Blumengarten” som varit i museets ägo sedan 1960-talet. Visserligen får museet låna målningen i fem år, men den kommer att säljas till en europeisk samlare. Enligt vad DN erfar blir detta och några andra tillfälliga konstlån den enda kompensation Moderna museet får när ”Blumengarten” nu lämnas tillbaka. – Målningen lämnas tillbaka till Otto Nathan Deutschs arvingar. Sedan kommer de att sälja den, säger Kristoffer Poppius på museets presstjänst och antyder därmed att museet inte har några krav på del i försäljningen. ”Blumengarten”, stulen av nazisterna på 1930-talet, anses i dag vara värd 30 miljoner kronor. Enligt uppgörelsen mellan museet och ägaren Otto Nathan Deutschs arvingar står det klart att samlaren som köper tavlan lånar ut inte bara Noldemålningen utan flera verk. Först ska ”Blumengarten” enligt uppgörelsen hänga fem år till på Moderna museet. Därefter ska andra expressionistverk lånas ut lika länge. Vilka eller hur många det blir lär ännu inte klart. För två år sedan försökte arvingarna sälja tavlan till museet för 21,5 miljoner kronor. Ett år senare kom motbudet: institutionen och arvingarna skulle äga 50 procent vardera av tavlan. Ett alternativ var att tavlan såldes och museet och arvingarna delade på pengarna. Museichefen Lars Nittve sa till DN i juni i fjol: – Det bekvämaste för mig som tjänsteman hade varit att bara släppa iväg målningen, men det tycker jag inte vore moraliskt riktigt. Museets advokat Jan Widlund tyckte liksom Nittve att man inte kunde lämna tillbaka tavlan utan ersättning. – Jag är inte så säker på att de svenska skattebetalarna skulle vara så pigga på det, sa Jan Widlund till DN. Nu ser det ändå ut att bli så, tavlan släpps i väg utan ersättning. I dag vill varken Lars Nittve, Jan Widlund eller kulturminister Lena Adelsohn Liljeroth kommentera uppgörelsen. Konst stulen under krig brukar hanteras på regeringsnivå, men kulturdepartementet valde för ett år sedan att delegera ner frågans lösning till Moderna museet. – Vi är glada att parterna kommit överens enligt Washingtonkonferensens principer, säger Marcus Hartmann, sakkunnig på kulturdepartementet. Principer som talar om en för båda parter rättvis uppgörelse. Washingtonkonferensen Vid Washingtonkonferensen 1998 (Washington Conference On Holocaust-Era Assets) kom 44 regeringar - däribland Sveriges genom dåvarande statssekreterare Pär Nuder - och 13 ideella organisationer överens om 11 icke-bindande principer om en moralisk förbindelse att identifiera och tillkännage konstverk stulna av nazisterna, så att ursprungliga ägare eller deras arvingar skulle kunna göra anspråk på dem. Principerna lämnar stort utrymme för tolkningar. Riktlinjerna antyder att konstverken ska återbördas eller kompenseras för, och de efterlyser en opreciserad "just and fair" ("rättvis och rimlig") lösning. Fallet med Moderna museets Emil Nolde-tavla, "Blumengarten (Utenwarf)" (1917), är första gången Washingtonprinciperna prövas i Sverige. Emil Nolde (1876-1956) var inledningsvis själv engagerad nazist, men hans konst klassificerades senare som "entartete Kunst", urartad konst, av naziregimen som förbjöd honom att fortsätta måla. 650.000 konstverk stals av nazisterna Nazisternas stölder betraktas som världshistoriens största konstplundring. Totalt stals cirka 650. 000 verk, enligt en uppskattning från Claims Conference. World Jewish Congress har uppskattat antalet saknade konstverk från nazitiden till 110.000 och värdet till mellan 10 och 30 miljarder dollar. Enligt boken "Nazi Looted Art" (2007), finns det åtskilliga tusen konstföremål på museer runt om i världen, som stulits från judar under 1930- och 40-talen. Kommissionen om judiska tillgångar, som presenterade sitt slutbetänkande 1999, konstaterade att det fanns tecken på att konst från judiska hem hamnat i Sverige under nazitiden. Utredningen lyckades däremot inte belägga att så verkligen var fallet, eller att verk hamnat i privata eller offentliga samlingar.


Pop som förändrar världen

Summary: För drygt tio år sedan lade Paddy McAloon i Prefab Sprout det nästan färdiga ”Let’s change the world with music” på hyllan. Nu är albumet här. Thomas Anderberg lyssnar och hör en underbar ljuskälla i höstmörkret.

Pop Prefab Sprout ”Let’s change the world with music” (Kitchenware/Border) 4¤ Kring Prefab Sprouts ”Let’s change the world with music” har det spunnits täta nät av rykten. Somliga har hävdat att albumet aldrig existerat. Andra har menat att det lämnats i spillror, ungefär som fallet var med Beach Boys album ”Smile”, som övergavs i maj 1967 då gruppens låtskrivare Brian Wilson inte orkade längre. ”Smile” skulle ju bli popmusikens svar på de klassiska mästerverken, fast utifrån popens estetik. Men de som i detta bara såg ett kommersiellt högriskprojekt stretade emot och till slut sönderföll allt, inklusive Brian Wilsons psykiska hälsa. Bara enstaka spår spreds ut på senare skivor och det var först 2004 som Wilson kunde slutföra projektet. Då det framfördes live i Royal Festival Hall i London trängde ett leende igenom hans stela ansikte. Han hade haft rätt och världen fel. ”Smile” visar sig nu ha varit den ständiga inspirationskällan för Paddy McAloon, Prefab Sprouts låtskrivare och enda kvarvarande medlem. I konvoluttexten till ”Let’s change the world with music” berättar han att det inte bara var de utgivna skärvorna av ”Smile” som fängslade honom utan den ”andliga vision” som låg därbakom. Det var helt enkelt popmusiken som konstform, bortom listplaceringar och identitetsmarkörer, som öppnade sig här. En musikstil att bygga upp värden med, att röra sig inom med samma konstnärliga självklarhet som Mozart i sin. Och just Mozart tänks i en sång på ”Let’s change the world with music” återkomma till vår tid bara för att se sig nedbäddad ”i den säng där varuutbytet sover med konsten” (”Meet the new Mozart”). Men kanske har ”Smiles” öde också fått en motsvarighet i det här albumets. För, sägs det här, då det skrinlades i maj 1993 var det mesta klart. I intervjuer i samband med att albumet ”Andromeda heights” släpptes för tolv år sedan nämnde han att ”Let’s change the world with music” var ett av flera projekt som lagts på hyllan. Det var det svårt att tro när följande skiva var en ganska blek produkt med Västerntema, senare följt av ett soloalbum med en tjugo minuter lång temalåt om radiomediet och i övrigt några ofullgångna skisser. Bilden man fick var att McAloons inspiration var slut och att han ville täcka över detta med myter. Men nu är albumet här, och det är en underbar ljuskälla i höstmörkret (från en person som sedan länge inte har mycket av synen i behåll). Det börjar med några sekunders rap över funkrytmer (!) innan McAloon tar vid i ”Let there be music”. Nästa spår, ”Ride”, drivs fram av technobeats och över det sjunger McAloon om den tro som bär sina anhängare över alla hinder. Det religiösa temat hörs på flera (för gruppen mer typiska) spår och påminner om McAloons tidiga funderingar på att bli präst. Men det verkliga frälsningstemat är: musiken själv. Att McAloon i några fall använder sig av musikformer som var vanliga då sångerna skrevs betyder inte att den känns föråldrad; att plocka ur 90-talets stilsortiment är ju inte märkligare än att ta för sig ur 50-talets genrer. Men visst anar man här ett skäl till att albumet övergavs. McAloon räknades i början av 90-talet som en av popkulturens förgrundsgestalter och slets mellan rollen som rapportör i tiden och som en tidlös förnyare. Kanske blev förväntningarna helt enkelt för stora. Men ”Let’s change the music” är en värdig uppföljare till det han då byggt upp och överträffar vida det han senare åstadkommit. Det är helt enkelt ett av de bättre popalbumen som utkommit de senaste femton åren. Thomas Anderberg musik@dn.se Bästa spår: ”Ride” och ”Last of the great romantics”


"När själen blöder så finns ingen bot"

Summary: Samuel Maoz film "Libanon" har redan väckt debatt i hemlandet Israel. Hela filmen utspelar sig under ett dygn i en stridsvagn med en grupp israeliska soldater på uppdrag i Libanon. Nu tävlar den i Venedig.

Förra året väckte israeliska regissören Ari Folman stor uppmärksamhet i Cannes med den animerade långfilmen ”Waltz with Bashir”, ett försök att bearbeta sina traumatiska minnen från kriget i Libanon 1982. I år är landsmannen Samuel Maoz i Venedig med den chockerande starka ”Libanon” (”Lebanon”) som handlar om regissörens egna minnen från samma krig. Hela filmen utspelar sig under ett dygn i en stridsvagn med en grupp israeliska soldater på uppdrag i Libanon. - Jag ville placera publiken inne i en stridsvagn så att de kan identifiera sig med rollfigurerna och det de går igenom, ,säger Maoz när han mötte pressen i Venedig. Inför inspelningen stängdes skådespelarna in i en container för att smaka på den klaustrofobiska känslan. - Publiken ser och känner det rollfigurerna känner. För mig var det enda sättet att berätta om hur dessa rollfigurernas själar blev skadade. Det tog mig tjugo år på sig att samla styrka för att ens skriva manuset. Jag behövde distans för att göra ämnet rättvisa. För mig var det nödvändigt att göra den här filmen, säger Maoz. Enligt Variety har filmen redan skapat debatt i Israel trots att den ännu inte har visats offentligt. - Kanske var det den bästa behandlingen jag kan få. Med filmen söker jag förlåtelse av mig själv för det jag gjort, men jag försöker inte fly från mitt ansvar. I slutändan var det jag som hade fingret på avtryckaren, säger Samuel Maoz till Variety. - När själen blöder så finns ingen bot. Israel är fullt med människor som har lärt sig att leva med denna känsla och förtränga den, säger Maoz.


Manlig maktkamp

Summary: Det börjar med två skådespelare och 17 vedpallar. Nu ska ”Puntila/Matti” – Dan Ekborg och Fares Fares – möta publiken på Stadsteaterns stora scen tillsammans med en stor ensemble och ett gäng små gaffeltruckar.

”Balett med 17 vedtravar och köttiga skådespelare i förgrunden” muttrar Dan Ekborg på en av de första repetitionerna. Regissören Alexander Mørk-Eidem har just påbörjat en upptäcktsfärd med de två huvudrollerna för att hitta likheterna och olikheterna mellan godsägaren Puntila och hans chaufför Matti och konflikterna dem emellan. – Jag har tänkt på pjäsen länge, i tre år, och på Dan Ekborg som Puntila, berättar regissören Alexander Mørk-Eidem. Och så under arbetet med ”De tre musketörerna” mötte jag Fares Fares och fick iden att göra pjäsen med de två. Det är kul att hitta idéerna medan man är ute och arbetar, hellre än att sitta hemma och tänka ut saker. – Och jag har skrikit länge om att få jobba med Alexander, inflikar Dan Ekborg. Med ”Herr Puntila och hans dräng Matti” skrev Brecht en mångbottnad pjäs och skapade två nästan mytologiska figurer: Ett manligt par, en herre och en tjänare, grundbulten i så mycket litteratur, teater och film; från Don Quijote, över commedia dell’arte/Helan och Halvan, fram till ”Beck”. Puntila är en praktroll för en mogen skådespelare med pondus, Matti ett fynd för en något yngre skådespelare med charmörpotential. Puntila är en finsk godsägare som vill leva berusad och mänsklig. I nyktert tillstånd blir han storföretagare med stenhårda nypor. Då får hans chaufför, som agiterar för arbetarklassen, vatten på sin kvarn om kapitalets profithunger. – De är ett par, det måste finnas ett spel och en maktkamp mellan dem, en kamp om kontrollen. De är så intresserade av varandra, nog är det ett slags platonisk kärleksrelation, säger Alexander Mørk-Eidem. På scenen ligger de finska björkarna nedskurna, färdiga att exporteras. Borta är romantiken i den ljusa björkskogen, här ligger träet tätt packat som kapital på standardpallen för frakt, Europall. In på scenen kommer också pallyftar, små gaffeltruckar, samt en liten hemsvetsad traktor, köpt på Blocket från Finland. I den lilla traktorn forslas Puntila hem efter en runda på stan, kramande en enorm rosa tombola-nalle. Efter två starka koppar kaffe i bastun är han åter nykter och hård och skickar i väg dem han anställde när han var rund och god. Träet spelar en stor roll på scengolvet, Erlend Birkeland har skapat en scenografi som ställer krav. Skådespelarna ska arbeta med trätravarna och pallyftarna under hela pjäsen. – Det är en poäng att skådespelarna får arbeta med dem. Brecht ville att man skulle ge illusionen av fysiskt arbete på scenen, men hellre göra fysiskt arbete än att illudera, säger han. För det här med att vara trevlig i fyllan, som Puntila, det kan man bara tillåta sig om en massa människor jobbar för en. Vi träffas, regissören, Dan Ekborg och Fares Fares och jag, för att tala om denna kluriga pjäs som rymmer så många obesvarade frågor för dem. Vad ska Alexander Mørk-Eidem nu hitta på, efter att ha förlagt Shakespeares Midsommarnattsdröm till en värmländsk folkpark, ”Djungelboken” till Plattan, Tjechovs ”Tre systrar ” till norrländsk 70-talsstad och slutligen placerat ”De tre musketörerna” i 80-talets rockvärld. Kanhända blir skruven inte så kraftig som den brukar. Det kan bero på att Brechtarvingarna förbjudit ändringar i hans pjäser. Alexander Mørk-Eidem har avsiktligt valt en pjäs där han inte kan skriva sig runt problemen som uppstår. Han ville testa ett motstånd och se vad han skapa av originaltexten som utspelar sig på ett gods i Finland. – Vi försöker skapa ett låtsas-Finland, ett parallellt universum som är hela världen, som vi kallar för Finland. Så analysen ligger inte färdig när du börjar? Alexander Mørk-Eidem: Jag upptäcker pjäsen under resan, vi vet inte helt klart vad det handlar om. Både Dan och Fares är intuitiva skådespelare, så är även jag som regissör, mer utforskande än intellektuell. Nu sätter vi situation till situation, så blir det något till slut ... – Vad Brecht egentligen ville att den ska handla om, är ganska tydligt. När Matti summerar i epilogen säger han: Den gode herren kommer först när man kan vara sin egen herre. Men det är en illusion att tro på den goda kapitalismen eller den goda chefen. – Även om det finns delar av Puntila som gör honom till en hyfsad person när han är full, så räcker inte det. För egendomsförhållandena gör att det blir ojämlikt och ett visst utnyttjande och förtryck. Problemet var väl att Brecht aldrig lyckades göra Puntila tillräckligt osympatisk, publiken älskade honom? Alexander Mørk-Eidem: Puntila har något vilt och överskridande som de andra rollerna inte har så mycket av, och det tycker om att se på en scen. Man får så mycket sympati för honom, så Mattis ord på slutet blir inte övertygande. Det är nästan så att Brecht sparkar benen av sin egen politiska avsikt. Fares Fares: Jag förstår inte förhållandet mellan dem och varför Matti reagerar på ett visst sätt i vissa situationer och annorlunda en annan gång. Jag hoppas att vi kommer fram till det. Jag tycker pjäsen är svår att analysera. Just därför kan man läsa den på olika sätt, den kan till och med bli en studie i alkoholism och manligt förfall, som när Thorsten Flinck satte upp den med Börje Ahlstedt och Michael Persbrandt på Dramaten. Dan Ekborg: Och man kan göra den som ett folklustspel, eller en studie i politisk teater: Så här blir arbetarklassen behandlad. Jag såg flera sådana på 70-talet. Då var Puntila längst bak medan Matti och kvinnorna stod längst fram, det blev helt fel. Alexander Mørk-Eidem: Kanske vi gör ett svart folklustspel. Dan Ekborg: Ja problemet är den inte är så tydlig som Brechts andra pjäser, som ofta innehåller klara motsättningar och vändpunkter. Det finns ingen klar sanning, det är spännande men också läskigt. När jag spelar ”Virginia Woolf ” är jag som skådespelare så ohyggligt säker på vad jag vill att rollfiguren vill. – För Puntila är det naturliga tillståndet att vara full. Nykterheten är något obehagligt som kommer över honom. Han tolkar allt tvärt om, det är udda och spännande. Då måste man spela det på allvar. Jag har sett det göras på skoj så många gånger. – Han är konkret i sin alkoholism. Han gillar verkligen inte det nyktra livet och allt som kommer med det, räkningar och skulder som ska betalas, människor som har anspråk på honom. Han vill inte vara med om det, han vill skjuta ifrån sig ansvaret. En Jekyll och mr Hyde-historia har det sagts, men det finns en skillnad: När Puntila dricker giftet blir han snäll och när han avstår, blir han hård och elak, det är den offentliga sidan av hans natur. Nykter lovar han bort sin dotter till en attaché, när han är berusad till Matti. På fyllan inleder han affärer med fyra olika kvinnor. Nästan som en spegling av Brechts eget vidlyftiga liv. Dan Ekborg: Calle Flygare, min gamle lärare, var ju personlig vän till honom. Han berättade att han hade så mycket kärringar så det var inte klokt. Och Matti? Fares Fares: Vi har tänkt att han ska se ganska bra ut, och ha charm. Alexander Mørk-Eidem: Fares är också en charmör så där behöver inget läggas till i spelet. Fares Fares: Det som är jobbigt med Matti är att han har ett så starkt kontrollbehov. De mest intressanta situationerna kommer på slutet när han tappar kontrollen. Och Matti är en människa som kommer från arbetarklassen och har ett hat mot överklassen. När han träffar Puntila, sipprar det igenom ibland. Alexander Mørk-Eidem: Men han känner sig ändå mest hemma hos Puntila och hans dotter Eva. Dan Ekborg: En Fröken Julie-grej. Fares Fares: Ja, jag tänker mycket på Jean i ”Fröken Julie”, relationen med Eva är ju en sådan. Matti är trött på världen han kommer ifrån, han är trött på fattigdomen och trött på att man böjer sig för överklassen. Matti säger vad han tycker, han har blivit utsparkad från flera anställningar. Dan Ekborg: Jag tror att Puntila är förbannad på honom för att han läser så mycket, vet något om världen. Som chaufför reser han med de rika. Han rör sig mellan de sociala skikten. Chaufför är ett bra yrke för klassresor och gränsöverskridningar. Alexander Mørk-Eidem: Egentligen är båda klassförrädare, Puntila som inte vill ta sitt ansvar som ägare och chef. Matti som är född på botten av pyramiden men inte känner sig hemma där. – Matti tror att han har kontroll, men Puntila är lite för vild för honom. Mattis problem är att han ingår en pakt med djävulen, men han förstår inte att Puntila är hans djävul. Två starka män, manlig vänskap, två manliga huvudroller, kvinnor som ska erövras eller giftas bort. Är inte det ett problem att det så ofta blir så på teatern? Dan Ekborg: Jag förstår inte frågan ... Alexander Mørk-Eidem: Jag letade efter något där jag kunde jobba med Dan. Så började det för min del ... Dan Ekborg: Och jag ville jobba med Alexander. Alexander Mørk-Eidem: Här passade det så bra. Men oftast har jag ju jobbat med ensemblegrejer där alla har mycket att göra, så det är ovant för mig att jobba med två väldigt stora roller och en massa mindre. Jag tycker att det är nästan jobbigt. Mitt socialdemokratiska Jag uppreser sig mot att de här två ska få så mycket plats. Dan Ekborg: Det märkte jag redan i går på repetitionen. Alexander Mørk-Eidem: Det är roligt med en så uttalat politisk text, som krockar med sig själv. – Jag tycker att pjäsen är representativ för Brecht själv, som säger en sak väldigt tydligt politiskt men gör något annat. Han tjänar massa pengar och lever under slutet av sitt liv som en kapitalist i Östtyskland. Han är så kluven själv. Bertolt Brecht och kvinnorna Bertolt Brecht skrev ”Herr Puntila och hans dräng Matti” i exil. På flykt undan nazisterna 1940 bodde han hos finska dramatikern Hella Wuolijoki på hennes gods Marlebäck i Finland där hon drev industri och jordbruk. Hella Wuolijoki kom med grunddén till pjäsen. Brecht omgav sig med ett stort antal vänner och assistenter som han arbetade med och fick idéer från. Hans grupp av kvinnliga assistenter var speciell eftersom han hade förhållanden med dem och ibland levde under haremsliknande former. Margarete Steffin var den som kom med idén till klasskonflikten mellan feodalherren Puntila och hans chaufför. I Hella Wuolijokis ursprungliga berättelse är Matti en småborgerlig playboy som bara spelar chaufför får att få kontakt med Puntilas dotter. När Steffin upptecknande Wuolijokis berättelse lät hon Mattis borgerliga härkomst ”trilla under bordet” och gjorde honom till proletär. Det skriver Sabine Kebir som gjort en studie om Brecht och hans kvinnor ”Ein akzeptabler Mann?” samt skrivit om hustrun Helene Weigel och Brechts assistent Ruth Berlau som lämnade allt för att följa honom. Helene Weigel, som Brecht hade gift sig med 1929 var medvetet tolerant mot hans affärer, hon insåg värdet av dem. Brechts världsrykte grundlades med ”Tolvskillingsoperan” som blev en megasuccé vid premiären 1928 i Berlin. 1954 fick Brecht och Weigel en eget teaterhus för sin Berliner Ensemble. För den unga DDR-staten var det värdefullt att ha en världberömd dramatiker och en stor skådespelerska i sitt stall. Helene Weigel blev teaterchef och formade samtidigt flera av Brechts starka kvinnoroller på scenen. Det berömda rollfotot av kvinnan som försöker överleva trettioåriga kriget, Mor Courage, med en stor sked faststucken i den slitna jackan är en påtaglig illustration av Brechts ord ”Först kommer käket, sedan moralen”. Sabine Kebir skriver: Brecht hade en ovanlig talang att spåra upp begåvade och karaktärsstarka kvinnor för att ingå upprätta en kreativ symbios med dem. Har premiär den 9 oktober ”Puntila/Matti”, premiär på Stadsteaterns Stora scen den 9 oktober. Frederik Sjögren har gjort en ny översättning för Alexander Mørk-Eidem. Katarina Cohen spelar Eva, lik sin far Puntila, van att få som hon vill. Bland de övriga på scenen finns: Susan Taslimi, Sten Ljunggren, Lena B Eriksson, Jessica Liedberg.


”Musiker bör få bättre gage”

Summary: Vad ska en musiker ha i arvode? Ingen vet. Inte ens om Stockholms egen kulturförvaltning är arrangör finns regler eller avtal som säkrar att musiker och artister får skäligt betalt.

Stockholms kulturborgarråd Madeleine Sjöstedt anser att musiker i Stockholm inte får skäligt betalt för sina spelningar. Principen bör vara att arrangörer som får stöd från Stockholms stad ger tillräckliga ersättningar. I dag saknas avtal som reglerar arvodesnivåerna, även i fall där musikerna anlitas direkt av staden. Stockholms kulturnämnd har därför gett kulturförvaltningen i uppdrag att se över situationen. – När man tittar på konstnärernas inkomster i en rapport från Statistiska centralbyrån ser man att flera kategorier av musiker ligger väldigt dåligt till, säger Madeleine Sjöstedt till DN. Rapporten togs fram för några år sedan för Konstnärsnämndens räkning. Den resulterade i att regeringen i december 2007 antog ett avtal för tjugofyra statliga institutioner som förhandlats fram av Statens kulturråd och Konstnärernas riksorganisation. Konstnärerna fick både mer betalt och olika konstkategorier behandlades mer jämbördigt. – Från Stockholms stads sida bestämde vi oss genast för att följa det statliga avtalet. Här gick vi i bräschen. Nu siktar Madeleine Sjöstedt in sig på musikerna. – Stockholm är en musikstad i världsklass. Många av Sveriges ledande namn bor här, både kommersiella och icke kommersiella. Och skälig betalning är en viktig bit för att stärka den stockholmska musikscenen. Får en verksamhet stöd av Stockholms stad ska där ges både vita och skäliga ersättningar. Hur vanligt är det med svarta pengar? – Det vet man inget om, eftersom det inte finns sådana undersökningar, men tittar man på hur låga inkomster musiker har får man nog anta att det finns andra pengar som fyller ut. Sedan en tid har vi också arbetat med livecheckar som betyder att de som engagerar en musiker får en liten del av lönen från staden. Men vi kan bara bestämma över våra egna verksamheter, för verksamheter i annan regi kan vi bara utfärda rekommendationer, men någon form av standardavtal bör finnas. Men i dag har alltså inte ens kulturförvaltningens egna verksamheter ett avtal som reglerar vilka ersättningar de ska ge musiker. – Här ska vi definitivt försöka få fram ett avtal. Stockholms stad ska vara en föredömlig arbetsgivare. Om man tar till exempel Stockholms kulturfestival varierar det nog väldigt mycket vad man har för överenskommelser. Arrangörer som deltar i Kulturfestivalen måste få ersättning för kostnaderna när de antas som officiella festivalarrangörer.


Svensk kultur upp i ansiktet

Summary: ”Tusen svenska klassiker” innehåller femtio år av fin- och fulkultur, med allt från Arne ”Rosen” Qvick och Lill-Babs till Fredrik Lindström. Med lika delar ångest och sentimentalitet känner Kerstin Gezelius en lätt doft av björnklister och en stark smak av Sverige, men noterar samtidigt en skräck för litteraturen.

Böcker ”Tusen svenska klassiker” Red: Jan Gradvall, Björn Nordström, Ulf Nordström, Annina Rabe.Norstedts Framåt slutet av åttiotalet började plötsligt unga vuxna, snygga och respekterade människor, prata om hallon-igloo, raketost och doften av björnklister. Och det med samma dryga, världsvana och exkluderande tonfall som deras storebröder hade haft när de skröt om resor till krigsskådeplatser, sex, poesi, knark och andra sätt att riskera livet. Nu var barndomen plötsligt hipp. Man lyssnade på Lill Lindfors och Monica Zetterlund, bejakade myset och borstade av sig äventyrsgenerationens damm (de hade onekligen börjat se lite härjade och rättshaveristiska ut) – Beppes godnattstundsbarn skulle göra saker på ett annat, lite softare, vis. Den behagligt (nyfiken)-blå-tintade tegelstenen ”Tusen svenska klassiker” luktar björnklister lång väg. På omslaget sitter en chic liten Lill-Babs med pumpsen inborrade i en mjuk matta. Tittar man närmare är rummet anakronistiskt dekorerat: ett skivkonvolut av Dag Vag, bilder av Kristian Luuk och Pär Rådström, en filmaffisch från Marie-Louise De Geer Bergenstråhles ”Hallo Baby”. Och under den flagg-gula titeltexten går en bård av små skiv- och bokomslag som blandar vad som en gång brukade kallas högt med vad som en gång brukade kallas lågt. ”Jag onanerar lite under tiden”, som Fredrik Lindström sa när han busringde wienerkonditoriet och bad dem rabbla vad de hade för tårtor. (ur ”Hassan, Williamspäron”, vol. 1, 1994. Klassiker nummer 798). Här finns alltså femtio år av svensk fin- och fulkultur fångad i ett tusen korta texter om böcker, skivor och tv-program. Det är en bok som kommer att göra parmiddagar uthärdliga och lösa presentproblemen i ett halvår framåt. Kvartetten Gradvall, Nordström, Nordström och Rabe har gjort ett nitiskt arkivarbete, plundrat sina och andras minnen, rotat igenom skivbackar, ringt halvdöda människor om mer eller mindre vidkommande detaljinformation, vaskat, valt ut och lyckats smyga in ytterligare något tusende viktiga namnreferenser under de utvaldas rubriker. Den kan användas som uppslagsverk, som frågesportslek, som nostalgitripp och som historiebok. Att läsa den i ett sträck som en recensent måste göra är den säkert inte tänkt för, men faktum är att det är så den gör sig allra bäst. Texterna är inte tillräckligt kritiska och tolkande för att det ska bli så intressant att läsa dem en och en. Det är snarare sakliga katalogtexter uppiggade med anekdoter. När man sveper över femtio år och tusen sådana texter på fem dagar, så uppstår däremot, som i en optisk villa, ett berättelseflöde, berättelsen om vårt land. Dessutom inser jag, med strupen sammansnörd av lika delar ångest och sentimentalitet, att jag är en del av det landets kultur, vare sig jag vill eller inte. En del av skribenterna håller sig strängt till det som är etablerat stort, folkkärt, har högt anseende och/eller höga säljsiffror. Andra kastar loss och har party i vinylarkivet, sliter ut en gammal ölstänkt punksingel från Klippan i Skåne, ”Vårdad klädsel” med Kriminella Gitarrer, lägger den på plattan och skriker: Det här är en klassiker! Och så blir den det. Klassiker nr 504. Skillnaden mellan kult och klassiker är ofta bara en fråga om journalisternas status eller självförtroende. Här har man chansen att tilldela det man verkligen tycker är stort evigt liv. På musikfronten, som dominerar boken så kraftigt att det är ett problem, har man tagit den. Film- och litteraturbevakningen är betydligt mer pliktskyldig och vingklippt. Var är Janne Halldoff, till exempel, som med sina filmer gav sjuttiotalsångesten ett ansikte? Eller poeten Ann Jäderlund som orsakade en lång, infekterad, ”obegriplighetsdebatt” på åttiotalet och fortfarande nämns som referens vid läsningen av många yngre poeter? Jag kan tänka mig att det finns en generation som suckar när de hör hennes eller Katarina Frostensons namn, men om ett sådant här verk ska hålla längre än till jul måste man förutse att pendeln kommer att svänga igen. Vi suckade över de politiska författarna. Nu är de kungar. Inte ens Louise Boije af Gennäs ”Ta vad man vill ha”, lite av chic-litens födelse i Sverige, eller Maja Lundgrens minst sagt omdebatterade ”Myggor och tigrar” har kvalat in. Att Sara Stridsberg har fallit bort kan jag bara tolka som tryckfel. Eller finns det en skräck för ”det litterära” här? Till exempel sägs det bästa ordet i Peter Kihlgårds ”Kicki och Lasse” vara ”bandyapplåd” och raskt förklarar man att det har sin orsak: Kihlgårds pappa var landslagsstjärna i bandy. Var inte rädda. Den kände författaren är en helt vanlig kille i jeans och tröja. Till och med Carl-Johan Vallgrens ”Den vidunderliga kärlekens historia” besvärjs med en sportreferens: Stefan Holm läste den när han laddade för VM-guldet i Aten. Puh. Det är lätt att skapa utrymme om det är det som fattas. Man behöver inte ha med mer än en Tomas Ledin-platta och inte mer än två av Ulf Lundell. Man behöver kanske inte ens ha med allt Thåström har gjort och inte tre Sjöwall–Wahlöö heller. Hep Stars, Vikingarna, Sven-Ingvars. För att inte tala om det monokroma och odynamiska bandet Kent, som väl har sagt sitt efter en singel och här är representerad med minst tre plattor. De är alla giganter i svenskt kulturliv, men det är deras sammantagna œuvre som gör det. Ett nedslag här och där hade räckt och gett mer bredd. Men vad den verkligen, verkligen lyckas med denna bok är att bara smacka upp Sverige i ansiktet på en. Det var ett tag sedan man behövde dela så här mycket med så många av sina landsmän. Förr föstes vi alla ihop, i skolor, framför tv:n, översköljda av malande radioapparater och bergssprängare. Det fanns inget sätt att undvika att lära känna varandras smak. Nu kan man välja exakt sitt eget spår och sin egen grupp och öppna kanaler in i vilket annat land som helst. Det kan verka skrämmande ödsligt ibland, men efter att ha läst ”Tusen svenska klassiker” är det bara en ofattbar lättnad. Kerstin Gezelius litteratur@dn.se


Bratt och Guillou ryker ihop igen

Summary: IB-avslöjarna Peter Bratt och Jan Guillou är i luven på varandra igen. Efter att ha blivit kallad ”golbög” i Guillous nya memoarer kontrar Bratt med ”patetiskt”.

Journalisten Peter Bratt gräver upp stridsyxan än en gång. Den forna kollegan och IB-avslöjaren, författaren Jan Guillou, kallar Bratt ”golbög” i sina nyutkomna memoarer. Bratt går i en lång artikel på debattsajten Newsmill till motangrepp och säger att Guillou ljuger. I memoarerna står att Bratt under polisförhören före IB-rättegången inte klarade pressen utan bröt ihop och angav sin kollega, skvallrade att det var Guillou som stulit, öppnat och läst hemligstämplad post. – Det är ju larvigt. Allt står klart och tydligt i förhörsprotokollen. Jag försöker till och med rädda honom, säger att det kan vara någon på IB som kan ha lånat honom kuvertet, säger Peter Bratt till DN. Enligt de 36 år gamla förhörsprotokollen har Bratt rätt, han skvallrade aldrig. Guillou påstår i Expressen att han har läst andra protokoll, ännu inte offentliggjorda. I sina memoarer skriver Jan Guillou att han nu säger sanningen och tar avstånd från sin tidigare version. Det är knappast första gången Bratt och Guillou ryker ihop. Varför gräver Peter Bratt upp stridsyxan igen? – Det är en jävla beskyllning att jag har varit en golbög och tjallat, beskyllningar som har citerats och framställts som sanning i medierna. Det är samma sak varje gång: han kommer med en beskyllning och jag måste försvara mig. Jan Guillou, som DN försökt nå, kallar i Expressen Peter Bratt för ”beklagansvärd”. – Patetiskt, kontrar Peter Bratt. Han har en egen teori om Guillous självhävdelsebehov. – Det är hans olyckliga barndom som resulterat i revanschlusta. IB-affären/Fakta Avslöjade hemlig informationsbyrå Journalisterna Peter Bratt och Jan Guillou anklagades och dömdes 1973 för spioneri mot svenska staten. Straffet blev ett års fängelse. De avslöjade tillsammans med den avhoppade agenten Håkan Isacson den svenska hemliga underrättelsetjänsten IB (Informationsbyrån). Bland annat infiltrerade IB FNL-rörelsen och åsiktsregistrerade i stor skala personer som stod politiskt till vänster.


Tina lagar trerätters på tid

Summary: Tina Nordström startar ett nytt matprogram, nu i TV 4. Den här gången lagar hon maten live och tittarna kan laga maten samtidigt.

Hon säger inte ordet ”jättegott” en enda gång när vi pratas vid men väl ”jätteviktigt” och ”jättebra”. Matlagning är liksom ”jätte” när det gäller Tina Nordström. Framför allt jättehäftigt. – Jag blir fortfarande ivrig och går upp i falsett när jag pratar om mat, och jag känner samma brinnande glöd att få folk att laga det jag lagar nu som när jag började. Att inspirera människor ger mig en enorm kick. Tina Nordström gick rakt genom rutan 2001 och gjorde knallsuccé med teveprogrammet ”Tinas mat”. En glad gräbba från Helsingborg som delade med sig av sina kockkunskaper, som vände fin-matlagningen ryggen och struntade blankt i konstfulla upplägg och de brutna servetternas ortodoxi. Nej, Tina Nordström förespråkade – och gör så än i dag – den enkla matlagningen som vi alla kan klara av. – Råvarorna är viktiga när det gäller matlagningen men också inspiration, intresse och självförtroende. Det gäller att våga släppa diskbänken, att prova något nytt, säger hon men medger i samma stund att även hon ofta går i gamla hjulspår. – Kundvagnen vi drar i mataffären rullar automatiskt till de hyllor vi var vid förra gången, till korvhyllan eller vad det nu kan vara. Det är inget fel i det men vi begränsar oss. I nya teveprogrammet ”Tinas cookalong” som börjar på måndag i TV 4 och som sänds direkt (live) lagar Tina tillsammans med en inbjuden känd gäst (skådespelerskan Pia Johansson i första programmet) en trerättersmiddag på en timme. Tanken är att även tittarna ska kunna laga rätterna samtidigt med Tina. Recept och inköpslistor till varje program läggs ut på webben en vecka före sändning och genom webbkameror kommer tittarna också att kunna följa några familjer som lagar Tinas meny hemma i sina kök. Programidén kommer från Storbritannien och elake kocken Gordon Ramsay. Men ställer sig folk och lagar en trerättersmiddag en vanlig måndagskväll ? – Njaa, men du kan hänga med på varmrätten eller göra en kul grej av det och bjuda in grannarna. Man kan också bara titta och vänta med att laga det till helgen. Så om tittarna följer dig och din sås skär sig så gör tittarnas det också? – Ja, skrattar hon, om jag sitter i skiten så gör alla andra det också. Å andra sidan när det går bra för mig lyckas alla andra. Tina Nordström sprudlar av Tina-entusiasm och pratar med övertygelse om att endast en annorlunda kryddtouche kan lyfta en maträtt till nya smakupplevelser. Hon understryker vikten av planering och tajmning i matlagningen, vilket hon också ska lära ut. – Tiden – att du tar dig tid att sitta ner och äta – är också jätteviktig. Dukningen spelar inte så stor roll, det är inget jag prioriterar hemma, men att samlas. De senaste åren har det varit en enorm hajp för matlagning, kockar och kocktävlingar. Är vi inte mätta på det? – Det är klart att det finns de som tröttnat på det, men vi äter mat 3– 5 gånger om dagen och vi behöver ny inspiration. Mat har alltid varit viktigt, det är ett stort ämne. Nu är vi dessutom så pålästa och kunniga om vad vi äter och att viss mat är medicin. Ju längre vårt samtal framskrider desto mer övertygar Tina Nordström som matcoach. Hon återkommer gång efter annan till lusten att inspirera människor. Hon hyser all respekt för Jamie Olivers korståg mot den usla brittiska skolmaten och känner väl till diskussionerna om maten på svenska äldreboenden, men har inga tankar på att starta något eget uppror. – Just nu finns ingen tid till det. Jag koncentrerar mig i stället på dem som är i samma livssituation som jag, barnfamiljer, och vill kicka i gång deras hemmakök. Och i ditt hemmakök, lagar ni mat tillsammans där? – Nej, nej, nej usch. Det blir bara rörigt. Jag lagar. Carin Ståhlberg carin.stahlberg@dn.se 08-738 10 42 ! Tinas cookalong (1:10) TV 4 måndag 20.00 Maria Kristina ”Tina” Nordström Ålder: 36 år Familj: Sambo och två barn, 3 år och 7 månader. Yrke: Kock, slog igenom år 2001 i SVT med ”Tinas mat”. Skrivit flera kokböcker och haft eget matprogram i amerikansk teve. Har också medverkat i danstävlingen ”Let’s dance” 2008 som hon vann tillsammans med dansaren Tobias Karlsson. Favorituttryck: ”Jättegott”. Favoriträtt: Äggakaka med stekt fläsk. ”Barndomsminnen från farmor.” Äter aldrig igen: Pocherad bläckfisk. ”Allt på tallriken färgades svart.” Matlagningsmiss: En chokladmousse i en matlagningsduell. ”Min skar sig.” Överskattad maträtt: Paj. ”Är trött på alla pajer med litervis av äggstanning.” Underskattad maträtt: Palt. ”Väldigt gott om man gör den skånska varianten med fläsket inuti. Och kryddpeppar förstås, mycket smör hör också till!” Äter till kräftor: God stark ost.. Bästa nubbevisan till kräftorna: ”Nää, den är inte rumsren.”


Knivskarp opera

Summary: Danska performancegruppen Hotel Pro Forma och svenska electropopduon The Knife har gjort en opera om Charles Darwin. ”I morgon om ett år” flyttar i ett språng fram operakonstens positioner.

Opera ”I morgon om ett år” av The Knife (musik och text) och Hotel Pro Forma (koncept) Regi och scenografi: Ralf Richardt Ströbech och Kirsten Delholm. Koreografi: Hiroaki Umeda. Medv: Kristina Wahlin, Lærke Winther och Jonathan Johansson. Scen: Det Kongelige teater (gamla scenen) i Köpenhamn I år är det 150 år sedan som Charles Darwin revolutionerade synen på det levande med sin bok ”Arternas uppkomst” med att hävda att det är själva fortplantningen som är källan till all variation och förändring hos det levande, att allt levande bär på sin orsak inom sig själv. Och att all den mångfald som finns är ett uttryck för naturens oförutsägbarhet. Vi kan aldrig helt veta vad som varit och vad som skall komma. Det är i denna Charles Darwins dramatiska insikt och möte med nästan ofattbara biologiska sammanhang som ”I morgon om ett år” tar sin början. En hundra minuter lång genomkomponerad electroopera av danska performancegruppen Hotel Pro Forma och svenska electroduon The Knife (syskonparet Olof Dreijer och Karin Dreijer Andersson) som i onsdags hade bejublad urpremiär på Det Kongelige teaters gamla scen i Köpenhamn. En föreställning som med sin utsökta sceniska berättarteknik och djärvt nyupptäckande musik i ett språng flyttar fram operakonstens positioner. Från och med Darwin mättes tiden i generationer. I föreställningen bärs också handlingen fram av tre skilda sångröster: mezzosopranen Kristina Wahlin (det förflutna), electropopsångaren Jonathan Johansson (Charles Darwin) och skådespelerskan Lærke Winther (nutiden). Röster formade i helt olika traditioner – men som i flera stort anlagda nummer vävs samman för att visa att allt som existerar är variationer av det som tidigare existerat. Inte minst i den lysande scen i operans första del där Darwin under sin avgörande forskningsresa med skeppet ”The Beagle” ser förändringarna som skapats av havets eviga vågrörelser: ”Jag ser tången dansa på det drivande vågskummet.” En scen bland flera andra som tar andan ur en med sin genuint musikdramatiska dynamik och förbluffar med sina språng från det enkla till det komplexa. Något som får mig att tro att ”I morgon om ett år” är en ”Einstein on the beach” (Philip Glass och Robert Wilsons epokgörande minimalistiska opera från 1976) för en ny tid. Men kanske är den till och med bättre ändå. The Knife stannar inte vid sina redan erövrade former och sitt eget internationellt erkända sound. I ”I morgon om ett år” leker de Darwin själva och sätter hela den elektroniska musikens tradition i spel. Från det pionjäraktigt elementära knorrandet från 1950-talet till den nutida electrons allra mest sofistikerade stämföringar och beats. Slutet av operan blir också något av en triumf för det musikaliska varierandet, en urladdning som utmynnar i föreställningens enda typiska The Knife-låt. Där refrängen är ett fragment ur ett samtal under en strandpromenad en högsommardag: ”Hur går det med Charles? Jag har inte hört från honom sedan urminnes tider. Tiden går så fort och plötsligt har det gått tusen år.” MARTIN NYSTRÖM martin.nystrom@dn.se ”I morgon om ett år”/”Tomorrow, in a year” visas även i Genève, Dresden, Århus och London. Svensk premiär blir det 29/1 på Dansens hus i Stockholm och den kommer att framföras på engelska.


Jonas Karlsson: "Den perfekte vännen"

Summary: Jonas Karlsson är skicklig och finurlig. DN:s Jonas Thente har läst en befriande samling noveller.

Jonas Karlsson hör till den generation svenska skådespelare vars drygt jämnåriga producenter, regissörer och filmpolitiker under ett par decennier så hårt och lyckosamt har kämpat för att få mig att känna vämjelse inför svensk film över huvud taget att jag helt och hållet har missat honom. Däremot är jag väl bekant med hans författarskap, som inleddes 2007 i och med debuten ”Det andra målet”. Det var en novellsamling med lekfullt anslag och genuin stil som jag tyckte riktigt bra om. Nu har Karlsson skrivit en andra samling noveller. ”Den perfekte vännen” visar en författare som har gett sig den på att aldrig upprepa sig och att alltid överraska, på något sätt. Egentligen är det inget märkvärdigt. Karlssons intriger, gestalter och miljöer påminner om flera andra svenska författares. Det är Stockholm och helst unga män i trettioårsåldern som ofta hamnar i olustiga situationer. Pinsamheter. Som i novellen ”Marcus”, där en kille som skall skoja med sin kompis genom att gömma sig i städskåpet i stället av misstag blir inlåst i lägenheten och drabbas av panik då kompisens tonårssyster dyker upp. Självklart gömmer han sig under sängen och lika självklart kommer det bara att bli pinsammare ju längre han ligger där. Sådant brukar ju inte sällan hända i svenska noveller. Folk trasslar in sig i situationer som växer och blir pinsamma. Man kan tolka frekvensen av dessa intriger som att vi har det rysligt bra i det här landet. Man kan ibland få för sig att ryta till åt de där novellgestalterna; be dem klippa sig och skaffa ett jobb i en intrig i Afghanistan eller Ryssland eller någonstans där man har lite annat att tänka på än hur pinsamt det är när ett skämt går snett. Men Jonas Karlsson är skicklig. Bäst är han i den långa novellen ”Rummet”, där berättaren och det han ställer till med som anställd på en svensk myndighet av något slag, ideligen glider ur läsarens händer. Man tror att man vet vart Karlsson är på väg, men så vrider han till ytterligare ett par snäpp. Han är också finurlig. Man uppskattar små specialeffekter, som att en figur som heter Magnus Gabrielsson kan dyka upp – och försvinna – i flera noveller. En fullt realistisk novell kan hasa till i fantastik och en annan kan vara precis så förutsägbar som man egentligen inte trodde att den skulle vara eftersom det hade varit alldeles för… förutsägbart. Just detta förutsägbara råkar man ut för i de bägge första novellerna; så inledningsvis tror man att man har naglat fast Jonas Karlsson som en riktigt bra författare som kanske tror litet för litet om sina läsare. Men så kommer ”Rummet” som novell nummer tre, och därefter är man inte längre så säker. En befriande samling noveller, med andra ord.


New York Times- en dam i nöd

Summary: Inte ens New York Times, som sätter agendan för debatten i världens mäktigaste nation, är opåverkad av papperstidningens kris. DN tog sig in i tidningens skyskrapa och undersökte hälsotillståndet på ”Den grå damen”.

New York Times är inte störst i världen. Den finns inte ens med bland världens tio största tidningar. Bara i USA har USA Today och Wall Street Journal en större upplaga. Och den är svår att läsa, både bildligt och bokstavligt. Jag har sett det mer än en gång: vetgiriga svenskar på tillfälligt USA-besök som angriper ett nummer av New York Times. Men ger upp inför lösbladssystemet och lakanssidorna, det så kallade broadsheet-formatet som de flesta europeiska tidningar numera övergivit. Rubrikerna är små och pratiga, typografin grå och texterna ringlar ofta fram över flera sidor. Journalisternas stil och tilltal känns stundom högtravande: bara en sådan sak som att de omskrivna personerna tituleras herr (Mr) och fru (Ms) i löpande text. Men ändå. New York Times är beroendeframkallande. Den sätter agendan för debatten i världens mäktigaste nation. Den skapar opinioner och skakar om etablissemanget. Så länge The Times suveränt oberört varje söndag levererar sin matiga bokbilaga, så länge sylvassa och provokativa kolumnister som Maureen Dowd och Paul Krugman får hållas, så länge reportage från Kigali och Krasnojarsk görs ut på förstasidan och fortsätter på hela uppslag inne i tidningen, så länge har kvalitetsjournalistiken fortfarande en chans. Det är därför hela tidningsvärlden oroligt sneglar mot New York Times-skrapan på Manhattan och undrar över hälsotillståndet för ”Den grå damen”. The New York Times Building reser sig som ett trafikomvävt Babels torn mitt på Manhattans åttonde gata. Huset är ständigt upplyst och delvis inramat i en sorts märklig stålbur. Den 52 våningar och över 300 meter höga byggnaden är ritad av den världsberömde italienske arkitekten Renzo Piano och stod färdig för två år sedan, då journalisterna lämnade de väl insuttna lokalerna vid Times Square (döpt efter tidningen, förstås) där New York Times huserat sedan 1913. I New York-natten är intrycket av signor Pianos glas- och metalltorn på en gång transparent inbjudande och fjärmt avvisande. En utomstående som försöker komma New York Times-redaktionen in på livet märker mest av det senare. Gay Talese, en av banbrytarna inom den nya journalistiken och tidigare New York Times-medarbetare, gav 1969 ut en bok om tidningen, ”The Kingdom and the Power”, där han kallade sin gamla arbetsplats ”ett medeltida modernt kungadöme inom nationen, med sina egna privata lagar och rättesnören”. Det är ett omdöme som håller än i dag. Kungadömet The New York Times har bron över vallgraven omgärdad av vakter som försvårar för ofrälse att beskåda makten och härligheten. Vi har det tveksamma nöjet att samarbeta med en av de mer nitiska väktarna, en mjölsiktig kvinna i den nedre medelåldern med titeln ”kommunikationskoordinator”. Den som vill närma sig tidningens journalister måste skaffa sig Ms Masons välsignelse, vilket inte är det lättaste. – Så har det alltid varit med New York Times, tröstar en kollega, och påminner om vad Rem Rieder, chefredaktör för branschtidskriften American Journalism Review, uppgivet sade efter att ha försökt få en kommentar av New York Times dåvarande chefredaktör Howell Raines: ”Det var som att försöka arrangera en intervju med påven.” Det är svårt att inte grubbla över Garboattityden på en tidning vars medarbetare själva förväntar sig tillgänglighet och öppenhet när de är ute och jobbar. Efter dagar av förhandlingar får fotograf Chris Maluszynski ett fotoalternativ att avbilda på den så kallade Pulitzerhallen, en korridorvägg där tidningens 101 vunna utmärkelser av detta prestigefyllda journalistpris finns upphängda. Medan jag, faktiskt får tillträde till redaktionslokalerna. Fylld av onda aningar åker jag upp i hissen. Om de som är tidningens ansikte utåt är så avvisande och svåra att samarbeta med, hur vrånga ska då inte fotfolket vara? New York Times har kallats ”The last paper standing”, den sista tidningen som håller krisen stången. För 2009 blir ett Annus Horribilis för den amerikanska tidningsbranschen. Läsarflykten till nätet, i kombination med den djupa lågkonjunktur som medfört krympande upplagor och minskade annonsintäkter, har slagit snabbt och brutalt. Flera anrika tidningar har lagt ned sina pappersutgåvor: Christian Science Monitor, Seattle Post-Intelligencer, Tucson Citizen, The Rocky Mountain News i Denver. Stora etablerade tidningar som Boston Globe, San Francisco Chronicle, Philadelphia Inquirier och Chicago Tribune har drabbats av akuta ekonomiska problem och hankar sig i princip fram dag för dag. Närmare 14 000 tidningsjobb har försvunnit hittills i år, och det spekuleras om vilken amerikansk storstad som ska bli den första utan papperstidning. Kongressen håller utfrågningar om papperstidningarnas akuta kris. Även de största riksomfattande tidningarna har problem. Tidningskoncernen Gannett som äger USA Today, landets mest spridda tidning, meddelade i maj i år att man kommer att banta personalen med runt 1 000 anställda. Wall Street Journal, som kontrolleras av mediebaronen Rupert Murdoch, satsar hårt och djärvt, men ägarbolaget News Corp blöder ymnigt ekonomiskt och förlorade närmare 25 miljarder kronor det senaste kvartalet. Eländeskatalogen kan göras betydligt längre. Visst finns orosmoln även över New York Times glastorn. Men jämfört med Tidnings-USA står The Times någorlunda intakt. Visserligen har tidningen under det senaste året tappat cirka 30 procent av sina annonsintäkter. Och upplagan har minskat – även om tidningen fortfarande har över miljonen i vardagsupplaga. Men trots de dystra siffrorna har ägaren och styrelseordföranden Arthur Ochs Sulzberger jr valt att inte skära i den kostsamma utrikesbevakningen. Tidningen har 26 korrespondenter på plats världen över, inklusive en byrå i Bagdad. Nedskärningarna inom redaktionen har hittills varit blygsamma, Fortfarande har Ochs Sulzberger jr närmare 1.300 journalister i sin sold. – Åsikter är billiga. Bra journalistik kostar pengar, har han halsstarrigt sagt. Men för att någorlunda balansera ekonomin har tidningen tvingats till andra drastiska åtgärder. Bland annat har man tagit något som kan beskrivas som ett ockerlån av den mexikanske telekommiljardären Carlos Slim, som erbjöd 250 miljoner dollar till 14 procents ränta. Samme Slim har köpt 6 procent av aktierna i tidningsbolaget för 120 miljoner dollar. Tidningen har sålt sin del i New York Times-skrapan för 220 miljoner dollar och man har förmått de fackligt anslutna att gå med på en tillfällig lönesänkning på 5 procent året ut, vilket ska spara 4,5 miljoner kronor. Lösnummerpriset har höjts kraftigt – i dag kostar New York Times två dollar (drygt fjorton kronor) på vardagar, medan söndagstidningen kostar fem dollar. Prishöjningarna och besparingarna bidrog till att första kvartalets förlust vändes till en blygsam vinst under det andra kvartalet i år. Ändå är likviditetskrisen överhängande: tidningen måste få loss närmare en miljard dollar under en fyraårsperiod, för att klara nuvarande kostnader. I entrén till Timesskrapan hälsas besökarna av en bronsbyst föreställande en barsk man med kraftigt markerade ögonbryn. Det är Adolph S Ochs, mannen som tog över rodret till New York Times 1896. Då var tidningen ett lokalblad med vikande upplaga som kämpade för sin överlevnad. När Ochs gick bort 1935 lämnade han efter sig en etablerad tidning med över 400.000 i upplaga. Ochs, son till invandrande judar från Tyskland, fick en dotter, Iphigene, vars make Arthur Hays Sulzberger blev ”publisher”, chef med övergripande ansvar för både ekonomin och journalistiken, efter svärfadern. Därmed hade ätten Ochs Sulzberger etablerat sin kontroll över tidningen, som utövas än i dag. Iphigenes sonson, Arthur Ochs Sulzberger jr, har varit publisher och ordförande i ägarbolaget sedan 1992. Den nu 57-årige ”Junior” har försiktigt börjat säkra successionen: sonen Arthur Gregg Sulzberger, 28 år, började för ett halvår sedan som reporter på New York Times cityredaktion. Men Arthur Ochs Sulzberger jr, eller ”Pinch” (”nyp”) som han gemenligen kallas, har svårt att vinna supportrar. Varken styrelsefolk eller journalister tycks helhjärtat övertygade om att ”Pinch” är rätt man att lotsa New York Times genom de mörka farvatten som ligger framför tidningen. Trots att han kompromisslöst värnat om The Times kvalitetsstämpel. ”Det blir nog ingen bronsbyst av honom.” ”För vek, håller med den han talar med sist”, är några av omdömena jag får höra om Arthur Ochs Sulzberger jr. ”I varje monarki hamnar det någon gång en dålig kung på tronen”, konstaterade Gay Talese för ett par år sedan. Detta yttrande gjorde ”Pinch” så sårad att han numera vägrar att låta sig intervjuas. När jag väl är inne på Times redaktion kommer mina farhågor om ett snävt bemötande på skam. Gerry Mullany som erbjudit sig att guida mig runt är en gladlynt kille i fyrtioårsåldern med en accent starkt präglad av uppväxten i Baltimores irländska kvarter. Gerry har tillbringat större delen av sitt yrkesliv på The Times. Han arbetade länge på den politiska redaktionen och var ansvarig för bevakningen av Barack Obamas valkampanj, men sadlade om efter valet och är numera förstasidesredaktör på tidningens webbupplaga. Gerry är övertygad om att New York Times har en framtid – en ljus framtid till och med. – Kanske blir det en webbsajt med en tidning i stället för som i dag, en tidning med en sajt. Tidningen kommer inte att se ut som nu, men den kommer att finnas kvar, helt klart. Gerry Mullanys optimism har ett visst fog. New York Times har en stark närvaro på webben, med över 20 miljoner unika besökare i månaden. Bland globala nyhetsmedier är det bara CNN, Yahoo och BBC som är större. Den springande punkten är hur tidningen ska få betalt av sina nätläsare. Nyhetsmaterialet på nätet serveras gratis, och förhoppningarna om att webbtidningen skulle bli en magnet för annonsörer har ännu inte infriats. Därför sneglar flera större tidningsutgivare mot att ta betalt för innehållet – antingen ett abonnemang eller ett system där läsaren betalar en mindre summa för varje nedladdad artikel. Mediebaronen Rupert Murdoch signalerade i somras att det snart kommer att kosta att ta del av ”hans” publikationer på nätet. Wall Street Journal har redan en betalmodell som anses fungera ganska bra, och nu ska den tydligen införas på Murdochs övriga stora tidningar, brittiska The Sun, The Times i London, och New York-tabloiden New York Post. New York Times sonderar också terrängen för att ta betalt, men hur detta kommer att se ut är inte offentliggjort. På tidningens diskussionsforum The New York Times Lab cirkulerar uppgifter om att tidningen ska införa ett månadsabonnemang för 50 dollar (360 kronor) för nätanvändarna. – Exakt hur en sådan betalmodell ska se ut vet jag inte, men jag tror att den kommer, säger Gerry Mullany när han avslutat ett samtal med en av tidningens utsända i Afghanistan. Problemet är att New York Times använde en sådan modell under två år, från 2005 till 2007, men backade och gjorde hela tidningen tillgänglig online utan avgift. Varför skulle det fungera bättre nu? – Då var tidningsdöden inte en realitet på samma sätt. The Times läsare är lojala med sin tidning och jag tror att tillräckligt många av dem är beredda att lägga en mindre summa pengar för att få tillgång till materialet på nätet – i synnerhet om alternativet är att servicen skulle försvinna. Och vi har ju en attraktiv webbprodukt som vi utvecklar hela tiden. Vi har i princip en komplett radio- och tv-station, närmare trettio nyhetsbloggar som alla tillhör de mest lästa och kommenterade, nyligen lanserade vi en global nätupplaga som fokuserar på våra utländska läsare. Gerry Mullany drar efter andan och reser sig upp. Det har blivit dags för redaktionens eftermiddagsmöte. Bollarna som slängdes upp vid morgonmötet ska plockas ned och granskas. Vi styr kosan mot rum O3E3-246, eller ”Page One” (Förstasidan) som det förklarande står på en liten skylt vid dörren. Under tiden får jag en överblick över arbetsmiljön för världens mest inflytelserika journalister. Tidningsredaktioner är överlag de estetiskt minst tilltalande arbetsplatser man kan tänka sig, en kökkenmödding av sladdhärvor, kalvköttsfärgade laminatbord, tomma läskburkar och kaffemuggar samt dammiga tidningslägg. Eftersom New York Times journalister bara suttit två år i sina nuvarande lokaler har de inte haft tid att gegga till sin närmiljö alltför mycket. Det är tyst, av den larmande Manhattantrafiken utanför hörs ingenting. Inne i förstasidesrummet, där de flesta av tidningens tjogtalet avdelningschefer redan bänkat sig, är det om möjligt ännu tystare. Det är ett stort rum, som en innebandyplan ungefär, dominerat av ett ovalt bord och en gigantisk whiteboardtavla i fonden. Sinnrika persienner gör att man kan se ut men inte in – mötesdeltagarna har utsikt mot skyskraporna som trängs kring Port Authoritys bussterminal. Chefredaktören Bill Keller, som presiderar i mitten, ser inte ut som en av tidningsvärldens mäktigaste män. Mer som en av de där gubbarna man möter i svampskogen ute på Björnö: gråsprängt hår som skulle ha klippts för en månad sedan, beiga chinos och khakiskjorta, på fötterna rejäla gympaskor av märket Nordica. Men hans anspråkslösa yttre hindrar inte chefredaktör Keller från att ha full kontroll över nyhetsmötet, som påminner mycket om stilen i New York Times: sakligt, lågmält, en smula torrt. Dagens stora nyhet blir valutgången i Afghanistan, och så ska det puffas för en artikelserie om krisens Kalifornien samt en uppföljning på dagens stora grej: avslöjandet att det omstridda, privata säkerhetsföretaget Blackwater fick i uppdrag av underrättelsetjänsten CIA att delta i jakten på al Qaida-medlemmar. – Ett äkta scoop, säger Gerry Mullany i ena mungipan. Vi lade ut det på nätet precis så att Washington Post skulle få med det i sin sista upplaga. De var tvungna att toppa med det – och citera New York Times. Sådant gillar vi. Efter mötet kontaktar jag Anne Barnard, journalist på tidningens lokalredaktion i Queens som kommit in till huvudredaktionen för att diskutera en artikelserie. Hon ser inte riktigt lika optimistiskt på framtiden som sin arbetskamrat Gerry Mullany. – Jag brukar säga att jag sitter på det största av de smältande isbergen, säger hon. Anne Barnard är 38 år och relativt ny på The Times. För två år sedan jobbade hon på Boston Globe som tidningens korrespondent i Jerusalem. Hon har tidigare arbetat i Moskva och i Bagdad. – Jag hade varit två år i Jerusalem och hade ett förordnande på fem år. Men över en natt lade The Globe ned sitt korrespondentnät och jag kallades hem. Anne Barnard räddade sig över till New York Times, där hon arbetar med ”metropolitan news”, de lokala nyheterna. – Det är inte synd om mig. Jag har ett jättebra jobb. Det finns hur mycket historier som helst att berätta från New York. Men visst blir jag orolig för framtiden när jag ser vilka panikåtgärder de stora tidningshusen tar till för att rädda sin ekonomi. New York Times äger ju ”min” gamla tidning, Boston Globe, och hotar att lägga ned den om de inte hittar en köpare. Skulle de göra så om de inte var rädda för The Times överlevnad? För arton månader sedan blev Anne Barnard mamma till lille Odyssevs (”Min man är grek”). Jag frågar henne om hon kommer att rekommendera journalistyrket till sin son. – Alltså, den typ av journalistkarriär som jag gjorde, den existerar inte längre. Du kan inte längre börja som lokalreporter och jobba dig upp till utrikeskorrespondent. Jag kan inte säkert säga att jag kommer att vara kvar i yrket när Odyssevs är vuxen. Men samtidigt älskar jag ju journalistjobbet. Så jag skulle nog inte avråda honom ändå. 13 år äldre än DN The New York Times började komma ut i september 1851, (DN i september 1864). Men först när Adolph S Ochs, en tidningsman från Tennessee, förvärvade tidningen 1896 som den blev en aktör att räkna med. Tidningen kontrolleras än i dag av ättlingar till Ochs. New York Times ägs av The New York Times Company, som ger ut 18 andra tidningar, bland annat International Herald Tribune och The Boston Globe.


En dam i nöd

Summary: I kvalitetsjournalistikens högborg. Inte ens New York Times, som sätter agendan för debatten i världens mäktigaste nation, är opåverkad av papperstidningens kris. DN tog sig in i tidningens skyskrapa och undersökte hälsotillståndet på ”Den grå damen”.

New York Times är inte störst i världen. Den finns inte ens med bland världens tio största tidningar. Bara i USA har USA Today och Wall Street Journal en större upplaga. Och den är svår att läsa, både bildligt och bokstavligt. Jag har sett det mer än en gång: vetgiriga svenskar på tillfälligt USA-besök som angriper ett nummer av New York Times. Men ger upp inför lösbladssystemet och lakanssidorna, det så kallade broadsheet-formatet som de flesta europeiska tidningar numera övergivit. Rubrikerna är små och pratiga, typografin grå och texterna ringlar ofta fram över flera sidor. Journalisternas stil och tilltal känns stundom högtravande: bara en sådan sak som att de omskrivna personerna tituleras herr (Mr) och fru (Ms) i löpande text. Men ändå. New York Times är beroendeframkallande. Den sätter agendan för debatten i världens mäktigaste nation. Den skapar opinioner och skakar om etablissemanget. Så länge The Times suveränt oberört varje söndag levererar sin matiga bokbilaga, så länge sylvassa och provokativa kolumnister som Maureen Dowd och Paul Krugman får hållas, så länge reportage från Kigali och Krasnojarsk görs ut på förstasidan och fortsätter på hela uppslag inne i tidningen, så länge har kvalitetsjournalistiken fortfarande en chans. Det är därför hela tidningsvärlden oroligt sneglar mot New York Times-skrapan på Manhattan och undrar över hälsotillståndet för ”Den grå damen”. The New York Times Building reser sig som ett trafikomvävt Babels torn mitt på Manhattans åttonde gata. Huset är ständigt upplyst och delvis inramat i en sorts märklig stålbur. Den 52 våningar och över 300 meter höga byggnaden är ritad av den världsberömde italienske arkitekten Renzo Piano och stod färdig för två år sedan, då journalisterna lämnade de väl insuttna lokalerna vid Times Square (döpt efter tidningen, förstås) där New York Times huserat sedan 1913. I New York-natten är intrycket av signor Pianos glas- och metalltorn på en gång transparent inbjudande och fjärmt avvisande. En utomstående som försöker komma New York Times-redaktionen in på livet märker mest av det senare. Gay Talese, en av banbrytarna inom den nya journalistiken och tidigare New York Times-medarbetare, gav 1969 ut en bok om tidningen, ”The Kingdom and the Power”, där han kallade sin gamla arbetsplats ”ett medeltida modernt kungadöme inom nationen, med sina egna privata lagar och rättesnören”. Det är ett omdöme som håller än i dag. Kungadömet The New York Times har bron över vallgraven omgärdad av vakter som försvårar för ofrälse att beskåda makten och härligheten. Vi har det tveksamma nöjet att samarbeta med en av de mer nitiska väktarna, en mjölsiktig kvinna i den nedre medelåldern med titeln ”kommunikationskoordinator”. Den som vill närma sig tidningens journalister måste skaffa sig Ms Masons välsignelse, vilket inte är det lättaste. – Så har det alltid varit med New York Times, tröstar en kollega, och påminner om vad Rem Rieder, chefredaktör för branschtidskriften American Journalism Review, uppgivet sade efter att ha försökt få en kommentar av New York Times dåvarande chefredaktör Howell Raines: ”Det var som att försöka arrangera en intervju med påven.” Det är svårt att inte grubbla över Garboattityden på en tidning vars medarbetare själva förväntar sig tillgänglighet och öppenhet när de är ute och jobbar. Efter dagar av förhandlingar får fotograf Chris Maluszynski ett fotoalternativ att avbilda på den så kallade Pulitzerhallen, en korridorvägg där tidningens 101 vunna utmärkelser av detta prestigefyllda journalistpris finns upphängda. Medan jag, faktiskt får tillträde till redaktionslokalerna. Fylld av onda aningar åker jag upp i hissen. Om de som är tidningens ansikte utåt är så avvisande och svåra att samarbeta med, hur vrånga ska då inte fotfolket vara? New York Times har kallats ”The last paper standing”, den sista tidningen som håller krisen stången. För 2009 blir ett Annus Horribilis för den amerikanska tidningsbranschen. Läsarflykten till nätet, i kombination med den djupa lågkonjunktur som medfört krympande upplagor och minskade annonsintäkter, har slagit snabbt och brutalt. Flera anrika tidningar har lagt ned sina pappersutgåvor: Christian Science Monitor, Seattle Post-Intelligencer, Tucson Citizen, The Rocky Mountain News i Denver. Stora etablerade tidningar som Boston Globe, San Francisco Chronicle, Philadelphia Inquirier och Chicago Tribune har drabbats av akuta ekonomiska problem och hankar sig i princip fram dag för dag. Närmare 14 000 tidningsjobb har försvunnit hittills i år, och det spekuleras om vilken amerikansk storstad som ska bli den första utan papperstidning. Kongressen håller utfrågningar om papperstidningarnas akuta kris. Även de största riksomfattande tidningarna har problem. Tidningskoncernen Gannett som äger USA Today, landets mest spridda tidning, meddelade i maj i år att man kommer att banta personalen med runt 1 000 anställda. Wall Street Journal, som kontrolleras av mediebaronen Rupert Murdoch, satsar hårt och djärvt, men ägarbolaget News Corp blöder ymnigt ekonomiskt och förlorade närmare 25 miljarder kronor det senaste kvartalet. Eländeskatalogen kan göras betydligt längre. Visst finns orosmoln även över New York Times glastorn. Men jämfört med Tidnings-USA står The Times någorlunda intakt. Visserligen har tidningen under det senaste året tappat cirka 30 procent av sina annonsintäkter. Och upplagan har minskat – även om tidningen fortfarande har över miljonen i vardagsupplaga. Men trots de dystra siffrorna har ägaren och styrelseordföranden Arthur Ochs Sulzberger jr valt att inte skära i den kostsamma utrikesbevakningen. Tidningen har 26 korrespondenter på plats världen över, inklusive en byrå i Bagdad. Nedskärningarna inom redaktionen har hittills varit blygsamma, Fortfarande har Ochs Sulzberger jr närmare 1 300 journalister i sin sold. – Åsikter är billiga. Bra journalistik kostar pengar, har han halsstarrigt sagt. Men för att någorlunda balansera ekonomin har tidningen tvingats till andra drastiska åtgärder. Bland annat har man tagit något som kan beskrivas som ett ockerlån av den mexikanske telekommiljardären Carlos Slim, som erbjöd 250 miljoner dollar till 14 procents ränta. Samme Slim har köpt 6 procent av aktierna i tidningsbolaget för 120 miljoner dollar. Tidningen har sålt sin del i New York Times-skrapan för 220 miljoner dollar och man har förmått de fackligt anslutna att gå med på en tillfällig lönesänkning på 5 procent året ut, vilket ska spara 4,5 miljoner kronor. Lösnummerpriset har höjts kraftigt – i dag kostar New York Times två dollar (drygt fjorton kronor) på vardagar, medan söndagstidningen kostar fem dollar. Prishöjningarna och besparingarna bidrog till att första kvartalets förlust vändes till en blygsam vinst under det andra kvartalet i år. Ändå är likviditetskrisen överhängande: tidningen måste få loss närmare en miljard dollar under en fyraårsperiod, för att klara nuvarande kostnader. I entrén till Timesskrapan hälsas besökarna av en bronsbyst föreställande en barsk man med kraftigt markerade ögonbryn. Det är Adolph S Ochs, mannen som tog över rodret till New York Times 1896. Då var tidningen ett lokalblad med vikande upplaga som kämpade för sin överlevnad. När Ochs gick bort 1935 lämnade han efter sig en etablerad tidning med över 400 000 i upplaga. Ochs, son till invandrande judar från Tyskland, fick en dotter, Iphigene, vars make Arthur Hays Sulzberger blev ”publisher”, chef med övergripande ansvar för både ekonomin och journalistiken, efter svärfadern. Därmed hade ätten Ochs Sulzberger etablerat sin kontroll över tidningen, som utövas än i dag. Iphigenes sonson, Arthur Ochs Sulzberger jr, har varit publisher och ordförande i ägarbolaget sedan 1992. Den nu 57-årige ”Junior” har försiktigt börjat säkra successionen: sonen Arthur Gregg Sulzberger, 28 år, började för ett halvår sedan som reporter på New York Times cityredaktion. Men Arthur Ochs Sulzberger jr, eller ”Pinch” (”nyp”) som han gemenligen kallas, har svårt att vinna supportrar. Varken styrelsefolk eller journalister tycks helhjärtat övertygade om att ”Pinch” är rätt man att lotsa New York Times genom de mörka farvatten som ligger framför tidningen. Trots att han kompromisslöst värnat om The Times kvalitetsstämpel. ”Det blir nog ingen bronsbyst av honom.” ”För vek, håller med den han talar med sist”, är några av omdömena jag får höra om Arthur Ochs Sulzberger jr. ”I varje monarki hamnar det någon gång en dålig kung på tronen”, konstaterade Gay Talese för ett par år sedan. Detta yttrande gjorde ”Pinch” så sårad att han numera vägrar att låta sig intervjuas. När jag väl är inne på Times redaktion kommer mina farhågor om ett snävt bemötande på skam. Gerry Mullany som erbjudit sig att guida mig runt är en gladlynt kille i fyrtioårsåldern med en accent starkt präglad av uppväxten i Baltimores irländska kvarter. Gerry har tillbringat större delen av sitt yrkesliv på The Times. Han arbetade länge på den politiska redaktionen och var ansvarig för bevakningen av Barack Obamas valkampanj, men sadlade om efter valet och är numera förstasidesredaktör på tidningens webbupplaga. Gerry är övertygad om att New York Times har en framtid – en ljus framtid till och med. – Kanske blir det en webbsajt med en tidning i stället för som i dag, en tidning med en sajt. Tidningen kommer inte att se ut som nu, men den kommer att finnas kvar, helt klart. Gerry Mullanys optimism har ett visst fog. New York Times har en stark närvaro på webben, med över 20 miljoner unika besökare i månaden. Bland globala nyhetsmedier är det bara CNN, Yahoo och BBC som är större. Den springande punkten är hur tidningen ska få betalt av sina nätläsare. Nyhetsmaterialet på nätet serveras gratis, och förhoppningarna om att webbtidningen skulle bli en magnet för annonsörer har ännu inte infriats. Därför sneglar flera större tidningsutgivare mot att ta betalt för innehållet – antingen ett abonnemang eller ett system där läsaren betalar en mindre summa för varje nedladdad artikel. Mediebaronen Rupert Murdoch signalerade i somras att det snart kommer att kosta att ta del av ”hans” publikationer på nätet. Wall Street Journal har redan en betalmodell som anses fungera ganska bra, och nu ska den tydligen införas på Murdochs övriga stora tidningar, brittiska The Sun, The Times i London, och New York-tabloiden New York Post. New York Times sonderar också terrängen för att ta betalt, men hur detta kommer att se ut är inte offentliggjort. På tidningens diskussionsforum The New York Times Lab cirkulerar uppgifter om att tidningen ska införa ett månadsabonnemang för 50 dollar (360 kronor) för nätanvändarna. – Exakt hur en sådan betalmodell ska se ut vet jag inte, men jag tror att den kommer, säger Gerry Mullany när han avslutat ett samtal med en av tidningens utsända i Afghanistan. Problemet är att New York Times använde en sådan modell under två år, från 2005 till 2007, men backade och gjorde hela tidningen tillgänglig online utan avgift. Varför skulle det fungera bättre nu? – Då var tidningsdöden inte en realitet på samma sätt. The Times läsare är lojala med sin tidning och jag tror att tillräckligt många av dem är beredda att lägga en mindre summa pengar för att få tillgång till materialet på nätet – i synnerhet om alternativet är att servicen skulle försvinna. Och vi har ju en attraktiv webbprodukt som vi utvecklar hela tiden. Vi har i princip en komplett radio- och tv-station, närmare trettio nyhetsbloggar som alla tillhör de mest lästa och kommenterade, nyligen lanserade vi en global nätupplaga som fokuserar på våra utländska läsare. Gerry Mullany drar efter andan och reser sig upp. Det har blivit dags för redaktionens eftermiddagsmöte. Bollarna som slängdes upp vid morgonmötet ska plockas ned och granskas. Vi styr kosan mot rum O3E3-246, eller ”Page One” (Förstasidan) som det förklarande står på en liten skylt vid dörren. Under tiden får jag en överblick över arbetsmiljön för världens mest inflytelserika journalister. Tidningsredaktioner är överlag de estetiskt minst tilltalande arbetsplatser man kan tänka sig, en kökkenmödding av sladdhärvor, kalvköttsfärgade laminatbord, tomma läskburkar och kaffemuggar samt dammiga tidningslägg. Eftersom New York Times journalister bara suttit två år i sina nuvarande lokaler har de inte haft tid att gegga till sin närmiljö alltför mycket. Det är tyst, av den larmande Manhattantrafiken utanför hörs ingenting. Inne i förstasidesrummet, där de flesta av tidningens tjogtalet avdelningschefer redan bänkat sig, är det om möjligt ännu tystare. Det är ett stort rum, som en innebandyplan ungefär, dominerat av ett ovalt bord och en gigantisk whiteboardtavla i fonden. Sinnrika persienner gör att man kan se ut men inte in – mötesdeltagarna har utsikt mot skyskraporna som trängs kring Port Authoritys bussterminal. Chefredaktören Bill Keller, som presiderar i mitten, ser inte ut som en av tidningsvärldens mäktigaste män. Mer som en av de där gubbarna man möter i svampskogen ute på Björnö: gråsprängt hår som skulle ha klippts för en månad sedan, beiga chinos och khakiskjorta, på fötterna rejäla gympaskor av märket Nordica. Men hans anspråkslösa yttre hindrar inte chefredaktör Keller från att ha full kontroll över nyhetsmötet, som påminner mycket om stilen i New York Times: sakligt, lågmält, en smula torrt. Dagens stora nyhet blir valutgången i Afghanistan, och så ska det puffas för en artikelserie om krisens Kalifornien samt en uppföljning på dagens stora grej: avslöjandet att det omstridda, privata säkerhetsföretaget Blackwater fick i uppdrag av underrättelsetjänsten CIA att delta i jakten på al Qaida-medlemmar. – Ett äkta scoop, säger Gerry Mullany i ena mungipan. Vi lade ut det på nätet precis så att Washington Post skulle få med det i sin sista upplaga. De var tvungna att toppa med det – och citera New York Times. Sådant gillar vi. Efter mötet kontaktar jag Anne Barnard, journalist på tidningens lokalredaktion i Queens som kommit in till huvudredaktionen för att diskutera en artikelserie. Hon ser inte riktigt lika optimistiskt på framtiden som sin arbetskamrat Gerry Mullany. – Jag brukar säga att jag sitter på det största av de smältande isbergen, säger hon. Anne Barnard är 38 år och relativt ny på The Times. För två år sedan jobbade hon på Boston Globe som tidningens korrespondent i Jerusalem. Hon har tidigare arbetat i Moskva och i Bagdad. – Jag hade varit två år i Jerusalem och hade ett förordnande på fem år. Men över en natt lade The Globe ned sitt korrespondentnät och jag kallades hem. Anne Barnard räddade sig över till New York Times, där hon arbetar med ”metropolitan news”, de lokala nyheterna. – Det är inte synd om mig. Jag har ett jättebra jobb. Det finns hur mycket historier som helst att berätta från New York. Men visst blir jag orolig för framtiden när jag ser vilka panikåtgärder de stora tidningshusen tar till för att rädda sin ekonomi. New York Times äger ju ”min” gamla tidning, Boston Globe, och hotar att lägga ned den om de inte hittar en köpare. Skulle de göra så om de inte var rädda för The Times överlevnad? För arton månader sedan blev Anne Barnard mamma till lille Odyssevs (”Min man är grek”). Jag frågar henne om hon kommer att rekommendera journalistyrket till sin son. – Alltså, den typ av journalistkarriär som jag gjorde, den existerar inte längre. Du kan inte längre börja som lokalreporter och jobba dig upp till utrikeskorrespondent. Jag kan inte säkert säga att jag kommer att vara kvar i yrket när Odyssevs är vuxen. Men samtidigt älskar jag ju journalistjobbet. Så jag skulle nog inte avråda honom ändå. ERIK OHLSSON DN:s korrespondent erik.ohlsson@dn.se


Lotta Olsson och Maria Jönsson ”Zucchini till en tax”

Summary: Skickligt skulpterad bokstavsröra. Författaren Lotta Olsson har gett sig i kast med att skriva en ABC-bok, vilket hon gör i lekfull oordning som får vers och innebörd att gå hand i hand.

Det är i detaljerna som Lotta Olsson visar sin förtrogenhet med orden. Skickligt kan hon lyssna av dem, välja rätt och rytmiskt, placera och skulptera så att vers och innebörd går hand i hand. Författaren Lotta Olsson (som inte ska förväxlas med denna sidas redaktör, journalisten och barnbokskritikern Lotta Olsson) har som den femtioelfte svenska litteratören gett sig i kast med att skriva en abc-bok. Det är djärvt i konkurrens med gamla mästerliga förebilder som Britt G Hallqvist och Lennart Hellsing (som har skrivit två). Men Olsson gör sin grej, en fortlöpande bokstavsröra som hon klurigt kallar ACB-bok. En nattlig katt visar flickan Ella vägen genom kakelugnen till bokstavslandet. Någon riktigt rafflande berättelse blir det väl inte – det är i de enskilda delarna som boken glänser. Fyndiga rim, finurliga ordlekar och festliga sammanhang avlöser varandra. Ja, störst av allting som vi har är orden här på jorden. Ett ynka pynka J blir kvar av JORDEN utan ORDEN. De konstfärdiga byggstenarna låter sig visserligen hopfogas till en sammanhängande berättelse, men den saknar i sig inneboende dramatik. Det som kan tänkas driva läsningen vidare är lusten att kolla om författaren verkligen får med alla bokstäver. Och visst, det går jämnt upp utan större konstigheter. Själv verkar hon belåten med sin lösning på det svåra Z genom att ge zucchini till en tax, så nöjd att detta egendomliga fått ge boken dess kryptiska titel. Men zucchinin motiveras bara på sin enskilda plats och saknar betydelse för helheten, precis som de flesta påhitten i denna bok. Då är kattens utväg för Z mer tilltalande. Han vänder respektlöst bokstaven ett kvarts varv och säger: – Z kan man ha som N. Illustratören Maria Jönsson visar enkelt hur det ska gå till och planterar samtidigt en Don Quijote i det grågula landskapet inför nästa uppslags zebra som fått låna den sorgliga riddarens namn. Z och Q visar att det närmar sig slutet, men inte riktigt än i denna lekfulla oordning. Ty alla vokalerna utom A återstår, och boken avverkar dem i ett styvmoderligt huj: Nu hördes Ooo! och Ååå! och Uuu! och Eee! och Yyy! och Äää! och Iii! och Ööö! Det gör inte Maria Jönssons illustrationsuppdrag alldeles lätt. Våglinjer i olika färger får på detta uppslag driva rörelsen åt höger vidare genom boken. För det är så hon arbetar med hjälp av berättelsens båda figurer, katten och flickan som vandrar framåt. Här och där låter hon dem göra halt, och då får andra stå för rörelsen, som fåglarna ”med W i näbben, på väg till någons internet, till www och webben”.


Både engagerad och cool

Summary: Jörn Donner följde Ingmar Bergman hela hans karriär. Leif Zern läser Donners nya minnesbok. Den får det mesta som skrivits om Bergman att likna söndagspredikningar.

Böcker Jörn Donner ”Bergman: PM” Ekerlids förlag Ingmar Bergman och Jörn Donner är ett omaka par. Bergman med sina metafysiska frågor – Donner med sin breda repertoar av kunskaper på filmens och samhällets område. Man har ofta sina närmaste vänner bland personer man liknar, en viss grundläggande förståelse och identifikation är nödvändig. I konstens och litteraturens värld kan motsatsen vara en fördel. Den som är alltför lojal mot ett diktverk har sällan mycket att komma med. Det behövs friktion för att överraskande betydelser ska visa sig. Att Jörn Donners bok om Ingmar Bergman har blivit så läsvärd handlar nog i högsta grad om ett både och, en fascination över ett hav av personliga och kulturbetingade olikheter. Det är ingen biografi även om Bergmans liv och privata omständigheter diskuteras och vägs in i porträttet av yrkesmannen. Det är heller ingen essä om Bergmans filmer och teaterföreställningar. De tolkningar som prövas är få och kortfattade. Teatern berörs perifert. Boken heter kort och gott ”Bergman: PM”. Som om det nödvändiga rymdes i några torrt konstaterande minnesanteckningar. Donners läsare känner i den lakoniska titeln igen älskaren av oneliners. Men gör inte misstaget att förväxla den osentimentala stilen med känslolöshet. Det finns en intressant hetta i den här framställningen som får det mesta som skrivits om Bergman att likna söndagspredikningar. Deras vägar korsades tidigt. En sextonårig Donner på Stockholmsbesök 1949 hade turen att få se ”Fängelse”, enligt samstämd expertis den första äkta Bergmanfilmen. Intresset hölls vid liv när Bergman några år senare kom till Helsingfors i sällskap med Harriet Andersson. Snart började Donner göra egna filmer och belönades med ett pris på filmfestivalen i Venedig 1963. Han skrev filmkritik i Dagens Nyheter och BLM; plus boken ”Djävulens ansikte” om Bergmans filmer (1962). Långt senare, som vd för Svenska filminstitutet, hade Jörn Donner givetvis Bergman i hasorna. Dagens biobesökare vet sannolikt inte att det var Donner som producerade ”Fanny och Alexander”. Nära och hela tiden på avstånd – jag tror att det är en lycklig avvägning när man sysslar med ett konstnärskap som är så svårt (på gränsen till omöjligt) att skilja från myterna, de kulturella och nationella. Ingen annan konstnär i vårt land har nått samma symboliska betydelse. Han diktade aldrig direkt om folkhemmet men gav med sina filmer indirekt en bild av det. Han gick i exil, säkert inte nödvändigt, vilket Donner konstaterar, men i en annan mening nödvändigt eftersom det handlade om symboliska värden som inte fick ifrågasättas: skattemoralen, den socialdemokratiska hegemonin, partiet (ironiskt med tanke på Bergmans väsentligen socialdemokratiska sympatier). En petimäter kunde invända att denna bok har svårt att bestämma sig för vad den handlar om. Är Bergman huvudpersonen här eller Donner? Den är i någon mening osorterad, strövar fritt mellan det förflutna och ålderdomens krämpor, gör nedslag i Cannes, sågar systemet med förhandsstöd i filmpolitiken, hyvlar av Per Ahlmark, en kort tid Filminstitutets ordförande, är dock genomgående hyggligt snäll och sammanbitet rättvis där man anar att författaren hade kunnat skjuta från höften. Men det kalejdoskopiska blir en tillgång när Donner, på en gång cool och engagerad, låter sina iakttagelser framträda liksom i förbigående. Från sin finska horisont ser han hur svensk Bergmans värld är. Vår borgerlighet gick relativt skyddad genom 1900-talets europeiska katastrofer. I Bergmans filmer blir därför allt yttre hot egendomligt abstrakt, som stridsvagnarna i ”Tystnaden”. Filmregissören vinner dock över teatermannen, som Donner inte värderar lika högt som omvärlden. J, som han kallar sig i boken, har svårt att se att Bergmans uppsättningar av ”Hedda Gabler”, ”Kung Lear” och Strindberg i olika tappningar ”var teater som överträffade all annan teater”. Det stämmer att Bergman inte var någon stor Shakespeareregissör. Å andra sidan var han över huvud taget en ojämn regissör. Det gäller både filmerna och teaterarbetet. Som Donner påpekar var Bergman pedant i stort och smått – till det besynnerliga med ”Kung Lear” hörde till exempel att denna tragedi, som handlar om kaos, framfördes i en scendräkt som var klinisk fri från varje tecken på kaos. Alla som talade med honom – och jag talade ganska ofta med honom de sista åren då han hade slutat att regissera – vet förmodligen hur självkritisk han kunde vara. ”Typisk Bergmanrulle” var ett invektiv han ofta kastade i huvudet på sig själv men inte uppskattade om det kom från en kritiker. Olof Lagercrantz elaka ord om ”Sommarnattens leende” glömde han aldrig. Kände han att det låg ett korn av sanning i dem? Varken Jörn Donner eller vi andra blir riktigt fria från honom. Han är det där monstret i ”Vargtimmen” som biter sig fast i Max von Sydows ben. En otäck mardröm med oss själva i huvudrollen. Leif Zern litteratur@dn.se


Dags för sommarens sista festival

Summary: I helgen är det dags för Popaganda - för andra året i rad på Eriksdalsbadet i Stockholm. Som sommarens sista festival finns många artister från tidigare festivaler med.

Den 22 februari 1944 slog tre eller fyra bomber ner i Stockholmsområdet som bland annat jämnade Eriksdalsbadet till marken. Där Popagandas stora scen kommer att stå var kratern tre meter djup. Några liknande överraskningar väntar nog inte Popaganda i helgen. Festivalen, som är sommarens sista, gästas av många artister som redan har varit med på andra festivaler under sommaren. Popaganda är en renodlad popfestival och artister som Lykke Li, Markus Krunegård, Jenny Wilson, Anna Ternheim, Miike Snow och El Perro del Mar kommer att uppträda. Popagandafestivalen arrangerades mellan åren 2002 och 2006 på universitetsområdet Frescati i Stockholm, för att förra året flytta till Eriksdalsbadet. Tidigare var den en gratisfestival som arrangerades av bland andra Stockholms universitets studentkår men idag tar man betalt. Det har bland annat inneburit att åldersgränsen har kunnat sänkas från 18 till 13 år eftersom man inte längre är beroende av ölförsäljningen för att gå runt. Popaganda är öppet mellan 13 och 24 på både fredag och lördag och för den som vill svalka sig har utomhusbadet öppet till klockan 19 på kvällen. Biljetterna kostar 475 kronor för hela festivalen eller 290 kronor per dag vid förköp. Om det finns platser kvar går det även att köpa biljetterna på plats men då kostar det mellan 400 och 600 kronor.